HOTĂRÂREA TRIBUNALULUIdin 18 septembrie 1992(*)„Concurență – Obligațiile Comisiei atunci când este sesizată cu o plângere”În cauza T‑24/90_Automec Srl,
societate de drept italian, cu sediul social în Lancenigo di Villorba
(Italia), reprezentată de Giuseppe Celona, avocat în cadrul Baroului din
Milano, și de Piero A. M. Ferrari, avocat în cadrul Baroului din
Roma, cu domiciliul ales în Luxemburg, la cabinetul lui Georges Margue,
20, rue Philippe II_reclamantă_împotrivaComisiei Comunităților Europene,
reprezentată de domnul Enrico Traversa, membru al Serviciului Juridic,
în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul
domnului Roberto Hayder, membru al Serviciului juridic, Centre Wagner,
Kirchberg_pârâtă_având
ca obiect anularea Deciziei Comisiei din 28 februarie 1990 de
respingere a cererii reclamantei, în temeiul articolului 3 alineatul (2)
din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962,
Primul regulament de punere în aplicare a articolelor 85 și 86 din
Tratatul CEE (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1,
p. 3), privind conduita societăților BMW AG și BMW Italia SpA_TRIBUNALUL_compus
din domnii J. L. Cruz Vilaça, președinte, H. Kirschner, B.
Vesterdorf, R. García‑Valdecasas și K. Lenaerts, președinți de cameră,
D. Barrington, A. Saggio, C. Yeraris, R. Schintgen, C. P. Briët și
J. Biancarelli, judecători_avocat general: domnul D. A. O. Edward_grefier: domnul H. Jung_având în vedere procedura scrisă și în urma procedurii orale din 22 octombrie 1991_după prezentarea concluziilor scrise ale avocatului general la 10 martie 1992_pronunță prezentaHotărâre Situația de fapt1        Reclamanta
este o societate cu răspundere limitată de drept italian, cu sediul
social în Lancenigo di Villorba (provincia Treviso). În 1960, această
societate a încheiat cu societatea comercială BMW Italia SpA (denumită
în continuare „BMW Italia”) un contract de concesiune pentru distribuția
autovehiculelor BMW în orașul și în provincia Treviso.2        Prin
scrisoarea din 20 mai 1983, BMW Italia a informat‑o pe reclamantă cu
privire la intenția sa de a nu reînnoi contractul, care expira la 31
decembrie 1984.3        În
aceste condiții, reclamanta a chemat în judecată BMW Italia la
Tribunale di Milano, solicitând obligarea respectivei societăți la
continuarea acestui raport contractual. Întrucât acțiunea a fost
respinsă, reclamanta a declarat appel împotriva acestei decizii la Corte
d’appello di Milano. La rândul său, BMW Italia a solicitat
președintelui Tribunale di Treviso să dispună aplicarea sechestrului
asupra întregului material aparținând Automec și care poartă marca BMW.
Această cerere a fost respinsă.4        În
timp ce cauza era pendinte în fața Corte d’appello di Milano, la 25
ianuarie 1988, reclamanta a depus la Comisie o cerere în temeiul
articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului
din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a
articolelor 85 și 86 din Tratatul CEE (JO 1962, 13, p. 204, Ediție
specială, 08/vol. 1, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul
nr. 17”).5        În
această cerere, după descrierea derulării și a conținutului relațiilor
contractuale pe care le‑a întreținut cu BMW Italia și după prezentarea
conținutului litigiilor cu BMW Italia în fața instanțelor naționale,
reclamanta susținea că conduita BMW Italia și a societății‑mamă germane,
BMW AG, reprezenta o încălcare a articolului 85 din Tratatul CEE.
Considerând sistemul de distribuție al BMW, aprobat pentru Republica
Federală Germania prin Decizia 75/73/CEE a Comisiei din 13 decembrie
1974 privind o procedură de punere în aplicare a articolului 85 din
Tratatul CEE (JO 1975, L 29, p. 1, denumită în continuare
„Decizia din 13 decembrie 1974”), un sistem de distribuție selectivă și
estimând că îndeplinea criteriile calitative cerute, reclamanta
pretindea că BMW Italia nu avea dreptul nici de a refuza să o
aprovizioneze cu autovehicule și cu piese de schimb BMW, nici de a o
împiedica să utilizeze mărcile BMW. Întemeindu‑se pe Hotărârea Curții
din 22 octombrie 1986, Metro/Comisia (75/84, Rec., p. 3021, 3091),
reclamanta considera că BMW Italia era obligată să o autorizeze ca
distribuitor.6        Reclamanta considera că BMW era, prin urmare, obligată –        să
onoreze, la prețurile și în condițiile în vigoare pentru revânzători,
comenzile de autovehicule și de piese de schimb pe care aceasta i le‑a
transmis;–        să
autorizeze utilizarea mărcilor BMW, în limitele necesare informării
normale a publicului și în conformitate cu practicile obișnuite în
sectorul automobilelor.7        Prin
urmare, reclamanta solicita Comisiei să adopte o decizie prin care să
oblige BMW Italia și BMW AG să înceteze încălcarea denunțată și să se
conformeze măsurilor menționate anterior și tuturor măsurilor pe care
Comisia le va considera necesare sau utile.8        Prin
scrisoarea din 1 septembrie 1988, reclamanta s‑a plâns de o intervenție
recentă a BMW pe lângă distribuitorii săi italieni în scopul de a‑i
împiedica să vândă autovehicule unor potențiali revânzători, sub
sancțiunea pierderii comisionului lor. Reclamanta adăuga că făcea
obiectul unui boicot din partea BMW și că îi devenise imposibilă
achiziționarea de autovehicule de la concesionari italieni și străini ai
acestei mărci, cu toate că aceste autovehicule erau disponibile.
Astfel, reclamanta s‑a aflat recent în imposibilitatea de a onora mai
multe comenzi primite.9        La
30 noiembrie 1988, Comisia a adresat reclamantei o scrisoare
recomandată, semnată de un director din cadrul Direcției Generale
Concurență (denumită în continuare „DG IV”). Aceasta o informa pe
reclamantă că, în primul rând, Comisia se considera necompetentă să
admită cererea sa pe baza informațiilor furnizate de reclamantă.
Scrisoarea preciza în această privință că, deși informațiile puteau fi
luate în considerare de instanța națională în cadrul unui litigiu pentru
repararea prejudiciului pe care reclamanta pretinde că l‑a suferit,
acestea nu pot, în schimb, să fie invocate de Comisie în scopul de a
obliga BMW să își reia livrările către reclamantă. În al doilea rând,
scrisoarea atrăgea atenția reclamantei asupra Regulamentului (CEE)
nr. 123/85 din 12 decembrie 1984 privind aplicarea articolului 85
alineatul (3) din Tratatul CEE anumitor categorii de acorduri de
distribuție de autovehicule și service (JO 1985, L 15, p. 16,
denumit în continuare „Regulamentul nr. 123/85”), intrat în vigoare
la 1 iulie 1985. Comisia adăuga că „diferiții constructori de
autovehicule europene și‑au modificat, se pare, contractele de
concesiune respective pentru a se conforma prezentului regulament.
Informațiile disponibile nu permit să se presupună că, la rândul său,
BMW Italia nu a luat măsurile în scopul de a face propria rețea de
distribuție compatibilă cu normele comunitare în materie de concurență
menționate anterior”.10      La
17 februarie 1989, reclamanta a introdus o acțiune în anulare împotriva
acestei scrisori (cauza T‑64/89).11      La
26 iulie 1989, Comisia i‑a adresat reclamantei o a doua scrisoare
recomandată, semnată de data aceasta de directorul general pentru
concurență. După ce a explicat că scrisoarea din 30 noiembrie 1988 nu
constituia o luare de poziție definitivă din partea sa, Comisia o
informa în mod oficial pe reclamantă că nu intenționa să îi admită
cererea din 25 ianuarie 1988. Comisia își motiva poziția precizând că,
în temeiul articolului 85 din Tratatul CEE, aceasta nu dispunea de
competențele necesare nici pentru a constata că rezilierea contractului
de concesiune nu avea efecte juridice, nici pentru a dispune reluarea
relațiilor contractuale dintre părți în temeiul contractului tip
practicat în prezent de BMW Italia în raporturile cu distribuitorii săi.
Comisia adăuga că, presupunând că acest contract de concesiune aplicat
de BMW ar fi contrar articolului 85 alineatul (1) din tratat, ar putea
cel mult să constate încălcarea și nulitatea contractului care decurge
din aceasta. În plus, Comisia sublinia că un cocontractant nu are
dreptul să îl împiedice pe celălalt cocontractant să procedeze la
rezilierea normală a contractului, în limitele termenului de preaviz
prevăzut, astfel cum era cazul în speță. Această informare fiind
comunicată „în aplicarea și în sensul” articolului 6 din Regulamentul
nr. 99/63/CEE al Comisiei din 25 iulie 1963 privind audierile
prevăzute la articolul 19 alineatele (1) și (2) din Regulamentul
nr. 17 al Consiliului (JO 1963, 127, p. 2268, denumit în
continuare „Regulamentul nr. 99/63”), Comisia o invita pe
reclamantă să își prezinte observațiile cu privire la acest subiect în
termen de două luni.12      Prin
scrisoarea din 4 octombrie 1989, reclamanta a răspuns acestei
invitații, afirmând că în plângerea sa a revendicat numai dreptul de a
face parte din sistemul de distribuție selectivă organizat, în opinia
sa, de BMW, iar nu menținerea contractului de concesiune anterior.
Aceasta reamintea că reprezentanții săi îi semnalaseră că o procedură
era pendinte în fața instanțelor italiene pentru problemele referitoare
la acest contract. În schimb, în ceea ce privește dreptul său de a face
parte din sistemul de distribuție, respectivii reprezentanți indicaseră
că acest drept nu decurgea din contract, ci din „nenumăratele principii
stabilite adesea de Comisie și de Curte în domeniul distribuției
selective”, întrucât reclamanta demonstrase că, timp de 25 de ani, a
corespuns cerințelor BMW. Reclamanta sublinia în continuare, în
scrisoarea sa din 30 noiembrie 1988, că, invocând lipsa unor informații
care să permită să se presupună că sistemul de distribuție al BMW nu era
compatibil cu Regulamentul nr. 123/85 de exceptare pe categorii,
Comisia acordase BMW o prezumție de nevinovăție incorectă având în
vedere elementele de probă pe care le‑a furnizat în ceea ce privește
conduita BMW. De asemenea, reclamanta își exprima surprinderea cu
privire la faptul că Comisia se considera necompetentă să dispună
restabilirea raporturilor contractuale dintre aceasta și BMW, atât timp
cât reclamanta nu a solicitat niciodată nimic de acest fel. Reclamanta
își revendica „dreptul de a i se furniza din nou produse BMW, nu în
temeiul unei concesiuni exclusive, ci în calitate de distribuitor ce
corespunde tuturor condițiilor cerute pentru a fi selecționat ca membru
al rețelei”. Prin urmare, reclamanta se opunea ca Comisia să atribuie
cererii sale un conținut pe care nu îl avea.13      La
28 februarie 1990, membrul Comisiei responsabil cu concurența a adresat
reclamantei, în numele Comisiei, o scrisoare în următorii termeni:„Ne
referim la cererea pe care ați depus‑o, la 25 ianuarie 1988, la
Comisie, în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 17/62 al Consiliului, împotriva BMW Italia, privind presupusa
încălcare a articolului 85 alineatul (1) din Tratatul CEE comisă, în
opinia dumneavoastră, de această societate.Comisia
a examinat elementele de fapt și de drept pe care le‑ați prezentat în
cererea dumneavoastră și v‑a dat posibilitatea să formulați observații
cu privire la intenția Comisiei de a nu admite plângerea respectivă. O
astfel de intenție v‑a fost comunicată printr‑o scrisoare preliminară
din 30 noiembrie 1988 și, ulterior, prin scrisoarea «în temeiul
articolului 6» din 26 iulie 1989.În
răspunsul dumneavoastră din 4 octombrie 1989, nu ați indicat fapte noi
și nu ați prezentat argumente noi sau trimiteri juridice în sprijinul
cererii dumneavoastră. Prin urmare, Comisia nu are temei pentru a‑și
modifica intenția de respingere a cererii dumneavoastră de intervenție,
pentru următoarele motive:1. În primul rând
și în ceea ce privește prima cerere pe care ați formulat‑o în plângerea
dumneavoastră [p. 7, alineatul (2) prima și a doua liniuță: să
dispună ca BMW să livreze către Automec autovehicule și piese de schimb
și să autorizeze Automec să utilizeze marca BMW], Comisia consideră că,
în temeiul articolului 85 alineatul (1) din tratat, nu are competența de
a emite somații care să îi permită să oblige un producător să își
livreze produsele în circumstanțele din speță și aceasta chiar dacă
incompatibilitatea sistemului de distribuție al respectivului
producător, precum BMW Italia, cu articolul 85 alineatul (1) ar fi fost
constatată de Comisie. De altfel, Automec nu a furnizat nicio informație
cu privire la faptul că BMW Italia ar deține o poziție dominantă și că
ar abuza de aceasta, încălcând astfel articolul 86 din tratat: numai
acest articol din tratat ar permite, eventual, Comisiei să oblige BMW
Italia să încheie un contract cu Automec.2.
În ceea ce privește a doua cerere a societății Automec [p. 7 din
plângere, alineatul (3): încetarea încălcării pe care Automec o
reproșează BMW Italia], Comisia constată că Automec a sesizat deja
instanțele italiene, atât în primă instanță, cât și în apel, cu litigiul
cu BMW Italia având ca obiect rezilierea contractului de concesiune
care a unit, în trecut, cele două societăți. Din punctul de vedere al
Comisiei, nimic nu împiedică Automec să ridice problema conformității
actualului sistem de distribuție al BMW Italia cu articolul 85 în fața
acelorași instanțe naționale; sesizarea instanțelor naționale se
dovedește cu atât mai facilă cu cât acestea cunosc deja perfect
relațiile contractuale stabilite de BMW Italia cu distribuitorii săi.În
această privință, Comisia dorește să vă reamintească faptul că
instanțele italiene nu numai că sunt competente în aceeași măsură ca și
Comisia pentru a aplica, în speță, articolul 85 din tratat, în special
alineatul (2), dar dispun și de o competență pe care Comisia nu o are,
și anume de a obliga, eventual, BMW Italia la plata de daune interese
către Automec, în măsura în care Automec ar putea dovedi că refuzul de a
vinde al respectivului producător i‑a cauzat un prejudiciu. Articolul 6
din Regulamentul nr. 99/63/CEE al Comisiei conferă Comisiei o
putere de apreciere discreționară a „informațiilor dobândite” ca urmare a
examinării plângerii, putere care îi permite să acorde diferite grade
de prioritate în examinarea cazurilor cu care este sesizată.În
temeiul observațiilor precedente, expuse la punctul 2 din prezenta
scrisoare, Comisia a ajuns la concluzia că, în acest caz, nu există un
interes comunitar suficient pentru aprofundarea examinării faptelor
indicate în cerere.3. Prin urmare, vă
informăm că, pentru motivele prezentate la punctele 1 și 2, Comisia a
decis să nu admită cererea pe care ați prezentat‑o la 25 ianuarie 1988
în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17/62
al Consiliului.”14      La
10 iulie 1990, Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea în anulare
formulată de reclamantă împotriva scrisorii Comisiei din 30 noiembrie
1988 (Hotărârea din 10 iulie 1990, Automec/Comisia, T‑64/89, Rec.,
p. II‑367), pentru motivul că această scrisoare nu constituia o
decizie cu privire la plângerea reclamantei, ci făcea parte dintr‑un
schimb informal de opinii în cadrul primei etape dintre cele trei
succesive pe care le cuprinde desfășurarea procedurii reglementate de
articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și de articolul 6
din Regulamentul nr. 99/63. Hotărârea a dobândit autoritate de
lucru judecat.15      În
ceea ce privește desfășurarea ulterioară a litigiilor dintre reclamantă
și BMW Italia în fața instanțelor italiene, reclamanta a declarat în
ședință că mai întâi Tribunale și ulterior Corte d’appello di Milano au
respins acțiunea prin care solicita obligarea BMW Italia să continue
raporturile contractuale cu aceasta și că a atacat cu recurs hotărârile
la Corte Suprema di Cassazione. Reclamanta a adăugat, pe de altă parte,
că acțiunea formulată de BMW Italia, care urmărește să o împiedice să
utilizeze mărcile înregistrate de BMW în scopul de a face publicitate
autovehiculelor de import paralel a fost admisă de Tribunale di Milano,
după ce a fost respinsă de Pretore și de președintele Tribunale di
Treviso. Reclamanta a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Corte
d’appello di Treviso. Procedura16      În
aceste circumstanțe, reclamanta a introdus prezenta acțiune, prin
cerere depusă la grefa Tribunalului la 3 mai 1990.17      Procedura
scrisă a urmat un curs obișnuit. La propunerea Camerei întâi, după
ascultarea părților cu privire la acest subiect, Tribunalul a trimis
cauza spre judecare în ședință plenară. Președintele Tribunalului a
desemnat un avocat general.18      Pe
baza raportului judecătorului raportor, după ascultarea avocatului
general, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale fără a dispune
măsuri de cercetare judecătorească. Cu toate acestea, s‑a hotărât să se
țină seama, din oficiu, de următoarele documente depuse de părțile din
cauza T‑64/89 (Automec I):–        cererea
depusă de reclamantă la Comisie la 25 ianuarie 1988, în temeiul
articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 (anexa 5 la
cererea introductivă în cauza T‑64/89);–        scrisoarea
adresată de reclamantă Comisiei la 1 septembrie 1988 (anexa 18 la
cererea introductivă în cauza T‑64/89);–        scrisoarea
adresată de reclamantă Comisiei la 4 octombrie 1989 (anexa la
observațiile depuse de reclamantă la cererea incidentală a Comisiei în
cauza T‑64/89).19      Pledoariile
părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal
au fost ascultate în ședința din 22 octombrie 1991. După depunerea
concluziilor scrise ale avocatului general, la 10 martie 1992,
președintele a pronunțat închiderea procedurii orale la acea dată.20      În cererea introductivă, reclamanta solicită Tribunalului:–        conexarea prezentei cauze cu cauza T‑64/89, pendinte în acel moment;–        declararea
acțiunii ca admisibilă, reclamanta rezervându‑și dreptul de a renunța
la judecată după ce o hotărâre de anulare a pretinsei decizii
individuale din 30 noiembrie 1988 ar dobândi autoritate de lucru
judecat;–        anularea
deciziei individuale a Direcției Generale Concurență și, în măsura în
care acesta constituie premisa inevitabilă a acestei decizii, anularea
Regulamentului nr. 123/85;–        declararea
faptului că, în temeiul articolului 176 din tratat, luarea măsurilor
care decurg din hotărârea care urmează să se pronunțe este obligatorie
pentru Comisie;–        obligarea Comisiei la repararea prejudiciilor;–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.În replica depusă după pronunțarea hotărârii în cauza T‑64/89, reclamanta solicită Tribunalului:–        anularea
Deciziei Direcției Generale Concurență a Comisiei din 28 februarie
1990, eventual după declararea faptului că Regulamentul nr. 123/85
este aplicabil sistemelor de distribuție selectivă, sau, în subsidiar,
în cazul în care acest regulament ar trebui considerat aplicabil atât
sistemelor de distribuție exclusivă, cât și sistemelor de distribuție
selectivă, anularea acestui regulament ca fiind contrar Regulamentului
nr. 19/65/CEE al Consiliului, care constituie temeiul său juridic,
și, în orice caz, ca fiind afectat de un viciu de nedreptate vădită,
întrucât reglementează în mod identic două fenomene total diferite;–        declararea
faptului că, în temeiul articolului 176 din tratat, luarea măsurilor
care decurg din hotărârea care urmează să se pronunțe este obligatorie
pentru Comisie;–        obligarea Comisiei la repararea prejudiciilor;–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.21      Comisia solicită Tribunalului:–        respingerea
cererii reclamantei vizând dispunerea conexării prezentei cauze cu
cauza T‑64/89, pendinte la acea dată;–        respingerea
acțiunii Automec având ca obiect anularea Deciziei Comisiei din 28
februarie 1990 [(SG(90) D/2816)];–        respingerea cererii vizând obligarea Comisiei la plata daunelor interese;–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată. Cu privire la concluziile privind anularea 1. Cu privire la obiectul plângerii Argumentele părților22      Reclamanta
pretinde că obiectul plângerii sale nu a fost respectat de Comisie,
întrucât aceasta a considerat că plângerea s‑a limitat la a solicita
Comisiei să dispună ca BMW să îi execute comenzile și să o autorizeze să
îi utilizeze mărcile, în timp ce obiectul investigației pe care o
solicitase era de a ști dacă boicotul a cărui victimă era rezulta din
sistemul de distribuție al BMW sau dacă acesta constituia o aplicare
discriminatorie a sistemului respectiv.23      Reclamanta
subliniază că a solicitat Comisiei nu doar constatarea încălcării
articolului 85 alineatul (1) de către BMW și adoptarea unei decizii prin
care să oblige BMW să înceteze încălcările comise, ci și retragerea
beneficiului exceptării acordate sistemului de distribuție selectivă al
BMW prin Decizia din 13 decembrie 1974, menționată anterior, și/sau
beneficiul exceptării prevăzute de Regulamentul nr. 123/85.24      Reclamanta
subliniază că cererile specifice formulate de un reclamant nu creează
obligații în sarcina Comisiei, aceasta putând stabili ea însăși
conținutul somației ce vizează încetarea încălcării, cu condiția ca
somația să fie adecvată pentru atingerea acestui scop și să respecte
principiul proporționalității. 25      Comisia
răspunde că obiectul principal al cererii formulate de Automec este
acela de a obține o somație prin care să se dispună ca BMW să își reia
livrările și să autorizeze utilizarea mărcilor sale și că refuzul, din
partea BMW, de a aproviziona Automec este motivul principal al plângerii
și al acțiunii reclamantei. Potrivit Comisiei, această cerere se
confundă cu cererea pentru o somație prin care să dispună admiterea
Automec în sistemul de distribuție al BMW.26      În
duplica sa, Comisia contestă faptul că reclamanta i‑ar fi solicitat să
retragă beneficiul exceptării acordate sistemului de distribuție
selectivă al BMW, astfel cum este prevăzut de Regulamentul
nr. 123/85, și, prin urmare, să ia o decizie care intră în
competența sa exclusivă. Aprecierea Tribunalului27      Tribunalul
constată că plângerea reclamantei cuprindea, pe de o parte, o cerere
pentru adoptarea a două măsuri specifice privind BMW, și anume o somație
prin care să se dispună ca BMW să execute comenzile reclamantei și o
somație prin care să se dispună ca BMW să autorizeze reclamanta să
utilizeze unele dintre mărcile sale. Această plângere cuprindea, pe de
altă parte, o cerere mai generală, vizând adoptarea unei decizii care să
oblige BMW să înceteze încălcarea denunțată și care să îi impună orice
altă măsură pe care Comisia ar considera‑o necesară sau utilă.28      În
lumina acestor cereri, decizia atacată este structurată în două părți.
În prima parte, invocându‑și necompetența, Comisia refuză să dispună ca
BMW să îi livreze reclamantei produsele sale și să o autorizeze pe
acesta să utilizeze marca BMW. În a doua parte, invocând litigiile
pendinte dintre reclamantă și BMW în fața instanțelor italiene, puterea
sa de apreciere discreționară în ceea ce privește gradul de prioritate
pe care îl acordă în soluționarea unei plângeri și lipsa unui interes
comunitar suficient, Comisia refuză examinarea aprofundată a cauzei, în
măsura în care plângerea viza obținerea unei decizii care să oblige BMW
să înceteze încălcarea pretinsă. Prin urmare, cele două părți ale
deciziei atacate corespund celor două aspecte pe care le cuprinde
plângerea reclamantei.29      În
comunicarea trimisă reclamantei la 26 iulie 1989, în temeiul
articolului 6 din Regulamentul nr. 99/63, era vorba despre o cerere
a reclamantei care viza să se dispună „restabilirea” raporturilor
contractuale pe care aceasta le avea cu BMW. În răspunsul său din 4
octombrie 1989, reclamanta a contestat această interpretare a cererii
sale, precizând că dorea să revendice un drept de a face parte,
independent de raporturile contractuale anterioare, din sistemul de
distribuție al BMW, calificat de aceasta drept un sistem de distribuție
selectivă. Comisia a ținut seama de această precizare, eliminând, în
decizia atacată, orice referire la o pretinsă cerere a reclamantei care
viza restabilirea relațiilor contractuale anterioare.30      Pe
de altă parte, nimic din decizia atacată nu sugerează că Comisia ar
considera că s‑ar crea obligații în sarcina sa prin cererea de somații
specifice, astfel cum aceasta a fost formulată de reclamantă, și că,
prin urmare, nu ar fi luat în considerare posibilitatea de a adopta, în
locul somațiilor solicitate, alte măsuri adecvate pentru a determina
încetarea unei eventuale încălcări. Prima parte a deciziei atacate se
limitează să răspundă cererii de somații specifice, astfel cum este
formulată de reclamantă, fără a prejudeca problema dacă Comisia ar fi
putut lua alte măsuri.31      Astfel,
în a doua parte a deciziei atacate, Comisia a răspuns cererii mai
generale, care viza adoptarea unei decizii care să oblige BMW să
înceteze încălcarea pretinsă și să dispună orice măsură utilă în acest
scop.32      În
cele din urmă, Tribunalul constată că plângerea depusă de reclamantă nu
viza retragerea beneficiului exceptării pe categorii prevăzute de
Regulamentul nr. 123/85. În cererea introductivă din cauza T‑64/89
(p. 15 și 17), reclamanta a reproșat, desigur, Comisiei încălcarea
articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 123/85, care îi
acorda competența de a retrage beneficiul aplicării regulamentului
respectiv, în măsura în care acesta era aplicabil. Totuși, această
referire, făcută într‑un document adresat Tribunalului, și nu Comisiei,
nu poate avea ca efect extinderea obiectului plângerii formulate
anterior. În această privință, este necesar să se sublinieze că
reclamanta a avut ocazia, în răspunsul la scrisoarea care i‑a fost
adresată la 4 octombrie 1989, în temeiul articolului 6 din Regulamentul
nr. 99/63, să precizeze conținutul plângerii sale. Or, acest
răspuns, ulterior introducerii acțiunii în cauza T‑64/89, nu face nicio
referire la o eventuală retragere a exceptării. În aceste circumstanțe,
plângerea nu putea fi interpretată de Comisie în sensul că viza
retragerea beneficiului exceptării pe categorii prevăzute de
Regulamentul nr. 123/85.33      Prin urmare, Comisia nu a nesocotit obiectul plângerii depuse de reclamantă. 2. Cu privire la prima parte a deciziei atacate Argumentele părților34      Împotriva
primei părți a deciziei atacate, în care Comisia s‑a declarat
necompetentă pentru a adopta somațiile specifice solicitate de
reclamantă, aceasta din urmă invocă un motiv unic, întemeiat pe
încălcarea dreptului comunitar, în special a articolului 3 din
Regulamentul nr. 17.35      Prin
cererea introductivă, reclamanta contestă distincția realizată de
Comisie între competențele de care dispune, în temeiul respectivului
articol, în cazul încălcării articolului 85 alineatul (1) din tratat, pe
de o parte, și în cazul încălcării articolul 86, pe de altă parte.
Reclamanta subliniază că modul de redactare a articolului 3 din
Regulamentul nr. 17 nu realizează o astfel de diferențiere și că îi
conferă Comisiei, atât într‑un caz, cât și în celălalt, competența de a
„obliga întreprinderile, printr‑o decizie, […] să înceteze respectiva
încălcare” [traducere neoficială]. Or, în speță, singura modalitate de a
înceta încălcarea articolului 85, care constă în refuzul livrării de
mărfuri, ar fi să se dispună livrarea mărfurilor solicitate.36      În
replică, reclamanta susține, în primul rând, că lipsa acordului dintre
BMW și aceasta nu împiedică aplicarea articolului 85 alineatul (1) din
tratat. În opinia sa, o conduită care, în aparență, este unilaterală
poate intra sub incidența articolului 85 alineatul (1), în special
atunci când se situează în cadrul unui sistem de distribuție.37      Reclamanta
pretinde că BMW practică un sistem de distribuție selectivă. Or, din
jurisprudența Curții (Hotărârea din 11 octombrie 1983, Demo‑Studio
Schmidt/Comisia, 210/81, Rec., p. 3045) rezultă că un revânzător
care a fost exclus fără motiv din sistemul de distribuție selectivă
poate solicita Comisiei să intervină în temeiul articolului 3 alineatul
(2) litera (b) din Regulamentul nr. 17 și că, dacă este cazul,
poate sesiza instanța comunitară cu privire la refuzul Comisiei.
Reclamanta consideră că toate elementele constitutive ale încălcării
menționate în hotărârea citată anterior se întrunesc în speță.38      Pe
de altă parte, reclamanta apreciază că este ilogic să se considere că,
dacă aceasta ar fi situația, Comisia ar putea constata ilegalitatea
întregului sistem de distribuție și ar putea să interzică BMW să îl
aplice pe viitor, în timp ce aceasta nu s‑ar putea opune conduitei
adoptate de producător față de diferiții revânzători. Într‑adevăr, în
acest caz, ar fi ușor să se stabilească „pe hârtie” sisteme contractuale
foarte pozitive din punctul de vedere al concurenței, pentru ca apoi să
nu se aplice, având certitudinea că, în mod concret, Comisia nu are
nicio putere de intervenție. În sprijinul acestui argument, reclamanta
invocă Hotărârea Curții din 17 septembrie 1985, Ford/Comisia (25/84 și
26/84, Rec., p. 2725), din care ar rezulta că, atunci când
examinează un contract de concesiune în vederea unei eventuale
exceptări, Comisia poate să țină seama de toate circumstanțele aplicării
acestui contract, printre care se poate număra și refuzul de a
aproviziona. Prin urmare, Comisia nu ar trebui să aprecieze numai
„sistemele în ansamblul lor”, ci și punerea lor în aplicare în mod
concret sau chiar lipsa punerii în aplicare.39      Reclamanta
consideră că existența eventuală a unei exceptări nu împiedică o astfel
de examinare a modalităților concrete de punere în aplicare a
sistemului de distribuție. Admițând că, prin măsuri coercitive, Comisia
nu ar putea determina executarea unei decizii care să dispună ca BMW să
își reia livrările, reclamanta subliniază că pârâta dispune, cu toate
acestea, de putere de disuasiune, în special sub formă de amenzi, care
permit să se impună respectarea unei astfel de decizii.40      La
rândul său, Comisia subliniază că logica diferită pe care se întemeiază
articolele 85 și 86 din tratat, evidențiată, în opinia sa, de Hotărârea
Tribunalului din 10 iulie 1990, Tetra Pak/Comisia (T‑51/89, Rec.,
p. II‑309), determină un domeniu de aplicare diferit al
competențelor de care dispune aceasta, în temeiul articolului 3 din
Regulamentul nr. 17, atunci când este vorba de încălcarea uneia sau
a alteia dintre cele două dispoziții ale tratatului. Comisia amintește
că articolul 86 interzice unei întreprinderi dominante să adopte
comportamente unilaterale ce restrâng concurența și care pot consta fie
în acțiuni deliberate, fie în omisiuni. Acesta ar fi motivul pentru care
Curtea, în Hotărârea din 6 martie 1974, Commercial Solvents/Comisia
(6/73 și 7/73, Rec., p. 223), a afirmat că aplicarea articolului 3
din Regulamentul nr. 17 trebuie să se facă în funcție de natura
încălcării constatate și poate cuprinde atât somația de a întreprinde
anumite activități sau prestații, omise în mod ilegal, cât și
interdicția de a continua anumite activități, practici sau situații
contrare tratatului.41      Dimpotrivă,
în ipoteza unei încălcări a articolului 85 alineatul (1) din tratat,
Comisia consideră că atât obiectul, cât și întinderea competențelor sale
de intervenție sunt diferite. În ceea ce privește obiectul, și anume
încălcarea căreia ar putea să îi pună capăt, aceasta subliniază că
articolul 85 interzice acordurile între două sau mai multe întreprinderi
având ca obiect sau ca efect denaturarea concurenței. Potrivit
Comisiei, singurul acord căruia i s‑ar putea aplica, în speță, articolul
85 din tratat este cel existent între BMW Italia și distribuitorii săi
actuali și numai față de acest acord Comisia ar putea să își exercite
puterea de intervenție conferită de articolul 3 alineatul (1) din
Regulamentul nr. 17. Conform Comisiei, Hotărârea Curții din 28
februarie 1984, Ford/Comisia (228/82 și 229/82, Rec., p. 1129,
denumită în continuare „Ford II”), confirmă faptul că, în cadrul unui
sistem de distribuție, numai acordul reprezentat de contractul de
concesiune poate constitui o încălcare a articolului 85 din tratat.42      În
ceea ce privește întinderea competențelor sale în ipoteza unei
încălcări a articolului 85 alineatul (1) din tratat, Comisia susține, în
temeiul aceleiași hotărâri, că singura decizie pe care o poate adopta
în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 este
aceea de a constata, eventual, incompatibilitatea sistemului de
distribuție în cauză cu dispozițiile articolului 85 alineatul (1) din
tratat și de a obliga furnizorul să înceteze aplicarea contractului de
concesiune considerat în ansamblul său. Comisia adaugă că, potrivit
aceleiași Hotărâri Ford II, nu este, cu toate acestea, lipsită de orice
posibilitate de a reacționa în fața unei atitudini anticoncurențiale
puse în aplicare în cadrul unui sistem de distribuție, întrucât poate,
de exemplu, să aplice o amendă în cazul în care contractul de concesiune
continuă să fie aplicat.43      Comisia
remarcă faptul că Automec nu dorește suprimarea sistemului de
distribuție, ci, dimpotrivă, revendică dreptul de a face parte din
aceasta. Or, acesta este un drept specific și individual, iar Comisia nu
are competența de a impune executarea sa silită, cu excepția cazului în
care se află în cadrul aplicării articolului 86 din tratat.44      Comisia
adaugă, în duplică, faptul că Hotărârea Curții din 11 octombrie 1983,
210/81, citată anterior, invocată de reclamantă, făcea referire la
ipoteza unei încălcări concomitente a articolelor 85 și 86 din tratat și
că cele două hotărâri citate anterior de Curte în această hotărâre, și
anume Hotărârea din 6 martie 1974, 6/73 și 7/73, citată anterior, și
Ordonanța din 17 ianuarie 1980, Camera Care/Comisia (792/79 R,
Rec., p. 119), cuprindeau fie o încălcare a articolului 86
(Commercial Solvents), fie un caz de încălcare a celor două articole 85
și 86 (Camera Care).45      Comisia
susține că interzicerea înțelegerilor și competențele care i‑au fost
conferite pentru a impune respectarea acestei interdicții nu îi permit
să limiteze libertatea contractuală a operatorilor economici, mergând
până la a impune unui producător să accepte un anumit revânzător în
sistemul său de distribuție. În acest sens, Comisia face trimitere la
concluziile avocatului general Rozès prezentate în cauza 210/81 (citată
anterior).46      Comisia
subliniază că decizia atacată nu prejudecă nici problema dacă sistemul
de distribuție al BMW Italia este un sistem de distribuție selectivă sau
un sistem de distribuție atât exclusivă, cât și selectivă, de tipul
celui prevăzut de Regulamentul nr. 123/85, și nici problema dacă
sistemul în cauză este compatibil cu articolul 85 alineatul (1) din
tratat. Potrivit Comisiei, chiar dacă se presupune că aceasta ar
constata că sistemul de distribuție realizat de BMW Italia constituie o
încălcare a articolului 85 alineatul (1), nici articolul 85 și nici
articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 nu i‑ar conferi
competența de a dispune ca BMW Italia să stabilească relații
contractuale cu Automec. Aprecierea Tribunalului47      Tribunalul
consideră că este necesar să se stabilească dacă, respingând cererea
care urmărea adoptarea somațiilor specifice menționate anterior, pentru
motivul că nu era competentă pentru a lua astfel de măsuri în
circumstanțele din speță, Comisia a încălcat dreptul comunitar, în
special articolul 3 din Regulamentul nr. 17.48      Trebuie
amintit că cererea reclamantei urmărea să se dispună ca BMW Italia să
execute comenzile pe care aceasta i le‑a transmis; cererea urmărea de
asemenea să se dispună ca BMW să autorizeze reclamanta să utilizeze
unele dintre mărcile sale. Aceste cereri erau motivate prin faptul că
reclamanta considera că îndeplinește toate condițiile necesare pentru a
face parte din rețeaua de distribuție a BMW. Prin urmare, reclamanta a
solicitat Comisiei să adopte două somații specifice împotriva BMW pentru
a impune respectarea pretinsului său drept de a fi admisă în rețeaua de
distribuție a BMW.49      Întrucât
Comisia a respins, în prima parte a deciziei sale, cererea prin care se
urmărea adoptarea celor două somații specifice, trebuie să se examineze
dacă articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17, care
autorizează Comisia să oblige întreprinderile în cauză să înceteze
încălcarea dreptului concurenței pe care le‑a constatat, ar fi putut
constitui, coroborat cu articolul 85 alineatul (1) din tratat, temeiul
juridic al unei decizii de admitere a unei astfel de cereri.50      Articolul
85 alineatul (1) interzice anumite acorduri sau practici
anticoncurențiale. Printre consecințele, pe planul dreptului civil, pe
care le poate avea încălcarea acestei interdicții, numai una, și anume
nulitatea acordului, este prevăzută expres la articolul 85 alineatul
(2). Dreptul național este cel care trebuie să stabilească celelalte
consecințe ale încălcării articolului 85 din tratat, precum obligația de
reparare a prejudiciului cauzat unui terț sau o eventuală obligație de a
stabili relații contractuale (a se vedea, în ceea ce privește
posibilitățile pe care le au instanțele naționale, procedurile naționale
aflate la originea Hotărârii Curții din 16 iunie 1981, Salonia, 126/80,
Rec., p. 1563, 1774, și a Hotărârii Curții din 3 iulie 1985,
Binon, 243/83, Rec., p. 2015, 2035). Prin urmare, instanța
națională este cea care, dacă este cazul și în conformitate cu normele
dreptului intern, poate dispune ca un operator economic să încheie un
contract cu o altă întreprindere.51      Întrucât
libertatea contractuală trebuie să rămână regula, nu se poate
recunoaște Comisiei, în principiu, în cadrul competenței de a emite
somații de care dispune pentru a face să înceteze încălcările
articolului 85 alineatul (1) din tratat, competența de a ordona unei
întreprinderi să stabilească relații contractuale, atât timp cât, ca
regulă generală, aceasta dispune de mijloace adecvate pentru a impune
unei întreprinderi să înceteze o încălcare.52      În
special, nu poate fi admisă nicio justificare pentru o astfel de
restrângere a libertății contractuale, din moment ce există mai multe
mijloace pentru a determina încetarea unei încălcări. Aceasta este
situația în ceea ce privește încălcările articolului 85 alineatul (1)
din tratat care rezultă din aplicarea unui sistem de distribuție.
Într‑adevăr, astfel de încălcări pot fi eliminate de asemenea prin
renunțarea la sistemul de distribuție sau prin modificarea acestuia. În
asemenea circumstanțe, Comisia are, fără îndoială, competența de a
constata existența încălcării și de a obliga părțile în cauză să o
înceteze, dar nu le poate impune acestora propria alegere între
diferitele posibilități de conduită, toate conforme cu tratatul. 53      În
consecință, este necesar să se constate că, în circumstanțele din
speță, Comisia nu era autorizată să adopte somații specifice, care să
oblige BMW să aprovizioneze reclamanta și să îi permită utilizarea
mărcilor sale. Prin urmare, Comisia nu a încălcat dreptul comunitar
respingând cererea prin care se urmărea adoptarea somațiilor respective
pe motiv că nu avea competență.54      Competența
de care dispunea Comisia pentru adoptarea unei decizii care putea
produce efecte practice echivalente cu acelea ale somațiilor solicitate
de reclamantă și posibilitatea pe care o avea aceasta de a redefini
cererea reclamantei drept o cerere prin care se urmărea adoptarea unei
astfel de decizii nu sunt de natură să infirme această concluzie.
Într‑adevăr, Comisia nu și‑a invocat necompetența pentru a justifica
respingerea plângerii în ansamblul său, ci numai pentru a justifica
refuzul adoptării măsurilor specifice solicitate. În măsura în care
obiectul plângerii depășește această cerere specifică, problema nu este
abordată în prima parte a deciziei, ci în cea de a doua parte a
acesteia. 3. Cu privire la a doua parte a deciziei atacate55      Împotriva
celei de a doua părți a deciziei atacate, reclamanta invocă, în esență,
patru motive. Primul se întemeiază pe încălcarea de către Comisie a
articolului 155 din tratat, a articolului 3 din Regulamentul nr. 17
și a articolului 6 din Regulamentul nr. 99/63, prin faptul că a
refuzat să își exercite atribuțiile. Al doilea motiv, prezentat în
ședință, se întemeiază pe încălcarea obligației de motivare, prevăzută
la articolul 190 din tratat. Al treilea motiv, invocat în replică, se
întemeiază pe inaplicabilitatea și pe ilegalitatea Regulamentului
nr. 123/85. Al patrulea motiv se întemeiază pe existența unui abuz
de drept. a) Cu privire la primul
motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 155 din tratat, a articolului
3 din Regulamentul nr. 17 și a articolului 6 din Regulamentul
nr. 99/63, și cu privire la al doilea motiv, referitor la motivarea
deciziei atacate Argumentele părților56      Reclamanta
reproșează Comisiei, în primul rând, că a renunțat la exercitarea
competențelor sale în favoarea instanțelor naționale, în ceea ce
privește punerea în aplicare a articolului 85, în timp ce ar fi declarat
în presa de specialitate că, „în temeiul articolului 85 alineatul (2),
nu poate fi solicitată instanțelor naționale nicio protecție legală”
împotriva clauzelor anticoncurențiale care figurează în contractele de
concesiune.57      Reclamanta
subliniază că dreptul comunitar prevede o procedură de eliminare a
încălcărilor, iar Comisia nu se poate sustrage exercitării competențelor
aferente acestei proceduri. Reclamanta face referire, în această
privință, la obligația pe care o are Comisia în temeiul tratatului,
precum și la competențele exclusive și specifice în domeniul
încălcărilor, exceptărilor și distribuției selective, în temeiul,
printre altele, al dispozițiilor Regulamentului nr. 123/85.
Reclamanta subliniază că numai ea poate alege dacă se adresează
instanțelor naționale sau organelor comunitare competente, iar Comisia
nu îi poate impune propria alegere. Aceasta adaugă că obiectul cauzelor
pendinte în fața instanțelor italiene este diferit de cel al plângerii.58      În
al doilea rând, reclamanta susține că, în speță, Comisia nu poate să
invoce caracterul discreționar al competențelor sale. Posibilitatea de a
respinge o plângere, recunoscută Comisiei la articolul 6 din
Regulamentul nr. 99/63, ar avea în vedere numai respingerea pe fond
ca urmare a unei investigații care a permis Comisiei să reunească
elementele necesare pentru a efectua aprecierea sa discreționară. Prin
urmare, Comisia ar fi obligată să inițieze o procedură de investigație
pentru fiecare plângere, cu excepția cazurilor în care plângerile sunt
vădit neîntemeiate. Articolul 6, citat anterior, conform căruia Comisia
poate „să nu aprobe” cererea, ar viza, așadar, somația formală de a
înceta încălcarea, iar nu inițierea procedurii. În sprijinul
argumentului său, reclamanta invocă Hotărârea Curții din 11 octombrie
1983, 210/81, citată anterior, punctul 19.59      În
replica sa, reclamanta contestă, în al treilea rând, inexistența unui
interes comunitar suficient de mare pentru a putea aprofunda examinarea
faptelor prezentate în plângere. Într‑adevăr, o circulară adresată, la 7
iulie 1988, de BMW Italia tuturor concesionarilor săi, vizând
descurajarea vânzărilor către revânzători neautorizați și vânzările „în
afara zonei” încheiate cu intervenția „intermediarilor sau a
furnizorilor de afaceri” ar fi contrară cerințelor dreptului comunitar
în materie de distribuție, atât selectivă, cât și exclusivă, și
articolului 3 punctul 11 din Regulamentul nr. 123/85. Însăși
Comisia ar fi afirmat, în două rânduri, că o astfel de conduită
constituie o încălcare a normelor fundamentale, și anume, pe de o parte,
în Comunicarea privind Regulamentul nr. 123/85 [JO 1985,
C 17, p. 4, alineatul (1) punctul 3] și, pe de altă parte, în Alșaisprezecelea raport privind politica de concurență (punctul 30, p. 45).60      În
ceea ce o privește, Comisia consideră că, având în vedere
aplicabilitatea directă a articolului 85 alineatul (1) din tratat,
Comisia și instanțele naționale au, în realitate, o competență
concurentă pentru aplicarea acestei dispoziții, astfel cum se precizează
în Hotărârea Curții din 30 ianuarie 1974, BRT (127/73, Rec.,
p. 51), și în Hotărârea Curții din 10 iulie 1980, Lauder (37/79,
Rec., p. 2481).61      Comisia
adaugă că, în cazul în care persoanele interesate au dreptul să aleagă
între a se adresa autorităților comunitare sau autorităților naționale
pentru a asigura respectarea drepturilor lor care decurg din articolul
85 din tratat, consecințele juridice pe care le poate avea alegerea,
într‑un sens sau în altul, sunt diferite. De altfel, în această
privință, reclamanta nu neagă faptul că instanțele italiene, spre
deosebire de Comisie, au competența de a obliga BMW Italia la repararea
prejudiciului pe care i l‑a cauzat refuzul acesteia de a vinde.62      În
plus, Comisia arată că reclamanta nu contestă nici faptul că instanțele
italiene ar fi mai în măsură să soluționeze un eventual litigiu care
are ca obiect o pretinsă încălcare a articolului 85 alineatul (1) din
tratat de către BMW Italia, în măsura în care instanțele din Milano și
Vicenza ar fi mai bine plasate decât Comisia pentru a examina cererile
Automec și pentru a aplica sistemului de distribuție al BMW Italia
articolul 85 alineatul (1) și, dacă este cazul, dispozițiile
Regulamentului nr. 123/85. Competența instanței naționale, atunci
când trebuie să hotărască dacă un anumit contract beneficiază sau nu
beneficiază de o exceptare pe categorii, ar fi fost afirmată de Curte în
Hotărârea din 3 februarie 1976, Roubaix (63/75, Rec., p. 111).63      Comisia
arată că problema dacă dispune sau nu dispune de o putere discreționară
pentru a respinge plângerile cu care este sesizată, fără a iniția o
investigație prealabilă, este o problemă de principiu importantă pentru
exercitarea competențelor sale de control. Ar fi pentru prima dată când
instanța comunitară ar trebui să se pronunțe cu privire la o decizie
prin care Comisia respinge o plângere fără a fi aprofundat faptele
prezentate de reclamantă și fără a le fi apreciat. Această decizie s‑ar
întemeia pe existența unei competențe a Comisiei de a stabili, în
interesul public comunitar, grade diferite de prioritate în investigarea
plângerilor.64      Comisia
nu contestă faptul că un reclamant are dreptul la un răspuns, respectiv
la un act definitiv prin care instituția se pronunță cu privire la
plângerile sale. Cu toate acestea, afirmă că, în conformitate cu
jurisprudența Curții (Hotărârea din 18 octombrie 1979, GEMA/Comisia,
125/78, Rec., p. 3173, 3179), nu este obligată să adopte o decizie
definitivă privind existența sau inexistența încălcării pretinse.
Astfel, dispunând de o importantă marjă de apreciere în ceea ce privește
adoptarea unei decizii cu privire la fondul plângerii, aceasta ar
dispune cu atât mai mult de o marjă de apreciere discreționară pentru a
adopta măsuri premergătoare deciziei finale, precum inițierea unei
investigații. Cu toate acestea, Comisia recunoaște că este obligată să
examineze plângerile în mod nediscriminatoriu, ceea ce afirmă că a făcut
în acest caz. În această privință, subliniază că verificarea
compatibilității sistemului de distribuție al BMW Italia cu articolul 85
alineatul (1) din tratat și cu dispozițiile Regulamentului
nr. 123/85 ar fi necesitat o investigație foarte vastă și extrem de
complexă, pe care ar fi trebuit să o inițieze aproape ex nihilo,
în timp ce diferite instanțe italiene sesizate atât de Automec, cât și
de BMW Italia erau la curent cu relațiile contractuale pe care BMW
Italia le avea cu revânzătorii săi, în special cu cele întreținute în
trecut cu reclamanta. Potrivit Comisiei, respectivele instanțe sunt,
prin urmare, mai în măsură decât aceasta să efectueze investigația
necesară în vederea aprecierii conformității sistemului de distribuție
al BMW Italia cu normele comunitare în materie de concurență.65      Comisia
subliniază că aceste considerații, precum și cerințe de economie
procedurală au condus‑o la concluzia că plângerea Automec nu prezenta,
în raport cu miile de proceduri pendinte în fața sa, un grad de interes
public suficient pentru a justifica inițierea unei investigații
suplimentare în raport cu cele deja efectuate de instanțele italiene,
sesizate ca urmare a unei „alegeri libere” a celor două întreprinderi în
cauză.66      În
ceea ce privește principiul general conform căruia Comisia dispune de o
putere discreționară care îi permite să atribuie astfel de grade de
prioritate, aceasta susține că, în primul rând, nicio dispoziție de
drept comunitar nu o obligă să inițieze o investigație de fiecare dată
când este sesizată cu o plângere. În duplică, aceasta atrage atenția că
reclamanta nu poate invoca, în susținerea tezei sale, Hotărârea Curții
din 11 octombrie 1983, 210/81, citată anterior, care ar constitui o
hotărâre izolată, astfel încât nu se poate vorbi, în această privință,
de o jurisprudență constantă.67      În
al doilea rând, Comisia arată că, în conformitate cu versiunea italiană
a articolului 6 din Regulamentul nr. 99/63, numai în urma unei
investigații îndelungate, complexe și costisitoare poate să nu dea curs
unei plângeri în temeiul acestor elemente (de informare și de probă) „di
cui dispone”, și nu în temeiul celor de care aceasta ar putea dispune;
în al treilea rând, Comisia afirmă că are datoria de a asigura
respectarea interesului public urmărind, în principal, comportamentele
care, prin amploarea, prin gravitatea și prin durata lor, constituie o
atingere foarte gravă adusă liberului joc al concurenței. Aceasta
subliniază că, în cazul în care ar trebui să inițieze întotdeauna o
investigație ca urmare a unei plângeri, alegerea cauzelor în care s‑ar
efectua o investigație ar reveni mai curând întreprinderilor reclamante
decât Comisiei și, prin urmare, ar fi supusă unor criterii de interes
mai curând privat decât public.68      Comisia
invocă date statistice privind procedurile pendinte în fața sa în
domeniul concurenței pentru a demonstra necesitatea definirii
criteriilor prioritare în examinarea diferitelor cauze, având în vedere
personalul său limitat. Comisia explică faptul că, din pricina numărului
acestor cauze, a fost obligată să definească, în Alșaptesprezecelea raport privind politica de concurență (punctul 9, p. 24), următoarele criterii de prioritate:„În
general, atunci când cauzele vizează probleme politice foarte
importante, Comisia le acordă acestora prioritate. Pentru cauzele pe
care le investighează din oficiu și pentru plângeri, Comisia examinează
gravitatea încălcărilor pretinse. În plus, pentru plângeri și
notificări, trebuie să se țină seama de faptul că o decizie trebuie să
fie luată rapid. Acesta este cazul în special atunci când procedurile
judiciare naționale sunt pendinte. Cauzele pentru care s‑a solicitat
beneficiul procedurii de opoziție prevăzute de regulamentele de
exceptare pe categorii trebuie să fie întotdeauna considerate prioritare
ținând seama de termenul de șase luni. În celelalte situații, cauzele
sunt tratate cronologic.”69      Potrivit
Comisiei, este evident că plângerea reclamantei nu îndeplinește
niciunul dintre aceste criterii de prioritate, fie că este vorba despre
gravitatea încălcării pretinse sau de necesitatea adoptării unei decizii
din partea Comisiei pentru a permite instanței naționale să se
pronunțe. Cu privire la acest din urmă criteriu, Comisia amintește, pe
de o parte, că o decizie din partea sa nu era necesară pentru a permite
instanțelor italiene să se pronunțe în litigiile cu care fuseseră deja
sesizate de părți. Aceasta explică, pe de altă parte, că acest criteriu
se referă în special la ipoteza în care cauza pendinte în fața instanței
naționale privește validitatea sau executarea unui contract care a fost
notificat Comisiei și pentru care s‑a solicitat beneficiul unei
exceptări în temeiul articolului 85 alineatul (3) din tratat, aplicarea
acestei dispoziții fiind de competența exclusivă a Comisiei. Nu este
cazul în speță, întrucât aplicarea articolului 85 alineatul (3) la
acordurile de distribuție în sectorul automobilelor este reglementată de
Regulamentul nr. 123/85. Or, aplicarea respectivului regulament
este în totalitate de competența instanțelor italiene, care, în caz de
îndoială cu privire la validitatea dispozițiilor acestuia, ar trebui să
sesizeze Curtea de Justiție în temeiul articolului 177 din tratat
(Hotărârea Curții din 22 octombrie 1987, Foto‑Frost, 314/85, Rec.,
p. 4225).70      De
asemenea, Comisia subliniază că necompetența instanței naționale de a
se pronunța cu privire la retragerea exceptării nu afectează cu nimic
propriul său argument, întrucât reclamanta susține, cu titlu principal,
că exceptarea pe categorii prevăzută de Regulamentul nr. 123/85 nu
se aplică sistemului de distribuție al BMW Italia și, cu titlu
subsidiar, că acest regulament este lipsit de validitate. Aprecierea Tribunalului71      Tribunalul
consideră că problema ridicată în fața sa prin prezentul motiv este, în
esență, care sunt obligațiile Comisiei atunci când este sesizată de o
persoană fizică sau juridică cu o cerere în temeiul articolului 3 din
Regulamentul nr. 17.72      Este
necesar să se arate că Regulamentul nr. 17 și Regulamentul
nr. 99/63 au conferit drepturi procedurale persoanelor care au
sesizat Comisia printr‑o plângere, precum dreptul de a fi informat cu
privire la motivele pentru care Comisia intenționează să le respingă
plângerea și dreptul de a prezenta observații în această privință. Prin
urmare, legiuitorul comunitar a impus Comisiei anumite obligații
specifice. Cu toate acestea, nici Regulamentul nr. 17 și nici
Regulamentul nr. 99/63 nu cuprind dispoziții exprese privind
urmarea care trebuie dată, pe fond, unei plângeri și eventualele
obligații de investigație ale Comisiei.73      Pentru
a defini obligațiile Comisiei în acest context, trebuie amintit, cu
titlu introductiv, că aceasta este responsabilă de punerea în aplicare
și de orientarea politicii comunitare în domeniul concurenței (a se
vedea Hotărârea Curții din 28 februarie 1991, Delimitis, C‑234/89, Rec.,
p. 935, 991). Prin urmare, articolul 89 alineatul (1) din tratat a
conferit Comisiei misiunea de a asigura aplicarea principiilor
prevăzute la articolele 85 și 86, iar dispozițiile adoptate în temeiul
articolului 87 i‑au conferit competențe extinse.74      Întinderea
obligațiilor Comisiei în domeniul dreptului concurenței trebuie
examinată în lumina articolului 89 alineatul (1) din tratat, care, în
acest domeniu, constituie manifestarea specifică a misiunii generale de
supraveghere conferite Comisiei prin articolul 155 din tratat. Or,
astfel cum a constatat Curtea în cadrul articolului 169 din tratat
(Hotărârea din 14 februarie 1989, Star Fruit/Comisia, 247/87, Rec.,
p. 291, 301), această misiune nu implică, pentru Comisie, obligația
de a iniția proceduri vizând stabilirea unor eventuale încălcări ale
dreptului comunitar.75      În
această privință, Tribunalul arată că din jurisprudența Curții
(Hotărârea din 18 octombrie 1979, GEMA, citată anterior, p. 3173,
3189) rezultă că, printre drepturile conferite reclamanților de
Regulamentul nr. 17 și de Regulamentul nr. 99/63, nu se numără
acela de a obține o decizie, în sensul articolului 189 din tratat, cu
privire la existența sau inexistența încălcării pretinse. Prin urmare,
Comisia nu este obligată să se pronunțe în această privință, cu excepția
cazului în care obiectul plângerii este de competența sa exclusivă,
precum retragerea unei exceptări acordate în temeiul articolului 85
alineatul (3) din tratat.76      Întrucât
Comisia nu are obligația de a se pronunța cu privire la existența sau
inexistența unei încălcări, aceasta nu poate fi obligată să inițieze o
investigație, deoarece aceasta din urmă nu ar putea avea alt obiect
decât căutarea elementelor de probă cu privire la existența sau
inexistența unei încălcări pe care nu este obligată să o constate. În
această privință, trebuie amintit că, spre deosebire de ceea ce prevede
articolul 89 alineatul (1) a doua teză din tratat, în cazul cererilor
depuse de statele membre, Regulamentul nr. 17 și Regulamentul
nr. 99/63 nu obligă în mod expres Comisia să investigheze
plângerile cu care este sesizată.77      În
această privință, trebuie arătat că, pentru titularul unei misiuni de
serviciu public, competența de a lua toate măsurile de organizare
necesare îndeplinirii misiunii care i‑a fost conferită, inclusiv
definirea priorităților, în cadrul prevăzut de lege, atunci când
asemenea priorități nu au fost definite de legiuitor, constituie un
element inerent exercitării activității administrative. Aceasta este
situația în special atunci când o autoritate a fost învestită cu o
misiune de supraveghere și de control atât de largă și generală precum
cea atribuită Comisiei în domeniul concurenței. Prin urmare, pentru
Comisie, faptul de a acorda grade de prioritate diferite cauzelor cu
care este sesizată în domeniul concurenței este conform cu obligațiile
impuse acesteia de dreptul comunitar.78      Această
apreciere nu intră în contradicție cu Hotărârea Curții din 11 octombrie
1983, 210/81, citată anterior, cu Hotărârea Curții din 28 martie 1985,
CICCE (298/83, Rec., p. 1105), și cu Hotărârea Curții din 17
noiembrie 1987, BAT și Reynolds/Comisia (142/84 și 156/84, Rec.,
p. 4487). Într‑adevăr, în Hotărârea Demo‑Studio Schmidt, Curtea a
stabilit că Comisia „avea obligația de a examina faptele prezentate” de
reclamantă, fără a prejudeca problema dacă aceasta ar fi putut să se
abțină de la inițierea unei investigații cu privire la plângere,
întrucât, în acea speță, Comisia examinase faptele prezentate în
plângere și o respinsese pentru motivul că nu existau elemente care să
permită stabilirea existenței unei încălcări. În mod similar, această
problemă nu a fost ridicată în cadrul cauzelor ulterioare CICCE (298/83,
citată anterior) și BAT și Reynolds (142/84 și 156/84, citată
anterior).79      Cu
toate acestea, chiar dacă efectuarea unei investigații nu poate fi
obligatorie pentru Comisie, garanțiile procedurale prevăzute la
articolul 3 din Regulamentul nr. 17 și la articolul 6 din
Regulamentul nr. 99/63 o obligă să examineze atent elementele de
fapt și de drept care îi sunt aduse la cunoștință de reclamantă, pentru a
aprecia dacă respectivele elemente denotă o conduită de natură să
denatureze concurența pe piața comună și să afecteze comerțul dintre
statele membre (a se vedea Hotărârea Curții din 11 octombrie 1983,
Demo‑Studio Schmidt, Hotărârea Curții din 28 martie 1985, CICCE, și
Hotărârea Curții din 17 noiembrie 1987, BAT și Reynolds, citate
anterior).80      În
cazul în care, precum în speță, Comisia a luat o decizie de clasare a
plângerii fără a efectua o investigație, controlul de legalitate pe care
Tribunalul trebuie să îl exercite urmărește să verifice dacă decizia în
litigiu se întemeiază pe fapte inexacte din punct de vedere material,
dacă este viciată de o eroare de drept sau de o eroare vădită de
apreciere sau de un abuz de putere.81      În
lumina acestor principii, Tribunalul este cel care trebuie să verifice
dacă, în primul rând, Comisia a examinat plângerea apreciind cu toată
atenția cuvenită elementele de drept și de fapt prezentate de reclamantă
și dacă, în al doilea rând, Comisia a motivat corect decizia de
închidere a dosarului întemeiat pe plângere, invocând competența sa de a
„acorda diferite grade de prioritate soluționării cauzelor cu care este
sesizată”, pe de o parte, și făcând referire la interesul comunitar pe
care îl prezintă cauza drept criteriu de prioritate, pe de altă parte. 82      În
această privință, Tribunalul constată că, în primul rând, Comisia a
efectuat o examinare atentă a plângerii, în cadrul căreia nu numai că a
ținut seama de elementele de fapt și de drept prezentate în plângerea
însăși, ci a procedat și la un schimb informal de opinii și de
informații cu reclamanta și avocații săi. Numai după ce a luat la
cunoștință de precizările făcute de reclamantă cu această ocazie și de
observațiile prezentate ca răspuns la scrisoarea trimisă în temeiul
articolului 6 din Regulamentul nr. 99/63, Comisia a respins
plângerea. Prin urmare, având în vedere elementele de fapt și de drept
prezentate în plângere, Comisia a efectuat o examinare corespunzătoare a
acesteia și nu i se poate reproșa o lipsă de diligență.83      În
al doilea rând, în ceea ce privește motivarea deciziei de clasare în
litigiu, Tribunalul subliniază că, în primul rând, Comisia are dreptul
să acorde grade de prioritate diferite examinării plângerilor cu care
este sesizată.84      În
continuare, este necesar să se examineze dacă referirea la interesul
comunitar pe care îl prezintă o cauză drept criteriu de prioritate este
legitimă, astfel cum a susținut Comisia.85      În
această privință, trebuie amintit că, spre deosebire de instanța
civilă, a cărei misiune este de a proteja drepturile subiective ale
particularilor în relațiile dintre ei, o autoritate administrativă
trebuie să acționeze în interes public. În consecință, Comisia se referă
în mod legitim la interesul comunitar pentru a determina gradul de
prioritate care trebuie acordat diferitelor cauze cu care este sesizată.
Aceasta nu echivalează cu sustragerea acțiunii Comisiei din sfera
controlului judecătoresc, întrucât, în temeiul obligației de motivare
menționate la articolul 190 din tratat, Comisia nu se poate referi la
interesul comunitar numai în mod abstract. Aceasta este obligată să
prezinte motivele de drept și de fapt care au determinat‑o să
stabilească inexistența unui interes comunitar suficient pentru a
justifica adoptarea unor măsuri de investigație. Așadar, Tribunalul
controlează acțiunea Comisiei prin controlul legalității acestor motive.86      Pentru
a aprecia interesul comunitar care trebuie urmărit în examinarea unei
cauze, Comisia trebuie să țină seama de circumstanțele speței, în
special de elementele de fapt și de drept care îi sunt prezentate în
plângerea cu care a fost sesizată. Acesteia îi revine în special
obligația de a pune în balanță importanța încălcării pretinse în ceea ce
privește funcționarea pieței comune, probabilitatea stabilirii
existenței încălcării și întinderea măsurilor de investigație necesare
pentru a‑și îndeplini, în cele mai bune condiții, misiunea de
supraveghere a respectării articolelor 85 și 86 din tratat.87      În
acest context, este necesar să se examineze dacă, în speță, Comisia a
stabilit în mod întemeiat că nu există un interes comunitar suficient
pentru a continua examinarea cauzei, pentru motivul că reclamanta, care
sesizase deja instanțele italiene cu litigiul privind rezilierea
contractului de concesiune, putea să ridice de asemenea în fața acestor
instanțe problema conformității sistemului de distribuție al BMW Italia
cu articolul 85 alineatul (1) din tratat.88      În
această privință, trebuie arătat că, pentru a ajunge la această
concluzie, Comisia nu s‑a limitat să declare, ca regulă generală, că ar
trebui să nu examineze o cauză pentru simplul motiv că instanța
națională ar fi competentă să o examineze. Într‑adevăr, instanțele
naționale fuseseră deja sesizate cu litigii similare între Automec și
BMW Italia, având legătură cu sistemul de distribuție al acesteia din
urmă, iar reclamanta nu a contestat că instanțele italiene cunoșteau
deja relațiile contractuale dintre BMW Italia și distribuitorii săi. În
circumstanțele specifice din speță, în favoarea examinării cauzei de
către instanțele care fuseseră deja sesizate cu litigii similare
pledează motive care țin de economia procedurii și de buna administrare a
justiției.89      Cu
toate acestea, pentru a aprecia legalitatea deciziei de clasare în
litigiu, este necesar să se determine dacă, trimițând întreprinderea
reclamantă în fața instanțelor naționale, Comisia nu a nesocotit
întinderea protecției pe care instanțele naționale o pot asigura
drepturilor conferite reclamantei în temeiul articolului 85 alineatul
(1) din tratat.90      În
această privință, trebuie observat că articolul 85 alineatul (1) și
articolul 86 produc efecte directe în relațiile dintre particulari și
conferă justițiabililor drepturi pe care instanțele naționale trebuie să
le protejeze (a se vedea Hotărârea Curții din 30 ianuarie 1974, 127/73,
citată anterior). Competența de a aplica respectivele dispoziții
aparține atât Comisiei, cât și instanțelor naționale (a se vedea în
special Hotărârea Curții din 28 februarie 1991, C‑234/89, citată
anterior). Această atribuire de competențe este, pe de altă parte,
caracterizată de obligația de cooperare loială între Comisie și
instanțele naționale, ce rezultă din articolul 5 din tratat (a se vedea
Hotărârea Curții din 28 februarie 1991, C‑234/89, citată anterior).91      Prin
urmare, este necesar să se examineze dacă Comisia avea dreptul să se
bazeze pe această cooperare pentru a garanta aprecierea conformității
sistemului de distribuție al BMW Italia cu articolul 85 alineatul (1)
din tratat.92      În
acest scop, instanțele italiene sunt în măsură să examineze, mai întâi,
dacă acest sistem implică restrângeri ale concurenței, în sensul
articolului 85 alineatul (1). În caz de îndoială, acestea pot sesiza
Curtea de Justiție cu o trimitere preliminară. În cazul în care acestea
constată o restrângere a concurenței contrară articolului 85 alineatul
(1), trebuie să examineze în continuare dacă sistemul beneficiază de o
exceptare pe categorii în temeiul Regulamentului nr. 123/85.
Această examinare este de asemenea de competența sa (a se vedea
Hotărârea Curții din 28 februarie 1991, C‑234/89, citată anterior). În
caz de îndoială privind validitatea sau interpretarea respectivului
regulament, instanța națională poate de asemenea sesiza Curtea cu o
trimitere preliminară, în conformitate cu articolul 177 din tratat. În
fiecare dintre aceste ipoteze, instanța națională are posibilitatea să
se pronunțe cu privire la conformitatea sistemului de distribuție cu
articolul 85 alineatul (1) din tratat.93      Chiar
dacă, spre deosebire de Comisie, instanța națională nu are competența
de a dispune încetarea încălcării pe care a constatat‑o și de a aplica
amenzi întreprinderilor care au comis‑o, aceasta are totuși competența
de a aplica articolul 85 alineatul (2) din tratat în relațiile dintre
particulari. Prevăzând în mod expres această sancțiune civilă, tratatul
stabilește că dreptul intern conferă instanțelor naționale competența de
a proteja drepturile întreprinderilor victime ale practicilor
anticoncurențiale.94      Or,
în speță, reclamanta nu a prezentat niciun element pe baza căruia s‑ar
putea deduce că dreptul italian nu prevede nicio cale legală care să
permită instanțelor naționale să îi protejeze drepturile în mod
satisfăcător.95      Mai
mult, este necesar să se arate că existența, în speță, a unui
regulament de exceptare, presupunând că acesta este aplicabil,
reprezintă un element de care Comisia avea dreptul să țină seama pentru a
aprecia interesul public comunitar în inițierea unei investigații
privind un astfel de sistem de distribuție. Într‑adevăr, astfel cum a
arătat Comisia în mod întemeiat, obiectivul principal al unui regulament
de exceptare pe categorii este acela de a limita notificarea și
examinarea individuală a contractelor de concesiune practicate în
sectorul de activitate în cauză. În plus, existența unui astfel de
regulament facilitează aplicarea dreptului concurenței de instanțele
naționale.96      Prin
urmare, trimițând reclamanta în fața instanțelor naționale, Comisia nu a
nesocotit întinderea protecției pe care acestea o pot asigura
drepturilor reclamantei în temeiul articolului 85 alineatele (1) și (2)
din tratat.97      Din
ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că examinarea deciziei în
litigiu de către Tribunal nu a relevat nicio eroare de drept sau de fapt
sau o eroare evidentă de apreciere. Rezultă că motivul întemeiat pe
încălcarea dreptului comunitar, în special a articolului 155 din tratat,
a articolului 3 din Regulamentul nr. 17 și a articolului 6 din
Regulamentul nr. 99/63 nu este întemeiat.98      În
plus, din cele menționate anterior rezultă, în mod necesar, că
motivarea deciziei în litigiu este suficientă, întrucât reclamanta și‑a
putut susține drepturile în mod corespunzător în fața Tribunalului, iar
acesta a putut să exercite controlul de legalitate. a) Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe nelegalitatea Regulamentului nr. 123/85 Argumentele părților99      În
cererea introductivă, reclamanta a solicitat anularea Regulamentului
nr. 123/85, în măsura în care acesta constituie „premisa
ineluctabilă” a deciziei atacate, fără a prezenta, cu toate acestea,
motivele în sprijinul acestei cereri. În replică, reclamanta susține că
acest regulament nu este aplicabil în speță, întrucât nu reglementează
decât distribuția exclusivă și nu vizează distribuția selectivă. Acesta
adaugă că, în caz contrar, regulamentul menționat ar fi lipsit de
validitate, întrucât ar fi vădit ilogic și nedrept, prin faptul că ar
supune unei reglementări unice două fenomene economice atât de diferite
unul față de celălalt precum cele două forme de distribuție menționate
anterior.100    Comisia
menționează din nou că nu s‑a pronunțat cu privire la aplicabilitatea
regulamentului respectiv la sistemul de distribuție instituit de BMW
Italia, astfel încât reclamanta să îi atribuie în mod eronat părerea
conform căreia acest regulament ar fi aplicabil în speță și ar putea fi
aplicat în aceeași măsură sistemelor de distribuție exclusivă și celor
selective. Aceasta insistă asupra faptului că nu se putea pronunța cu
privire la natura sistemului de distribuție decât după efectuarea unei
examinări aprofundate și adecvate a faptelor prezentate în cerere, dar
că nu a considerat că exista un interes comunitar suficient pentru a
face acest lucru. Aprecierea Tribunalului101    Întrucât
s‑a stabilit că decizia atacată, care nu cuprinde, de altfel, nicio
trimitere la Regulamentul nr. 123/85 sau la eventuala conformitate a
sistemului de distribuție al BMW Italia cu acesta, nu se pronunță
nicidecum cu privire la aplicabilitatea, în speță, a Regulamentului
nr. 123/85, respectivul motiv este inoperant. Prin urmare, este
necesar, în orice caz, să fie înlăturat.b)      Cu privire la al patrulea motiv, dedus dintr‑un abuz de putere Argumentele părților102    Prin
intermediul acestui motiv, reclamanta susține în cererea introductivă
că normele comunitare au fost utilizate de Comisie în scopul de a
proteja mai curând o întreprindere decât concurența în general. În
replică, aceasta a adăugat că refuzul de a iniția o investigație – chiar
și în prezența Circularei din 7 iulie 1988, menționată anterior, prin
care BMW a solicitat concesionarilor săi să se abțină de a vinde
autovehicule revânzătorilor neautorizați și „intermediarilor și
furnizorilor de afaceri” – confirmă intenția Comisiei de a privilegia
societatea BMW „scutind‑o chiar și de neplăcerea de a se justifica”. În
plus, reclamanta afirmă că niciuna dintre cele trei scrisori pe care i
le‑a trimis Comisia nu indică adevăratele motive care au determinat
Comisia să nu ia în considerare plângerea sa și probele pe care le‑a
prezentat.103    Comisia
contestă că și‑ar fi încălcat obligația de a examina plângerea într‑un
mod pe deplin imparțial. Aceasta consideră că și‑a exercitat în mod
obiectiv puterea discreționară în examinarea plângerilor cu care este
sesizată și atrage atenția că reclamanta nu trebuie doar să afirme, ci
și să dovedească faptul că, în speță, și‑a exercitat atribuțiile într‑un
mod abuziv și/sau părtinitor, urmărind un alt obiectiv decât acela
pentru care i‑a fost conferită această competență de către legiuitorul
comunitar. Comisia afirmă că nu avea nicio intenție de a „absolvi” a priori
BMW Italia de suspiciunea că ar fi încălcat normele de concurență, cu
atât mai puțin de a‑i acorda o așa‑zisă prezumție de nevinovăție.104    Comisia
adaugă, în duplică, faptul că afirmația reclamantei conform căreia
niciuna dintre scrisorile sale succesive nu ar fi indicat adevăratele
motive ale deciziei sale echivalează cu angajarea unui proces de
intenție inadmisibil și că „adevăratele motive” pe care se întemeiază
cea de a doua parte a deciziei atacate sunt exclusiv acelea care
figurează în scrisoarea din 28 februarie 1990. Aprecierea Tribunalului105    Trebuie
arătat că un pretins abuz de putere nu poate fi luat în considerare
decât în cazul în care reclamantul prezintă indicii obiective,
pertinente și concordante care pot dovedi existența acestuia (a se
vedea, de exemplu, Hotărârea Curții din 13 iulie 1989, 36/87,
Caturla‑Poch și De la Fuente/Parlamentul European, Rec., p. 2471,
2489, și Hotărârea Tribunalului din 27 iunie 1991, T‑156/89,
Valverde/Curtea de Justiție, Rec., p. II‑407, 453).106    Prin
urmare, este necesar să se examineze dacă elementele prezentate de
reclamantă ca probă sugerează că, în speță, Comisia a utilizat puterea
de decizie pe care i‑o conferă Regulamentul nr. 17 într‑un alt scop
decât acela pentru care i‑a fost acordată, și anume supravegherea
aplicării principiilor stabilite la articolele 85 și 86 din tratat.107    În
această privință, ar trebui să se arate că reclamanta nu a prezentat
nicio circumstanță concretă care ar putea conduce la concluzia că
motivele indicate de Comisie pentru a justifica clasarea plângerii nu ar
fi fost decât pretexte și că scopul urmărit în mod real ar fi fost
acela de a evita aplicarea normelor de concurență față de BMW. Faptul că
Comisia nu a apreciat conformitatea conduitei BMW cu articolul 85 nu
înseamnă că a acționat în mod arbitrar, întrucât, în special, reclamanta
nu a contestat că o astfel de apreciere ar fi necesitat o investigație
vastă și complexă. Circulara BMW Italia din 7 iulie 1988, la care
reclamanta a făcut de asemenea trimitere, nu poate dovedi în niciun caz
un abuz de putere din partea Comisiei. Această scrisoare nu conține
decât instrucțiuni, adresate de BMW Italia tuturor concesionarilor săi,
și nu indică nicăieri intenția Comisiei de a proteja societățile
grupului BMW prin adoptarea deciziei atacate. În rest, reclamanta
prezintă argumente vizând stabilirea existenței unei încălcări a
articolului 85 comise de BMW. Cu toate acestea, aceste argumente nu
constituie indicii care ar putea dovedi faptul că Comisia a fost condusă
de considerații ilicite atunci când a decis să nu verifice dacă aceste
reproșuri erau întemeiate. 108    Prin
urmare, trebuie concluzionat că nu s‑a stabilit abuzul de putere și că
acest motiv nu poate decât să fie respins.109    Din
ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că trebuie respinse
concluziile privind anularea. Întrucât concluziile privind acordarea de
despăgubiri se întemeiază exclusiv pe aceleași motive ca și cele care au
fost invocate în sprijinul concluziilor privind anularea, trebuie
respinse de asemenea, în lipsa unei ilegalități comise de Comisie,
concluziile privind acordarea de despăgubiri, fără a fi necesară
pronunțarea cu privire la admisibilitatea acestora. Cu privire la cheltuielile de judecată110    Potrivit
articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al
Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la
plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în
pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de
judecată.Pentru aceste motive_TRIBUNALULhotărăște:1)      Respinge acțiunea.2)      Obligă reclamanta la plata cheltuielilor de judecată.Cruz VilaçaKirschner      VesterdorfGarcía‑ValdecasaLenaertsBarringtonSaggioYerarisSchintgen      BriëtBiancarelliPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 18 septembrie 1992.Grefier         PreședinteH.
Jung                                                                J. L.
Cruz Vilaça* Limba de procedură: italiana.