62009CC0201_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prezenta cauză are ca obiect recursul formulat de ArcelorMittal Luxembourg SA(2) (C‑201/09 P) și pe cel formulat de Comisia Europeană (C‑216/09 P), în cadrul cărora ArcelorMittal Belval & Differdange SA(3) și ArcelorMittal International SA(4) au introdus un recurs incident. Aceste recursuri au fost îndreptate împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 31 martie 2009, ArcelorMittal Luxembourg și alții/Comisia(5) .
2. Prezenta cauză se întemeiază pe Decizia Comisiei din 8 noiembrie 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 65 din Tratatul CECO cu privire la acordurile și la practicile concertate în care sunt implicați producătorii europeni de bare (Cauza COMP/F/38.907 – Bare de oțel). Prin decizia menționată, Comisia a constatat că întreprinderile în cauză, aparținând unei singure companii, au încălcat, în perioada cuprinsă între 1 iulie 1988 și 16 ianuarie 1991, articolul 65 alineatul (1) CO prin stabilirea prețurilor, prin alocarea de cote și prin schimbul de informații cu privire la piața comunitară a barelor(6) . În consecință, Comisia a obligat în solidar ARBED, TradeARBED și ProfilARBED la plata unei amenzi de 10 milioane de euro.
3. Prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat decizia în litigiu în măsura în care aceasta se referă la TradeARBED și la ProfilARBED.
4. Trebuie arătat de la început că aceste recursuri ridică unele probleme identice sau strâns legate de cele care se pun în cadrul recursului introdus împotriva Hotărârii din 1 iulie 2009, ThyssenKrupp Stainless/Comisia(7), în prezent aflat pe rolul Curții (ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, C‑352/09 P), cu privire la care prezentăm, de asemenea, concluzii.
5. Prima problemă se referă la interpretarea normelor privind prescripția investigărilor și în special la suspendarea acesteia. Problema este dacă, atunci când se introduce o acțiune în fața instanței Uniunii, suspendarea termenului de prescripție are un efect relativ, cu alte cuvinte, privește numai întreprinderea reclamantă (teză reținută de Tribunal în hotărârea atacată), sau erga omnes, caz în care suspendarea termenului de prescripție în cursul procedurii privește toate întreprinderile care au participat la încălcare, indiferent dacă au introdus sau nu au introdus o acțiune (teză susținută de Comisie).
6. A doua problemă se referă la validitatea temeiului juridic al deciziei în litigiu. Astfel, întrucât Tratatul CECO a expirat la 23 iulie 2002, Comisia s‑a întemeiat pe dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 1/2003(8) pentru a constata și a sancționa încălcarea articolului 65 alineatul (1) CO.
7. A treia problemă se referă la imputabilitatea încălcării săvârșite de TradeARBED. Astfel, Comisia a atribuit mai întâi răspunderea pentru acest comportament ARBED, după ce a demonstrat că aceasta din urmă exercitase în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. Ulterior, Comisia a atribuit răspunderea pentru încălcarea pe care se considera, așadar, că o săvârșise ARBED întreprinderii ProfilARBED, considerând că aceasta din urmă era succesorul economic al celei dintâi în domeniul producției de bare. Prin urmare, Comisia a aplicat în mod succesiv cele două excepții de la principiul răspunderii personale pe care Curtea le permite atunci când este vorba despre un grup de societăți.
8. În ceea ce privește implicarea ARBED, se cere din nou Curții să se pronunțe cu privire la caracterul și la întinderea prezumției potrivit căreia o societate‑mamă care deține integral capitalul filialei sale exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului acesteia și trebuie, în consecință, să răspundă pentru comportamentul anticoncurențial al filialei sale.
9. În ceea ce privește implicarea ProfilARBED, întrebarea este dacă era necesar, respectiv chiar posibil, să se deroge încă o dată de la principiul răspunderii personale, atribuindu‑se acesteia răspunderea pentru comportamentul anticoncurențial al ARBED și, prin extensie, pentru cel al TradeARBED.
I – Cadrul juridic
A – Dispozițiile Tratatului CECO
10. Articolul 65 CO prevede:
„(1)	Sunt interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care ar viza, direct sau indirect, împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune și, în special:
(a) stabilirea sau determinarea prețurilor;
(b) restrângerea sau controlul producției, al dezvoltării tehnice sau al investițiilor;
(c) împărțirea piețelor, a produselor, a clienților sau a surselor de aprovizionare.
[…]
(4)	Acordurile sau deciziile interzise în temeiul alineatului (1) din prezentul articol sunt nule de drept și nu pot fi invocate în fața niciunei instanțe din statele membre.
[Comisia] are competența exclusivă, cu excepția situației când se introduc acțiuni pe rolul Curții, de a se pronunța asupra conformității acordurilor sau a deciziilor menționate cu dispozițiile prezentului articol.
(5)	[Comisia] poate aplica, împotriva întreprinderilor care ar fi încheiat un acord nul de drept, ar fi aplicat sau încercat să aplice, prin intermediul arbitrajului, al unei clauze de dezicere, al boicotului sau prin orice alt mijloc, un acord sau o decizie nule de drept sau un acord a cărui aprobare a fost refuzată sau revocată, sau care ar obține beneficiul unei autorizații prin intermediul unor informații deliberat false sau deformate, sau care ar efectua practici contrare dispozițiilor alineatului (1), amenzi și penalități cu titlu cominatoriu cel mult egale cu dublul cifrei de afaceri realizate cu privire la produsele care au făcut obiectul acordului, al deciziei sau al practicii contrare dispozițiilor prezentului articol, fără a aduce atingere, dacă acest obiect vizează restrângerea producției, a dezvoltării tehnice sau a investițiilor, cuantumului maxim astfel stabilit care poate fi sporit până la 10 % din cifra de afaceri anuală a întreprinderii în cauză, în ceea ce privește amenda, și până la 20 % din cifra de afaceri zilnică, în ceea ce privește penalitățile cu titlu cominatoriu.”
11. Conform articolului 97 CO, Tratatul CECO a expirat la 23 iulie 2002.
B – Dispozițiile Tratatului CE
12. Articolul 305 alineatul (1) CE, abrogat ca urmare a intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, prevedea următoarele:
„Dispozițiile prezentului tratat nu le modifică pe cele ale Tratatului de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, în special în ceea ce privește drepturile și obligațiile statelor membre, atribuțiile instituțiilor acestei Comunități și normele stabilite de respectivul tratat cu privire la funcționarea pieței comune a cărbunelui și oțelului.”
C – Regulamentul nr. 1/2003
13. Regulamentul nr. 1/2003, trebuie amintit, privește punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE.
14. Articolul 7 alineatul (1) din acest regulament are următorul cuprins:
„Atunci când Comisia, acționând ca urmare a unei plângeri sau din oficiu, constată că există o încălcare a articolului 81 [CE] sau 82 [CE], poate solicita printr‑o decizie întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi în cauză să înceteze respectiva încălcare […] Atunci când Comisia are un interes legitim de a acționa în acest mod, aceasta poate de asemenea constata că s‑a comis o încălcare în trecut.”
15. Potrivit articolului 23 alineatul (2) litera (a) din regulamentul menționat, Comisia poate aplica, prin decizie, amenzi întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, acestea încalcă articolul 81 CE sau 82 CE.
16. Articolul 25 din Regulamentul nr. 1/2003 cuprinde dispozițiile privind prescripția investigărilor.
17. Aceste norme sunt în esență identice cu cele prevăzute în Decizia nr. 715/78/CECO a Comisiei din 6 aprilie 1978 privind termenul de prescripție pentru procedurile de urmărire și executare a sancțiunilor conform Tratatului de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului(9) .
18. Potrivit articolului 1 alineatele (1) și (2) din Decizia nr. 715/78 și articolului 25 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1/2003, termenul de prescripție în materie de investigări expiră atunci când Comisia nu a aplicat o amendă sau o sancțiune în termen de cinci ani de la data la care a încetat încălcarea.
19. Cu toate acestea, potrivit articolului 2 alineatele (1) și (2) din Decizia nr. 715/78 și articolului 25 alineatele (3) și (4) din Regulamentul nr. 1/2003, termenul de prescripție poate fi întrerupt prin orice act al Comisiei care are ca scop examinarea sau investigarea unei încălcări. Printre aceste acte se numără solicitările de informații, autorizațiile de desfășurare a inspecțiilor, inițierea unei proceduri sau notificarea comunicării privind obiecțiunile. Această întrerupere produce efecte pentru toate întreprinderile sau asociațiile de întreprinderi care au participat la încălcare.
20. Articolul 2 alineatul (3) din Decizia nr. 715/78 și articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003 stabilesc un termen limită. Acestea prevăd că termenul de prescripție începe să curgă din nou după fiecare întrerupere. Totuși, termenul de prescripție expiră cel târziu în ziua în care o perioadă egală cu dublul termenului de prescripție s‑a scurs fără să se fi aplicat o amendă sau o penalitate cu titlu cominatoriu de către Comisie. Acest termen se prelungește cu perioada în care termenul de prescripție a fost suspendat.
21. În sfârșit, articolul 3 din Decizia nr. 715/78 și articolul 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003 precizează că termenul de prescripție a investigației se suspendă pe durata în care decizia Comisiei face obiectul unor acțiuni pendinte la Curte.
II – Situația de fapt
22. Situația de fapt, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 16-37 din hotărârea atacată, poate fi rezumată în modul următor.
23. ARBED activa în domeniul fabricării de produse siderurgice. TradeARBED era constituită ca filială deținută integral de ARBED și avea ca obiect de activitate distribuirea de produse siderurgice fabricate de aceasta din urmă. În ceea ce o privește, ProfilARBED a fost înființată la 27 noiembrie 1992 ca filială deținută integral de ARBED pentru a continua, începând cu această dată, activitățile economice și industriale ale acesteia din urmă în sectorul barelor de oțel.
24. În 1991, pe baza deciziilor adoptate în temeiul articolului 47 CO, Comisia a efectuat verificări la birourile diferitelor întreprinderi, printre care TradeARBED. La 6 mai 1992, Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile întreprinderilor în cauză, printre care TradeARBED, însă nu și ARBED. TradeARBED a participat de asemenea la o audiere care a avut loc între 11 și 14 ianuarie 1993.
25. Prin Decizia 94/215/CECO(10), Comisia a constatat participarea a 17 întreprinderi siderurgice europene, printre care TradeARBED, la o serie de acorduri, de decizii și de practici concertate de stabilire a prețurilor, de împărțire a piețelor și de schimb de informații confidențiale privind piața comunitară a barelor, în perioada cuprinsă între 1 iulie 1988 și 31 decembrie 1990 și aceasta cu încălcarea articolului 65 alineatul (1) CO. În consecință, Comisia a aplicat o amendă fiecăreia dintre întreprinderile care au participat la încălcare, printre care și ARBED, obligată la plata unei amenzi de 11 200 000 ECU.
26. La 8 aprilie 1994, ARBED a introdus o acțiune în anularea acestei decizii.
27. Prin Hotărârea din 11 martie 1999, ARBED/Comisia(11), Tribunalul a respins în mare parte această acțiune, reducând în același timp la 10 milioane de euro cuantumul amenzii.
28. Prin Hotărârea din 2 octombrie 2003, ARBED/Comisia(12), Curtea a anulat respectiva hotărâre a Tribunalului, precum și decizia inițială, în măsura în care o privește pe ARBED, ca urmare a încălcării dreptului acesteia la apărare.
29. În urma acestei anulări, Comisia a hotărât să inițieze o nouă procedură cu privire la comportamentele anticoncurențiale care au făcut obiectul deciziei inițiale. La 8 martie 2006, Comisia a adresat ARBED, TradeARBED și ProfilARBED o comunicare privind obiecțiunile prin care le‑a informat despre intenția sa de a adopta o decizie prin care să fie declarate răspunzătoare în solidar pentru încălcările în cauză, la care acestea au răspuns la 20 aprilie 2006.
30. La 8 noiembrie 2006, Comisia a adoptat decizia în litigiu, care prevede la articolele 1 și 2 următoarele:
„ Articolul 1
Întreprinderea alcătuită din [ARBED, TradeARBED și ProfilARBED] a participat, cu încălcarea articolului 65 alineatul (1) [CO], la o serie de acorduri și de practici concertate care au avut ca obiect sau ca efect stabilirea prețurilor, atribui[rea] de cote și schimbul de informații la scară largă privind piața comunitară a barelor. Participarea întreprinderii astfel alcătuite la aceste încălcări este stabilită la perioada cuprinsă între 1 iulie 1988 și 16 ianuarie 1991.
Articolul 2
Se aplică o amendă de 10 milioane de euro [ARBED, TradeARBED și ProfilARBED] în solidar pentru încălcările menționate la articolul 1.”
III – Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
31. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 27 decembrie 2006, ARBED, TradeARBED și ProfilARBED au introdus o acțiune împotriva deciziei în litigiu, în temeiul articolelor 33 CO și 36 CO, precum și al articolelor 229 CE și 230 CE.
32. Aceste întreprinderi au invocat patru motive.
33. Tribunalul a respins primul motiv prin care întreprinderile în cauză susțineau că decizia în litigiu era lipsită de temei juridic și că s‑a săvârșit un abuz de putere de către Comisie. Acesta a statuat că articolul 7 alineatul (1) și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie interpretate în sensul că permit Comisiei să constate și să sancționeze, după 23 iulie 2002, înțelegerile între întreprinderi realizate în domeniile care intră în sfera de aplicare a Tratatului CECO ratione materiae și ratione temporis . În acest sens, Tribunalul a amintit că tratatele comunitare au instituit o ordine juridică unică și că Tratatele CECO și CE urmăresc un obiectiv comun, respectiv menținerea unui regim de liberă concurență. De asemenea, acesta a arătat că, în conformitate cu un principiu comun sistemelor juridice ale statelor membre, este necesar să se asigure continuitatea structurilor juridice în caz de modificare a legislației, cu excepția situației în care legiuitorul Uniunii își exprimă voința în sens contrar.
34. De asemenea, Tribunalul a respins al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea normelor referitoare la imputabilitatea încălcărilor. În special, acesta a statuat că analiza Comisiei, care tinde să atribuie întreprinderii ARBED și succesorului economic al acesteia, ProfilARBED, răspunderea pentru încălcarea săvârșită de TradeARBED, nu era afectată de nicio eroare de drept și că elemente de probă confirmau atât influența determinantă a ARBED asupra comportamentului TradeARBED, cât și utilizarea efectivă a acestei puteri.
35. În ceea ce privește al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea normelor în materie de prescripție a investigațiilor, Tribunalul a respins această pretinsă încălcare în ceea ce privește ARBED, considerând că decizia în litigiu intervenise, ca urmare a suspendării termenelor în cursul primei proceduri în fața Tribunalului și a Curții, atât în cadrul termenului de prescripție de cinci ani, cât și în cadrul celui de zece ani. În schimb, având în vedere că suspendarea în cauză a avut numai un efect inter partes,
iar nu erga omnes, Tribunalul a statuat că, în cazul ProfilARBED și în cel al TradeARBED, termenul de prescripție de zece ani era depășit și, în consecință, a anulat decizia în litigiu în ceea ce le privește.
36. În sfârșit, Tribunalul a respins al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare al ARBED. Acesta a considerat că ARBED nu a făcut dovada modului în care durata procedurii administrative a putut fi defavorabilă exercitării dreptului său la apărare.
37. Prin urmare, prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat decizia în litigiu în ceea ce privește ProfilARBED și TradeARBED și a respins acțiunea ca nefondată în ceea ce privește celelalte capete de cerere.
IV – Procedura în fața Curții
38. ARBED și Comisia au introdus un recurs împotriva hotărârii atacate printr‑o cerere depusă la grefa Curții la 8 iunie 2009 și, respectiv, la 15 iunie 2009. În cadrul memoriului lor în răspuns la recursul introdus de Comisie, ProfilARBED și TradeARBED au formulat un recurs incident.
39. Prin Ordonanța din 10 septembrie 2009, președintele Curții a dispus conexarea acestor cauze pentru buna desfășurare a procedurii orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
V – Observații introductive
40. Examinarea acestor recursuri necesită, în prealabil, amintirea caracterului procedurii de punere în aplicare a normelor de concurență.
41. Deși această procedură nu aparține stricto sensu
materiei penale, aceasta are totuși o natură cvasirepresivă. Astfel, amenzile prevăzute la articolul 23 din Regulamentul nr. 1/2003 sunt, prin natura și prin importanța lor, asimilabile cu o sancțiune penală, iar Comisia, având în vedere funcțiile sale de investigație, de cercetare și de decizie, intervine în primul rând într‑un mod represiv față de întreprinderi. Prin urmare, considerăm că procedura menționată aparține „materiei penale” în sensul articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale(13) și trebuie, așadar, să prezinte garanțiile prevăzute de aspectul penal al acestei dispoziții(14) .
42. Această poziție este în deplină conformitate cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului. Aceasta reține trei criterii pentru a stabili dacă o acuzație aparține materiei penale, și anume, calificarea juridică a încălcării în dreptul intern, natura represivă și disuasivă a sancțiunii, precum și gradul de severitate al sancțiunii de care este pasibilă, a priori, persoana în cauză(15) . Primul criteriu nu are decât o valoare formală și relativă, iar celelalte două criterii sunt alternative(16) . Curtea Europeană a Drepturilor Omului a adoptat acest raționament pentru numeroase sancțiuni administrative(17), printre care se numără sancțiunile aplicate de autoritățile naționale de concurență(18) . Astfel, având în vedere obiectivul dreptului concurenței (protecția ordinii publice economice), natura sancțiunilor (efect în același timp preventiv și punitiv, lipsit de orice idee de reparare a unui prejudiciu) și importanța acestora (sancțiune pecuniară cu valoare ridicată), aceste proceduri trebuie, potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, să fie subordonate garanțiilor prevăzute la articolul 6 din CEDO.
43. Jurisprudența Curții urmează această cale. Aceasta, subliniind specificitatea litigiilor privind concurența, aplică principiile elementare de drept represiv și garanțiile fundamentale prevăzute la articolul 6 din CEDO. Astfel, în Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni(19), Curtea a admis aplicabilitatea principiului răspunderii personale la normele privind concurența(20) . Apoi, în Hotărârea Hüls/Comisia(21), Curtea a făcut referire la principiul prezumției de nevinovăție garantate la articolul 6 alineatul (2) din CEDO. În această cauză, instanța Uniunii a considerat că, având în vedere natura încălcării în cauză, precum și natura și gradul de severitate ale sancțiunilor aferente acesteia, principiul prezumției de nevinovăție trebuie să se aplice procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care ar putea duce la impunerea de amenzi sau de penalități cu titlu cominatoriu(22) .
44. În sfârșit, trebuie amintit că, la punctul 81 din Hotărârea Van Landewyck și alții/Comisia(23), Curtea a arătat că, chiar dacă nu poate fi calificată drept „tribunal” în sensul articolului 6 din CEDO, Comisia era obligată să respecte garanțiile procedurale prevăzute de dreptul Uniunii. Considerăm că nu poate fi contestat faptul că, printre altele, Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene(24) conține garanțiile procedurale în cauză și că acestea trebuie în mod evident respectate de Comisie.
45. Aceste elemente demonstrează în mod satisfăcător că, în cadrul examinării acestor recursuri, o atenție deosebită va trebui acordată respectării garanțiilor fundamentale recunoscute la articolele 47-49 din Cartă, precum și la articolul 6 din CEDO.
VI – Cu privire la recursul introdus de Comisie (C‑216/09 P)
46. Începem analiza prezentei cauze prin examinarea recursului introdus de Comisie. Astfel, acesta, întrucât se referă la un motiv unic privind interpretarea normelor de prescripție, condiționează examinarea recursului incident introdus de ProfilARBED și de TradeARBED.
47. Prin recursul său, Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în cadrul interpretării normelor privind suspendarea termenului de prescripție, prevăzute la articolul 3 din Decizia nr. 715/78 și la articolul 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003.
48. Astfel, în hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că suspendarea termenului de prescripție prevăzută de dispozițiile menționate anterior nu producea efecte decât pentru întreprinderea reclamantă, respectiv ARBED. În consecință, Tribunalul a concluzionat că faptele erau prescrise față de ProfilARBED și de TradeARBED.
A – Concluziile părților
49. Comisia solicită Curții să anuleze hotărârea atacată în măsura în care aceasta anulează amenzile aplicate de Comisie întreprinderilor ProfilARBED și TradeARBED, să respingă acțiunea introdusă de aceste întreprinderi și să le oblige la plata cheltuielilor de judecată.
50. În memoriul lor în răspuns la recurs, ProfilARBED și TradeARBED solicită Curții să confirme hotărârea atacată în măsura în care aceasta anulează amenzile care le‑au fost aplicate de Comisie. În plus, acestea introduc un recurs incident pentru cazul în care Curtea ar admite în mod efectiv solicitarea Comisiei.
B – Cu privire la motivul unic, întemeiat pe o interpretare eronată a normei privind suspendarea termenului de prescripție
51. Problema este dacă, atunci când se introduce o acțiune în fața instanței Uniunii, suspendarea termenului de prescripție are un efect relativ, cu alte cuvinte privește numai întreprinderea reclamantă (teză reținută de Tribunal și apărată de ProfilARBED și de TradeARBED), sau erga omnes, caz în care suspendarea termenului de prescripție în cursul procedurii jurisdicționale privește toate întreprinderile care au participat la încălcare, indiferent dacă au introdus sau nu au introdus o acțiune (teză susținută de Comisie). Contrar celor prevăzute în mod expres pentru întreruperea termenului de prescripție, articolul 2 din Decizia nr. 715/78 și articolul 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003 nu conțin dispoziții cu privire la acest aspect.
52. Această problemă este identică cu cea care se pune în cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior, în cadrul căreia, reamintim, prezentăm de asemenea concluzii. Curtea trebuie, pentru prima dată, să statueze cu privire la aspectul menționat.
1. Hotărârea atacată
53. În hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că suspendarea termenului prescripției trebuie să facă obiectul unei interpretări restrictive în măsura în care aceasta constituie o excepție de la principiul termenului de prescripție de cinci ani. În plus, Tribunalul a arătat că nu mai era necesar să se atribuie un efect erga omnes
acestei suspendări, într ucât suspendarea vizează, prin definiție, cazul în care Comisia a adoptat deja o decizie. În sfârșit, Tribunalul a arătat că, potrivit Hotărârii Comisia/AssiDomän Kraft Products și alții(25), procedurile judiciare au un efect relativ, ceea ce s‑ar opune în principiu ca acțiunea formulată de o întreprindere împotriva unei decizii să aibă vreo incidență asupra situației celorlalți destinatari ai deciziei în cauză.
2. Principalele argumente ale părților
54. Comisia consideră că Tribunalul se întemeiază pe o interpretare literală eronată și excesiv de restrictivă a articolului 2 alineatul (3) și a articolului 3 din Decizia nr. 715/78. Această interpretare ar fi contrară nu numai abordării teleologice care ar fi fost reținută de Curte în Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia(26), dar și abordării in rem
care pare să fi fost reținută de Consiliul Uniunii Europene în cadrul lucrărilor pregătitoare ale Regulamentului nr. 2988/74(27) .
55. Pe de altă parte, Comisia contestă trimiterea la Hotărârea Comisia/AssiDöman Kraft Products și alții, citată anterior, în care instanța a confirmat efectul relativ al unei hotărâri de anulare. Logica acestei hotărâri nu ar fi aplicabilă tipurilor de decizii, cum sunt măsurile de investigare, a căror contestare întrerupe sau suspendă termenul de prescripție.
56. Spre deosebire de deciziile finale, anularea unor astfel de măsuri ar putea afecta capacitatea Comisiei de a continua procedura cu privire la toate întreprinderile implicate în încălcare, chiar dacă acestea sunt adresate în mod oficial unei singure întreprinderi. În consecință, aplicarea hotărârii în cauză la suspendarea termenului de prescripție ar împiedica buna aplicare a legislației în domeniul concurenței, în timp ce o interpretare întemeiată pe efectul erga omnes
ar fi de natură să mențină efectul util al acesteia.
57. Comisia precizează că hotărârea atacată ar obliga‑o, în cazul în care o societate a contestat o măsură de investigare care i‑a fost adresată, să își continue investigația în privința celorlalte întreprinderi implicate și să utilizeze, în decizia sa finală, documente a căror legalitate ar fi incertă, sub sancțiunea anulării deciziei finale. Astfel, întrucât termenul de prescripție curge pentru celelalte întreprinderi, Comisia nu ar putea aștepta rezultatul procedurii judiciare cu privire la măsura de investigare.
58. În plus, Comisia consideră că hotărârea atacată facilitează o evitare a plății amenzii. Astfel, întreprinderea pentru care termenul de prescripție este suspendat ar putea face obiectul unei restructurări sau ar putea să își transfere activele către o altă societate, permițând astfel grupului să eludeze plata amenzii.
59. ProfilARBED și TradeARBED consideră că diferența de formulare dintre cele două articole care se succed în cadrul aceleiași decizii nu poate fi interpretată altfel decât că reflectă o decizie voluntară și conștientă a legiuitorului de a diferenția efectele întreruperii de cele ale suspendării termenului de prescripție.
60. Obiectivele normelor de prescripție ar urmări să garanteze Comisiei nu dreptul de a sancționa, ci pe acela de a proteja justițiabilii, în temeiul principiului general al securității juridice, împotriva unor astfel de sancțiuni, după trecerea unui anumit termen. În consecință, în măsura în care acestea derogă de la un principiu general de drept, întreruperea și suspendarea termenului de prescripție ar trebui, după cum ar fi subliniat Tribunalul, să fie interpretate în mod restrictiv și, prin urmare, într‑un sens favorabil întreprinderii.
61. În acest sens, ProfilARBED și TradeARBED arată că decizia inițială nu privea decât întreprinderea ARBED și deduc de aici că aceasta nu este un act atacabil în ceea ce le privește. Ar rezulta că, fără a fi necesar să se pronunțe cu privire la caracterul erga omnes al articolului 3 din Decizia nr. 715/78 și al articolului 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003, condițiile pentru o aplicare a suspendării termenului de prescripție în ceea ce le privește nu sunt îndeplinite.
62. Presupunând chiar că decizia inițială ar fi fost un act atacabil în ceea ce le privește, ProfilARBED și TradeARBED consideră că efectul inter partes
al procedurilor judiciare se opune ca acțiunea introdusă de ARBED să aibă un impact asupra situației acestora. Pe de altă parte, ProfilARBED și TradeARBED consideră că măsurile de investigare sunt acte pregătitoare care nu pot fi atacate, pentru care, prin urmare, problema suspendării nu se pune. Presupunând chiar că ar fi vorba despre măsuri de investigare atacabile, o astfel de acțiune nu ar avea ca efect întreruperea procedurii de investigare. Comisia ar avea în orice moment posibilitatea de a corecta vicii de formă. În consecință, chiar într‑o astfel de ipoteză, nimic nu ar justifica un efect erga omnes al normelor de suspendare.
63. În ceea ce privește pretinsele posibilități de a evita plata amenzii, ProfilARBED și TradeARBED amintesc jurisprudența privind imputabilitatea practicilor anticoncurențiale, care permite transferul către o altă întreprindere a răspunderii pentru încălcare, inclusiv a drepturilor aferente prescripției.
64. În sfârșit, ProfilARBED și TradeARBED arată că Regulamentul nr. 2988/74 nu este aplicabil prezentei cauze și consideră că, prin aplicarea principiului securității juridice, lucrările pregătitoare ale acestuia nu sunt opozabile, întrucât acestea nu au făcut obiectul niciunei publicări și nu sunt menționate în textul Regulamentului nr. 2988/74.
3. Aprecierea noastră
65. Înainte de a aborda examinarea motivului unic, sunt necesare câteva observații introductive cu privire la natura și la sfera de aplicare a normelor de prescripție în cadrul litigiilor privind concurența.
a) Considerații introductive
66. Prescripția procedurilor de investigație constituie un principiu universal și fundamental al dreptului nostru. Aceasta poate fi definită ca o cauză de stingere a acțiunii publice prin efectul trecerii unui anumit timp de la data săvârșirii încălcării. Prescripția se aplică, în principiu, tuturor încălcărilor, chiar și celor mai grave, cu singura excepție a crimelor împotriva umanității, declarate imprescriptibile potrivit cerințelor internaționale. La expirarea termenului de prescripție, acțiunea publică se stinge și nu mai este posibilă nicio procedură de investigație împotriva participanților la încălcare.
67. Prescripția urmărește să stabilească pacea socială și răspunde unei preocupări comune pentru securitate juridică. În Hotărârea din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia(28), Curtea a precizat astfel, în ceea ce privește prescripția, că „cerința fundamentală a securității juridice se opune ca exercitarea puterilor Comisiei să poată fi întârziată pe durată nedeterminată” și că, pentru a-și atinge scopul, un termen de prescripție trebuie să fie stabilit în prealabil(29) . În mod tradițional, există mai multe justificări pentru prescripție. Mai întâi, acțiunea de reprimare își pierde cu timpul rațiunea de a fi ca urmare a dispariției progresive a tulburării cauzate ordinii publice prin încălcare. În continuare, într‑un spirit mai protector față de interesele persoanelor și ale întreprinderilor în cauză, probele încălcării sunt mai greu de conservat sau de stabilit după expirarea unui anumit termen. În sfârșit – și mai ales –, prescripția permite sancționarea inerției, a lipsurilor sau chiar a neglijenței autorităților responsabile de procedurile de investigație și favorizează judecarea autorilor încălcărilor într‑un termen rezonabil.
68. În ceea ce privește încălcările dreptului concurenței, prescripția expiră într‑un termen de cinci ani de la data încetării încălcării, și aceasta în temeiul articolului 1 din Decizia nr. 715/78 și al articolului 25 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Cu toate acestea, potrivit articolului 2 alineatul (1) din decizia menționată și articolului 25 alineatul (3) din regulamentul menționat, această prescripție poate fi întreruptă de orice act al Comisiei efectuat în scopul examinării sau al investigării încălcării. Această întrerupere anulează cu efect retroactiv termenul care a curs deja și marchează începutul unui nou termen. În plus, potrivit articolului 2 alineatul (2) din decizia menționată și articolului 25 alineatul (4) din regulamentul menționat, întreruperea respectivă produce efecte pentru toate întreprinderile „care au participat la încălcare”.
69. Pe de altă parte, potrivit articolului 3 din Decizia nr. 715/78 și articolului 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003, termenul de prescripție poate fi suspendat pe durata desfășurării unei proceduri jurisdicționale. În acest caz, termenul de prescripție încetează temporar să mai curgă.
70. În sfârșit, legiuitorul Uniunii a prevăzut la articolul 2 alineatul (3) din decizia menționată și la articolul 25 alineatul (5) din regulamentul menționat că termenul de prescripție expiră în maximum zece ani în cazul în care Comisia nu a aplicat o amendă. Acesta adaugă însă că acest termen se prelungește cu perioada în care prescripția este suspendată.
b) Cu privire la efectul relativ sau absolut al suspendării termenului de prescripție
71. După cum susține Comisia și pentru aceleași motive prezentate în cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior, considerăm că suspendarea termenului de prescripție pe durata procedurii jurisdicționale trebuie să își producă efectele pentru toate întreprinderile care au participat la încălcare, indiferent dacă au formulat sau nu au formulat o acțiune.
72. Prin urmare, nu suntem de acord cu poziția adoptată de Tribunal în hotărârea atacată, și aceasta pentru trei motive.
73. În primul rând, această poziție nu ține cont de natura obiectivă a prescripției. Astfel, prescripția este legată exclusiv de fapte. Aceasta prezintă un caracter real, care este independent de persoanele implicate. Astfel, întrucât acțiunea pe care Comisia o poate iniția se stinge ca efect al prescripției, această stingere privește totalitatea faptelor în cauză și produce efecte pentru toți participanții.
74. În ceea ce privește întreruperea termenului de prescripție, aceasta rezultă foarte clar din articolul 2 alineatul (2) din Decizia nr. 715/78 și din articolul 25 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003, întrucât se arată că întreruperea termenului de prescripție produce efecte pentru toate întreprinderile și asociațiile de întreprinderi care au participat la încălcare. Textul articolului 3 din decizia menționată și cel al articolului 25 alineatul (6) din regulamentul menționat, privind suspendarea termenului de prescripție, sunt mai generale și nu precizează acest aspect. Totuși, întrucât textele nu conțin prevederi în acest sens, considerăm că efectele determinate de întreruperea și de suspendarea termenului de prescripție trebuie să fie identice. Amândouă constituie excepții de la prescripție. Aceasta fiind obiectivă, atât întreruperea, cât și suspendarea trebuie, prin urmare, să se aplice faptelor propriu‑zise. Acest lucru se impune cu atât mai mult cu cât ne aflăm în prezența unei încălcări complexe, continue și mai ales colective.
75. În al doilea rând, soluția reținută de Tribunal determină un efect negativ. Efectul relativ al suspendării poate efectiv să conducă la situația în care Comisia să nu mai poată iniția o acțiune împotriva unei întreprinderi lăsată deoparte din eroare, întrucât această acțiune ar putea fi prescrisă.
76. În al treilea rând, aplicată la prezenta cauză, această soluție este criticabilă în măsura în care pornim de la premisa că ARBED, exercitând o autoritate managerială asupra TradeARBED, formează împreună cu aceasta una și aceeași unitate economică și trebuie, în consecință, să răspundă pentru încălcarea săvârșită de aceasta din urmă. Or, potrivit Tribunalului, faptele ar fi prescrise pentru TradeARBED, care a săvârșit efectiv încălcarea, dar nu ar fi prescrise pentru societatea care ar trebui să răspundă, respectiv ARBED.
77. Prin urmare, apreciem că nu există niciun motiv pentru introducerea unei distincții, pe care am considera‑o artificială, între efectele întreruperii și cele ale suspendării termenului de prescripție asupra întreprinderilor care au participat la încălcare.
78. În consecință, considerăm că articolul 3 din Decizia nr. 715/78 și articolul 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie să fie interpretate în sensul că suspendarea termenului de prescripție pe durata procedurii jurisdicționale trebuie să își producă efectele în privința tuturor întreprinderilor care au participat la încălcare, indiferent dacă au formulat sau nu au formulat o acțiune.
79. Aplicat la prezenta cauză, aceasta înseamnă că termenul de prescripție nu era expirat pentru TradeARBED, ceea ce pare a fi mai coerent din perspectiva normelor privind atribuirea răspunderii pe care le‑am aplicat în acest caz. Aceasta înseamnă de asemenea că faptele nu erau prescrise pentru ProfilARBED, cu condiția însă să se poată efectiv considera că această întreprindere „a participat la încălcare”(30) .
80. În consecință, considerăm că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând că suspendarea termenului de prescripție nu producea efecte decât față de întreprinderea care a introdus acțiunea în anulare, respectiv ARBED.
81. Având în vedere aceste elemente, propunem Curții să considere motivul unic, fundamentat pe o interpretare eronată a normei privind suspendarea termenului de prescripție, ca fiind fondat.
c) Concluzia
82. Având în vedere toate aceste considerații, propunem Curții să admită recursul introdus de Comisie în cauza C‑216/09 P și să anuleze hotărârea atacată în măsura în care Tribunalul a statuat că suspendarea termenului de prescripție nu producea efecte decât față de ARBED.
83. Potrivit înscrisurilor depuse de părți, propunem Curții să conexeze recursul incident introdus de ProfilARBED și de TradeARBED în cauza C‑216/09 P cu cel introdus cu titlu principal de ARBED în cauza C‑201/09 P.
VII – Cu privire la recursurile introduse de ARBED cu titlu principal (C‑201/09 P) și de ProfilARBED și de TradeARBED cu titlu incident (C‑216/09 P)
84. Prin recursurile lor, ARBED, respectiv ProfilARBED și TradeARBED (denumite în continuare „grupul ARBED”) solicită Curții să anuleze hotărârea atacată și să oblige Comisia la plata cheltuielilor de judecată în cele două cauze.
85. În memoriul în răspuns la recursul introdus de ARBED și în memoriul în replică la recursul incident introdus de ProfilARBED și de TradeARBED, Comisia solicită Curții să respingă aceste recursuri și să oblige grupul ARBED la plata cheltuielilor de judecată.
86. Grupul ARBED invocă patru motive în esență identice(31) . Acestea sunt întemeiate pe lipsa unui temei juridic al deciziei în litigiu, pe nerespectarea normelor care reglementează imputabilitatea practicilor anticoncurențiale în cadrul unui grup de societăți, pe o interpretare eronată a normelor privind prescripția și, în sfârșit, pe erori de drept în aprecierea încălcării dreptului la apărare al acestora.
A – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe lipsa de temei juridic al deciziei în litigiu
87. În esență, grupul ARBED susține că, în urma expirării Tratatului CECO la 23 iulie 2002, Comisia și‑a pierdut competența de a sancționa o încălcare a articolului 65 CO și că nu există niciun text care să permită acestei instituții să aplice dispoziția respectivă.
1. Principalele argumente ale părților
88. Primul motiv se împarte în trei aspecte, întemeiate pe încălcarea, în primul rând, a articolului 97 CO, în al doilea rând, a Regulamentului nr. 1/2003 și, în al treilea rând, a obligației de motivare.
a) Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea articolului 97 CO
89. Grupul ARBED arată că articolul 97 CO prevede expirarea Tratatului CECO la 23 iulie 2002 și că decizia în litigiu, întemeiată pe articolul 65 CO, a fost adoptată la 8 noiembrie 2006. Considerând că în mod întemeiat practicile în cauză sunt investigate în temeiul articolului 65 CO, Tribunalul ar fi încălcat articolul 97 CO și nu ar fi răspuns la argumentele sale cu privire la lipsa de temei juridic.
90. Potrivit grupului ARBED, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând că tratatele comunitare au instituit o ordine juridică unică. Potrivit articolului 305 alineatul (1) CE, Tratatul CECO reprezintă un regim special care derogă de la normele cu vocație generală stabilite de Tratatul CE și succedarea cadrului juridic al Tratatului CECO de cel al Tratatului CE a determinat, începând cu 24 iulie 2002, o modificare a temeiurilor juridice, a procedurilor și a regulilor de fond aplicabile. Obligația instituțiilor de a interpreta în mod coerent diferitele tratate nu s‑ar putea exercita decât cu respectarea limitelor pe care tratatele înseși le stabilesc și, prin urmare, nu ar putea determina instituțiile să mențină o dispoziție dintr‑un tratat care prevede ieșirea acestuia din vigoare la 23 iulie 2002 dincolo de această dată.
91. Hotărârile Klomp(32) și Lucchini(33), pe care se întemeiază Tribunalul pentru susținerea raționamentului său, nu pot modifica această concluzie. Astfel, prima hotărâre ar fi vizat o modificare a dreptului comunitar primar operată prin efectul tratatului de fuziune, și nu expirarea unui tratat, iar a doua, o decizie adoptată în temeiul Tratatului CECO înainte de expirarea acestuia, și nu ulterior.
92. Comisia contestă aceste argumente. Ea insistă, între altele, asupra caracterului uniform al ordinii juridice create de Tratatele CE, CECO și Euratom. Această ordine juridică s‑ar caracteriza prin obiective comune, prin justițiabili comuni, prin norme și prin proceduri comune, precum și prin instituții comune. În special, atât articolul 65 CO, cât și articolul 81 CE ar prevedea o competență a Comisiei sub controlul Curții. Aceasta arată, de asemenea, că, potrivit jurisprudenței, dispozițiile Tratatelor CECO și CE fac parte integrantă dintr‑un drept comunitar în aplicarea căruia trebuie evitate neconcordanțele, iar Tratatele CECO și Euratom trebuie interpretate potrivit unor principii comune, prin referire la Tratatul CE. Astfel, în jurisprudența sa, Curtea ar fi considerat în esență normele materiale care interzic înțelegerile din Tratatele CECO și CE ca fiind echivalente și ar fi aplicat jurisprudența cu privire la articolul 81 CE la articolul 65 alineatul (1) CO.
93. Având în vedere articolul 305 alineatul (1) CE, instanțele Uniunii ar fi considerat întotdeauna, pe de o parte, că Tratatul CECO reprezenta o lex specialis pentru domeniul său specific în cadrul ordinii juridice uniforme și, pe de altă parte, că, în măsura în care anumite aspecte nu făceau obiectul dispozițiilor Tratatului CECO, Tratatul CE putea fi aplicat, ca lex generalis, unor produse care intrau în domeniul de aplicare al Tratatului CECO. Astfel, Tratatul CE fiind disponibil ca regim subsidiar pe toată durata de valabilitate a Tratatului CECO, la expirarea acestuia din urmă, ar fi trecut „în prim‑plan” inclusiv pentru acest domeniu specific. În special, în legislația cu privire la înțelegeri, interdicțiile și sancțiunile prevăzute la articolul 65 CO ar fi reluate, fără întrerupere, de cele prevăzute la articolul 81 CE.
94. Comisia consideră că, deși Tratatul CECO a expirat fără a se prevedea un regim tranzitoriu pentru cauzele cu privire la înțelegeri, nu se poate concluziona că statele membre au urmărit să excludă aplicarea articolului 65 CO la înțelegerile încheiate pe durata valabilității Tratatului CECO numai pentru că acestea nu ar fi fost descoperite sau investigate decât după expirarea tratatului. Astfel, în cazul unei tranziții întemeiate pe dreptul primar, nu ar fi necesar un regim legislativ tranzitoriu, din moment ce, potrivit jurisprudenței Curții, ar fi suficient să se recurgă la principiile de interpretare general recunoscute pentru a se stabili aplicabilitatea ratione temporis
a dispozițiilor, ținându‑se cont de finalitatea și de contextul acestora.
95. Potrivit acestor norme, în opinia Comisiei, faptelor vizate de o interdicție li se aplică dreptul material în vigoare la momentul săvârșirii încălcării. Faptul că articolul 65 alineatul (1) CO avea prioritate față de articolul 81 CE, în timp ce comportamentul incriminat constituia de asemenea o încălcare a articolului 81 CE, ar pleda pentru o competență represivă neîntreruptă a Comisiei. Aceasta din urmă consideră că sancțiunile care pot fi pronunțate astăzi intră în domeniul de aplicare al articolului 81 CE și al articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003, principiul lex mitior
trebuind totuși să fie luat în considerare, având în vedere articolul 65 alineatul (5) CO.
96. Comisia subliniază că lipsa competenței de a efectua investigații și de a impune sancțiuni ar priva articolul 65 alineatul (1) CO, dispoziție fundamentală a dreptului comunitar și indispensabilă pentru îndeplinirea sarcinilor Comunității, de efectul său util, conferind o amnistie nejustificată pentru comportamente care au avut loc și care erau interzise în perioada în care Tratatul CECO era în vigoare. Nici chiar statele membre nu ar putea să efectueze investigații. Mai mult decât atât, un astfel de obstacol ar încălca principiul fundamental potrivit căruia, la încheierea procedurii jurisdicționale, procedura trebuie să poată fi reluată de la punctul la care a fost săvârșită eroarea de procedură. Or, potrivit Comisiei, nimic nu lasă să se înțeleagă că statele membre ar fi dorit o astfel de amnistie și o ruptură de continuitate într‑un domeniu în care ar fi fost prevăzută întotdeauna o politică comună.
b) Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 1/2003
97. Grupul ARBED consideră că, prin întemeierea competenței Comisiei pe Regulamentul nr. 1/2003, Tribunalul a săvârșit un abuz de putere și nu a răspuns la argumentele sale. Acesta arată că regulamentul în cauză a fost adoptat după expirarea Tratatului CECO și consideră că, având în vedere articolul 4 din regulament și în lipsa oricărei menționări a Tratatului CECO, acesta nu acordă Comisiei competența de a investiga decât încălcările prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE.
98. Presupunând chiar că Regulamentul nr. 1/2003 conferă Comisiei competența de a sancționa încălcările articolului 65 alineatul (1) CO, acesta ar încălca Tratatul CECO, din moment ce, adoptat exclusiv în temeiul Tratatului CE, acesta ar pretinde că modifică Tratatul CECO. Astfel, ar rezulta din jurisprudență că interpretarea coerentă a dispozițiilor de drept material ale diferitelor tratate nu are niciun impact asupra competențelor atribuite diferitelor instituții de diferitele tratate, instituțiile fiind competente, în cadrul fiecărui tratat, să exercite exclusiv competențele care le‑au fost atribuite prin tratatul respectiv.
99. Potrivit grupului ARBED, abordarea Tribunalului conduce, pe de o parte, la a se acorda Consiliului puterea de a decide care sunt autoritățile competente pentru punerea în aplicare a articolului 65 CO, în condițiile în care autorii Tratatului CECO au exercitat această competență și, pe de altă parte, la modificarea naturii competenței recunoscute Comisiei de Tratatul CECO, aceasta fiind exclusivă în temeiul articolului 65 CO, în timp ce, în Regulamentul nr. 1/2003, este concurentă cu cea a autorităților naționale în domeniul concurenței și a instanțelor naționale.
100. Interpretarea dată de Tribunal cu privire la aplicarea legii în timp aduce atingere, prin urmare, identității juridice proprii a fiecărui tratat și regulilor privind ierarhia normelor. În plus, Tribunalul ar fi săvârșit o confuzie între norma de procedură, norma materială și atribuirea de competență. Din jurisprudență ar rezulta, pe de o parte, că problema competenței unei instituții este prealabilă problemei de a ști care sunt normele materiale și procedurale aplicabile și, pe de altă parte, că temeiul juridic care permite instituției comunitare să adopte un act trebuie să fie în vigoare la data adoptării acestuia.
101. Comisia consideră că în mod corect și‑a întemeiat decizia în litigiu pe articolul 65 alineatul (1) CO, încălcarea fiind săvârșită în perioada de validitate a acestuia și tratatul în cauză având prioritate față de Tratatul CE. În plus, având în vedere că dispoziția în cauză prevedea o interdicție la momentul săvârșirii încălcării și că articolul 81 CE vizează aceeași interdicție, principiul nulla poena sine lege
nu ar fi încălcat.
102. Aceasta precizează că, în cadrul ordinii juridice uniforme și în temeiul unui transfer de competențe fără întrerupere după expirarea Tratatului CECO, competența de a sancționa încălcările și procedura aplicabilă intră în domeniul de aplicare al articolului 81 CE și al articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003. Acest ultim articol ar fi aplicabil atât încălcărilor articolului 81 CE, ca lex generalis
aplicabilă în subsidiar, cât și încălcărilor articolului 65 CO, ca lex specialis cu conținut echivalent, săvârșite în timpul perioadei de validitate a Tratatului CECO. Astfel, trimiterea din articolul 23 din Regulamentul nr. 1/2003 la articolul 81 CE ar include, de asemenea, ca urmare a legăturii de specialitate, articolul 65 din Tratatul CECO.
103. Pe de altă parte, această abordare este, în opinia Comisiei, în conformitate cu principiul potrivit căruia normele de procedură în prezent în vigoare se aplică la cauzele în curs. Potrivit acestui principiu, procedura de constatare și de sancționare a unei încălcări în domeniul oțelului ar fi reglementată, de la data expirării Tratatului CECO, de dreptul derivat din Tratatul CE, fără ca acest lucru să afecteze aplicarea, la cauzele în curs, a interdicției de drept material prevăzute la articolul 65 alineatul (1) CO.
104. Comisia se referă, între altele, la Hotărârea Curții din 7 septembrie 1999, De Haan(34), și la Hotărârea Tribunalului din 19 septembrie 2006, Lucchini/Comisia(35), pentru a arăta că poate și trebuie să coroboreze normele procedurale aplicabile în prezent cu dreptul material în vigoare la momentul săvârșirii încălcării.
105. În sfârșit, în toate aceste împrejurări, Comisia consideră că statele membre nu trebuiau să îi delege în mod expres competența de a investiga încălcările săvârșite în domeniul Tratatului CECO după 23 iulie 2002 și că nimic nu lasă să se înțeleagă că acestea și‑ar fi exprimat opoziția în acest sens. Comisia subliniază că urmările expirării Tratatului CECO au făcut obiectul unor discuții intense pe parcursul a mai mult de zece ani în cadrul Consiliului, al Parlamentul European și al Comisiei și că dispoziții tranzitorii au fost introduse atunci când acestea s‑au dovedit a fi necesare.
c) Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
106. Grupul ARBED susține că aprecierea Tribunalului cu privire la validitatea temeiului juridic este afectată de o lipsă de motivare. Acesta consideră că Tribunalul nu a răspuns în niciun fel la argumentele invocate în cadrul acțiunii în anulare.
2. Aprecierea noastră
a) Cu privire la primul și la al doilea aspect, întemeiate pe încălcarea articolului 97 CO și, respectiv, pe încălcarea Regulamentului nr. 1/2003
107. Primele două aspecte ale primului motiv trebuie examinate împreună. Astfel, prin aceste două aspecte, în esență, grupul ARBED solicită Curții să se pronunțe cu privire la problema dacă, după expirarea Tratatului CECO, Comisia putea să constate și să sancționeze o încălcare a articolului 65 alineatul (1) CO întemeindu-și competența pe dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003, care, amintim, constituie regulamentul de punere în aplicare a articolului 81 CE.
108. Această problemă este, în esență, identică cu cea care se pune în cadrul recursului introdus împotriva Hotărârii ThyssenKrupp Stainless/Comisia, citată anterior, în prezent aflată pe rolul Curții (C‑352/09 P), în care prezentăm, de asemenea, concluzii.
109. În prezenta cauză, la fel ca în cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior, Comisia a utilizat o combinație între dreptul material și dreptul procedural rezultând din Tratatele CECO și CE(36) pentru a sancționa o încălcare a articolului 65 alineatul (1) CO după expirarea Tratatului CECO. Comisia s‑a întemeiat pe articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 pentru a constata încălcarea. În plus, pentru a aplica amenda în privința întreprinderilor în cauză, aceasta s‑a întemeiat pe articolul 23 alineatul (2) din acest regulament. Cu toate acestea, în fiecare dintre aceste două cauze, Comisia a calculat valoarea amenzii în cauză nu prin raportare la metoda de calcul prevăzută în această din urmă dispoziție, ci la metoda stabilită la articolul 65 alineatul (5) CO, și aceasta în aplicarea principiului lex mitior (37) .
110. În măsura în care această combinație a fost utilizată de Comisie în aceleași condiții în cele două cauze și în măsura în care Tribunalul a procedat la o examinare a legalității în esență identică, vom adopta același raționament propus în concluziile prezentate în cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior.
111. Comisia a adoptat combinația menționată în măsura în care nu există nicio dispoziție tranzitorie care să îi permită să constate și să sancționeze o încălcare a articolului 65 alineatul (1) CO după expirarea Tratatului CECO. În consecință, dacă aceasta nu reușește să adopte o decizie înainte de expirarea tratatului menționat, ca urmare a descoperirii tardive a acțiunilor anticoncurențiale sau, cum este cazul în speță, a anulării unei decizii inițiale, niciun text nu îi permite să asigure respectarea drepturilor și a obligațiilor care decurg din dispoziția menționată.
112. În continuare, niciunul dintre cele două regulamente de aplicare a normelor comunitare de concurență nu vizează situațiile apărute sub imperiul Tratatului CECO, indiferent dacă este vorba despre Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962(38) sau despre Regulamentul nr. 1/2003. Numai Comunicarea Comisiei privind anumite aspecte referitoare la instrumentarea cauzelor de concurență, rezultate din expirarea Tratatului CECO(39), se referă la această situație. Astfel, punctul 31 din comunicarea menționată prevede următoarele:
„În cazul în care, în cadrul aplicării normelor comunitare de concurență la acorduri, Comisia constată o încălcare într‑un domeniu ce intră în domeniul de aplicare al Tratatului CECO, dreptul material aplicabil este, indiferent de data aplicării, cel în vigoare la data producerii faptelor constitutive ale încălcării. În orice caz, pe plan procedural, dreptul aplicabil ulterior expirării Tratatului CECO va fi dreptul CE […]”
113. Ca urmare a acestei lacune, Comisia a adoptat o primă soluție, respinsă de Tribunal în Hotărârile din 25 octombrie 2007, SP/Comisia(40), Riva Acciaio/Comisia (T‑45/03), Feralpi Siderurgica/Comisia (T‑77/03) și Ferriere Nord/Comisia (T‑94/03). În fiecare dintre aceste cauze, Comisia și‑a întemeiat competența exclusiv pe dispozițiile Tratatului CECO, și aceasta în pofida expirării acestuia din urmă. Astfel, în decizia adoptată la 17 decembrie 2002 cu privire la Ferriere Nord SpA, pentru a constata o încălcare a articolului 65 alineatul (1) CO, Comisia s‑a întemeiat pe articolul 65 alineatul (4) CO și, pentru a aplica o amendă întreprinderii, pe articolul 65 alineatul (5) CO.
114. Tribunalul a anulat toate aceste decizii pentru lipsă de competență. În special, acesta a amintit că, potrivit jurisprudenței Curții(41), dispoziția care constituie temeiul juridic al actului și care împuternicește instituția comunitară să adopte actul în cauză trebuie să fie în vigoare la momentul adoptării acestuia.
115. Comisia nu a formulat recurs în niciuna dintre cauzele menționate anterior.
116. Prin urmare, în prezenta cauză, concomitent cu cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior, Comisia prezintă o soluție nouă, întemeindu-și decizia pe o combinație între dreptul material derivat din Tratatul CECO și dreptul procesual derivat din Tratatul CE, în vigoare la momentul adoptării deciziei în litigiu.
117. În hotărârea atacată, Tribunalul a confirmat legalitatea acestei combinații, care se întemeiază pe o interpretare teleologică a normelor stabilite de legiuitorul Uniunii. Pentru a recunoaște Comisiei puterea de a adopta o astfel de decizie, Tribunalul și‑a construit raționamentul în trei etape, la fel ca în Hotărârea ThyssenKrupp Stainless/Comisia, citată anterior. Mai întâi, la punctele 57 și 58 din hotărârea atacată, acesta a amintit natura și domeniul de aplicare al Tratatului CECO în cadrul ordinii juridice a Uniunii. În continuare, la punctele 59-64 din hotărârea respectivă, Tribunalul s‑a întemeiat pe coerența și pe identitatea obiectivelor urmărite de cele două tratate, procedând la aplicarea normelor de interpretare stabilite de Curte. În sfârșit, la punctele 65-68 din hotărârea menționată, Tribunalul a verificat dacă Comisia acționase cu respectarea principiului legalității și, în special, a principiilor care guvernează aplicarea legii în timp.
118. În prezentele concluzii, vom susține, asemenea Tribunalului, valabilitatea acestui temei juridic și vom relua în acest sens liniile raționamentului acestuia.
119. În ordinea juridică a Uniunii, Tratatul CECO reprezenta un regim specific sectoarelor siderurgic și carbonifer, care deroga de la normele de aplicare generală cuprinse în Tratatul CE. Raportul dintre aceste două tratate a fost reglementat la articolul 305 CE. Această dispoziție avea ca efect excluderea aplicării Tratatului CE și a dreptului derivat din acesta în privința mărfurilor din sectoarele siderurgic și carbonifer atunci când problemele invocate făceau obiectul unei reglementări specifice, cuprinsă în Tratatul CECO(42) .
120. Cu toate acestea, în lipsa unor dispoziții specifice, Tratatul CE și dispozițiile adoptate pentru punerea în aplicare a acestuia se aplicau produselor care aparțineau acestei comunități sectoriale(43) și, ca urmare a dispariției acesteia la 23 iulie 2002, domeniul de aplicare generală al Tratatului CE s‑a extins la sectoarele inițial reglementate de Tratatul CECO.
121. Această succesiune a cadrului juridic instituit de Tratatul CE după cel instituit de Tratatul CECO s‑a înscris în contextul unei unități „funcționale” între cele două comunități(44) . Curtea a recunoscut de mult timp existența unei ordini juridice unice(45) . Aceasta a admis de asemenea existența unei ordini juridice continue, în care, în caz de modificare a legislației, este necesar să se asigure continuitatea structurilor juridice, în afară de cazul în care legiuitorul prevede contrariul(46) .
122. Hotărârile Busseni(47) și Lucchini, citate anterior, ilustrează modul în care Curtea concepe această unitate funcțională între cele două tratate. Aceste două cauze priveau competența Curții de a statua în cadrul unei trimiteri preliminare privind interpretarea normelor Tratatului CECO.
123. Prima cauză viza situația în care această competență nu era prevăzută în mod expres la articolul 41 CO, spre deosebire de textul articolului 234 CE. Pentru a completa această lacună, Curtea a depășit diferențele textuale dintre cele două dispoziții și s‑a întemeiat pe obiectivele comune urmărite de acestea, precum și pe finalitatea și pe coerența tratatelor. Astfel, aceasta a arătat că „ar fi […] contrar [acestei] finalități și [acestei] coerențe […] ca, atunci când sunt în cauză norme derivate din Tratatele [CE] și CEEA, stabilirea sensului și a domeniului de aplicare al acestora să fie în ultimă instanță de competența Curții [...], în timp ce, atunci când normele în cauză decurg din Tratatul CECO, această competență ar rămâne în responsabilitatea exclusivă a diferitelor instanțe naționale, ale căror interpretări ar putea fi diferite, și [...] nu ar fi recunoscută competența Curții în asigurarea unei interpretări uniforme a acestor norme [ (48) ] ”(49) .
124. În continuare, Curtea a aplicat acest raționament în cauza Lucchini, citată anterior. Aceasta viza situația în care, ca urmare a expirării Tratatului CECO, Curtea și‑a pierdut competența de a se pronunța cu privire la întrebări preliminare referitoare la interpretarea și la aplicarea tratatului menționat. Curtea, recunoscând că articolul 41 CO nu mai era efectiv aplicabil, a considerat că ar fi nu numai contrar finalității și coerenței tratatelor, ci și incompatibil cu continuitatea ordinii juridice comunitare să nu fie recunoscută competența Curții în asigurarea unei interpretări uniforme a normelor care decurg din Tratatul CECO și care continuă să producă efecte chiar după expirarea sa(50) .
125. În temeiul acestei jurisprudențe, Tribunalul a recunoscut Comisiei, în opinia noastră, competența în litigiu. Dincolo de diferențele textuale dintre articolul 65 alineatul (1) CO și articolul 81 CE, Tribunalul a subliniat că aceste două dispoziții sunt interpretate în același fel de instanța Uniunii și urmăresc obiective identice(51) .
126. Astfel, modul de redactare a articolului 65 alineatul (1) CO și a articolului 81 alineatul (1) CE este suficient pentru a stabili că statele membre au intenționat să adopte aceleași norme și același domeniu de intervenție a Comunităților. Chiar dacă sunt redactate diferit, aceste două dispoziții exprimă aceleași necesități, de instituire a unei piețe comune, în cadrul căreia se exercită o concurență loială și eficace, și, respectiv, de stabilire în acest scop a unei interziceri a acordurilor care au ca obiect sau ca efect denaturarea concurenței. După cum a arătat Tribunalul, investigarea unei concurențe nedenaturate în sectoarele siderurgic și carbonifer nu a fost, prin urmare, întreruptă de expirarea Tratatului CECO, ci a continuat pur și simplu în cadrul Tratatului CE. În plus, articolul 65 alineatul (1) CO și articolul 81 alineatul (1) CE protejează aceleași interese juridice. La nivelul mijloacelor de acțiune, aceste două dispoziții se întemeiază pe premise similare(52) și punerea lor în aplicare este de competența aceleiași autorități, respectiv Comisia.
127. În aceste împrejurări și cu condiția respectării principiilor care guvernează aplicarea legii în timp, considerăm că Tribunalul putea concluziona în mod întemeiat că continuitatea ordinii juridice comunitare și a obiectivelor care îi guvernează funcționarea impuneau ca, în calitate de succesoare a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, Comunitatea Europeană să asigure, în privința situațiilor născute sub imperiul Tratatului CECO, respectarea drepturilor și a obligațiilor care se impuneau cu acest titlu atât statelor membre, cât și particularilor(53) . Prin urmare, considerăm că a admite faptul că, în urma expirării Tratatului CECO, Comunitatea ar fi lipsită de această calitate ar fi contrar finalității și coerenței tratatelor, urmărite de legiuitorul Uniunii, și incompatibilă cu continuitatea ordinii juridice comunitare recunoscută de Curte.
128. În mod evident, această interpretare nu poate fi înțeleasă decât în sensul în care Comunitatea, reprezentată în speță de Comisie, acționează cu respectarea principiilor generale care guvernează aplicarea legii în timp(54) . Aceste principii, menționate de Tribunal la punctul 65 din hotărârea atacată, sunt prezentate în continuare.
129. În ceea ce privește normele de procedură, se presupune că acestea se aplică tuturor litigiilor pendinte în momentul în care intră în vigoare. Cu alte cuvinte, Comisia trebuie să investigheze încălcarea săvârșită sub imperiul Tratatului CECO în formele și potrivit procedurii prevăzute de dispozițiile în vigoare la data adoptării deciziei, respectiv cele prevăzute în cadrul Regulamentului nr. 1/2003.
130. În schimb, situația este diferită în cazul normelor de fond. Acestea nu sunt retroactive, cu excepția unei prevederi contrare a legiuitorului Uniunii(55) . Această normă permite garantarea securității juridice a persoanelor, care trebuie pur și simplu să poată cunoaște limitele libertății lor individuale fără a fi, prin urmare, surprinse în previziunile lor de o lege retroactivă.
131. O astfel de regulă decurge din principiul legalității infracțiunilor și pedepselor prevăzut la articolul 49 alineatul (1) din Cartă, precum și la articolul 7 alineatul (1) din CEDO.
132. Articolul 49 alineatul (1) din Cartă prevede următoarele:
„Nimeni nu poate fi condamnat pentru o acțiune sau o omisiune care, în momentul săvârșirii, nu constituia infracțiune potrivit dreptului intern sau dreptului internațional. De asemenea, nu se poate aplica o pedeapsă mai mare decât cea aplicabilă la momentul săvârșirii infracțiunii. În cazul în care, ulterior săvârșirii infracțiunii, legea prevede o pedeapsă mai ușoară, se aplică aceasta din urmă.”
133. Considerăm că analiza efectuată de Tribunal la punctul 68 din hotărârea atacată corespunde pe deplin acestui principiu. Astfel, articolul 65 alineatul (1) CO, care definește încălcarea, constituia norma de fond aplicabilă și efectiv aplicată de Comisie. Decizia în litigiu privea tocmai o situație juridică stabilită în mod definitiv înainte de expirarea Tratatului CECO, întrucât aceasta s‑a desfășurat între 1 iulie 1988 și 16 ianuarie 1991. În plus, având în vedere natura sa de lex specialis, Tratatul CECO și normele adoptate pentru punerea în aplicare a acestuia erau astfel singurele aplicabile acestui tip de situații, stabilite înainte de expirarea tratatului. În sfârșit, după cum a indicat Tribunalul, legiuitorul Uniunii nu prevăzuse în niciun caz vreo aplicare retroactivă a articolului 81 CE după expirarea Tratatului CECO.
134. Astfel, prin adoptarea deciziei în litigiu, Comisia a sancționat tocmai o acțiune care, la momentul la care a fost săvârșită, constituia o încălcare. Întrucât încălcarea în cauză a fost săvârșită între 1 iulie 1988 și 16 ianuarie 1991, aceasta era definită cu claritate și cu precizie la articolul 65 alineatul (1) CO. În plus, încălcarea menționată era susceptibilă de o sancțiune definită în mod clar la articolul 65 alineatul (5) CO. Prin urmare, întreprinderile erau pe deplin informate despre consecințele acțiunilor lor, atât în cadrul primei proceduri, care a condus la adoptarea deciziei inițiale, cât și în cadrul prezentei proceduri.
135. În ceea ce privește normele de procedură, în prezent cunoaștem faptul că, în cadrul punerii în aplicare a articolului 81 CE, dispozițiile care permit Comisiei să adopte o decizie de sancționare și să sancționeze întreprinderile care au săvârșit o încălcare a articolului 81 CE sunt, de la intrarea în vigoare, la 1 mai 2004, a Regulamentului nr. 1/2003, articolul 7 alineatul (1) și, respectiv, articolul 23 alineatul (2) din acest regulament. Prin urmare, considerând că aceste dispoziții constituie norme de procedură, Tribunalul a aprobat punerea imediată în aplicare a acestora.
136. Cu privire la acest ultim aspect, ne distanțăm de analiza Tribunalului. Astfel, articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 nu se limitează la a împuternici Comisia să aplice o amendă. Acesta stabilește de asemenea cuantumul amenzii. În aceste condiții, considerăm că dispoziția respectivă constituie o normă de drept material.
137. Cu toate acestea, astfel cum rezultă cu claritate din cuprinsul punctului 475 din motivele deciziei atacate, Comisia s‑a întemeiat pe dispoziția menționată pentru a dispune de puterea de a sancționa grupul ARBED. În ceea ce privește cuantumul amenzii, Comisia l‑a calculat potrivit articolului 65 alineatul (5) CO, în temeiul principiului lex mitior
prevăzut la articolul 49 alineatul (1) din Cartă, astfel încât grupul ARBED să beneficieze de sancțiunea cea mai ușoară.
138. Prin urmare, având în vedere cele de mai sus, apreciem că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că, într‑o situație precum cea în cauză, Comisia putea să se întemeieze pe articolul 7 alineatul (1) și pe articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 pentru a constata și a sancționa înțelegerile realizate în sectorul care intră în domeniul de aplicare al Tratatului CECO.
139. Cu toate acestea, trebuie menționat că, contrar celor arătate de Tribunal la punctul 64 din hotărârea atacată, Comisia era în măsură să acționeze astfel nu după 23 iulie 2002, dată la care a expirat Tratatul CECO, ci începând de la 1 mai 2004, dată la care a intrat în vigoare Regulamentul nr. 1/2003.
140. Această eroare, săvârșită de asemenea în Hotărârea ThyssenKrupp Stainless/Comisia, citată anterior, nu determină totuși nicio consecință în ceea ce privește soluționarea litigiului.
141. Având în vedere toate aceste considerații, propunem Curții să respingă primele două aspecte ale primului motiv ca nefondate.
b) Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o nemotivare a hotărârii atacate
142. Obligația de a motiva hotărârile rezultă din articolul 36 din Statutul Curții de Justiție, aplicabil Tribunalului în temeiul articolului 53 primul paragraf din statutul în cauză și în temeiul articolului 81 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
143. Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea unei hotărâri trebuie să evidențieze în mod clar și neechivoc raționamentul Tribunalului, astfel încât să se permită persoanelor interesate să ia cunoștință de motivele deciziei luate, iar Curții, să își exercite controlul jurisdicțional(56) . În ceea ce privește o acțiune întemeiată pe articolul 230 CE, cerința motivării implică în mod evident ca Tribunalul să analizeze motivele de anulare invocate de reclamantă și să expună rațiunile care au condus la respingerea motivului sau la anularea actului atacat.
144. Cu toate acestea, în Hotărârea Connolly/Comisia(57), Curtea a limitat această obligație de a răspunde motivelor invocate. Curtea a considerat că motivarea unei hotărâri trebuie apreciată în funcție de împrejurările speței(58) și că nu se poate impune ca Tribunalul să răspundă „în detaliu la fiecare argument invocat de către reclamant, în special dacă nu avea un caracter suficient de clar și de precis și nu se întemeia pe elemente de probă detaliate”(59) .
145. Având în vedere aceste elemente, apreciem că Tribunalul a răspuns la un standard juridic corespunzător argumentelor invocate de grupul ARBED. Acesta a explicat în mod corect motivele pentru care a considerat că abordarea Comisiei trebuia să fie validată. Acest lucru a permis nu numai grupului ARBED să critice aspecte specifice ale analizei Tribunalului, dar și Curții să își exercite controlul jurisdicțional, după cum reiese din cele prezentate anterior.
146. În acest context, considerăm că motivarea Tribunalului prezentată la punctele 56-69 din hotărârea atacată nu poate face obiectul niciunei critici și propunem Curții să respingă al treilea aspect al primului motiv ca fiind nefondat.
c) Concluzia
147. Având în vedere toate aceste elemente, considerăm că primul motiv întemeiat pe lipsa de temei juridic a deciziei în litigiu, invocat în cadrul recursului introdus de ARBED (C‑201/09 P), precum și în cadrul recursului incident introdus de TradeARBED și de ProfilARBED (C‑216/09 P) nu este fondat și trebuie respins.
B – Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe nerespectarea de către Tribunal a normelor care reglementează imputabilitatea practicilor anticoncurențiale în cadrul unui grup de societăți
148. Prin intermediul celui de al doilea motiv, ARBED și ProfilARBED se opun să fie considerate responsabile pentru încălcarea săvârșită de filiala TradeARBED.
149. Acest motiv este compus din trei aspecte întemeiate, în primul rând, pe o încălcare a principiului autonomiei juridice a persoanei juridice, a principiului libertății de a desfășura o activitate comercială și a principiului răspunderii personale, în al doilea rând, pe o aplicare eronată a jurisprudenței cu privire la condițiile în care încălcarea săvârșită de o filială poate fi atribuită societății‑mamă a acesteia și, în al treilea rând, pe erori de drept săvârșite în constatarea exercitării efective a unei influențe decisive a ARBED asupra TradeARBED.
150. Argumentele invocate în cadrul motivului menționat, deși sunt aproape identice, în funcție de unul sau altul dintre recursuri, urmăresc scopuri diferite în ceea ce privește ARBED și ProfilARBED. Prin urmare, va trebui să se distingă între situațiile acestor întreprinderi în cadrul examinării acestor argumente.
1. Principalele argumente ale părților
a) Cu privire la excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie în cauza C‑201/09 P
151. În înscrisurile sale, Comisia susține că al doilea motiv, în măsura în care este invocat de ARBED, este inadmisibil. Astfel, ARBED ar viza contestarea imputabilității încălcării ProfilARBED, întrucât aceasta din urmă nu ar fi parte la procedura în cauza C‑201/09 P.
152. În orice caz, Comisia susține că acest motiv este inoperant. Astfel, ARBED s‑ar mulțumi să conteste aplicarea în această cauză a prezumției de control efectiv evidențiată de jurisprudență. Aceasta nu ar critica punctele 96-98 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a constatat că Comisia a dovedit exercitarea efectivă a influenței decisive a societății‑mamă asupra filialei prin alte elemente.
b) Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o încălcare a principiului autonomiei juridice a persoanei juridice, a principiului libertății de a desfășura o activitate comercială și a principiului răspunderii personale
153. În susținerea primului aspect al celui de al doilea motiv, grupul ARBED invocă trei obiecțiuni.
154. Prin intermediul primei obiecțiuni, grupul ARBED susține că Tribunalul a procedat, în prezenta cauză, la o aplicare eronată a noțiunii de întreprindere dezvoltată în dreptul concurenței. Deși, potrivit acestei noțiuni, întreprinderi distincte din punct de vedere juridic ar putea constitui una și aceeași unitate economică, Comisia ar fi utilizat noțiunea în cauză numai pentru a exclude aplicarea articolului 81 CE la acordurile intra‑grupuri și aplicarea regimului concentrărilor la achizițiile intra‑grupuri.
155. Prin intermediul celei de a doua obiecțiuni, grupul ARBED arată că, atribuind ARBED și ProfilARBED răspunderea pentru încălcarea săvârșită de TradeARBED, Tribunalul a încălcat principiul autonomiei juridice a persoanei juridice și, în special, a filialei unui grup de societăți. Potrivit acestui principiu, o filială, în măsura în care ar constitui o persoană juridică distinctă, ar dispune de capacitate juridică deplină și ar trebui, în consecință, să fie răspunzătoare pentru actele sale, chiar dacă aceasta este controlată integral de societatea‑mamă. Principiul în cauză ar constitui una dintre pietrele de temelie ale dreptului societăților comerciale.
156. În mod similar, grupul ARBED a susținut, în cadrul ședinței, că Tribunalul ar fi încălcat principiul libertății de a desfășura o activitate comercială prevăzut la articolul 16 din Cartă(60) prin atribuirea unui întreg grup de societăți a unor acte săvârșite de o singură societate din grupul în cauză. Tribunalul nu ar ține cont de dreptul oricărei persoane de a desfășura o activitate economică în cadrul unei entități juridice cu personalitate juridică proprie și a cărei răspundere este limitată la actele propriu‑zise săvârșite de societatea respectivă.
157. Astfel, Tribunalul ar fi încălcat, de asemenea, principiul caracterului personal al pedepselor.
158. Prin intermediul celei de a treia obiecțiuni, ARBED și ProfilARBED critică analiza Tribunalului care tinde să le atribuie în mod simultan încălcarea săvârșită de o a treia întreprindere din cadrul grupului, respectiv TradeARBED. Astfel, acest raționament ar introduce o diferență de tratament nejustificată în detrimentul ProfilARBED, întrucât, spre deosebire de societatea‑mamă, aceasta nu ar avea posibilitatea de a răsturna prezumția potrivit căreia exercită o influență decisivă. Potrivit ARBED și ProfilARBED, această inconsecvență ar echivala cu o nemotivare.
159. Comisia contestă aceste argumente. Mai întâi, aceasta amintește ce anume cuprinde, în dreptul concurenței, noțiunea de întreprindere, iar în continuare prezintă pe larg jurisprudența cu privire la imputabilitatea practicilor anticoncurențiale în cadrul unui grup de societăți(61) .
160. În plus, Comisia arată că principiul autonomiei juridice a persoanei juridice, a cărei existență aceasta nu o identifică în jurisprudența comunitară, cunoaște numeroase excepții (de exemplu, cazul succesiunilor economice între întreprinderi). Comisia arată totuși că principiul poate fi necesar pentru stabilirea destinatarului unei decizii de sancționare sau a persoanei juridice care trebuie să răspundă pentru încălcare.
c) Cu privire la al doilea aspect întemeiat pe o aplicare eronată a jurisprudenței privind condițiile în care încălcarea săvârșită de o filială poate fi atribuită societății‑mamă a acesteia
161. În susținerea celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, grupul ARBED critică raționamentul Tribunalului, prezentat la punctele 89 și 90 din hotărârea atacată, potrivit căruia se presupune că o societate‑mamă care deține 100 % din capitalul filialei sale exercită o influență decisivă asupra comportamentului acesteia din urmă și trebuie, prin urmare, să răspundă pentru comportamentul anticoncurențial pe care aceasta l‑ar putea adopta. Grupul ARBED invocă, în această privință, două obiecțiuni.
162. Prin intermediul primei obiecțiuni, acesta consideră că Tribunalul a încălcat „principiile generale de drept”. Grupul ARBED se referă, mai întâi, la principiul autonomiei persoanei juridice invocat în cadrul primului aspect. În continuare, acesta se referă la principiul individualizării pedepselor, invocând Hotărârea din 4 iulie 2006, Hoek Loos/Comisia(62) . În această hotărâre, Tribunalul ar fi statuat că respectarea acestui principiu impune să se demonstreze de către Comisie că pot fi adresate critici specifice fiecăreia dintre întreprinderile destinatare ale comunicării privind obiecțiunile(63) .
163. Prin intermediul celei de a doua obiecțiuni, grupul ARBED susține că hotărârile la care se referă Tribunalul nu permit susținerea concluziei acestuia.
164. Pe de o parte, Hotărârea din 25 octombrie 1983, AEG‑Telefunken/Comisia(64), nu ar fi relevantă, întrucât, în cauza respectivă, Curtea trebuia să se pronunțe nu asupra posibilității de a imputa unei societăți‑mamă o încălcare săvârșită de filiala sa, ci asupra dovezii participării societății‑mamă la o încălcare. În plus, în cauza menționată, filiala și societatea‑mamă dispuneau de aceleași organe statutare, spre deosebire de situația din prezenta cauză.
165. Pe de altă parte, în Hotărârea din 16 noiembrie 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia(65), Curtea nu ar fi confirmat niciodată că un control integral al unei societăți era suficient pentru a considera societatea‑mamă ca fiind răspunzătoare pentru comportamentul filialei sale. Spre deosebire de prezenta cauză, societatea‑mamă acceptase, în cursul procedurii administrative, să își asume răspunderea pentru comportamentul filialei sale. În plus, în decizia Comisiei care a determinat pronunțarea acestei hotărâri, Comisia adoptase o abordare constând în adresarea deciziei societății‑mamă, întrucât existau dovezi clare de participare a societății‑mamă respective la încălcare.
166. Comisia contestă, între altele, interpretarea reținută de grupul ARBED pentru cele două hotărâri menționate anterior.
d) Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe erori de drept săvârșite în constatarea exercitării efective a unei influențe decisive a ARBED asupra TradeARBED
167. Grupul ARBED critică punctul 96 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a arătat că probele furnizate de Comisie confirmau „nu participarea materială efectivă a ARBED la încălcările în cauză, ci influența determinantă a acesteia asupra comportamentului TradeARBED și utilizarea efectivă a acestei puteri”.
168. În primul rând, grupul ARBED consideră că Tribunalul a reținut în mod eronat existența unei prezumții de participare în mod expres înlăturată de Comisie. Acesta ar fi substituit astfel, în afara competenței sale, aprecierea Comisiei cu propria sa apreciere și ar fi încălcat principiul autorității de lucru judecat a deciziei inițiale și a deciziei în litigiu. Astfel, în deciziile menționate, Comisia ar fi recunoscut că această influență nu a fost utilizată astfel încât să se poată considera că ARBED a participat la încălcare. În consecință, oricare ar fi fost influența decisivă exercitată de ARBED asupra filialei sale, această exercitare nu includea nicio instrucțiune cu privire la încălcarea normelor de concurență.
169. În al doilea rând, grupul ARBED reamintește că, potrivit Hotărârilor AEG‑Telefunken/Comisia și Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citate anterior, răspunderea societăților‑mamă se întemeiază pe participarea efectivă a acestora la încălcare.
170. Comisia contestă aceste argumente.
2. Aprecierea noastră cu privire la al doilea motiv în măsura în care este invocat de ARBED (C‑201/09 P)
171. În ceea ce privește ARBED, problema este dacă, în calitate de societate‑mamă a TradeARBED, aceasta putea fi în mod legitim considerată răspunzătoare pentru actele acesteia din urmă. Astfel, în hotărârea atacată, după ce a constatat că ARBED deținea integral capitalul TradeARBED, Tribunalul a presupus că societatea‑mamă exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, astfel încât ambele puteau fi considerate ca reprezentând o singură întreprindere în sensul articolului 65 alineatul (1) CO și puteau fi, prin urmare, considerate răspunzătoare în solidar pentru comportamentul care le‑a fost atribuit, actele săvârșite de TradeARBED fiind astfel imputabile întreprinderii ARBED(66) .
a) Cu privire la admisibilitatea celui de al doilea motiv
172. După cum subliniază Comisia, acest motiv trebuie respins ca fiind inadmisibil în măsura în care se referă la ProfilARBED, aceasta nefiind parte la procedura în cauza C‑201/09 P. Or, în opinia noastră, această inadmisibilitate este limitată la a treia obiecțiune a primului aspect al celui de al doilea motiv, în care ARBED invocă o diferență de tratament nejustificată în privința ProfilARBED.
173. Având în vedere aceste elemente, propunem Curții să considere a treia obiecțiune a primului aspect al celui de al doilea motiv ca fiind inadmisibilă.
b) Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o încălcare a principiului autonomiei juridice a persoanei juridice, a principiului libertății de a desfășura o activitate comercială și a principiului răspunderii personale
i) Cu privire la prima obiecțiune, întemeiată pe o aplicare eronată a noțiunii de întreprindere
174. Această obiecțiune privește raționamentul adoptat de Tribunal la punctele 87 și 88 din hotărârea atacată:
„87 În această privință, trebuie amintit mai întâi că noțiunea de întreprindere în sensul articolului 81 CE include entități economice care constau, fiecare, într‑o organizare unitară de elemente personale, materiale și imateriale, ce urmărește în mod durabil un scop economic determinat, organizare care poate contribui la săvârșirea unei încălcări vizate de această dispoziție […]
88 În consecință, între societatea‑mamă și filiala acesteia nu este o relație de instigare referitoare la încălcare, nici, cu atât mai mult, o implicare a primeia în încălcarea menționată, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul menționat mai sus este cel care împuternicește Comisia să adreseze decizia prin care aplică amenzi societății‑mamă a unui grup de societăți. Astfel, dreptul comunitar al concurenței recunoaște că diferitele societăți care aparțin aceluiași grup constituie o entitate economică, așadar, o întreprindere în sensul articolelor 81 CE și 82 CE, dacă societățile vizate nu își stabilesc în mod autonom comportamentul pe piață […]”
175. Noțiunea de întreprindere în dreptul concurenței este o noțiune autonomă de drept al Uniunii. Această noțiune este înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică din perspectiva obiectului acordului în cauză, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice. Această caracterizare este, prin urmare, independentă de modul de organizare, de modul de finanțare sau chiar de forma juridică a unității respective și existența acesteia poate fi dedusă dintr‑o serie de elemente care concordă(67) .
176. Astfel, în cadrul unui grup de societăți, este stabilit că separarea formală care rezultă din personalitatea juridică distinctă a unei societăți‑mamă și a filialelor acesteia nu este decisivă. Criteriul decisiv este existența unei unități de comportament a acestor societăți pe piață(68) .
177. Prin urmare, la punctele 87 și 88 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut o definiție a noțiunii de întreprindere, care nu este diferită de cea rezultată dintr‑o jurisprudență constantă și abundentă, pe care ARBED pare (în mod deliberat) să o omită în cadrul primei sale obiecțiuni.
178. Această interpretare a noțiunii de întreprindere are drept consecință excluderea aplicării articolului 101 alineatul (1) TFUE la acordurile încheiate între o filială și societatea‑mamă a acesteia, întrucât nu este vorba despre un acord „între întreprinderi”(69) . Cu toate acestea, contrar celor afirmate de ARBED în susținerea primei obie cțiuni, aceasta nu este singura consecință. Interpretarea se poate face, de asemenea, în celălalt sens. Astfel, se admite de mult timp, de la Hotărârea din 21 februarie 1973, Europemballage și Continental Can/Comisia(70), că comportamentul unei filiale poate fi atribuit societății‑mamă atunci când filiala respectivă nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, ținând cont între altele de legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice(71) . În aceste împrejurări, Curtea consideră că societatea‑mamă și filiala acesteia fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere(72) .
179. Prin urmare, considerăm că prima obiecțiune, întemeiată pe o aplicare eronată a noțiunii de întreprindere în dreptul concurenței, nu este întemeiată.
ii) Cu privire la a doua obiecțiune, întemeiată în esență pe încălcarea principiului răspunderii personale
180. În spatele evocării principiului autonomiei juridice a persoanelor juridice și a principiului de a desfășura o activitate comercială, ARBED apără ideea că TradeARBED, în măsura în care dispune de o personalitate juridică distinctă, trebuia să fie singura răspunzătoare pentru actele sale. Aceasta consideră că, întrucât nu a participat la săvârșirea încălcării, nu ar trebui să fie obligată să răspundă pentru aceasta. Este motivul pentru care ARBED constată o încălcare a principiului caracterului personal al pedepselor și al sancțiunilor. Prin urmare, vom examina această obiecțiune din perspectiva principiului răspunderii personale, începând prin a aminti caracterul și domeniul de aplicare ale acestuia.
181. Principiul răspunderii personale constituie o garanție fundamentală care decurge din dreptul represiv, care limitează exercitarea ius puniendi de către autoritățile publice. În temeiul acestui principiu, o faptă sancționabilă nu poate fi imputată decât autorului acesteia și, în temeiul principiului caracterului personal al pedepselor, o pedeapsă nu poate fi suportată de o altă persoană decât cea vinovată.
182. Curtea a admis aplicabilitatea principiului răspunderii personale în cazul unei încălcări a normelor de concurență, ca urmare a naturii încălcării, precum și a naturii și a gradului de severitate ale sancțiunilor aferente(73) . Astfel, atunci când o entitate economică încalcă normele de concurență, în principiu îi revine persoanei fizice sau juridice care exploatează această entitate răspunderea pentru consecințele propriilor acțiuni(74) .
183. Cu toate acestea, într‑un domeniu precum cel al concurenței, autoritățile de investigare sunt confruntate cu conduite intrinseci, care se manifestă prin comportamente insidioase și care se înscriu în structuri și în organizații complexe. În cadrul unui grup de societăți, o filială care nu dispune de nicio autonomie pe piață, poate fi doar o „cochilie goală” și poate ascunde identitatea adevăratului instigator al acordurilor anticoncurențiale. În plus, mișcările de restructurări, de cesiuni sau schimbările juridice sau organizaționale ale grupului pot ascunde mișcări de capitaluri de natură să împiedice punerea corectă în aplicare a deciziilor Comisiei(75) .
184. Astfel, pentru a asigura punerea eficientă în aplicare a normelor de concurență, Curtea ține cont de realitatea economică a grupurilor de societăți, iar aceasta în două moduri.
185. Astfel, Curtea admite în mod foarte strict ca un act anticoncurențial săvârșit de o societate să fie imputat unei alte societăți. Există două cazuri:
– primul caz este cel al unei societăți‑mamă și al filialei acesteia, ilustrat în prezenta cauză de relațiile care există între ARBED și TradeARBED;
– al doilea caz este cel al unei succesiuni economice între două entități care aparțin aceleiași unități economice, care ar fi reprezentat în prezenta cauză de legătura existentă între ARBED și ProfilARBED(76) .
186. A doua obiecțiune se referă la primul caz. Astfel, pentru a examina temeinicia acestuia, este esențial să se verifice în prealabil dacă Tribunalul a respectat condițiile stabilite de jurisprudență pentru a atribui ARBED răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala sa TradeARBED.
187. Vom proceda la această examinare în cadrul evaluării celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, care se referă în mod expres la acest punct. Vom demonstra în acest sens că Tribunalul a procedat la o aplicare corectă a jurisprudenței Curții.
188. În consecință, vom propune acesteia să constate că, atribuind ARBED răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala sa TradeARBED, Tribunalul nu a încălcat principiul răspunderii personale. Prin urmare, a doua obiecțiune a primului aspect, întemeiată pe încălcarea acestui principiu, va trebui respinsă ca fiind nefondată.
iii) Concluzia
189. Având în vedere toate aceste elemente, vom propune Curții să respingă primul aspect, întemeiat pe o încălcare a principiului autonomiei juridice a persoanei juridice, a principiului libertății de a desfășura o activitate comercială și a principiului răspunderii personale ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
c) Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o aplicare eronată a jurisprudenței cu privire la condițiile în care încălcarea săvârșită de o filială poate fi atribuită societății‑mamă a acesteia
190. În susținerea celui de al doilea aspect, ARBED contestă în esență caracterul și sfera de aplicare ale prezumției potrivit căreia o societate‑mamă care deține integral capitalul filialei sale exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului acesteia din urmă și trebuie, prin urmare, să răspundă pentru comportamentul anticoncurențial al filialei sale.
191. În acest sens, ARBED critică raționamentul adoptat de Tribunal la punctele 89-91 din hotărârea atacată:
„89 În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale autoare a unui comportament ilicit, există o prezumție simplă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale (Hotărârea [...] AEG‑Telefunken/Comisia, [citată anterior], punctul 50 […]) și acestea constituie, în consecință, o singură întreprindere în sensul articolului [101 TFUE] […]. Drept urmare, revine societății‑mamă care contestă în fața instanței comunitare o decizie a Comisiei de a‑i aplica o amendă pentru un comportament săvârșit de filiala acesteia sarcina de a răsturna această prezumție, aducând elemente de probă care pot demonstra autonomia acesteia din urmă ([…] Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior, punctul 29).
90 În această privință, este adevărat, astfel cum susțin reclamantele, că, la punctele 28 și 29 din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior, Curtea a prezentat, pe lângă deținerea în proporție de 100 % a capitalului filialei, și alte împrejurări precum necontestarea de societatea‑mamă a influenței exercitate de aceasta asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în cursul procedurii administrative. Totuși, împrejurările menționate nu au fost evidențiate de Curte decât în scopul de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul pentru a concluziona că acesta nu se bazase doar pe deținerea de societatea‑mamă a întregului capital al filialei. În consecință, faptul că aprecierea Tribunalului în această cauză a fost confirmată de Curte nu ar putea avea drept consecință modificarea principiului consacrat la punctul 50 din Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, citată anterior […].
91 În aceste condiții, este suficient să se demonstreze de către Comisie că întreg capitalul unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a concluziona că aceasta din urmă exercită o influență determinantă asupra comportamentului filialei pe piață. Drept urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, deși se constată că respectiva societate‑mamă nu a participat direct la acorduri, cu excepția cazului în care această societate dovedește că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață […]”
192. Deși considerăm că întinderea și aplicarea acestei prezumții rămân, în principiu, discutabile, considerăm totuși că analiza adoptată în această privință de Tribunal nu este afectată de nicio eroare de drept.
193. În primul rând, propunem Curții să înlăture, de la bun început, argumentul întemeiat pe o interpretare eronată a Hotărârii AEG‑Telefunken/Comisia, citată anterior. Astfel, după cum susține Comisia, ARBED adoptă o lectură în mod clar incorectă a acestei hotărâri judecătorești. În cauza respectivă, la fel ca în prezenta cauză, societatea‑mamă nu comisese niciun act și se punea problema dacă aceasta putea fi considerată răspunzătoare pentru actele filialelor sale.
194. În al doilea rând, trebuie remarcat că Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, confirmă principiul potrivit căruia Comisia este îndreptățită să impute societății‑mamă comportamentul ilicit al unei filiale în cazul în care se stabilește că prima deține întregul capital al celei de a doua.
195. Acest principiu se întemeiază pe prezumția potrivit căreia o societate‑mamă care deține în proporție de 100 % capitalul filialei sale exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului acesteia din urmă. Astfel, se presupune că filiala nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață și aplică instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă. Societatea‑mamă și filiala sunt astfel considerate ca reprezentând una și aceeași unitate economică și, prin urmare, ca formând o singură „întreprindere” în sensul dreptului concurenței, ceea ce permite Comisiei să adreseze o decizie prin care să se aplice amenzi societății‑mamă, fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.
196. Curtea amintește că este vorba despre o prezumție simplă, societatea‑mamă fiind astfel obligată să furnizeze dovezi suficiente pentru a demonstra că filiala sa a acționat în mod autonom pe piață. În cazul în care prezumția nu este răsturnată, Comisia este astfel în măsură să considere ulterior societatea‑mamă ca fiind răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale.
197. În sfârșit, Curtea confirmă că este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale.
198. Curtea pune astfel capăt diferențelor de interpretare care au condus la pronunțarea Hotărârii Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior, și pe care ARBED o reia, de altfel, în susținerea obiecțiunii sale. În concluziile prezentate în cauza care a condus la pronunțarea acestei hotărâri, avocatul general Mischo a considerat că simpla deținere a unei participații de 100 % din capital nu era suficientă, în sine, pentru a stabili răspunderea societății‑mamă(77) și, în cauza respectivă, Curtea invocase de fapt alte împrejurări care puteau dovedi exercitarea efectivă a unei influențe decisive, în afară de deținerea integrală a capitalului filialei(78) .
199. Astfel, ca urmare a Hotărârii Stora Koppargers Bergslags/Comisia, citată anterior, se pune problema dacă deținerea integrală a capitalului filialei era suficientă pentru a se stabili o prezumție de apartenență la aceeași „întreprindere” sau, dacă era necesar, astfel cum pare să considere ARBED în prezenta cauză, să se furnizeze elemente suplimentare, precum cele invocate în cadrul cauzei care a dus la pronunțarea hotărârii menționate.
200. În Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, Curtea înlătură această incertitudine și statuează că alte împrejurări care pot dovedi exercitarea efectivă a unei influențe decisive „nu au fost evidențiate de Curte decât în scopul de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul, iar nu pentru a condiționa punerea în aplicare a prezumției […] de prezentarea unor indicii suplimentare referitoare la exercitarea în mod efectiv a unei influențe a societății‑mamă”(79) .
201. Curtea confirmă astfel interpretarea reținută de Tribunal în Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior, la punctul 90 din hotărârea atacată.
202. Având în vedere aceste elemente, analiza adoptată de Tribunal la punctele 89-91 din hotărârea atacată este, prin urmare, greu de criticat.
203. Aceasta cu atât mai puțin cu cât Tribunalul nu s‑a limitat să aplice prezumția întemeiată pe deținerea de către societatea‑mamă a întregului capital al filialei sale pentru a stabili răspunderea ARBED. La punctele 96-98 din hotărârea atacată, acesta a remarcat, de asemenea, existența unor indicii suplimentare care dovedeau că TradeARBED nu își stabilea în mod autonom comportamentul pe piața comunitară a barelor(80) .
204. Suntem pe deplin de acord cu această abordare. Astfel, deși Curtea a soluționat de fapt această problemă la punctul 61 din Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, rămânem totuși convinși că răspunderea societății‑mamă nu poate fi stabilită numai pe baza unei prezumții întemeiate pe deținerea capitalului. Astfel, dacă deținerea integrală a capitalului este suficientă pentru a stabili existența legăturii de grup, nu considerăm că aceasta poate, în sine, să prezume exercitarea efectivă a unei autorități manageriale reprezentând un acord tacit pentru săvârșirea încălcării. În opinia noastră, este necesar să se prezinte de către Comisie alte elemente de probă care să poată demonstra lipsa de autonomie a filialei, și aceasta pentru a apăra drepturile fundamentale recunoscute întreprinderilor.
205. Ne referim în special la respectarea dreptului la apărare și a principiului prezumției de nevinovăție prevăzute la articolele 47 și 48 din Cartă. Curtea a recunoscut în mod repetat că aceste drepturi fundamentale, garantate inclusiv la articolul 6 din CEDO, trebuie să fie respectate în toate procedurile cu privire la încălcări ale normelor de concurență susceptibile să conducă la aplicarea unor sancțiuni, cum ar fi amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu, chiar dacă este vorba despre o procedură care are caracter administrativ. În această privință, Curtea s‑a întemeiat în mod expres pe natura încălcărilor în cauză, prec um și pe natura și pe gradul de severitate ale sancțiunilor aferente(81) . Știm, de asemenea, că respectarea acestor garanții este de o importanță cu atât mai mare cu cât ne aflăm în cadrul unei proceduri cu caracter cvasi‑penal, în care Comisia exercită funcții de investigație, de cercetare și de decizie și dispune, în această privință, de o largă putere de apreciere(82) .
206. Or, prezumția de răspundere rămâne, în esența sa, o excepție de la principiul prezumției de nevinovăție. Astfel, potrivit acestui principiu, sarcina probei trebuie să revină autorităților de investigație și îndoiala să profite acuzatului. Or, prezumția de răspundere în cauză ușurează considerabil sarcina probei care revine Comisiei și obligă societățile‑mamă să furnizeze suficiente elemente de probă pentru a răsturna prezumția în cauză. Această răsturnare a sarcinii probei afectează, fără îndoială, dreptul la apărare al întreprinderilor.
207. Curtea Europeană a Drepturilor Omului admite inversările în privința sarcinii probei care conduc la prezumții de răspundere. În Hotărârea Salabiaku împotriva Franței, citată anterior(83), aceasta a considerat că principiul prezumției de nevinovăție garantat la articolul 6 alineatul (2) din CEDO nu se opune unei prezumții de răspundere de fapt sau de drept dacă aceasta se încadrează în „limite rezonabile care să țină cont de gravitatea problemei și care să garanteze dreptul la apărare”.
208. Astfel, în Hotărârea Janosevic împotriva Suediei, citată anterior, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a procedat la un test de proporționalitate cu privire la o prezumție de răspundere inclusă în reglementarea fiscală suedeză. Această reglementare prevedea că inadvertențele descoperite în cursul unui proces de impozitare se datorau unui act impardonabil imputabil contribuabilului și că nu era în mod evident nerezonabil să se aplice o majorare a impozitului pentru a sancționa actul respectiv. Prin urmare, sistemul fiscal suedez funcționa pe baza unei prezumții de răspundere a cărei răsturnare era în sarcina contribuabilului(84) .
209. Curtea Europeană a Drepturilor Omului a considerat că această prezumție se încadra în limite rezonabile în măsura în care prezumția era relativă (normele aplicabile în materie prevedeau unele mijloace de apărare întemeiate pe elemente subiective) și în măsura în care un sistem eficient de impozitare era important pentru apărarea intereselor financiare ale statului. CEDO a mai arătat că această concluzie implica, în general, „ca instanțele [...] să procedeze [...] în fiecare caz în parte la o apreciere nuanțată și nu foarte restrictivă a aspectului dacă există motive de anulare sau de amânare a majorării impozitului”(85) .
210. În sensul acestei jurisprudențe, trebuie, prin urmare, să acordăm atenție modului în care punem în aplicare prezumția în cauză. Deși aceasta este justificată de necesitatea de a asigura o punere în aplicare eficientă a normelor de concurență, constatăm totuși că aplicarea sa depășește în prezent simplul „caz particular în care o societate‑mamă deține integral capitalul filialei sale”, vizat în Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior(86) . Astfel, în Hotărârea General Química și alții/Comisia(87), această prezumție este aplicată în cadrul unui grup cu participare piramidală, sub‑filiala care a participat la încălcare fiind controlată de o filială care era la rândul său deținută integral de societatea‑mamă. De asemenea, în Hotărârile Arkema/Comisia(88) și Elf Aquitaine/Comisia(89), prezumția menționată este aplicată în cazul în care societatea‑mamă deține 98 % din filiala sa.
211. Cum se poate garanta că prezumția în cauză se încadrează „în limite rezonabile”?
212. Aceasta trebuie să poată fi combătută. După cum am arătat, Curtea a confirmat acest principiu în Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, subliniind că această prezumție poate fi răsturnată demonstrându‑se că, având în vedere legăturile economice, juridice și organizatorice, filiala acționează în mod autonom pe piață și nu constituie o singură unitate economică împreună cu societatea‑mamă(90) . Or, dincolo de această afirmație de principiu, se pare că prezumția în cauză este foarte greu de răsturnat(91) . Astfel, în cadrul unui grup de societăți, cum altfel să se dovedească lipsa de influență a societății‑mamă asupra practicilor comerciale ale unei filiale dacă nu, astfel cum a procedat în acest caz Comisia, prin căutarea în cadrul realizării încălcării imputate a unor elemente obiective care să facă plauzibilă prezumția în cauză.
213. Considerăm că prezumția în cauză trebuie să fie, în fiecare caz, coroborată cu alte elemente de fapt care dovedesc exercitarea unei influențe decisive a societății‑mamă asupra filialei sale(92) . Acest lucru ar permite evitarea unei abordări care ar tinde, în mod automat, să întemeieze răspunderea societăților‑mamă exclusiv pe deținerea capitalului. Aceasta ar încuraja autoritățile de investigare să procedeze, în fiecare caz, la o apreciere nuanțată a legăturilor economice, juridice și organizatorice care leagă societatea‑mamă de filiala sa. În cazul unei filiale deținute în proporție de 100 %, sarcina probei care revine Comisiei ar trebui să fie de fapt mai puțin dificilă decât cea care îi revine în cazul unei filiale deținute în proporție de 70 %, dar aceasta nu ar trebui să lipsească.
214. După cum am arătat, în prezenta cauză, Comisia și Tribunalul s‑au întemeiat de fapt pe coroborarea prezumției privind controlul TradeARBED cu alte elemente(93) .
215. În aceste condiții, considerăm că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atribuind ARBED răspunderea pentru încălcarea săvârșită de TradeARBED. În consecință, propunem Curții să respingă al doilea aspect, întemeiat pe o aplicare eronată a jurisprudenței cu privire la condițiile în care încălcarea săvârșită de o filială poate fi atribuită societății‑mamă a acesteia, ca fiind neîntemeiat.
d) Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe erori de drept săvârșite în constatarea exercitării efective a unei influențe decisive a ARBED asupra TradeARBED
216. În susținerea celui de al treilea aspect, amintim că ARBED critică punctul 96 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a arătat că elementele de probă furnizate de Comisie confirmau „nu participarea materială efectivă a ARBED la încălcările în cauză, ci influența determinantă a acesteia asupra comportamentului TradeARBED și utilizarea efectivă a acestei puteri”. Aceasta consideră că Tribunalul a reținut, în mod eronat, existența unei prezumții de participare înlăturată în mod expres de Comisie și a substituit astfel, în afara competenței sale, aprecierea Comisiei cu propria sa apreciere. Aceasta susține, de asemenea, că Tribunalul a încălcat principiul autorității de lucru judecat al deciziei inițiale și al deciziei în litigiu. În sfârșit, ARBED reamintește că, potrivit Hotărârilor AEG‑Telefunken/Comisia și Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citate anterior, răspunderea societăților‑mamă este întemeiată pe participarea efectivă a acestora la încălcare.
217. Mai întâi trebuie să se constate că argumentele invocate de ARBED se întemeiază pe o interpretare eronată a consecințelor legate de imputabilitatea unei practici anticoncurențiale. Astfel, din jurisprudența Curții, amintită de Tribunal la punctele 104 și 116 din hotărârea atacată, rezultă că se presupune că o societate a săvârșit ea însăși încălcarea atunci când i se impută activitățile anticoncurențiale ale unui alt subiect de drept(94) .
218. În consecință, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept și nu a depășit limitele atribuțiilor sale considerând că ARBED a participat la încălcare, având în vedere influența decisivă pe care aceasta a exercitat‑o asupra TradeARBED.
219. În continuare, în ceea ce privește obiecțiunea întemeiată pe o încălcare a principiului autorității de lucru judecat, aceasta este, în opinia noastră, inadmisibilă pentru aceleași motive care au fost deja expuse în cadrul analizei noastre cu privire la primul motiv. Astfel, după cum a arătat Comisia, această obiecțiune a fost respinsă de Tribunal ca fiind inoperantă la punctul 102 din hotărârea atacată.
220. În sfârșit, putem respinge obiecțiunea ARBED întemeiată pe hotărârile AEG‑Telefunken/Comisia și Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citate anterior. După cum am arătat și după cum a susținut Comisia, ARBED se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârilor menționate.
221. Prin urmare, considerăm că al treilea aspect poate fi respins ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
e) Concluzia
222. Având în vedere toate aceste elemente, propunem Curții să respingă al doilea motiv, întemeiat pe nerespectarea de către Tribunal a normelor care reglementează imputabilitatea practicilor anticoncurențiale în cadrul unui grup de societăți, ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
3. Aprecierea noastră cu privire la al doilea motiv în măsura în care este invocat de ProfilARBED (C‑216/09 P)
223. Problema pe care o ridică al doilea motiv este dacă întreprinderii ProfilARBED, în măsura în care a moștenit activitățile economice și industriale ale ARBED în sectorul barelor, i se putea atribui răspunderea, în acest temei, pentru comportamentul anticoncurențial al ARBED și al TradeARBED.
i) Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o încălcare a principiului autonomiei juridice a persoanei juridice, a principiului libertății de a desfășura o activitate comercială și a principiului răspunderii personale
224. În opinia noastră, examinarea primului aspect ridică dificultăți speciale în ceea ce privește ProfilARBED. Deși prima obiecțiune, care tinde să conteste modul în care Tribunalul a aplicat noțiunea „întreprindere”, poate fi respinsă pentru aceleași motive care au fost prezentate în cadrul recursului introdus de ARBED, a doua și a treia obiecțiune necesită, în opinia noastră, o concluzie diferită în ceea ce privește ProfilARBED.
225. Astfel, este cunoscut că ProfilARBED a fost constituită ca filială a ARBED în proporție de 100 % la 27 noiembrie 1992, respectiv la un an după încetarea încălcării. În consecință, având în vedere data constituirii sale, este în mod efectiv imposibil să se considere că aceasta a participat la actele ilicite în sensul articolului 1 din decizia în litigiu.
226. Or, aceasta este concluzia la care a ajuns Tribunalul întemeindu‑se, la punctul 113 din hotărârea atacată, pe „conceptul fundamental
de unitate economică”(95) și, la punctele 109 și 110 din hotărârea menționată, pe jurisprudența cu privire la criteriul continuității economice.
227. Or, deși conceptul unității economice este într‑adevăr important pentru asigurarea unei puneri în aplicare eficiente a normelor de concurență, nu este mai puțin adevărat că utilizarea acestui concept trebuie să garanteze respectarea drepturilor și a principiilor care guvernează imputabilitatea actelor anticoncurențiale și nu trebuie să golească de sens principiul răspunderii personale.
228. Astfel, să nu uităm că este vorba despre a sancționa și că principiul răspunderii personale este un principiu fundamental al dreptului nostru, care presupune adoptarea unui comportamentul individual sancționabil. Prin urmare, conceptul unității economice nu poate justifica derogări de la acest principiu decât în cazul în care acestea au un caracter excepțional și sunt necesare în vederea asigurării eficienței normelor de concurență.
229. Printre derogările admise de Curte se numără situația în care există o succesiune economică între două entități care aparțin aceluiași grup de societăți. Comisia poate astfel atribui răspunderea pentru o încălcare nu autorului acesteia, ci întreprinderii la care au fost transferate activitățile economice vizate de înțelegere, întrucât cele două entități aparțin aceleiași unități economice. După cum a arătat Tribunalul la punctul 110 din hotărârea atacată, scopul acestei norme este acela de a evita operațiunile frauduloase în interiorul unui grup de societăți, menite să eludeze plata amenzii.
230. Or, în prezenta cauză, niciun element nu demonstrează că înființarea ProfilARBED și transferul către aceasta a activității economice în domeniul barelor sunt rezultatul unei astfel de operațiuni. Prin urmare, în pofida transferării activităților sale, ARBED a continuat să existe din punct de vedere juridic și economic. Deși aceasta nu mai desfășoară activități economice semnificative pe piața barelor, continuă totuși să prezinte o cifră de afaceri pozitivă și deține în proprietate, în activele sale, TradeARBED și ProfilARBED. În plus, în lipsa unei dovezi contrare, ARBED a păstrat autoritatea managerială asupra grupului ARBED, exercitând o influență decisivă asupra ProfilARBED și asupra TradeARBED. Astfel, sancțiunea va avea un efect disuasiv și preventiv în primul rând prin intermediul societății‑mamă. Plata amenzii ar trebui să determine ARBED să își schimbe comportamentul pe piață și să exercite un rol de supraveghere a comportamentelor filialelor sale.
231. Prin urmare, având în vedere aceste elemente și ținând cont în special de data constituirii ProfilARBED, considerăm că nu exista niciun temei juridic care să permită Tribunalului să atribuie ProfilARBED răspunderea pentru actele anticoncurențiale săvârșite de ARBED și de TradeARBED și să considere că ProfilARBED a contribuit la realizarea acestora, în sensul articolului 1 din decizia în litigiu.
232. În schimb, acest lucru nu trebuie să împiedice Comisia să implice ProfilARBED în cauză în ceea ce privește plata amenzii.
233. Astfel, după cum am arătat, ProfilARBED rămâne o filială deținută integral de ARBED. În plus, acesteia i‑au fost transferate activități industriale a căror valoare de piață rezultă, cel puțin în parte, din acorduri anticoncurențiale la care au participat ARBED și TradeARBED. Prin urmare, considerăm că ProfilARBED nu putea ignora originea în parte frauduloasă a activului pe care l‑a moștenit, întrucât a fost înființată de ARBED la scurt timp după săvârșirea încălcării, ca filială deținută integral. În aceste condiții, considerăm că situația acesteia poate fi asimilată celei în care se află un „tăinuitor” în dreptul penal intern. În opinia noastră, numai această analiză ar justifica faptul că, în aplicarea normelor aplicabile în mod normal și obișnuit în materie de sancțiuni penale, Comisia este îndreptățită, la articolul 2 din decizia în litigiu, să implice ProfilARBED în plata amenzii și, după caz, dacă aceasta săvârșește alte încălcări, să o considere ca fiind recidivistă.
234. Având în vedere toate aceste elemente, considerăm că Tribunalul a încălcat principiul răspunderii personale statuând că Comisia era îndreptățită să atribuie ProfilARBED răspunderea pentru comportamentul ilicit al ARBED și al TradeARBED și să considere că aceasta a participat la actele ilicite în sensul articolului 1 din decizia în litigiu.
235. Prin urmare, considerăm că a doua obiecțiune, întemeiată pe încălcarea principiului răspunderii personale, este fondată.
ii) Concluzia
236. Având în vedere toate aceste elemente și fără a fi necesară examinarea celei de a treia obiecțiuni a primului aspect, propunem Curții să admită al doilea motiv, întemeiat pe nerespectarea de către Tribunal a normelor care reglementează imputabilitatea practicilor anticoncurențiale în cadrul unui grup de societăți, în măsura în care este invocat în cadrul recursului incident introdus de ProfilARBED (C‑216/09 P).
C – Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o interpretare eronată a normelor de prescripție
237. Al treilea motiv, invocat de grupul ARBED, nu va fi examinat decât în măsura în care este invocat de ARBED, întrucât al doilea motiv a fost deja admis în măsura în care este invocat de ProfilARBED și de TradeARBED.
238. ARBED critică raționamentul Tribunalului, potrivit căruia întreruperea termenului de prescripție îi era opozabilă în măsura în care aceasta a „participat la încălcare” în sensul articolului 2 alineatul (1) din Decizia nr. 715/78 și al articolului 25 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003.
1. Hotărârea atacată
239. La punctul 143 din hotărârea atacată, Tribunalul a indicat mai întâi că „[p]rin «întreprindere care a participat la încălcare» trebuie […] să se înțeleagă, în sensul [articolului 2 alineatul (1) din Decizia nr. 715/78 și al articolului 25 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003], orice întreprindere identificată ca atare într‑o decizie a Comisiei prin care se sancționează o încălcare”. În această privință, Tribunalul se referă la Hotărârea Compagnie maritime belge/Comisia(96) .
240. În continuare, Tribunalul a arătat următoarele:
„145 […] din aceste dispoziții reiese că prescripția este întreruptă nu numai pentru toate întreprinderile care au făcut obiectul unui act de investigare sau de cercetare, ci și pentru întreprinderile care, deși au participat la încălcare, nu sunt cunoscute pentru moment de Comisie și, prin urmare, nu au făcut obiectul niciunei măsuri de investigare sau nu sunt destinatarele niciunui act de procedură. După cum subliniază Comisia de asemenea în mod întemeiat, sintagma «care au participat la încălcare» presupune un fapt obiectiv, și anume participarea la încălcare, ce se distinge de un element subiectiv și conex cum ar fi identificarea unei astfel de întreprinderi în cursul procedurii administrative. Astfel, este posibil ca o întreprindere să fi participat la încălcare fără ca acest fapt să fie cunoscut de Comisie în momentul în care îndeplinește un act de întrerupere a prescripției.
146 Indiferent de situație, trebuie să se rețină că, în prezenta cauză, ARBED a «participat la încălcare», întrucât, conform [Hotărârii Metsä-Serla și alții/Comisia, citată anterior], comportamentul ilicit al TradeARBED îi poate fi imputat, astfel încât se consideră că a săvârșit ea însăși această încălcare.”
2. Principalele argumente ale părților
241. Prin intermediul primei obiecțiuni, ARBED arată că nu ar fi fost identificată ca o întreprindere „care a participat la încălcare” în decizia în litigiu și situația sa ar fi fundamental diferită de cea a întreprinderii vizate în cauza Compagnie maritime belge/Comisia, citată anterior. Astfel, Tribunalul nu ar fi stabilit că ARBED a „participat la încălcare” în mod efectiv, iar imputarea în sarcina sa a încălcării săvârșite de TradeARBED nu ar permite să se ajungă la o astfel de concluzie. Astfel, ARBED se referă la punctul 100 din hotărârea atacată, în care Tribunalul ar fi distins, pe de o parte, imputabilitatea în sarcina societății‑mamă a încălcării săvârșite de aceasta, împreună cu filiala sa, ca urmare a participării efective la încălcarea respectivă și, pe de altă parte, răspunderea societății‑mamă pentru încălcarea săvârșită de unica sa filială ca urmare a influenței decisive pe care a exercitat‑o asupra acesteia din urmă.
242. Prin intermediul celei de a doua obiecțiuni, ARBED susține că raționamentul Tribunalului este afectat de o contradicție, având în vedere considerațiile pe care le‑a adoptat la punctul 100 din hotărârea atacată.
243. Prin intermediul celei de a treia obiecțiuni, ARBED consideră că Tribunalul a încălcat, de asemenea, principiul autorității de lucru judecat, întrucât decizia inițială constata că numai TradeARBED participase la încălcare.
244. Comisia respinge aceste argumente. În special, aceasta arată că ARBED își întemeiază încă o dată raționamentul pe o distincție eronată între „participarea” la o încălcare și imputabilitatea acesteia. În ceea ce privește argumentul întemeiat pe o încălcare a principiului autorității de lucru judecat, Comisia susține că acesta este inadmisibil.
3. Aprecierea noastră
a) Cu privire la prima obiecțiune, întemeiată pe o calificare eronată a întreprinderii „care a participat la încălcare” în sensul normelor de prescripție
245. Contrar celor susținute de ARBED, considerăm că Tribunalul putea califica în mod legitim întreprinderea „care a participat la încălcare” în sensul articolului 2 alineatul (2) din Decizia nr. 715/78 și al articolului 25 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003 și putea să opună acesteia actele de întrerupere a termenului de prescripție.
246. Apreciem că Tribunalul are dreptate nu ca urmare a considerațiilor prezentate de acesta la punctul 143 din hotărârea atacată, cu care de altfel nu suntem de acord(97), ci având în vedere motivele pe care le‑a prezentat la punctele următoare, care sunt suficiente în sine pentru a susține concluzia Tribunalului.
247. Astfel, după cum a arătat Tribunalul la punctul 145 din hotărârea atacată, expresia „care a participat la încălcare” implică un fapt obiectiv, respectiv participarea la încălcare. Or, după cum am demonstrat, răspunderea pentru actele anticoncurențiale săvârșite de TradeARBED a fost atribuită ARBED ca urmare a influenței decisive pe care aceasta din urmă a exercitat‑o asupra celei dintâi la momentul săvârșirii încălcării. Se presupune astfel că ARBED a contribuit la săvârșirea încălcării. Potrivit unei jurisprudențe constante pe care Tribunalul o amintește la punctele 104 și 116 din hotărârea atacată, se presupune chiar că aceasta a săvârșit ea însăși încălcarea(98) .
248. Argumentul ARBED este, prin urmare, întemeiat pe o interpretare eronată a consecințelor legate de imputabilitatea unei practici anticoncurențiale și, în consecință, propunem ca acest argument să fie respins ca neîntemeiat.
b) Cu privire la a doua obiecțiune, întemeiată pe caracterul contradictoriu al raționamentului Tribunalului
249. ARBED se referă în mod special la punctul 100 din hotărârea atacată care, după cum indică utilizarea termenilor „în rest”, constituie un motiv suplimentar. În consecință, această obiecțiune trebuie respinsă ca fiind inadmisibilă.
c) Cu privire la a treia obiecțiune, întemeiată pe o încălcare a principiului autorității de lucru judecat
250. Propunem, de asemenea, să se respingă a treia obiecțiune ca fiind inadmisibilă. Astfel, această obiecțiune a fost respinsă de Tribunal ca fiind inoperantă la punctul 102 din hotărârea atacată. În acest sens, remarcăm că invocarea principiului autorității de lucru judecat cu privire la o decizie a Comisiei nu este relevantă, și aceasta cu atât mai puțin cu cât decizia în cauză a fost anulată de instanța Uniunii.
d) Concluzia
251. Având în vedere toate aceste elemente, considerăm că al treilea motiv, întemeiat pe o interpretare eronată a normelor de prescripție, invocat de ARBED în cadrul recursului său, poate fi respins ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat(99) .
D – Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori de drept în aprecierea încălcării dreptului la apărare al ARBED
252. ARBED critică în esență Tribunalul pentru săvârșirea unor erori de drept în aprecierea existenței unei încălcări a dreptului său la apărare, ca urmare a duratei excesive a procedurii. Aceasta a arătat că elementele de probă necesare pentru răsturnarea prezumției de influență decisivă și de care aceasta ar fi putut dispune la momentul săvârșirii încălcării au dispărut după șaisprezece ani de procedură.
1. Hotărârea atacată
253. Criticile ARBED vizează punctele 168-171 din hotărârea atacată:
„168 […] în prezenta cauză, ARBED nu face dovada modului în care durata procedurii administrative – este adevărat, deosebit de îndelungată, dacă se ține seama și de procedura judiciară în anulare a deciziei inițiale – a putut fi defavorabilă exercitării dreptului la apărare și, în special, posibilității avute de aceasta de «a răsturna prezumția de răspundere întemeiată pe existența unor legături de capital între societatea care a participat singură la încălcare și [ea însăși], invocată pentru prima dată după șaisprezece ani de procedură». În această privință, ARBED s‑a limitat să susțină că «elementele de probă de care [aceasta] putea dispune în 1990 au dispărut după o astfel de perioadă».
169 Trebuie să se adauge că prezumția de răspundere în discuție, contrar susținerilor ARBED, nu a fost invocată «pentru prima dată după șaisprezece ani de procedură», ci a fost invocată încă din stadiul deciziei inițiale adoptate în februarie 1994 [a se vedea considerentul (322) și punctul 101 de mai sus].
170 În pofida acestui fapt, ARBED nu a demonstrat și nici măcar nu a susținut în cursul primei proceduri de pe rolul Tribunalului că filiala sa TradeARBED stabilea politica sa comercială în mod autonom, astfel încât nu constituie, împreună cu aceasta, o entitate economică unică și, prin urmare, o singură întreprindere în sensul articolului 65 CO […].
171 În sfârșit, această prezumție simplă de răspundere, al cărei principiu a fost enunțat de Curte încă din 1983 în Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, citată anterior, s‑a coroborat în speță cu elementele de probă suplimentare invocate deja de Comisie în decizia inițială […] și reținute de Tribunal în Hotărârea din 11 martie 1999, ARBED/Comisia, citată anterior […]”
2. Principalele argumente ale părților
254. În primul rând, ARBED consideră că Tribunalul, la punctul 168 din hotărârea atacată, nu a răspuns la un standard juridic corespunzător la motivul invocat de aceasta, ceea ce ar afecta hotărârea atacată printr‑o lipsă de motivare. Potrivit acesteia, Tribunalul nu ar putea să se limiteze la a răspunde că este în sarcina ARBED să demonstreze că probele cu privire la natura reală a relațiilor acesteia cu filiala sa au dispărut, chiar dacă „dovada unui astfel de fapt negativ este imposibilă”.
255. În al doilea rând, la punctul 169 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi adoptat o lectură eronată a deciziei inițiale, întrucât aceasta nu ar viza problema imputabilității în sarcina ARBED a încălcării săvârșite de filiala sa.
256. În al treilea rând, Tribunalul ar fi încălcat principiul autorității de lucru judecat, întemeindu-și aprecierea pe decizia inițială, care, în măsura în care se referă la ARBED, a fost anulată de Curte prin Hotărârea din 2 octombrie 2003, ARBED/Comisia, citată anterior.
3. Aprecierea noastră
257. Respectarea dreptului la apărare este un principiu fundamental al dreptului Uniunii consacrat la articolul 48 din Cartă. Potrivit unei jurisprudențe consacrate, respectarea acestui principiu este de o importanță capitală în cadrul desfășurării procedurii administrative realizate de Comisie în ceea ce privește încălcările dreptului concurenței(100) .
258. Respectarea dreptului la apărare impune ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii în cauză să i se ofere posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și a pertinenței faptelor reținute împotriva acesteia de către Comisie(101) . Conținutul acestor drepturi a fost afirmat în repetate rânduri în jurisprudență, iar Hotărârea Technische Unie/Comisia(102), pe care se întemeiază Tribunalul în hotărârea atacată, aduce o nouă contribuție la acest edificiu.
a) Cu privire la prima obiecțiune, întemeiată pe o nemotivare
259. Pentru a examina temeinicia primei obiecțiuni, trebuie reluată arhitectura raționamentului adoptat de Tribunal.
260. La punctul 166 din hotărârea atacată, Tribunalul a început prin a aminti jurisprudența aplicabilă și în special contribuția Hotărârii Technische Unie/Comisia, citată anterior.
261. În cauza care a condus la pronunțarea acestei hotărâri, Curtea a examinat în mod efectiv consecințele asupra respectării dreptului la apărare ale duratei excesive a procedurii administrative și, în special, a etapei de investigare(103) . În principiu, în acest stadiu, comunicarea privind obiecțiunile nu a fost încă transmisă și dreptul la apărare nu se exercită încă în mod oficial. Or, după cum a arătat Curtea, durata excesivă a etapei de investigare poate împiedica stabilirea unor probe care urmăresc combaterea existenței unor comportamente de natură să angajeze răspunderea întreprinderilor în cauză(104) și, prin urmare, poate compromite în mod iremediabil posibilitățile viitoare de apărare ale întreprinderilor implicate în cadrul celei de a doua faze a procedurii, respectiv după transmiterea comunicării privind obiecțiunile. Astfel, Curtea a statuat că aprecierea sursei eventualei diminuări a eficacității dreptului la apărare trebuie să se extindă asupra întregii proceduri, referindu‑se la durata totală a acesteia(105) .
262. Cu toate acestea, astfel cum va aminti Tribunalul la punctul 167 din hotărârea atacată, sarcina probei revine, în această privință, persoanei interesate(106) .
263. Prin urmare, Tribunalul va analiza temeinicia argumentului invocat de ARBED la punctul 168 din hotărârea atacată.
264. Într‑o primă etapă, acesta a arătat că procedura inițiată împotriva ARBED a fost deosebit de îndelungată. Astfel, amintim că comunicarea privind obiecțiunile a fost adresată ARBED la 8 martie 2006, în timp ce Comisia a efectuat primele verificări în anul 1991, respectiv cu cincisprezece ani mai devreme. Totuși, durata acestei etape administrative trebuie să țină cont de procedura jurisdicțională inițiată în fața instanțelor Uniunii, care a durat aproximativ nouă ani și cinci luni.
265. Într‑o a doua etapă, Tribunalul a examinat dacă ARBED a demonstrat în mod efectiv că o astfel de durată a afectat posibilitățile de care dispunea aceasta pentru a se apăra. Tribunalul a remarcat, în această privință, că ARBED s‑a limitat să susțină că „elementele de probă de care [aceasta] putea dispune în 1990 au dispărut după o astfel de perioadă”.
266. Această motivare este scurtă. Tribunalul nu amintește că, în temeiul unei jurisprudențe constante, întreprinderea în cauză trebuie să prezinte elemente de probă detaliate și convingătoare și nu se poate limita la o argumentație abstractă și imprecisă(107) . Totuși, considerăm că această motivare este suficientă, având în vedere caracterul deosebit de abstract și de general al afirmației ARBED. Astfel, această întreprindere nu poate susține în mod valabil că a răspuns, ca atare, cerințelor „sarcinii probei” arătând că „elementele de probă […] au dispărut după o astfel de perioadă”.
267. În consecință, considerăm că concluzia Tribunalului din cuprinsul punctului 168 din hotărârea atacată nu este afectată de nicio lipsă de motivare. Propunem, așadar, respingerea primului motiv ca fiind nefondat.
b) Cu privire la a doua și la a treia obiecțiune, întemeiate pe o lectură eronată a deciziei inițiale și pe o încălcare a principiului autorității de lucru judecat
268. Criticile formulate de ARBED sunt, în opinia noastră, pe deplin fondate.
269. Pe de o parte, Tribunalul a adoptat o interpretare eronată a deciziei inițiale. Contrar celor arătate de acesta, prezumția de răspundere nu a fost invocată în etapa deciziei inițiale, întrucât, astfel cum a arătat el însuși la punctul 95 din Hotărârea din 11 martie 1999, ARBED/Comisia, citată anterior, „trebuie să se constate că în niciun moment din cursul procedurii administrative, Comisia nu a notificat în mod oficial [ARBED] cu privire la intenția sa de a‑i atribui răspunderea pentru comportamentul TradeARBED”. De asemenea, decizia inițială nu face nicio mențiune în acest sens.
270. Pe de altă parte, Tribunalul și‑a întemeiat aprecierea pe o procedură și pe o decizie care au făcut obiectul unei anulări pronunțate de Curte în Hotărârea din 2 octombrie 2003, ARBED/Comisia, citată anterior(108) . Procedând astfel, Tribunalul nu a respectat, prin urmare, efectele aferente unei hotărâri de anulare(109) și, în mod similar, a încălcat principiul autorității de lucru judecat(110) .
271. Totuși, deși considerăm că aceste obiecțiuni sunt pe deplin întemeiate, ele nu sunt de natură să determine anularea hotărârii atacate. Astfel, obiecțiunile în cauză sunt îndreptate împotriva unor motive suplimentare din hotărârea atacată. Considerațiile adoptate de Tribunal la punctul 168 din hotărârea atacată sunt astfel suficiente pentru a întemeia concluzia acestuia, după cum demonstrează de altfel utilizarea termenilor „[t]rebuie să se adauge” la punctul 169 din hotărârea atacată. Prin urmare, astfel de obiecțiuni trebuie respinse ca fiind inoperante.
4. Concluzia
272. Având în vedere aceste elemente, propunem Curții să declare al patrulea motiv, întemeiat pe erori de drept în aprecierea Tribunalului cu privire la încălcarea dreptului la apărare al ARBED, ca fiind nefondat și să îl respingă.
273. Având în vedere toate aceste considerații, apreciem că recursul introdus de ARBED în cauza C‑201/09 P trebuie respins ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
VIII – Cu privire la concluziile examinării recursurilor introduse în cauzele C‑201/09 P și C‑216/09 P
274. În primul rând, propunem Curții să respingă recursul introdus de ARBED în cauza C‑201/09 P, ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
275. În al doilea rând, în ceea ce privește recursul incident introdus de ProfilARBED și de TradeARBED în cauza C‑216/09 P, propunem Curții să anuleze hotărârea atacată în măsura în care Tribunalul a statuat că Comisia era îndreptățită să atribuie ProfilARBED răspunderea pentru comportamentul anticoncurențial al ARBED și al ProfilARBED.
276. În al treilea rând, în ceea ce privește recursul introdus de Comisie în cauza C‑216/09 P, propunem Curții să anuleze hotărârea atacată în măsura în care Tribunalul a statuat că suspendarea termenului de prescripție nu producea efecte decât pentru ARBED. Astfel, considerăm că suspendarea termenului de prescripție trebuie să producă efecte pentru toate întreprinderile care au participat la încălcare. Prin urmare, aceasta trebuie să fie opozabilă TradeARBED, ProfilARBED neputând, în opinia noastră, să fie considerată ca atare.
277. În cazul anulării hotărârii atacate cu recurs, articolul 61 din Statutul Curții de Justiție prevede că aceasta poate fie să trimită cauza Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe, fie să soluționeze ea însăși litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată.
IX – Cu privire la istoricul litigiului
278. Litigiul în prezenta cauză se referă la cercetările inițiate de Comisie, ca urmare a încălcării săvârșite de TradeARBED în perioada cuprinsă între 1 iulie 1988 și 16 ianuarie 1991.
279. Decizia în litigiu are ca obiect să atribuie întreprinderilor ARBED și ProfilARBED răspunderea pentru acest act anticoncurențial și să le aplice, în solidar cu TradeARBED, o amendă.
A – În ceea ce privește ProfilARBED
280. Având în vedere considerațiile pe care le‑am adoptat la punctele 224-235 din prezentele concluzii, considerăm că decizia în litigiu trebuie anulată în măsura în care se referă la ProfilARBED.
B – În ceea ce privește TradeARBED
281. În fața Tribunalului, TradeARBED a invocat trei motive de anulare.
282. În ceea ce privește primul motiv de anulare, întemeiat pe lipsa de temei juridic a deciziei în litigiu, acesta a fost în mod întemeiat respins de Tribunal ca fiind nefondat.
283. În ceea ce privește al doilea motiv de anulare, întemeiat pe încălcarea normelor în materie de prescripție a investigărilor, problema decisivă în ceea ce privește TradeARBED este dacă introducerea acțiunii în fața instanței Uniunii a suspendat termenul de prescripție pentru aceasta. Am arătat că Tribunalul, în cadrul aprecierii sale cu privire la acest motiv, a săvârșit o eroare de drept statuând că suspendarea termenului de prescripție nu producea efecte față de TradeARBED.
284. Pentru motivele prezentate la punctele 71-81 din prezentele concluzii, considerăm că termenul de prescripție a fost suspendat față de TradeARBED.
285. Acum trebuie să examinăm consecințele acestei constatări asupra calculului termenului de prescripție de cinci ani. De la adoptarea deciziei inițiale(111) la 16 februarie 1994, termenul de prescripție a curs până la introducerea primei acțiuni în fața Tribunalului la 8 aprilie 1994, respectiv timp de șapte săptămâni. În continuare, acesta a fost suspendat până la 11 martie 1999, dată la care Tribunalul a pronunțat Hotărârea ARBED/Comisia, citată anterior, respectiv timp de aproximativ cinci ani. Acesta a curs din nou până la 11 mai 1999, dată la care ARBED a introdus un recurs în fața Curții, respectiv timp de două luni. Termenul de prescripție a fost din nou suspendat până la 2 octombrie 2003, dată la care Curtea a pronunțat Hotărârea ARBED/Comisia, citată anterior, respectiv timp de patru ani și cinci luni. Acesta a curs din nou timp de aproximativ doi ani și patru luni până la notificarea noii comunicări privind obiecțiunile către grupul ARBED, la 8 martie 2006, act care a întrerupt termenul de prescripție. Prin urmare, la 8 noiembrie 2006, decizia în litigiu a fost adoptată în termenul de prescripție de cinci ani.
286. În ceea ce privește termenul de prescripție de zece ani, care curge începând de la data încetării încălcării, respectiv de la 17 ianuarie 1991, acesta trebuie să fie extins cu perioada în cursul căreia procedura a fost suspendată, respectiv cu aproximativ nouă ani și cinci luni. Prin urmare, la 8 noiembrie 2006, decizia în litigiu, care obligă TradeARBED la plata unei amenzi, a fost adoptată în acest termen.
287. Al doilea motiv de anulare, întemeiat pe încălcarea normelor în materie de prescripție a investigărilor, trebuie, în consecință, respins ca fiind nefondat în măsura în care este invocat de TradeARBED.
288. În ceea ce privește al treilea motiv de anulare, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, Tribunalul nu l‑a examinat în măsura în care se referea la TradeARBED.
289. Argumentele invocate de TradeARBED sunt rezumate la punctele 162 și 163 din hotărârea atacată. Acestea sunt identice cu cele invocate de ARBED și urmăresc să obțină o anulare a deciziei în litigiu sau cel puțin anularea articolului 2 din decizia respectivă. Întemeindu‑se pe Hotărârea Technische Unie/Comisia, citată anterior, TradeARBED susține că, dată fiind durata deosebit de lungă a procedurii, elementele de probă care puteau demonstra că ARBED nu exercita o influență decisivă asupra acesteia au dispărut.
290. Tribunalul a examinat temeinicia celui de al treilea motiv în măsura în care era invocat de ARBED la punctele 165-172 din hotărârea atacată. Pentru aceleași motive pe care acesta le‑a invocat la punctul 168 din hotărârea menționată, considerăm că acest motiv trebuie respins ca fiind nefondat. La fel ca ARBED, TradeARBED nu a făcut dovada modului în care durata procedurii administrative ar fi putut fi defavorabilă exercitării dreptului său la apărare.
291. Având în vedere toate aceste elemente, acțiunea în anulare introdusă de TradeARBED împotriva deciziei în litigiu trebuie respinsă.
X – Cu privire la cheltuielile de judecată
292. Potrivit articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
293. Potrivit articolului 69 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură, devenit aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din acest regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
294. Cu toate acestea, în conformitate cu articolul 69 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de procedu ră, pentru motive excepționale sau în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere, Curtea poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.
295. În cauza C‑201/09 P, ARBED a căzut în pretenții cu privire la toate capetele de cerere. Prin urmare, propunem Curții să oblige această întreprindere să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisie.
296. În cauza C‑216/09 P, Comisia a căzut în pretenții în ceea ce privește motivul întemeiat pe nerespectarea normelor care reglementează imputabilitatea practicilor anticoncurențiale față de ProfilARBED. În mod similar, ProfilARBED și TradeARBED au căzut în pretenții în ceea ce privește motivul întemeiat pe o interpretare eronată a normei privind suspendarea termenului de prescripție. În consecință, fiecare parte va suporta propriile cheltuieli de judecată.
XI – Concluzie
297. În lumina considerațiilor de mai sus, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
„1) Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 31 martie 2009, ArcelorMittal Luxembourg și alții/Comisia (T‑405/06), în măsura în care Tribunalul a statuat următoarele:
– Comisia Europeană era îndreptățită să atribuie ArcelorMittal Belval & Differdange SA răspunderea pentru comportamentele anticoncurențiale ale ArcelorMittal Luxembourg SA și ArcelorMittal International SA, și
– suspendarea termenului de prescripție în temeiul articolului 3 din Decizia nr. 715/78/CECO a Comisiei din 6 aprilie 1978 privind termenul de prescripție pentru procedurile de urmărire și executare a sancțiunilor conform Tratatului de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului și al articolului 25 alineatul (6) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat nu producea efecte pentru ArcelorMittal International SA.
2)	Respinge recursul introdus de ArcelorMittal Luxembourg SA în cauza C‑201/09 P ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
3)	Anulează articolul 1 din Decizia Comisiei din 8 noiembrie 2006 privind procedura de aplicare a articolului 65 din Tratatul CECO acordurilor și practicilor concertate în care sunt implicați producători europeni de bare (Cazul COMP/F/38.907 – Bare de oțel) în măsura în care se referă la ArcelorMittal Belval & Differdange SA.
4)	Respinge acțiunea în anulare introdusă de ArcelorMittal International SA împotriva acestei decizii ca fiind nefondată.
5)	În cauza C‑201/09 P, ArcelorMittal Luxembourg SA suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană.
6) În cauza C‑216/09 P, ArcelorMittal Belval & Differdange SA, ArcelorMittal International SA și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.”
(1) .
(2)
–	Fostă Arcelor Luxembourg SA, denumită în continuare „ARBED”.
(3)
–	Fostă Arcelor Profil Luxembourg SA, denumită în continuare „ProfilARBED”.
(4)
–	Fostă Arcelor International SA, denumită în continuare „TradeARBED”.
(5)
–	T‑405/06, Rep., p. II‑771, denumită în continuare „hotărârea atacată”.
(6)
–	Această decizie a făcut obiectul unei publicări în rezumat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (JO 2008, C 235, p. 4, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
(7)
–	T‑24/07, Rep., p. II‑2309.
(8)
–	Regulamentul Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).
(9)
–	JO L 94, p. 22. Aceste norme se întemeiază pe Regulamentul (CEE) nr. 2988/74 al Consiliului din 26 noiembrie 1974 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene privind transporturile și concurența (JO L 319, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 78), care nu este aplicabil în prezenta cauză.
(10)
–	Decizia din 16 februarie 1994 privind procedura de aplicare a articolului 65 din Tratatul CECO acordurilor și a practicilor concertate în care sunt implicați producători europeni de bare (JO L 116, p. 1, denumită în continuare „decizia inițială”).
(11)
–	T‑137/94, Rec., p. II‑303.
(12)
–	C‑176/99 P, Rec., p. I‑10687.
(13)
–	Convenție semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”).
(14)
–	Cu privire la această problemă, a se vedea Cauzele, aflate pe rolul Curții, KME Germany și alții/Comisia (C‑272/09 P) și Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Comisia (C‑73/10 P).
(15)
–	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Engel și alții împotriva Țărilor de Jos din 8 iunie 1976, seria A, nr. 22, § 82. Pentru o prezentare a jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului în ceea ce privește aplicarea acestor criterii, a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Jussila împotriva Finlandei din 23 noiembrie 2006, § 29-39.
(16)
–	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Ezeh și Connors împotriva Regatului Unit din 9 octombrie 2003, Recueil des arrêts et décisions, 2003-X, § 86.
(17)
–	De exemplu, în legătură cu o contravenție administrativă aplicată ca urmare a unui accident de circulație, a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Öztürk împotriva Germaniei din 21 februarie 1984, seria A, nr. 73; în legătură cu o sancțiune aplicată ca urmare a unei infracțiuni vamale, a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Salabiaku împotriva Franței din 7 octombrie 1988, seria A, nr. 141-A; în legătură cu o sancțiune aplicată de consiliul piețelor financiare franceze, a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Decizia Didier împotriva Franței din 27 august 2002, Recueil des arrêts et décisions, 2002-VII; în legătură cu o majorare de impozit aplicată în cadrul unei proceduri de rectificare a impunerii, a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Jussila împotriva Finlandei, citată anterior, iar în legătură cu o mustrare aplicată de Comisia bancară franceză, a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Dubus S. A. împotriva Franței din 11 iunie 2009.
(18)
–	A se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Melchers and Co. împotriva Germaniei din 9 februarie 1990, Hotărârea Société Stenuit împotriva Franței din 30 mai 1991, și Hotărârea Lilly împotriva Franței din 3 decembrie 2002. A se vedea de asemenea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Jussila împotriva Finlandei, citată anterior, § 43, și Hotărârea Dubus S.A. împotriva Franței, citată anterior, § 35, precum și, pentru o interpretare izolată, Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea OOO Neste și alții împotriva Rusiei din 3 iunie 2004.
(19)
–	Hotărârea din 8 iulie 1999 (C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125).
(20)
–	Punctul 78. Această jurisprudență a fost confirmată (a se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctul 77).
(21)
–	Hotărârea din 8 iulie 1999 (C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287).
(22)
–	Punctul 150.
(23)
–	Hotărârea din 29 octombrie 1980 (209/78-215/78 și 218/78, Rec., p. 3125).
(24)
–	JO 2010, C 83, p. 389, denumită în continuare „Carta”.
(25)
–	Hotărârea din 14 septembrie 1999 (C‑310/97 P, Rec., p. I‑5363).
(26)
–	Hotărârea din 15 octombrie 2002 (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctul 144). Comisia se referă de asemenea la Hotărârea din 24 iunie 2004, Handlbauer (C‑278/02, Rec., p. I‑6171, punctul 40).
(27)
–	Amintim că este vorba despre Regulamentul privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene privind transporturile și concurența (a se vedea nota de subsol 9).
(28)
–	C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., p. I‑7869.
(29)
–	Punctele 139 și 140. A se vedea de asemenea Hotărârea din 2 octombrie 2003, International Power și alții/NALOO (C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P și C‑180/01 P, Rec., p. I‑11421, punctele 106 și 107).
(30)
–	A se vedea analiza noastră la punctele 224-235 din prezentele concluzii.
(31)
–	A se vedea punctele 58, 83, 117 și 133 din recursul incident introdus de ProfilARBED și de TradeARBED în cadrul memoriului în răspuns al acestora la recursul introdus de Comisie (C‑216/09 P).
(32)
–	Hotărârea din 25 februarie 1969 (23/68, Rec., p. 43).
(33)
–	Hotărârea din 18 iulie 2007 (C‑119/05, Rep., p. I‑6199).
(34)
–	C‑61/98, Rec., p. I‑5003, punctele 14 și 48.
(35)
–	T‑166/01, Rec., p. II‑2875, punctul 142.
(36)
–	Comisia a acționat în mod similar într‑o decizie privind acordarea unor ajutoare de stat [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, González y Díez/Comisia (T‑25/04, Rep., p. II‑3121)].
(37)
–	A se vedea punctele 473-479 din motivele deciziei în litigiu.
(38)
–	Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3).
(39)
–	JO 2002, C 152, p. 5.
(40)
–	T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 și T‑98/03, Rep., p. II‑4331.
(41)
–	A se vedea Hotărârea din 4 aprilie 2000, Comisia/Consiliul (C‑269/97, Rec., p. I‑2257), în care Curtea a statuat că „actele comunitare trebuie adoptate potrivit normelor tratatului în vigoare la data adoptării acestora” (punctul 45).
(42)
–	A se vedea Hotărârea din 22 aprilie 2008, Comisia/Salzgitter (C‑408/04 P, Rep., p. I‑2767, punctul 88 și jurisprudența citată).
(43)
–	A se vedea Hotărârea din 2 mai 1996, Hopkins și alții (C‑18/94, Rec., p. I‑2281, punctul 14 și jurisprudența citată).
(44)
–	Hotărârea din 15 iulie 1960, Campolongo/Înalta Autoritate (27/59 și 39/59, Rec., p. 795, 824).
(45)
–	A se vedea Avizul 1/91 din 14 decembrie 1991 (Rec., p. I‑6079, punctul 21).
(46)
–	Hotărârea Klomp, citată anterior (punctul 13).
(47)
–	Hotărârea din 22 februarie 1990 (C‑221/88, Rec., p. I‑495, punctele 8-16).
(48)
–	Sublinierea noastră.
(49)
–	Hotărârea Busseni, citată anterior (punctul 16).
(50)
–	Hotărârea Lucchini, citată anterior (punctul 41).
(51)
–	Punctul 61 din hotărârea atacată.
(52)
–	În acest sens, este interesant de notat că, potrivit liniilor directoare stabilite în anul 1998 de legiuitorul Uniunii, calculul amenzii aplicate unei întreprinderi care a încălcat articolul 65 alineatul (1) CO sau articolul 81 alineatul (1) CE se întemeiază pe criteriile stabilite în cadrul Tratatului CE, respectiv gravitatea și durata încălcării [a se vedea Liniile directoare pentru calculul amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3)].
(53)
–	Punctul 63 din hotărârea atacată.
(54)
–	A se vedea Hotărârea din 14 februarie 2008, Varec (C‑450/06, Rep., p. I‑581), în care Curtea a amintit că se prezumă în general că normele de procedură se aplică tuturor litigiilor pendinte la momentul intrării lor în vigoare, spre deosebire de normele de fond, care de regulă sunt interpretate în sensul că nu au în vedere, în principiu, situații apărute anterior intrării lor în vigoare (punctul 27).
(55)
–	Prin excepție de la această regulă, Curtea consideră că normele de fond pot viza situații existente înainte de intrarea lor în vigoare atunci când examinarea termenilor, a finalităților sau a economiei acestora permite să li se atribuie un astfel de efect (Hotărârea Varec, citată anterior).
(56)
–	Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia (C‑280/08 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 130-137. A se vedea, de asemenea, Hotărârea din 14 mai 1998, Consiliul/de Nil și Impens (C‑259/96 P, Rec., p. I‑2915, punctele 32-34), și Hotărârea din 17 mai 2001, IECC/Comisia (C‑449/98 P, Rec., p. I‑3875, punctul 70), precum și Ordonanța președintelui Curții din 19 iulie 1995, Comisia/Atlantic Container Line și alții [C‑149/95 P(R), Rec., p. I‑2165, punctul 58], Ordonanța președintelui Curții din 14 octombrie 1996, SCK și FNK/Comisia [C‑268/96 P(R), Rec., p. I‑4971, punctul 52], și Ordonanța președintelui Curții din 25 iunie 1998, Antilele Olandeze/Consiliul [C‑159/98 P(R), Rec., p. I‑4147, punctul 70].
(57)
–	Hotărârea din 6 martie 2001 (C‑274/99 P, Rec., p. I‑1611).
(58)
–	Punctul 120.
(59)
– Punctul 121. A se vedea de asemenea Hotărârea din 11 septembrie 2003, Belgia/Comisia (C‑197/99 P, Rec., p. I‑8461, punctul 81).
(60)
–	Această dispoziție prevede că „[l]ibertatea de a desfășura o activitate comercială este recunoscută în conformitate cu dreptul Uniunii și cu legislațiile și practicile naționale”. Aceasta include diferite libertăți, printre care aceea de a exercita o activitate economică și comercială, precum și libertatea concurenței.
(61)
–	A se vedea punctele 57-89 din memoriul în răspuns al Comisiei în cauza C‑201/09 P și punctele 52-80 din memoriul în replică al acesteia în cauza C‑216/09 P.
(62)
–	T‑304/02, Rec., p. II‑1887.
(63)
–	Punctul 118.
(64)
–	107/82, Rec., p. 3151.
(65)
–	C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925.
(66)
–	Punctul 99 din hotărârea atacată.
(67)
–	A se vedea Hotărârea din 12 iulie 1984, Hydrotherm Gerätebau (170/83, Rec., p. 2999, punctul 11), și Hotărârea din 1 iulie 2010, Knauf Gips/Comisia (C‑407/08 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 64 și 65, precum și jurisprudența citată).
(68)
–	Hotărârea Tribunalului din 12 ianuarie 1995, Viho/Comisia (T‑102/92, Rec., p. II‑17, punctul 50).
(69)
–	A se vedea Hotărârea din 14 iulie 1972, Imperial Chemical Industries/Comisia (48/69, Rec., p. 619, punctul 134).
(70)
–	6/72, Rec., p. 215.
(71)
–	Punctul 15. A se vedea de asemenea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior (punctul 58).
(72)
–	Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior (punctul 59).
(73)
–	Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, citată anterior (punctul 78). A se vedea de asemenea Hotărârea din 11 decembrie 2007, ETI și alții (C‑280/06, Rep., p. I‑10893, punctul 39 și jurisprudența citată).
(74)
–	A se vedea în acest sens Hotărârile din 16 noiembrie 2000, KNP BT/Comisia (C‑248/98 P, Rec., p. I‑9641, punctul 71), Cascades/Comisia (C‑279/98 P, Rec., p. I‑9693, punctul 78), Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior (punctul 37), și SCA Holding/Comisia (C‑297/98 P, Rec., p. I‑10101, punctul 25), precum și Hotărârea ETI și alții, citată anterior (punctul 39 și jurisprudența citată).
(75)
– Astfel, într‑o asemenea situație, Curtea consideră că obiectivul de a reprima comportamentele contrare normelor de concurență și de a preveni reapariția acestora prin intermediul unor sancțiuni disuasive ar fi compromis (a se vedea Hotărârea ETI și alții, citată anterior, punctul 41 și jurisprudența citată).
(76)
–	ProfilARBED este, de asemenea, o filială deținută integral de ARBED.
(77)
–	Punctul 40.
(78)
–	Punctele 28 și 29.
(79)
–	Punctul 62.
(80)
–	În acest caz, reiese din cuprinsul punctelor 97 și 98 din hotărârea atacată, necontestate în cadrul recursului în cauza C‑201/09 P, că:
1) TradeARBED este o societate de vânzări care distribuie produse siderurgice, în special bare, produse de ARBED și care intervine fie în calitate de comisionar, caz în care vânzarea se factura direct de ARBED către client, fie în calitate de comisionar mandatar, caz în care vânzarea se factura clientului de către TradeARBED pe seama ARBED, în ambele cazuri TradeARBED percepând un comision din profitul vânzării;
2) pe parcursul procedurii administrative finalizate prin decizia inițială, ARBED sau TradeARBED, după caz, au răspuns, fără deosebire, la solicitările de informații adresate de Comisie, și
3) ARBED s‑a considerat chiar în mod automat destinatara comunicării privind obiecțiunile notificată în mod oficial către TradeARBED și a împuternicit un avocat pentru a apăra interesele sale.
(81)
–	A se vedea, în ceea ce privește respectarea dreptului la apărare, Hotărârea din 3 septembrie 2009, Papierfabrik August Koehler și alții/Comisia (C‑322/07 P, C‑327/07 P și C‑338/07 P, Rep., p. I‑7191, punctul 34 și jurisprudența citată), și, în ceea ce privește principiul prezumției de nevinovăție, Hotărârea Hüls/Comisia, citată anterior (punctele 149 și 150).
(82)
–	Hotărârea din 21 noiembrie 1991, Technische Universität München (C‑269/90, Rec., p. I‑5469, punctul 14).
(83)
–	Punctul 28. A se vedea de asemenea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Janosevic împotriva Suediei din 23 iulie 2002, Recueil des arrêts et décisions
2002-VII, în care Curtea a subliniat că statele contractante trebuie să găsească un echilibru între importanța problemei și dreptul la apărare. Cu alte cuvinte, mijloacele utilizate trebuie să fie în mod rezonabil proporționale cu obiectivul legitim urmărit (§ 101).
(84)
–	§ 100.
(85)
–	§ 104.
(86)
–	Punctul 60.
(87)
–	Hotărârea Tribunalului din 18 decembrie 2008 (T‑85/06), al cărei recurs se află în prezent pe rolul Curții (C‑90/09 P).
(88)
–	Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009 (T‑168/05, nepublicată încă în Repertoriu). Această hotărâre face obiectul unui recurs aflat în prezent pe rolul Curții (C‑520/09 P).
(89)
–	Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009 (T‑174/05, nepublicată încă în Repertoriu). Această hotărâre face obiectul unui recurs aflat în prezent pe rolul Curții (C‑521/09 P).
(90)
–	Punctul 65.
(91)
–	A se vedea între altele aprecierea Tribunalului în Hotărârea Elf Aquitaine/Comisia, citată anterior, privind diferite elemente de probă prezentate, în această privință, de Elf Aquitaine SA (punctele 160-174).
(92)
–	Prin urmare, susținem Concluziile avocatului general Mischo prezentate în cauza Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior. Mai multe hotărâri ale Tribunalului sunt îndreptate în același sens. A se vedea în special Hotărârea din 15 septembrie 2005, DaimlerChrysler/Comisia (T‑325/01, Rec., p. II‑3319, punctul 218), și Hotărârea din 26 aprilie 2007, Bolloré/Comisia (T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947, punctul 132 și jurisprudența citată). De asemenea, într‑o serie de decizii, Comisia a coroborat această prezumție cu alte elemente, precum rolul activ al societății‑mamă în cadrul procedurii administrative [Decizia 94/601/CE a Comisiei din 13 iulie 1994 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CE (IV/C/33.833 – Carton) (JO L 243, p. 1)], identitatea directorilor societății‑mamă cu cei ai filialei [Decizia 2003/25/CE a Comisiei din 11 decembrie 2001 privind o procedură deschisă în temeiul articolului 81 din Tratatul CE – Cazul COMP/E-1/37.919 (ex 37.391) – Taxe bancare pentru conversia monedelor din zona euro – Germania (JO 2003, L 15, p. 1) și Decizia 2004/337/CE a Comisiei din 20 decembrie 2001 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/E-1/36.212 – Hârtie autocopiativă) (JO 2004, L 115, p. 1)], prezența unui membru al serviciilor juridice ale societății‑mamă pe parcursul verificărilor întreprinse de Comisie în spațiile filialei [Decizia 2003/355/CE a Comisiei din 9 aprilie 2003 de modificare a Deciziei 2003/207/CE privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE (Cazul COMP/E-3/36.700 – Gaze medicale și industriale) (JO L 123, p. 49)], coordonarea consiliilor de administrație și de gestiune ale societății‑mamă cu cele ale filialelor [Decizia 2004/421/CE a Comisiei din 16 decembrie 2003 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE împotriva Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA și a Europa Metalli SpA (Cazul C.38.240 – Țevi industriale) (JO 2004, L 125, p. 50)] și participarea în paralel la înțelegere a mai multor filiale [Decizia 2006/895/CE a Comisiei din 26 mai 2004 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE împotriva The Topps Company Inc, Topps Europe Limited, Topps International Limited, Topps UK Limited și Topps Italia SRL (Cazul COMP/C‑3/37.980 – Souris/Topps) (JO 2006, L 353, p. 5)].
(93)
–	A se vedea nota de subsol 80.
(94)
–	A se vedea între altele Hotărârea din 16 noiembrie 2000, Metsä-Serla și alții/Comisia (C‑294/98 P, Rec., p. I‑10065, punctul 28).
(95)
–	Sublinierea noastră.
(96)
–	Hotărârea din 1 iulie 2008 (T‑276/04, Rep., p. II‑1277).
(97)
–	Amintim că, la punctul menționat, Tribunalul a statuat că, prin întreprindere „care a participat la încălcare”, trebuie să se înțeleagă orice întreprinderi identificate ca atare în decizia finală a Comisiei . Nu împărtășim acest punct de vedere pentru motivele pe care însuși Tribunalul le prezintă la punctul 145 din hotărârea atacată, respectiv faptul că clasificarea întreprinderii „care a participat la încălcare” presupune un fapt obiectiv, și anume participarea la încălcare, care se distinge de un element mai subiectiv și conex cum ar fi identificarea unei astfel de întreprinderi în cursul procedurii administrative. Astfel, Tribunalul recunoaște că este posibil ca o întreprindere să fi participat la încălcare fără ca acest fapt să fie cunoscut de Comisie în momentul în care îndeplinește un act de întrerupere a prescripției. Or, o astfel de situație nu poate fi exclusă la momentul la care Comisia adoptă o decizie finală.
(98)
–	A se vedea între altele Hotărârea Metsä-Serla și alții/Comisia, citată anterior (punctul 28).
(99)
–	Deși considerăm că, în ceea ce privește motivul invocat de ARBED, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept opunându‑i acesteia actele de întrerupere a termenului de prescripție, trebuie totuși să admitem că avem unele rezerve în ceea ce privește modul în care aceasta a calculat termenele de prescripție pentru ARBED
la punctele 148 și 149 din hotărârea atacată. Astfel, considerăm că Tribunalul nu a ținut cont în mod corespunzător de efectele hotărârii de anulare a deciziei inițiale în privința ARBED . Totuși, această problemă nu a făcut obiectul unei dezbateri în contradictoriu între părți, de aceea ne vom limita la a formula o observație, în legătură cu cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior (punctele 198-212 din concluziile noastre prezentate în această cauză). Astfel, pornim de la principiul consacrat de texte și de jurisprudență. În acest sens, ne referim, pe de o parte, la textul articolului 264 alineatul (1) TFUE, care prevede că, „[î]n cazul în care acțiunea este întemeiată, Curtea [...] declară actul contestat nul și neavenit”, și, pe de altă parte, la Hotărârea din 31 martie 1971, Comisia/Consiliul (22/70, Rec., p. 263, punctele 59 și 60), Hotărârea din 26 aprilie 1988, Asteris și alții/Comisia (97/86, 99/86, 193/86 și 215/86, Rec., p. 2181, punctul 30), și Hotărârea din 26 aprilie 1994, Roquette Frères (C‑228/92, Rec., p. I‑1445, punctul 17), potrivit cărora o hotărâre de anulare determină dispariția retroactivă a actului în cauză, precum și anularea efectelor acestuia. După cum a afirmat Curtea, aceasta înseamnă că părțile trebuie să fie repuse în aceeași situație în care se aflau înainte de actul anulat. Potrivit acestor principii și pentru motivele pe care le prezentăm în concluziile noastre în cauza menționată, considerăm că anularea unei decizii a Comisiei ca rezultat al procedurii jurisdicționale trebuie să anuleze cu efect retroactiv suspendarea termenului de prescripție, precum și decizia propriu‑zisă.
(100)
–	A se vedea între altele Hotărârea din 8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia (C‑3/06 P, Rep., p. I‑1331, punctul 68 și jurisprudența citată).
(101)
–	A se vedea între altele Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 66 și jurisprudența citată).
(102)
–	Hotărârea din 21 septembrie 2006 (C‑113/04 P, Rec., p. I‑8831, punctul 55).
(103)
–	Respectarea unui termen rezonabil în desfășurarea unei proceduri administrative în domeniul concurenței constituie un principiu general de drept al Uniunii. Respectarea acestui principiu se impune mai întâi Comisiei, responsabilă cu etapa administrativă a procedurii, și aceasta potrivit articolului 41 alineatul (1) din Cartă (dreptul la bună administrare) [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 1997, SCK și FNK/Comisia (T‑213/95 și T‑18/96, Rec., p. II‑1739, punctele 55 și 56, precum și jurisprudența citată)]. De asemenea, aceasta se impune instanței Uniunii, responsabilă cu controlul legalității deciziilor Comisiei în temeiul articolului 47 alineatul (2) din Cartă. În privința acesteia din urmă, a se vedea Hotărârea din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia (C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417), în care Curtea a introdus dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil în cadrul procedurilor de concurență, și Hotărârea din 16 iulie 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Comisia (C‑385/07 P, Rep., p. I‑6155), în care aceasta a considerat că nerespectarea acestei obligații putea da naștere unei cereri de despăgubire în temeiul unei acțiuni introduse împotriva Comunității în cadrul articolului 268 TFUE și al articolului 340 al doilea paragraf TFUE.
(104)
–	În această privință, Curtea arată, la punctul 54 din Hotărârea Technische Unie/Comisia, citată anterior, că, „cu cât trece mai mult timp între o măsură de investigație […] și comunicarea privind obiecțiunile, cu atât devine mai probabil că eventuale probe dezincriminatoare în ceea ce privește încălcările imputate în [comunicarea privind obiecțiunile] nu vor mai putea fi colectate sau colectarea acestora va fi dificilă, în special în ceea ce privește mărturiile dezincriminatoare, mai ales ca urmare a schimbărilor care pot interveni în componența organelor de conducere ale întreprinderilor implicate și ca urmare a mișcărilor care afectează restul personalului acestora”.
(105)
–	Ibidem
(punctul 55).
(106)
–	Ibidem
(punctul 61).
(107)
–	Hotărârea Technische Unie/Comisia, citată anterior (punctele 64-70). A se vedea de asemenea Hotărârea din 21 septembrie 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia (C‑105/04 P, Rec., p. I‑8725, punctele 56-60).
(108)
–	Amintim că, în măsura în care se referea la ARBED,
Curtea a anulat decizia inițială ca urmare a unei încălcări a dreptului acesteia la apărare. Tribunalul amintește acest lucru în mod expres la punctul 148 din hotărârea atacată.
(109)
–	În acest sens, a se vedea textele și jurisprudența menționate la nota de subsol 99.
(110)
–	În Hotărârea din 29 iunie 2010, Comisia/Luxemburg (C‑526/08, Rep., p. I‑6151), Curtea a amintit importanța fundamentală pe care o are principiul autorității de lucru judecat atât în ordinea juridică a Uniunii, cât și în ordinile juridice naționale (punctul 26 și jurisprudența citată). Acest principiu este expresia principiului fundamental al securității juridice [a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 iunie 1999, Eco Swiss (C‑126/97, Rec., p. I‑3055, punctul 46), și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Brumărescu împotriva României din 28 octombrie 1999, Recueil des arrêts et décisions 1999-VII, în care instanța europeană afirmă fără echivoc că securitatea juridică impune că „o soluție definitivă a oricărui litigiu nu trebuie rediscutată” (punctul 61)].
(111)
–	Aceasta nu a fost anulată în privința TradeARBED.