62018CC0262
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. PIKAMÄE
представено на 19 декември 2019 година (
1
)
Съединени дела C‑262/18 P и C‑271/18 P
Европейска комисия
срещу
Dôvera zdravotná poist’ovňa a.s. (C‑262/18 P)
и
Словашка република
срещу
Dôvera zdravotná poist’ovňa, a.s. (C‑271/18 P)
„Обжалване — Държавни помощи — Здравноосигурителни дружества — Понятие за предприятие — Сложни икономически преценки — Обхват на съдебния контрол на Общия съд — Понятие за икономическа дейност — Други субекти със стопанска цел, извършващи дейност в рамките на системата за социална сигурност — Конкуренция по отношение на качеството и предлагането на здравноосигурителни услуги“
Съдържание
I. Обстоятелства по спора
II. Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
III. Производството пред Съда и исканията на страните
IV. Главните жалби пред Съда
А. По първото основание, изтъкнато от Словашката република в дело C‑271/18 P, изведено от нарушение на границите на правомощието за съдебен контрол на Общия съд
1. Доводи на страните
2. Преценка
3. Заключение по първото основание, повдигнато от Словашката република в дело C‑271/18 Р
Б. По първото основание, изтъкнато от Комисията по дело C‑262/18 P, и по четвъртото основание, изтъкнато от Словашката република по дело C‑271/18 P, изведени от нарушение на задължението за мотивиране
1. Доводи на страните
2. Преценка
3. Заключение по първото основание по дело C‑262/18 P и четвъртото основание по дело C‑271/18 P
В. По второто основание, изтъкнато от Комисията в дело C‑262/18 P, и по третото основание, изтъкнато от Словашката република в дело C‑271/18 P, изведени от грешка при прилагане на правото при тълкуването на понятието за предприятие по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС
1. Доводи на страните
2. Преценка
а) Предварителни бележки
б) По релевантността на стопанската цел на другите субекти, извършващи дейност в рамките на словашката система за здравно осигуряване, за целите на квалификацията като икономическа дейност
в) По наличието на равнище на конкуренция, достатъчно да обоснове квалификацията като икономическа дейност
3. Заключение по второто основание на жалбата по дело C‑262/18 P и по третото основание на жалбата по дело C‑271/18 P
Г. По третото основание, изтъкнато от Комисията в дело C‑262/18 P, и по второто основание, изтъкнато от Словашката република в дело C‑271/18 P, изведени от изопачаването на някои доказателства
1. Доводи на страните
2. Преценка
3. Заключение по третото основание на жалбата по дело C‑262/18 P и по второто основание на жалбата по дело C‑271/18 P
V. Насрещните жалби
А. Доводи на страните
Б. Преценка
1. В. Заключение по насрещните жалби по дела C‑262/18 P и C‑271/18 P
VI. По жалбата пред Общия съд
VII. По съдебните разноски
VIII. Заключение
1.
С настоящите жалби Европейската комисия и Словашката република искат от Съда да отмени Решение на Общия съд на Европейския съюз от 5 февруари 2018 г., Dôvera zdravotná poist’ovňa/Комисия (T‑216/15, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“EU:T:2018:64), с което Общият съд уважава жалбата на Dôvera zdravotná poisťovňa a.s (наричано по-нататък „Dôvera“) за отмяна на Решение на Комисията C(2014) 7277 окончателен относно редица мерки за финансова подкрепа, приведени в действие от тази държава членка в полза на Spoločná zdravotná poisťovňa a.s (наричано по-нататък „SZP“) и Všeobecná zdravotná poisťovňa a.s (наричано по-нататък „VšZP“) (наричано по-нататък „спорното решение“) (
2
).
2.
Въпреки че това дело се вписва в контекста на една богата съдебна практика относно квалификацията като „предприятие“ — за целите на прилагането на правилата на Договора относно конкуренцията — на субекти, извършващи дейност в рамките на система за социална сигурност, то предоставя на Съда възможност да даде особено навременни пояснения по-специално относно отражението върху тази квалификация на присъствието в тази система на други оператори със стопанска цел. Освен това от Съда се иска да се произнесе за първи път по обхвата на съдебния контрол върху направените от Комисията преценки при разглеждането на въпроса дали даден субект трябва да се счита за предприятие.
I. Обстоятелства по спора
3.
През 1994 г. словашката единна система за здравно осигуряване с едно-единствено публично здравноосигурително дружество е заменена със смесен модел, при който дейност развиват едновременно и публични, и частни дружества. През 2005 г. с реформа на системата по-специално е променена правната форма на доставчиците на здравно осигуряване — от правни субекти sui generis на дружества с ограничена отговорност. През 2007 г. на здравноосигурителните дружества със закон се налага пълна забрана да разпределят печалбите си под формата на дивиденти, считано от 1 януари 2008 г. След решение на словашкия Конституционен съд, с което тази забрана е обявена за противоконституционна, през юли 2011 г. законодателството е изменено така, че да позволява на тези дружества да разпределят печалбите си при определени условия.
4.
Понастоящем словашките граждани могат да избират между три здравноосигурителни дружества:
–
държавните здравноосигурителни дружества SZP и VšZP, които се сливат на 1 януари 2010 г.,
–
частното здравноосигурително дружество Dôvera и
–
частното здравноосигурително дружество Union zdravotná poisťovňa a.s (наричано по-нататък „Union“).
5.
Вследствие на жалба на Dôvera във връзка с предполагаеми държавни помощи, отпуснати от Словашката република на SZP и VšZP, Европейската комисия открива официална процедура по разследване на 2 юли 2013 г.
6.
На 15 октомври 2014 г. Комисията приема спорното решение, в което констатира, че разглежданите мерки не са държавна помощ, тъй като организираната и упражнявана в Словакия дейност по задължително здравно осигуряване не може да се счита за икономическа дейност и поради това SZP и VšZP като получатели по тези мерки не могат да бъдат квалифицирани като „предприятия“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
II. Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
7.
На 24 април 2015 г. Dôvera подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на спорното решение, в подкрепа на която изтъква две основания. С първото основание това дружество по същество твърди, че при тълкуването на понятието за предприятие по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото в две отношения. Първо, не е проверила дали може да се приеме, че SZP и VšZP упражняват каквато и да е икономическа дейност както в рамките, така и извън словашката система за задължително здравно осигуряване, в който случай те трябвало да бъдат квалифицирани като предприятия. Второ, тя е приела, че квалификацията като „икономическа“ на дейността, която извършват действащите в словашката система за здравно осигуряване дружества, зависи от претеглянето на икономическите и неикономическите елементи, докато според посоченото дружество наличието на какъвто и да е икономически елемент в системата за здравно осигуряване е достатъчно тази дейност да се квалифицира като икономическа. С второто основание Dôvera твърди по същество, че Комисията е допуснала грешки при прилагане на правото и грешки при преценката, като е приела, че в словашката система за здравно осигуряване икономическите елементи имат превес над неикономическите.
8.
Без да разглежда първото основание, Общият съд е уважил второто и въз основа на това е отменил спорното решение.
9.
След като припомня съдебната практика относно понятието за предприятие (
3
), по-специално практиката относно схемите за социална сигурност, Общият съд е разгледал въпроса дали Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, като е направила извода, че икономическите елементи на словашката система за задължително здравно осигуряване не поставят под въпрос неикономическите елементи на тази система (
4
). За целите на тази проверка Общият съд най-напред признава, че в основни линии разглежданата система съдържа следните неикономически елементи:
–
здравноосигурителните дружества по закон са задължени да осигуряват всеки словашки гражданин, който поиска това, и не могат да откажат да осигуряват лице поради неговата възраст, здравословно състояние или риск от заболяване,
–
това е система със задължителни вноски, чиито размери се определят със закон, пропорционално на доходите на осигурените лица, но независимо от получените обезщетения или от непредвидимите обстоятелства, произтичащи по-специално от възрастта или здравословното състояние на осигуреното лице,
–
на всички осигурени лица се гарантира едно и също минимално равнище на обезщетения,
–
съществува схема за изравняване на рисковете, чрез която дружествата, осигуряващи лица, свързани с висок риск, получават средства от дружества, чиито портфейли се състоят от лица, свързани с по-нисък риск,
–
здравноосигурителните дружества се уреждат от специално законодателство; освен че статутът, правата и задълженията им са еднакви, всяко дружество е учредено с цел предоставянето на задължително публично здравно осигуряване и не може да извършва дейности, различни от предвидените в закона,
–
дейностите на здравноосигурителните дружества са предмет на контрол от регулаторен орган, който следи за спазването от тези дружества на посочената по-горе правна уредба и се намесва в случай на нарушение.
10.
Ето защо в точка 58 от обжалваното съдебно решение. Общият съд приема, че „заключението на Комисията, че по същество словашката схема за задължително здравно осигуряване съдържа важни социални, солидарни и регулаторни аспекти, следва да бъде потвърдено“.
11.
По-нататък Общият съд продължава анализа си, като разглежда икономическите елементи на тази система (
5
). На първо място, Общият съд приема по-конкретно, че възможността здравноосигурителните дружества да реализират печалба и да използват и разпределят част от тази печалба може да постави под въпрос неикономическия характер на тяхната дейност. В този контекст констатацията, че тази възможност е обвързана със спазването на строги изисквания, които да гарантират дълготрайността на системата и постигането на социалните и солидарните цели, на които тя се основава, бил ирелевантен, като се има предвид, че възможността словашките здравноосигурителни дружества свободно да търсят и да реализират печалба, при всички случаи сочи, че те преследват търговска цел и следователно дейността, която извършват на пазара, е икономическа.
12.
На второ място, Общият съд установява наличието на „известна“ конкуренция между отделните здравноосигурителни дружества по отношение на качеството и обхвата на предлагането. В това отношение той приема, че макар наличната в словашката система за задължително здравно осигуряване конкуренция да не се отнася нито до задължителните законоустановени обезщетения, нито до размера на вноските, тази конкуренция все пак е „интензивна и комплексна“, тъй като посочените дружества имат право да допълват задължителните законоустановени обезщетения със свързани с тях безвъзмездни обезщетения, а осигурените лица са свободни да избират своя доставчик на здравно осигуряване и да го сменят един път годишно (
6
).
13.
Ето защо с оглед на стопанската цел на тези здравноосигурителни дружества и на наличието на „интензивна“ конкуренция по отношение на качеството и предлагането на услуги Общият съд квалифицира дейността по предоставяне на здравно осигуряване в Словакия като икономическа дейност (
7
).
III. Производството пред Съда и исканията на страните
14.
С жалбата си по дело C‑262/18 Р Комисията, подпомагана от Република Финландия, иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да върне делото на Общия съд или при условията на евентуалност да постанови окончателно решение по спора и
–
да не се произнася по съдебните разноски или да осъди Dôvera и Union да ги заплатят.
15.
Словашката република иска от Съда:
–
да уважи жалбата и
–
да осъди Dôvera и Union да заплатят съдебните разноски или да не се произнася по съдебните разноски.
16.
Dôvera иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
17.
С жалбата си по дело C‑271/18 Р Словашката република, подпомагана от Република Финландия, иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отхвърли жалбата или при условията на евентуалност да върне делото на Общия съд и
–
да осъди Dôvera и Union да заплатят съдебните разноски или да не се произнася по съдебните разноски.
18.
Комисията иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да върне делото на Общия съд или при условията на евентуалност да постанови окончателно решение по спора и
–
да не се произнася по съдебните разноски или да осъди Dôvera и Union да ги заплатят.
19.
Dôvera и Union искат от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди Словашката република да заплати съдебните разноски.
20.
С насрещните си жалби по дела C‑262/18 P и C‑271/18 P Dôvera иска от Съда:
–
да отмени точка 58 от обжалваното съдебно решение, доколкото в нея се посочва, че Dôvera не е оспорило твърдението, че словашката схема за здравно осигуряване съдържала „важни социални, солидарни и регулаторни аспекти“.
21.
Union иска от Съда:
–
да отмени точка 58 от обжалваното съдебно решение, доколкото в нея се посочва, че Dôvera не е оспорило твърдението, че словашката схема за здравно осигуряване съдържала „преобладаващи социални, солидарни и регулаторни аспекти“, и
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
22.
Словашката република иска от Съда:
–
да отхвърли насрещната жалба като недопустима и
–
да осъди Dôvera да заплати съдебните разноски.
23.
Комисията иска от Съда:
–
да отхвърли насрещната жалба като недопустима или при условията на евентуалност да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да върне делото на Общия съд или при условията на евентуалност да постанови окончателно решение по спора и
–
да не се произнася по съдебните разноски или да осъди Dôvera и Union да ги заплатят.
24.
С решение на председателя на Съда от 19 ноември 2018 г. дела C‑262/18 и C‑271/18 са съединени за целите на устната фаза на производството и на съдебното решение.
25.
Устните състезания на Комисията, Словашката република, Dôvera и Union са изслушани в съдебното заседание от 1 октомври 2019 г.
IV. Главните жалби пред Съда
26.
В подкрепа на жалбите си Комисията и Словашката република, подпомагани от Република Финландия, изтъкват съответно три и четири основания. Тъй като трите основания, изтъкнати от Комисията, съответстват по същество на второто, третото и четвъртото основание на Словашката република, ще ги разгледам заедно в настоящото заключение, след като разгледам първото основание на Словашката република.
А.
По първото основание, изтъкнато от Словашката република в дело C‑271/18 P, изведено от нарушение на границите на правомощието за съдебен контрол на Общия съд
1. Доводи на страните
27.
Словашката република счита, че в обжалваното решение Общият съд е превишил правомощието си за съдебен контрол върху решенията на Комисията в областта на държавните помощи, тъй като е подложил на цялостен контрол въпроса за това дали разглежданата дейност по задължително здравно осигуряване е икономическа. Всъщност според Словашката република този въпрос несъмнено изисквал сложни икономически преценки, по отношение на които постоянната практика на Съда предоставяла на Комисията широка свобода на преценка. В обжалваното съдебно решение обаче Общият съд не признал тази свобода на преценка, а е заместил преценката на Комисията със собствената си икономическа преценка.
28.
Dôvera и Union поддържат, че това основание е неоснователно. В подкрепа на исканията си те твърдят, че въпросът дали дейността по задължително здравно осигуряване в Словакия е икономическа дейност, не изисква сложни икономически преценки, а само разглеждане на фактите. Такива преценки всъщност биха се оказали необходими само ако трябва да се установи дали мярка за държавна помощ е съвместима с вътрешния пазар по смисъла на член 107, параграф 3 ДФЕС. При всички случаи преценката, извършена от Общия съд в обжалваното съдебно решение, била равносилна на констатация за явна грешка в преценката, тъй като Общият съд стигнал до извода, че възприетите в спорното решение доказателства не подкрепят изведените от това решение заключения.
2. Преценка
29.
Най-напред, за да се определи дали Общият съд действително е превишил своето правомощие за съдебен контрол, считам за необходимо да изложа някои бележки относно принципите, които уреждат интензивността на посочения контрол в областта на държавните помощи.
30.
В тази област съдът на Съюза упражнява два вида контрол върху законосъобразността на решенията на Комисията: цялостен контрол, с който замества преценката на Комисията със своята собствена преценка, или ограничен контрол, които има намален обхват (
8
). Във втория случай юрисдикцията се ограничава до „проверката за това дали са спазени процесуалните правила, дали фактите, въз основа на които е взето оспореното решение, са установени точно и дали не е налице явна грешка в преценката им или злоупотреба с власт“ (
9
).
31.
Съгласно трайната съдебна практика факторът, въз основа на който съдът на Съюза решава да упражни обикновен ограничен контрол вместо цялостен контрол, е икономическият или сложният технически характер на преценките, направени от Комисията в съответното решение (
10
). Именно изискването да се признае на Комисията свобода на преценка, произтичаща от този характер, налага ограничен съдебен контрол.
32.
Ето защо първият етап от анализа, в който целта е да се определи обхватът на контрола, който съдът на Съюза следва да упражни, се състои в това да се установи дали предоставените му за разглеждане преценки могат да бъдат квалифицирани като сложни икономически преценки.
33.
В това отношение при липсата на общо определение на понятието за сложни икономически преценки с оглед на съдебната практика считам, че най-напред трябва да се отговори на въпроса дали преценките на Комисията, за които се отнася това разглеждане, са направени в рамките на понятието за държавна помощ или на съответствието с вътрешния пазар.
34.
В последния случай няма да е необходимо да се продължава с анализа, тъй като, както Съдът последователно поддържа, проверката на съвместимостта с оглед на член 107, параграф 3 ДФЕС съдържа непременно сложни икономически преценки (
11
).
35.
За сметка на това изискването за проверка по член 107, параграф 1 ДФЕС по принцип не оставя свобода за такива преценки, тъй като съгласно добре утвърдената съдебна практика понятието за държавна помощ има правен характер и трябва да се тълкува въз основа на обективни фактори (
12
). Съдът обаче е признал, че в определени случаи това понятие може да изисква сложни икономически преценки.
36.
Това е именно въпросът дали преценките на Комисията относно квалификацията като предприятие в рамките на понятието за държавна помощ могат да се причислят към случаите, които Съдът ще трябва да разгледа, за да вземе решение по първото основание на Словашката република.
37.
В жалбата си Словашката република се ограничава до твърдението, че когато Комисията е проверила дали дружествата, извършващи дейност в рамките на словашката схема за задължително здравно осигуряване, попадат в обхвата на понятието за предприятие, тя несъмнено е прибягнала до сложни икономически преценки. В подкрепа на довода си Словашката република се позовава на няколко решения, в които Съдът е приел, че извършени от Комисията преценки действително имат такъв характер. Щом като Съдът е приел, че тези преценки имат сложен икономически характер, според Словашката република няма никаква причина да се счита, че разглежданите в настоящите дела преценки нямат такъв характер.
38.
За да мога да изразя становището си относно основателността на този довод, считам за необходимо да идентифицирам предмета на посочените съдебни решения (
13
):
–
в дело DSG/Комисия (
14
) разглежданата преценка на Комисията се отнася до въпроса дали частен инвеститор е увеличил сумата по предоставена на частно дружество кредитна линия или е подновил тази кредитна линия при същите условия като германското правителство, с оглед на финансовото състояние и перспективите за рентабилност на това дружество,
–
в дело Испания/Lenzing (
15
) разглежданата преценка се отнася до въпроса дали поведението на частен кредитор е било същото като това на съответните два публични испански органа, доколкото е сключил споразумение за преобразуване на задълженията с частно дружество и не е извършил принудително събиране на тези задължения след нарушаването на посоченото споразумение от въпросното дружество, с оглед на поредица от фактори и обстоятелства, по-конкретно свързаните с тези вземания гаранции и перспективите за рентабилност и жизнеспособност на дружеството длъжник,
–
в решение Chronopost и La Poste/UFEX и др. (
16
) разглежданата преценка се отнася до въпроса дали възнаграждението за логистично и търговско подпомагане, което френски публичен оператор на обикновени пощенски услуги изплаща в продължение на десет години на оператор на експресни куриерски услуги, когото контролира непряко, съответства на поведението, което би възприел частен инвеститор при същите условия,
–
в решение Комисия/Scott (
17
) разглежданата преценка се отнася до въпроса дали цената, платена от дружество за терен, продаден от френските публични органи, съответства на продажната цена, която частен продавач би приел,
–
в решение Land Burgenland и др./Комисия (
18
) разглежданата преценка се отнася до въпроса дали австрийските публични органи са действали по същия начин като частен продавач, когато са продали местна банка не на предложилия най-високата цена, а на друга страна на значително по-ниска покупна цена, с оглед на различни обстоятелства, по-специално степента на сигурност на сделката и свързаните с това финансови рискове.
39.
Според мен обаче няма никакво съмнение, че само позоваването на тази поредица от съдебни решения не може да обоснове придаването на сложен икономически характер на преценките относно квалификацията на SZP и VšZP като предприятия, при положение че с нито една от считаните за сложни икономически преценки в тези съдебни решения няма за цел да се установи дали субектът получател на държавната помощ попада в обхвата на понятието за предприятие.
40.
За сметка на това предметът на всички сложни икономически преценки, разглеждани в съдебните решения, на които се позовава Словашката република, е проверката на наличието на предимство чрез прилагането на критерия за частния оператор в условията на пазарна икономика в различните му разновидности, а именно критериите на частния инвеститор, на частния кредитор и на частния продавач (наричан по-нататък „критерият на частния оператор“) (
19
), което не ме изненадва, тъй като, доколкото ми е известно, в рамките на контрола, който трябва да упражни, за да определи дали са изпълнени условията за наличие на държавна помощ, Съдът е приел, че сложният икономически характер е присъщ само на преценките относно прилагането на посочения критерий (
20
), като дори твърди, че това прилагане предполага неизменно такъв характер (
21
).
41.
В случай че в своята жалба Словашката република имплицитно твърди, че заключението относно критерия на частния оператор трябва да се прилага по аналогия към настоящия случай, следва да си зададем въпроса дали съображенията, въз основа на които Съдът е приел, че прилагането на критерия на частния оператор има сложен икономически характер, са приложими към преценките, които Комисията е извършила, за да установи дали SZP и VšZP попадат в обхвата на понятието за предприятие, както счита Словашката република.
42.
Такива съображения следва да бъдат установени. Първо, предвид икономическия характер на съответните оценки няма никакво съмнение, че тъй като частният оператор действа в зависимост от възможностите за предвидима рентабилност, независимо от всякакви други съображения (
22
), прилагането на тест за съответствие с неговото поведение задължително предполага анализ на икономическите данни. Второ, що се отнася до сложния характер на посочените преценки, според мен той се обяснява с факта, че критерият на частния оператор се основава на чисто хипотетични, а не на доказани икономически данни, доколкото става въпрос за предварителен анализ на перспективите за рентабилност на пазарна дейност (
23
). Именно този елемент на икономическа прогноза според мен обосновава сложния икономически характер на преценките, които прилагането на критерия на частния оператор налага. Струва ми се впрочем, че тази констатация се подкрепя от пасаж на решение Комисия/Scott, в който от обстоятелството, че спорната земя не е продадена на съответното частно дружество в рамките на безусловна тръжна процедура, нито е била оценена от независим експерт, Съдът заключава по-специално „че при това положение задачата на Комисията е сложна и би могла да доведе само до приблизително оценяване на пазарната стойност на спорната земя“ (
24
).
43.
В обобщение, става ясно, че сложният икономически характер на направените от Комисията преценки при прилагането на критерия на частния оператор се дължи на обстоятелството, че присъщата на всяка икономическа прогноза несигурност налага тълкувателно усилие, за което съдът на Съюза няма необходимите инструменти, което обосновава на Комисията да бъде призната свобода на преценка (
25
).
44.
Очевидно е, че тези съображения не могат да се приложат по аналогия към преценки на Комисията, които имат за цел да се определи дали субект получател на държавна подкрепа трябва да бъде считан за предприятие по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС и които не съдържат никакъв елемент на икономическа прогноза.
45.
При това положение възниква въпросът дали въпреки това — с оглед на съображения, различни от тези, които обосновават признаването на такъв характер при прилагането на критерия на частния оператор — може да се приеме, че посочените преценки, и по-специално отнасящите се до квалификацията като предприятие на субект, извършващ дейност в рамките на система за социална сигурност, имат сложен икономически характер.
46.
Според мен отговорът трябва да е отрицателен.
47.
Всъщност считам, че във всички случаи тези преценки на Комисията нямат сложен икономически характер поради изложените по-горе причини.
48.
Най-напред следва да се отбележи, че както ще стане видно от прегледа на основанията, изведени от грешка при прилагане на правото при тълкуването на понятието за предприятие (
26
), въпросът дали дейността на субект, действащ в рамките на система за социална сигурност, има икономически характер, който позволява този субект да бъде квалифициран като предприятие, предполага проверка на наличието в националния правен режим, уреждащ извършването на съответната дейност по предоставяне на социалноосигурителни услуги, на определени елементи като задължителния или доброволния характер на осигуряването по схема за социална сигурност, свободното или наложеното определяне на размера на вноските и зависимостта или независимостта на този размер от изплащаните обезщетения.
49.
Струва ми се обаче, най-напред, че преценките относно наличието на тези елементи, които имат за предмет съдържанието на националното законодателство, имат изключително правен, а не икономически характер.
50.
Колкото до сложния характер, дори и при „смесените“ режими тези преценки да предполагат претеглянето на икономически и неикономически елементи, не считам, че такова действие е толкова сложно, че да обоснове предоставянето на свобода на преценка на Комисията, за което свидетелства фактът, че Съдът сам е извършил тези преценки в преюдициалните производства, по които са постановени решенията, посочени в точки 115 и 120 от настоящото заключение.
51.
С оглед на изложеното според мен не е необходимо да се разглеждат в подробности доводите по това основание, с което Словашката република упреква Общия съд, че не е установил наличието на явна грешка в преценката от страна на Комисията. Всъщност според мен тези доводи зависят от констатацията, че понятието за предприятие предполага Комисията да извърши сложни икономически преценки, което в настоящия случай предлагам да се отхвърли.
52.
Следователно считам, че като е заместил преценката на Комисията със собствената си преценка относно квалификацията на SZP и VšZP като предприятия, Общият съд не е превишил определените от релевантната съдебна практика граници на съдебния контрол.
3. Заключение по първото основание, повдигнато от Словашката република в дело C‑271/18 Р
53.
С оглед на изложеното предлагам на Съда да отхвърли първото основание за обжалване по дело C‑271/18 P като неоснователно.
Б.
По първото основание, изтъкнато от Комисията по дело C‑262/18 P, и по четвъртото основание, изтъкнато от Словашката република по дело C‑271/18 P, изведени от нарушение на задължението за мотивиране
1. Доводи на страните
54.
Комисията и Словашката република, подпомагани от Република Финландия, твърдят, че мотивите на обжалваното съдебно решение са едновременно противоречиви и недостатъчни. По-конкретно, тези мотиви не позволявали да се разбере какъв правен критерий е приложен в обжалваното съдебно решение. Всъщност, въпреки че Общият съд отменил спорното решение, като уважил второто основание на жалбата относно претеглянето на икономическите и неикономическите елементи, от точки 58 и 63—69 от обжалваното съдебно решение следвало, че Общият съд в действителност е приложил правния критерий, предложен в първото основание на жалбата, съгласно който наличието в дадена здравноосигурителна система на какъвто и да е икономически елемент е достатъчно извършваната от действащите дружества дейност да се квалифицира като икономическа.
55.
Словашката република добавя, че мотивите на обжалваното съдебно решение не позволяват да се разберат причините, поради които Общият съд се е отклонил от практиката на Съда, нито значението, което Общият съд придава на възможността здравноосигурителните дружества да използват и разпределят част от печалбата си, както и на ограниченото равнище на съществуващата конкуренция. Що се отнася до печалбата, Общият съд по-специално пропуснал да вземе предвид факта, че една от мерките, предмет на спорното решение, е била приложима по отношение на период, през който разпределянето на печалбата е било забранено. Колкото до равнището на съществуващата конкуренция, обжалваното съдебно решение било противоречиво, тъй като Общият съд приел, от една страна, че между тези дружества имало само „известна конкуренция“, и от друга страна, че тази конкуренция била „интензивна и комплексна“.
56.
Dôvera и Union възразяват, че мотивите на обжалваното съдебно решение са достатъчно ясни и точни. По-конкретно, от точка 54 от това съдебно решение следвало че Общият съд не е приложил правния критерий, предложен от Dôvera в първото му основание, но е извършил претегляне на различните елементи на словашката схема за задължително здравно осигуряване. В този контекст точка 69 от обжалваното съдебно решение била само obiter dictum, а от точки 63—68 от това решение следвало, че квалификацията като икономическа на дейността на дружествата, действащи в системата за задължително здравно осигуряване, се обосновава от наличието на два кумулативни елемента, а именно наличието на конкуренция между тях и стопанската цел на предприятията, различни от SZP и VšZP. Колкото до използването и разпределянето на реализираната от тези здравноосигурителни дружества печалба, съществуващите законови ограничения били обичайни за дейностите по осигуряване и не означавали, че разглежданите дейности са лишени от икономически характер. Освен това констатациите на Общия съд относно равнището на конкуренция били напълно последователни.
2. Преценка
57.
Оплакванията, от които се състои настоящото основание, се отнасят до твърдението, че мотивите на обжалваното съдебно решение са противоречиви и недостатъчни. Те следва да се разгледат едно по едно.
58.
Първо, що се отнася до оплакването, че съображенията на Общия съд в обжалваното съдебно решение, както и направеното от него заключение, свидетелствали, че макар и да е отменил спорното решение, като е уважил второто основание на жалбата, той в действителност е приложил правния критерий, предложен от жалбоподателя в първото основание на жалбата му, следва да се отбележи, че това оплакване се основава на прочита на припомнените по-горе точки 58 и 63—69 от обжалваното съдебно решение.
59.
При разглеждането на второто основание на жалбата в точка 58 от обжалваното съдебно решение Общият съд потвърдил заключението на Комисията, че словашката схема е основана главно на солидарността, а в точка 64 от това решение приел последващото обяснение на Комисията, че икономическите характеристики на словашката схема за задължително здравно осигуряване са въведени, за да се гарантира постигането на социалните и солидарните ѝ цели. Поради това Общият съд трябвало да отхвърли това основание, тъй като правният критерий, приложен от Комисията в нейното решение, възприет от жалбоподателя в първоинстанционното производство във второто основание на жалбата, се състои в това дали разглежданата схема е основана главно на солидарността, или има главно икономически характер, а твърденията на Общия съд в посочените по-горе точки ясно показвали, че правилна е първата възможност. В точка 68 от обжалваното съдебно решение обаче Общият съд е уважил това основание и е отменил спорното решение въз основа на констатацията, че присъствието на други оператори със стопанска цел и наличието на условия на конкуренция в словашката система за задължително здравно осигуряване доказвали икономическия характер на извършваната в рамките на такава система дейност. Следователно тези два икономически елемента можели сами по себе си да превърнат предоставянето на задължително здравно осигуряване в Словакия в икономическа дейност, независимо от преобладаващите социални, солидарни и регулаторни аспекти.
60.
Това оплакване според мен се основава на предпоставката, че в точка 58 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че словашката схема за задължително здравно осигуряване съдържа „преобладаващи“ социални, солидарни и регулаторни аспекти.
61.
В това отношение ще отбележа, че в текста на езика на производството, а именно в текста на английски език, в точка 54 Общият съд най-напред е припомня, че съгласно извода на Комисията социалните, солидарните и регулаторните характеристики на посочената схема са преобладаващи (predominant). По-нататък, в точка 55 от това решение, той според мен отбелязва, че това, което в действителност следва от изложението на тези характеристики в спорното решение, е, че те са важни (significant). Накрая, в точки 56 и 57 от обжалваното съдебно решение, като идентифицира посочените характеристики, Общият съд проверява точността на последната констатация и така в точка 58 от това решение стига до утвърдителен отговор.
62.
Въпреки че в точка 58 от обжалваното съдебно решение социалните, солидарните и регулаторните аспекти са определени като „преобладаващи“ (predominant), според мен няма никакво съмнение, че тъй като целта на тази точка е да подкрепи констатацията в точка 55 на посоченото решение, тя следва да се тълкува в смисъл, че определя тези аспекти като „важни“ (significant), което впрочем е подкрепено от текста на френски език на обжалваното съдебно решение. В точка 58 от текста на този език всъщност се появява терминът „важен“, който в текста на английски език за съжаление е преведен с термина „predominant“ (преобладаващи).
63.
Освен това и преди всичко, определянето на тези елементи като „преобладаващи“ в никакъв случай не би било съвместимо с последното изречение на самата точка 58 от обжалваното съдебно решение („that finding is not challenged by the applicant“), тъй като е установено, че в първоинстанционното производство Dôvera изрично и няколкократно отхвърля такова характеризиране на словашката схема за задължително здравно осигуряване.
64.
Несъмнено точка 58 от обжалваното съдебно решение се явява като одобрение на заключенията на спорното решение („In the light of those various factors, it is necessary to uphold the Commission's conclusion that, in essence, the Slovak compulsory health insurance scheme had predominant social, solidarity and regulatory features“) (
27
), решение, в което Комисията многократно прави извода за преобладаващия характер на въпросните неикономически елементи. Според мен обаче, видно от добавения в текста на тази точка израз „in essence“ (по същество), това заключение е одобрено от Общия съд, доколкото то се отнася до наличието на тези елементи, а не до последиците от това наличие върху степента на солидарност на словашката схема за задължително здравно осигуряване за целите на определянето на извършваната в рамките на тази схема дейност като икономическа.
65.
Следователно, ако приемем, че в точка 58 от обжалваното съдебно решение Общият съд се е ограничил да посочи, че неикономическите елементи на тази схема са „важни“, не виждам как мотивите му могат да бъдат определени като противоречиви.
66.
Всъщност, тъй като Общият съд не е потвърдил заключението на Комисията, че словашката схема за задължително здравно осигуряване е основана главно на солидарността, а само е признал при прилагането на правния критерий на претегляне на икономическите и неикономическите елементи на тази схема, че тя съдържа „важни“ неикономически елементи, заключението му, че с оглед на разгледаните в точки 63—67 от обжалваното съдебно решение икономически елементи дейността по предоставяне на задължително здравно осигуряване в Словакия е икономическа дейност, според мен по никакъв начин не е в противоречие с неговата предпоставка.
67.
При това положение настоящото оплакване според мен трябва да се отхвърли.
68.
Второ, считам за неубедително оплакването — което според мен е различно от предишното — че доколкото точка 69 от обжалваното съдебно решение гласи, че присъствието на здравноосигурителни дружества със стопанска цел превръща SZP и VšZP в предприятия „поради ефекта на автоматичното пренасяне на това качество върху останалите субекти“, тя трябва да се тълкува в смисъл, че този елемент сам по себе си е достатъчен, за да се направи изводът за икономическия характер на дейността по предоставяне на задължително здравно осигуряване в Словакия.
69.
Преди да пристъпя към анализа, ще възпроизведа изцяло тази точка. Общият съд постановява в нея, че „това заключение [съгласно което разглежданата дейност има икономически характер] не може да бъде поставено под съмнение дори да се поддържа, че SZP и VšZP нямат стопанска цел. Вярно е, че когато дружествата, чиято дейност се разглежда, нямат такава цел, но имат възможност да се конкурират, за да привличат осигурени лица, тази конкуренция не може автоматично да постави под въпрос неикономическия характер на тяхната дейност, по-специално когато този елемент на конкуренция е въведен за насърчаване на здравноосигурителните дружества да оперират в съответствие с принципите за добро управление (решение от 16 март 2004 г., AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150, т. 56). Видно обаче от цитираната в точка 48 по-горе съдебна практика обстоятелството, че предлагането на стоки и услуги се осъществява без стопанска цел, не е пречка за това субектът, който извършва тези сделки на пазара, да се счита за предприятие, след като неговите оферти се конкурират с офертите на други оператори, имащи стопанска цел. От това следва че не наличието само по себе си на конкуренция на даден пазар определя икономическия характер на дейността, а по-скоро присъствието на посочения пазар на оператори със стопанска цел. Настоящият случай обаче е такъв, доколкото страните не спорят, че останалите оператори на въпросния пазар действително имат стопанска цел, така че поради ефекта на автоматичното пренасяне на това качество върху останалите субекти SZP и VšZP трябва да се считат за предприятия“.
70.
Ако се ограничим до чисто формален анализ, бихме могли да се присъединим към тълкуването на Комисията и на Словашката република. Всъщност отбелязвам, че Общият съд, от една страна, е изложил съдържащите се в точка 69 от обжалваното съдебно решение констатации, след като в точка 68 от това решение е приел, че икономическият характер на разглежданата дейност се обяснява с наличието на конкуренция по отношение на качеството и предлагането на услуги и с присъствието на други оператори със стопанска цел, което би могло да се тълкува като свидетелство за намерението му да уточни това заключение в смисъл, че за да се направи изводът за икономическия характер на дейността, е необходима само стопанската цел на другите оператори, а не двата елемента заедно. От друга страна, той многократно използва формулировка, която предполага йерархия между тези два елемента („[…] а по-скоро присъствието на посочения пазар на оператори със стопанска цел“) (
28
), или добавянето за изчерпателност на наличието на конкуренция по отношение на качеството и предлагането на услугите („доколкото страните не спорят, че останалите оператори на въпросния пазар действително имат стопанска цел […] поради ефекта на автоматичното пренасяне на това качество върху останалите субекти SZP и VšZP трябва да се считат за предприятия“) (
29
).
71.
Ако обаче разгледаме по-задълбочено основното съдържание на точка 69 от обжалваното съдебно решение, става ясно, че тя няма за цел да промени заключението, съдържащо се в точка 68 от това решение, че икономическият характер на предоставянето на задължително здравно осигуряване в Словакия се основава на едновременното наличие в тази система за социална сигурност на конкуренция и на други оператори със стопанска цел. Всъщност, обратно на твърдяното от Комисията и Словашката република, включването на тази точка според мен се дължи на обстоятелството, че Общият съд просто е искал да уточни правното основание на вземането предвид на наличието на други оператори със стопанска цел при преценката на въпроса дали дейност като разглежданата в настоящия случай трябва да се счита за икономическа за целите на член 107, параграф 1 ДФЕС.
72.
Струва ми се, че това става ясно при перифразирането на посочената точка.
73.
Всъщност отправна точка на съображенията на Общия съд е една хипотеза — което може да създаде погрешното впечатление, че става въпрос за obiter dictum (
30
) — че SZP и VšZP нямат стопанска цел. Ако това е така, продължава Общият съд, обстоятелството, че дружествата, които извършват дейност в рамките на разглежданата система за социална сигурност, имат възможност да се конкурират, само по себе си не може да постави под съмнение неикономическия характер на тяхната дейност. За сметка на това тази дейност би имала икономически характер, обяснява Общият съд, като се позовава на практиката на Съда, в случаите, когато операторите, чиято оферта се конкурира с тази на SZP и VšZP, преследват стопанска цел. Следователно — и в този момент, без да го посочи изрично, Общият съд преминава от преценката на настоящия случай към формулирането на един по-общ принцип — присъствието на оператори със стопанска цел заедно с наличието на конкуренция съставлява един от елементите, определящи икономическия характер на една дейност. Ето защо според Общия съд дейността на SZP и VšZP трябвало да се счита за икономическа за целите на квалификацията им като предприятия, тъй като фактът, че другите дружества, извършващи дейност в рамките на словашката схема за задължително здравно осигуряване, са със стопанска цел, е неоспорим.
74.
Ето защо според мен и второто оплакване трябва да се отхвърли.
75.
Трето, що се отнася до оплакването, че Общият съд не обяснил причините, поради които се е отклонил от практиката на Съда, съгласно която квалификацията на конкретна система за социално осигуряване зависи от преобладаващите ѝ характеристики, ще отбележа, че то се основава на твърдяно противоречие между констатацията, че словашката схема за задължително здравно осигуряване има „преобладаващи“ социални, солидарни и регулаторни аспекти (точка 58 от обжалваното съдебно решение), и заключението, че извършваната в рамките на тази схема дейност е икономическа (точка 68 от това решение).
76.
Следователно, както вече посочих в точки 61—64 от настоящото заключение, тъй като точка 58 от обжалваното съдебно решение не характеризира тези аспекти като „преобладаващи“, а само като „важни“, това оплакване според мен трябва да бъде отхвърлено.
77.
Четвърто, що се отнася до оплакването, че Общият съд не взел предвид законовите ограничения относно използването и разпределянето на печалбата, предвидени в словашкото законодателство, считам всъщност, че в точка 64 от обжалваното съдебно решение Общият съд надлежно е мотивирал позицията си, като е заявил, че решаващ за квалификацията на дейността на здравноосигурителните дружества като икономическа не е фактът, че те имат възможност да използват и разпределят печалба, а именно че имат възможността свободно търсят печалба, тъй като тази последна възможност доказва, че даден субект има стопанска цел и следователно извършва икономическа дейност.
78.
Ето защо поради липса на пропуски, опорочаващи твърденията на Общия съд в тази част от обжалваното съдебно решение, считам, че това оплакване трябва да бъде отхвърлено.
79.
Пето, що се отнася до оплакването, че Общият съд не е взел предвид обстоятелството, че една от мерките, предмет на спорното решение, е била приложима по отношение на период, през който здравноосигурителните дружества не са имали право да изплащат печалби, считам че обратно на твърдяното в писмения отговор на Dôvera по дело C‑271/18 Р, това оплакване не се изтъква за първи път на етапа на обжалването и следователно е допустимо (
31
). По същество обаче съм убеден, че настоящото оплакване не може да бъде прието, тъй като, както отбелязва Union в писмения си отговор, съгласно постоянната съдебна практика въпросът дали мярка за държавна подкрепа представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, трябва да бъде разрешен въз основа на обективни дадености, които се преценяват към момента, в който Комисията приема своето решение (
32
). Следователно в настоящия случай Общият съд е бил длъжен да разгледа дали SZP и VšZP са предприятия в зависимост от преобладаващото положение, когато Комисията е приела решението си. Около три години преди този период обаче, а именно октомври 2014 г., забраната за разпределяне на печалба е била отменена от словашкия Конституционен съд и следователно вече не е била в сила. Следователно, тъй като няма основания Общият съд да бъде упрекнат, че не е мотивирал достатъчно решението си, настоящото оплакване трябва да бъде отхвърлено.
80.
Накрая, що се отнася до оплакването относно противоречивия характер на мотивите, произтичащ от факта, че в точка 65 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че между дружествата, извършващи дейност в рамките на словашката схема за задължително здравно осигуряване, е имало само „известна конкуренция“, а в точка 67 от това решение — че тази конкуренция е „интензивна и комплексна“, споделям довода на Dôvera и Union, че въпросното различие се основава на предпоставката, че използваната в точка 65 от обжалваното съдебно решение терминология означавала „ограничено равнище“ на конкуренция или конкуренция „в ограничена степен“, докато в действителност тази терминология е неутрална и не може да се тълкува в смисъл, че равнището на конкуренция не е неограничено. Всъщност тази разлика в квалификацията на равнището на конкуренцията се обяснява с факта, че Общият съд употребява прилагателното „известна“, за да определи абстрактно един от елементите, които могат да влияят върху икономическия характер на дейността, докато прилагателните „интензивна и комплексна“ са употребени в резултат на такава преценка, която има за цел да определи равнището на действителната конкуренция между дружествата, извършващи дейност в рамките на словашката система за здравно осигуряване.
81.
В този случай считам, че това оплакване също трябва да бъде отхвърлено.
3. Заключение по първото основание по дело C‑262/18 P и четвъртото основание по дело C‑271/18 P
82.
С оглед на изложеното предлагам на Съда да отхвърли изцяло като неоснователни първото основание на жалбата по дело C‑262/18 P, както и четвъртото основание на жалбата по дело C‑271/18 P.
В.
По второто основание, изтъкнато от Комисията в дело C‑262/18 P, и по третото основание, изтъкнато от Словашката република в дело C‑271/18 P, изведени от грешка при прилагане на правото при тълкуването на понятието за предприятие по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС
1. Доводи на страните
83.
Комисията и Словашката република, подпомагани от Република Финландия, твърдят, че Общият съд тълкува неправилно понятието за предприятие по смисъла на член 107 ДФЕС и не се е съобразил с практиката на Съда, по-специално с решения AOK Bundesverband и др. (
33
), Poucet и Pistre (
34
), Cisal (
35
), Kattner Stahlbau (
36
) и AG2R Prévoyance (
37
), като в точки 63—69 от обжалваното съдебно решение приема, че стопанската цел на дружествата, действащи в рамките на словашката система за здравно осигуряване, както и наличието на известна конкуренция между тези дружества, са достатъчни извършваните от тях дейности да се квалифицират като „икономическа дейност“, независимо от наличието на преобладаващи неикономически елементи. Словашката република добавя, че подходът на Общия съд противоречи и на решения Fédération française des sociétés d'assurance и др. (
38
), Albany (
39
), Brentjens' (
40
), Drijvende Bokken (
41
) и Pavlov и др. (
42
).
84.
Освен това Общият съд не се съобразил с практиката на Съда, като в точка 69 от обжалваното съдебно решение е приел, че присъствието на оператори със стопанска цел, които извършват същата дейност като операторите без стопанска цел, само по себе си превръща последните в предприятия по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС „поради ефекта на автоматичното пренасяне на това качество върху останалите субекти“. Всъщност, с оглед на решение AOK Bundesverband и др. (
43
), фактът, че словашката схема за здравно осигуряване има „[преобладаващи] социални, солидарни и регулаторни аспекти“ (
44
), както и обстоятелството, че нейните икономически характеристики имат за цел да „гарантират дълготрайността на системата и постигането на социалните и солидарните цели, на които тя се основава“ (
45
), трябвало да накарат Общия съд да приеме, че посочената схема има неикономически характер. Колкото до печалбата, точка 64 от обжалваното съдебно решение се основавала на изкуствено разграничение между, от една страна, възможността за свободно търсене и реализиране на печалба, и от друга страна, строго регламентираната възможност за използването и разпределянето ѝ.
85.
Dôvera и Union отговарят, че обжалваното съдебно решение не противоречи на практиката на Съда. В това решение всъщност бил извършен анализ на разглежданите елементи, на тяхното значение и съответната им цел. Колкото до решение AOK Bundesverband и др. (
46
), според тях имало много сериозни фактически разлики между разглежданата в него схема и словашката схема за здравно осигуряване.
86.
Освен това те считат, че оплакването, че приложеният от Съда подход съществено се различава от практиката на Съда, се основавало на неправилно тълкуване на точка 58 от обжалваното съдебно решение, тъй като в нея Общият съд не приел, че в словашката схема за задължително здравно осигуряване икономическите елементи са „преобладаващи“, а само че тези елементи са „важни“.
87.
Освен това Dôvera и Union считат, че обратно на твърдяното от Комисията в точка 64 от обжалваното съдебно решение, Общият съд не признал, че икономическите характеристики на тази схема са въведени, за да се гарантира постигането на социални и солидарни цели. Според тях ограниченията относно използването и разпределянето на печалбата били обичайни и не водели до ограничаване на конкуренцията. Освен това „възможността за използване и разпределяне на печалбата“ не била неразривно свързана с „възможността за свободно търсене и реализиране на печалба“.
88.
Накрая, Dôvera и Union считат, че критиката относно точка 69 от обжалваното съдебно решение е ирелевантна, тъй като тази точка съдържала obiter dictum.
2. Преценка
а) Предварителни бележки
89.
За да се определи дали, както поддържат Комисията и Словашката република, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото относно тълкуването на понятието за предприятие, съдържащо се в член 107, параграф 1 ДФЕС, най-напред следва да се припомни отново, че елементите, които са дали основание на Общия съд да направи извода, че независимо от наличието на важни социални, солидарни и регулаторни аспекти дейността, извършвана в рамките на словашката схема за задължително здравно осигуряване трябва да бъде квалифицирана като икономическа, са, първо, наличието на конкуренция между действащите в рамките на тази схема субекти, и второ, присъствието на оператори със стопанска цел, различни от разглеждания субект.
90.
Следователно считам за необходимо на първо място да се разгледа въпросът, който на пръв поглед ми се струва най-спорен, а именно въпросът дали обстоятелството, че операторите имат стопанска цел, е релевантен за определянето на икономическия или неикономическия характер на дадена дейност за целите на квалификацията като предприятие по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС на субекта, извършващ тази дейност (раздел б).
91.
След това, след отхвърлянето на релевантността на такъв елемент, ще проверя, с оглед на практиката на Съда относно квалификацията като предприятие на извършваните в рамките на системата за здравно осигуряване дейности, дали позволената от словашката схема за задължително здравно осигуряване конкуренция позволява да се направи изводът, че независимо от социалните, солидарни и регулаторни аспекти на тази схема дейността по предоставяне на задължително здравно осигуряване има икономически характер, както е приел Общият съд в обжалваното съдебно решение. В това отношение ще стигна до отрицателен отговор (раздел в).
б) По релевантността на стопанската цел на другите субекти, извършващи дейност в рамките на словашката система за здравно осигуряване, за целите на квалификацията като икономическа дейност
92.
Както вече посочих по-горе, точка 68, както и точка 69 от обжалваното съдебно решение, сочат че стопанската цел на другите оператори, предоставящи задължително здравно осигуряване в Словакия, според Общия съд е доказателство за икономическия характер на разглежданата дейност.
93.
Така Общият съд отхвърля подхода на Комисията, която, като приема, че не следва да се прави разлика между реализиране и използване или разпределяне на печалбата, преценява възможността, предоставена на присъстващите на разглеждания пазар оператори да използват и да разпределят печалба, в рамките на проверката за наличие на конкуренция между тези оператори. В своето решение Комисията по-конкретно приема, както Общият съд припомня в точка 64 от обжалваното съдебно решение, че възможността за използване и разпределяне на реализираната печалба не може да постави под въпрос неикономическия характер на извършваната от SZP и VšZ дейност, като се има предвид обстоятелството, че тази възможност е регламентирана по-строго отколкото в обичайните търговски сектори и е обвързана със спазването на изисквания, с които да се гарантира дълготрайността на схемата и постигането на нейните социални и солидарни цели. В това отношение Общият съд признава точността на тази констатация, но същевременно посочва, че тя е без значение за изключването на икономическия характер на разглежданата дейност, „след като операторите на разглеждания пазар целят реализирането на печалба“ (
47
).
94.
Не мога да споделя тълкуването на Общия съд.
95.
В това отношение ще отбележа, че в практиката на Съда относно системите за социална сигурност този елемент никога не е вземан предвид за преценката на характера на извършваната от съответните субекти дейност.
96.
В този случай би трябвало да се очаква Общият съд да посочи друга съдебна практика, която може да послужи като правно основание за вземането предвид на въпросния елемент. Всъщност в точка 69 от обжалваното съдебно решение Общият съд се позовава на „цитираната в точка 48 по-горе съдебна практика“, а именно решения на Съда Cassa di Risparmio di Firenze и др. (
48
) и MOTOE (
49
).
97.
Това двойно позоваване според мен изисква да бъде разгледано внимателно.
98.
Що се отнася до решение Cassa di Risparmio di Firenze и др. (
50
), в него Общият съд има предвид отговора, даден от Съда относно икономическия или неикономическия характер на дейността на италиански банкови фондации в случаите на извършвани от тях необходими или подходящи търговски сделки и сделки с движимо и недвижимо имущество за постигането на определените им цели от обществен интерес и от полза за обществото. Общият съд цитира по-конкретно точки 122 и 123 от това решение, в които Съдът приема, че дейността на посочените фондации трябва да се счита за дейност с икономически характер, независимо от обстоятелството, че с предлагането на стоки и услуги не преследват стопанска цел, „тъй като това предлагане е в конкуренция с оператори, които преследват такава цел“.
99.
Колкото до решение MOTOE (
51
), Общият съд се позовава на точка 27, в която с оглед на въпроса относно това какво е отражението на липсата на стопанска цел на съответния субект върху икономическия характер на дейност по организиране на мотоциклетни състезания и на сключването в тази връзка на договори за спонсорство, реклама и застраховка, големият състав на Съда припомня посочения по-горе пасаж от решение Cassa di Risparmio di Firenze и др. (
52
).
100.
От това следва, че правното основание, въз основа на което Общият съд издигнал присъствието на други оператори, преследващи стопанска цел в система, в която дейност извършва даден субект, до ранга на определящ елемент наред с наличието на конкуренция за икономическия характер на дейността, извършвана от такъв субект, се среща отново в точка 123 от решение Cassa di Risparmio di Firenze и др. (
53
), както е потвърдено от големия състав на Съда в решение MOTOE (
54
).
101.
Подобно на изтъкнатото в жалбата на Словашката република обаче считам, че Общият съд не е разбрал правилно връзката между двете посочени решения, тъй като в решение MOTOE (
55
) Съдът не е възнамерявал да придаде общо значение на формулировката, използвана в точка 123 от решение Cassa di Risparmio di Firenze и др. (
56
), а по-скоро е имал за цел да уточни обхвата ѝ.
102.
Всъщност, макар да е вярно, че в последното решение при произнасянето си по значението на липсата на стопанска цел на Гръцкият клуб по автомобилизъм и туризъм (наричан по-нататък „ELPA“) за квалификацията на някои от дейностите му като икономически Съдът се позовава на точка 27 от решение MOTOE (
57
), също така е вярно, че в следващата точка от решение MOTOE (
58
) Съдът е посочил по същество, че фактът, че Motosykletistiki Omospondia Ellados NPID (MOTOE), действащо в същия сектор като ELPA, също няма стопанска цел, няма никакво значение за квалификацията на характера на дейността на ELPA поради причини, които е формулирал, както следва: „От една страна, не е изключено освен сдруженията с нестопанска цел, чиято дейност се състои в организиране и използване с търговска цел на мотоциклетни състезания, в Гърция да съществуват и сдружения, които упражняват тази дейност със стопанска цел и които по този начин са конкуренти на ELPA. От друга страна, сдруженията с нестопанска цел, които предлагат стоки и услуги на даден пазар, може да се намират в конкурентно положение помежду си. Всъщност успехът или икономическото оцеляване на тези сдружения в дългосрочен план зависи от способността им да налагат своите престации на съответния пазар в ущърб на престациите на останалите оператори“.
103.
Ето защо според мен Съдът приема, че дадена дейност може да бъде квалифицирана като икономическа, дори ако присъствието на конкуренти със стопанска цел е чисто хипотетично („не е изключено […] да съществуват“) или ако конкурентите въобще нямат стопанска цел („сдруженията с нестопанска цел […] може да се намират в конкурентно положение помежду си“) (
59
).
104.
По този начин, без въобще да е предвиждал формулировката, използвана в решение Cassa di Risparmio di Firenze и др. (
60
), да се прилага отвъд фактическата обстановка, на която се основава, Съдът според мен е изяснил практиката си, като е посочил, че стопанската цел на конкурентите на субекта, чиято дейност е предмет на разглеждане, изобщо не е релевантна при преценката на характера на дадена дейност. Релевантно за сметка на това е само обстоятелството, че съответните субекти са в положение на конкуренция.
105.
Впрочем следва да се отбележи, че в друга област Съдът вече е приел, че определени дейности могат да имат неикономически характер независимо от факта, че ги извършват оператори със стопанска цел (
61
). Действително в решение Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania той приема, че учебни заведения, които са част от публичната образователна система и които се финансират от публични фондове, не извършват икономическа дейност, когато предоставят образователни услуги, без да се взема предвид фактът, че учебни заведения, финансирани от частни фондове, предоставят същите услуги срещу възнаграждение (
62
).
106.
Това тълкуване според мен се подкрепя от установената съдебна практика относно понятието за предприятие. Всъщност преследването на стопанска цел от даден субект по принцип зависи от правния му статут, който според тази съдебна практика не е релевантен за целите на квалификацията на субект като предприятие (
63
).
107.
Считам следователно, че Общият съд е допуснал грешка при тълкуването на понятието за предприятие, посочено в член 107, параграф 1 ДФЕС, тъй като в точка 68 от обжалваното съдебно решение е приел, че стопанската цел на частните здравноосигурителни дружества е доказателство за икономическия характер на извършваната от SZP и VšZP дейност по предоставяне на задължително здравно осигуряване в Словакия.
в) По наличието на равнище на конкуренция, достатъчно да обоснове квалификацията като икономическа дейност
108.
Веднага следва да се припомнят накратко принципите, въз основа на които Съдът е определил обхвата на понятието за предприятие в областта на правото на Съюза относно конкуренцията.
109.
Съгласно трайната съдебна практика това понятие следва да се разбира функционално и обхваща всеки субект, който извършва икономическа дейност, независимо от неговия правен статут и начин на финансиране (
64
). В това отношение Съдът определя икономическата дейност като всяка дейност, която включва предлагане на стоки или услуги на определен пазар (
65
).
110.
С други думи, обстоятелството дали дадена дейност е квалифицирана като икономическа или неикономическа, е от съществено значение, тъй като въпросът дали правилата на Договора относно конкуренцията са приложими към разглежданата фактическа ситуация, зависи именно от резултата от тази оценка. От това следва, както правилно посочва генералният адвокат Maduro в своето заключение по дело FENIN/Комисия (
66
), че когато Съдът трябва да направи такава преценка, той непременно навлиза в „опасен терен“, тъй като от него се иска да намери баланс между предпазването на конкуренцията на вътрешния пазар от нарушаване и зачитането на правомощията на държавите членки.
111.
Ето защо посочената преценка става изключително деликатна, когато трябва да се провери икономическият или неикономическият характер на дейности, които попадат в изключителната компетентност на държавите членки, каквато в настоящия случай е организацията на системите за социална сигурност.
112.
В тази област посоченият по-горе баланс е нарушаван, както е обяснено по-долу. От една страна, съдебната практика непрекъснато потвърждава, че страните членки по принцип са свободни да организират системите си за социална сигурност, както желаят (
67
), а от друга страна, предлага държавите членки все пак да спазват изискване за съгласуваност, в смисъл, че имат право да освободят определени дейности от прилагане на правилата относно конкуренцията само при условие че приложат ефективно принципа на солидарност (
68
).
113.
Предмет на разглеждане от Съда всъщност е резултатът от националните правила, уреждащи конкретното функциониране на всяка система за социална сигурност. С други думи, Съдът поставя следния въпрос: замислена ли е националната правна рамка така, че да трябва да се приеме, че субектите, извършващи дейност в рамките на съответната система, предоставят стоки и услуги на даден пазар или по-точно — че действат в условията на конкуренция? Само ако отговорът е отрицателен, разглежданата дейност се квалифицира като неикономическа, а правилата относно конкуренцията не се прилагат.
114.
Когато разглежданите схеми за социална сигурност са смесени, поради това че съдържат неикономически елементи и признаци на наличие на пазар, квалификацията на извършваната в рамките на тези схеми дейност зависи от анализа на въпросните елементи, от тяхното значение и съответната им цел. С други думи тяхната квалификация е „въпрос на степен“ (
69
).
115.
Независимо от казуистичния подход, възприет от Съда в тази област, прегледът на първата група съдебни решения, обсъждани в писмените отговори на страните, а именно решения Poucet и Pistre (
70
), Cisal (
71
), AOK Bundesverband и др. (
72
), Kattner Stahlbau (
73
) и AG2R Prévoyance (
74
), позволява да се установят редица характеристики, сочещи неикономическия характер на дадена дейност, а именно, на първо място, социална цел на системата, на второ място, прилагане на принципа на солидарността и на трето място, контрол на държавата.
116.
Няма никакво съмнение, че словашката схема за задължително здравно осигуряване има всички тези характеристики, както Общият съд признава в точки 55—57 от обжалваното съдебно решение. Първо, тя преследва социална цел, доколкото е насочена към гарантиране на всички словашки граждани на покриване на риска от заболяване, независимо от тяхното имуществено и здравословно състояние. Второ, тя съдържа голяма част от елементите, които съгласно съдебната практика свидетелстват за прилагането на принципа на солидарност, тъй като предвижда задължително осигуряване, задължителни вноски, чиито размер се определя пропорционално на доходите на осигурените лица и независимо от непредвидимите обстоятелства, произтичащи по-специално от възрастта или здравословното състояние на осигурените лица, един и същ набор от задължителни законоустановени обезщетения за всички осигурени лица, липса на пряка връзка между изплащаните обезщетения и направените вноски, както и схема за изравняване на рисковете (
75
). Трето, тази схема включва елементи, за които съдебната практика приема, че сочат за наличието на държавен контрол, а именно фактът, че всяко здравноосигурително дружество е учредено с цел предоставяне на такова осигуряване и не може да извършва дейности, различни от предвидените в закона, невъзможността посочените предприятия да влияят на размера на вноските и равнището на определените със закон задължителни обезщетения, както и контрол на спазването на правната уредба от регулаторен орган (Словашки орган за здравен надзор или „HSA“), който се намесва при нарушения (
76
).
117.
С оглед на тази степен на солидарност Съдът трябва при разглеждането на настоящите основания да вземе отношение по въпроса дали, както е приел Общият съд в резултат на извършения в точки 65—68 от обжалваното съдебно решение анализ, свободата, която словашкият законодател е оставил на здравноосигурителните дружества да се конкурират, все пак е достатъчна дейността по предоставяне на здравно осигуряване в Словакия да се квалифицира като икономическа. В това отношение ще припомня, че Общият съд изтъква следните елементи: на първо място, конкуренция по отношение на качеството и ефикасността на процеса на закупуване, на второ място, конкуренция по отношение на качеството и обхвата на предлагането, доколкото здравноосигурителните дружества могат свободно да допълват задължителните обезщетения със свързани с тях безплатни обезщетения, и на трето място, обстоятелството, че застрахованите лица имат право да избират своето здравноосигурително дружество и да го сменят един път годишно.
118.
Що се отнася обаче до конкуренцията по отношение на качеството и ефикасността на процеса на закупуване, която произтичала от свободата на договаряне и сключване на договори с доставчиците на здравно обслужване, считам за необходимо да изтъкна още сега, че тя не може да бъде взета предвид при преценката на характера на дейността по предоставяне на задължително здравно осигуряване в Словакия.
119.
Всъщност в решение FENIN/Комисия (
77
) Съдът вече е приел, че след като именно дейността по предлагане на стоки или услуги на даден пазар характеризира понятието за икономическа дейност, а не дейността по закупуване сама по себе си, дейността по закупуване на продукта не следва да се отделя от използването му за целите на преценката на тази дейност, което означава, че икономическият или неикономическият характер на последващото използване на закупения продукт задължително определя характера на дейността по закупуване. От това следва, че в случая наличието на конкуренция при закупуването на здравни услуги не може да се приеме като признак за икономическия характер на дейността по предоставяне на задължително здравно осигуряване, тъй като характерът на такава дейност по закупуване зависи от характера на дейността по предоставяне на задължително здравно осигуряване (
78
).
120.
Що се отнася до конкуренцията по отношение на качеството и обхвата на предлагането и до свободата на застрахованите лица свободно да избират доставчика си на здравно осигуряване, най-напред ще отбележа, че обратно на това, което Словашката република твърди в жалбата си, обстоятелството, че схемите за здравно осигуряване, за които Съдът досега е приел, че установяват икономическа среда, като разглежданите в решения Fédération française des sociétés d'assurance и др. (
79
), Albany (
80
), Brentjens' (
81
), Drijvende Bokken (
82
), Pavlov и др. (
83
), съдържат значително по-важни икономически елементи отколкото в настоящото дело (доброволно или задължително осигуряване с възможност за освобождаване, схеми, основани на принципа на капитализация, възможност съответните субекти сами да определят размера на вноските и обхвата на обезщетенията), само по себе си не може да докаже, че разглежданите елементи не са достатъчни да се направи изводът, че разглежданата в настоящия случай дейност има икономически характер.
121.
Това, което според мен обаче може да ни доведе до такова заключение, са изводите от решение AOK Bundesverband и др. (
84
), в което на Съда е отправен въпрос относно характера на дейността, извършвана от германските здравноосигурителните каси.
122.
Според мен две характеристики на разглежданата в това дело схема я правят съпоставима със словашката схема за задължително здравно осигуряване. Първо, тя предвижда степен на солидарност, равностойна на тази на словашката схема, тъй като се характеризира с осигуряване, което по принцип е задължително за всички заети лица, размер на вноските, зависещ основно от доходите на осигурените лица (
85
), определени със закон и еднакви за всички осигурени лица обезщетения, що се отнася до задължителното здравно осигуряване, липса на пряка връзка между изплащаните обезщетения и направените вноски, както и форма на общност, постигната чрез изравняване на разходите и рисковете между отделните здравноосигурителни дружества (
86
). Второ, тя включва същите елементи на конкуренция като словашката схема, тъй като здравноосигурителните каси могат да допълват предвидените от закона задължителните обезщетения с допълнителни незадължителни обезщетения, а осигурените лица имат право свободно да избират своята здравноосигурителна каса (
87
).
123.
В този контекст Съдът приема по същество, че с оглед на солидарните аспекти на схемата елементите на конкуренция не позволяват дейността по предоставяне на здравно осигуряване да се квалифицира като икономическа. Докато правото на осигурените лица дори не е взето предвид за целите на тази преценка, обстоятелството, че здравноосигурителните каси могат да предоставят незадължителни обезщетения, според Съда не води до такава квалификация, тъй като задължителните обезщетения са „по същество идентични“ (
88
). Убеден съм обаче, че с оглед на общите характеристики, споменати в предходната точка, заключението на Съда в това решение може да бъде приложено към настоящите дела, които ни занимават (
89
), още повече че еднаквият за всички осигурени лица набор от задължителни обезщетения, предлагани от здравноосигурителните дружества в Словакия, е много широк (
90
), като безплатното предлагане на свързани обезщетения се ограничава до възстановяването на разходите за незадължителните ваксини и до различното работно време на центровете за обслужване на клиентите.
124.
Считам че неикономическият характер на разглежданата дейност не може да се постави под съмнение и от факта, че словашкото законодателство позволява на здравноосигурителните дружества да използват и разпределят печалбата от дейността си.
125.
Правното основание на моето твърдение се намира отново в решение AOK Bundesverband и др. (
91
).
126.
Припомням всъщност, че освен общите елементи с разглежданата в настоящия случай схема германската схема съдържа допълнителен елемент на конкуренция, който следва да има значителна тежест в анализа на характера на дейността, извършвана в рамките на смесена схема като разглежданата в настоящото дело, а именно че тази схема позволява на здравноосигурителните дружества да се конкурират по отношение на размера на вноските, като го определят самостоятелно (
92
).
127.
Съгласно точка 56 от това решение обаче дори наличието на свобода да се конкурират по отношение на размера на вноските не е пречка дейността да се квалифицира като неикономическа, поради това че този елемент е въведен „с цел насърчаване на здравноосигурителните дружества да оперират в съответствие с принципите за добро управление, т.е. по възможно най-ефективния начин и при най-ниски разходи, в интерес на правилното функциониране на германската система за социална сигурност“. С други думи, дори при наличието на равнище на конкуренция, което несъмнено е по-високо от това на настоящия случай, Съдът е приел, че дейността по предоставяне на здравно осигуряване в Германия няма икономически характер, поради това че, като насърчава здравноосигурителните дружества да оперират по-ефикасно, „националният законодател има за цел да гарантира постигането на социалната цел на системата“.
128.
Според мен същата констатация се налага и в настоящите дела. Всъщност, както Общият съд приема в точка 64 от обжалваното съдебно решение, възможността за използване и разпределяне на печалбата „е регламентирана по-строго, отколкото в обичайните търговски сектори“, поради това че е „обвързана със спазването на изисквания, които да гарантират дълготрайността на системата и постигането на социалните и солидарните цели, на които тя се основава“. Тези изисквания се състоят в задължението да се създаде резерв в размер на 20 % от внесения дружествен капитал вместо изискваните 10 % за останалите дружества, както и технически резерв за плащането на здравните услуги, предвидени за осигурените лица от списъка с чакащи (
93
). Според мен обаче наличието на тези изисквания ясно показва, че възможността за използване и разпределяне на печалба спомага за целта за гарантиране на жизнеспособността на словашката схема за задължително здравно осигуряване, като така допринася за постигането на нейната социална цел (
94
).
129.
Като цяло считам че в предстоящото решение Съдът има възможността да разясни принципа, който според мен произтича от решение AOK Bundesverband и др. (
95
), а именно че дадена дейност се приема за неикономическа и така се изключва от приложното поле на член 107, параграф 1 ДФЕС, при условие че разглежданата национална схема за здравно осигуряване показва, че националният законодател преследва съгласувано социалната цел на системата (
96
).
130.
С оглед на всички тези съображения считам, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е надценил значението на допуснатото от словашката схема за задължително здравно осигуряване равнище на конкуренция и така в точка 70 от обжалваното съдебно решение е направил погрешния извод, че като извършват дейност с икономически характер, SZP и VšZP попадат в обхвата на понятието за предприятие, установено в член 107, параграф 1 ДФЕС.
3. Заключение по второто основание на жалбата по дело C‑262/18 P и по третото основание на жалбата по дело C‑271/18 P
131.
С оглед на гореизложеното предлагам на Съда да уважи изцяло второто основание на жалбата по дело C‑262/18 P, както и третото основание на жалбата по дело C‑271/18 P.
Г.
По третото основание, изтъкнато от Комисията в дело C‑262/18 P, и по второто основание, изтъкнато от Словашката република в дело C‑271/18 P, изведени от изопачаването на някои доказателства
1. Доводи на страните
132.
Комисията и Словашката република, подпомагани от Република Финландия, твърдят, че Общият съд е изопачил различни доказателства от преписката. По-конкретно, на такова изопачаване се основавала съдържащата се в точка 67 от обжалваното съдебно решение констатация, че е налице „интензивна и комплексна конкуренция“, произтичаща от възможността да се привличат осигурените лица и отнасяща се до качеството на услугите. Всъщност установените от Общия съд елементи на конкуренция в точки 65 и 66 от обжалваното съдебно решение показвали само ограничена конкуренция по отношение на качеството някои второстепенни аспекти на предоставянето на здравно осигуряване.
133.
Словашката република добавя, че Общият съд е изопачил доказателствата, като е пропуснал да вземе предвид факта, че една от мерките, предмет на спорното решение, е била приложима по отношение на период, през който здравноосигурителните дружества не са имали право да разпределят печалба. Съдържащата се в точка 64 от обжалваното съдебно решение констатация, че здравноосигурителните дружества в Словакия имат възможността „свободно“ да търсят и реализират печалба, също било изопачаване.
134.
Dôvera и Union считат, че тези основания са недопустими, тъй като Комисията и Словашката република не посочвали доказателствата, които били изопачени, а само искали от Съда нова преценка на фактите. При всички положения представените на Общия съд доказателства подкрепяли заключението му относно наличието на интензивна и комплексна конкуренция.
135.
Освен това основанието, съгласно което Общият съд трябвало да вземе предвид обстоятелството, че една от мерките, предмет на спорното решение, е била приложима по отношение на период, през който здравноосигурителните дружества не са имали право да разпределят печалба, било недопустимо, тъй като било изтъкнато за първи път в производството по обжалване, и при всички положения било ирелевантно и неоснователно. Констатацията относно възможността „свободно“ да се търси и реализира печалба, не противоречала на наличието на правна уредба относно реализирането на печалбата.
2. Преценка
136.
В самото начало считам, че е уместно да изложа някои основни принципи, произтичащи от практиката на Съда по отношение на изкривяването на доказателствата.
137.
Най-напред ще припомня, че съгласно трайната съдебна практика наличието или липсата на доказателствен характер на материалите по делото попада в обхвата на самостоятелната преценка на фактите от Общия съд, която остава извън контрола на Съда в рамките на производството по обжалване, освен в случай на изопачаване (
97
).
138.
Изопачаването трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата (
98
). За да се докаже, че е налице подобно изопачаване, не е достатъчно да се предложи тълкуване на посочените доказателства, различно от възприетото от Общия съд (
99
). За тази цел жалбоподателят трябва точно да посочи доказателствата, за които твърди, че са изопачени от Общия съд и да покаже грешките в преценката, които са довели Общия съд до това изопачаване при неговата преценка (
100
).
139.
В случая, що се отнася, на първо място, до оплакването относно изопачаването на доказателствата във връзка с наличието на временна забрана за разпределяне на печалба от здравноосигурителните дружества, веднага ще отбележа, че обратно на поддържаното в писмения отговор на Dôvera, Словашката република вече е обърнала внимание на това обстоятелство в точка 53 от писменото си становище при встъпване, така че този довод не е изтъкнат за първи път в производството по обжалване. Следва също да се отбележи обаче, че в жалбата си Словашката република се задоволява да посочи, че забраната за разпределяне на печалба произтича от различни материали по делото, но не посочва нито едно доказателство, което Общият съд да е представил неправилно в обжалваното съдебно решение. Според мен това оплакване всъщност има за цел да упрекне Общия съд за това, че не е взел предвид това доказателство, като е приел, че то е без значение за целите на преценката си. Това обаче е преценка на доказателствата, която като такава остава извън контрола на Съда в рамките на производството по обжалване. Ето защо считам, че това оплакване трябва да бъде обявено за недопустимо.
140.
На второ място, що се отнася до въпроса дали направената в точка 64 от обжалваното съдебно решение констатация, че здравноосигурителните дружества в Словакия имат възможността „свободно“ да търсят и реализират печалба, представлява изопачаване, ще отбележа че Словашката република не посочва нито едно конкретно доказателство, което да е било изопачено от Общия съд, като се ограничава до общо позоваване на „материалите от преписката“. Струва ми се по същество, че Словашката република използва това твърдение за изопачаване, за да упрекне Общия съд за грешка при преценка на фактите. Всъщност тя не оспорва, че Общият съд е разбрал правилно наложените съгласно словашкото право ограничения, а твърди, че обратно на това, което той е приел, разглежданите ограничения не се отразяват само върху възможността здравноосигурителните дружества да използват и разпределят печалба, но също и върху възможността им да реализират такава. Ето защо според мен настоящото оплакване трябва да бъде обявено за недопустимо.
141.
На трето място, Комисията и Словашката република твърдят изопачаване на доказателствата, доколкото в точка 67 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва, че в словашката схема за здравно осигуряване е налична „интензивна и комплексна конкуренция“. С оглед на това считам, че целта на това оплакване е да възпроизведе доводите, развити във второто основание на Комисията и в третото основание на Словашката република, насочени към установяване на грешка при прилагане на правото от страна на Общия съд, които вече предложих да бъдат отхвърлени поради изложените в точки 89—130 от настоящото заключение причини.
142.
Ако Съдът приеме, че настоящото основание на Комисията и последното оплакване на Словашката република наистина се отнасят до изопачаване на доказателствата, достатъчно е да се установи, че в нито един момент Словашката република не посочва доказателствата, чиито смисъл Общият съд е изопачил в обжалваното съдебно решение. Колкото до Комисията, макар да е вярно, че тя цитира едно от тези доказателства, а именно таблица с обезщетенията, която илюстрира разликите в покритията на различните здравноосигурителните дружества, вярно е също, че тя по никакъв начин не идентифицира грешките в анализа, довели Общия съд до такова изопачаване. Ето защо считам, че основанието на Комисията и оплакването на Словашката република трябва да бъдат обявени за недопустими.
3. Заключение по третото основание на жалбата по дело C‑262/18 P и по второто основание на жалбата по дело C‑271/18 P
143.
С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да обяви третото основание на жалбата по дело C‑262/18 P, както и второто основание на жалбата по дело C‑271/18 за недопустими в тяхната цялост.
V. Насрещните жалби
А.
Доводи на страните
144.
С насрещните си жалби Dôvera изтъква едно-единствено основание, а именно че Общият съд е допуснал процесуална грешка, като е нарушил задължението си за мотивиране, като в точка 58 от обжалваното съдебно решение е обявил, че Dôvera не е оспорило констатацията, че словашката схема за здравно осигуряване съдържа „[преобладаващи] социални, солидарни и регулаторни аспекти“ (
101
). В подкрепа на това основание то обръща внимание на някои пасажи от писмените отговори, представени в първоинстанционното производство, в които то изрично е отхвърлило тази констатация.
145.
Това основание обаче е несъществено според Dôvera, тъй като е необходимо само в малко вероятната хипотеза, в която, възприемайки стриктно тълкуване на формулировката на посочената точка от обжалваното съдебно решение, Съдът пренебрегне грешката в превода в текста на езика на производството, а именно в текста на английски език, който определя социалните, солидарните и регулаторните аспекти на посочената система като „преобладаващи“ (prédominants), докато в текста на френски език те са определени като „важни“.
146.
Union се присъединява към исканията на Dôvera.
147.
Комисията възразява, че насрещните жалби са недопустими, но ако Съдът все пак ги приеме за допустими, той трябва да ги обяви за неоснователни въз основа на текста на английски език на обжалваното съдебно решение. Словашката република твърди, че в текста на английски език не се съдържа никаква грешка в превода, но че насрещните жалби във всички случаи са недопустими.
Б.
Преценка
148.
Като се имат предвид съображенията, изложени в точки 61—64 от настоящото заключение, според мен точка 58 от текста на английски език на обжалваното съдебно решение съдържа грешка в превода. Тъй като тази грешка по мое мнение може да бъде поправена чрез обикновено тълкуване на обжалваното съдебно решение, считам, че Съдът не трябва да разглежда насрещните жалби.
149.
Ако при все това Съдът приеме, че трябва да ги разгледа, струва ми се безспорно, че той ще бъде принуден да ги обяви за недопустими поради липса на правен интерес от страна на Dôvera.
150.
Всъщност от практиката на Съда следва, че наличието на правен интерес предполага насрещната жалба да може чрез резултата си да донесе полза за страната, която я е подала (
102
).
151.
В първоинстанционното производство обаче Общият съд е уважил жалбата на Dôvera и е отменил спорното решение. Ето защо не виждам каква полза може да извлече Dôvera, ако Съдът уважи насрещните му жалби и отмени точка 58 от обжалваното съдебно решение, в частта ѝ, в която Общият съд е приел, че Dôvera не е оспорило твърдението, че словашката схема за задължително здравно осигуряване съдържа преобладаващи социални, солидарни и регулаторни аспекти. Ако все пак Съдът уважи настоящите насрещни искове, това изменение би се отнасяло до мотивите на обжалваното съдебно решение и не би имало никакво отражение върху разпоредителната му част и във всички случаи никакво изменение в разпоредителната част, в която Общият съд е уважил жалбата му, не може да донесе каквато и да е полза за Dôvera.
В.
Заключение по насрещните жалби по дела C‑262/18 P и C‑271/18 P
152.
С оглед на тези съображения предлагам на Съда да се въздържи от разглеждане на насрещните жалби на Dôvera по дела C‑262/18 P и C‑271/18 P.
VI. По жалбата пред Общия съд
153.
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, ако жалбата е основателна и Съдът отмени решението на Общия съд, той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
154.
В случая считам, че Съдът може постанови решение относно основанията, изтъкнати от Dôvera пред Общия съд.
155.
Що се отнася до второто основание, предлагам то да бъде отхвърлено въз основа на точки 89—130 от настоящото заключение.
156.
Колкото до първото основание, обобщено в точка 7 от настоящото заключение, предлагам то също да бъде отхвърлено в неговата цялост. Всъщност, що се отнася до първото оплакване на това основание, от функционалния подход към посоченото в точка 109 от настоящото заключение понятие за предприятие следва, че квалификацията на субект като предприятие винаги е свързана с конкретна дейност. С други думи, субект, който извършва както икономически, така и неикономически дейности, трябва да се разглежда като предприятие само по отношение на икономическите дейности. Следователно това оплакване трябва да бъде отхвърлено. Колкото до второто оплакване, както следва от припомнената в точки 114 и 115 от настоящото заключение постоянна съдебна практика, квалификацията като икономическа на дейността, извършвана в рамките на смесените схеми за социална сигурност, зависи от претегляне, състоящо в анализ на различните икономически и неикономически елементи на националната схема, както и от тяхното значение и съответната им цел. От това логично следва, че доводът, съгласно който всеки икономически елемент е достатъчен, за да доведе до такава квалификация, е неправилен от правна гледна точка. Ето защо считам, че второто оплакване също трябва да бъде отхвърлено.
VII. По съдебните разноски
157.
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
158.
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от този правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията и Словашката република са поискали това, Dôvera следва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски във връзка с производството пред Общия съд и настоящото производство по обжалване пред Съда.
159.
Съгласно член 140, параграф 1 от Процедурния правилник държавите членки и институциите, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски. Следователно като встъпила по делото страна Република Финландия трябва да понесе направените от нея съдебни разноски в настоящото производство по обжалване.
160.
Съгласно член 140, параграф 3 от Процедурния правилник Съдът може да реши встъпила страна, различна от посочените в предходните параграфи, да понесе направените от нея съдебни разноски. Следва да се постанови, че Union трябва да понесе направените от него разходи в производството пред Общия съд и настоящото производство по обжалване пред Съда.
VIII. Заключение
161.
С оглед на предходните съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
„1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 5 февруари 2018 г., Dôvera zdravotná poist’ovňa/Комисия (T‑216/15, непубликувано, EU:T:2018:64).
2)
Отхвърля жалбата на Dôvera zdravotná poisťovňa a.s. пред Общия съд на Европейския съюз.
3)
Отхвърля насрещните жалби.
4)
Dôvera zdravotná poisťovňa понася, наред с направените от него съдебни разноски, и разноските, направени от Европейската комисия в производството пред Общия съд и настоящото производство по обжалване пред Съда. Освен това то е осъдено да понесе разноските, направени от Словашката република в настоящото производство по обжалване.
5)
Union zdravotná poisťovňa a.s. понася направените от него съдебни разноски в производството пред Общия съд и настоящото производство по обжалване пред Съда.
6)
Република Финландия понася направените от нея съдебни разноски в настоящото производство по обжалване пред Съда“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Решение (ЕС) 2015/248 на Комисията от 15 октомври 2014 година относно мерки SA.23008 (2013/C) (ex 2013/NN), приведени в действие от Словашката република в полза на Spoločná zdravotná poist’ovňa a. s. (SZP) и Všeobecná zdravotná poist’ovňa a. s. (VšZP) (ОВ L 41, 2015 г., стр. 25).
(
3
)	Точки 45—53 от обжалваното съдебно решение.
(
4
)	Точка 54 от обжалваното съдебно решение.
(
5
)	Точки 63 и 64 от обжалваното съдебно решение.
(
6
)	Точки 65—67 от обжалваното съдебно решение.
(
7
)	Точка 68 от обжалваното съдебно решение.
(
8
)	Вж. в този смисъл решения от 29 февруари 1996 г., Белгия/Комисия (C‑56/93, EU:C:1996:64, т. 11), от 8 май 2003 г., Италия и SIM 2 Multimedia/Комисия (C‑328/99 и C‑399/00, EU:C:2003:252, т. 39), от 1 юли 2008 г., Chronopost и La Poste/UFEX и др. (C‑341/06 P и C‑342/06 P, EU:C:2008:375, т. 143), и от 22 декември 2008 г., British Aggregates/Комисия (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, т. 114).
(
9
)	Вж. по-специално решение от 29 февруари 1996 г., Белгия/Комисия (C‑56/93, EU:C:1996:64, т. 11).
(
10
)	Вж. решение от 2 септември 2010 г., Комисия/Deutsche Post (C‑399/08 P, EU:C:2010:481, т. 97).
(
11
)	Решение от 17 септември 1980 г., Philip Morris Holland/Комисия (730/79, EU:C:1980:209, т. 24), в което Съдът за първи път уточнява, че при преценката на съвместимостта „Комисията разполага с дискреционно правомощие, чието упражняване предполага преценки от икономическо и социално естество, които трябва да се извършат в общностен контекст“.
(
12
)	Това е формулировка, която Съдът използва постоянно и която е употребена за първи път в решение от 16 май 2000 г., Франция/Ladbroke Racing и Комисия (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, т. 25).
(
13
)	Едно от съдебните решения, на които се позовава Словашката република, а именно решение от 15 февруари 2005 г., Комисия/Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87), няма да бъде предмет на моя анализ, тъй като то е постановено в областта на антитръстовото законодателство. Това обстоятелство според мен задължително предполага, че посоченото решение не е релевантно, за да се определи дали преценките на Комисията относно това дали SZP и VšZP попадат в обхвата на понятието за предприятие, съдържащо се в член 107, параграф 1 ДФЕС, са сложни икономически преценки, тъй като това определяне е силно повлияно от обективното естество на понятието за държавна помощ.
(
14
)	Определение от 25 април 2002 г. (C‑323/00 P, EU:C:2002:260).
(
15
)	Решение от 22 ноември 2007 г. (C‑525/04 P, EU:C:2007:698).
(
16
)	Решение от 1 юли 2008 г. (C‑341/06 P и C‑342/06 P, EU:C:2008:375).
(
17
)	Решение от 2 септември 2010 г. (C‑290/07 P, EU:C:2010:480).
(
18
)	Решение от 24 октомври 2013 г. (C‑214/12 P, C‑215/12 P и C‑223/12 P, EU:C:2013:682).
(
19
)	Тези критерии са определени в точка 74 от Известие на Комисията относно понятието за държавна помощ, посочено в член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ОВ С 262, 2016 г., стр. 1).
(
20
)	Освен цитираните от Словашката република решения вж. също решения от 29 февруари 1996 г., Белгия/Комисия (C‑56/93, EU:C:1996:64, т. 10 и 11), и от 8 май 2003 г., Италия и SIM 2 Multimedia/Комисия (C‑328/99 и C‑399/00, EU:C:2003:252, т. 38 и 39).
(
21
)	Вж. решения от 22 ноември 2007 г., Испания/Lenzing (C‑525/04 P, EU:C:2007:698, т. 59), от 2 септември 2010 г., Комисия/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, т. 68), от 24 януари 2013 г., Frucona Košice/Комисия(C‑73/11 P, EU:C:2013:32, т. 74), и от 30 ноември 2016 г., Комисия/Франция и Orange (C‑486/15 P, EU:C:2016:912, т. 90).
(
22
)	Вж. в това отношение решение от 10 юли 1986 г., Белгия/Комисия (234/84, EU:C:1986:302, т. 14).
(
23
)	Вж. по-специално решение от 5 юни 2012 г., Комисията/EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, т. 82—85 и 105).
(
24
)	Решение от 2 септември 2010 г. (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, т. 70). Курсивът е мой.
(
25
)	Вж. Ritleng, D. Le juge communautaire de la légalité et le pouvoir discrétionnaire des institutions communautaires“. — AJDA, 1999, no 9, р. 645.
(
26
)	Вж. раздел В от настоящото заключение.
(
27
)	Курсивът е мой.
(
28
)	Курсивът е мой.
(
29
)	Курсивът е мой.
(
30
)	В подадените писмени отговори в тези съединени дела Dôvera и Union всъщност твърдят, че тъй като това оплакване е насочено срещу obiter dictum, то трябва да се приема за ирелевантно. Тълкуването, което развивам в точка 71 от настоящото заключение, показва, че не съм съгласен с този прочит.
(
31
)	Ще припомня, че съгласно постоянната съдебна практика, да се позволи на страните да посочат за първи път пред Съда довод, който не са изтъкнали пред Общия съд, означава да им се позволи да сезират Съда, чиято компетентност при обжалване е ограничена, със спор с по-широк предмет от този, по който се е произнесъл Общият съд. Вж. в този смисъл решение от 29 юли 2019 г., Bayerische Motoren Werke и Freistaat Sachsen/Комисия (C‑654/17 Р, EU:C:2019:634).
(
32
)	Вж. по-специално решение от 11 декември 2008 г., Комисия/Freistaat Sachsen (C‑334/07 P, EU:C:2008:709, т. 50).
(
33
)	Решение от 16 март 2004 г. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150).
(
34
)	Решение от 17 февруари 1993 г. (C‑159/91 и C‑160/91, EU:C:1993:63).
(
35
)	Решение от 22 януари 2002 г. (C‑218/00, EU:C:2002:36).
(
36
)	Решение от 5 март 2009 г. (C‑350/07, EU:C:2009:127).
(
37
)	Решение от 3 март 2011 г. (C‑437/09, EU:C:2011:112).
(
38
)	Решение от 16 ноември 1995 г. (C‑244/94, EU:C:1995:392).
(
39
)	Решение от 21 септември 1999 г. (C‑67/96, EU:C:1999:430).
(
40
)	Решение от 21 септември 1999 г. (C‑115/97—C‑117/97, EU:C:1999:434).
(
41
)	Решение от 21 септември 1999 г. (C‑219/97, EU:C:1999:437).
(
42
)	Решение от 12 септември 2000 г. (C‑180/98—C‑184/98, EU:C:2000:428).
(
43
)	Решение от 16 март 2004 г. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150).
(
44
)	Точка 58 от обжалваното съдебно решение.
(
45
)	Точка 64 от обжалваното съдебно решение.
(
46
)	Решение от 16 март 2004 г. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150).
(
47
)	Курсивът е мой.
(
48
)	Решение от 10 януари 2006 г. (C‑222/04, EU:C:2006:8).
(
49
)	Решение от 1 юли 2008 г. (C‑49/07, EU:C:2008:376).
(
50
)	Решение от 10 януари 2006 г. (C‑222/04, EU:C:2006:8).
(
51
)	Решение от 1 юли 2008 г. (C‑49/07, EU:C:2008:376).
(
52
)	Решение от 10 януари 2006 г. (C‑222/04, EU:C:2006:8).
(
53
)	Решение от 10 януари 2006 г. (C‑222/04, EU:C:2006:8).
(
54
)	Решение от 1 юли 2008 г. (C‑49/07, EU:C:2008:376).
(
55
)	Решение от 1 юли 2008 г. (C‑49/07, EU:C:2008:376).
(
56
)	Решение от 10 януари 2006 г. (C‑222/04, EU:C:2006:8).
(
57
)	Решение от 1 юли 2008 г. (C‑49/07, EU:C:2008:376).
(
58
)	Решение от 1 юли 2008 г. (C‑49/07, EU:C:2008:376).
(
59
)	Струва ми се, че Съдът до голяма степен се е ръководил от съответния пасаж от заключението по това дело на генералния адвокат Kokott (C‑49/07, EU:C:2008:142, т. 41 и 42), съгласно който „[о]бстоятелството, че субект като ELPA има статут на сдружение с нестопанска цел, т.е. дейността му не е насочена към реализиране на печалба, също не е пречка да се приеме, че е налице икономическа дейност и следователно, че то е предприятие. Такива образувания също могат да предлагат своите услуги на пазара, като се конкурират с други икономически оператори, независимо дали последните извършват дейност с нестопанска или с търговска цел. Това личи особено ясно в настоящия случай, в който две гръцки сдружения с нестопанска цел — ELPA и MOTOE, са си поставили за цел да организират мотоциклетни състезания и да ги реализират на пазара в Гърция. Успехът на такива образувания в дългосрочен план зависи от способността им да наложат предлаганите от тях услуги спрямо услугите на конкурентите им и да осигурят финансиране за дейността си“ (курсивът е мой). Единствената разлика се състои в това, че за разлика от генералния адвокат Съдът се опитва да представи това заключение като уточнение на обхвата на точка 123 от решение от 10 януари 2006 г., Cassa di Risparmio di Firenze и др. (C‑222/04, EU:C:2006:8), което според мен е довело до грешката при тълкуването, допусната от Общия съд в настоящото дело.
(
60
)	Решение от 10 януари 2006 г. (C‑222/04, EU:C:2006:8).
(
61
)	Както Комисията посочва в жалбата си, Общият съд също е възприел този принцип. Всъщност в решение от 28 септември 2017 г., Aanbestedingskalender и др./Комисия (T‑138/15, непубликувано, EU:T:2017:675), той е потвърдил спорно решение, установяващо, че управлението на платформа за електронни обществени поръчки, изградена, за да се гарантира, че възлагащите органи отговарят на законовите задължения, произтичащи от някои директиви на Съюза в областта на възлагането на обществени поръчки, не представлява икономическа дейност, независимо от факта, че оператори със стопанска цел също управляват подобни платформи. Жалба срещу това решение неотдавна беше отхвърлена от Съда (решение от 7 ноември 2019 г., Aanbestedingskalender и др./Комисия, C‑687/17 P, непубликувано, EU:C:2019:932).
(
62
)	Решение от 27 юни 2017 г. (C‑74/16, EU:C:2017:496, т. 50). Считам за уместно да отбележа, че в точка 46 от това решение Съдът припомня формулировката на точка 123 от решение от 10 януари 2006 г., Cassa di Risparmio di Firenze и др. (C‑222/04, EU:C:2006:8). Според мен обаче заключението, което Съдът прави относно характера на разглежданата дейност, свидетелства, че изречението „след като неговите оферти се конкурират с офертите на други оператори, имащи стопанска цел“, не се разбира в смисъл, че изисква едновременното наличие на тези два елемента.
(
63
)	Тази постоянна съдебна практика води началото си от решение от 23 април 1991 г., Höfner et Elser (C‑41/90, EU:C:1991:161, т. 21).
(
64
)	Става въпрос за съдебна практика, която води началото си от решение от 23 април 1991 г., Höfner et Elser (C‑41/90, EU:C:1991:161, т. 21). Вж. по-скорошното решение от 6 ноември 2018 г., Scuola Elementare Maria Montessori/Комисия, Комисия/Scuola Elementare Maria Montessori и Комисия/Ferracci (C‑622/16 P—C‑624/16 P, EU:C:2018:873, т. 103).
(
65
)	Вж. решение от 25 юли 2018 г., Комисия/Испания и др. (C‑128/16 P, EU:C:2018:591, т. 34 и цитираната съдебна практика).
(
66
)	Заключение на генералния адвокат Poiares Maduro по дело FENIN/Комисия (C‑205/03 P, EU:C:2005:666, т. 26).
(
67
)	Решение от 17 юни 1999 г., Белгия/Комисия (C‑75/97, EU:C:1999:311, т. 37).
(
68
)	Вж. този смисъл заключението на генералния адвокат Poiares Maduro по дело FENIN/Комисия (C‑205/03 P, EU:C:2005:666, т. 27). Вж. също моите съображения във връзка с дело от 16 март 2004 г., AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150), изложени в точки 125—127 и 129 от настоящото заключение.
(
69
)	Заключение на генералния адвокат Jacobs по съединени дела AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2003:304, т. 35).
(
70
)	Решение от 17 февруари 1993 г. (C‑159/91 и C‑160/91, EU:C:1993:63).
(
71
)	Решение от 22 януари 2002 г. (C‑218/00, EU:C:2002:36).
(
72
)	Решение от 16 март 2004 г. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150).
(
73
)	Решение от 5 март 2009 г. (C‑350/07, EU:C:2009:127).
(
74
)	Решение от 3 март 2011 г. (C‑437/09, EU:C:2011:112).
(
75
)	Що се отнася до посочените дотук елементи, вж. решения от 17 февруари 1993 г., Poucet и Pistre (C‑159/91 и C‑160/91, EU:C:1993:63, т. 10, 12, 13 и 18), от 22 януари 2002 г., Cisal (C‑218/00, EU:C:2002:36, т. 39—44), от 16 март 2004 г., AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150, т. 47—52), от 5 март 2009 г., Kattner Stahlbau (C‑350/07, EU:C:2009:127, т. 44—59), и т 3 март 2011 г., AG2R Prévoyance (C‑437/09, EU:C:2011:112, т. 47—52).
(
76
)	Решения от 17 февруари 1993 г., Poucet и Pistre (C‑159/91 и C‑160/91, EU:C:1993:63, т. 14 и 18), от 22 януари 2002 г., Cisal (C‑218/00, EU:C:2002:36, т. 43 и 44), от 16 март 2004 г., AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150, т. 48—52), от 5 март 2009 г., Kattner Stahlbau (C‑350/07, EU:C:2009:127, т. 60—65), и от 3 март 2011 г., AG2R Prévoyance (C‑437/09, EU:C:2011:112, т. 53—65).
(
77
)	Решение от 11 юли 2006 г. (C‑205/03 P, EU:C:2006:453, т. 26).
(
78
)	Вж. също точка 93 от спорното решение.
(
79
)	Решение от 16 ноември 1995 г. (C‑244/94, EU:C:1995:392).
(
80
)	Решение от 21 септември 1999 г. (C‑67/96, EU:C:1999:430).
(
81
)	Решение от 21 септември 1999 г. (C‑115/97—C‑117/97, EU:C:1999:434).
(
82
)	Решение от 21 септември 1999 г. (C‑219/97, EU:C:1999:437).
(
83
)	Решение от 12 септември 2000 г. (C‑180/98—C‑184/98, EU:C:2000:428).
(
84
)	Решение от 16 март 2004 г. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150).
(
85
)	Решение от 16 март 2004 г., AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 et C‑355/01, EU:C:2004:150, т. 6 и 7).
(
86
)	Решение от 16 март 2004 г., AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 et C‑355/01, EU:C:2004:150, т. 52 и 53).
(
87
)	Решение от 16 март 2004 г., AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 et C‑355/01, EU:C:2004:150, т. 8 и 9).
(
88
)	Решение от 16 март 2004 г., AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 et C‑355/01, EU:C:2004:150, т. 52).
(
89
)	Следва да се отбележи, че в съдебното заседание Dôvera поддържа, че това е невъзможно, тъй като тези две дела се различават в три отношения: първо, действащите на словашкия пазар здравноосигурителни дружества не са със стопанска цел; второ, те са учредени като търговски дружества; трето, те имат право да се договарят пряко и да сключват договори с доставчиците на здравно обслужване. Що се отнася до последния елемент, в точки 118 и 119 от настоящото заключение вече обясних защо той не може да бъде взет предвид. Колкото до стопанската цел на здравноосигурителните дружества, мотивите за ирелевантността на този елемент за целите на квалификацията на субект като предприятие са изложени в точки 92—107 от настоящото заключение. Накрая, що се отнася до обстоятелството, че тези субекти са учредени като търговски дружества, ще се огранича да припомня отново, че постоянната съдебна практика, съгласно която стопанската цел на даден субект очевидно зависи от правния му статут, не е релевантна за целите на посочената квалификация. Вж. като най-актуално решение от 22 октомври 2015 г., EasyPay и Finance Engineering (C‑185/14, EU:C:2015:716, т. 37 и цитираната съдебна практика).
(
90
)	В обжалваното съдебно решение Общият съд не е поставил под въпрос съдържащата се в точка 87 от спорното решение констатация, че обхватът на задължителните законоустановени обезщетения всъщност е много широк, тъй като покрива почти всички предоставяни в Словакия медицински дейности. В това отношение ще отбележа, че в жалбата си Словашката република поддържа, че 98,9 % от всички разходи за предоставяни медицински услуги се възстановяват изцяло от здравноосигурителните дружества в рамките на задължителното здравно осигуряване, така че възможността за конкуренция се отнася само до останалите 1,1 % медицинските услуги.
(
91
)	Решение от 16 март 2004 г. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150).
(
92
)	Решение от 16 март 2004 г., AOK Bundesverband и др. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 et C‑355/01, EU:C:2004:150, т. 7).
(
93
)	Вж. бележка под линия 7, точка 15 от спорното решение.
(
94
)	Вж. точка 95 от спорното решение.
(
95
)	Решение от 16 март 2004 г. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 и C‑355/01, EU:C:2004:150).
(
96
)	Става въпрос за изискването за съгласуваност, посочено в точка 112 от настоящото заключение.
(
97
)	Решение от 11 септември 2008 г., Германия и др./Kronofrance (C‑75/05 P и C‑80/05 P, EU:C:2008:482, т. 78 и цитираната съдебна практика).
(
98
)	Вж. решение от 4 април 2017 г., Омбудсман/Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, т. 83 и цитираната съдебна практика).
(
99
)	Вж. решение от 25 юли 2018 г., QuaMa Quality Management/EUIPO (С‑139/17 Р, непубликувано, EU:C:2018:608, т. 35 и цитираната съдебна практика).
(
100
)	Вж. решение от 25 юли 2018 г., Испания/Комисия (C‑588/17 P, непубликувано, EU:C:2018:607, т. 35 и цитираната съдебна практика).
(
101
)	Това е буквалният френски превод на термина, използван в текста на английски език. Използваният в текста на френския език термин е „важни“.
(
102
)	Вж. по-специално решение от 21 декември 2011 г., Iride/Комисия (C‑329/09 P, непубликувано, EU:C:2011:859, т. 48—51 и цитираната съдебна практика).