62014CC0319
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 16 iulie 2015 (
1
)
Cauza C‑319/14
B & S Global Transit Center BV
împotriva
Staatssecretaris van Financiën[cerere de decizie preliminară formulată de
Hoge Raad der Nederlanden (Țările de Jos)]
„Trimitere preliminară — Codul vamal comunitar — Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 — Articolele 203 și 204 — Regimul de tranzit extern — Nașterea datoriei vamale — Sustragere de sub supravegherea vamală — Neexecutarea unei obligații — Omisiunea de a încheia regimul de tranzit extern — Ieșirea mărfurilor plasate sub regim de pe teritoriul vamal al Uniunii Europene”
1.
Curtea a examinat deja cu mai multe ocazii problema nașterii datoriei vamale ca urmare a neîndeplinirii obligațiilor care decurg din utilizarea regimului vamal de tranzit extern, însă o situație precum cea din prezenta cauză constituie un precedent. Prin urmare, Curtea va avea oportunitatea de a oferi mai multe informații cu privire la jurisprudența sa în materie.
Cadrul juridic
2.
Cadrul juridic al prezentei cauze este reprezentat de dispozițiile Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
2
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006 (denumit în continuare „Codul vamal”), precum și de dispozițiile Regulamentului (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (
3
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 214/2007 al Comisiei din 28 februarie 2007 (denumit în continuare „regulamentul de punere în aplicare”), în versiunile aplicabile până la 30 iunie 2008 (
4
).
3.
Articolul 37, articolul 91 alineatul (1) litera (a), articolul 92, articolul 203 alineatul (1) și articolul 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal prevăd:
„Articolul 37
(1)   Mărfurile introduse pe teritoriul vamal al Comunității se află sub supraveghere vamală din momentul intrării lor. Ele pot fi supuse controlului vamal în conformitate cu dispozițiile în vigoare.
(2)   Ele rămân sub o astfel de supraveghere atât timp cât este necesar pentru a se stabili statutul lor vamal, dacă este cazul, și, în cazul mărfurilor necomunitare și fără a aduce atingere articolului 82 alineatul (1), până ce li se modifică statutul vamal, ele intră într‑o zonă liberă sau antrepozit liber sau se reexportă sau se distrug în conformitate cu articolul 182.
[…]
Articolul 91
(1)   Regimul de tranzit extern permite circulația dintr‑un punct într‑altul pe teritoriul vamal al Comunității:
(a)
a mărfurilor necomunitare, fără ca aceste mărfuri să fie supuse drepturilor de import și altor taxe sau măsuri de politică comercială;
[…]
Articolul 92
(1)   Regimul de tranzit extern ia sfârșit și obligațiile titularului se consideră îndeplinite atunci când mărfurile plasate sub acest regim și documentele solicitate sunt prezentate la biroul vamal de destinație în conformitate cu dispozițiile regimului respectiv.
(2)   Autoritățile vamale încheie regimul atunci când sunt în măsură să stabilească, pe baza comparației datelor disponibile de la biroul vamal de plecare cu cele de la biroul vamal de destinație, că regimul a luat sfârșit în mod corect.
[…]
Articolul 203
(1)   O datorie vamală la import ia naștere prin:
—
sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import.
[…]
Articolul 204
(1)   O datorie vamală la import ia naștere prin:
(a)
neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate sau
[…]
în alte cazuri decât cele menționate la articolul 203 doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză.
[…]”
4.
Articolul 361 alineatul (1), articolul 363, articolul 365 alineatele (1), (2) și (3), articolul 859 punctul 6 și articolul 860 din regulamentul de punere în aplicare prevăd:
„Articolul 361
(1)   Mărfurile și exemplarele nr. 4 și 5 ale declarației de tranzit sunt prezentate biroului de destinație.
[…]
Articolul 363
Autoritățile vamale ale statului membru de destinație trimit de îndată exemplarul nr. 5 al declarației de tranzit autorităților vamale ale statului membru de plecare într‑un termen de o lună cel mult de la încheierea regimului.
[…]
Articolul 365
(1)   În cazul în care exemplarul 5 din declarația de tranzit nu este restituit autorităților vamale ale statului membru de plecare în termen de două luni de la data acceptării declarației de tranzit, aceste autorități informează principalul obligat cu privire la aceasta solicitându‑i să aducă dovada încheierii regimului.
(2)   Dovada menționată în alineatul (1) poate fi adusă, la cererea autorităților vamale, prin prezentarea unui document certificat de autoritățile vamale ale statului membru de destinație, care să cuprindă identificarea mărfurilor respective și să stabilească faptul că ele au fost prezentate biroului de destinație sau, în cazul aplicării articolului 406, destinatarului desemnat.
(3)   Regimul de tranzit comunitar este de asemenea considerat ca încheiat dacă principalul obligat prezintă, la cererea autorităților vamale, un document vamal de plasare sub o destinație vamală dintr‑o țară terță sau copia acestuia sau fotocopia care să cuprindă identificarea mărfurilor respective. Copia sau fotocopia acestui document trebuie să fie certificată ca fiind conformă fie de organismul care a vizat documentul original, fie de serviciile oficiale ale țării terțe interesate, fie de serviciile oficiale ale unui stat membru[ (
5
) ].
[…]
Articolul 859
„Următoarele omisiuni sunt considerate ca neavând un efect semnificativ asupra corectitudinii operațiunii de depozitare temporare sau a regimului vamal considerat în sensul articolului 204 alineatul (1) din cod, în cazul în care:
—
nu constituie o tentativă de sustragere a mărfurilor de sub supravegherea vamală;
—
nu presupun o neglijență manifestă din partea persoanei interesate și
—
toate formalitățile necesare pentru reglementarea situației mărfurilor sunt îndeplinite ulterior:
[…]
6.
În cazul mărfurilor depozitate temporar sau plasate sub un regim vamal, mutarea mărfurilor de pe teritoriul vamal al Comunității […] fără încheierea formalităților necesare;
[…]
Articolul 860
Autoritățile vamale consideră că s‑a născut o datorie vamală în conformitate cu articolul 204 alineatul (1) din cod, dacă persoana susceptibilă de a fi debitor nu demonstrează că sunt îndeplinite condițiile stabilite la articolul 859.”
Situația de fapt din litigiul principal, procedura și întrebările preliminare
5.
B & S Global Transit Center BV, societate de drept olandez, este un prestator de servicii de logistică. La 2 iulie 2006, la 13 august 2007 și la 18 decembrie 2007, aceasta a efectuat declarații de plasare a mărfurilor (produse alimentare) sub regimul de tranzit comunitar extern. Aceste declarații desemnau Moerdijk (Țările de Jos) ca birou vamal de plecare și, respectiv, Bremerhaven (Germania), Antwerpen (Belgia) și Bremerhaven ca birouri de destinație.
6.
La 4 august 2006, la 26 septembrie 2007 și la 24 ianuarie 2008, autoritățile vamale de la biroul de plecare au indicat reclamantei din litigiul principal că nu au primit exemplarul de restituire a declarației și i‑au solicitat să prezinte dovada că regimul luase sfârșit. Reclamanta din litigiul principal a răspuns furnizând documente comerciale, precum conosamentele („bills of lading”) întocmite de transportator, dar niciun document vamal. Prin urmare, autoritățile vamale au adresat birourilor de destinație cereri de cercetare conform articolului 366 din regulamentul de punere în aplicare. Aceste birouri de destinație au indicat că nu le fuseseră prezentate nici mărfurile, nici documentele însoțitoare.
7.
Considerând că documentele prezentate de reclamanta din litigiul principal nu constituiau o dovadă privind încheierea regimului de tranzit și că, în consecință, luase naștere o datorie vamală conform articolului 203 din Codul vamal, autoritățile vamale olandeze au adresat reclamantei din litigiul principal avize de plată la 24 mai 2007, la 1 iulie 2008 și la 4 noiembrie 2008. În cadrul procedurii de reclamație, reclamanta din litigiul principal a prezentat confirmări de primire a bunurilor în discuție emise de destinatarii lor, și anume forțele armate ale Organizației Națiunilor Unite (ONU) în Abidjan (Coasta de Fildeș), forțele armate ale Organizației Tratatului Atlanticului de Nord (NATO) la Kabul (Afganistan) și forțele armate ale ONU prezente în Port‑au‑Prince (Haiti). Întrucât autoritățile vamale nu au fost mulțumite de aceste documente noi, și‑au menținut avizele de plată.
8.
În urma acțiunii introduse de reclamanta din litigiul principal la Rechtbank te Haarlem, acesta a anulat deciziile autorităților vamale, considerând că omisiunile reproșate reclamantei din litigiul principal făceau obiectul articolului 204 din Codul vamal coroborat cu articolul 859 punctul 6 din regulamentul de punere în aplicare și, prin urmare, nu conduceau la nașterea unei datorii vamale. Întrucât această hotărâre a fost anulată apoi în apel de către Gerechtshof te Amsterdam, reclamanta din litigiul principal a formulat recurs în fața instanței de trimitere.
9.
În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolele 203 și 204 din Codul vamal coroborate cu articolul 859 (în special punctul 6) din regulamentul de punere în aplicare trebuie interpretate în sensul că, atunci când regimul [de tranzit] nu a fost încheiat, însă au fost predate documente care permit să se stabilească dacă bunurile au părăsit teritoriul vamal al Uniunii Europene, faptul că acest regim nu s‑a încheiat nu determină nașterea unei datorii vamale din cauza unei sustrageri de sub supravegherea vamală în sensul articolului 203 din Codul vamal, ci determină, în principiu, nașterea unei datorii vamale în temeiul articolului 204 din acest cod?
2)
Articolul 859 punctul 6 din regulamentul de punere în aplicare trebuie interpretat în sensul că se referă exclusiv la neîndeplinirea obligațiilor (sau a uneia dintre acestea) legate de (re)exportul bunurilor așa cum se stipulează în articolele 182 și 183 din Codul vamal? Sau expresia «fără încheierea formalităților necesare» trebuie interpretată în așa fel încât «formalitățile necesare» să includă și formalitățile care trebuie îndeplinite anterior (re)exportului pentru a încheia regimul vamal sub care sunt plasate bunurile?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă, articolul 859 a treia liniuță din regulamentul de punere în aplicare trebuie interpretat în sensul că neîndeplinirea formalităților menționate anterior în a doua întrebare nu se opune ca, într‑un caz precum cel în discuție – când, pe baza unor documente se demonstrează că bunurile au părăsit teritoriul vamal al Uniunii, după transportul în interiorul Uniunii –, să se poată considera că a fost respectată condiția ca «toate formalitățile necesare pentru reglementarea situației bunurilor [să fie îndeplinite] ulterior»?”
10.
Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la grefa Curții la 3 iulie 2014. Reclamanta din litigiul principal, guvernele italian și olandez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Reclamanta din litigiul principal, guvernul olandez și Comisia au fost reprezentate la ședința care a avut loc la 20 mai 2015.
Analiză
11.
Este necesar să se răspundă la întrebările preliminare în ordinea în care au fost adresate. Trebuie să arătăm de la bun început că, dat fiind răspunsul pe care propunem Curții să îl dea la prima întrebare preliminară, vom analiza cea de a doua și cea de a treia întrebare doar cu titlu subsidiar.
Cu privire la prima întrebare preliminară
12.
Potrivit însuși textului articolului 204 alineatul (1) din Codul vamal, acesta se aplică „în alte cazuri decât cele menționate la articolul 203” din acest cod. Trebuie să se răspundă în acest caz, mai întâi, la problema dacă articolul 203 din Codul vamal se poate aplica, pentru a analiza eventual, în continuare, aplicabilitatea articolului 204 din acesta (
6
).
13.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere urmărește să afle, așadar, în esență dacă articolul 203 din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că determină nașterea unei datorii vamale în temeiul acestui articol, dată fiind sustragerea de sub supravegherea vamală, faptul că o marfă plasată sub regimul de tranzit comunitar extern părăsește teritoriul vamal al Uniunii, fără a fi prezentată la biroul vamal de destinație a acestui tranzit și fără ca titularul regimului respectiv să fie în măsură să prezinte documente vamale provenite dintr‑un stat terț, menționate la articolul 365 alineatul (3) din regulamentul de punere în aplicare.
Observație introductivă
14.
Trebuie să se arate, cu titlu introductiv, că instanța de trimitere pare să pornească de la premisa potrivit căreia, în cauza principală, regimul de tranzit nu a luat sfârșit, întrucât, pe de o parte, este cert că mărfurile nu au fost prezentate la diferitele birouri vamale de destinație și, pe de altă parte, documentele prezentate de reclamanta din litigiul principal, în special confirmările de primire emise de destinatarii mărfurilor, și anume forțele armate ale ONU și ale NATO, nu pot fi considerate că respectă condițiile prevăzute la articolul 365 alineatul (3) din regulamentul de punere în aplicare.
15.
Această constatare ne pare corectă, în special în ceea ce privește calificarea confirmărilor de primire menționate mai sus. Astfel, articolul 365 alineatul (3) din regulamentul de punere în aplicare constituie o măsură de flexibilizare a regimului vamal de tranzit, permițând să se considere că regimul a luat sfârșit, în lipsa unor dovezi provenite din partea statelor membre cu privire la prezentarea documentelor care atestă ieșirea mărfurilor de pe teritoriul vamal al Uniunii. Cu toate acestea, sosirea mărfurilor într‑un stat terț trebuie atestată de autoritățile vamale ale acestui stat. Astfel, supravegherea exercitată de autoritățile vamale ale statului terț se substituie într‑o anumită măsură celei exercitate de autoritățile vamale din statele membre.
16.
Articolul 365 alineatul (3) din regulamentul de punere în aplicare este o condiție de formă: doar documentele întocmite de autoritățile vamale ale statului terț, cu excluderea oricărui alt document, permit să se considere că regimul de tranzit s‑a încheiat. Noua versiune a acestei dispoziții, care figurează în noul articol 366 alineatul (2) din regulamentul de punere în aplicare (
7
), nu modifică această normă, întrucât o intervenție a autorităților vamale din statul terț la întocmirea documentului care servește drept dovadă privind încheierea regimului de tranzit este încă necesară. Această interpretare strictă este confirmată de „Manuel Transit” al Comisiei (
8
), potrivit căruia „[t]rebuie să fie vorba exclusiv despre documente sau despre date cu caracter vamal (declarații vamale sau certificate de plasare sub un regim vamal sau de afectare a unei destinații vamale) certificate de autoritățile vamale din țara terță de destinație și care să permită efectiv autorităților competente din țara de plecare să se asigure că privesc într‑adevăr mărfurile în discuție și că acestea au părăsit, așadar, efectiv teritoriul părților contractante/al Comunității” (
9
). Aceasta este expresia unei anumite încrederi în actele autorităților vamale străine, care sunt în măsură să verifice și să certifice în mod satisfăcător identitatea mărfurilor, caracterul lor intact (inclusiv în ceea ce privește ambalajele și sigiliile) și conformitatea lor cu documentele vamale ale statelor membre.
17.
Reclamanta din litigiul principal pare să sugereze în observațiile sale scrise că unele deficiențe în ceea ce privește funcționarea autorităților vamale în țările de destinație au permis introducerea mărfurilor în discuție pe teritoriul lor fără un control vamal și că, pentru acest motiv, documentele întocmite de forțele internaționale, destinatare ale transporturilor, ar trebui considerate ca având aceeași forță probantă, chiar mai mare, decât documentele vamale. Cu toate acestea, chiar presupunând că aceasta ar fi situația, articolul 365 alineatul (3) din regulamentul de punere în aplicare nu permite să se admită ca dovadă a încheierii regimului de tranzit, în aceeași măsură ca și documentele vamale ale statului terț, documente întocmite de destinatarul transportului de mărfuri, chiar dacă acest destinatar este o entitate oficială, precum forțele armate internaționale (
10
). Nici privilegiile și imunitățile de care beneficiază în mod normal aceste forțe nu pot infirma această constatare, întrucât privilegiul vamal permite importarea mărfurilor cu scutirea de taxe vamale, dar nu fără informarea autorităților vamale.
18.
În ceea ce privește argumentul reclamantei din litigiul principal, invocat în cadrul ședinței, potrivit căruia mărfurile în discuție au fost prezentate efectiv la birourile de destinație, acestea omițând să le înregistreze sau să elibereze documentele solicitate, acesta trebuie să fie de asemenea respins. Astfel, reclamanta din litigiul principal este un operator profesionist căruia i se poate impune o diligență crescută. Prin urmare, îi revenea obligația de a se asigura că toate formalitățile necesare, care îi sunt perfect cunoscute, sunt îndeplinite. În orice caz, instanțele naționale din cadrul procedurii principale consideră dovedit faptul că mărfurile nu au fost prezentate la birourile de destinație.
19.
Prin urmare, instanța de trimitere consideră în mod întemeiat că documentele prezentate de reclamanta din litigiul principal sunt insuficiente pentru a dovedi că regimul de tranzit s‑a încheiat (
11
).
Interpretarea articolului 203 din Codul vamal
20.
Trebuie să se ridice în cauză problema dacă ieșirea de pe teritoriul vamal al Uniunii a mărfurilor supuse regimului de tranzit, în condițiile din cauza principală, constituie o sustragere de sub supravegherea vamală în sensul articolului 203 din Codul vamal.
21.
Codul vamal nu definește noțiunea „sustragere de sub supravegherea vamală”. În schimb, la articolul 4 punctul 13 figurează definiția expresiei „supravegherea de către autoritățile vamale”, care trebuie înțeleasă ca fiind „acțiunile desfășurate, în general, de respectivele autorități pentru a asigura respectarea reglementărilor vamale și, atunci când este cazul, a altor dispoziții aplicabile mărfurilor aflate sub supraveghere vamală”. Această expresie, utilizată doar de câteva ori în regulamentul de punere în aplicare, trebuie considerată, în opinia noastră, ca fiind echivalenta noțiunii „supraveghere vamală”.
22.
Obligația de a defini în mod concret noțiunea „sustragere de sub supravegherea vamală” revine în acest caz Curții. Conform formulării stabilite în prezent, această noțiune trebuie înțeleasă ca incluzând orice acțiune sau omisiune care are drept rezultat, chiar dacă numai pe moment, împiedicarea accesului autorității vamale competente la mărfuri aflate sub supraveghere vamală și a efectuării controalelor prevăzute la articolul 37 alineatul (1) din Codul vamal (
12
). Prin urmare, trebuie să se aprecieze dacă situația de fapt din cauza principală este acoperită de această definiție.
23.
Deși este adevărat că, în Hotărârea Honeywell Aerospace (
13
), Curtea pare să fi considerat ca evident faptul că lipsa prezentării mărfurilor aflate sub regim de tranzit la biroul de destinație determina nașterea datoriei vamale în temeiul articolului 203 din Codul vamal (
14
), această cauză privea însă mărfuri dispărute și a căror situație rămăsese necunoscută. În opinia noastră, trebuie să se aprecieze dacă aceeași concluzie se aplică unor mărfuri care au părăsit probabil teritoriul vamal al Uniunii, să se dezvolte mai mult raționamentul în această privință și să se verifice dacă jurisprudența recentă aduce elemente noi.
24.
Potrivit articolului 37 alineatul (1) din Codul vamal, „[m]ărfurile introduse pe teritoriul vamal al Uniunii se află sub supraveghere vamală [și] pot fi supuse controlului vamal”. Aceste controale au drept scop, potrivit definiției care figurează la articolul 4 punctul 14 din Codul vamal, „garant[area] unei aplicări corecte a legislației vamale și a altor acte cu putere de lege care reglementează intrarea, ieșirea, tranzitul, transferul și destinația mărfurilor” care se află sub supraveghere vamală. Această dispoziție are în vedere același obiectiv de garantare a aplicării corecte a reglementării prezent și în definiția „supravegherii de către autoritățile vamale”, menționată la punctul 21 din prezentele concluzii. În consecință, deși controalele respective pot să aibă loc în orice moment, supravegherea vamală trebuie să se materializeze însă sub forma unor controale vamale, în principal în anumite momente „esențiale” pentru aplicarea corectă a reglementării.
25.
În ceea ce privește mărfurile plasate sub regimul de tranzit extern, aceste momente esențiale sunt mai întâi începutul și sfârșitul regimului. Inspectând în aceste două momente mărfurile și documentele însoțitoare și comparând datele, autoritățile vamale se asigură că regimul a funcționat și a luat sfârșit în mod legal, cu alte cuvinte că reglementarea a fost aplicată în mod corect. În cazul regimului de tranzit, aceste controale se efectuează la birourile de plecare și de destinație. În cazul în care mărfurile nu au fost prezentate la biroul de destinație, iar principalul obligat nu a furnizat alte dovezi privind încheierea regimului, astfel cum sunt prevăzute la articolul 365 alineatul (3) din regulamentul de punere în aplicare, atunci obiectivul controalelor vamale și, așadar, al supravegherii vamale nu este atins.
26.
Astfel, omisiunea de a prezenta mărfurile la biroul de destinație împiedică autoritățile vamale să efectueze controlul într‑un moment esențial pentru funcționarea regimului de tranzit și constituie, în consecință, o sustragere de sub supravegherea vamală.
27.
Împrejurarea că aceste mărfuri se află, după toate probabilitățile (
15
), în afara teritoriului vamal al Uniunii nu este relevantă, întrucât supravegherea vamală (denumită, de altfel, și „supravegherea de către autoritățile vamale”) are sens numai dacă autoritățile vamale se asigură cu privire la starea mărfurilor supuse supravegherii lor. Afirmația că nu a avut loc o sustragere de sub supravegherea vamală, pentru motivul că transportatorul sau destinatarul mărfurilor atestă, fără efectuarea vreunui control vamal, că acestea au părăsit teritoriul vamal al Uniunii, ar fi o contradicție în termeni.
28.
Pentru acest motiv, nu putem subscrie la teza invocată de Comisie în observațiile sale scrise potrivit căreia nu ar fi avut loc o sustragere de sub supravegherea vamală în cauza principală întrucât autoritățile vamale nu erau împiedicate să efectueze un control eventual atât timp cât mărfurile în discuție se aflau pe teritoriul vamal al Uniunii. Ceea ce este important, astfel, nu este posibilitatea teoretică de a efectua un control în orice moment, ci imposibilitatea de a‑l efectua în momentul în care acesta era necesar pentru asigurarea unei aplicări corecte a reglementării, cu alte cuvinte în momentul încheierii regimului. Astfel, contrar argumentului invocat de Comisie în cadrul ședinței, în cazul regimului de tranzit, faptul că regimul nu s‑a încheiat în mod corect din cauza omisiunii de a prezenta mărfurile la biroul de destinație echivalează cu o sustragere a acestor mărfuri de sub supravegherea vamală.
29.
Această interpretare nu este, în opinia noastră, infirmată de Hotărârea X (
16
). Această hotărâre privește o situație cu totul diferită de cea din cauza principală, respectiv cea a unor mărfuri supuse regimului de tranzit care au fost prezentate la biroul de destinație, însă cu o întârziere considerabilă și nejustificată. Curtea a statuat în această hotărâre că, în aceste împrejurări, întoarcerea mărfurilor intacte sub supraveghere vamală, eliminând riscul introducerii acestor mărfuri în circuitul economic al Uniunii fără vămuire, exclude nașterea datoriei vamale în temeiul articolului 203 din Codul vamal (
17
).
30.
Dimpotrivă, nu se poate deduce din Hotărârea X o normă generală potrivit căreia aplicarea articolului 203 din Codul vamal impune întotdeauna materializarea efectivă a riscul de introducere a mărfurilor în discuție în circuitul economic. Ca dovadă: Hotărârea SEK Zollagentur (
18
), ulterioară doar cu o lună Hotărârii X, în care Curtea a constatat nașterea datoriei vamale ca urmare a simplei separări a mărfurilor și a documentelor vamale însoțitoare, fără ca aceste mărfuri să fi părăsit depozitul în care fuseseră plasate și, așadar, fără cel mai mic risc de a le introduce în circuitul economic.
31.
În ceea ce privește problema dacă faptul că mărfurile au părăsit probabil teritoriul vamal al Uniunii nu ar elimina riscul introducerii lor în circuitul economic în aceeași măsură ca și reîntoarcerea lor sub supraveghere vamală, excluzând astfel aplicarea articolului 203 din Codul vamal, trebuie să se observe că o teză asemănătoare a fost invocată deja de avocatul general Tizzano în Concluziile prezentate în cauza Hamann International (
19
). Or, propunerea sa nu fusese urmată de către Curte în hotărâre (
20
), în condițiile în care, în această cauză, autoritățile vamale s‑au putut asigura în mod formal de ieșirea efectivă a mărfurilor de pe teritoriul Uniunii (
21
). În consecință, ne pare că aceasta poate fi admisă cu atât mai puțin în circumstanțele din cauza principală, în care ieșirea mărfurilor de pe teritoriul respectiv nu este, din punctul de vedere al supravegherii vamale, decât o constatare informală.
32.
În cele din urmă, nu suntem convinși de afirmația Comisiei, exprimată în ședință, potrivit căreia, în cazul unei interpretări contrare, nu ar exista un risc ca operatorii să omită în mod regulat să prezinte mărfurile destinate reexportării la birourile de destinație, întrucât le‑ar fi mai ușor întotdeauna să îndeplinească formalitățile decât să dovedească în justiție ieșirea mărfurilor de pe teritoriul vamal al Uniunii.
33.
În primul rând, această afirmație nu ține seama de interpretarea articolului 204 din Codul vamal. Or, chiar dacă Curtea nu ajunge la constatarea că este vorba despre o sustragere de sub supravegherea vamală, acest lucru nu afectează posibilitatea de a constata nașterea datoriei vamale în temeiul articolului 204 (
22
) menționat.
34.
În al doilea rând, chiar dacă s‑ar lua în considerare argumentul Comisiei in abstracto, acesta nu ne pare fondat. Astfel, în cazul în care Curtea ar constata în prezenta cauză lipsa sustragerii de sub supravegherea vamală, această interpretare ar fi obligatorie nu numai pentru instanțele naționale din statele membre, ci și pentru autoritățile lor vamale, care ar fi astfel obligate în practică să accepte diferitele dovezi ale ieșirii mărfurilor aduse de persoanele interesate. Astfel, regimul de tranzit și‑ar pierde sensul, în orice caz în ceea ce privește mărfurile destinate reexportării.
35.
Având în vedere cele de mai sus, propunem să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 203 din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că determină nașterea unei datorii vamale, ca urmare a sustragerii de sub supravegherea vamală, faptul că o marfă plasată sub regimul de tranzit comunitar extern părăsește teritoriul vamal al Uniunii fără a fi prezentată la biroul vamal de destinație a acestui tranzit și fără ca titularul regimului respectiv să poată prezenta documentele vamale provenite dintr‑un stat terț, menționate la articolul 365 alineatul (3) din regulamentul de punere în aplicare.
Cu privire la a doua și la a treia întrebare preliminară
36.
În eventualitatea în care Curtea ar decide să nu urmeze propunerea noastră în ceea ce privește răspunsul care trebuie dat la prima întrebare preliminară, vom analiza și cea de a doua întrebare. Răspunsul la a treia întrebare este strâns legat de cel care va fi dat la cea de a doua întrebare. Prin urmare, vom aborda această a treia întrebare numai pe scurt, din rațiuni de exhaustivitate.
Cu privire la a doua întrebare
37.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească în esență dacă articolul 859 punctul 6 din regulamentul de punere în aplicare coroborat cu articolul 204 din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că acoperă situația mărfurilor plasate sub regimul de tranzit comunitar extern care au părăsit teritoriul vamal al Uniunii fără ca regimul respectiv să se fi încheiat.
38.
Amintim că, potrivit articolului 204 din Codul vamal, neîndeplinirea uneia dintre obligațiile determinate de utilizarea regimului vamal sub care marfa în discuție a fost plasată determină, în principiu, nașterea unei datorii vamale referitoare la această marfă. Situația poate fi diferită doar dacă „se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte […] a regimului vamal în cauză”. Articolul 859 din regulamentul de punere în aplicare precizează această dispoziție din Codul vamal, întocmind o listă exhaustivă a omisiunilor considerate ca neavând un efect semnificativ asupra utilizării diferitelor regimuri.
39.
Astfel, articolul 859 din regulamentul de punere în aplicare trebuie interpretat în lumina articolului 204 din Codul vamal. Este adevărat că formularea categorică a respectivului articol 859 – „[u]rmătoarele omisiuni sunt considerate ca neavând un efect semnificativ […]” – poate fi la prima vedere înșelătoare. Cu toate acestea, ne pare evident că articolul 859 din regulamentul de punere în aplicare nu poate introduce o normă contrară celei de la articolul 204 din Codul vamal, pentru care este o dispoziție de punere în aplicare, nici nu îl modifică (
23
). În consecință, deși articolul 204 din Codul vamal prevede omisiuni care nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului vamal, articolul 859 din regulamentul de punere în aplicare nu poate fi interpretat astfel încât să se asigure intrarea în domeniul său de aplicare a omisiunilor care au astfel de consecințe.
40.
Or, astfel cum am explicat la punctele 14-19 din prezentele concluzii, o omisiune precum cea în discuție în speță are în mod incontestabil consecințe asupra utilizării corecte a regimului de tranzit, întrucât îl împiedică să se încheie în mod corect. Această omisiune nu poate face, așadar, obiectul articolului 859 punctul 6 din regulamentul de punere în aplicare fără a încălca articolul 204 din Codul vamal.
41.
În eventualitatea în care Curtea nu ar urma propunerea noastră în ceea ce privește răspunsul care trebuie dat la prima întrebare preliminară, propunem, așadar, să se răspundă la cea de a doua întrebare preliminară că articolul 859 punctul 6 din regulamentul de punere în aplicare coroborat cu articolul 204 din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că nu acoperă situația mărfurilor plasate sub regimul de tranzit comunitar extern care au părăsit teritoriul vamal al Uniunii fără ca regimul respectiv să se fi încheiat.
Cu privire la a treia întrebare
42.
Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească în esență dacă articolul 859 a treia liniuță din regulamentul de punere în aplicare trebuie interpretat în sensul că condiția care este enunțată în acesta este îndeplinită atunci când mărfurile plasate sub regimul de tranzit comunitar extern au părăsit teritoriul vamal al Uniunii fără ca regimul respectiv să se fi încheiat.
43.
Articolul 859 din regulamentul de punere în aplicare, pe lângă lista omisiunilor acoperite de această dispoziție, care au fiecare propriile condiții, cuprinde la cele trei liniuțe ale tezei introductive condițiile generale ale aplicabilității sale. Două dintre acestea privesc, pentru a le numi astfel, motivele omisiunii. Este vorba despre aspectul dacă omisiunea nu constituia o încercare de sustragere a mărfurilor de sub supravegherea vamală și dacă nu era cauzată de neglijența vădită a persoanei interesate. În cazul în care se constată una dintre aceste situații, fapt ce trebuie verificat de instanțele naționale, omisiunea nu poate beneficia de scutirea prevăzută la articolul 204 din Codul vamal.
44.
Conform condiției prevăzute la a treia liniuță a articolului 859 din regulamentul de punere în aplicare, acesta nu se poate aplica decât dacă „toate formalitățile necesare pentru reglementarea situației mărfurilor sunt îndeplinite ulterior”. Întrucât se pune în cauză problema dacă omisiunea trebuie considerată ca neavând un efect semnificativ asupra utilizării regimului în cauză, poate fi vorba doar despre o reglementare din punctul de vedere al acestui regim.
45.
Or, în situația unei omisiuni care împiedică regimul să se încheie, această condiție nu poate fi îndeplinită. O reglementare a acestei situații se va efectua într‑adevăr, însă prin intermediul constatării nașterii datoriei vamale și al recuperării acesteia (sau, eventual, al remiterii sau rambursării sale în temeiul articolului 239 din Codul vamal), ceea ce nu constituie o reglementare în sensul articolului 859 a treia liniuță din regulamentul de punere în aplicare.
46.
În consecință, având în vedere răspunsul pe care îl propunem la cea de a doua întrebare preliminară, răspunsul la cea de a treia întrebare nu poate fi decât negativ.
Concluzie
47.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Hoge Raad der Nederlanden după cum urmează:
(
1
)   Limba originală: franceza.
(
2
)   JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58.
(
3
)   JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3.
(
4
)   Aceste versiuni erau cele aplicabile faptelor din cauza principală. Întrucât anumite decizii în discuție în litigiul principal au fost adoptate după 30 iunie 2008, decizia de trimitere sugerează că versiunea regulamentului de punere în aplicare ulterioară acestei date putea fi luată de asemenea în considerare de către instanțele naționale. În orice caz, diferențele dintre aceste versiuni, în ceea ce privește dispozițiile pertinente pentru prezenta cauză, sunt doar de ordin redacțional (a se vedea de asemenea nota de subsol 5).
(
5
)   Această versiune a articolului 365 din regulamentul de punere în aplicare se aplica până la 30 iunie 2009. În paralel, începând cu 1 iulie 2008, se aplica noua versiune a articolului 366, rezultată din Regulamentul (CE) nr. 1192/2008 al Comisiei din 17 noiembrie 2008 de modificare a Regulamentului nr. 2454/93 (JO L 329, p. 1), care prevede:
„(1)
Principalul obligat poate furniza autorităților vamale o dovadă satisfăcătoare a încheierii regimului în termenul indicat în declarație sub forma unui document certificat de autoritățile vamale ale statului membru de destinație, prin care se identifică mărfurile în cauză și se arată că acestea au fost prezentate la biroul de destinație sau, în cazul în care se aplică articolul 406, unui destinatar agreat.
(2)
De asemenea, autoritățile vamale consideră că regimul de tranzit comunitar a fost încheiat în mod satisfăcător, în cazul în care principalul obligat prezintă unul dintre documentele următoare:
(a)
un document vamal de plasare a mărfurilor în cauză sub o destinație vamală, emis într‑o țară terță;
(b)
un document emis într‑o țară terță, vizat de autoritățile vamale din această țară, care atestă faptul că mărfurile sunt considerate a fi în liberă circulație în țara terță în cauză.
(3)
Documentele menționate la alineatul (2) pot fi înlocuite cu copiile sau fotocopiile lor certificate conform cu originalul de către organismul care a vizat documentele originale, de către autoritățile din țările terțe în cauză sau de către autoritățile unuia dintre statele membre.”
Suprapunerea perioadelor de aplicare este cauzată probabil de o eroare în stabilirea diferitelor date de intrare în vigoare a modificărilor aduse regulamentului de punere în aplicare prin Regulamentul nr. 1192/2008.
(
6
)   A se vedea în acest sens în special Hotărârile Hamann International (C‑337/01, EU:C:2004:90, punctele 28-30) și X (C‑480/12, EU:C:2014:329, punctele 31-33).
(
7
)   A se vedea nota de subsol 5.
(
8
)   Documentul TAXUD/801/2004, accesibil pe pagina de internet a Comisiei în toate limbile oficiale. Acest manual are drept obiect garantarea aplicării uniforme a reglementării vamale în toată Uniunea Europeană.
(
9
)   Punctul 3.4.2.2 al doilea paragraf din Manuel Transit (p. 282).
(
10
)   Situația ar putea fi diferită numai dacă aceste forțe ar avea drept misiune înlocuirea autorităților vamale din statul gazdă. În acest caz însă, ele ar acționa mai precis ca autorități vamale, iar nu ca destinatare ale mărfurilor.
(
11
)   Comisia, întrebată în acest sens la ședință, a confirmat de asemenea că, în opinia sa, regimul de tranzit în discuție în procedura principală nu s‑a încheiat.
(
12
)   A se vedea în special Hotărârile D. Wandel (C‑66/99, EU:C:2001:69, punctul 47) și X (C‑480/12, EU:C:2014:329, punctul 34).
(
13
)   C‑300/03, EU:C:2005:43.
(
14
)   A se vedea punctul 20 din hotărâre.
(
15
)   În procedura principală, Rechtbank te Haarlem a considerat acest fapt ca fiind stabilit și nu avem nicio intenție să îl repunem în discuție.
(
16
)   C‑480/12, EU:C:2014:329.
(
17
)   A se vedea Hotărârea X (C‑480/12, EU:C:2014:329, punctul 37).
(
18
)   C‑75/13, EU:C:2014:1759.
(
19
)   A se vedea Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza Hamann International (C‑337/01, EU:C:2003:344, punctele 48-62).
(
20
)   A se vedea Hotărârea Hamann International (C‑337/01, EU:C:2004:90, punctele 31 și 32).
(
21
)   În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Hamann International (C‑337/01, EU:C:2004:90), mărfurile părăsiseră teritoriul Uniunii în conformitate cu toate normele aplicabile în materie de export. Sustragerea constatată de sub supravegherea vamală avusese loc înainte, respectiv în drumul spre frontieră.
(
22
)   A se vedea propunerea noastră de răspuns la cea de a doua întrebare preliminară.
(
23
)   A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, punctele 36 și 38).