Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 30 aprilie 2026(1)
Cauza C‑190/25 [Zelabrich](i)
LS
împotriva
GT
[cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Stuttgart (Tribunalul Regional Superior din Stuttgart, Germania)]
„ Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Articolul 19 – Litispendență – Articolul 63 – Concordatul de la Lateran încheiat între Italia și Sfântul Scaun – Căsătorie încheiată în conformitate cu dreptul canonic – Procedură de divorț în fața unei instanțe civile dintr‑un stat membru sesizate în primul rând – Nulitatea acestei căsătorii declarată de un tribunal ecleziastic în Italia – Procedură de recunoaștere a efectelor civile ale deciziei privind nulitatea în fața unei instanțe statale italiene sesizate în al doilea rând ”
I.      Introducere
1.        O instanță dintr‑un stat membru a fost sesizată în primul rând cu o cerere de divorț. O instanță dintr‑un alt stat membru, în speță Italia, a fost sesizată în al doilea rând cu o cerere prin care se urmărește ca o hotărâre de declarare a nulității unei căsătorii încheiate în Italia în conformitate cu dispozițiile de drept canonic să producă efecte civile(2), precizându‑se că această hotărâre executorie a fost pronunțată de un tribunal ecleziastic a cărui competență este recunoscută în statul membru respectiv. Această situație se analizează ca o situație de litispendență?
2.        În cauza cu care este sesizată Curtea, o instanță germană urmărește să afle dacă un răspuns afirmativ la această întrebare poate rezulta din interpretarea articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003(3), pentru motivul că articolul 63 alineatul (2) și alineatul (3) litera (a) din acest regulament prevede că orice hotărâre privind nevalabilitatea unei căsătorii pronunțate în temeiul acordului încheiat între Italia și Sfântul Scaun, și anume Concordatul de la Lateran din 11 februarie 1929, modificat prin acordul
și protocolul adițional la acesta(4), este, ca urmare a trimiterii la capitolul III secțiunea 1 din regulamentul menționat, recunoscută de drept, ca orice altă hotărâre pronunțată în materie matrimonială de o instanță dintr‑un stat membru.
3.        Problema aplicării normelor privind litispendența prevăzute la articolul 19 din Regulamentul Bruxelles II bis ar trebui examinată dintr‑o perspectivă mai largă decât cea din cauza principală, limitată la Concordatul de la Lateran. Astfel, sunt vizate la articolul 63 din acest regulament concordatele încheiate între Sfântul Scaun, pe de o parte, și Portugalia, Spania și, respectiv, Malta, pe de altă parte. Aceste două ultime acorduri instituie o procedură similară procedurii italiene de recunoaștere a hotărârilor pronunțate de instanțele ecleziastice. În plus, pentru acțiunile introduse începând cu 1 august 2022, articolul 99 din Regulamentul (UE) 2019/1111(5), care înlocuiește acest articol 63, are în vedere ultimul concordat încheiat între Sfântul Scaun și Portugalia, care prevede o asemenea procedură.
4.        În prezentele concluzii, care, în conformitate cu cererea Curții, se vor concentra asupra primei întrebări preliminare, vom prezenta motivele pentru care, în opinia noastră, nu este posibil să se asimileze această procedură cu o procedură de anulare a căsătoriei, în sensul articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis, și, prin urmare, să se considere că există o situație de litispendență.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
5.        Articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul Bruxelles II bis prevede:
„Prezentul regulament se aplică, oricare ar fi natura instanței, materiilor civile privind:
(a)      divorțul, separarea de drept și anularea căsătoriei.”
6.        Potrivit articolului 19 din acest regulament, intitulat „Litispendență și acțiuni conexe”:
„(1)      În cazul în care se introduc cereri de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei între aceleași părți în fața unor instanțe judecătorești din state membre diferite, instanța sesizată în al doilea rând suspendă din oficiu procedura până când se stabilește competența primei instanțe sesizate.
[…]
(3)      În cazul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată în al doilea rând își declină competența în favoarea acesteia.
În acest caz, partea care a introdus acțiunea la instanța sesizată în al doilea rând poate intenta respectiva acțiune la prima instanță sesizată.”
7.        Articolul 63 din regulamentul menționat, intitulat „Tratate încheiate cu Sfântul Scaun”, are următorul cuprins:
„(1)      Prezentul regulament se aplică fără a aduce atingere Tratatului internațional (concordat) încheiat între Sfântul Scaun și Portugalia, semnat la Vatican la 7 mai 1940.
(2)      Orice hotărâre privind nevalabilitatea unei căsătorii pronunțate în temeiul tratatului menționat la alineatul (1) este recunoscută în statele membre în condițiile prevăzute de capitolul III secțiunea 1[(6)].
(3)      Dispozițiile alineatelor (1) și (2) se aplică, de asemenea, următoarelor tratate internaționale (concordate) încheiate cu Sfântul Scaun:
(a)      [Concordatul de la Lateran];
(b)      Acordul din 3 ianuarie 1979 dintre Sfântul Scaun și Spania privind problemele juridice;
(c)      Acordul dintre Sfântul Scaun și Malta privind recunoașterea efectelor civile asupra căsătoriilor canonice și asupra hotărârilor autorităților și instanțelor ecleziastice cu privire la aceste căsătorii din 3 februarie 1993, inclusiv protocolul de aplicare din aceeași dată, cu cel de‑al doilea protocol adițional din 6 ianuarie 1995.
(4)      În Italia, Malta sau Spania, recunoașterea hotărârilor prevăzute la alineatul (2) se poate supune acelorași proceduri și acelorași verificări ca acelea aplicabile hotărârilor instanțelor ecleziastice pronunțate în conformitate cu tratatele internaționale încheiate cu Sfântul Scaun și menționate la alineatul (3).
[…]”
B.      Concordatul de la Lateran
8.        Articolul 8 alineatele (1) și (2) din Concordatul de la Lateran prevede:
„(1)      Căsătoriile încheiate în conformitate cu dispozițiile de drept canonic sunt recunoscute ca având efecte civile, cu condiția ca, după publicarea la primărie, căsătoria să fie înscrisă în registrul de stare civilă. Imediat după ceremonie, preotul sau delegatul său explică soților efectele civile ale căsătoriei, aducându‑le la cunoștință articolele din codice civile [Codul civil] referitoare la drepturile și obligațiile soților. Acesta întocmește ulterior, în două exemplare, actul de căsătorie în care pot figura eventualele declarații ale soților în temeiul dreptului civil.
[…]
(2)      Hotărârile privind anularea unei căsătorii pronunțate de tribunalele ecleziastice, care dispun de titlul executoriu al organului ecleziastic superior de control, își vor produce efectele în Italia, la cererea părților sau a uneia dintre ele, printr‑o decizie a corte d’appello [Curtea de Apel, Italia] competentă, atunci când aceasta constată că:
(a)      judecătorul ecleziastic era competent să soluționeze cazul în ceea ce privește o căsătorie încheiată în conformitate cu condițiile stabilite în prezentul articol;
(b)      în cursul procedurii în fața tribunalului ecleziastic, drepturile părților de a se prezenta și de a se apăra au fost respectate, în conformitate cu principiile fundamentale ale ordinii juridice italiene; și
(c)      celelalte condiții impuse de legislația italiană pentru punerea în aplicare a hotărârilor străine sunt îndeplinite.
Curtea de Apel va putea, în hotărârea de încuviințare a executării unei hotărâri canonice, să dispună măsuri financiare provizorii în favoarea unuia dintre soții a căror căsătorie a fost declarată nulă, trimițând părțile la instanța competentă să se pronunțe în materie.”
9.        Punctul 4 din protocolul adițional, care privește articolul 8 din Concordatul de la Lateran, prevede la litera (b):
„În ceea ce privește alineatul (2), în vederea aplicării articolelor 796 și 797 din codice italiano di procedura civile [Codul de procedură civilă italian(7)], va trebui să se țină seama de specificitatea ordinii juridice canonice care reglementează legătura matrimonială și în care aceasta a fost constituită. În special:
1)      va trebui să se țină seama de faptul că trimiterile efectuate de legislația italiană la legea locului în care a fost pronunțată hotărârea trebuie înțelese ca referindu‑se la dreptul canonic;
2)      se consideră că a dobândit autoritate de lucru judecat hotărârea rămasă executorie conform dreptului canonic;
3)      se înțelege că, în orice caz, nu se va efectua o revizuire pe fond.”
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
10.      GT, resortisant german și italian, și LS, resortisantă rusă, cu reședința obișnuită în Germania, au încheiat la 16 iunie 2017 o căsătorie concordatară în biserica Santa Maria Apparente din Napoli (Italia), care a fost înregistrată la serviciul de stare civilă din acest oraș în aceeași zi.
11.      La 25 ianuarie 2022, GT a formulat o cerere de divorț la Amtsgericht Stuttgart (Tribunalul Districtual din Stuttgart, Germania). Această instanță trebuie să se pronunțe din oficiu și asupra repartizării compensatorii a drepturilor la pensie și, pe baza unei cereri a LS, asupra obligației de întreținere între foștii soți.
12.      La 22 iulie 2022, GT a solicitat Tribunale Ecclesiastico Interdiocesano di Napoli (Tribunalul Ecleziastic Interdiecezan din Napoli, Italia) anularea acestei căsătorii concordatare. Căsătoria respectivă a fost anulată definitiv prin hotărârea din 28 februarie 2024 și, la 27 mai 2024, Supremo Tribunale della Segnatura Apostolica (Tribunalul Suprem al Signaturii Apostolice, Italia) a dispus executarea acestei hotărâri.
13.      Corte di appello di Napoli (Curtea de Apel din Napoli, Italia)(8), instanța sesizată la 31 iulie 2024 în procedura recunoașterii efectelor civile ale hotărârii ecleziastice, nu s‑a pronunțat încă.
14.      Amtsgericht Stuttgart (Tribunalul Districtual din Stuttgart) a suspendat prin ordonanța din 20 noiembrie 2024 pronunțarea asupra cererii de divorț, inclusiv asupra consecințelor economice legate de acesta, pentru motivul că, dacă instanța italiană ar pronunța o decizie de recunoaștere a hotărârii ecleziastice, procedura privind divorțul ar rămâne fără obiect.
15.      LS a formulat apel împotriva acestei ordonanțe la Oberlandesgericht Stuttgart (Tribunalul Regional Superior din Stuttgart, Germania), care este instanța de trimitere, arătând că, în temeiul Regulamentului Bruxelles II bis, obligația de a suspenda judecarea cauzei nu revine Amtsgericht Stuttgart (Tribunalul Districtual din Stuttgart), ci instanței italiene.
16.      Instanța de trimitere precizează că, prin intermediul primei întrebări preliminare, urmărește să obțină confirmarea analizei sale potrivit căreia, raportat la textul articolului 63 alineatul (2) și alineatul (3) litera (a) din Regulamentul Bruxelles II bis, procedura de recunoaștere a efectelor hotărârii ecleziastice, pendinte în fața instanței italiene, „face parte dintr‑o procedură de anulare a căsătoriei”, în sensul articolului 19 alineatul (1) din acest regulament.
17.      În ceea ce privește a doua întrebare, instanța de trimitere ridică problema consecințelor constatării unei situații de litispendență care ar trebui să determine instanța italiană, sesizată în al doilea rând, să suspende procedura, în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) din regulamentul menționat.
18.      Astfel, potrivit instanței de trimitere, pe de o parte, anularea căsătoriei, dacă hotărârea ecleziastică ar fi recunoscută de instanța italiană, nu are aceleași efecte ca pronunțarea divorțului în ceea ce privește soluționarea consecințelor sale de către instanța germană. Ea arată că, potrivit jurisprudenței germane, din căsătoria nulă nu pot fi derivate consecințe economice. În cazul nerespectării normelor de litispendență, ar exista, așadar, un risc de hotărâri ireconciliabile, ceea ce ar putea constitui un motiv de refuz al recunoașterii hotărârii prin care se constată nulitatea căsătoriei, în conformitate cu articolul 22 litera (c) din Regulamentul Bruxelles II bis.
19.      Instanța de trimitere subliniază, pe de altă parte, că, având în vedere mecanismul litispendenței, ar putea fi obligată să examineze pe cale incidentală recunoașterea de către statul italian a nulității căsătoriei pronunțată de Biserică, chiar dacă Republica Federală Germania și Sfântul Scaun nu au încheiat niciun acord în această privință.
20.      Prin urmare, instanța de trimitere ridică problema dacă există posibilitatea ca instanțele germane să suspende procedura, în pofida existenței unei competențe internaționale prioritare a acestor instanțe.
21.      În aceste condiții, Oberlandesgericht Stuttgart (Tribunalul Regional Superior din Stuttgart) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Procedura italiană de recunoaștere a [unei hotărâri ecleziastice] aflată pe rolul Corte di appello di Napoli (Curtea de Apel din Napoli), competentă în temeiul articolului 8 alineatul (2) din [Concordatul de la Lateran], constituie o procedura de anulare a căsătoriei în sensul articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, instanța din Germania care a fost sesizată în primul rând cu o cerere de divorț poate să suspende procedura în conformitate cu dispozițiile naționale și contrar articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis până la soluționarea procedurii de recunoaștere [a unei hotărâri ecleziastice] aflate pe rolul instanței sesizate în al doilea rând?”
22.      GT, guvernul italian și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceștia, precum și guvernul spaniol, au participat la ședința care a avut loc la 5 februarie 2026, în cadrul căreia au răspuns la întrebările cu solicitare de răspuns oral adresate de Curte.
IV.    Analiză
23.      Prin intermediul întrebărilor preliminare, instanța de trimitere ridică problema dacă o procedură de recunoaștere de către o instanță statală a unei hotărâri executorii pronunțate de un tribunal ecleziastic privind nulitatea (sau nevalabilitatea)(9) unei căsătorii concordatare, care este pendinte în Italia, în condițiile în care o instanță germană a fost sesizată în primul rând cu o cerere de divorț formulată între aceleași părți, este sau nu o procedură de anulare a căsătoriei, în sensul articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis. Curtea este astfel invitată să se pronunțe cu privire la interpretarea acestei dispoziții(10).
24.      Întrucât deciziile adoptate de o autoritate religioasă nu intră sub incidența acestui regulament(11), trebuie precizat contextul special în care se înscrie această cerere de interpretare, și anume Concordatul de la Lateran, care este unul dintre acordurile încheiate de anumite state membre citate la articolul 63 din regulamentul menționat(12).
A.      Contextul special al cauzei principale: Concordatul de la Lateran
25.      Concordatul de la Lateran din 11 februarie 1929 încheiat între Italia și Sfântul Scaun a fost modificat prin acordul din 18 februarie 1984(13). La articolul 1 din acest acord se afirmă principiul director al concordatului respectiv, care este cel al independenței depline și al suveranității Bisericii Catolice, precum și a Republicii Italiene, fiecare în propria ordine. În conformitate cu articolul 2 alineatul (1)(14) din concordatul menționat, Republica Italiană garantează Bisericii Catolice că poate exercita în mod liber o jurisdicție autonomă în materie de drept canonic. Condițiile de eficacitate a hotărârilor privind nulitatea unei căsătorii pronunțate de instanțele ecleziastice în ordinea italiană, stabilite la articolul 8 alineatul (2) din același concordat, constituie o aplicare a principiului enunțat la articolul 1 din acesta(15).
26.      Articolul 8 alineatele (1) și (2) din acest concordat reglementează efectele civile ale căsătoriilor concordatare și ale hotărârilor executorii privind nulitatea acestor căsătorii pronunțate de instanțe ecleziastice.
27.      În temeiul articolului 8 alineatul (1) primul paragraf din Concordatul de la Lateran, căsătoriile menționate produc efecte civile din momentul în care sunt înscrise în registrul de stare civilă. Această înscriere poate fi însă refuzată, conform celui de al doilea paragraf al dispoziției amintite, în cazul nerespectării unor norme civile fundamentale [vârsta soților, impedimente imperative enumerate la punctul 4 litera a) din protocolul adițional].
28.      În conformitate cu dreptul canonic, se poate pronunța doar nulitatea căsătoriei concordatare, la cererea a cel puțin unuia dintre soți, de către tribunalele ecleziastice, pentru motive de ordin religios mai numeroase(16) decât cele prevăzute în dreptul civil în general.
29.      Articolul 8 alineatul (2) din Concordatul de la Lateran prevede două faze pentru ca nulitatea unei căsătorii concordatare să producă efecte civile. Pe de o parte, hotărârile referitoare la nulitatea unei astfel de căsătorii pronunțate de tribunalele ecleziastice(17) trebuie să aibă un titlu executoriu conferit de organul ecleziastic superior de control.
30.      Pe de altă parte, aceste decizii, odată declarate executorii de acest organ, trebuie să facă obiectul unei examinări de către o instanță statală italiană.
31.      În cauza principală, această examinare de către o instanță statală italiană sesizată la cererea lui GT și procedura de divorț pe care el o inițiase anterior în fața unei instanțe germane sunt pendinte. Decizia acesteia din urmă de a suspenda procedura în așteptarea deciziei instanței italiene sesizate în al doilea rând este contestată în fața instanței de trimitere. Aceasta ridică problema condițiilor de litispendență prevăzute la articolul 19 din Regulamentul Bruxelles II bis(18) în acest cadru procedural special.
B.      Domeniul de aplicare al normelor privind litispendența
32.      Articolul 19 din Regulamentul Bruxelles II bis este intitulat „Litispendență și acțiuni conexe”. Expresia „acțiuni conexe” acoperă cazurile de „litispendență falsă”(19). Această distincție era tratată la articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul Bruxelles II(20). Ea ținea seama de diferențele dintre ordinile juridice ale statelor membre legate de faptul că nu toate prevăd separarea de drept, divorțul și anularea căsătoriei(21).
33.      Interpretând articolul 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul Bruxelles II bis, Curtea a statuat că, pentru a stabili dacă există o situație de litispendență, este necesar ca cererile să privească aceleași părți. Faptul că acestea au un obiect diferit nu are nicio incidență, cu condiția să vizeze o separare de drept, un divorț sau o anulare a căsătoriei. În consecință, o situație de litispendență, în sensul acestui articol 19, poate exista atunci când sunt sesizate două instanțe din state membre diferite cu o procedură de separare de drept în cazul uneia și cu o procedură de divorț în cazul celeilalte sau atunci când ambele sunt sesizate cu o cerere de divorț(22).
34.      Prin urmare, este suficient ca două acțiuni având ca obiect o legătură matrimonială să fie pendinte. Legiuitorul Uniunii nu a rezervat un tratament special acțiunii în anularea căsătoriei, care se întemeiază pe existența unei cauze de nevalabilitate la momentul încheierii căsătoriei, în condițiile în care o legătură matrimonială nulă nu poate fi desfăcută prin divorț(23).
C.      Aplicarea în speță
35.      Procedura de divorț cu care a fost sesizată instanța germană în primul rând este în concurență cu o procedură pendinte în fața unei instanțe italiene sesizate în al doilea rând pentru ca o hotărâre executorie privind nulitatea unei căsătorii pronunțată de un tribunal ecleziastic să își producă efectele în Italia.
36.      Desigur, aceste două proceduri au ca obiect legătura matrimonială în cauză. Totuși, nu este vorba despre cereri de aceeași natură. Una dintre ele are vocația de a pronunța desfacerea legăturii matrimoniale, iar cealaltă de a recunoaște în ordinea juridică italiană efectele civile ale nulității căsătoriei deja pronunțate de o instanță ecleziastică, care este definitivă și executorie. Aceste trei condiții sunt stabilite la articolul 8 alineatul (2) din Concordatul de la Lateran.
37.      Astfel, în primul rând, din simpla lectură a modului de redactare a articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis rezultă că nu sunt îndeplinite condițiile privind litispendența. Această dispoziție privește situația în care „se introduc cereri de divorț
[…] sau de anulare a căsătoriei între aceleași părți în fața unor instanțe judecătorești din state membre diferite”(24). Atât modul de redactare, cât și obiectivul respectivului articol 19 sunt clare. Acesta organizează examinarea cazurilor în care, ca urmare a multiplelor criterii de atribuire a competenței prevăzute la articolul 3 din Regulamentul Bruxelles II bis, între care nu există ierarhie(25), au fost sesizate două instanțe din state membre diferite(26). Obiectivul constă în evitarea deciziilor contrare în materie de desfacere a căsătoriei și în garantarea securității juridice în cadrul SLSJ(27), care este vizat în considerentul (1) al acestui regulament.
38.      Or, în speță singura procedură paralelă cu cea a divorțului în Germania, care este pendinte în fața unei instanțe dintr‑un alt stat membru (Italia), nu este o procedură de „anulare” a căsătoriei concordatare întrucât nulitatea acestei căsătorii a fost deja pronunțată. Astfel, cererea (sau procedura) de anulare a acestei căsătorii a fost formulată (sau inițiată) în fața unui tribunal ecleziastic, care a admis‑o printr‑o hotărâre definitivă, devenită executorie prin efectul unei a doua hotărâri pronunțate de un organ ecleziastic superior de control. În plus, fără recunoașterea de către instanța statală italiană competentă, aceasta nu constituie o hotărâre care intră sub incidența Regulamentului Bruxelles II bis(28).
39.      În al doilea rând, procedura pendinte inițiată în fața instanței statale italiene în scopul recunoașterii în ordinea juridică italiană a nulității căsătoriei deja pronunțate de o instanță ecleziastică(29) prezintă caracteristicile unei proceduri de exequatur(30). Am arătat că diferiți alți termeni sau expresii sunt utilizați pentru a califica această procedură, precum „omologare”(31), „controlul legalității”/„declararea validității civile”(32) sau „rezervă de deliberare”(33) ori chiar „confirmare”(34), ceea ce este, din punctul nostru de vedere, fără efecte pe fond.
40.      Mai întâi, procedura menționată este prevăzută de Concordatul de la Lateran, care este un tratat internațional, pentru ca hotărârile pronunțate de tribunale ecleziastice competente în ordinea lor juridică(35) pentru declararea nulității căsătoriilor pentru motive specifice acestora(36) să producă efecte civile în Italia sau, cu alte cuvinte, să intre în ordinea juridică a acestui stat membru(37).
41.      O procedură civilă similară există în Spania. Această situație se regăsește și în Malta și, începând cu concordatul din 18 mai 2004, în Portugalia(38).
42.      În continuare, la articolul 8 alineatul (2) din Concordatul de la Lateran sunt enumerate punctele de verificare a hotărârii ecleziastice de către instanța statală italiană competentă. Acestea sunt obișnuite în materie de exequatur(39) în măsura în care privesc competența instanței ecleziastice sesizate și respectarea ordinii publice procedurale italiene fără să fie necesar să se cerceteze existența unei corespondențe exacte cu motivele de nulitate prevăzute în dreptul civil italian(40). De asemenea, trebuie subliniat că instanța statală italiană competentă trebuie „să constate” că „sunt îndeplinite celelalte condiții impuse de legislația italiană pentru punerea în aplicare a hotărârilor străine”(41).
43.      În sfârșit, la fel ca în alte acorduri bilaterale încheiate printre altele între state membre și state terțe care organizează o procedură de verificare în scopul recunoașterii și mai ales al executării hotărârilor pronunțate în fiecare dintre aceste state, hotărârea pronunțată într‑un stat își produce efectele, în timp ce, în celălalt stat, acestea nu vor fi echivalente decât la finalul unei asemenea proceduri.
44.      Astfel, în relația dintre Sfântul Scaun și Italia, căsătoria declarată nulă de un tribunal ecleziastic permite încheierea unei alte căsătorii religioase, în timp ce o nouă căsătorie civilă nu poate fi încheiată în Italia atât timp cât procedura în fața instanței statale italiene competente nu s‑a încheiat. Prin urmare, această situație este comparabilă din toate punctele de vedere cu o situație din afara SLSJ, în care divorțul a fost pronunțat într‑un stat A, iar o recăsătorire nu este posibilă într‑un stat B fără verificarea a priori a hotărârii pronunțate în statul A. Faptul că hotărârea în cauză a fost pronunțată de un tribunal ecleziastic nu schimbă cu nimic această logică.
45.      În consecință, împărtășim opinia Comisiei potrivit căreia „normele privind litispendența prevăzute la articolul 19 din Regulamentul Bruxelles II bis nu se aplică atunci când o instanță dintr‑un stat membru este sesizată cu o cerere care urmărește să confere efecte civile unei hotărâri pronunțate de o instanță religioasă, în același mod în care nu se aplică atunci când o instanță dintr‑un stat membru este sesizată cu o cerere prin care se urmărește conferirea de efecte unei hotărâri pronunțate într‑un stat terț”.
46.      Cu toate acestea, adoptând opinia instanței de trimitere, Comisia apreciază că articolul 63 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul Bruxelles II bis ar putea fi interpretat în sensul că creează, cu titlu de excepție, o situație de litispendență, din moment ce această dispoziție obligă celelalte state membre să recunoască hotărârile privind nevalabilitatea unei căsătorii pronunțate în temeiul tratatelor încheiate cu Sfântul Scaun, iar hotărârea instanței statale italiene competente care conferă efecte civile unei hotărâri pronunțate de o instanță ecleziastică prin care se constată nulitatea unei căsătorii produce aceleași efecte juridice ca o hotărâre pronunțată de o instanță civilă italiană care constată ea însăși nulitatea căsătoriei.
47.      Considerăm că o asemenea propunere de interpretare, care coroborează articolele 19 și 63 din Regulamentul Bruxelles II bis, ar trebui înlăturată pentru motivul că nu respectă
domeniul de aplicare al acestui din urmă articol și este contrară principiilor directoare ale acordurilor vizate de acesta. Consecințele punerii în aplicare a articolului 19 din regulamentul menționat dacă ar fi interpretat în coroborare cu articolul 63 din regulamentul amintit demonstrează de asemenea acest lucru.
D.      Propunerea de interpretare care coroborează articolele 19 și 63 din Regulamentul Bruxelles II bis
1.      Articolul 63 din Regulamentul Bruxelles II bis
48.      Articolul 63 din Regulamentul Bruxelles II bis figurează în capitolul V, intitulat „Relații cu alte instrumente”. Legiuitorul Uniunii a enunțat principiul supremației dreptului comunitar la articolul 59 alineatul (1) din acest regulament, potrivit căruia el înlocuiește convențiile existente la data intrării sale în vigoare, care au fost încheiate între două sau mai multe state membre și care se referă la materiile reglementate de regulamentul menționat, „fără a aduce atingere” însă articolului 63 din acesta, printre altele.
49.      Articolul 63 din Regulamentul Bruxelles II bis nu aduce atingere, în relațiile dintre statele membre, efectelor acordurilor bilaterale încheiate între Portugalia, Italia, Spania și, respectiv, Malta, pe de o parte, și Sfântul Scaun, pe de altă parte, care sunt prevăzute prin trimitere la capitolul III din acest regulament, referitor la recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești pronunțate într‑un stat membru, astfel cum sunt definite la articolul 2 punctul 4 din regulamentul menționat. Prin urmare, sunt aplicabile articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis, care prevede principiul recunoașterii de plin drept, și articolul 22 din acest regulament, care enumeră în mod exhaustiv motivele de refuz al recunoașterii hotărârilor judecătorești pronunțate într‑un stat membru.
50.      Așadar, articolul 63 din Regulamentul Bruxelles II bis creează, ca urmare a concordatelor pe care le vizează, un nou caz de recunoaștere simplificată a hotărârilor pronunțate în cadrul SLSJ. Domeniul de aplicare al normelor de recunoaștere de plin drept a hotărârilor pronunțate în materie de anulare a căsătoriei în statele membre a fost extins pentru a asigura efectul deplin al concordatelor încheiate între anumite state membre și Sfântul Scaun(42).
51.      În consecință, acest articol 63 are vocația de a se aplica numai în cazul unor hotărâri privind nevalabilitatea unei căsătorii pronunțate în statele membre (Portugalia, Italia, Spania și Malta) în temeiul concordatelor pe care aceste state le‑au încheiat cu Sfântul Scaun. Trebuie subliniat că este vorba numai despre hotărârile instanțelor statale de recunoaștere a efectelor civile ale hotărârilor de constatare a nulității căsătoriei pronunțate de instanțele ecleziastice(43).
52.      Trebuie constatat că nu este stabilită nicio legătură între articolul 63 menționat și capitolul II din Regulamentul Bruxelles II bis, consacrat normelor privind competența(44) și în special litispendenței. Această constatare este confirmată de faptul că din dispozițiile regulamentelor succesive echivalente articolului 63 din acest regulament(45) rezultă că competența concurentă(46) a tribunalelor ecleziastice este luată în considerare în mod excepțional de legiuitorul Uniunii(47) în cadrul strict al concordatelor încheiate între Sfântul Scaun și statele membre în cauză, care recunosc efectele civile ale hotărârilor ecleziastice, ca orice altă hotărâre civilă.
53.      Obiectivul este de a facilita circulația hotărârilor pronunțate în cadrul SLSJ,
iar nu de a soluționa conflictele de competență, cu atât mai mult cu cât, în temeiul acestor concordate, în materie de anulare a căsătoriei, normele de competență ale autorităților religioase dintr‑un stat laic nu intră sub incidența Regulamentului Bruxelles II bis(48). Același lucru este valabil și în ceea ce privește procedura de recunoaștere a efectelor civile ale hotărârii ecleziastice de constatare a nulității căsătoriei. De exemplu, în Italia, instanța statală competentă este desemnată prin Concordatul de la Lateran. În cazul în care această procedură ar trebui asimilată unei proceduri de anulare a căsătoriei, ea ar trebui să fie supusă normelor de competență definite de regulamentul menționat.
54.      Ținând seama de cele ce precedă, considerăm că, dacă interpretarea articolului 19 din Regulamentul Bruxelles II bis ar trebui efectuată în coroborare cu articolul 63 din acest regulament, obiectul și scopul concordatelor încheiate cu Sfântul Scaun ar fi încălcate. Or, în conformitate cu articolul 31 alineatul 1 din Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor(49), „[u]n tratat trebuie să fie interpretat cu bună‑credință potrivit sensului obișnuit ce urmează a fi atribuit termenilor tratatului în contextul lor și în lumina obiectului și scopului său”.
55.      Alte limite rezultate din Convenția de la Viena trebuie de asemenea evidențiate atunci când sunt avute în vedere consecințele unei astfel de asimilări a procedurilor în materie de anulare a căsătoriei în cadrul mecanismului litispendenței.
2.      Aplicarea normelor privind litispendența prevăzute la articolul 19 din Regulamentul Bruxelles II bis
56.      În continuarea opiniei sale cu privire la asimilarea procedurii de recunoaștere în fața instanței statale italiene competente cu o procedură de anulare a căsătoriei, Comisia susține că această instanță ar trebui să suspende procedura.
57.      Astfel, după cum prevede articolul 19 alineatul (3) primul paragraf
din Regulamentul Bruxelles II bis, „[î]n cazul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată în al doilea rând își declină competența în favoarea acesteia”. Nu este prevăzută nicio derogare de la această regulă.
58.      Cu toate acestea, articolul 19 alineatul (3) al doilea paragraf din regulamentul menționat prevede că „partea care a introdus acțiunea la instanța sesizată în al doilea rând poate intenta respectiva acțiune la prima instanță sesizată”(50).
59.      În cauza principală, dacă această posibilitate este exercitată de GT, el va trebui să introducă în fața instanței germane sesizate cu cererea sa de divorț acțiunea pe care a inițiat‑o în fața instanței statale italiene sesizate în al doilea rând în vederea recunoașterii hotărârii ecleziastice.
60.      Or, această procedură de recunoaștere, întemeiată pe articolul 8 alineatul (2) din Concordatul de la Lateran, care nu este obligatorie decât pentru Italia și pentru Sfântul Scaun, are ca obiect includerea în ordinea juridică italiană a unor decizii dintr‑o altă ordine juridică într‑un cadru special(51).
61.      Prin urmare, în primul rând, trebuie să se opună principiul efectului relativ al tratatelor, evocat de altfel de Comisie, tezei aplicabilității articolului 19 din Regulamentul Bruxelles II bis interpretat în coroborare cu articolul 63 din acesta.
62.      Acest principiu de drept internațional general, potrivit căruia tratatele nu trebuie nici să dăuneze, nici să profite unor subiecte de drept terțe („pacta tertiis nec nocent nec prosunt”), de care trebuie să se țină seama pentru interpretarea tratatelor(52), își găsește o expresie particulară în articolul 34 din Convenția de la Viena, în temeiul căruia un tratat nu creează nici obligații, nici drepturi pentru un stat terț fără consimțământul său(53).
63.      În consecință, principiul amintit impune să nu se interpreteze dispozițiile dreptului derivat în lumina unei obligații impuse de un acord internațional, care nu este obligatoriu pentru toate statele membre. În caz contrar, interpretarea ar echivala cu extinderea domeniului de aplicare al acestei obligații la acele state membre, care trebuie considerate ca fiind „state terțe”, dacă nu sunt părți contractante la un asemenea acord(54).
64.      Or, reiese din jurisprudența Curții că aceasta din urmă este obligată să respecte principiul efectului relativ al tratatelor, întrucât acesta constituie o normă de drept internațional cutumiar care, ca atare, este obligatorie pentru instituțiile Uniunii și face parte din ordinea juridică a acesteia din urmă(55).
65.      În al doilea rând, s‑ar putea pune problema întinderii unei interpretări care coroborează articolele 19 și 63 din Regulamentul Bruxelles II bis, în condițiile în care instrumentele internaționale pe care le vizează acest din urmă articol nu sunt singurele care pot produce efecte în cadrul SLSJ. Poate fi vorba despre convenția menționată la articolul 59 alineatul (2) literele (a) și (d) din acest regulament, precum și despre acordurile cu unul sau mai multe state terțe încheiate de un stat membru înainte de data aderării sale la Uniune, pentru care se aplică articolul 351 TFUE
și care nu sunt prevăzute în mod expres în Regulamentul Bruxelles II bis(56), spre deosebire de concordate. Consecințele sunt, în opinia noastră, dificil de măsurat, ceea ce creează obstacole care nu sunt proporționale cu cele invocate pentru a justifica aplicabilitatea articolului 19 din acest regulament.
E.      Cu privire la consecințele inaplicabilității articolului 19 din Regulamentul Bruxelles II bis
66.      Comisia a arătat în ședință, în continuarea observațiilor scrise privind excluderea reciprocă a efectelor juridice ale hotărârilor de divorț
și de anulare a căsătoriei, că propunerea sa de interpretare era motivată de preocuparea de a atenua două inconveniente majore ale unei acțiuni în anularea căsătoriei, și anume „efectul torpilă” al acesteia și consecințele patrimoniale diferite de cele ale unui divorț. Acestea sunt de asemenea evocate de instanța de trimitere, în cazul constatării caracterului ireconciliabil al unei hotărâri de divorț cu o hotărâre de anulare a căsătoriei.
67.      Considerăm că primul inconvenient este inerent naturii acțiunii în anularea căsătoriei și nu poate fi remediat, în lipsa unei ierarhii între cereri care ar fi prevăzută la articolul 19 din Regulamentul Bruxelles II bis(57). În schimb, în ceea ce privește al doilea inconvenient, în lumina explicațiilor date atât de guvernele italian și spaniol, cât și de doctrină cu privire la evoluția jurisprudenței naționale în aceste state membre, considerăm oportun să amintim care este reglementarea europeană referitoare la consecințele financiare ale desfacerii căsătoriei, precum și soluțiile adoptate în Spania și în Italia în cazul unor proceduri concurente de divorț
și de recunoaștere a efectelor civile ale hotărârii de constatare a nulității unei căsătorii pronunțate de un tribunal ecleziastic.
1.      Regulamentele Uniunii aplicabile privind consecințele financiare ale desfacerii căsătoriei
68.      În primul rând, articolul 1 alineatul (3) litera (e) din Regulamentul Bruxelles II bis prevede în mod expres că acesta nu se aplică obligației de întreținere. În plus, din definiția „materiei matrimoniale” dată la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din acest regulament se deduce că el nu se aplică consecințelor deciziilor referitoare la legătura matrimonială(58). Aceste două domenii intră sub incidența Regulamentului (CE) nr. 4/2009(59) și, respectiv, a Regulamentului (UE) nr. 2016/1103(60). Aceste regulamente se aplică în cazul anulării căsătoriei, în special pentru a desemna instanța competentă(61). Dat fiind domeniul de aplicare al Regulamentului Roma III, limitat la conflictele de legi în materie de divorț
și de separare de drept, admiterea efectelor care pot fi produse de căsătoria anulată depinde de legea aplicabilă determinată de dreptul internațional a fiecărui stat membru(62).
69.      În această privință, trebuie amintit că articolul 8 alineatul (2) ultimul paragraf din Concordatul de la Lateran prevede că instanța statală italiană competentă „va putea, în hotărârea de încuviințare a executării unei hotărâri canonice, să dispună măsuri financiare provizorii în favoarea unuia dintre soții a căror căsătorie a fost declarată nulă, trimițând părțile la instanța competentă să se pronunțe în materie”.
2.      Jurisprudența italiană și spaniolă
70.      Guvernul italian, în observațiile scrise, a arătat că Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) s‑a pronunțat cu privire la raportul dintre validarea hotărârii ecleziastice prin care s‑a declarat nulitatea căsătoriei religioase și continuarea procesului de divorț pentru stabilirea obligației de întreținere(63). Aceasta a statuat că:
–        recunoașterea efectelor hotărârii ecleziastice prin care se declară nulitatea căsătoriei religioase, intervenită după ce hotărârea de încetare a efectelor civile a rămas definitivă, dar înainte ca decizia privind consecințele economice să fi rămas definitivă, nu determină dispariția obiectului procedurii civile referitoare la desfacerea legăturii conjugale. Prin urmare, aceasta poate continua în scopul stabilirii dreptului la obligația de întreținere și a plății acesteia(64),
iar
–        caracterul permanent al măsurilor economice accesorii divorțului este stabilit chiar și în cazul nulității recunoscute a căsătoriei(65).
71.      Guvernul spaniol a precizat în ședință că Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a decis de asemenea că o hotărâre de divorț nu este incompatibilă cu recunoașterea ulterioară a efectelor civile ale unei hotărâri ecleziastice de constatare a nulității căsătoriei, întrucât această hotărâre, atunci când este recunoscută, nu modifică și nici nu afectează efectele civile ale divorțului(66).
72.      În cauza principală, în ceea ce privește consecințele economice ale căsătoriei, instanța de trimitere a indicat că are cunoștință de Hotărârea Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) nr. 9004 din 31 martie 2021 și de posibilitatea de a recurge la mecanismul de adaptare(67).
73.      În sfârșit, în ceea ce privește caracterul ireconciliabil al hotărârii de divorț cu cea prin care se recunosc efecte civile anulării căsătoriei, evocat de instanța de trimitere(68), arătăm că acesta este avut în vedere ca o ipoteză, ceea ce justifică faptul că nu face obiectul unei întrebări preliminare. În orice caz, precizăm că este de neconceput, pentru motivele expuse la punctele 57 și 61 din prezentele concluzii, ca articolul 19 din Regulamentul Bruxelles II bis să fie interpretat în coroborare cu articolul 63 alineatul (3) litera (a) din acest regulament și prin modificarea dispoziției de suspendare a procedurii și de declinare a competenței, prevăzută de acest prim articol pentru atenuarea riscului de refuz al recunoașterii(69) deciziei de recunoaștere a efectelor civile ale unei hotărâri ecleziastice de constatare a nulității unei căsătorii concordatare, care a fost pronunțată de o instanță statală italiană în temeiul Concordatului de la Lateran.
74.      La finalul analizei noastre, propunem Curții să statueze, ca răspuns la prima întrebare preliminară, că nu sunt îndeplinite condițiile de litispendență prevăzute la articolul 19 din Regulamentul Bruxelles II bis și, în consecință, că nu ar fi necesar să se răspundă la a doua întrebare, care era adresată în cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare.
V.      Concluzie
75.      Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Oberlandesgericht Stuttgart (Tribunalul Regional Superior din Stuttgart, Germania) după cum urmează:
Articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2116/2004 al Consiliului din 2 decembrie 2004,
trebuie interpretat în sensul că
procedura italiană de recunoaștere a unei hotărâri judecătorești privind nulitatea căsătoriei pronunțate de un tribunal ecleziastic în fața unei Corte d’appello (Curtea de Apel, Italia), competentă în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Concordatul de la Lateran din 11 februarie 1929, încheiat între Italia și Sfântul Scaun, modificat prin acordul
și protocolul adițional la acesta, semnat la Roma la 18 februarie 1984, nu este o procedură de anulare a căsătoriei în sensul articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, cu modificările ulterioare.
1      Limba originală: franceza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      Denumită în continuare „căsătoria concordatară”.
3      Regulamentul Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2116/2004 al Consiliului din 2 decembrie 2004 (JO 2004, L 367, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 90), denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles II bis”.
4      Semnat la Roma la 18 februarie 1984, denumit în continuare „Concordatul de la Lateran”. Acest acord a fost ratificat prin legge n. 121 – Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede (Legea nr. 121 privind ratificarea și punerea în aplicare a acordului, cu protocol adițional, care modifică acordurile de la Lateran din 11 februarie 1929 dintre Italia și Sfântul Scaun) din 25 martie 1985 (GURI nr. 85 din 10 aprilie 1985, p. 3 – supliment ordinar la GURI nr. 28).
5      Regulamentul Consiliului din 25 iunie 2019 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești și privind răpirea internațională de copii (JO 2019, L 178, p. 1), denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles II ter”. Cu privire la dispozițiile tranzitorii, a se vedea articolul 100 din acest regulament.
6      În cadrul capitolului III din Regulamentul Bruxelles II bis, intitulat „Recunoaștere și executare”, secțiunea 1, referitoare la „[r]ecunoaștere”, conține printre altele articolele 21 și 22. A se vedea punctul 49 și nota de subsol 69 din prezentele concluzii.
7      În observațiile scrise, guvernul italian a precizat că, potrivit jurisprudenței Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), articolele 796 și 797 din Codul de procedură civilă, care figurau în titlul VII din cartea IV din acest cod, consacrat în special efectului hotărârilor străine, deși abrogate prin articolul 73 din legge n.
218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (Legea de modificare a sistemului italian de drept internațional privat) din 31 mai 1995 (supliment ordinar la GURI nr. 128 din 3 iunie 1995), continuă să își producă efectele privind recunoașterea hotărârilor ecleziastice de anulare a căsătoriei în temeiul principiului concordatar recunoscut de articolul 7 din Costituzione (Constituție) [a se vedea Hotărârile Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) nr. 11020 din 25 mai 2005 și nr. 24990 din 14 octombrie 2010].
8      Denumită în continuare „instanța italiană”.
9      A se vedea articolul 63 alineatul (2) din Regulamentul Bruxelles II bis.
10      Procedura de divorț a fost inițiată la 25 ianuarie 2022. Prin urmare, aceasta este guvernată de Regulamentul Bruxelles II bis. A se vedea nota de subsol 5 din prezentele concluzii și Hotărârea din 16 februarie 2023, Rzecznik Praw Dziecka ș.a. (Suspendarea hotărârii de înapoiere) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, punctul 55).
11      A se vedea definiția de la articolul 2 punctul 4 din Regulamentul Bruxelles II bis, în temeiul căruia este vizată orice hotărâre, printre altele, de divorț sau de anulare a unei căsătorii pronunțată de o autoritate care exercită funcții jurisdicționale într‑un stat membru, așa cum este precizată de Curte. Astfel, în ceea ce privește domeniul de aplicare al Regulamentului (UE) nr. 1259/2010 al Consiliului din 20 decembrie 2010 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp (JO 2010, L 343, p. 10), desemnat în mod obișnuit sub expresia „Roma III”, Curtea a statuat că legiuitorul Uniunii a avut în vedere numai situațiile în care divorțul este pronunțat fie de o instanță judecătorească statală, fie de o autoritate publică sau sub controlul său și că, prin urmare, nu intra sub incidența acestui regulament divorțul care se întemeiază pe „o declarație de voință privată unilaterală” pronunțată în fața unei instanțe religioase. A se vedea Hotărârea din 20 decembrie 2017, Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988, punctul 45).
12      A se vedea articolul 1 punctul 20 secțiunea B din Raportul explicativ privind convenția elaborată în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană, referitoare la competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială (JO 1998, C 221, p. 27, denumit în continuare „Raportul Borrás”). Acesta a fost aprobat de Consiliul Uniunii Europene la 28 mai 1998. Trebuie amintit că Consiliul a elaborat această convenție prin actul din 28 mai 1998 (JO 1998, C 221, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 11, p. 243, denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles II”). Ea
nu a intrat în vigoare. Conținutul său a fost reluat în mare parte în Regulamentul (CE) nr. 1347/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorește în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești față de copiii comuni (JO 2000, L 160, p. 19, denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles II”). Acest regulament a fost abrogat prin Regulamentul Bruxelles II bis, aplicabil printre altele acțiunilor judiciare introduse începând cu 1 martie 2001. În măsura în care Convenția Bruxelles II a inspirat conținutul regulamentelor care i‑au succedat, Raportul Borrás continuă să ofere clarificări privind interpretarea dispozițiilor echivalente ale Regulamentului Bruxelles II bis.
13      A se vedea punctul 2 din prezentele concluzii.
14      A se vedea Gaudemet, J., „L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint Siège”, Annuaire français de droit international, CNRS, Paris, 1984, p. 209-220, în special p. 211, 212 și 216.
15      A se vedea în această privință, referitor la articolul 8 din Concordatul de la Lateran, punctul 4 litera b) din protocolul adițional. Caracterul de ordine publică al principiului separării celor două ordini juridice, laică și religioasă, reiese de asemenea din articolul 63 alineatul (4) din Regulamentul Bruxelles II bis în măsura în care acesta prevede că controlul hotărârilor portugheze privind nevalabilitatea unei căsătorii de către instanțele civile din Spania, Italia și Malta este extins în cadrul spațiului de libertate, securitate și justiție (denumit în continuare „SLSJ”), dincolo de concordatele încheiate între aceste state membre și Sfântul Scaun (a se vedea nota de subsol 53 din prezentele concluzii).
16      În observațiile scrise, guvernul italian amintește că principiile din dreptul canonic în materie de nevalabilitate matrimonială sunt diferite de cele din dreptul civil italian, în măsura în care recunosc rezerva mentală, referitoare de exemplu la bonum sacramenti (indisolubilitatea legăturii matrimoniale) și la bonum prolis (obiectivul de procreare al căsătoriei), precum și temerea reverențioasă.
17      Expresia „hotărâre canonică” este utilizată la articolul 8 alineatul (2) al doilea paragraf din Concordatul de la Lateran.
18      Întrucât articolul 20 alineatele (1) și (3) din Regulamentul Bruxelles II ter este redactat în termeni în esență identici cu cei ai articolului 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul Bruxelles II bis, trebuie să se considere că interpretarea care va fi dată acestui din urmă articol va fi valabilă și pentru primul articol.
19      Această expresie este utilizată în Raportul Borrás (punctul 54).
20      Cazurile de „litispendențe false” nu figurează la articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis, care vizează „cereri de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei”. Alineatul (2) al acestui articol a fost menținut pentru a trata în mod specific „acțiuni referitoare la răspunderea părintească privind un copil, având același obiect și aceeași cauză”, care erau incluse în acțiunile menționate la articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II. A se vedea Raportul Borrás (punctul 54).
21      A se vedea Raportul Borrás (punctul 52).
22      A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2015, A (C‑489/14, EU:C:2015:654, punctul 33), și Hotărârea din 16 ianuarie 2019, Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, punctul 35).
23      A se vedea în această privință Raportul Borrás (punctul 54). În acesta se precizează că nu a fost reținută soluția care „consta în menținerea forței de atracție a jurisdicției privind efecte majore […] pentru motive de securitate juridică și pentru a evita problemele care ar putea apărea în țările care nu cunosc nici separarea de drept, nici anularea”.
24      Sublinierea noastră. Observăm că, la articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II ter, termenul „demandes” a fost înlocuit în anumite versiuni lingvistice cu termenul „procédures”, ceea ce este lipsit de relevanță [N. T. În versiunea în limba română a dispozițiilor menționate se folosește același termen, respectiv „cereri”]. A se vedea în această privință Hotărârea din 9 noiembrie 2010, Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, punctul 64).
25      A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2009, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, punctele 48 și 49).
26      A se vedea Hotărârea din 25 noiembrie 2021, IB (Reședința obișnuită a unui soț – Divorț) (C‑289/20, EU:C:2021:955, punctul 45).
27      A se vedea Hotărârea din 13 octombrie 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, punctul 33 și jurisprudența citată). În Raportul Borrás [punctul 5 litera (c)] se precizează chiar că decizia de a prevedea norme privind litispendența într‑o convenție europeană constituie o „inovație importantă care ar justifica prin ea însăși existența Convenției [de la Bruxelles II] și care va permite evitarea hotărârilor contradictorii”. Totuși, nici în această convenție, nici în regulamentele care au urmat nu se regăsește o dispoziție echivalentă cu cea introdusă, în materie civilă și comercială, la articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1), desemnat în mod obișnuit sub expresia „Regulamentul Bruxelles I bis”. Acesta prevede că, la cererea unei instanțe sesizate cu litigiul, orice altă instanță sesizată informează fără întârziere prima instanță referitor la data la care a fost sesizată în conformitate cu articolul 32 din acest regulament.
28      A se vedea punctul 24 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea Leborgne, F., „Article 63. Traités conclus avec le Saint‑Siège”, în Corneloup, S., Droit européen du divorce, Lexis Nexis, Paris, 2013, p. 471-476, în special punctul 2 (p.
474).
29      Termenul în limba italiană este „delibazione”. Acesta desemnează procedura judiciară specială prin care, într‑un anumit stat, forța juridică este recunoscută, la cererea unei părți, unei hotărâri pronunțate de autoritatea judiciară dintr‑un alt stat. A se vedea De Gregorio, T., „La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale: orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni”, Ius in Itinere, Rivista Giuridica (online), 2025.
30      Acest termen este utilizat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului în Hotărârea din 20 iulie 2001, Pellegrini împotriva Italiei (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), în special la punctul 31, în care se citează articolul 8 alineatul (2) din Concordatul de la Lateran. A se vedea de asemenea Cesarini, A., „Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale: la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di «delibazione» della nullità canonica”, Stato, Chiese e Pluralismo Confessionale (online), nr. 11, 7 iunie 2021. În ședință, guvernul spaniol a explicat că Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania) a declarat că hotărârile ecleziastice sunt asimilate, în vederea recunoașterii, hotărârilor străine, astfel încât acest lucru impune instanței care le recunoaște să acționeze în conformitate cu principiile competenței de fond a instanței spaniole pentru a se pronunța cu privire la efectele civile ale acestor hotărâri. A se vedea în același sens Ramos, R. M. M.,
Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II, Coimbra Editora, Coimbra, 2007, în special partea intitulată „A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português”, p. 335-388, în special p. 361. Pe de o parte, trebuie amintit că o procedură de exequatur are ca obiect să confere în statul membru solicitat forță executorie unei hotărâri a unui alt stat, care are caracter executoriu. Pe de altă parte, o asemenea procedură a fost simplificată sau eliminată treptat în cadrul SLSJ, principiul fiind că o hotărâre pronunțată într‑un stat membru trebuie tratată ca și cum ar fi fost pronunțată în statul membru solicitat. A se vedea în special Hotărârea din 26 aprilie 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punctele 100-103, precum și punctele 116 și 118).
31      A se vedea Joubert, N., „Article 1 – Champ d’application”, în Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., și Jault‑Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruxelles, 2023, p. 37-56, în special p. 43, și, în aceeași lucrare, Corneloup, S., „Article 30 – Reconnaissance d’une décision”, p. 399-413, în special p. 404. Guvernul spaniol a utilizat de asemenea acest termen în ședință cu privire la procedura instituită prin concordatul încheiat de Spania, care este analogă cu cea din Concordatul de la Lateran [a se vedea articolul 63 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul Bruxelles II bis]. A se vedea de asemenea Guzmán Altuna, M., „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 7 mai 2001, nr. 1382, p. 1, și articolul de aceeași autoare „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 5 octombrie 2005, nr. 2181, p. 5.
32      A se vedea primul articol de Guzmán Altuna, M., op. cit. (p.
1), și al doilea articol al acestuia, op. cit. (p.
5), citate la nota de subsol 31 din prezentele concluzii (traducere liberă).
33      În ceea ce privește articolul 63 alineatul (4) din Regulamentul Bruxelles II bis, a se vedea Rauscher, T., „Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl”, în Europäisches Zivilprozeß- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa‑VO, EG‑UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU‑EheGüterVO‑E, EU‑LP‑GüterVO‑E, EU‑SchutzMVO, Otto Schmidt, Köln, 2015, p. 390-393, în special punctul 8 (p.
392).
34      A se vedea Spellenberg, U., „Art. 63”, în von Staudingers, J.,
Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR- Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1 (Europäisches Recht, Brüssel IIa‑VO), Sellier, Berlin, 2015, p. 345-348, în special p. 346 și 347.
35      Guvernul italian precizează în observațiile scrise că tribunalele ecleziastice „țin de o ordine juridică străină”.
36      A se vedea punctul 28 din prezentele concluzii.
37      A se vedea punctele 9 și 25 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea Gaudemet, J., op. cit., p. 216. Acest autor subliniază că, la fel ca „pentru aplicarea într‑un stat a hotărârilor pronunțate de instanțele unui alt stat”, „[r]espectând totodată instanța ecleziastică «în ordinea sa», Republica Italiană nu recunoaște efecte hotărârilor sale decât dacă acestea îndeplinesc cerințele ordinii italiene”.
38      A se vedea punctul 3 din prezentele concluzii. Cu privire la noul regim rezultat din concordatul încheiat între Sfântul Scaun și Portugalia la 18 mai 2004, prevăzut la articolul 99 alineatul (1) din Regulamentul II ter, care a abandonat vechea procedură care servea la acordarea unui exequatur hotărârilor ecleziastice, în mod automat și fără un control, și înlocuirea acesteia cu un control care se apropie de procedura celorlalte state (Spania și Italia), precum și cu privire la constatarea că această schimbare ar fi devenit indispensabilă în raport cu Hotărârea Curții EDO din 20 iulie 2001, Pellegrini împotriva Italiei (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), a se vedea Ramos, R. M. M., op. cit., în special p. 365. A se vedea de asemenea, cu privire la această nouă procedură, Leborgne, F., op. cit., punctul 2 (p.
473) și, în legătură cu această hotărâre a Curții EDO, punctul 3 (p.
476).
39      A se vedea Gaudemet‑Tallon, H., „La désunion du couple en droit international privé”, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1991, vol. 226, p. 185-198, în special punctele 26 și 27 (p.
196).
40      A se vedea, cu privire la aplicarea unor criterii similare de către instanțele spaniole, Guzmán Altuna, M., „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento”,
op. cit., p. 1, și „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”,
op. cit., p. 1.
41      A se vedea articolul 8 alineatul (2) litera (c) din Concordatul de la Lateran. Sublinierea noastră. A se vedea în această privință punctul 9 din prezentele concluzii. A se vedea, cu privire la istoricul acestor dispoziții rezultate din Acordul din 18 februarie 1984 de modificare a Acordului de la Lateran din 11 februarie 1929, introduse după Hotărârea Corte costituzionale (Curtea Constituțională, Italia) nr. 18 din 2 februarie 1982, Gaudemet‑Tallon, H., op. cit., punctul 20 (p.
192), și De Gregorio, T., op. cit. A se vedea de asemenea Leborgne, F., op. cit., punctul 3 (p.
475 și 476). Cu privire la problema respectării dreptului la apărare în Spania, în Italia și în Malta, a se vedea Garcia Ruiz, Y., „Articulo 99. Tratados con la Santa Sede”, în Palao Moreno, G., El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores: comentarios al Reglamento (UE) n
o 2019/1111, Tirant lo Blanch, Valencia, 2022, p. 777-782, în special p. 781 și 782.
42      A se vedea Raportul Borrás, punctele 120-123, în special punctul 120, cu privire la faptul că Portugalia și‑ar fi încălcat obligațiile internaționale dacă ar fi acceptat un text care conferă competență instanțelor civile.
43      A se vedea Raportul Borrás (punctul 120 al cincilea paragraf) și Leborgne, F., op. cit., punctul 2 (p.
474). De la concordatul încheiat între Sfântul Scaun și Portugalia la 18 mai 2004, prevăzut la articolul 99 din Regulamentul Bruxelles II ter, procedurile sunt analoge. A se vedea nota de subsol 38 din prezentele concluzii.
44      În ceea ce privește trimiterea la alte dispoziții prevăzută în mod expres la același articol 63, a se vedea punctul 49 din prezentele concluzii. A se vedea, cu titlu de comparație, articolul 59 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul Bruxelles II bis, referitor la Convenția dintre Danemarca, Finlanda, Islanda, Norvegia și Suedia conținând dispoziții de drept internațional privat privind căsătoria, adopția și încredințarea copiilor, semnată la Stockholm la 6 februarie 1931 [Recueil des traités de la Société des Nations, vol. 126, p. 141, nr. 2877 (1931-1932)], prevăzută la acest articol 59 alineatul (2) litera (a).
45      A se vedea articolul 40 din Regulamentul Bruxelles II și articolul 99 din Regulamentul Bruxelles II ter.
46      În Portugalia, de la concordatul încheiat între acest stat și Sfântul Scaun la 18 mai 2004. Anterior, competența era exclusivă în statul respectiv. A se vedea Raportul Borrás (punctele 120 și 121) și Gaudemet‑Tallon, H., „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: «Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs»”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paris, 2001, nr. 2, p. 381-445, în special punctul 111 (p.
425).
47      A se vedea punctul 24 din prezentele concluzii.
48      A se vedea punctul 24 din prezentele concluzii.
49      Semnată la 23 mai 1969 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 1155, p. 331, nr. 18232 (1980)] și intrată în vigoare la 27 ianuarie 1980, denumită în continuare „Convenția de la Viena”. Dreptul internațional al tratatelor a fost codificat în esență în această convenție. Potrivit articolului 1 din convenția menționată, aceasta se aplică tratatelor încheiate între state. A se vedea Hotărârea din 25 februarie 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, punctul 40).
50      Sublinierea noastră.
51      A se vedea punctul 25 din prezentele concluzii.
52      A se vedea în acest sens articolul 31 alineatul 3 litera c) din Convenția de la Viena.
53      A se vedea Hotărârea din 25 februarie 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, punctele 43 și 44). Articolul 63 alineatul (4) din Regulamentul Bruxelles II bis este o ilustrare interesantă a principiului efectului relativ al tratatelor. Astfel, Concordatul încheiat între Portugalia și Sfântul Scaun nu produce în mod direct efecte în Spania, în Italia și în Malta. În această privință, a se vedea Gaudemet‑Tallon, H., „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: «Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs»”, op. cit., în special punctul 112 (p.
426). Această autoare a constatat că Regulamentul Bruxelles II, în care fusese introdusă, la articolul 40 alineatul (4), aceeași normă cu cea prevăzută la articolul 63 alineatul (4) menționat, a „respectat cu grijă imperativele care erau atât de drept internațional public, cât și de ordin religios, protejând mecanismele instituite prin concordat, precum și dispozițiile de drept intern adoptate pentru aplicarea [acestora]”. Principiul amintit a fost menținut
și la articolul 99 alineatul (4) din Regulamentul Bruxelles II ter, deși articolul 16 din Concordatul încheiat între Portugalia și Sfântul Scaun la 18 mai 2004 prevede, la fel ca în Spania, Italia sau Malta, o procedură identică de recunoaștere a efectelor hotărârilor ecleziastice.
54      A se vedea Hotărârea din 23 ianuarie 2014, Manzi și Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, punctul 47).
55      A se vedea Hotărârea din 23 ianuarie 2014, Manzi și Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, punctul 48 și jurisprudența citată).
56      A se vedea Hotărârea din 6 martie 2025, Anikovi (C‑395/23, EU:C:2025:142, punctele 42, 44-47 și 49).
57      A se vedea punctul 34 din prezentele concluzii.
58      A se vedea de asemenea considerentul (8) al Regulamentului Bruxelles II bis, care enunță că acesta nu ar trebui să reglementeze efectele patrimoniale ale căsătoriei.
59      Regulamentul Consiliului din 18 decembrie 2008 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor și cooperarea în materie de obligații de întreținere (JO 2009, L 7, p. 1), aplicabil de la 18 iunie 2011, în conformitate cu articolul 76 al treilea paragraf din acesta.
60      Regulamentul Consiliului din 24 iunie 2016 de punere în aplicare a unei cooperări consolidate în domeniul competenței, al legii aplicabile și al recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești în materia regimurilor matrimoniale (JO 2016, L 183, p. 1), aplicabil acțiunilor judiciare intentate începând cu 29 ianuarie 2019, în conformitate cu articolul 69 din acesta.
61      A se vedea Borrás, A, „Introduction générale”, în Corneloup, S., Droit européen du divorce, op. cit., p. 1-25, în special punctul 9 (p.
11 și 12). A se vedea Bonomi, A., „Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale”, în Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., și Jault‑Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), op. cit., p. 82-106, în special p. 92. Acest comentariu privind Regulamentul Bruxelles II ter este valabil și pentru domeniul de aplicare al Regulamentului Bruxelles II bis pe care l‑a abrogat.
62      A se vedea Gaudemet‑Tallon, H., „La désunion du couple en droit international privé”, op. cit., p. 121, punctul 96 și urm. Potrivit acestei autoare, „se observă în dreptul internațional privat o tendință favorabilă aplicării unei legi care admite putativitatea căsătoriei, ceea ce permite, într‑o anumită măsură, «salvarea» căsătoriei pentru trecut”. Ea expune, pe baza jurisprudenței franceze, diferitele opțiuni ale alegerii unei legături obiective, mai degrabă în favoarea efectelor putative ale căsătoriei anulate atunci când cel puțin unul dintre soți a crezut, cu bună‑credință, că era valabilă căsătoria. A se vedea de asemenea Bonomi, A., op. cit., punctul 23 (p. 92).
63      A se vedea printre altele articolul intitulat „Nullità del matrimonio e assegno di divorzio – Ufficio nazionale per i problemi giuridici” la următoarea adresă de internet: https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita‑del‑matrimonio‑e-determinazione‑dellassegno‑di‑divorzio/, șSiciliano, V., „Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio”, Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica, (online), nr. 5, 2021, precum și Cesarini, A., op. cit.
64      A se vedea printre altele Hotărârea Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), în camere reunite, nr. 9004 din 31 martie 2021. Potrivit Cesarini, A., op. cit., această decizie se înscrie în linia hotărârilor pronunțate de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), în camere reunite, nr. 16379 din 17 iulie 2014, și nr. 18287 din 11 iulie 2018, în scopul consolidării eficacității vieții conjugale comune și a responsabilităților reciproce care decurg din aceasta.
65      A se vedea printre altele Hotărârea Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) nr. 21331 din 18 septembrie 2013.
66      A se vedea Guzmán Altuna, M., „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, op. cit., p. 4
și 5. Această autoare comentează printre altele Hotărârea Tribunal Supremo (Curtea Supremă) nr. 227/2001 din 5 martie 2001 prin care se declară că „efectele civile ale divorțului nu sunt modificate sau afectate prin declarația ecleziastică ulterioară de nulitate a acestuia” pentru motivul că „domeniul ecleziastic și domeniul civil […] funcționează în paralel, fără interferențe posibile care ar putea determina pierderea eficacității hotărârii civile obținute în cadrul unei alte proceduri matrimoniale introduse în fața instanței civile odată ce hotărârea ecleziastică a fost declarată conformă cu dreptul statului” (traducere liberă).
67      A se vedea de altfel, în ceea ce privește drepturile la o pensie alimentară de separare în timpul căsătoriei, în temeiul articolului 1361 din Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil), chiar dacă în Italia anularea căsătoriei religioase trebuia pronunțată de o instanță civilă, din moment ce, în dreptul german, declararea nulității unei căsătorii de către Biserică nu are nicio incidență asupra dreptului la o pensie alimentară de separare, Flindt, J. O., „Kein Vorrang des italienischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren”, Neue Zeitschrift für Familienrecht, C. H. Beck, München, nr. 5, 2026, p. 266. Acest autor consideră convingătoare decizia Oberlandesgericht Stuttgart (Tribunalul Regional Superior din Stuttgart) 17 WF 14/25 din 30 iulie 2025, care privește părțile din cauza principală, această instanță autorizând recursul în casație.
68      A se vedea punctul 18 din prezentele concluzii.
69      A se vedea articolul 22 din Regulamentul Bruxelles II bis privind „[m]otive de refuz al recunoașterii hotărârilor judecătorești pronunțate în materie de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei”. Acesta prevede la litera (c) că o hotărâre judecătorească pronunțată în materie de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei nu se recunoaște în cazul în care aceasta este ireconciliabilă cu o hotărâre pronunțată într‑o acțiune între aceleași părți în statul membru în care se solicită aceasta.