ORDONANȚA CURȚII (Camera a șaptea)
2 mai 2022(*)
„Trimitere preliminară – Articolul 99 din Regulamentul de procedură al Curții – Armonizarea legislațiilor fiscale – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (TVA) – Directiva 2006/112/CE – Deducere a taxei achitate în amonte în legătură cu achiziționarea, construirea și transformarea unor bunuri imobile – Anulare din oficiu a înregistrării unei persoane impozabile în scopuri de TVA – Ajustare a deducerii efectuate inițial – Răspuns la întrebarea preliminară care poate fi în mod clar dedus din jurisprudență”
În cauza C‑627/21,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Curtea de Apel Alba Iulia (România), prin decizia din 5 octombrie 2021, primită de Curte la 11 octombrie 2021, în procedura
S. H.
împotriva
Administrației Județene a Finanțelor Publice Sibiu,
Direcției Generale Regionale a Finanțelor Publice Brașov,
CURTEA (Camera a șaptea),
compusă din domnul J. Passer, președinte de cameră, și domnii F. Biltgen (raportor) și N. Wahl, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 99 din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 16, 184, 186-188 și 192 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7, denumită în continuare „Directiva TVA”).
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între S. H., pe de o parte, și Administrația Județeană a Finanțelor Publice Sibiu (România) și Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Brașov (România), pe de altă parte, în legătură cu o cerere de ajustare a taxei pe valoarea adăugată (TVA) deduse în amonte.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3        Considerentul (30) al Directivei TVA enunță următoarele:
„Este necesar ca, pentru a păstra caracterul neutru al TVA, cotele aplicate de statele membre să permită, ca regulă generală, deducerea TVA aplicate în etapa anterioară.”
4        Articolul 16 din această directivă prevede următoarele:
„Utilizarea de către o persoană impozabilă a bunurilor care fac parte din activele activității sale economice în interes propriu sau în interesul personalului său, transferul lor gratuit sau, mai general, utilizarea lor în alte scopuri decât cele legate de desfășurarea activității economice sunt considerate livrări ca livrări cu titlu oneros [a se citi «sunt considerate livrări cu titlu oneros»] atunci când taxa aferentă bunurilor respective sau părților componente ale bunurilor respective a fost dedusă total sau parțial.
Cu toate acestea, utilizarea bunurilor ca mostre sau pentru oferirea de cadouri de mică valoare în scopul desfășurării activității nu este considerată livrare cu titlu oneros.”
5        Articolul 184 din directiva menționată prevede următoarele:
„Deducerea inițială este regularizată atunci când este mai mare sau mai mică decât cea la care are dreptul persoana impozabilă.”
6        Potrivit articolului 186 din aceeași directivă:
„Statele membre stabilesc normele de aplicare a articolelor 184 și 185.”
7        Articolul 187 din Directiva TVA are următorul cuprins:
„(1)      În cazul bunurilor de capital, regularizarea este operată pe o perioadă de cinci ani, incluzând anul în care bunurile au fost achiziționate sau fabricate.
Cu toate acestea, statele membre își pot baza regularizarea pe o perioadă de cinci ani compleți de la data la care bunurile sunt utilizate prima dată.
În cazul bunurilor imobiliare achiziționate ca bunuri de capital, perioada de regularizare poate fi prelungită până la 20 de ani.
(2)      Regularizarea anuală se efectuează numai pentru o cincime din TVA aplicată bunurilor de capital sau, în cazul prelungirii perioadei de regularizare, pentru o fracțiune corespunzătoare din TVA.
Regularizarea prevăzută la primul paragraf se efectuează în funcție de modificările dreptului de deducere în anii următori față de anul în care bunurile au fost achiziționate, fabricate sau, după caz, utilizate prima dată.”
8        Potrivit articolului 188 din această directivă:
„(1)      În cazul în care sunt livrate în perioada de regularizare, bunurile de capital sunt considerate ca și când au fost utilizate pentru activitatea economică a persoanei impozabile până la expirarea perioadei de regularizare.
Activitatea economică este considerată impozabilă în întregime în cazurile în care livrarea de bunuri de capital este impozabilă.
Activitatea economică este considerată scutită în întregime în cazurile în care livrarea de bunuri de capital este scutită.
(2)      Regularizarea prevăzută la alineatul (1) se efectuează o singură dată pentru perioada de timp rămasă din perioada de regularizare. Cu toate acestea, atunci când livrarea de bunuri de capital este scutită, statele membre pot să nu solicite o regularizare în măsura în care cumpărătorul este o persoană impozabilă care utilizează bunurile de capital respective doar pentru operațiuni care dau drept de deducere.”
9        Articolul 192 din directiva menționată prevede următoarele:
„Atunci când o persoană impozabilă trece de la regimul normal de impozitare la un regim special sau viceversa, statele membre adoptă toate măsurile necesare pentru a se asigura că persoana impozabilă respectivă nu beneficiază de avantaje nejustificate sau nu suferă prejudicii nejustificate.”
Dreptul român
10      Articolul 305 din Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 688 din 10 septembrie 2015, denumit în continuare „Codul fiscal”) prevede următoarele:
„(1)      În sensul prezentului articol:
a)      bunurile de capital reprezintă toate activele corporale fixe, definite la articolul 266 alineatul (1) punctul 3, precum și operațiunile de transformare sau modernizare a bunurilor imobile/părților de bunuri imobile, exclusiv reparațiile ori lucrările de întreținere a acestora, chiar în condițiile în care astfel de operațiuni sunt realizate de beneficiarul unui contract de închiriere, leasing sau al oricărui altui tip de contract prin care bunurile imobile/părțile de bunuri imobile se pun la dispoziția unei alte persoane cu condiția ca valoarea fiecărei transformări sau modernizări să fie de cel puțin 20 % din valoarea bunului imobil/părții de bun imobil după transformare/modernizare. Bunurile imobile sunt considerate bunuri de capital indiferent dacă în contabilitatea persoanelor impozabile sunt înregistrate ca stocuri sau ca imobilizări corporale;
[…]
d)      taxa deductibilă aferentă bunurilor de capital reprezintă taxa achitată sau datorată, aferentă oricărei operațiuni legate de achiziția, fabricarea, construcția, transformarea sau modernizarea a căror valoare este de cel puțin 20 % din valoarea bunului imobil/părții de bun imobil după transformare/modernizare, exclusiv taxa achitată sau datorată, aferentă reparării ori întreținerii acestor bunuri sau cea aferentă achiziției pieselor de schimb destinate reparării ori întreținerii bunurilor de capital;
[…]
(4)      Ajustarea taxei deductibile prevăzute la alineatul (1) litera d) se efectuează:
a)      în situația în care bunul de capital este folosit de persoana impozabilă:
1.      integral sau parțial, pentru alte scopuri decât activitățile economice, cu excepția bunurilor a căror achiziție face obiectul limitării la 50 % a dreptului de deducere potrivit prevederilor articolului 298;
[…]
(5)      Ajustarea taxei deductibile se efectuează astfel:
a)      pentru cazurile prevăzute la alineatul (4) litera a), ajustarea se efectuează în cadrul perioadei de ajustare prevăzute la alineatul (2), pentru o cincime sau, după caz, o douăzecime din taxa dedusă inițial, pentru fiecare an în care apare o modificare a destinației de utilizare. Ajustarea se efectuează în perioada fiscală în care intervine evenimentul care generează obligația de ajustare sau, după caz, în ultima perioadă fiscală a fiecărui an, în condițiile prevăzute prin normele metodologice. […]
[…]”
11      Potrivit articolului 316 alineatele (11) și (12) din Codul fiscal:
„(11)      Organele fiscale competente anulează înregistrarea unei persoane în scopuri de TVA conform prezentului articol:
[…]
e)      dacă în deconturile de taxă depuse pentru 6 luni consecutive, în cazul persoanei impozabile care are perioada fiscală luna calendaristică, și pentru două trimestre calendaristice consecutive, în cazul persoanei impozabile care are perioada fiscală trimestrul calendaristic, nu au fost evidențiate achiziții de bunuri/servicii și nici livrări de bunuri/prestări de servicii realizate în cursul acestor perioade de raportare, organele fiscale competente anulează înregistrarea în scopuri de TVA din prima zi a lunii următoare celei în care a intervenit termenul de depunere al celui de al șaselea decont de taxă în prima situație și, respectiv, din prima zi a lunii următoare celei în care a intervenit termenul de depunere al celui de al doilea decont de taxă în a doua situație.
[…]
(12)      Procedura de anulare a înregistrării în scopuri de TVA este stabilită prin normele procedurale în vigoare. După anularea înregistrării în scopuri de TVA conform alineatului (11) literele a)-e) și h), organele fiscale înregistrează persoanele impozabile la solicitarea acestora, astfel:
[…]
d)      în situația prevăzută la alineatul (11) litera e), pe baza unei declarații pe propria răspundere din care să rezulte că va desfășura activități economice. Data înregistrării în scopuri de TVA a persoanei impozabile este data comunicării deciziei de înregistrare în scopuri de TVA;
[…]”
12      Punctul 79 alineatul (14) litera b) din Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 227/2015 privind Codul fiscal, aprobate prin Hotărârea Guvernului nr. 1 din 6 ianuarie 2016 (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 22 din 13 ianuarie 2016), prevede următoarele:
„În cazul persoanelor impozabile a căror înregistrare în scopuri de TVA a fost anulată de organele fiscale competente conform articolului 316 alineatul (11) literele a)-e) și h) din Codul fiscal, se consideră că bunurile de capital nu sunt alocate unei activități economice pe perioada în care nu au avut un cod valabil de TVA, fiind obligatorie ajustarea taxei conform articolului 305 alineatul (4) litera a) punctul 1 din Codul fiscal. Ajustarea TVA se realizează astfel:
[…]
b)      persoanele impozabile cărora li se anulează înregistrarea în scopuri de TVA după data de 1 ianuarie 2017 trebuie să efectueze o ajustare negativă pentru bunurile de capital existente la data anulării codului de TVA care se reflectă, pentru anul în care codul de TVA a fost anulat, în ultimul decont de taxă depus pentru perioada fiscală în care a fost anulată înregistrarea în scopuri de TVA a persoanei impozabile, pentru o cincime sau o douăzecime din taxa dedusă inițial. […] Dacă persoana impozabilă este reînregistrată în scopuri de TVA în același an în care codul său a fost anulat, va avea dreptul să efectueze o ajustare pozitivă pentru o cincime sau o douăzecime din taxa dedusă inițial aferentă bunurilor de capital existente la data anulării codului de TVA în primul decont depus după data reînregistrării sau, după caz, într‑un decont ulterior. Dacă persoana impozabilă a livrat bunurile de capital în regim de taxare în perioada în care nu a avut un cod valid de TVA, în același an în care i s‑a anulat înregistrarea, aceasta va avea dreptul să efectueze o ajustare pozitivă pentru o cincime sau o douăzecime din taxa dedusă inițial, în primul decont depus după data reînregistrării sau, după caz, într‑un decont ulterior.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
13      Reclamantul din litigiul principal, care beneficia de regimul de impozitare prin opțiune din anul 2013, a achiziționat, fabricat, finalizat, construit sau transformat, în cursul anilor 2013 și 2014, un număr de 69 de imobile și și‑a exercitat dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte pentru aceste operațiuni. La 1 februarie 2017, înregistrarea sa în scopuri de TVA a fost anulată din oficiu, pentru motivul că deconturile de TVA depuse pe două trimestre calendaristice consecutive nu menționau nicio operațiune supusă TVA‑ului. Începând de la 29 ianuarie 2018, reclamantul din litigiul principal a fost reînregistrat ca persoană impozabilă în scopuri de TVA.
14      În urma unei inspecții fiscale având ca obiect perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2017 și 31 martie 2018, administrația competentă a refuzat deducerea TVA‑ului achitat în amonte de reclamantul din litigiul principal și i‑a impus acestuia o ajustare a TVA‑ului dedus inițial, pentru motivul că persoana interesată a omis să efectueze ajustarea negativă corespunzătoare pentru imobilele aflate în stoc la data de 1 februarie 2017, dată la care organul fiscal anulase din oficiu înregistrarea sa în scopuri de TVA.
15      Întrucât contestația formulată de reclamantul din litigiul principal împotriva acestei decizii a fost respinsă, iar acțiunea care a urmat a fost de asemenea respinsă, reclamantul din litigiul principal a declarat recurs la instanța de trimitere. În susținerea acestui recurs, el a arătat în esență că, prin prisma jurisprudenței Curții, exercitarea dreptului de deducere pentru un bun de capital presupune analiza intenției persoanei impozabile la momentul dobândirii acestui bun. În plus, dispozițiile Directivei TVA ar fi încălcate prin emiterea unui act administrativ de anulare din oficiu a înregistrării în scopuri de TVA, întrucât posibilitatea autorității fiscale de a dispune o astfel de anulare reprezintă o situație de excepție ce trebuie să respecte principiul proporționalității. Or, în speță, nici principiul neutralității fiscale, nici cel al proporționalității nu ar fi respectate întrucât, conform articolului 305 alineatul (4) litera a) din Codul fiscal, atât timp cât decizia de anulare a înregistrării în scopuri de TVA își produce efectele, contribuabilul nu își poate exercita dreptul de deducere.
16      Potrivit administrației competente, ajustarea în favoarea statului a TVA‑ului dedus în legătură cu bunurile de capital existente la data anulării înregistrării în scopuri de TVA este obligatorie, întrucât se consideră că aceste bunuri nu sunt alocate unei activități economice atât timp cât persoana impozabilă nu este înregistrată în mod valabil în scopuri de TVA.
17      Din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere, având în vedere jurisprudența Curții în materie, ridică mai întâi problema dacă cerința de formă a înregistrării în scopuri de TVA poate influența în mod decisiv dreptul de deducere, prin obligarea contribuabilului la o ajustare atunci când administrația a anulat din oficiu înregistrarea sa în scopuri de TVA. În continuare, instanța de trimitere ridică problema dacă, în lumina principiului proporționalității și din perspectiva marjei de apreciere recunoscute statelor membre de articolele 186 și 192 din Directiva TVA, anularea temporară a înregistrării în scopuri de TVA a unei persoane impozabile poate determina obligația acesteia din urmă de a ajusta TVA‑ul dedus în amonte. În sfârșit, aceasta ridică problema dacă principiul neutralității este respectat atât timp cât, prin modalitatea de interpretare și de aplicare în concret a unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, administrația fiscală apreciază că inacțiunea persoanei impozabile pentru o perioadă determinată, sancționată la nivel formal prin anularea înregistrării în scopuri de TVA, trebuie însoțită de ajustarea negativă a TVA‑ului, pentru a răspunde obiectivelor prevăzute la articolele 184 și 192 din Directiva TVA, în special obiectivului de a se asigura că persoana impozabilă nu beneficiază de avantaje nejustificate sau nu suferă prejudicii nejustificate. În această privință, instanța de trimitere adaugă că această ultimă problemă se pune cu atât mai mult cu cât, în perioada ulterioară aplicării sancțiunii anulării înregistrării sale în scopuri de TVA, reclamantul din litigiul principal nu a realizat operațiuni cu privire la bunurile de capital, dar administrația fiscală, în temeiul articolului 305 alineatul (4) litera (a) punctul 1 din Codul fiscal, prezumă în mod irefragabil că aceste bunuri sunt folosite de persoana impozabilă pentru alte scopuri decât activitățile economice.
18      În aceste condiții, Curtea de Apel Alba Iulia (România) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Principiul neutralității fiscale în materie de TVA, [precum și considerentul (30)] și articolele 16, 184, [186-188] și 192 din Directiva [TVA] pot fi interpretate ca fiind compatibile cu reglementările naționale privind regularizarea taxei deductibile în cazul bunurilor de capital [în special articolul 305 alineatul (4) litera a) din [Codul fiscal] [și] punctul 79 alineatul (14) litera b) din [Normele metodologice de aplicare a Codului fiscal], prin raportare la articolul 316 alineatul (11) litera e) din Codul fiscal], și cu practica administrației fiscale care aduce atingere deductibilității inițiale a TVA‑ului achitat pentru achiziția de bunuri de capital prin obligarea contribuabilului la ajustarea negativă a TVA‑ului deductibil pentru motivul că organul fiscal a anulat din oficiu înregistrarea sa în scopuri de TVA pentru o anumită perioadă pentru nederularea de activități economice, cât timp bunurile de capital nu au făcut obiectul unor prestări de servicii sau livrări de bunuri în perioada cuprinsă între anularea din oficiu și reînregistrarea sa în scopuri de TVA?”
Cu privire la întrebarea preliminară
19      În temeiul articolului 99 din Regulamentul de procedură, în special atunci când răspunsul la o întrebare formulată cu titlu preliminar poate fi în mod clar dedus din jurisprudență sau atunci când răspunsul la o astfel de întrebare nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile, Curtea, la propunerea judecătorului raportor și după ascultarea avocatului general, poate oricând să decidă să se pronunțe prin ordonanță motivată.
20      Se impune aplicarea acestei dispoziții în prezenta cauză.
21      Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă principiul neutralității TVA‑ului, precum și articolele 16, 184, 186-188 și 192 din Directiva TVA trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări și unei practici naționale care obligă o persoană impozabilă, a cărei înregistrare în scopuri de TVA a fost anulată pentru o perioadă determinată din cauza neevidențierii unor operațiuni impozabile în deconturile sale de TVA depuse timp de șase luni consecutive, să efectueze o regularizare a TVA‑ului dedus în amonte în legătură cu achiziționarea unor bunuri de capital, fără ca respectiva persoană impozabilă să fie autorizată să dovedească faptul că sunt îndeplinite condițiile de fond pentru a putea beneficia de dreptul de deducere, pentru motivul că există o prezumție irefragabilă că persoana impozabilă a folosit aceste bunuri pentru alte scopuri decât activitățile economice.
22      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, dreptul persoanelor impozabile de a deduce din TVA‑ul pe care îl datorează TVA‑ul datorat sau achitat pentru bunurile achiziționate și serviciile primite în amonte de acestea constituie un principiu fundamental al sistemului comun al TVA‑ului instituit prin legislația Uniunii. Dreptul de deducere prevăzut la articolul 167 și următoarele din Directiva TVA face parte integrantă din mecanismul TVA‑ului și, în principiu, nu poate fi limitat. Mai exact, acest drept se exercită imediat pentru totalitatea taxelor aplicate operațiunilor efectuate în amonte. Regimul deducerilor urmărește să degreveze în întregime întreprinzătorul de sarcina TVA‑ului datorat sau achitat în cadrul tuturor activităților economice, iar sistemul comun al TVA‑ului garantează neutralitatea în ceea ce privește sarcina fiscală corespunzătoare tuturor activităților economice, indiferent de scopurile sau de rezultatele acestora, cu condiția ca activitățile menționate să fie, în principiu, ele însele supuse TVA‑ului (Hotărârea din 18 noiembrie 2021, Promexor Trade, C‑358/20, EU:C:2021:936, punctul 33 și jurisprudența citată).
23      În plus, principiul fundamental al neutralității TVA‑ului impune ca deducerea acestuia în amonte să fie acordată dacă cerințele de fond sunt îndeplinite, chiar dacă anumite cerințe de formă au fost omise de persoanele impozabile. Prin urmare, deși refuzul dreptului de deducere se poate justifica atunci când efectul încălcării cerințelor de formă constă în a împiedica probarea cu certitudine a faptului că cerințele de fond au fost îndeplinite, un astfel de refuz nu poate fi opus atunci când administrația competentă dispune de toate datele necesare pentru a stabili că cerințele de fond sunt îndeplinite (Hotărârea din 18 noiembrie 2021, Promexor Trade, C‑358/20, EU:C:2021:936, punctul 34 și jurisprudența citată).
24      Pe de altă parte, înregistrarea în scopuri de TVA prevăzută la articolul 214 din Directiva TVA, precum și obligația persoanei impozabile de a declara când își începe, când își modifică sau când își încetează activitatea, prevăzută la articolul 213 din această directivă, nu constituie decât cerințe de formă în scopul controlului, care nu pot repune în discuție în special dreptul de deducere a TVA‑ului, în măsura în care sunt îndeplinite condițiile materiale care dau naștere acestui drept (Hotărârea din 18 noiembrie 2021, Promexor Trade, C‑358/20, EU:C:2021:936, punctul 35 și jurisprudența citată).
25      Curtea a statuat astfel că o persoană impozabilă în scopuri de TVA nu poate fi împiedicată să își exercite dreptul de deducere pentru motivul că nu ar fi înregistrată în scopuri de TVA înainte de a utiliza bunurile dobândite în cadrul activității sale taxate (Hotărârea din 9 iulie 2015, Salomie și Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, punctul 61, precum și jurisprudența citată).
26      Desigur, articolele 167-169 și 179, articolul 213 alineatul (1), articolul 214 alineatul (1) și articolul 273 din Directiva TVA nu se opun unei reglementări naționale care permite administrației fiscale să îi refuze unei persoane impozabile dreptul de deducere a TVA‑ului atunci când se stabilește că, din cauza neîndeplinirii obligațiilor care i se reproșează acesteia din urmă, administrația fiscală nu a putut să dispună de datele necesare pentru a stabili că sunt îndeplinite cerințele de fond care dau dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte de persoana impozabilă menționată sau că aceasta din urmă a acționat în mod fraudulos pentru a putea beneficia de dreptul respectiv (Hotărârea din 18 noiembrie 2021, Promexor Trade, C‑358/20, EU:C:2021:936, punctul 37 și jurisprudența citată).
27      Cu toate acestea, marja de apreciere recunoscută statelor membre pentru a lupta împotriva fraudei și a abuzurilor nu este nelimitată. Astfel, deși este adevărat că statele membre au un interes legitim să ia măsurile adecvate pentru a proteja interesele lor financiare și a lupta împotriva fraudei, a evaziunii fiscale, precum și a eventualelor abuzuri și deși ele pot, așadar, la fel de legitim, să prevadă, conform articolului 273 primul paragraf din Directiva TVA, măsuri apte să împiedice utilizarea abuzivă a numerelor de înregistrare, în special de către întreprinderi a căror activitate și, în consecință, a căror calitate de persoană impozabilă ar fi pur fictive, aceste măsuri nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru colectarea corectă a taxei și pentru evitarea evaziunii și nu trebuie să repună în discuție în mod sistematic dreptul de deducere a TVA‑ului și, prin urmare, neutralitatea acestei taxe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2013, Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, punctele 28 și 30, precum și Hotărârea din 18 noiembrie 2021, Promexor Trade, C‑358/20, EU:C:2021:936, punctul 41).
28      Or, Curtea a statuat deja că faptul că o administrație fiscală condiționează, întemeindu‑se pe legislația națională, dreptul de deducere a TVA‑ului de respectarea unor obligații de formă, precum înregistrarea în scopuri de TVA, fără a lua în considerare cerințele de fond, și instituie o prezumție irefragabilă în sarcina persoanei impozabile care o împiedică pe aceasta din urmă să facă dovada că sunt îndeplinite cerințele respective depășește ceea ce este necesar pentru a asigura colectarea corectă a taxei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 decembrie 1997, Molenheide și alții, C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 și C‑47/96, EU:C:1997:623, punctul 52, Hotărârea din 12 noiembrie 2020, ITH Comercial Timișoara, C‑734/19, EU:C:2020:919, punctul 39 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, punctul 39).
29      În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că reglementarea și practica naționale în discuție în litigiul principal au instituit tocmai o astfel de prezumție irefragabilă, aspect a cărui verificare revine însă instanței de trimitere.
30      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea preliminară că articolele 16, 184, 186-188 și 192 din Directiva TVA trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări și unei practici naționale care obligă o persoană impozabilă, a cărei înregistrare în scopuri de TVA a fost anulată pentru o perioadă determinată din cauza neevidențierii unor operațiuni impozabile în deconturile sale de TVA depuse timp de șase luni consecutive, să efectueze o regularizare a TVA‑ului dedus în amonte în legătură cu achiziționarea unor bunuri de capital, fără ca respectiva persoană impozabilă să fie autorizată să dovedească faptul că sunt îndeplinite condițiile de fond pentru a putea beneficia de dreptul de deducere, pentru motivul că există o prezumție irefragabilă că persoana impozabilă a folosit aceste bunuri pentru alte scopuri decât activitățile economice.
Cu privire la cheltuielile de judecată
31      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
Articolele 16, 184, 186-188 și 192 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări și unei practici naționale care obligă o persoană impozabilă, a cărei înregistrare în scopuri de taxă pe valoarea adăugată (TVA) a fost anulată pentru o perioadă determinată din cauza neevidențierii unor operațiuni impozabile în deconturile sale de TVA depuse timp de șase luni consecutive, să efectueze o regularizare a TVA‑ului dedus în amonte în legătură cu achiziționarea unor bunuri de capital, fără ca respectiva persoană impozabilă să fie autorizată să dovedească faptul că sunt îndeplinite condițiile de fond pentru a putea beneficia de dreptul de deducere, pentru motivul că există o prezumție irefragabilă că persoana impozabilă a folosit aceste bunuri pentru alte scopuri decât activitățile economice.
Luxemburg, 2 mai 2022.
Grefier
Președintele Camerei a șaptea
A. Calot Escobar
J. Passer
*      Limba de procedură: româna.