62024CJ0322
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
10 iulie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Marcă a Uniunii Europene – Directiva 2008/95/CE – Articolul 9 alineatul (1) – Acțiune în declararea nulității – Reaua‑credință a titularului mărcii ulterioare în momentul depunerii cererii de înregistrare a acestei mărci – Cauză de nulitate absolută – Limitare a drepturilor ca urmare a toleranței – Inopozabilitate față de titularul mărcii anterioare”
În cauza C‑322/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Tribunalul Comercial nr. 1 din Alicante, Spania), prin decizia din 27 noiembrie 2023, primită de Curte la 30 aprilie 2024, în procedura
Sánchez Romero Carvajal Jabugo S.A.U.
împotriva
Embutidos Monells S.A.,
CURTEA (Camera a opta),
compusă din domnul S. Rodin, președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei (raportoare) și domnul N. Fenger, judecători,
avocat general: domnul D. Spielmann,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Sánchez Romero Carvajal Jabugo S.A.U., de J. M. Iglesias Monravá, abogado;
–
pentru Embutidos Monells S.A., de L. Polo Flores, abogado;
–
pentru guvernul spaniol, de S. Núñez Silva, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de P. Němečková și J. Samnadda, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 61 din Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1) și a articolului 9 din Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2015, L 336, p. 1).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Sánchez Romero Carvajal Jabugo S.A.U. (denumită în continuare „Sánchez Romero Carvajal”), pe de o parte, și Embutidos Monells S.A. (denumită în continuare „Monells”), pe de altă parte, în legătură cu cererea de declarare a nulității a două mărci naționale înregistrate al căror titular este această din urmă societate.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul 2017/1001
3
Articolul 59 din Regulamentul 2017/1001, intitulat „Cauze de nulitate absolută”, dispune la alineatul (1):
„Se declară nulitatea mărcii UE, ca urmare a unei cereri depuse la [Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO)] sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei proceduri de constatare a încălcării drepturilor:
[…]
(b)
atunci când solicitantul era de rea‑credință în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii.”
4
Articolul 61 din acest regulament, intitulat „Limitare a drepturilor ca urmare a toleranței”, prevede:
„(1)   Titularul unei mărci UE care a tolerat timp de cinci ani consecutivi utilizarea unei mărci UE ulterioare în cadrul Uniunii [Europene], având cunoștință despre această utilizare, nu mai poate solicita declararea nulității mărcii ulterioare pe baza respectivei mărci anterioare pentru produsele sau serviciile pentru care marca ulterioară a fost utilizată, cu excepția cazului în care înregistrarea mărcii UE ulterioare a fost efectuată cu rea‑credință.
(2)   Titularul unei mărci naționale anterioare menționate la articolul 8 alineatul (2) sau al unui alt semn anterior menționat la articolul 8 alineatul (4), care a tolerat timp de cinci ani consecutivi utilizarea unei mărci UE ulterioare în cadrul statului membru în care această marcă anterioară sau acest alt semn anterior beneficiază de protecție, având cunoștință despre această utilizare, nu mai poate să solicite declararea nulității mărcii ulterioare pe baza respectivei mărci anterioare sau a respectivului alt semn anterior pentru produsele sau serviciile pentru care marca ulterioară a fost utilizată, cu excepția cazului în care înregistrarea mărcii UE ulterioare a fost efectuată cu rea‑credință.
(3)   În cazurile menționate la alineatele (1) și (2), titularul mărcii UE ulterioare nu poate să se opună utilizării dreptului anterior, cu toate că acest drept nu mai poate fi invocat împotriva mărcii UE ulterioare.”
Directiva 2008/95
5
Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2008, L 299, p. 25) a fost abrogată și înlocuită prin Directiva 2015/2436.
6
Considerentul (12) al Directivei 2008/95 enunța:
„Este necesar, din motive de securitate juridică și fără a aduce atingere într‑un mod inechitabil intereselor titularului unei mărci anterioare, să se prevadă ca acesta din urmă să nu mai poată să ceară anularea sau să se opună folosirii unei mărci ulterioare celei care îi aparține și a cărei folosință a tolerat‑o cu bună știință un timp îndelungat, cu excepția cazului în care cererea de marcă ulterioară a fost efectuată cu rea‑credință.”
7
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Motive de refuz sau de nulitate”, prevedea la alineatul (2):
„Fiecare stat membru poate prevedea ca unei mărci să îi fie refuzată înregistrarea sau, dacă este înregistrată, să poată fi declarată nulă în cazul și în măsura în care:
[…]
(d)
cererea de înregistrare a mărcii a fost făcută cu rea‑credință de către solicitant.”
8
Articolul 9 din directiva menționată, intitulat „Limitarea drepturilor ca urmare a toleranței”, dispunea la alineatul (1):
„Titularul unei mărci anterioare în temeiul articolului 4 alineatul (2), care a tolerat, într‑un stat membru, folosirea unei mărci ulterioare înregistrate în acest stat membru timp de cinci ani consecutivi, având cunoștință despre această utilizare, nu mai poate solicita declararea nulității și nici să se opună utilizării mărcii ulterioare pe baza respectivei mărci anterioare pentru produsele sau serviciile pentru care marca ulterioară a fost utilizată, cu excepția cazului în care depunerea mărcii ulterioare a fost efectuată cu rea‑credință.”
Directiva 2015/2436
9
Articolul 9 din Directiva 2015/2436, intitulat „Interdicția de a solicita declararea nulității ca urmare a toleranței”, prevede la alineatul (1):
„Titularul unei mărci anterioare menționate la articolul 5 alineatul (2) sau la articolul 5 alineatul (3) litera (a), care a tolerat, într‑un stat membru, folosirea unei mărci ulterioare înregistrate în acest stat membru timp de cinci ani consecutivi, având cunoștință despre această utilizare, nu mai este îndreptățit să solicite declararea nulității pe baza respectivei mărci anterioare pentru produsele sau serviciile pentru care marca ulterioară a fost utilizată, cu excepția cazului în care înregistrarea mărcii ulterioare a fost solicitată cu rea‑credință.”
10
Potrivit articolului 55 din această directivă:
„Directiva 2008/95/CE se abrogă începând cu 15 ianuarie 2019 […]”
Dreptul spaniol
11
Ley 17/2001 de Marcas (Legea 17/2001 privind mărcile) din 7 decembrie 2001 (BOE nr. 294 din 8 decembrie 2001, p. 45579, denumită în continuare „Legea 17/2001”) dispune la articolul 51, intitulat „Cauze de nulitate absolută”:
„1.   Înregistrarea mărcii poate fi declarată nulă ca urmare a unei cereri depuse la Oficina Española de Patentes y Marcas [Oficiul Spaniol pentru Brevete și Mărci] sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării drepturilor:
a)
atunci când contravine dispozițiilor articolului 5 din prezenta lege;
b)
atunci când solicitantul era de rea‑credință în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii.
2.   Acțiunea în declararea nulității absolute a unei mărci înregistrate este imprescriptibilă.”
12
Potrivit articolului 52 din Legea 17/2001, intitulat „Cauze de nulitate relativă”:
„1.   Înregistrarea mărcii poate fi declarată nulă ca urmare a unei cereri depuse la [Oficiul Spaniol pentru Brevete și Mărci] sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării drepturilor atunci când contravine dispozițiilor articolelor 6, 7, 8, 9 și 10.
2.   Titularul unui drept anterior dintre cele prevăzute la articolele 6, 7 și 8 și la articolul 9 alineatul (1), care a tolerat folosirea unei mărci ulterioare înregistrate timp de cinci ani consecutivi, având cunoștință despre această utilizare, nu mai este îndreptățit să solicite declararea nulității mărcii ulterioare în temeiul acestui drept anterior pentru produsele sau serviciile pentru care marca ulterioară a fost utilizată, cu excepția cazului în care aceasta din urmă a fost solicitată cu rea‑credință. În cazul menționat la prezentul alineat, titularul mărcii ulterioare nu poate să se opună utilizării dreptului anterior, cu toate că acest drept nu mai poate fi invocat împotriva mărcii ulterioare.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
13
Sánchez Romero Carvajal este titulara mărcii Uniunii Europene 5J Cinco Jotas SÁNCHEZ ROMERO CARVAJAL JABUGO, S.A. DESDE 1879, solicitată la 7 decembrie 1999 și înregistrată la 4 octombrie 2006, pentru produse din clasa 29 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.
14
Ea este de asemenea titulara mărcii Uniunii 5J, solicitată la 26 august 2010 și înregistrată la 5 iulie 2015, pentru produse din aceeași clasă.
15
Monells este titulara mărcilor naționale spaniole 5Ms și 5Ps, solicitate la 31 octombrie 2011 și, respectiv, la 26 ianuarie 2012 și înregistrate apoi la 9 februarie 2012 și la 3 mai 2012, în ambele cazuri pentru produse din clasa 29 (denumite în continuare „mărcile în litigiu”).
16
Prin punerea în întârziere extrajudiciară adresată Monells la 3 noiembrie 2016, Sánchez Romero Carvajal a somat printre altele această societate să renunțe la înregistrările mărcilor în litigiu și să înceteze utilizarea mărcii figurative 5Ms. În această punere în întârziere se arăta, în primul rând, că Monells cunoștea renumele mărcii 5J aparținând Sánchez Romero Carvajal, întrucât, ca urmare a opoziției acesteia din urmă, înregistrarea de către Monells a semnului 5Cs i‑a fost refuzată la 12 iulie 2012 de Oficiul Spaniol pentru Brevete și Mărci. Se preciza, în al doilea rând, că mărcile în litigiu prezentau caracteristici analoge semnului 5Cs și, în al treilea rând, că o acțiune în declararea nulității putea fi intentată în privința mărcilor 5Ms și 5Ps înainte de 28 februarie 2017 și, respectiv, de 18 martie 2017.
17
La 2 noiembrie 2021, Sánchez Romero Carvajal a introdus, în temeiul articolului 59 din Regulamentul 2017/1001 și al articolului 51 alineatul 1 litera b) din Legea 17/2001, la Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Tribunalul Comercial nr. 1 din Alicante), care este instanța de trimitere, o acțiune în constatarea încălcării drepturilor împotriva Monells în vederea declarării nulității mărcilor în litigiu pentru motivul că această din urmă societate acționase cu rea‑credință în momentul depunerii cererii de înregistrare a acestor mărci.
18
Întemeindu‑se pe articolul 61 din Regulamentul 2017/1001 și pe articolul 52 alineatul 2 din Legea 17/2001, Monells a invocat limitarea drepturilor ca urmare a toleranței, arătând că înregistrarea mărcilor în litigiu datează din anul 2012, că Sánchez Romero Carvajal a tolerat timp îndelungat utilizarea acestora și că au expirat termenele indicate de aceasta din urmă în punerea în întârziere extrajudiciară pentru exercitarea acțiunii în declararea nulității.
19
În acest context, instanța menționată ridică problema efectelor pe care le poate produce indicarea în această punere în întârziere a unor termene precise pentru exercitarea acțiunilor în declararea nulității privind mărcile în litigiu. Aceasta solicită, pe de o parte, să se stabilească dacă o asemenea indicație trebuia considerată ca fiind un comportament care intră în sfera „actelor proprii” care poate da naștere unei încrederi a Monells că, după expirarea acestor termene, titularul mărcilor anterioare nu ar mai introduce acțiuni în justiție referitoare la mărcile în litigiu. Pe de altă parte, instanța menționată ridică problema dacă Sánchez Romero Carvajal mai putea să își întemeieze acțiunea pe motivul de nulitate absolută și să invoce reaua‑credință a Monells în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcilor în litigiu, pentru a evita aplicarea termenului de limitare a drepturilor prevăzut la articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95, deși, la momentul punerii în întârziere menționate, Sánchez Romero Carvajal nu putea ignora existența acestei rele‑credințe din partea titularului mărcilor în litigiu.
20
Astfel, potrivit instanței de trimitere, s‑a stabilit că Monells a fost de rea‑credință în momentul depunerii cererilor de înregistrare a mărcilor în litigiu, dat fiind că mărcile Sánchez Romero Carvajal se bucurau de renume pe teritoriul Spaniei la acel moment. Criteriile enunțate în Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361), erau astfel îndeplinite.
21
În ipoteza în care s‑ar considera că Sánchez Romero Carvajal este ținută de propriile acte și nu ar mai putea invoca reaua‑credință drept cauză de nulitate, această instanță arată că va trebui să decidă dacă există limitare a drepturilor ca urmare a toleranței, în conformitate cu principiile stabilite prin Hotărârea din 22 septembrie 2011, Budějovický Budvar (C‑482/09, EU:C:2011:605), și prin Hotărârea din 19 mai 2022, HEITEC (C‑466/20, EU:C:2022:400).
22
În această privință, instanța menționată precizează că la 9 februarie 2017, respectiv ulterior scrisorii de punere în întârziere a Sánchez Romero Carvajal menționate la punctul 16 din prezenta hotărâre și ulterior negocierilor inițiate între aceste două părți, care s‑au încheiat fără acord la 28 decembrie 2016, Monells a solicitat EUIPO înregistrarea a două mărci ale Uniunii Europene, și anume
și
. În urma opoziției formulate de Sánchez Romero Carvajal, înregistrarea a fost respinsă la 2 iunie 2018 și, respectiv, la 2 decembrie 2020.
23
Or, întrucât cererea de declarare a nulității în cauza principală a fost introdusă la 2 noiembrie 2021, și anume la 11 luni după acest din urmă refuz de înregistrare, instanța de trimitere ridică problema dacă respectiva opoziție privind două mărci practic identice cu mărcile în litigiu poate fi calificată drept act de întrerupere a termenului de limitare a drepturilor.
24
Potrivit acestei instanțe, trimiterea unei puneri în întârziere extrajudiciare de către titularul unei mărci anterioare care indică un termen pentru exercitarea acțiunii în declararea nulității ar trebui să creeze obligații pentru titularul respectiv, dat fiind că acest comportament a dat naștere unei încrederi din partea întreprinderii destinatare a acestei puneri în întârziere că acțiunea respectivă nu va fi introdusă după expirarea acestui termen. Prin urmare, faptul de a invoca, cu ocazia unei proceduri jurisdicționale inițiate după expirarea termenului menționat, reaua‑credință a acestei întreprinderi în momentul depunerii cererii de înregistrare a unei mărci ulterioare în scopul de a evita aplicarea termenului de cinci ani pentru introducerea unei acțiuni în declararea nulității ar trebui să fie considerat un comportament contrar bunei‑credințe.
25
Instanța respectivă menționează că, deși din Hotărârea din 19 mai 2022, HEITEC (C‑466/20, EU:C:2022:400), rezultă că introducerea unei căi de atac administrative sau jurisdicționale de către titularul unei mărci sau al unui alt drept anterior, confruntat cu refuzul destinatarului unei puneri în întârziere de a înceta utilizarea unei mărci ulterioare, constituie dovada că acest titular a depus eforturi pentru a remedia această situație, jurisprudența respectivă nu ar trebui interpretată în sensul că numai acest tip de demersuri ar putea constitui o asemenea dovadă. Potrivit aceleiași instanțe, comportamentul global al titularului înregistrării anterioare este cel care ar trebui analizat în acest scop. Prin urmare, formularea unei opoziții a acestui titular la înregistrarea unor mărci ale Uniunii Europene analoge mărcilor în litigiu ar intra sub incidența noțiunii de „efort într‑un termen rezonabil” în sensul jurisprudenței menționate.
26
În aceste condiții, Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Tribunalul Comercial nr. 1 din Alicante) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 61 din Regulamentul [2017/1001] și articolul 9 din Directiva [2015/2436] trebuie interpretate în sensul că titularul unei înregistrări anterioare, care stabilește într‑o scrisoare de punere în întârziere un termen specific pentru introducerea unei acțiuni în declararea nulității ce coincide în mod clar și neechivoc cu termenul general de cinci ani pentru introducerea acțiunii în declararea nulității, este obligat prin propriile acte, întrucât i‑a dat titularului mărcii ulterioare încrederea că nu va fi acționat în justiție în temeiul eventualei nulități după data indicată? În acest sens, invocarea în cadrul unei proceduri judiciare ulterioare a relei‑credințe la formularea cererii de înregistrare, în scopul de a eluda existența unui termen de prescripție, trebuie considerată un comportament contrar bunei‑credințe dacă, la momentul trimiterii burofaxului[, scrisoare adresată prin intermediul unui serviciu care permite certificarea datelor de trimitere și de primire, a identității emitentului și a destinatarului sau chiar a conținutului], partea dispunea deja de toate elementele necesare pentru a aprecia că înregistrarea fusese solicitată cu rea‑credință?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 61 din Regulamentul [2017/1001] și articolul 9 din Directiva [2015/2436] trebuie interpretate în sensul că comportamentul reclamantei de a se opune în mod activ înregistrării unor mărci ale Uniunii Europene care sunt în esență identice cu mărcile naționale contestate și a căror înregistrare a fost în cele din urmă respinsă din cauza acestei opoziții constituie un efort depus într‑un termen rezonabil pentru remedierea acestei situații?”
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
27
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. Împrejurarea că, pe plan formal, o instanță națională a formulat o întrebare preliminară făcând trimitere la anumite dispoziții ale dreptului Uniunii nu împiedică Curtea să furnizeze acestei instanțe toate elementele de interpretare ce pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă ea s‑a referit sau nu la acestea în enunțul întrebărilor sale. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziei de trimitere elementele dreptului Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea printre altele Hotărârea din 27 martie 2025, Amozov, C‑67/24, EU:C:2025:214, punctul 28 și jurisprudența citată).
28
Astfel cum reiese din cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere ridică problema interpretării articolului 61 din Regulamentul 2017/1001 și a articolului 9 din Directiva 2015/2436.
29
Este necesar să se observe că articolul 61 din Regulamentul 2017/1001 privește limitarea drepturilor de a exercita o acțiune în declararea nulității ca urmare a toleranței titularului unei mărci a Uniunii Europene în privința utilizării timp de cinci ani consecutivi a unei mărci ulterioare a Uniunii Europene, în timp ce, în speță, mărcile ulterioare a căror nulitate se solicită au făcut obiectul unei înregistrări naționale. Rezultă astfel că această dispoziție nu este aplicabilă litigiului principal, care intră în domeniul de aplicare ratione materiae al Directivei 2015/2436 sau al Directivei 2008/95.
30
În această privință, trebuie amintit că Directiva 2015/2436, la care se referă întrebările instanței de trimitere, a abrogat cu efect de la 15 ianuarie 2019 Directiva 2008/95.
31
Pentru a stabili care dintre aceste două directive este aplicabilă ratione temporis, data cererii de înregistrare a mărcii a cărei nulitate se solicită este determinantă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 ianuarie 2020, Sky ș.a., C‑371/18, EU:C:2020:45, punctul 49, precum și jurisprudența citată).
32
Întrucât cererile de înregistrare a mărcilor în litigiu au fost depuse la 31 octombrie 2011 și la 26 ianuarie 2012, rezultă că acțiunea în declararea nulității acestor mărci intră în domeniul de aplicare atât material, cât și temporal al Directivei 2008/95.
33
În consecință, întrebările adresate de instanța de trimitere trebuie înțelese ca vizând interpretarea articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95.
Cu privire la prima întrebare
34
Prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95 trebuie interpretat în sensul că titularul unei mărci anterioare care a indicat într‑o punere în întârziere extrajudiciară, adresată titularului unei mărci ulterioare și care urmărește încetarea utilizării acesteia, o dată‑limită în vederea exercitării unei acțiuni în declararea nulității acestei mărci, care coincide cu scurgerea termenului de limitare a drepturilor de cinci ani consecutivi prevăzut la acest articol 9 alineatul (1), poate solicita după data indicată declararea nulității acesteia pe baza relei‑credințe a titularului mărcii ulterioare în momentul depunerii cererii de înregistrare a acesteia, deși, la momentul acestei puneri în întârziere, respectivul titular al mărcii anterioare dispunea de toate elementele necesare pentru a considera că această depunere fusese efectuată cu rea‑credință.
35
Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu doar de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite prin reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punctul 12, și Hotărârea din 8 mai 2025, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, punctul 54, precum și jurisprudența citată).
36
Mai întâi, în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95, titularul unei mărci anterioare care a tolerat, într‑un stat membru, folosirea unei mărci ulterioare înregistrate în acest stat membru timp de cinci ani consecutivi, având cunoștință despre această utilizare, nu mai poate solicita declararea nulității și nici să se opună utilizării mărcii ulterioare pe baza respectivei mărci anterioare pentru produsele sau serviciile pentru care marca ulterioară a fost utilizată, cu excepția cazului în care depunerea mărcii ulterioare a fost efectuată cu rea‑credință.
37
Din însuși modul de redactare a acestui articol 9 alineatul (1) rezultă că termenul de limitare a drepturilor prevăzut de acesta nu se aplică în două ipoteze, și anume atunci când nu a fost constatată o toleranță din partea titularului mărcii anterioare sau, în orice caz, aceasta nu a fost constatată timp de cinci ani consecutivi și atunci când titularul mărcii ulterioare a acționat cu rea‑credință în momentul depunerii cererii de înregistrare a acestei mărci.
38
Astfel, după cum reiese din jurisprudența Curții, una dintre condițiile care trebuie îndeplinite pentru ca termenul de limitare a drepturilor ca urmare a toleranței prevăzut la articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95 să înceapă să curgă este cea potrivit căreia depunerea mărcii ulterioare trebuie să fi fost efectuată cu bună‑credință de titularul său (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2011, Budějovický Budvar, C‑482/09, EU:C:2011:605, punctul 56).
39
În consecință, dacă motivul pe care se întemeiază acțiunea în declararea nulității constă în reaua‑credință a titularului mărcii ulterioare în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii respective, acesta din urmă nu poate invoca în mod valabil limitarea drepturilor ca urmare a toleranței, prevăzută la articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95, față de un titular al mărcii anterioare pentru a determina respingerea acestei acțiuni.
40
Interpretarea care rezultă din modul de redactare a articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95 este confirmată în continuare de contextul în care se înscrie această dispoziție.
41
Trebuie observat că, astfel cum rezultă din articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2008/95, reaua‑credință a solicitantului în momentul depunerii cererii de înregistrare a unei mărci constituie printre altele un motiv de nulitate a unei mărci înregistrate. După cum reiese din jurisprudența Curții, este vorba despre un motiv de nulitate absolută (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 ianuarie 2020, Sky ș.a., C‑371/18, EU:C:2020:45, punctul 75).
42
Caracterul absolut al nulității aferente acestui motiv a cărei invocare este, în principiu, imprescriptibilă nu contrazice interpretarea care rezultă din modul de redactare a articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95, potrivit căreia limitarea drepturilor ca urmare a toleranței nu poate fi invocată în mod valabil în cazul folosirii timp de cinci ani consecutivi a unei mărci ulterioare a cărei înregistrare este rezultatul depunerii unei cereri efectuate cu rea‑credință.
43
Trebuie să se arate de asemenea că articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2008/95 lăsa statelor membre posibilitatea de a prevedea ca motiv de refuz al înregistrării unei mărci, dar și ca motiv de nulitate a unei mărci deja înregistrate faptul că cererea de înregistrare a mărcii a fost făcută cu rea‑credință de solicitant.
44
În sfârșit, interpretarea care rezultă din modul de redactare a articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95 și din contextul în care se înscrie această dispoziție este conformă cu obiectivul general urmărit de normele Uniunii în materie de mărci și cu precădere de această directivă, care vizează în special să contribuie la sistemul de concurență nedenaturată în Uniune, în care fiecare întreprindere trebuie, pentru a‑și fideliza clientela prin calitatea produselor sau a serviciilor sale, să fie în măsură să înregistreze ca mărci semne care permit consumatorului să distingă, fără vreo posibilitate de confuzie, aceste produse sau servicii de cele care au o altă proveniență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 ianuarie 2020, Sky ș.a., C‑371/18, EU:C:2020:45, punctul 74, precum și jurisprudența citată).
45
Or, reaua‑credință a titularului unei mărci în momentul depunerii cererii de înregistrare a acestei mărci subminează dezvoltarea unei concurențe sănătoase, întrucât reflectă intenția acestui titular de a aduce atingere, într‑un mod neconform cu practicile loiale, intereselor terților sau de a obține, chiar fără a viza un terț în special, un drept exclusiv în alte scopuri decât cele care țin de funcțiile unei mărci (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 ianuarie 2020, Sky ș.a., C‑371/18, EU:C:2020:45, punctul 75, precum și jurisprudența citată).
46
Rezultă din ceea ce precedă că, în cazul în care motivul pe care este întemeiată acțiunea în declararea nulității constă în reaua‑credință a titularului mărcii ulterioare în momentul depunerii cererii de înregistrare a acestei mărci, titularului mărcii anterioare nu i se poate opune limitarea drepturilor ca urmare a toleranței, prevăzută la articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95, pentru a respinge această acțiune. În schimb, dat fiind că buna‑credință este prezumată, partea care o invocă trebuie să demonstreze existența relei‑credințe în cadrul examinării pe fond a respectivei acțiuni.
47
În speță, după cum reiese din cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere consideră că este dovedită existența relei‑credințe a titularului mărcilor în litigiu ulterioare în momentul depunerii cererilor de înregistrare a acestor mărci.
48
Cu toate acestea, instanța de trimitere ridică problema dacă împrejurările specifice care caracterizează cauza principală se pot dovedi relevante în cadrul aprecierii acțiunii în declararea nulității în raport cu articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95. În această privință, instanța de trimitere evocă, pe de o parte, faptul că titularul mărcii anterioare a indicat într‑o punere în întârziere extrajudiciară două date precise, care corespund scurgerii termenului de cinci ani prevăzut de această dispoziție, în vederea introducerii unei acțiuni în declararea nulității mărcilor în litigiu care, în cele din urmă, nu a avut loc în acest termen și, pe de altă parte, faptul că acest titular cunoștea reaua‑credință a titularului acestor din urmă mărci la momentul trimiterii acestei puneri în întârziere.
49
Trebuie observat că, după cum reiese din cuprinsul punctului 39 din prezenta hotărâre, aceste împrejurări nu pot fi invocate în mod valabil de titularul mărcilor în litigiu pentru a opune limitarea drepturilor ca urmare a toleranței în sensul articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95 și pentru a determina astfel respingerea acțiunii în declararea nulității întemeiată pe reaua‑credință a acestui titular în momentul depunerii cererilor de înregistrare a mărcilor respective. Împrejurările menționate nu pot conduce la pierderea dreptului titularului mărcii anterioare de a introduce o asemenea acțiune pentru exercitarea căreia această directivă nu prevede un termen.
50
Având în vedere motivele care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95 trebuie interpretat în sensul că titularul unei mărci anterioare care a indicat într‑o punere în întârziere extrajudiciară, adresată titularului unei mărci ulterioare și care urmărește încetarea utilizării acesteia, o dată‑limită în vederea exercitării unei acțiuni în declararea nulității acestei mărci, care coincide cu scurgerea termenului de limitare a drepturilor de cinci ani consecutivi prevăzut la acest articol 9 alineatul (1), poate solicita, după data indicată, declararea nulității acesteia pe baza relei‑credințe a titularului mărcii ulterioare în momentul depunerii cererii de înregistrare a acesteia, chiar dacă, la momentul acestei puneri în întârziere, respectivul titular al mărcii anterioare dispunea de toate elementele necesare pentru a considera că această depunere fusese efectuată cu rea‑credință.
Cu privire la a doua întrebare
51
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
52
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci
trebuie interpretat în sensul că
titularul unei mărci anterioare care a indicat într‑o punere în întârziere extrajudiciară, adresată titularului unei mărci ulterioare și care urmărește încetarea utilizării acesteia, o dată‑limită în vederea exercitării unei acțiuni în declararea nulității acestei mărci, care coincide cu scurgerea termenului de limitare a drepturilor de cinci ani consecutivi prevăzut la acest articol 9 alineatul (1), poate solicita, după data indicată, declararea nulității acesteia pe baza relei‑credințe a titularului mărcii ulterioare în momentul depunerii cererii de înregistrare a acesteia, chiar dacă, la momentul acestei puneri în întârziere, respectivul titular al mărcii anterioare dispunea de toate elementele necesare pentru a considera că această depunere fusese efectuată cu rea‑credință.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.