62020CC0247
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GERARD WILLIAM HOGAN
prezentate la 30 septembrie 2021 (
1
)
Cauza C‑247/20
VI
împotriva
Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs
[cerere de decizie preliminară formulată de Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (Tribunalul de Apel pentru Litigii de Securitate Socială – Irlanda de Nord, Regatul Unit)]
„Cerere de decizie preliminară – Dreptul de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre – Directiva 2004/38/CE – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul 16 – Copil care este resortisant al unui stat membru și locuiește în alt stat membru – Mamă activă din punct de vedere economic dintr‑o țară terță care asigură resurse suficiente – Drept de ședere derivat al mamei în statul membru gazdă – Dreptul la creditul fiscal pentru copilul aflat în întreținere și la alocații familiale (alocație pentru copil) – Condiție care impune o «asigurare medicală completă»”
I. Introducere
1.
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 7 și 16 din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (
2
).
2.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între VI, pe de o parte, și Her Majesty’s Revenue & Customs (Administrația fiscală și vamală a Regatului Unit, denumită în continuare „HMRC”), pe de altă parte, în legătură cu dreptul apelantei de a locui în Regatul Unit în perioadele 1 mai 2006-20 august 2006 și 18 august 2014-25 septembrie 2016 și de a beneficia, pentru aceste perioade, de credit fiscal pentru copilul aflat în întreținere și de alocație pentru copil.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Directiva 2004/38
3.
Potrivit considerentelor (10) și (18) ale Directivei 2004/38:
„(10)
În același timp, persoanele care își exercită dreptul de ședere nu trebuie să devină o sarcină excesivă pentru sistemul de asistență socială din statul membru gazdă în timpul unei perioade inițiale de ședere. Prin urmare, dreptul de ședere pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora ar trebui să facă obiectul anumitor condiții, dacă perioadele de ședere depășesc trei luni.
[…]
(18)
Pentru a constitui un mijloc autentic de integrare în cadrul societății statului membru gazdă în care cetățeanul Uniunii își are reședința, dreptul de ședere permanentă, odată ce a fost obținut, nu ar trebui supus niciunei condiții.”
4.
Dreptul de ședere este reglementat în capitolul III din Directiva 2004/38, intitulat „Dreptul de ședere”. În acest capitol, articolul 7 privește dreptul de ședere pentru o perioadă mai mare de trei luni. Acesta prevede:
„(1)   Toți cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni în cazurile în care:
(a)
sunt lucrători care desfășoară activități salariate sau activități independente în statul membru gazdă sau
(b)
dispun de suficiente resurse pentru ei și pentru membrii familiilor lor, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii și dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă sau
[…]
(d)
sunt membri de familie care însoțesc ori se alătură unui cetățean al Uniunii care îndeplinește el însuși condițiile menționate la literele (a), (b) sau (c).
(2)   Dreptul de ședere prevăzut la alineatul (1) se extinde asupra membrilor de familie care nu au cetățenia unui stat membru, în cazul în care însoțesc ori se alătură cetățeanului Uniunii în statul membru gazdă, cu condiția ca cetățeanul Uniunii să îndeplinească condițiile menționate la alineatul (1) literele (a), (b) sau (c).
[…]”
5.
Articolul 8 alineatul (4) din Directiva 2004/38 prevede că „[s]tatele membre nu pot stabili valoarea resurselor, pe care să le considere «resurse suficiente», însă trebuie să ia în considerare situația personală a persoanei în cauză. În toate cazurile, această valoare nu poate fi mai mare decât pragul sub care resortisanții din statul membru gazdă pot beneficia de asistență socială sau, dacă acest criteriu nu este aplicabil, mai mare decât pensia minimă de asigurări sociale plătită de către statul membru gazdă”.
6.
În același capitol III, articolul 12, intitulat „Păstrarea dreptului de ședere de către membrii de familie în eventualitatea decesului sau plecării cetățeanului Uniunii”, prevede:
„(1)   Fără a aduce atingere dispozițiilor celui de‑al doilea paragraf, decesul sau plecarea cetățeanului Uniunii din statul membru gazdă nu afectează dreptul de ședere al membrilor săi de familie care au cetățenia unui stat membru.
Înainte de a dobândi dreptul de ședere permanentă, persoanele în cauză trebuie să îndeplinească condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (1) literele (a), (b), (c) sau (d).
(2)   Fără a aduce atingere dispozițiilor celui de‑al doilea paragraf, decesul cetățeanului Uniunii nu atrage după sine pierderea dreptului de ședere al membrilor săi de familie care nu au cetățenia unui stat membru și care și‑au avut reședința în statul membru gazdă în calitate de membri de familie timp de cel puțin un an înainte de decesul cetățeanului Uniunii.
Înainte de a dobândi dreptul de ședere permanentă, dreptul de ședere al persoanelor interesate rămâne supus obligației ca aceștia să poată dovedi că desfășoară o activitate salariată sau independentă sau că au suficiente resurse pentru ei înșiși și pentru membrii familiilor lor, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în timpul perioadei de ședere și că dețin o asigurare medicală completă, valabilă în statul membru gazdă ori că sunt membri ai unei familii constituite deja în statul membru gazdă de către o persoană care satisface aceste cerințe. Resursele suficiente sunt definite la articolul 8 alineatul (4).
Membrii de familie menționați mai sus își mențin dreptul de ședere exclusiv cu titlu personal.
[…]”
7.
În același capitol III din Directiva 2004/38, articolul 14 alineatul (2) primul paragraf prevede:
„Cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora au dreptul de ședere prevăzut la articolele 7, 12 și 13, atât timp cât îndeplinesc condițiile prevăzute de aceste articole.”
8.
În capitolul IV, intitulat „Dreptul de ședere permanentă”, articolul 16 prevede:
„(1)   Cetățenii Uniunii care și‑au avut reședința legală pe teritoriul statului membru gazdă în cursul unei perioade neîntrerupte de cinci ani dobândesc dreptul de ședere permanentă pe teritoriul acestuia. Acest drept nu face obiectul condițiilor prevăzute la capitolul III.
(2)   Alineatul (1) se aplică și în cazul membrilor de familie care nu au cetățenia unui stat membru și care și‑au avut reședința legală împreună cu cetățeanul Uniunii în statul membru gazdă în cursul unei perioade neîntrerupte de cinci ani.
[…]”
2. Regulamentul nr. 492/2011
9.
În plus față de Directiva 2004/38, legiuitorul Uniunii a adoptat un text specific privind libera circulație a lucrătorilor: Regulamentul (UE) nr. 492/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 aprilie 2011 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Uniunii (
3
).
10.
Potrivit articolului 10 primul paragraf din Regulamentul nr. 492/2011, „[c]opiii resortisantului unui stat membru care este sau a fost încadrat în muncă pe teritoriul unui alt stat membru sunt admiși în sistemul de învățământ general, la cursurile de ucenici și de formare profesională în aceleași condiții ca și resortisanții statului respectiv, dacă aceștia domiciliază pe teritoriul acelui stat”.
B.
Dreptul Regatului Unit
11.
Directiva 2004/38 a fost transpusă în dreptul Regatului Unit prin Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 [Regulamentul din 2006 privind imigrația (Spațiul Economic European), denumit în continuare „Regulamentul din 2006 privind imigrația”], care a fost ulterior consolidat prin Immigration (European Economic Area) Regulations 2016 [Regulamentul din 2016 privind imigrația (Spațiul Economic European), denumit în continuare „Regulamentul din 2016 privind imigrația”].
12.
Regula 4 alineatul (1) din Regulamentul din 2016 privind imigrația definește diferitele categorii de cetățeni ai Uniunii prevăzute la articolul 7 alineatul (1) literele (a)-(c) din Directiva 2004/38, și anume „lucrători care desfășoară activități salariate”, „lucrători care desfășoară activități independente”, „persoane care se întrețin singure” și, respectiv, „elevi sau studenți”. Potrivit Regulii 4 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul din 2016 privind imigrația, prin „persoană care se întreține singură” se înțelege:
„persoana care deține:
(i)
suficiente resurse astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al Regatului Unit în cursul șederii sale și
(ii)
asigurare medicală completă în Regatul Unit.”
13.
Regula 4 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul din 2016 privind imigrația subliniază că „cerința ca un elev sau student ori o persoană care se întreține singură să dețină o asigurare medicală completă în Regatul Unit este îndeplinită doar în cazul în care o asemenea asigurare acoperă atât persoana respectivă, cât și pe toți membrii de familie relevanți”.
14.
Regula 15 din Regulamentul din 2016 privind imigrația este intitulată „Dreptul de ședere permanentă”. Aceasta prevede:
„(1) Următoarele persoane dobândesc un drept de ședere permanentă în Regatul Unit:
(a)
orice resortisant al SEE care a avut reședința în Regatul Unit în conformitate cu prezentul regulament pentru o perioadă neîntreruptă de cinci ani;
(b)
orice membru al familiei unui resortisant al SEE care nu este el însuși resortisant al SEE, dar care a avut reședința în Regatul Unit împreună cu resortisantul SEE în conformitate cu prezentul regulament pentru o perioadă neîntreruptă de cinci ani;
[…]”
15.
Regula 16 din Regulamentul din 2016 privind imigrația este intitulată „Dreptul de ședere derivat”. Aceasta corespunde regulii 15a din Regulamentul din 2006 privind imigrația și prevede:
„(1)   O persoană are un drept de ședere derivat în orice perioadă în care persoana respectivă:
(a)
nu este o persoană care face obiectul scutirii și
(b)
îndeplinește fiecare dintre criteriile prevăzute în unul sau mai multe dintre alineatele (2)-(6).
(2)   Criteriile prevăzute la prezentul alineat sunt următoarele:
(a)
persoana în cauză este întreținătorul principal al unui resortisant al SEE și
(b)
resortisantul SEE
(i)
nu a împlinit vârsta de 18 ani;
(ii)
locuiește în Regatul Unit ca persoană care se întreține singură și
(iii)
nu ar putea rămâne în Regatul Unit în cazul în care persoana respectivă ar părăsi Regatul Unit pentru o perioadă nedeterminată.
[…]”
III. Situația de fapt din litigiul principal
16.
Descrierea situației de fapt de către instanța de trimitere este deosebit de succintă.
17.
Se poate deduce totuși din cererea de decizie preliminară că VI este o resortisantă pakistaneză cu reședința în Irlanda de Nord (Regatul Unit), unde fiul său s‑a născut în anul 2004. Copilul său este cetățean irlandez în temeiul dispozițiilor articolului 2 din Constituția irlandeză care erau aplicabile la data nașterii sale. Aceste dispoziții (care au fost modificate între timp în mod semnificativ) prevedeau că o persoană născută pe insula Irlanda este cetățean irlandez prin naștere.
18.
De asemenea, se pare că părțile din litigiul principal sunt de acord că, cel puțin în perioada cuprinsă între 17 august 2006 și 16 august 2014, VI și familia sa au beneficiat de un drept de ședere care permitea acordarea alocației atunci când ea a avut asigurare medicală completă pentru ea și familia sa.
19.
Dreptul său de ședere derivat a luat naștere în temeiul regulii 15a alineatele (l) și (2) din Regulamentul din 2006 privind imigrația pe baza faptului că este întreținătorul principal al unui copil resortisant al SEE care dispune de suficiente resurse.
20.
De asemenea, părțile nu contestă faptul că, în virtutea șederii sale legale în Regatul Unit pentru o perioadă neîntreruptă de cinci ani, fiul lui VI a dobândit un drept de ședere permanentă în Regatul Unit.
21.
În schimb, părțile din litigiul principal nu sunt de acord cu privire la dreptul VI, pentru perioadele cuprinse între 1 mai 2006 și 20 august 2006 și între 18 august 2014 și 25 septembrie 2016, la creditul fiscal pentru copilul aflat în întreținere, pe de o parte, și la alocația pentru copil, pe de altă parte.
22.
Potrivit HMRC, nu există un astfel de drept, întrucât VI nu a beneficiat de o asigurare medicală completă pe întreaga durată a acelor perioade. În consecință, aceasta nu avea dreptul nici la creditul fiscal pentru copilul aflat în întreținere, nici la alocația pentru copil în ceea ce privește aceste perioade. Cu toate acestea, HMRC admite în prezent că suma plătită în plus nu poate fi recuperată de la VI, întrucât ea nici nu a denaturat, nici nu a omis să divulge un fapt material.
23.
Cele două acțiuni conexe pendinte în fața instanței de trimitere au fost conexate de aceasta în scopul prezentei cereri de decizie preliminară pentru motivul că au același obiect, și anume dreptul de ședere al VI în Regatul Unit în perioadele în cauză.
IV. Cererea de decizie preliminară și procedura în fața Curții
24.
În aceste condiții, prin decizia din 11 martie 2020, primită de Curte la 7 aprilie 2020, Social Security Appeal Tribunal (Tribunalul de Apel pentru Litigii de Securitate Socială, Regatul Unit) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Un copil cu drept de ședere permanentă în SEE este obligat să își mențină asigurarea medicală completă pentru a‑și păstra dreptul de ședere, precum ar trebui în calitate de persoană care se întreține singură, în conformitate cu regula 4 alineatul (1) din [Regulamentul din 2016 privind imigrația]?
2)
Cerința prevăzută la articolul 4 alineatul (3) litera (b) din [Regulamentul din 2016 privind imigrația] [potrivit căreia asigurarea medicală completă în Regatul Unit există doar în cazul unui elev sau student ori al unei persoane care se întreține singură, ținând seama de regula 16 alineatul (2) litera (b) punctul (ii) din [Regulamentul din 2016 privind imigrația], dacă o asemenea asigurare acoperă atât persoana respectivă, cât și pe toți membrii de familie relevanți] este nelegală în conformitate cu dreptul Uniunii având în vedere articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2004/38 și jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene cuprinsă la punctul 70 din [Hotărârea din 23 februarie 2010, Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83)]?
3)
În urma deciziei de la punctul 53 din hotărârea Ahmad v. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988, angajamentele reciproce referitoare la spațiul comun de călătorie stabilite în ceea ce privește asigurarea medicală între Regatul Unit și Republica Irlanda sunt considerate «angajamente reciproce» și, prin urmare, constituie asigurare medicală completă în sensul regulii 4 alineatul (1) din [Regulamentul din 2016 privind imigrația]?”
25.
VI, guvernul norvegian și Comisia au depus observații scrise. În conformitate cu articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Curtea a decis să se pronunțe fără organizarea unei ședințe de audiere a pledoariilor. Printr‑o măsură de organizare a procedurii din 2 iulie 2021, Curtea a adresat întrebări cu solicitare de răspuns scris apelantei din litigiul principal, precum și tuturor părților interesate. VI și Comisia au depus în termenul stabilit observații scrise cu privire la întrebările care fac obiectul acestor măsuri de organizare a procedurii.
26.
Astfel cum a solicitat Curtea, prezentele concluzii se vor concentra asupra primelor două întrebări adresate de instanța de trimitere.
V. Observație preliminară privind competența Curții
27.
La 1 februarie 2020, data intrării în vigoare a Acordului privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (
4
), acest stat s‑a retras din Uniune, devenind astfel un stat terț. Rezultă că instanțele din Regatul Unit, începând cu această dată, nu mai pot fi considerate instanțe ale unui stat membru.
28.
Acest acord prevede însă, la articolul 126, o perioadă de tranziție cuprinsă între data intrării sale în vigoare la 1 februarie 2020 și 31 decembrie 2020. Articolul 127 din acest acord prevede că, în această perioadă, în absența unor dispoziții contrare în prezentul acord, în cursul perioadei de tranziție dreptul Uniunii se aplică Regatului Unit și pe teritoriul acestuia, produce aceleași efecte juridice pe care le produce în Uniune și în statele sale membre și se interpretează și se aplică în conformitate cu aceleași metode și principii generale ca cele aplicabile în Uniune.
29.
Articolul 86 alineatul (2) din Acordul privind retragerea Regatului Unit prevede de asemenea că Curtea este în continuare competentă să se pronunțe cu privire la cererile de decizie preliminară introduse de instanțe judecătorești din Regatul Unit înainte de încheierea perioadei de tranziție. În plus, în temeiul articolului 86 alineatul (3) din acest acord, o cerere de decizie preliminară este considerată ca fiind introdusă, în sensul alineatului (2), în momentul în care actul de sesizare a fost înregistrat de grefa Curții.
30.
Prezenta cerere de decizie preliminară a fost adresată Curții de o instanță din Regatul Unit la 7 aprilie 2020, adică înainte de încheierea perioadei de tranziție, în cadrul unui litigiu privind dreptul de ședere al VI, precum și dreptul său de a beneficia de anumite prestații acordate de stat.
31.
Rezultă, pe de o parte, că situația în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare ratione temporis al dreptului Uniunii, în temeiul articolelor 126 și 127 din Acordul privind retragerea Regatului Unit, și, pe de altă parte, că Curtea este competentă să pronunțe o decizie preliminară cu privire la primele două întrebări adresate de instanța de trimitere, în temeiul articolului 86 alineatul (2) din acest acord.
VI. Analiză
A.
Prima întrebare preliminară
32.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă un copil cu drept de ședere permanentă în SEE este obligat să își mențină asigurarea medicală completă pentru a‑și păstra dreptul de ședere, precum ar trebui în calitate de persoană care se întreține singură, în conformitate cu regula 4 alineatul (1) din Regulamentul din 2016 privind imigrația.
33.
Fiind formulată în acest fel, ne putem pune problema dacă întrebarea este admisibilă sau dacă Curtea este competentă să ofere un răspuns la aceasta. Astfel, trebuie amintit că sistemul de cooperare stabilit la articolul 267 TFUE este întemeiat pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte. În cadrul unei proceduri inițiate în temeiul acestui articol, interpretarea dispozițiilor naționale este de competența instanțelor statelor membre, iar nu a Curții și nu este de competența acesteia din urmă să se pronunțe asupra compatibilității normelor de drept intern cu dispozițiile dreptului Uniunii. În schimb, Curtea este competentă să furnizeze instanței naționale toate elementele de interpretare proprii dreptului Uniunii care să îi permită acesteia să aprecieze compatibilitatea normelor de drept intern cu reglementarea Uniunii (
5
).
34.
Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. Astfel, misiunea Curții este aceea de a interpreta toate dispozițiile de drept al Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările adresate de aceste instanțe (
6
). În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională, mai ales din motivarea deciziei de trimitere, elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, luând în considerare obiectul litigiului principal (
7
).
35.
Având în vedere această jurisprudență și ținând seama de informațiile cuprinse în cererea de decizie preliminară, pare evident că, prin intermediul primei întrebări adresate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 16 din Directiva 2004/38 impune ca un copil resortisant al SEE să dețină o asigurare medicală completă pentru a‑și păstra dreptul de ședere permanentă, astfel cum se impune în perioada de ședere temporară în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38.
36.
Înțeleasă în acest sens, întrebarea necesită un răspuns foarte clar și negativ. Astfel, deși este neobișnuit ca textul unei norme de drept să fie lipsit de ambiguitate, acest lucru este totuși posibil: articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2004/38 constituie un exemplu în acest sens. Această dispoziție prevede în mod expres că „[c]etățenii Uniunii care și‑au avut reședința legală pe teritoriul statului membru gazdă în cursul unei perioade neîntrerupte de cinci ani dobândesc dreptul de ședere permanentă pe teritoriul acestuia. Acest drept nu face obiectul condițiilor prevăzute la capitolul III” (
8
).
37.
Cu toate acestea, cerința deținerii unei asigurări medicale complete este inclusă în una dintre dispozițiile acestui capitol, și anume la articolul 7 alineatul (1) litera (b). Prin urmare, această condiție nu mai trebuie îndeplinită de un cetățean al Uniunii care a avut reședința legală timp de cinci ani în statul membru gazdă.
38.
Dacă ar fi necesară această mențiune, s‑ar putea face trimitere și la considerentul (18) al Directivei 2004/38, care confirmă fără echivoc intenția legiuitorului Uniunii de a nu supune niciunei condiții cetățenii Uniunii care au dobândit un drept de ședere permanentă. Astfel, potrivit acestui considerent, „[p]entru a constitui un mijloc autentic de integrare în cadrul societății statului membru gazdă în care cetățeanul Uniunii își are reședința, dreptul de ședere permanentă, odată ce a fost obținut, nu ar trebui supus niciunei condiții”.
39.
Cu alte cuvinte, odată ce au dobândit dreptul de ședere permanentă, cetățenii Uniunii nu mai trebuie să îndeplinească condițiile prevăzute la articolul 7 din Directiva 2004/38 (
9
).
40.
De altfel, această interpretare a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2004/38 a fost deja stabilită de Curte în împrejurări similare. Din Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675), rezultă că, în cazul în care copilul unui resortisant al unei țări terțe a dobândit un drept de ședere permanentă într‑un stat membru în temeiul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2004/38, dreptul de ședere al acestui copil „nu [este] supus condițiilor prevăzute în capitolul III din această directivă și în special celor menționate la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din aceasta” (
10
).
41.
În sfârșit, adăugăm că articolul 16 alineatul (2) din Directiva 2004/38 subliniază că această normă se aplică și membrilor de familie care nu au cetățenia unui stat membru și care au avut reședința legală împreună cu cetățeanul Uniunii vizat de articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2004/38 în statul membru gazdă în cursul unei perioade neîntrerupte de cinci ani.
42.
În consecință, în conformitate cu considerațiile care precedă, este necesar să se constate că articolul 16 din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că un copil care își are reședința în SEE și care a dobândit un drept de ședere permanentă în temeiul acestei dispoziții nu este obligat să dispună de o asigurare medicală completă pentru a‑și păstra dreptul de ședere permanentă.
B.
A doua întrebare preliminară
43.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că cerința deținerii unei asigurări medicale complete nu este îndeplinită de o persoană inactivă din punct de vedere economic decât dacă o astfel de asigurare acoperă atât persoana respectivă, cât și pe toți membrii de familie relevanți. În întrebarea sa, instanța de trimitere face de asemenea referire la punctul 70 din Hotărârea Curții din 23 februarie 2010, Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83, denumită în continuare „Hotărârea Teixeira”). Vom examina pe rând aceste două aspecte. Vom încheia cu o observație cu privire la noțiunea de „asigurare medicală completă”.
1. Persoanele supuse obligației de a deține o asigurare medicală completă în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38
44.
Potrivit articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, toți cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni dacă „dispun de suficiente resurse pentru ei și pentru membrii familiilor lor, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii și dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă”.
45.
În realitate, deși textul versiunii în limba engleză a acestei dispoziții ar fi putut da naștere unor îndoieli cu privire la întinderea obligației de a deține o asigurare medicală completă în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, este necesar să se arate că Curtea a interpretat recent această dispoziție și a răspuns la întrebarea adresată de instanța de trimitere.
46.
Astfel, în Hotărârea din 15 iulie 2021, A (Sănătate publică) (C‑535/19, EU:C:2021:595), Curtea a statuat că „din dispozițiile articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, interpretat în lumina considerentului (10) al acesteia, reiese că statele membre pot impune cetățenilor Uniunii, resortisanți ai unui alt stat membru, care vor să beneficieze de dreptul de ședere pe teritoriul lor pentru o perioadă mai mare de trei luni fără a exercita o activitate economică să dispună, pentru ei și pentru familiile lor, de asigurări medicale complete în statul membru gazdă și de resurse suficiente pentru a nu deveni o sarcină pentru sistemul de asistență socială al acestui stat membru pe durata șederii acestora” (
11
).
47.
Astfel cum s‑a arătat în această hotărâre, potrivit articolului 14 alineatul (2) din Directiva 2004/38, dreptul de ședere al cetățenilor Uniunii și al membrilor familiilor acestora pe teritoriul statului membru gazdă, în temeiul articolului 7 din această directivă, se menține numai în măsura în care cetățenii respectivi și membrii familiilor acestora îndeplinesc condițiile prevăzute de această din urmă dispoziție. Rezultă astfel din articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 coroborat cu articolul 14 alineatul (2) din aceasta că, pe întreaga durată a șederii pe teritoriul statului membru gazdă mai mare de trei luni și mai mică de cinci ani, cetățeanul Uniunii inactiv din punct de vedere economic trebuie, printre altele, să dispună, pentru el însuși și pentru membrii familiei sale, de o asigurare medicală completă pentru a nu deveni o sarcină excesivă pentru finanțele publice ale acestui stat membru (
12
).
48.
În pofida eventualei ambiguități a formulării articolului 7 alineatul (1) litera (b) în versiunea sa în limba engleză, această interpretare este pe deplin conformă cu celelalte versiuni lingvistice ale acestei dispoziții (
13
). Or, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, nu este posibil ca formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii să fie singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții sau ca acesteia să i se atribuie un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice (
14
).
49.
În plus, interpretarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 reținută de Curte este de asemenea conformă cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte. În această privință, putem face referire la articolul 12 alineatul (2) și, respectiv, la articolul 14 alineatul (2) din Directiva 2004/38, precum și la considerentul (10) al acesteia.
50.
În aceste condiții, nu putem decât să confirmăm că articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că, pe întreaga durată a șederii pe teritoriul statului membru gazdă mai mare de trei luni și mai mică de cinci ani, cetățeanul Uniunii inactiv din punct de vedere economic trebuie să dispună, pentru el însuși și pentru membrii familiei sale, de o asigurare medicală completă.
2. Domeniul de aplicare al interpretării reținute în Hotărârea Teixeira
51.
La punctul 70 din Hotărârea Teixeira, Curtea a statuat că dreptul de ședere în statul membru gazdă de care beneficiază părintele care asigură în fapt îngrijirea copilului ce își exercită dreptul de a urma studii în conformitate cu articolul 12 din Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (
15
) nu este supus condiției potrivit căreia părintele trebuie să dispună de resurse suficiente, astfel încât să nu devină o povară pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă pe durata șederii, precum și de asigurări medicale complete în acest stat.
52.
Trebuie amintit că, deși articolul 12 din Regulamentul nr. 1612/68 a fost abrogat și înlocuit cu articolul 10 din Regulamentul nr. 492/2011, modul de redactare a acestor două dispoziții este identic și, prin urmare, jurisprudența Curții cu privire la prima dispoziție este relevantă și pentru interpretarea articolului 10 din Regulamentul nr. 492/2011 (
16
).
53.
Prin urmare, este cert că copiii unui resortisant al unui stat membru care lucrează sau a lucrat în statul membru gazdă, ca și părintele în îngrijirea căruia se află în fapt aceștia, se pot prevala în acest din urmă stat de un drept de ședere autonom doar în temeiul articolului 10 din Regulamentul nr. 492/2011, fără a fi obligați să îndeplinească condițiile definite de Directiva 2004/38, printre care condiția ca persoanele interesate să dispună de resurse suficiente și să dețină asigurări medicale complete în statul respectiv (
17
).
54.
Cererea de decizie preliminară nu conținea nicio informație în această privință. Cu toate acestea, în răspunsul său la întrebările cu solicitare de răspuns scris adresate de Curte, VI a precizat că soțul său, tatăl copilului vizat de litigiu, este, la fel ca ea, resortisant pakistanez. În răspunsul său, VI recunoaște ea însăși că nu susține, așadar, că această situație intră în domeniul de aplicare al articolului 10 din Regulamentul nr. 492/2011 (
18
).
55.
În aceste condiții, articolul 10 din Regulamentul nr. 492/2011 nu poate avea nicio incidență asupra răspunsului la a doua întrebare preliminară.
3. O ultimă observație cu privire la noțiunea de „asigurare medicală completă”
56.
În opinia noastră, nu se poate ignora faptul că o altă întrebare fundamentală care stă la baza litigiului dintre părțile din procedura principală este probabil aceea dacă dreptul de a beneficia de îngrijirile de sănătate acordate de un sistem public de sănătate [și anume National Health Service (serviciul de stat pentru sănătate), denumit în continuare „NHS”] constituie o „asigurare medicală completă” în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 (
19
). În plus, din cererea de decizie preliminară reiese că necesitatea unei întrebări referitoare la aspectul legat de deținerea unei asigurări medicale complete a fost menționată în mod expres în dezbaterea din fața instanței de trimitere.
57.
Cu toate acestea, trebuie să se admită că, pe de o parte, reprezentantul reclamantei a răspuns în mod clar că „nu este necesar ca a doua întrebare să fie reformulată sau defalcată pentru a întreba ce înseamnă«asigurare medicală completă»” (
20
) și, pe de altă parte, că instanța de trimitere nu a considerat necesar să solicite Curții să se pronunțe cu privire la această întrebare. Astfel, a doua întrebare preliminară nu privește nici „natura”, nici domeniul de aplicare material al obligației de deținere a unei „asigurări medicale”.
58.
În plus, cererea de decizie preliminară nu conține nicio informație suplimentară în această privință, cu excepția trimiterii la o decizie a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit] (
21
) în cuprinsul celei de a treia întrebări referitoare la angajamentele reciproce referitoare la spațiul comun de călătorie dintre Regatul Unit și Irlanda.
59.
În sfârșit, nu putem decât să regretăm că Regatul Unit nu a văzut beneficiul prezentării de observații scrise sau al solicitării de a se organiza o ședință pentru a explica Curții modul de funcționare și domeniul de aplicare al sistemului său public de sănătate (
22
).
60.
În aceste condiții, considerăm că ar fi deosebit de inoportun să se abordeze acest aspect, în pofida faptului că instanța de trimitere nu va mai avea ocazia să solicite Curții să se pronunțe în această privință, ținând seama de faptul că Regatul Unit a ales să părăsească Uniunea Europeană.
61.
În consecință, singurele elemente care pot fi invocate în această privință sunt, în primul rând, faptul că legiuitorul Uniunii a acordat atenție preocupării statelor membre că finanțele lor publice ar putea fi afectate de exercitarea libertății de circulație (
23
), dar, în al doilea rând, nu a mers într‑atât de departe încât să impună ca „asigurarea medicală completă” să fie furnizată de un operator privat și, în al treilea rând, că a preferat noțiunea de „asigurare medicală completă”, în timp ce articolul 1 alineatul (1) din Directiva 90/365 impunea anterior o asigurare medicală care să acopere „toate riscurile în statul membru gazdă” (
24
).
62.
În plus, deși Directiva 2004/38 nu oferă nicio indicație cu privire la modul în care trebuie înțeleasă noțiunea „completă”, ea nici nu conține vreo trimitere la legislațiile naționale în ceea ce privește sensul respectivei noțiuni. În consecință, această noțiune trebuie considerată, în scopul aplicării directivei, ca desemnând o noțiune autonomă de drept al Uniunii care trebuie interpretată în mod uniform în toate statele membre (
25
). În plus, ținând seama de contextul în care se înscrie Directiva 2004/38 și de finalitățile pe care le urmărește aceasta, dispozițiile sale nu pot fi interpretate în mod restrictiv și nu trebuie, în orice caz, să fie lipsite de efect util (
26
). Aceasta înseamnă, a contrario, că o condiție susceptibilă să aducă atingere liberei circulații, precum cea referitoare la asigurarea medicală completă prevăzută la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, trebuie interpretată în mod restrictiv.
63.
În aceste condiții, în opinia noastră, o asigurare medicală trebuie considerată „completă” în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 în cazul în care asigurarea de care beneficiază cetățeanul Uniunii corespunde celei acordate în mod gratuit de statul membru gazdă propriilor resortisanți, cu atât mai mult cu cât statele membre pot prevedea că accesul la sistemul lor de asigurări de sănătate nu este gratuit (
27
), sau celei la care un stat membru solicită resortisanților săi să subscrie, în special în cazul în care cetățenii Uniunii contribuie la baza de impozitare din care este finanțat sistemul de sănătate în același mod ca și resortisanții statului membru în cauză.
64.
Această interpretare nu este de natură să creeze o povară excesivă pentru finanțele publice și, în această măsură, este conformă cu un obiectiv subiacent al Directivei 2004/38. În plus, aceasta corespunde, mutatis mutandis, cu ceea ce este necesar pentru condiția referitoare la resursele suficiente, impusă și de articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38. Astfel, conform articolului 8 alineatul (4) din Directiva 2004/38, suma considerată drept „resurse suficiente” nu poate fi mai mare decât pragul sub care resortisanții din statul membru gazdă pot beneficia de asistență socială sau, dacă acest criteriu nu este aplicabil, mai mare decât pensia minimă de asigurări sociale plătită de statul membru gazdă. Prin urmare, este coerent ca asigurarea medicală să fie considerată „completă” atunci când corespunde celei acordate sau impuse resortisanților statului membru gazdă.
VII. Concluzie
65.
În consecință, având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la primele două întrebări adresate de Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (Tribunalul de Apel pentru Litigii de Securitate Socială – Irlanda de Nord, Regatul Unit) după cum urmează:
1)
Articolul 16 din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE trebuie interpretat în sensul că un copil care își are reședința în SEE și care a dobândit un drept de ședere permanentă în temeiul acestei dispoziții nu este obligat să dispună de o asigurare medicală completă pentru a‑și păstra dreptul de ședere permanentă.
2)
Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că, pe întreaga durată a șederii pe teritoriul statului membru gazdă mai mare de trei luni și mai mică de cinci ani, cetățeanul Uniunii inactiv din punct de vedere economic trebuie să dispună, pentru el însuși și pentru membrii familiei sale, de o asigurare medicală completă.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	JO 2004, L 158, p. 77, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56, rectificări în JO 2004, L 229, p. 35, și în JO 2005, L 197, p. 34.
(
3
)	JO 2011, L 141, p. 1.
(
4
)	JO 2020, L 29, p. 7 (denumit în continuare „Acordul privind retragerea Regatului Unit”).
(
5
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 noiembrie 2020, Syndicat CFTC (C‑463/19, EU:C:2020:932, punctul 29).
(
6
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 33).
(
7
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 34).
(
8
)	Sublinierea noastră.
(
9
)	A se vedea Mantu, S., și Minderhoud, P., „Exploring the Links between Residence and Social Rights for Economically Inactive EU Citizens”, în European Journal of Migration and Law, 2019 (21), p. 313-337, în special p. 327.
(
10
)	Punctul 47.
(
11
)	Punctul 53, sublinierea noastră.
(
12
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iulie 2021, A (Sănătate publică) (C‑535/19, EU:C:2021:595, punctele 54 și 55). Se poate observa că această interpretare era deja prezentă în hotărâri anterioare cu privire la dispoziția relevantă precedentă – și anume articolul 1 alineatul (1) din Directiva 90/364/CEE a Consiliului din 28 iunie 1990 privind dreptul de ședere (JO 1990, L 180, p. 26) – sau într‑o formulare care poate părea ambiguă în versiunea în limba engleză. A se vedea în acest sens Hotărârea din 17 septembrie 2002, Baumbast și R (C‑413/99, EU:C:2002:493, punctul 87), precum și Hotărârea din 19 septembrie 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, punctul 47). Deși analiza nu se pretinde a fi exhaustivă, doctrina consultată susține această interpretare. A se vedea în acest sens printre altele Sarolea, S., „De Strasbourg à Luxembourg, quels droits pour les familles migrantes?”, în Revue Québecoise de Droit International, 2020, 33 (Ediție specială), p. 439-464, în special p. 444, de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?”, în E. L. Rev., 2014, 39(6), p. 770-789, în special p. 772, și Sokol, T., „Comprehensive Sickness Insurance as a Condition for EU Citizens’ Residence in Other Member State: a Need for a Reform?”, în European Journal of Social Security, 2016, vol. 18, p. 380-398, în special p. 381 și p. 394.
(
13
)	A se compara, de exemplu, versiunea în limba engleză a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 („have sufficient resources for themselves and their family members […] and have comprehensive sickness insurance cover in the host Member State”) [dispun de suficiente resurse pentru ei și pentru membrii familiilor lor […] și dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă] cu versiunea în limba germană („für sich und seine Familienangehörigen über ausreichende Existenzmittel verfügt […] und er und seine Familienangehörigen über einen umfassenden Krankenversicherungsschutz im Aufnahmemitgliedstaat verfügen”), versiunea în limba spaniolă („dispone, para sí y los miembros de su familia, de recursos suficientes […] así como de un seguro de enfermedad que cubra todos los riesgos en el Estado miembro de acogida”), versiunea în limba franceză („s’il dispose, pour lui et pour les membres de sa famille, de ressources suffisantes […] et d’une assurance maladie complète dans l’État membre d’accueil”) sau versiunea în limba italiană („di disporre, per se stesso e per i propri familiari, di risorse economiche sufficienti […] e di un’assicurazione malattia che copra tutti i rischi nello Stato membro ospitante”).
(
14
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 decembrie 2017, Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004, punctul 34).
(
15
)	JO 1968, L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2434/92 al Consiliului din 27 iulie 1992 (JO 1992, L 245, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 234).
(
16
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, punctul 34).
(
17
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 februarie 2010, Ibrahim și Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, punctele 50 și 59), precum și Hotărârea din 6 octombrie 2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, punctul 39).
(
18
)	A se vedea punctul 14 din răspunsul apelantei la întrebările scrise.
(
19
)	Prin urmare, această întrebare este distinctă de întrebarea dacă statul membru gazdă este obligat să acorde unui cetățean al Uniunii inactiv din punct de vedere economic, care își are reședința pe teritoriul său, în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, o afiliere cu titlu gratuit la sistemul său public de asigurări de sănătate. După cum știm, Curtea a răspuns negativ la această întrebare în Hotărârea din 15 iulie 2021, A (Sănătate publică) (C‑535/19, EU:C:2021:595, punctele 56 și 58).
(
20
)	Încheierea ședinței Appeal Tribunal [Tribunalul de Apel] care a avut loc 28 februarie 2020 la Spires Centre, Belfast (Regatul Unit), trimisă ca cerere de decizie preliminară în prezenta cauză.
(
21
)	Ahmad v. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988. În această cauză, Court of Appeal [Curtea de Apel] a statuat că asigurarea NHS nu constituie o asigurare medicală completă. Potrivit VI, acest aspect ar fi discutabil. A se vedea în această privință de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?”, în E. L. Rev., 2014, 39(6), p. 770-789.
(
22
)	În plus, nu considerăm că se poate deduce vreo concluzie din faptul că Curtea a precizat, în expunerea situației de fapt din Hotărârea din 23 februarie 2010, Ibrahim și Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, punctul 20), că doamna Ibrahim „nu [deținea] asigurări medicale complete și [era] afiliată la National Health Service (serviciul de stat pentru sănătate)”.
(
23
)	A se vedea considerentul (10) al Directivei 2004/38 și, în acest sens, Hotărârea din 15 iulie 2021, A (Sănătate publică) (C‑535/19, EU:C:2021:595, punctele 55 și 62).
(
24
)	Sublinierea noastră.
(
25
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2011, Ziolkowski și Szeja (C‑424/10 și C‑425/10, EU:C:2011:866, punctul 33).
(
26
)	A se vedea în acest sens, recent, Hotărârea din 11 aprilie 2019, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, punctul 38 și jurisprudența citată).
(
27
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iulie 2021, A (Sănătate publică) (C‑535/19, EU:C:2021:595, punctele 58 și 62).