62010CC0533_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prin intermediul primei dintre cele două întrebări din care este constituită prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare – în definitiv, o cerere de interpretare a noțiunii „forță majoră” în sensul articolului 236 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar(2) – considerăm, pentru motivele pe care le vom prezenta, că este ridicată o problemă mai amplă, aceea de a stabili posibilul domeniu de aplicare al termenului de trei ani prevăzut de dispoziția menționată din Codul vamal în ceea ce privește rambursarea sau remiterea taxelor antidumping care se dovedesc a nu fi datorate legal, într-o situație precum cea aflată la originea prezentei trimiteri preliminare. În orice caz, la baza prezentei cauze se află problema efectelor declarării lipsei de validitate a Regulamentului (CE) nr. 2398/97 al Consiliului din 28 noiembrie 1997 de instituire a unei taxe antidumping definitive la importurile de lenjerie de pat din bumbac originare din Egipt, India și Pakistan(3), astfel cum a fost constatată de Curte în Hotărârea din 27 septembrie 2007, Ikea Wholesale(4) .
I — Cadrul juridic
A — Reglementarea internațională
2. La 15 aprilie 1994, Comunitatea Europeană a semnat Actul final cuprinzând rezultatele negocierilor comerciale multilaterale din cadrul Rundei Uruguay, Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (denumită în continuare „OMC”) și acordurile și înțelegerile cuprinse în anexele 1-4. Printre acestea figurează Acordul general pentru tarife și comerț din 1994 (denumit în continuare „GATT 1994”) și Înțelegerea privind regulile și procedurile de soluționare a litigiilor (denumită în continuare „înțelegerea”)(5) .
3. Potrivit preambulului Acordului de instituire a OMC, părțile contractante au încheiat acorduri „vizând, pe bază de reciprocitate și avantaje reciproce, reducerea substanțială a taxelor vamale și a altor obstacole în calea schimburilor comerciale, precum și eliminarea discriminărilor în relațiile comerciale internaționale”.
4. În conformitate cu articolul III alineatul (2) din acordul citat, OMC constituie un „for pentru negocieri între membrii săi cu privire la relațiile lor comerciale multilaterale [...]”.
5. Articolul II alineatul (2) din acordul menționat prevede că „[a]cordurile și instrumentele juridice conexe cuprinse în anexele 1, 2 și 3 [...] fac parte integrantă din prezentul acord și sunt obligatorii pentru toți membrii”.
6. La rândul său, articolul XVI alineatul (4) din acord prevede că „[f]iecare membru asigură conformitatea actelor cu putere de lege, a normelor și a procedurilor administrative cu obligațiile sale, astfel cum acestea sunt enunțate în acordurile cuprinse în anexe”.
7. GATT 1994 precizează, la articolul VI alineatul (1), că dumpingul „care permite introducerea produselor dintr-o țară pe piața unei alte țări la un preț inferior valorii lor normale poate face obiectul unei sancțiuni dacă produce sau amenință cu producerea unui prejudiciu important pentru o ramură de producție de pe teritoriul unei părți contractante sau dacă produce întârzieri importante în crearea unei ramuri de producție naționale”.
8. În acest context, pot fi instituite măsuri antidumping în conformitate cu condițiile și cu împrejurările prevăzute de Acordul antidumping, al cărui articol 18 alineatul (4) impune fiecărei părți contractante să ia „toate măsurile necesare, cu caracter general sau special, pentru a asigura [...] conformitatea actelor cu putere de lege, normelor și procedurilor administrative cu prevederile prezentului acord [...]”.
9. Înțelegerea are ca obiect, în temeiul articolului 3 alineatul (2), „păstrarea drepturilor și a obligațiilor membrilor în conformitate cu acordurile vizate și [...] clarificarea dispozițiilor existente ale acestor acorduri în conformitate cu regulile cutumiare de interpretare a dreptului internațional public”.
10. Potrivit articolului 3 alineatul (7) din înțelegerea menționată, în lipsa unei soluții convenite de părți de comun acord, mecanismul de soluționare a litigiilor are drept obiectiv „retragerea măsurilor în cauză, dacă se constată că acestea sunt incompatibile cu prevederile vreunuia dintre acordurile vizate”.
11. Atunci când măsura incompatibilă nu poate fi retrasă imediat, articolul 21 alineatul (3) din înțelegere prevede că membrul respectiv dispune de un termen rezonabil pentru a realiza retragerea. În cazul în care nu face acest lucru, articolul 22 alineatul (2) din înțelegere permite membrului respectiv să deschidă negocieri cu oricare parte în litigiu, cu titlu temporar, în scopul găsirii unei compensații acceptabile pentru ambele părți. În cazul în care nu se convine asupra niciunei compensații satisfăcătoare, oricare parte poate solicita Organului de soluționare a litigiilor (denumit în continuare „OSL”) să suspende temporar aplicarea de concesii sau alte obligații cu privire la acest membru.
B — Reglementarea comunitară
1. Codul vamal comunitar
12. Articolul 236 din Codul vamal comunitar prevede următoarele:
„(1) Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor articolului 220 alineatul (2).
Se procedează la remiterea drepturilor de import sau export în măsura în care se stabilește că, la momentul când au fost înscrise în evidența contabilă, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar articolului 220 alineatul (2).
Nu se acordă rambursarea sau remiterea drepturilor dacă faptele care au dus la achitare sau la înscrierea în evidența contabilă a unei sume care nu era legal datorată sunt rezultatul unei acțiuni deliberate de către o persoană interesată.
(2) Drepturile de import sau export se rambursează sau se remit la depunerea unei cereri către biroul vamal în cauză într-un termen de trei ani de la data la care valoarea acestor drepturi a fost comunicată debitorului.
Acest termen se prorogă dacă persoana interesată face dovada că a fost împiedicată să depună cererea în termenul menționat datorită cazului fortuit sau forței majore.
Autoritățile vamale procedează la rambursare sau remitere din oficiu atunci când constată în acest interval existența uneia sau alteia dintre situațiile descrise la alineatul (1) primul și al doilea paragraf.”
2. În special, Regulamentul nr. 2398/97 și urmările acestuia
13. Regulamentul nr. 2398/97 a instituit o taxă antidumping definitivă la importurile de lenjerie de pat din bumbac originare din Egipt, din India și din Pakistan.
14. Câteva luni mai târziu, ca urmare a unei plângeri formulate de India la 3 august 1998 la OSL, au fost inițiate o serie de consultări cu Comunitatea în ceea ce privește Regulamentul nr. 2398/97.
15. Întrucât nu s-a ajuns la o soluție de comun acord, India a solicitat OSL, la 7 septembrie 1999, crearea unui grup special însărcinat cu examinarea compatibilității Regulamentului nr. 2398/97 cu dispozițiile OMC.
16. Grupul special menționat, instituit la 27 octombrie 1999, a emis un raport la 30 octombrie 2000(6), concluzionând că, din perspectiva datelor relevante, Comunitatea a acționat într-un mod incompatibil cu obligațiile care îi revin în temeiul Acordului antidumping. În special, acesta a precizat că, pe de o parte, Comunitatea încălcase articolul 2 alineatul 4.2 din Acordul antidumping prin aplicarea metodei de „reducere la zero” a marjelor de dumping negative în momentul stabilirii marjei medii ponderate de dumping și, pe de altă parte, a constatat o incompatibilitate între articolul 3 alineatul 4 din același acord și modul în care Comunitatea a acționat pentru a stabili existența unui prejudiciu adus industriei comunitare, întrucât aceasta din urmă a luat în considerare informații referitoare la producători care nu fac parte din ramura de producție națională, astfel cum a fost definită de autoritățile însărcinate cu efectuarea anchetei, și nu a evaluat toți factorii pertinenți care influențează situația acestei ramuri.
17. Concluzia grupului special a fost confirmată de Organul de apel al OMC prin raportul emis la 1 martie 2001(7) . Raportul menționat a fost adoptat de OSL la 12 martie 2001.
18. În temeiul articolului 19 alineatul (1) din înțelegere, OSL a solicitat Comunității să își adapteze măsurile pentru a asigura conformitatea acestora cu Acordul antidumping.
19. În conformitate cu articolul 21 alineatul (3) litera (b) din înțelegere, Republica India și Comunitatea au convenit, la 26 aprilie 2001, cu privire la un termen de cinci luni și două zile pentru aplicarea recomandărilor și a deciziilor OSL. Acest termen a expirat la 14 august 2001.
3. Măsurile adoptate de Comunități în urma raportului OSL
20. La 23 iulie 2001 a fost adoptat Regulamentul (CE) nr. 1515/2001 al Consiliului privind măsurile pe care Comunitatea le poate lua ca urmare a unui raport adoptat de Organul de soluționare a litigiilor al OMC privind măsurile antidumping sau antisubvenții(8) . Astfel de măsuri, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din regulamentul menționat, pot consta în „abrog[area] sau [...] modific[area] măsur[ii] contestat[e]” [litera (a)] sau în „adopt[area] oric[ărei] alt[e] măsur[i] special[e] considerat[e] corespunzătoare în acest caz” [litera (b)], fiind admisă posibilitatea adoptării ambelor tipuri de măsuri în același timp.
21. În conformitate cu articolul 3 din Regulamentul nr. 1515/2001, „[m]ăsurile adoptate în conformitate cu prezentul regulament produc efecte de la data intrării în vigoare și nu pot fi invocate pentru obținerea rambursării drepturilor percepute înainte de această dată, cu excepția cazului în care se prevede altfel”.
22. În ceea ce privește importurile din India, Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1644/2001 din 7 august 2001(9), suspendând aplicarea taxelor antidumping în privința importurilor originare din India.
23. În ceea ce privește importurile din Pakistan, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 160/2002 al Consiliului din 28 ianuarie 2002(10), a fost finalizată procedura antidumping referitoare la acestea, în măsura în care noul calcul a demonstrat că nu exista dumping la exporturile privind produsul vizat realizate de vreo societate pakistaneză.
24. Cinci ani mai târziu, în temeiul Hotărârii din 27 septembrie 2007, Ikea, citată anterior, Curtea a declarat, pe de o parte, că articolul 1 din Regulamentul nr. 2398/97 este lipsit de validitate în măsura în care Consiliul a aplicat metoda „reducerii la zero” și, pe de altă parte, că un importator care a introdus o acțiune împotriva deciziilor prin care îi este solicitată plata taxelor antidumping în aplicarea Regulamentului nr. 2398/97 are, în principiu, dreptul de a se prevala de lipsa de validitate a regulamentului menționat pentru a obține rambursarea taxelor respective, conform articolului 236 alineatul (1) din Codul vamal comunitar.
II — Situația de fapt. Demersurile CIVAD
25. Societatea pe acțiuni CIVAD, având sediul în Franța și al cărei obiect social este vânzarea de mărfuri prin corespondență, comercializează lenjerie de pat din bumbac provenită din Pakistan. Începând de la 15 decembrie 1997, aceasta a plătit taxele antidumping instituite în temeiul Regulamentului nr. 2398/97.
26. În urma adoptării Regulamentului nr. 160/2002, CIVAD a solicitat, prin scrisorile din 26 iulie 2002 și din 28 octombrie 2002, rambursarea taxelor antidumping pe care le plătise la momentul importurilor de lenjerie de pat din bumbac originare din Pakistan efectuate între 15 decembrie 1997 și 23 iulie 1999.
27. Șase ani mai târziu, ulterior pronunțării Hotărârii Ikea, prin scrisoarea din 17 martie 2008, Direction régionale des douanes et droits indirects de Lille [Direcția regională a vămilor și a impozitelor indirecte din Lille] a respins cererile CIVAD de rambursare a taxelor antidumping plătite la declarațiile de import efectuate între luna decembrie 1997 și luna ianuarie 1999 și, ulterior, între luna februarie 1999 și luna ianuarie 2002. Direction régionale consideră că termenul de trei ani stabilit la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar poate fi prelungit numai în cazul în care persoana interesată face dovada că a fost împiedicată să depună cererea în termenul menționat ca urmare a unui caz fortuit sau a unui caz de forță majoră și că anularea regulamentului comunitar în temeiul căruia este percepută taxa nu se încadrează într-un astfel de caz.
28. Cererea de reexaminare prezentată de CIVAD la 24 aprilie 2008, motivând că îi fusese imposibil să depună cererile de rambursare înainte de publicarea procedurii antidumping în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, a fost respinsă de administrația vamală prin scrisoarea din 14 august 2008.
29. Prin actul din 2 iulie 2009, CIVAD a introdus la tribunal d’instance de Roubaix o acțiune privind rambursarea taxelor antidumping, în temeiul dispozițiilor articolului 243 din Codul vamal comunitar, împotriva Receveur des douanes de Roubaix C.R.D. [Responsabilul vămilor din Roubaix C.R.D.], Directeur régional de douanes et droits indirects de Lille [Directorul regional al vămilor și impozitelor indirecte din Lille] și Administration des douanes [Administrația Vămilor].
III — Întrebarea adresată
30. În acest context, instanța de trimitere a hotărât să adreseze următoarele întrebări:
Prima întrebare:
„Nelegalitatea unui regulament comunitar, care nu poate face, nici în fapt, nici în drept, obiectul unei acțiuni individuale în anulare formulate de un operator, constituie pentru acesta un caz de forță majoră care permite depășirea termenului prevăzut la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar?”
A doua întrebare:
„În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, dispozițiile articolului 236 [alineatul (2)] ultimul paragraf din Codul vamal comunitar impun autorităților vamale să procedeze din oficiu la rambursarea taxelor antidumping în cazul în care nelegalitatea regulamentului menționat la prima întrebare a fost constatată ca urmare a contestării legalității sale de către un stat membru al OMC:
1. de la data primei comunicări a țării în cauză prin care se contestă legalitatea regulamentului antidumping;
2. de la data raportului grupului special prin care se constată nelegalitatea regulamentului antidumping;
3. de la data raportului organului de apel al OMC care a determinat Comunitatea Europeană să recunoască nelegalitatea regulamentului antidumping?”
IV — Procedura în fața Curții
31. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare a fost înregistrată la grefa Curții la 17 noiembrie 2010.
32. Au prezentat observații CIVAD, Comisia și guvernele Republicii Cehe și Republicii Franceze.
33. În ședință, care a avut loc la 6 octombrie 2011, au participat, prezentând observații orale, reprezentanții CIVAD, ai Republicii Franceze și ai Comisiei. În acest cadru, reprezentantul CIVAD a furnizat ca probă o scrisoare a Comisiei din 28 septembrie 2011 referitoare la rambursarea taxelor plătite în temeiul Regulamentului (CE) nr. 261/2008 al Consiliului din 17 martie 2008 privind instituirea unei taxe antidumping definitive la importurile de anumite compresoare originare din Republica Populară Chineză(11) . Celelalte părți nu s-au opus includerii în dosar a elementului de probă menționat.
V — Argumente
34. Societatea CIVAD susține, în esență, că respectiva constatare a nelegalității unui regulament constituie un caz de forță majoră în sensul articolului 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar, fiind o împrejurare anormală, imprevizibilă și aflată în afara sferei de răspundere a operatorilor afectați. Nelegalitatea însăși, pe lângă faptul că reprezintă consecința unei proceduri la care particularii nu pot participa, nu a putut fi cunoscută de aceștia decât la momentul publicării unui regulament ulterior (Regulamentul nr. 160/2002), unicul moment începând cu care au putut depune o cerere de rambursare. În orice caz, CIVAD consideră de asemenea că, la fel ca în alte situații, Comisia ar fi trebuit să stabilească un termen pentru depunerea cererilor de rambursare după publicarea nelegalității Regulamentului nr. 2398/97. În sfârșit, aceasta susține că articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar ar impune statelor membre obligația de a rambursa din oficiu taxele antidumping de la data primului raport al grupului special al OMC (30 octombrie 2000).
35. Republica Cehă și Republica Franceză, precum și Comisia susțin că nelegalitatea Regulamentului nr. 2398/97 nu constituie un caz de forță majoră, întrucât declararea lipsei de validitate a unui regulament nu reprezintă o situație anormală într-o comunitate de drept precum Uniunea. În ceea ce privește conduita CIVAD, aceasta nu ar fi adoptat măsurile adecvate în fața posibilei nelegalități a regulamentului citat, deoarece ar fi putut solicita la momentul respectiv rambursarea taxelor invocând nelegalitatea menționată în fața autorităților naționale și, dacă era cazul, solicitând instanțelor franceze să adreseze Curții o întrebare preliminară.
36. În ceea ce privește a doua întrebare, cele două guverne și Comisia susțin că raportul OSL nu autorizează autoritățile naționale să nu mai pună în aplicare un regulament, iar acestea nu pot nici proceda la o rambursare din oficiu, având în vedere că Regulamentul nr. 160/2002 nu conține nicio prevedere referitoare la rambursarea taxelor deja plătite.
VI — Apreciere
37. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere ne situează în fața unei ipoteze complexe referitoare la un particular care, în ceea ce privește un regulament comunitar care îl vizează în mod direct 1) nu a putut să îl conteste la momentul respectiv prin intermediul unei acțiuni în anulare și 2) ulterior constatării nelegalității, după câțiva ani, a regulamentului menționat, a putut beneficia de respectiva constatare numai parțial, ca urmare a aplicării în cauză, de către administrație, a termenului prevăzut la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar. În aceste condiții, instanța de trimitere solicită în mod specific Curții să stabilească dacă în această ipoteză ar putea exista un caz de forță majoră în sensul excepției pe care chiar alineatul (2) o instituie în ceea ce privește aplicarea termenului menționat.
38. Sensul primei întrebări formulate de instanța de trimitere fiind astfel prezentat, considerăm că la aceasta poate fi dat numai un răspuns negativ. Totuși, în funcție de temeiul acestui răspuns, consecințele sale sunt foarte diferite, chiar opuse. În continuare, ne vom ocupa de aceste diferite temeiuri posibile.
A — Termenul de trei ani prevăzut la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar nu include ipoteza constatării nelegalității unui regulament
39. Instanța de trimitere pornește, în opinia noastră, de la o premisă eronată, și anume aceea potrivit căreia articolul 236 din Codul vamal comunitar include ipoteza constatării nelegalității Regulamentului nr. 2398/97 și, prin urmare, ar fi aplicabil termenul de trei ani prevăzut de acesta și, eventual, excepția privind forța majoră. Or, considerăm că această premisă este eronată, motiv pentru care excepția privind forța majoră nu este aplicabilă.
40. În acest sens, am dori să invităm Curtea să reconsidere interpretarea articolului 236 din Codul vamal comunitar în temeiul a două tipuri de motive care privesc, pe de o parte, exercitarea adecvată a competenței jurisdicționale a Curții înseși și, pe de altă parte, imperativele care decurg din dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă prevăzut în prezent la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene(12) .
41. În ceea ce privește primul dintre acestea, înainte de toate trebuie amintit, în principiu, că declararea de către Curte a lipsei de validitate nu are o valoare constitutivă, astfel încât efectele acesteia se aplică, în principiu, de la data intrării în vigoare a normei interpretate (Hotărârea din 8 septembrie 2011, Q-Beef și Bosschaert)(13) .
42. Totuși, poate fi stabilită o excepție de la norma menționată atunci când aplicarea acesteia într-o situație concretă ar putea implica riscul unor grave repercusiuni economice(14) .
43. Cu toate acestea, excepția de la retroactivitatea unei hotărâri privind lipsa de validitate poate fi stabilită numai de instanța care a pronunțat-o. Aceasta este situația, fără îndoială, în cazul acțiunilor directe în constatarea nulității, precum și, potrivit jurisprudenței, în temeiul unei aplicări prin analogie a articolului 264 TFUE, în cazul declarării lipsei de validitate în cadrul unei trimiteri preliminare(15) . Acest fapt implică atribuirea unei competențe exclusive Curții, în vederea adaptării aplicabilității generale a efectelor admiterii unei acțiuni fondate, mai precis a declarării actului atacat ca fiind „nul și neavenit”.
44. Trecând acum la examinarea articolului 236 din Codul vamal comunitar, este evident că alineatul (1) al acestuia prevede, cu absolută claritate, rambursarea și remiterea drepturilor de import sau de export în măsura în care se stabilește că valoarea acestora „nu era datorată legal”.
45. Această „lipsă a temeiului legal” include, în opinia noastră, fără nicio îndoială, acele situații în care, presupunând că norma în temeiul căreia au fost impuse taxele la import sau la export este validă, aplicarea acesteia nu s-a realizat în mod corect, mai precis s-a realizat în mod „nelegal” în raport cu norma aplicată. Cu toate acestea, concluzia cu privire la nelegalitatea normei înseși care a făcut obiectul aplicării trebuie să fie diferită.
46. În mod evident, declararea lipsei de validitate a Regulamentului nr. 2398/97 a implicat faptul că taxele impuse în temeiul acestuia nu erau „datorate legal”. Însă aceasta nu este o nelegalitate oarecare, comparabilă cu cea anterioară, ci decurge tocmai din lipsa de validitate a însuși Regulamentului nr. 2398/97, care are la origine normele cărora acesta le este supus și care pot determina lipsa sa de validitate, fie că este vorba despre tratate sau despre alte norme de drept derivat. Astfel cum s-a arătat deja, efectele declarării lipsei de validitate a unei norme de drept derivat sunt reglementate de dispozițiile articolului 264 TFUE și de jurisprudență, care o extinde la lipsa de validitate declarată pe calea unei trimiteri preliminare.
47. În consecință, cazurile prevăzute la articolul 236 din Codul vamal comunitar și, în special, la alineatul (2) au sens, în opinia noastră, numai dacă sunt reduse la acele situații în care lipsa temeiului legal al impunerii taxelor este determinată de aplicarea nelegală a normei de drept care servește drept temei al impunerii taxei. Prin urmare, se pornește întotdeauna de la premisa validității normei aplicate, fiind în joc numai legalitatea aplicării acesteia.
48. Această interpretare a dispoziției, și cu aceasta trecem la al doilea dintre motivele la care am făcut referire la punctul 40, se impune de asemenea din perspectiva drepturilor particularilor.
49. În cazul în care „nelegalitatea” la care face referire articolul 236 din Codul vamal comunitar este exclusiv cea care rezultă din incompatibilitatea normei de drept aplicate cu actul concret prin care este impusă plata taxelor la import sau la export, este vorba despre o nelegalitate care poate fi apreciată de la început și, prin urmare, care poate fi invocată prin contestarea imediată a actului de punere în aplicare. În aceste împrejurări, termenul de trei ani prevăzut la alineatul (3) al dispoziției dobândește o dimensiune complet diferită, întrucât este înțeles în acest caz ca o limită, din motive de garantare a expectativelor fiscale ale administrației, a unui drept care a fost „exercitabil” de la început.
50. În caz contrar, mai exact, în cazul în care dispoziția este înțeleasă ca înglobând declararea lipsei de validitate a normei de drept care servește drept temei pentru impunerea taxei, termenul de prescripție de trei ani determină efecte adverse pentru securitatea și pentru drepturile cetățenilor, deoarece eventualitatea rambursării unei taxe nedatorate depinde de survenirea unei împrejurări care poate fi imprevizibilă și mai ales independentă de posibilitatea persoanelor afectate de a acționa.
51. Astfel, interpretarea menționată transformă articolul 236 din Codul vamal comunitar într-o normă care limitează aprioric dreptul la rambursare la un termen maxim de trei ani, indiferent de momentul nașterii acestui drept. Într-un context în care obținerea declarării lipsei de validitate poate necesita mai mult timp, ca urmare, între altele, a dificultăților pe care le implică, după cum se știe, criteriul afectării individuale, în sensul dat de Curte acestei cerințe(16), este evident că aplicarea articolului 236 din Codul vamal comunitar în privința efectelor în timp ale declarării jurisdicționale a lipsei de validitate a unui regulament poate duce, în anumite circumstanțe, la situații incompatibile cu principiile fundamentale ale statului de drept. În aceste împrejurări, poate fi explicată recurgerea la soluții atât de forțate precum aceea de a pretinde ca declararea lipsei de validitate a unei norme juridice de către o instanță să fie calificată drept un caz de forță majoră.
52. Pe de altă parte, trebuie să se țină seama de faptul că însăși Comisia pare să pornească de la aceeași interpretare, întrucât, astfel cum am arătat la punctul 33, aceasta, cel puțin uneori, invită persoanele vizate să solicite, fără limitare în timp, rambursarea taxelor impuse în temeiul regulamentelor declarate nelegale pe cale judiciară(17) .
53. Concluzionând, în temeiul tuturor considerațiilor anterioare, apreciem că Curtea ar trebui să considere oportun să se pronunțe în sensul că termenul de trei ani stabilit la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar nu include ipotezele în care lipsa temeiului legal al impunerii unei taxe la import sau la export este determinată chiar de nelegalitatea normei în temeiul căreia a fost impusă plata taxei în discuție.
54. Aceasta fiind situația, consecința inevitabilă este aceea că circumstanțele cauzei nu constituie un caz de forță majoră în sensul articolului 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar în măsura în care premisa de la care a pornit instanța de trimitere – aceea potrivit căreia ipoteza nelegalității Regulamentului nr. 2398/97 însuși este inclusă în dispoziția menționată – trebuie calificată ca fiind incorectă. Și, dacă această premisă referitoare la normă este incorectă, aplicabilitatea excepției de la aceasta, forța majoră în acest caz, este lipsită de relevanță în situația prezentată.
B — Cu titlu subsidiar: Constatarea nelegalității unui regulament nu constituie un caz de forță majoră în sensul articolului 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar
55. Chiar dacă s-ar considera că articolul 236 din Codul vamal comunitar include ipoteza constatării nelegalității unui regulament și că, prin urmare, în această ipoteză este aplicabil termenul de trei ani, apreciem că, în orice caz, excepția de la acesta pentru caz de forță majoră prevăzută la alineatul (2) al dispoziției menționate nu este aplicabilă. Motivul este relativ ușor de explicat.
56. Potrivit interpretării susținute de Comisie, este evident că o eventuală declarare a lipsei de validitate de către Curte, indiferent de dificultatea mai mare sau mai mică de a formula o acțiune în justiție care să o poată declanșa, nu poate fi considerată o împrejurare anormală, excepțională sau neașteptată într-o ordine juridică care, precum cea a Uniunii, este constituită ca un stat de drept, fiind caracterizată, prin urmare, de principiul legalității și de garantarea controlului acestuia de către organele jurisdicționale. Este, așadar, în natura dreptului Uniunii posibilitatea ca normele din care este constituit acesta să fie declarate ca fiind lipsite de validitate.
57. Instanța de trimitere, fără a fi foarte explicită, pare să considere că „forța majoră” rezultă din limitările cu care s-au confruntat particularii pentru a contesta un regulament de care sunt vizați în mod direct. Totuși, deși acest fapt nu poate fi negat, este de asemenea clar că structura sistemului de drept și, în special, a sistemului procedural, datorită previzibilității sale inerente, nu include noțiunea „forță majoră”. În cazul în care anumite aspecte ale consecințelor acestei ordini ar fi problematice, acestea ar putea găsi cu greu un răspuns în noțiunea de forță majoră menționată. Prin urmare, nu se poate admite că am fi în prezența unui caz de forță majoră.
58. Totuși, în situația în care Curtea ar admite această abordare, considerăm că nu ar trebui să se oprească aici. Astfel, avem îndoieli în privința faptului că acest eventual răspuns ar putea orienta suficient și, mai ales, corect decizia care trebuie luată de tribunal d’instance. Altfel spus, considerăm că ar trebui evitată de Curte posibilitatea ca, printr-un comportament omisiv, într-un anumit mod, din partea sa, să confirme o interpretare a dispoziției în discuție în conformitate cu care, în lipsa unui caz de forță majoră, termenul prevăzut la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar trebuie aplicat în mod irevocabil. Astfel, în ședință, a fost evidențiat faptul că problema ridicată de acțiunea principală depășește stabilirea strictă a aspectului dacă ne aflăm sau nu ne aflăm în fața unui caz de forță majoră.
C — Cu titlu subsidiar: O posibilă interpretare a stabilirii efectelor Hotărârii Ikea
59. În acest sens, este inevitabil să pornim de la hotărârea Curții în urma căreia a fost anulat Regulamentul nr. 2398/97, mai exact, Hotărârea din 27 septembrie 2007, Ikea Wholesale, și, mai concret, de la modul în care aceasta a făcut referire la efectele regulamentului citat.
60. În hotărârea menționată, astfel cum am amintit la punctul 24 din prezentele concluzii, Curtea a declarat, pe de o parte, că articolul 1 din Regulamentul nr. 2398/97 este lipsit de validitate în măsura în care Consiliul a aplicat metoda „reducerii la zero” și, pe de altă parte, stabilind deja efectele declarației sale, că un importator care a introdus o acțiune împotriva deciziilor prin care îi este solicitată plata taxelor antidumping în aplicarea Regulamentului nr. 2398/97 are, în principiu, dreptul de a se prevala de lipsa de validitate a regulamentului menționat pentru a obține rambursarea taxelor respective, conform articolului 236 alineatul (1) din Codul vamal comunitar.
61. Mai întâi, într-o primă abordare și astfel cum a subliniat Comisia la punctul 36 din observațiile sale, reiese din Hotărârea Ikea că respectivele consecințe ale lipsei de validitate a Regulamentului nr. 2398/97 nu implică, în sine, o excepție de la condițiile impuse la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar pentru rambursarea taxelor care nu erau datorate legal în momentul în care au fost plătite.
62. Astfel, Curtea a afirmat, la punctul 67 din hotărârea menționată, că „[a]utoritățile naționale sunt competente să evidențieze consecințele, în ordinea lor juridică, ale declarării lipsei de validitate care a fost efectuată în cadrul unei trimiteri preliminare având ca obiect aprecierea validității (Hotărârea din 30 octombrie 1975, Rey Soda, 23/75, Rec., p. 1279, punctul 51), fapt ce ar avea drept consecință că taxele antidumping achitate în temeiul Regulamentului nr. 2398/97 nu ar fi legal datorate în sensul articolului 236 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92 și ar trebui, în principiu, să facă obiectul unei rambursări din partea autorităților vamale, conform acestei dispoziții, dacă cerințele la care este supusă această rambursare, între care cea prevăzută la alineatul (2) al articolului menționat [ (18) ], sunt îndeplinite, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere”.
63. Totuși, trebuie să se țină seama de faptul că dispozitivul hotărârii nu menționează alineatul (2) al articolului 236 din Regulamentul nr. 2913/92, ci, exclusiv, alineatul (1) al acestuia. Curtea declară, la punctul 2 al dispozitivului hotărârii, că „[u]n importator precum cel în cauză în acțiunea principală, care a introdus în fața unei instanțe naționale o acțiune împotriva deciziilor prin care îi este solicitată plata taxelor antidumping în aplicarea Regulamentului nr. 2398/97, declarat ca fiind lipsit de validitate în temeiul prezentei hotărâri, are, în principiu, dreptul de a se prevala de această lipsă de validitate în cadrul acțiunii principale [ (19) ]
pentru a obține rambursarea acestor taxe, conform articolului 236 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2913/92 [...]”.
64. Am subliniat expresia „în cadrul acțiunii principale”, deoarece, în opinia noastră, Curtea a dorit atunci, prin intermediul acestor două declarații diferite, să facă distincție între două situații de asemenea diferite în ceea ce privește stabilirea aplicabilității retroactive a hotărârii sale privind lipsa de validitate. Este vorba, pe de o parte, despre situația persoanelor care, plătind taxele impuse în temeiul regulamentului declarat nelegal, s-au conformat acestuia și nu au contestat actele de punere în aplicare a regulamentului menționat în fața autorităților naționale, iar pe de altă parte, despre situația persoanelor care, precum Ikea și, astfel cum vom vedea, CIVAD, au contestat aplicarea regulamentului și au contribuit, în cele din urmă, la pronunțarea unei hotărâri privind lipsa de validitate a acestuia de către Curte. Dacă în prima situație limita stabilită la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar ar trebui să fie aplicabilă, în schimb, pentru cea de a doua, nu ar trebui să existe o limită, în temeiul retroactivității inerente hotărârilor judecătorești privind lipsa de validitate.
65. Limita temporală stabilită la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar exclude, desigur, orice posibilă solicitare a rambursării taxelor nedatorate care depășește termenul de trei ani de la data comunicării acestora, cu unica excepție a cazurilor de forță majoră.
66. Totuși, această abordare poate fi admisibilă numai în cazul persoanelor care nu au contestat, prin mijloacele juridice aflate la dispoziția lor, regulamentul declarat în cele din urmă ca fiind nelegal. Abordarea menționată nu poate fi admisă, cu toate acestea, în privința persoanelor care, în mod corect, au făcut posibilă această declarare, mai precis, în privința persoanelor care, contestând actele de punere în aplicare a regulamentului, au făcut posibilă intervenția Curții. Dimpotrivă, în privința acestora din urmă trebuie să intervină, în afară de cazul unei hotărâri excepționale a Curții motivate în mod corespunzător, principiul retroactivității hotărârilor judecătorești de constatare a nulității(20) .
67. Ipoteza alternativă, mai precis, limitarea în timp a efectelor hotărârii menționate în temeiul aplicării unui termen cu dies a quo
precum cel stabilit la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar ar conduce, în acest caz, la un rezultat greu compatibil cu dreptul la protecție jurisdicțională (articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene). Astfel, la dificultățile cu care un particular precum importatorul în discuție a trebuit să se confrunte pentru a obține controlul jurisdicțional al unui regulament precum Regulamentul nr. 2398/97(21) s-ar adăuga, potrivit unei logici anormale, frustrarea de a nu putea beneficia de rezultatele materiale și practice ale hotărârii menționate de declarare a nulității.
68. Prin urmare, în interpretarea noastră, în dispozitivul Hotărârii Ikea a fost omisă orice referire la alineatul (2) al articolului 236 din Codul vamal comunitar, deoarece, „în cadrul acțiunii principale”, Ikea putea solicita extinderea în timp a efectelor lipsei de validitate declarate în cadrul procedurii incidente soluționate de Curte.
69. În schimb, situația este diferită pentru persoanele care nu au formulat nicio cale de atac împotriva actelor de punere în aplicare a Regulamentului nr. 2398/97, persoane în privința cărora, în conformitate cu cele precizate la punctul 67 din Hotărârea Ikea, ar fi pe deplin operativă limita temporală stabilită la articolul 236 alineatul (2) menționat.
70. Quid, cu toate acestea, în privința CIVAD? În opinia noastră, în cazul în care în acțiunea principală s-ar demonstra că respectiva conduită procesuală a CIVAD poate fi comparată cu cea a Ikea în ceea ce privește diligența de a contesta Regulamentul nr. 2398/97, efectele constatării nulității regulamentului menționat nu ar trebui să fie diferite pentru cele două(22) . Simpla împrejurare că, în cazul acesteia, instanța națională nu a oferit Curții ocazia de a se pronunța printr-o procedură incidentă cu privire la validitatea regulamentului aplicat(23) nu îi poate aduce atingere într-o asemenea măsură încât situația sa să fie comparabilă în ceea ce privește efectele practice cu cea a persoanelor care s-au conformat aplicării unei norme a cărei nelegalitate CIVAD a denunțat-o de îndată ce a avut ocazia, prevalându-se de căile legale de care putea dispune.
71. În concluzie, considerăm că la prima întrebare a instanței de trimitere trebuie să se răspundă, cu titlu subsidiar, în sensul că situația în discuție nu constituie un caz de forță majoră, însă, în pofida acestui fapt, constatarea nelegalității unui regulament precum cea efectuată în Hotărârea Ikea cu privire la Regulamentul nr. 2398/97 nu constituie o situație care să dea naștere unui drept la rambursare sau remitere supus limitei temporale prevăzute la articolul 236 alineatul (2) primul paragraf din Codul vamal comunitar în cazul specific al unui importator care, precum cel din acțiunea principală, a contestat regulamentul invocând nelegalitatea acestuia, aspect a cărui stabilire revine instanței de trimitere.
D — A doua întrebare, adresată în subsidiar de tribunal d’instance
72. Vom analiza în continuare cea de a doua întrebare, formulată cu titlu subsidiar, în ipoteza în care Curtea ar opta să se limiteze la a răspunde la prima întrebare în sensul că situația în discuție nu constituie un caz de forță majoră: administrația vamală ar fi trebuit să acționeze de îndată ce OMC a constatat incompatibilitatea Regulamentului nr. 2398/97 cu Acordul antidumping(24) ?
73. Considerăm că administrația franceză nu ar fi putut să procedeze exclusiv în acest temei la rambursarea taxelor deja plătite, pur și simplu pentru că Regulamentul nr. 1515/2001 încredințează Comunității adoptarea măsurilor care pot fi luate în urma unui raport privind anumite măsuri antidumping sau antisubvenții adoptat de OSL. Astfel de măsuri, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din acesta, pot consta în „abrog[area] sau [...] modific[area] măsur[ii] contestat[e]” [litera (a)] sau în „adopt[area] oric[ărei] alt[e] măsur[i] special[e] considerat[e] corespunzătoare în acest caz” [litera (b)], fiind admisă posibilitatea adoptării ambelor tipuri de măsuri în același timp.
74. Posibila acțiune în fața unei constatări a incompatibilității unui regulament al Uniunii cu Acordul antidumping revine, prin urmare, instituțiilor Uniunii, astfel încât autoritatea națională care ar decide să adopte o măsură în această privință ar aduce în mod fatal atingere unei competențe comunitare. Este suficient să avem în vedere că o rambursare acordată motu proprio de Administrația națională ar fi contrară unui regulament care, ca atare, dincolo de incompatibilitatea sa cu Acordul antidumping, este, în contextul Uniunii, perfect valid.
75. La cele de mai sus trebuie adăugat că acțiunea care revine Uniunii nu trebuie să constea în mod necesar în rambursarea taxelor plătite. În primul rând, deoarece incompatibilitatea cu Acordul antidumping, astfel cum am subliniat deja, nu este exprimată, în cadrul OMC, decât printr-o obligație de consultare și de negociere, ceea ce nu permite excluderea ipotezei ca în urma acestei proceduri de negociere să se ajungă la soluții care nu trebuie să se concretizeze în mod obligatoriu în rambursarea taxelor respective. În al doilea rând, în măsura în care posibilitățile oferite de Regulamentul nr. 1515/2001 se rezumă la abrogarea sau la modificarea regulamentului ori la „adopt[area] oric[ărei] alt[e] măsur[i] special[e] considerat[e] corespunzătoare în acest caz”, nu este exclusă nici posibilitatea ca, în urma reexaminării situației în temeiul raportului OSL, taxele eventual nedatorate pentru motivele arătate în raportul menționat să fie impuse totuși în alt temei decât cel criticat de OMC.
VII — Concluzie
76. În consecință, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate după cum urmează:
„1) a) Termenul de trei ani stabilit la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar nu include situațiile în care lipsa temeiului legal al impunerii unei taxe la import sau la export este determinată de nelegalitatea înseși a normei în temeiul căreia a fost impusă plata taxei în discuție.
b) Întrucât termenul menționat nu este aplicabil, cu atât mai puțin este aplicabilă excepția de la acesta, forța majoră.
2) Cu titlu subsidiar:
Dreptul la rambursare sau remitere ca urmare a constatării nelegalității unui regulament, precum cea efectuată în Hotărârea din 27 septembrie 2007, Ikea Wholesale, C-351/04, cu privire la Regulamentul nr. 2398/97, nu este afectat de limita temporală prevăzută la articolul 236 alineatul (2) primul paragraf din Codul vamal comunitar în cazul specific al unui importator care a acționat cu diligență rezonabilă. Revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă CIVAD a acționat, în acest sens, cu diligența necesară.
3) Cu titlu subsidiar:
a) Constatarea nelegalității unui regulament comunitar nu constituie un caz de «forță majoră» în sensul articolului 236 alineatul (2) al doilea paragraf din Codul vamal comunitar.
b) Articolul 236 alineatul (2) al treilea paragraf din Codul vamal comunitar nu impune autorităților vamale să procedeze din oficiu la rambursarea taxelor antidumping în temeiul exclusiv al unei constatări a incompatibilității în conformitate cu normele OMC.”
(1) .
(2)
— JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal comunitar”.
(3)
— JO L 332, p. 1.
(4)
— Cauza C-351/04, Rep., p. I-7723, denumită în continuare „Hotărârea Ikea”.
(5)
— JO L 336, p. 234, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 248.
(6)
— WT/DS 141/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport du Groupe spécial du 30 octobre 2000.
(7)
— WT/DS 141/AB/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport de l’Organe d’appel du 1 er
mars 2001.
(8)
— JO L 201, p. 10, Ediție specială, 11/vol. 24, p. 112.
(9)
— Regulament de modificare a Regulamentului nr. 2398/97 și de suspendare a aplicării sale în ceea ce privește importurile originare din India (JO L 219, p. 1).
(10)
— Regulament de modificare a Regulamentului nr. 2398/97 și de finalizare a procedurii referitoare la importurile originare din Pakistan (JO L 26, p. 1).
(11)
— JO L 81, p. 1.
(12)
— Este vorba despre interpretarea reținută tocmai în cauza Ikea și, de asemenea, de exemplu, în Hotărârea din 10 mai 2001, Cabletron (C-463/98, Rec., p. I-3495, punctul 26).
(13)
— Cauzele conexate C-89/10 și C-96/10, punctul 48.
(14)
— În acest sens, Hotărârea din 21 octombrie 2010, Albron Catering (C-242/09, Rep., p. I-10309, punctele 35-37).
(15)
— În acest sens, pentru toate acestea, Hotărârea Curții din 27 februarie 1985, Produits de Maïs, 112/83, Rec., p. 719, punctele 16-18, și Hotărârea Curții din 26 aprilie 1994, Roquette Frères, C-228/92, Rec., p. I-1445, punctele 17-20 și 25-30. În această privință, Cremer, W., „Art. 231, Rn. 6”, în Callies/Ruffert, EUV. EGV Kommentar, C. H. Beck, München, ediția a treia, 2007, și Wegener, W. B., „Art. 234, Rn. 39-42”, în Callies/Ruffert, EUV. EGV Kommentar, C. H. Beck, Munchen, ediția a treia, 2007.
(16)
— Cu privire la acest aspect, de exemplu, Haltern, U., Europarecht. Dogmatik im Kontext, ediția a doua, Mohr Siebeck, 2007, punctele 509-543.
(17)
— Astfel, cu ocazia Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță din 17 noiembrie 2009, MTZ Polyfilms/Consiliul (T-143/06, Rep., p. II-4133), în temeiul căreia s-a procedat la declararea nulității Regulamentului (CE) nr. 366/2006 al Consiliului din 27 februarie 2006 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1676/2001 de instituire a unui drept antidumping definitiv la importurile de benzi de polietilenă tereftalată (PET) originare, între altele, din India (JO L 68, p. 6, Ediție specială, 11/vol. 45, p. 171). Astfel, Comisia a hotărât atunci între alte măsuri, prin Avizul nr. 2010/C 131/03 (JO din 20 mai 2010), să invite persoanele vizate să solicite, în cel mai scurt termen posibil, rambursările corespunzătoare, dispunând în mod expres că termenul stabilit de reglementarea vamală relevantă nu este aplicabil. În același mod, în cazul Regulamentului nr. 261/2008, prezentat de CIVAD în ședință și la care s-a făcut referire la punctul 33, Comisia a hotărât rambursarea fără a fi obligată la aceasta printr-o decizie jurisdicțională de constatare a lipsei de validitate.
(18)
— Sublinierea noastră.
(19)
— Sublinierea noastră.
(20)
— În scopul exhaustivității, trebuie să atragem totuși atenția că, astfel cum subliniază Comisia, într-o hotărâre anterioară (Cabletron, citată anterior), Curtea admite în mod expres soluția propusă de avocatul general Jacobs, care, la punctul 115 din concluzii, preciza că nu „există niciun motiv pentru a limita efectul ex tunc
al declarării lipsei de validitate pe care o propunem. În orice caz, trebuie observat că efectele practice ale acesteia ar privi numai perioada anterioară datei de 1 ianuarie 2000 și că articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal comunitar stabilește un termen de trei ani pentru rambursarea sau remiterea taxelor vamale nedatorate”.
(21)
— Care nu pare să fi putut demonstra cu ușurință că regulamentul menționat îl viza în mod „individual” în sensul jurisprudenței. Cu privire la acest aspect, de exemplu, Lenaerts, K., „Le traité de Lisbonne et la protection juridictionnelle des particuliers en droit de l’Union”, în Cahiers de droit européen, 2009, nr. 5-6, p. 711-745.
(22)
— În prezenta procedură au putut fi furnizate unele elemente de apreciere cu privire la acest aspect. Astfel, CIVAD, împreună cu alte societăți, a contestat încă de la 2 martie 1998 Regulamentul nr. 2398/97, formulând o acțiune în anulare la Tribunalul de Primă Instanță, care a fost respinsă, pentru omisiuni privind reprezentarea procesuală, prin Ordonanța din 24 februarie 2000 (T-37/98, FTA și alții/Consiliul, Rec., p. II-373). În orice caz, acțiunea menționată nu era întemeiată pe motivele care mai târziu au dus la pronunțarea Hotărârii Ikea, întrucât la data introducerii acesteia (martie 1998) nu începuseră încă consultările inițiate de OMC ca urmare a contestației formulate de India (august 1998). Lăsând la o parte eșecul acestei prime încercări de contestare (la care atât Consiliul, cât și Comisia s-au opus invocând inadmisibilitatea pentru motivul lipsei calității procesuale), dorim să o menționăm, deoarece este reprezentativă pentru interesul și pentru diligența exprimate de CIVAD de a acționa pe cale judiciară împotriva Regulamentului nr. 2398/97.
(23)
— Trebuie subliniat că CIVAD însăși a atras atenția autorităților naționale cu privire la faptul că este oportun să se aștepte pronunțarea unei hotărâri de către Curte privind această problemă.
(24)
— Instanța de trimitere identifică în întrebarea adresată trei momente relevante în procedura urmată de OMC pentru a stabili compatibilitatea Regulamentului nr. 2398/97 cu Acordul antidumping. Astfel cum vom explica în continuare, nici desfășurarea acestei proceduri, nici concluziile acesteia nu ar fi putut constitui un temei adecvat, în dreptul Uniunii, pentru acțiunea autorităților naționale solicitată de CIVAD. Considerăm, prin urmare, că distincția între cele trei momente procedurale menționate de instanța de trimitere este lipsită de relevanță.