Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA TAMARA ĆAPETA
prezentate la 26 februarie 2026(1)
Cauza C‑120/25
Verband Wirtschaft im Wettbewerb, Verein für Lauterkeit in Handel und Industrie e.V.
împotriva
PAYBACK GmbH
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania)]
„ Trimitere preliminară – Energie – Etichetarea eficienței energetice – Regulamentul (UE) 2017/1369 – Articolul
2 punctul 13 – Noțiunea de «comerciant» – Articolul 6 primul paragraf litera (a) – Obligația de a face trimitere la clasa de eficiență energetică a produsului și la gama claselor de eficiență disponibile pe etichetă în materialele publicitare vizuale sau în materialele tehnice promoționale – Operator al unui program de puncte bonus – Buletin informativ publicat pe internet care promovează șansa de a câștiga un televizor în cadrul unui joc promoțional – Regulamentul delegat (UE) 2019/2013 al Comisiei – Articolul 4 litera (d) ”
I.      Introducere
1.        Proverbul „Nu tot ce lucește e aur” evidențiază faptul că aparențele pot fi înșelătoare. Ceva ce pare atractiv sau valoros la prima vedere se poate dovedi a nu fi astfel în realitate.
2.        Acest lucru este valabil în special în situațiile în care unei persoane i se oferă un produs gratuit, de exemplu în contextul unui joc promoțional, fără a i se furniza informații cu privire la caracteristicile produsului respectiv și, prin urmare, la impactul potențial al utilizării sale viitoare.
3.        În esență, prin prezenta procedură se solicită Curții să stabilească în ce măsură persoanele fizice trebuie informate cu privire la caracteristicile unui produs astfel încât să le permită să ia o decizie în cunoștință de cauză.
II.    Situația de fapt din litigiul principal, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
4.        PAYBACK, pârâta din litigiul principal, este operatorul unui program de puncte bonus cu mai mulți parteneri. Societatea respectivă urmărește să promoveze fidelizarea clienților și să atragă noi clienți prin oferirea de „puncte PAYBACK” utilizatorilor programului de puncte bonus care efectuează achiziții de la unul dintre partenerii săi comerciali. Odată ce utilizatorii acumulează un anumit număr de puncte, ei pot alege fie să li se ramburseze valoarea acelor puncte, fie să le utilizeze pentru a efectua achiziții de la societățile partenere participante.
5.        La data de 1 februarie 2022, PAYBACK a prezentat cu titlu publicitar în cadrul buletinului său informativ publicat pe internet un joc promoțional cu mențiunea „Täglich ein neuer Gewinn, z. B. 2 x Samsung QLED 4K TV Q80A, 75 Zoll” („Un premiu nou vă așteaptă în fiecare zi, de exemplu 2 x Samsung QLED 4K TV Q80A, 75 inchi”), însoțită de o fotografie a televizorului menționat, precum și de o listă tabelară cu premiile care pot fi câștigate.
6.        Cu toate acestea, PAYBACK nu a inclus nicio informație, nici în fotografia televizorului, nici în lista premiilor posibile, cu privire la clasa de eficiență energetică a acelui produs.
7.        Într‑o scrisoare datată 7 februarie 2022, Verband Wirschaft im Wettbewerb, Verein für Lauterkeit in Handel und Industrie, o asociație dedicată promovării intereselor membrilor săi și garantării unei concurențe loială pe piață, prin intermediul cercetării juridice, a informării publicului și prin punerea în aplicare a legislației privind combaterea concurenței neloiale, care este și reclamanta din litigiul principal (denumită în continuare „asociația”), a încercat fără succes să comunice o scrisoare de punere în întârziere prin care informa pârâta din litigiul principal cu privire la această omisiune de informații în anunțul său publicitar televizat.
8.        Asociația a introdus apoi o acțiune împotriva pârâtei din litigiul principal în fața Landgericht
München I (Tribunalul Regional
din München I, Germania), prin care solicita pronunțarea unui ordin judecătoresc de încetare a difuzării oricărei reclame pentru televizor care nu conține informațiile relevante cu privire la clasa de eficiență energetică a acestuia.
9.        Asociația a susținut că PAYBACK, în calitate de comerciant al produsului promovat în sensul articolului 2 alineatul (13) din Regulamentul (UE) 2017/1369(2), nu și‑a îndeplinit obligația de a menționa clasa de eficiență energetică a produsului și gama de clase de eficiență disponibile pe etichetă în publicitatea vizuală, potrivit articolului 6 primul paragraf litera (a) din acest regulament(3), coroborat cu articolul 4 litera (d) din Regulamentul delegat (UE) 2019/2013 al Comisiei(4).
10.      Împreună, aceste dispoziții impun distribuitorilor obligația de a furniza clienților informații privind clasa de eficiență energetică a afișajelor electronice, inclusiv a televizoarelor(5), în materialele publicitare vizuale sau în materialele promoționale tehnice ale acestor produse.
11.      În temeiul acestor dispoziții, asociația pretinde că PAYBACK, prin faptul că nu a furnizat informațiile relevante privind clasa de eficiență energetică a televizorului promovat în cadrul jocului său, și‑a încălcat obligația care îi revine potrivit dispozițiilor Regulamentului 2017/1369 coroborate cu cele ale articolului 4 litera (d) din Regulamentului delegat 2019/2013. Pe baza acestei afirmații, reclamanta din litigiul principal a introdus o acțiune în încetare și a solicitat rambursarea cheltuielilor de punere în întârziere.
12.      În schimb, PAYBACK a susținut că nu era un „comerciant” în sensul articolului 2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369(6) în ceea ce privește produsele promovate și că, prin urmare, nu era supusă cerințelor care decurg din dispozițiile menționate.
13.      Prin hotărârea pronunțată în lipsă la 5 septembrie 2022, Landgericht München I (Tribunalul Regional din München I) a dat câștig de cauză reclamantei și a obligat pârâta să înceteze să mai facă publicitate vizuală și/sau să comande efectuarea unei astfel de publicități în favoarea unui anumit model de afișaj electronic, fără a indica clasa de eficiență energetică și gama corespunzătoare a claselor de eficiență disponibile pe etichetă.
14.      PAYBACK a formulat contestație împotriva acestei decizii, care, la rândul său, a fost respinsă de Landgericht München I (Tribunalul Regional din München I) prin hotărârea sa definitivă din 23 ianuarie 2023.
15.      Aceeași societate a declarat ulterior apel în fața Oberlandesgericht München (Tribunalul Regional Superior din München, Germania, denumită în continuare „instanța de apel”).
16.       Prin hotărârea din 14 martie 2024, instanța de apel a admis acțiunea, a anulat hotărârea pronunțată în lipsă și a respins acțiunea pe fond. Această instanță a statuat că acțiunea era admisibilă, dar nefondată și, prin urmare, a respins cererea de încetare formulată de reclamantă.
17.      Potrivit curții de apel, PAYBACK
nu putea fi considerată un „comerciant”, în sensul articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369, și, prin urmare, nu era supusă cerințelor de etichetare în materie de eficiență energetică care decurg din acest regulament. Această instanță a statuat că un client nu are nevoie de informații cu privire la eficiența energetică a produselor cu impact energetic care sunt oferite în cadrul unui joc pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză, întrucât clienții nu aleg un produs, ci doar se limitează să decidă dacă participă la jocul în sine, pentru care nu era necesară nicio contraprestație.
18.      În urma acestei hotărâri, asociația a formulat recurs în fața Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), care este instanța de trimitere, prin care solicită restabilirea hotărârii pronunțate în lipsă.
19.      PAYBACK susține că recursul ar trebui respins.
20.      Instanța de trimitere are îndoieli cu privire la respingerea în mod corect de către instanța de apel a cererii de încetare formulate de reclamantă, pe motiv că pârâta din litigiul principal, în calitate de organizator al jocului în discuție, nu era, în ceea ce privește produsele oferite ca premii, un „comerciant” în sensul cerințelor privind etichetarea eficienței energetice care decurg din Regulamentul 2017/1369 și, prin urmare, nu era obligată să furnizeze particularilor informații referitoare la eficiența energetică a produsului în cauză.
21.      Soluționarea acestui recurs în fața Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) depinde, așadar, de interpretarea noțiunii de „comerciant” și, mai precis, de aspectul dacă PAYBACK poate fi considerată ca fiind comerciant în sensul cerințelor de etichetare în materie de eficiență energetică prevăzute la articolul
6 primul paragraf litera (a) din Regulamentul 2017/1369 și la articolul
4 litera
d) din Regulamentul delegat 2019/2013.
22.      În aceste condiții, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„O persoană care, în cadrul unui joc promoțional online, promite câștigarea unui televizor trebuie considerată «comerciant» în sensul articolului 2 punctul 13 din [Regulamentul 2017/1369] și, prin urmare, este obligată să îndeplinească cerințele care decurg din articolul 6 primul paragraf litera (a) din [Regulamentul 2017/1369] coroborat cu articolul 4 litera (d) din [Regulamentul delegat 2019/2013]?”
23.      Asociația, PAYBACK și Comisia Europeană au prezentat observații scrise în fața Curții.
24.      Curtea a considerat că dispune de suficiente informații și a decis să se pronunțe fără desfășurarea unei ședințe de audiere a pledoariilor, în temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție.
III. Analiză
25.      În 1992, Uniunea Europeană a introdus cerințe de etichetare energetică pentru o serie de aparate de uz casnic, cu scopul de a ajuta particularii să identifice produsele eficiente din punct de vedere energetic și de a reduce impactul asupra mediului al produselor mai puțin eficiente din punct de vedere energetic(7). Aceste cerințe nu se extindeau încă la televizoare.
26.      Cu toate acestea, domeniul de aplicare al cadrului pentru etichetarea energetică, reglementat în prezent de Regulamentul 2017/1369, a evoluat și s‑a extins între timp, prin includerea unei game mult mai largi de produse(8).
27.      Pe baza unei evaluări a costurilor și beneficiilor cerințelor de etichetare energetică, opțiunea de a introduce un sistem de etichetare în materie de eficiență energetică pentru afișaje electronice, inclusiv televizoarele, monitoarele și afișajele cu rol de semnalizare, a reieșit ca fiind cea preferată, deoarece produce cele mai mari economii(9).
28.      Regulamentul 2017/1369 enunță, în considerentul (10) al acestuia, necesitatea de a stabili o etichetă standardizată obligatorie pentru toate produsele cu impact energetic, ca mijloc eficace de informare a clienților cu privire la eficiența energetică a produselor menționate(10). Acesta precizează în continuare că ar trebui introdusă o etichetă uniformă pentru diferite grupe de produse(11).
29.      Astfel cum s‑a menționat, articolul
6 primul paragraf litera (a) din acest regulament obligă furnizorii și distribuitorii să afișeze clasa de eficiență energetică a unui produs în materialele publicitare vizuale sau materialele tehnice promoționale în conformitate cu actul delegat relevant.
30.      În consecință, prin articolul
16 din Regulamentul 2017/1369, Comisia este împuternicită să adopte acte delegate în vederea completării regulamentului respectiv pentru a preciza modul în care clasa energetică și gama claselor de eficiență disponibile pe etichetă se includ în anunțurile publicitare vizuale și în materialele tehnice promoționale pentru diferite grupe de produse.
31.      Astfel, în ceea ce privește etichetarea energetică a afișajelor electronice, precum televizoarele, Comisia a introdus Regulamentul delegat 2019/2013, care stabilește eticheta energetică standardizată pentru acest grup de produse.
32.      Articolul
4 litera
d) din regulamentul respectiv, astfel cum s‑a menționat mai sus, stabilește obligația comercianților în ceea ce privește etichetarea în materie de eficiență energetică a afișajelor electronice și precizează că distribuitorii trebuie să se asigure că orice publicitate vizuală pentru un anumit model al unui astfel de produs conține informații privind clasa de eficiență energetică și gama de clase de eficiență disponibile pe etichetă.
33.      În contextul acestei obligații se ridică prezenta întrebare preliminară.
34.      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă pârâta din litigiul principal, în calitate de organizator de joc promoțional online, trebuie considerată „comerciant” în sensul articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369 în ceea ce privește televizorul propus ca premiu și, prin urmare, trebuie considerată că a încălcat obligația de informare care îi revine în temeiul articolului
6 din acest regulament, prin faptul că nu a făcut referire la clasa de eficiență energetică a televizorului respectiv și la gama de clase de eficiență disponibile.
35.      Din jurisprudența constantă a Curții rezultă că metoda standard pentru interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii constă într‑o analiză textuală, teleologică și contextuală a legislației în cauză(12).
36.      Pornind de la această perspectivă, analiza noastră cu privire la întrebarea preliminară va consta în trei părți.
37.      Vom începe prin a examina modul de redactare exact al articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369 și definiția termenului „comerciant” care figurează în acesta, pentru a stabili dacă cerințele de etichetare energetică ar trebui să se aplice persoanelor care oferă produse în cadrul unui joc promoțional. Vom aborda apoi obiectivele politice mai ample vizate de cerințele de etichetare energetică, pentru a clarifica domeniul de aplicare avut în vedere de noțiunea de „comerciant”. În sfârșit, vom examina definiția termenului „comerciant” în contextul complet al Regulamentului 2017/1369, evaluând modul în care acest termen se raportează la celelalte dispoziții prevăzute în regulamentul menționat.
A.      Interpretarea literală a noțiunii de „comerciant”
1.      Observații generale cu privire la definiție
38.      În acest stadiu, trebuie remarcat faptul că pare să existe o divergență între versiunile în diferite limbi ale articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369
și anume între, pe de o parte, versiunea în limba germană, care este limba de procedură în litigiul principal, și, pe de altă parte, versiunile în alte limbi.
39.      Conform versiunii în limba germană a articolului 2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369, un „comerciant” („Händler”) este o persoană care, în cadrul unei activități comerciale („im Rahmen einer Geschäftstätigkeit”), contra cost sau gratuit („entgeltlich oder unentgeltlich”), oferă („anbietet”) ori expune („ausstellt”) produse spre vânzare, închiriere sau cumpărare în rate („zum Kauf, zur Miete oder zum Ratenkauf”)(13).
40.      Astfel, pe baza modului de redactare a versiunii în limba germană, activitatea de expunere a unui produs pare să fie corelată cu scopul vânzării, închirierii sau cumpărării în rate. O astfel de interpretare a termenului „comerciant” pare să excludă din domeniul de aplicare al definiției menționate acele persoane care expun produse din alte motive decât în scopul obținerii unei remunerații directe.
41.      În schimb, versiunile în alte limbi, de exemplu versiunile în limbile croată(14), franceză(15), irlandeză(16), italiană(17) și slovenă(18) sunt formulate în mod similar cu versiunea în limba engleză(19) și definesc „comerciantul” ca fiind o persoană care oferă spre vânzare, închiriere sau cumpărare în rate ori expune produse în cadrul unei activități comerciale, contra cost sau gratuit.
42.      Versiunea în limba germană a articolului
2 punctul 13, pe de o parte, ar putea fi interpretată în sensul că impune ca, pentru a fi calificată drept comerciant, o persoană (i) să expună produse în cadrul unei activități comerciale și (ii) să facă acest lucru în scopul vânzării, închirierii sau cumpărării în rate, cele două condiții fiind cumulative. Pe de altă parte, din alte versiuni lingvistice menționate anterior rezultă că activitatea de expunere a unui produs în cadrul unei activități comerciale pare să fie ea însăși suficientă pentru a clasifica o persoană ca fiind comerciant.
43.      După cum rezultă din articolul 1 din Regulamentul nr. 1 al Consiliului(20), toate limbile oficiale ale Uniunii pe care această dispoziție le enumeră constituie limbile autentice ale actelor în care sunt redactate și, prin urmare, tuturor versiunilor lingvistice ale unui act al Uniunii trebuie, de principiu, să le fie recunoscută aceeași valoare.
44.      Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în caz de divergențe între diferitele versiuni lingvistice ale unei anumite dispoziții, trebuie să se interpreteze dispoziția în cauză în funcție de economia generală și de finalitatea reglementării din care face parte(21).
45.      Prin urmare, este necesar să se examineze obiectivele generale ale Regulamentului 2017/1369 pentru a stabili dacă activitatea de expunere a produselor menționată la articolul
2 punctul 13 trebuie interpretată ca fiind legată de scopul vânzării, al închirierii sau al cumpărării în rate – astfel încât să excludă anunțuri publicitare precum cel în discuție în prezenta cauză – sau dacă activitatea de expunere a produselor trebuie înțeleasă ca fiind independentă de acest scop, astfel încât noțiunea de „comerciant” poate fi interpretată în sensul că include anunțuri publicitare precum cel în discuție în prezenta cauză.
46.      Cu toate acestea, înainte de a analiza obiectivele acestui regulament, vom analiza pe scurt unele dintre argumentele invocate de Comisie, de pârâta din litigiul principal și de asociație cu privire la modul de redactare al articolului
2 punctul 13 din regulamentul menționat.
2.      Observații specifice privind cerința de a plăti
47.      Pe baza versiunii în limba germană a articolului 2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369, atât PAYBACK, cât și Comisia susțin că organizatorul unui joc promoțional nu poate fi considerat comerciant în sensul regulamentului menționat.
48.      Acestea arată în special că, întrucât PAYBACK nu este implicată în vânzarea, închirierea sau vânzarea cu plata în rate a produsului în cauză, în sensul că nu indică prețul diferitelor produse și nu încurajează clientul să le achiziționeze, aceasta nu intră sub incidența definiției noțiunii de „comerciant” prevăzute la articolul 2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369, chiar dacă pârâta din litigiul principal expune produsul în contextul unei activități comerciale.
49.      Deși această interpretare a noțiunii de „comerciant” este, la prima vedere, în concordanță cu versiunea în limba germană a definiției, acceptarea sa ar avea, în esență, ca efect lipsirea de sens a sintagmei „cu titlu oneros sau nu”, care este comună tuturor versiunilor lingvistice.
50.      Având în vedere acest considerent, asociația susține că conceptul de „comerciant” nu se limitează la întreprinderile care oferă bunuri spre vânzare, ci le include și pe cele care furnizează produse cu titlu gratuit, de exemplu propunând premii în cadrul unui joc promoțional. În acest caz, pârâta din litigiul principal este comerciantă în sensul Regulamentului 2017/1369.
51.      Într‑adevăr, precizarea suplimentară „cu titlu oneros sau nu” sugerează că absența remunerației este irelevantă și că nu este necesar ca bunurile să fie expuse strict în contextul unei vânzări, al unei închirieri sau al unei vânzări cu plata în rate. Astfel, se conferă credibilitate suplimentară interpretării noțiunii de „comerciant”, care include persoanele care expun produse în cadrul unei activități comerciale, cu titlu oneros sau gratuit, astfel cum reiese din versiunea în limba engleză și din celelalte versiuni lingvistice.
52.      O asemenea interpretare ar fi, în plus, confirmată de definiția noțiunii de „client” cuprinsă în Regulamentul 2017/1369. Articolul
2 alineatul
(16) din acest regulament definește „clientul” ca fiind orice „persoană fizică sau juridică care achiziționează, închiriază sau primește un produs pentru uz propriu, indiferent dacă astfel acționează sau nu în afara activității sale comerciale, a afacerii, meseriei sau profesiei sale”(22).
53.      Utilizarea cuvântului „primește” în cadrul acestei definiții presupune că persoanele care primesc produse fără a plăti pentru acestea, fie că este vorba de un cadou sau de un premiu câștigat la o tragere la sorți, ar putea de asemenea să intre sub incidența definiției noțiunii de „client”.
54.      Având în vedere cele de mai sus, modul explicit de redactare a acestor dispoziții ne conduce la o concluzie inițială potrivit căreia un organizator al unui joc promoțional, precum pârâta din litigiul principal, care expune un produs în cadrul unei activități comerciale, indiferent dacă este avută în vedere sau nu o contraprestație, ar trebui considerat un „comerciant” în sensul articolului 2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369 și, prin urmare, supus cerințelor în materie de etichetare energetică prevăzute de acest regulament coroborat cu Regulamentul delegat 2019/2013.
55.      În aceste condiții, potrivit jurisprudenței sus‑menționate a Curții, la interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii trebuie să se țină seama de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție și de contextul în care se înscrie.
B.      Obiectivele Regulamentului 2017/1369
56.      Dacă în ceea ce privește textul pot fi avute în vedere mai multe interpretări ale domeniului de aplicare al cerințelor în materie de etichetare energetică, este important să se înțeleagă motivele pentru care legiuitorul Uniunii a introdus aceste cerințe, pentru a stabili dacă pârâta din litigiul principal avea efectiv obligația de a afișa astfel de etichete.
57.      Din considerentele (2) și (10) ale Regulamentului 2017/1369 reiese că obiectivele esențiale ale acestui regulament sunt, în primul rând, de a permite clienților să facă alegeri în cunoștință de cauză bazate pe consumul de energie al produselor cu impact energetic(23) și, în al doilea rând, de a promova inovarea prin încurajarea fabricanților să producă produse mai eficiente din punct de vedere energetic.
58.      Aceste două obiective se înscriu în al treilea obiectiv și în obiectivele mai ample ale politicilor Uniunii Europene în materie de mediu și de schimbări climatice și constituie un element esențial al cadrului de politici al Uniunii în domeniul schimbărilor climatice și energiei pentru 2030. Îmbunătățirea eficienței produselor cu impact energetic prin alegeri în cunoștință de cauză ale clienților și prin dezvoltarea unor produse mai eficiente din punct de vedere energetic urmărește să aibă un impact pozitiv asupra performanței de mediu a produselor cu impact energetic(24).
59.      În scopul prezentei cauze, vom examina în continuare fiecare dintre aceste trei obiective în raport cu întrebarea adresată de instanța de trimitere.
1.      Alegeri în cunoștință de cauză ale clienților
60.      Astfel cum s‑a arătat mai sus, Regulamentul 2017/1369 urmărește să garanteze că li se furnizează consumatorilor informații exacte, relevante și comparabile cu privire la consumul specific de energie al produselor cu impact energetic, pentru a facilita alegerile acestora în favoarea produselor care consumă mai puțină energie în faza de utilizare, permițându‑le „să prevadă impactul direct al alegerilor lor asupra facturilor lor la energie”(25).
61.      Dovezile arată că, chiar și cu o creștere a prețului de achiziție pentru produsele mai eficiente din punct de vedere energetic, achiziționarea de astfel de produse aduce totuși beneficii economice consumatorilor(26). Legiuitorul Uniunii a anticipat astfel disponibilitatea clienților de a face sacrificii economice pe termen scurt, alegând produse care pot fi mai scumpe la achiziție, dar care vor genera economii semnificative de energie și costuri pe durata ciclului de viață al produsului(27).
62.      Pentru aprofundarea acestui aspect, ar putea fi util să se ia în considerare un studiu din 2014 privind impactul etichetei energetice, care a relevat disponibilitatea clienților de a face sacrificii economice pe termen scurt, alegând produse care pot fi mai scumpe la achiziție, dar care vor genera economii semnificative de energie și costuri pe durata ciclului de viață al produsului. Acest studiu, citat de Comisie în expunerea de motive a Regulamentului delegat 2019/2013, a arătat că majoritatea respondenților au ținut seama de etichetele energetice atunci când au făcut alegerile în cadrul experimentului și au fost dispuși să plătească un preț mai mare pentru un produs mai eficient din punct de vedere energetic(28).
63.      În mod similar, într‑o evaluare a impactului realizată de Comisie cu privire la etichetele energetice pentru aparatele de uz casnic, majoritatea respondenților au indicat că informațiile privind eficiența energetică furnizate prin intermediul etichetelor energetice sunt „foarte importante sau extrem de importante” atunci când îi ajută să ia decizii(29).
64.      Dovezile de mai sus arată că, pe lângă faptul că se așteaptă la informații fiabile privind performanța energetică a unui produs, clienții acordă o importanță considerabilă acestor informații atunci când decid să achiziționeze sau să utilizeze un produs. Acest aspect sugerează de asemenea că pot fi descurajați să accepte produse mai puțin eficiente din punct de vedere energetic, care pot genera costuri de exploatare mai ridicate.
65.      Având în vedere acest lucru, eficiența energetică a unui produs cu impact energetic este un factor important care influențează decizia particularului de a participa la un joc promoțional care oferă acel produs, deoarece ineficiența energetică a produsului respectiv poate descuraja participarea.
66.      Însă „alegerea în cunoștință de cauză a consumatorului” trebuie înțeleasă în sensul că se referă exclusiv la achiziționarea de bunuri sau că include și deciziile consumatorului de a participa la un joc promoțional?
67.      Susținând că etichetarea energetică urmărește să faciliteze comparații în cunoștință de cauză între produse concurente, PAYBACK și Comisia argumentează că organizatorul unui joc nu poate fi calificat drept „comerciant”, deoarece participanților nu li se oferă posibilitatea de a alege între diferite modele ale aceluiași produs, ci doar ocazia de a participa la un joc promoțional pentru premiile specifice oferite.
68.      Deși acest argument poate prezenta un anumit interes, o astfel de interpretare restrictivă a acestui obiectiv pare să aducă atingere obiectivelor mai ample de protecție a mediului ale cerințelor în materie de etichetare energetică.
69.      Astfel cum am arătat, cerințele în materie de etichetare energetică sunt concepute pentru a permite clienților să anticipeze impactul ecologic și economic al alegerilor lor în ceea ce privește utilizarea potențială viitoare a unui produs cu impact energetic.
70.      Deși noțiunea de „alegere” nu este definită în Regulamentul 2017/1369, obiectivul general al acestui regulament, și anume promovarea obiectivelor mai ample ale politicilor Uniunii Europene care urmăresc atingerea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor și a mediului, astfel cum se prevede la articolul 169 alineatul (1) și la articolul 191 alineatul (2) TFUE, justifică o interpretare largă a acestui termen, pentru a garanta deplina eficacitate a cerințelor în materie de etichetare energetică.
71.      Având în vedere cele de mai sus, obiectivul Regulamentului 2017/1369 de a permite clienților să facă „alegeri în cunoștință de cauză” nu ar trebui înțeles în sensul că se aplică numai situațiilor de cumpărare, ci, astfel cum susține asociația, ar trebui să se aplice tuturor situațiilor în care sunt oferite produse cu impact energetic, fie în schimbul unei remunerații, fie ca potențial premiu într‑un joc promoțional.
72.      Ținând seama de cele de mai sus, în opinia noastră, obiectivul de a permite clienților să facă alegeri în cunoștință de cauză și în mod rentabil în raport cu produsele cu impact energetic, pentru a crește economiile de energie și a reduce facturile la energie, nu se limitează la decizii care implică o plată, ci include orice alegere a consumatorului în care pot fi luate în considerare informațiile privind eficiența energetică, indiferent de contextul în care este oferit sau achiziționat produsul.
2.      Promovarea inovării
73.      Pe lângă beneficiile pentru mediu și avantajele economice pentru clienți, cerințele de etichetare energetică la nivelul Uniunii promovează și stimulează inovarea și investițiile în produse mai eficiente din punct de vedere energetic(30).
74.      Cerințele în materie de etichetare energetică, prin informarea clienților cu privire la beneficiile economice potențiale ale alegerii unor produse mai eficiente din punct de vedere energetic și, prin urmare, prin descurajarea acestora să aleagă produse mai puțin eficiente, stimulează producătorii să dezvolte și să producă cele mai eficiente produse din punct de vedere energetic pentru a obține un avantaj competitiv(31).
75.      Astfel, cu cât sunt mai ambițioase cerințele în materie de etichetare energetică pentru produsele cu impact energetic, cu atât oferă întreprinderilor mai multe ocazii de a se diferenția de concurență, stimulând astfel inovarea(32).
76.      Prin urmare, cerințele în materie de etichetare energetică urmăresc să recompenseze produsele cu cele mai bune performanțe prin intermediul unei clasificări obligatorii, oferind un avantaj întreprinderilor care sunt primele pe piață și care oferă produse mai eficiente din punct de vedere energetic(33).
77.      În plus, potrivit considerentului (34) al Regulamentului 2017/1369, statele membre ar trebui să poată elabora măsuri de stimulare a folosirii produselor eficiente din punct de vedere energetic. Statele membre sunt libere să hotărască natura unor astfel de măsuri de stimulare.
78.      Având în vedere aceste considerente, excluderea de la obligațiile de etichetare energetică prevăzute de Regulamentul 2017/1369 a oricărei persoane care expune un produs cu impact energetic pentru alte motive decât remunerarea directă – dar care face acest lucru în cadrul unei activități comerciale – ar submina, în opinia noastră, obiectivul de a cultiva inovarea. Ca atare, excluderea ar dilua mecanismul care recompensează produsele cele mai eficiente din punct de vedere energetic, producătorii care le fabrică și comercianții care le oferă.
3.      Promovarea protecției climei și a mediului
79.      Etichetarea referitoare la eficiența energetică nu numai că sporește protecția consumatorilor și încurajează industriile să dezvolte și să producă produse mai eficiente din punct de vedere energetic, dar contribuie totodată în mod semnificativ la realizarea obiectivelor Uniunii Europene pentru 2020 și 2030 în materie de eficiență energetică, precum și a obiectivelor sale în materie de mediu și schimbări climatice(34).
80.      Prin stimularea adoptării și producției de produse mai eficiente din punct de vedere energetic, Regulamentul 2017/1369 vizează exploatarea în continuare a potențialului eficienței energetice pentru moderarea cererii de energie și, în consecință, reducerea dependenței energetice a Uniunii Europene în ansamblul său(35).
81.      Prin urmare, cerințele în materie de etichetare energetică prevăzute de Regulamentul 2017/1369 sunt menite să faciliteze realizarea obiectivelor ambițioase ale politicii de mediu vizând reducerea consumului de energie și a emisiilor de gaze cu efect de seră ale Uniunii Europene(36).
82.      Cerințele în materie de etichetare energetică sunt justificate de realitatea evidentă că produsele cu impact energetic pot avea un efect negativ asupra mediului, în funcție de modul în care sunt fabricate, utilizate și eliminate(37).
83.      În consecință, realizarea obiectivelor mai ample de protecție a mediului urmărite de Regulamentul 2017/1369, în special îmbunătățirea eficienței produselor cu impact energetic prin alegerile în cunoștință de cauză efectuate de clienți, depinde inerent de eficacitatea acestui regulament în descurajarea consumatorilor de a utiliza produse mai puțin eficiente din punct de vedere energetic. Acest lucru, la rândul său, încurajează întreprinderile să acorde prioritate fabricării de produse mai eficiente din punct de vedere energetic, reducând astfel utilizarea și disponibilitatea pe piață a produselor mai puțin eficiente din punct de vedere energetic și limitând impactul acestor produse asupra mediului.
84.      În acest scop, „alegerea în cunoștință de cauză a consumatorului” trebuie înțeleasă ca referindu‑se la capacitatea unui consumator de a evalua implicațiile ecologice și economice ale utilizării viitoare a unui produs cu impact energetic și de a acționa pe baza acestor cunoștințe în toate situațiile în care i se oferă produse cu impact energetic, în schimbul unei remunerații sau nu, inclusiv ca potențial premiu într‑un joc promoțional.
85.      Prin urmare, în opinia noastră, o interpretare restrictivă a noțiunii de „comerciant” în sensul articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369, prin limitarea domeniului de aplicare al obligației de etichetare energetică la persoanele care expun un produs numai atunci când este oferit în schimbul unei remunerații, ar aduce atingere efectului util al acestui regulament în ceea ce privește realizarea obiectivelor sale mai largi de protecție a mediului. O interpretare atât de restrictivă ar priva clienții de posibilitatea de a lua în cunoștință de cauză decizii care au în vedere protecția mediului și utilizarea eficientă a energiei în ceea ce privește produsele cu impact energetic oferite pentru alte motive decât remunerarea directă, fie gratuit, fie ca premiu în cadrul unui joc promoțional (precum în speță).
86.      Ținând seama de discuția care precedă, analiza noastră cu privire la finalitatea generală a cerințelor în materie de etichetare energetică ne determină să concluzionăm că noțiunea de „comerciant”, în sensul articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369, trebuie interpretată ca incluzând persoanele care fac publicitate pentru produse cu impact energetic în cadrul unei activități comerciale pentru alte motive decât remunerarea directă, de exemplu în contextul unui joc promoțional.
87.      Acestea fiind spuse, analiza noastră de mai jos cu privire la regimul general al cadrului de etichetare energetică va servi la testarea legitimității acestei interpretări.
C.      Regimul general
88.      În pofida concluziei de mai sus, există încă o serie de elemente ale obligației de etichetare energetică care merită o analiză mai aprofundată și care ne vor clarifica mai bine intențiile reale ale legiuitorului Uniunii.
89.      Amintim că PAYBACK trebuie considerată „comerciant” în sensul articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369 dacă se poate afirma că a expus televizorul în cauză unui client în cadrul unei activități comerciale, cu titlu oneros sau nu.
1.      Noțiunea de „client”
90.      Astfel cum s‑a arătat mai sus, din considerentul (10) al Regulamentului 2017/1369 rezultă că scopul principal al etichetării energetice este de a furniza consumatorilor informații exacte, relevante și comparabile cu privire la consumul specific de energie al produselor cu impact energetic, ceea ce facilitează alegerile clienților în favoarea produselor care consumă mai puțină energie.
91.      Deși noțiunea de „client” poate fi înțeleasă ca implicând, în general, o relație comercială cu un comerciant, de la care clientul achiziționează un produs, un consumator este în sensul Regulamentului 2017/1369, potrivit articolului 2 punctul 16 din acesta, definit ca fiind o persoană care achiziționează, închiriază sau primește un produs.
92.      Utilizarea cuvântului „primește” în această definiție sugerează că legiuitorul Uniunii nu a intenționat să limiteze noțiunea de „client” numai la persoanele fizice care primesc un produs cu titlu oneros (adică achiziționează produsul respectiv), ci a dorit să includă în această definiție și persoanele fizice care primesc cu titlu gratuit produse de la comercianți.
93.      Această intenție legislativă care stă la baza acestei formulări specifice este evidențiată atunci când procedăm la comparația cu terminologia utilizată de legiuitorul Uniunii în Directiva 2010/30, care a fost înlocuită de Regulamentul 2017/1369.
94.      Din considerentul (14) al Directivei 2010/30 reieșea că cerințele în materie de etichetare energetică prevăzute de aceasta urmăreau să stimuleze consumatorii „să achiziționeze produse mai eficiente”(38).
95.      În plus, articolul
10 din această directivă, care reglementa adoptarea de acte delegate, prevedea că informațiile care figurează pe etichetele energetice ale anumitor produse „le permit utilizatorilor finali să ia decizii informate de achiziționare mai bune”(39).
96.      Referirea explicită la „deciziile de achiziționare” din directiva menționată limita domeniul de aplicare al obligațiilor de etichetare energetică la situații pur comerciale care implicau o remunerație.
97.      Dimpotrivă, în temeiul legislației în vigoare și potrivit articolului
2 punctul 16 din Regulamentul 2017/1369, „client” înseamnă orice persoană fizică sau juridică care achiziționează, închiriază sau primește un produs.
98.      În mod similar, în ceea ce privește actele delegate, articolul
16 alineatul
(3) litera
(b) din regulamentul respectiv se referă de asemenea la „client”, fără a menționa „achiziția” ca atare.
99.      Această diferență însemnată în limbajul utilizat în Regulamentul 2017/1369 în comparație cu predecesorul său în legislație indică, în opinia noastră, o dorință neechivocă de a extinde domeniul de aplicare al cerințelor în materie de etichetare energetică pentru a include persoanele fizice cărora li se oferă produse cu impact energetic fără a li se solicita o sumă de bani.
100. Dat fiind că principalele contracte cu titlu oneros, și anume vânzarea și închirierea, sunt deja prevăzute în Regulamentul 2017/1369
și în absența oricărei alte limitări explicite, considerăm că utilizarea cuvântului „primește” în articolul 2 punctul 16 este în concordanță cu opinia că definiția „clientului” include persoanele fizice care primesc un produs cu titlu gratuit.
2.      Noțiunea de „activitate comercială”
101. Astfel cum am văzut, prezentarea unui produs cu impact energetic unui client nu este, în sine, suficientă pentru a declanșa obligația unui comerciant de etichetare energetică, ci această „expunere” trebuie să aibă loc „în cursul unei activități comerciale, contra cost sau gratuit”.
102. În cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere ridică întrebarea pertinentă dacă o „activitate comercială de orice natură” este suficientă pentru ca o persoană să fie considerată „comerciant” în sensul articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369.
103. În concluziile scrise prezentate Curții, atât PAYBACK, cât și Comisia amintesc că televizorul propus ca premiu nu a făcut obiectul unei activități publicitare vizând vânzarea, închirierea sau vânzarea cu plata în rate, iar PAYBACK nu a indicat că acesta este disponibil pentru vânzare de către vreuna dintre societățile partenere participante și susțin, așadar, că nu există o legătură suficientă între activitatea comercială a pârâtei, care organizează programul de puncte bonus, și expunerea televizorului în cauză pentru a se aplica definiția noțiunii de „comerciant”.
104. În mod similar, PAYBACK susține că noțiunea de „activitate comercială” utilizată în scopul definirii noțiunii de „comerciant” nu poate fi înțeleasă ca extinzându‑se la „activitate comercială de orice natură”, întrucât o astfel de interpretare ar ignora utilizarea explicită a termenilor „vânzare, închiriere sau vânzare cu plata în rate” în definiția respectivă.
105. În plus, PAYBACK arată că, dacă „o activitate comercială de orice natură” ar fi suficientă pentru ca o persoană să fie considerată „comerciant” și, prin urmare, să facă obiectul cerințelor în materie de etichetare energetică, nu ar fi afectați numai organizatorii de jocuri promoționale. În opinia sa, dacă o astfel de interpretare ar fi corectă, aceasta ar avea consecința nerezonabilă de a impune tuturor mijloacelor de informare în masă – precum ziare, reviste sau canale de televiziune – care menționează un anumit produs cu impact energetic într‑o relatare obligația de a respecta cerințele în materie de etichetare energetică.
106. Amintim că PAYBACK este operatorul unui program de puncte bonus cu mai mulți parteneri, al cărui obiectiv constă în atragerea și fidelizarea clienților pentru întreprinderile participante, ceea ce poate fi considerat, așadar, ca reprezentând activitatea comercială a pârâtei.
107. În primul rând, avem îndoieli cu privire la credibilitatea afirmației potrivit căreia nu există o legătură suficientă între practicile comerciale ale PAYBACK și activitățile sale publicitare întreprinse pentru promovarea produsului în cauză.
108. După cum confirmă PAYBACK în observațiile sale scrise, obiectivul principal al activității sale comerciale este „atragerea și fidelizarea clienților”. Astfel, scopul organizării jocului promoțional în cauză este de a spori atractivitatea sistemului său de puncte bonus pentru clienții noi și existenți. Prin urmare, organizarea jocului promoțional urmărește susținerea și consolidarea activității sale comerciale. În consecință, sub rezerva verificării finale de către instanța de trimitere, expunerea televizorului și activitatea comercială a pârâtei din litigiul principal par a fi indisolubil legate.
109. În al doilea rând, noțiunea de „activitate comercială” nu este definită în mod explicit în Regulamentul 2017/1369. Totuși, acest regulament și Regulamentul delegat 2019/2013 constituie norme ale dreptului Uniunii care reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale(40), în sensul articolului
3 alineatul
(4) din Directiva 2005/29/CE(41). Prin urmare, din directiva menționată pot fi extrase unele orientări în scopul definirii noțiunii de „activitate comercială” în sensul Regulamentului 2017/1369.
110. Deși noțiunea de „activitate comercială” nu este ea însăși definită în Directiva 2005/29, articolul
2 litera
d) din aceasta definește totuși „practicile comerciale” printr‑o formulare deosebit de largă, practicile astfel prevăzute trebuind să fie, pe de o parte, de natură comercială, adică să provină de la comercianți(42), și, pe de altă parte, în directă legătură cu promovarea, cu vânzarea sau cu furnizarea produselor lor către consumatori(43).
111. Utilizarea sintagmei „sau furnizarea” în această definiție pare să includă furnizarea de produse fără a se primi o remunerație în schimb. O asemenea interpretare a acestei definiții este confirmată de faptul că este menționată distinct și, prin urmare, diferențiată de activitatea de vânzare a unui produs care figurează în definiția menționată. Astfel, se poate afirma în mod rezonabil că oferirea unui produs unui client ca premiu care poate fi câștigat în cadrul unui joc promoțional constituie furnizarea acelui produs către un client și se încadrează, așadar, în definiția practicilor comerciale prevăzută în Directiva 2005/29.
112. Aplicarea acestei interpretări largi a practicilor comerciale la noțiunea de „comerciant” prevăzută la articolul 2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369 ar fi în concordanță atât cu formularea explicită a acestei dispoziții („contra cost sau gratuit”), cât și cu definiția clientului („persoană fizică sau juridică care […] primește un produs”), ambele implicând faptul că absența plății este irelevantă pentru interpretarea conceptului de „comerciant” în sensul Regulamentului 2017/1369.
113. În plus, interpretarea activității comerciale în lumina definiției practicilor comerciale de la articolul
2 litera
(d) din Directiva 2005/29 ponderează temerile pârâtei din litigiul principal că orice mijloc de informare în masă care menționează un produs cu impact energetic într‑un relatare face obiectul cerințelor în materie de etichetare energetică. Nu este cazul, întrucât, deși are loc în cadrul unei activități comerciale, menționarea produsului nu poate fi considerată ca fiind în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs, ceea ce exclude mijloacele de informare în masă de la cerințele în materie de etichetare energetică prevăzute de Regulamentul 2017/1369(44).
114. Ținând seama de cele de mai sus și aplicându‑le la cauza de față, se poate considera că expunerea televizorului de către pârâtă în contextul jocului promoțional a fost făcută în cadrul activității sale comerciale și este în directă legătură cu furnizarea produsului respectiv către clientul câștigător.
3.      Conceptele de „expunere” și „publicitate vizuală”
115. În decizia de trimitere, instanța de trimitere ridică de asemenea problema dacă se poate considera că pârâta din litigiul principal a „expus” televizorul, în sensul definiției cuprinse la articolul
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369, prin includerea unei imagini a acestuia în reclama sa și prin descrierea acestuia în lista premiilor posibile.
116. În această privință, în temeiul considerentului (20) al Regulamentului 2017/1369, care se referă la etichetele pe produsele „afișate în magazine”, instanța de apel a apreciat că sintagma „expune produse”, în sensul articolului
2 punctul 13 din acest regulament, trebuie înțeleasă ca referindu‑se numai la prezentarea fizică a produselor, excluzând astfel din domeniul său de aplicare publicitatea vizuală online, precum cea în discuție în speță.
117. Totuși, această interpretare pare contrară formulării exprese a altor dispoziții ale Regulamentului 2017/1369, în special a celor de la articolul 5 alineatul
(1) litera (a) din acesta, care impune comercianților să afișeze etichetele de eficiență energetică „în mod vizibil, inclusiv pentru vânzarea online la distanță”.
118. În plus, articolul
11 din regulamentul menționat face referire la asigurarea unei scări omogene prin introducerea unor etichete reclasificate cu scopul de a „afișa eticheta reclasificată atât în magazine, cât și online”(45). De asemenea, considerentul (21) al regulamentului menționează în mod explicit înlocuirea etichetelor energetice existente pe produse „expuse, inclusiv pe internet”(46).
119. Aceste dispoziții presupun posibilitatea unei „expuneri online”, care implică faptul că noțiunea de „expunere a unui produs”, în sensul acestui articol
2 punctul 13, nu se limitează în mod necesar la prezentarea fizică a produselor, ci trebuie înțeleasă ca orice tip de prezentare a unui produs, inclusiv publicitatea vizuală online care promovează o tragere la sorți, precum cea în discuție în litigiul principal.
120. În sfârșit, potrivit Comisiei, chiar dacă pârâta din litigiul principal
s‑ar încadra în definiția „comerciantului” în sensul articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369, nu ar avea obligația de a afișa eticheta de eficiență energetică, întrucât această cerință se referă numai la „publicitatea vizuală” și este supusă limitării prevăzute la articolul
4 litera
(a) din Regulamentul delegat 2019/2013, care prevede că numai produsele oferite la „punctul de vânzare” trebuie să poarte eticheta de eficiență energetică. Întrucât PAYBACK nu intenționează să vândă produsul în cauză, ci să îl ofere ca premiu care poate fi câștigat prin tragere la sorți, această obligație nu s‑ar aplica.
121. În pofida afirmației contrare a Comisiei, nu există nicio îndoială că materialul publicitar având ca obiect televizorul din buletinul informativ al pârâtei constituie „publicitate vizuală” în sensul articolului 4 litera (d) din Regulamentul delegat 2019/2013, care, astfel cum s‑a arătat, impune comercianților să se asigure că orice publicitate vizuală pentru un anumit model de afișaj electronic, precum un televizor, conține informațiile relevante privind clasa de eficiență energetică a produsului respectiv. În aceste condiții, în speță se aplică articolul 4 litera (d) din Regulamentul delegat, și nu articolul 4 litera (a) din acesta.
D.      Observații finale
122. În pofida pretinsei ambiguități în ceea ce privește întinderea obligațiilor de etichetare în materie de eficiență energetică care le revin comercianților care oferă gratuit produse cu impact energetic, de exemplu în contextul unui joc promoțional, rezultă din jurisprudența constantă a Curții că, în cazul în care o prevedere din dreptul Uniunii poate primi mai multe interpretări, trebuie să se acorde prioritate celei care este de natură să îi păstreze efectul util(47).
123. Pe baza analizei noastre hermeneutice a formulării articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369, precum și a contextului mai larg în care se aplică această dispoziție și a obiectivelor pe care le urmărește, limitarea domeniului de aplicare al cerințelor în materie de etichetare energetică prevăzute de acest regulament numai la „comercianți” care oferă produse contra unei remunerații directe ar submina beneficiul acestor cerințe, care s‑au dovedit a aduce valoare adăugată în ceea ce privește orientarea clienților către produse mai eficiente din punct de vedere energetic(48).
124. Având în vedere cele de mai sus, apreciem că un organizator al unui joc promoțional, precum pârâta din litigiul principal, care expune un produs în cadrul unei activități comerciale, indiferent dacă este avută în vedere sau nu o contraprestație, trebuie considerat un „comerciant” în sensul articolului
2 punctul 13 din Regulamentul 2017/1369 și, prin urmare, se supune cerințelor în materie de etichetare energetică prevăzute de acest regulament coroborat cu Regulamentul delegat 2019/2013.
IV.    Concluzie
125. Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) după cum urmează:
Articolul 2 punctul 13 din Regulamentul (UE) 2017/1369 al Parlamentului European și al Consiliului din 4 iulie 2017 de stabilire a unui cadru pentru etichetarea energetică și de abrogare a Directivei 2010/30/UE
trebuie interpretat în sensul că un organizator al unui concurs care, în cadrul unui joc promoțional online, promite câștigarea unui televizor trebuie considerat „comerciant” și, prin urmare, este obligat să îndeplinească cerințele care decurg din articolul 6 primul paragraf litera (a) din regulamentul menționat coroborat cu articolul
4 litera
d) din Regulamentul delegat (UE)
2019/2013 al Comisiei din 11
martie 2019 de completare a Regulamentului (UE)
2017/1369 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește etichetarea energetică a afișajelor electronice și de abrogare a Regulamentului delegat (UE) nr. 1062/2010 al Comisiei, de a menționa pe etichetă în comunicările comerciale clasa de eficiență energetică a produsului respectiv și gama de clase de eficiență disponibile.
1      Limba originală: engleza.
2      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 4 iulie 2017 de stabilire a unui cadru pentru etichetarea energetică și de abrogare a Directivei 2010/30/UE (JO 2017, L 198, p. 1).
3      Pentru textul exact al acestei dispoziții, a se vedea punctul 29 din prezentele concluzii.
4      Regulamentul delegat (UE)
2019/2013 din 11
martie 2019 de completare a Regulamentului (UE)
2017/1369 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește etichetarea energetică a afișajelor electronice și de abrogare a Regulamentului delegat (UE) nr. 1062/2010 al Comisiei (JO 2019, L 315, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul delegat 2019/2013”). Articolul 4 litera (d) din acesta impune comercianților să se asigure că „orice publicitate vizuală pentru un anumit model de afișaj electronic, inclusiv pe internet, conține clasa de eficiență energetică și gama de clase de eficiență disponibile pe etichetă, în conformitate cu anexa VII”.
5      A se vedea în acest sens articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2019/2013.
6      Această dispoziție definește noțiunea de „comerciant” ca fiind „un vânzător cu amănuntul sau o altă persoană fizică sau juridică care oferă spre vânzare, închiriere sau cumpărare cu plata în rate ori expune produse clienților sau instalatorilor în cadrul unei activități comerciale, contra cost sau gratuit”.
7      A se vedea în acest sens Directiva 92/75/CEE a Consiliului din 22 septembrie 1992 privind indicarea, prin etichetare și informații standard despre produs, a consumului de energie și de alte resurse la aparatele de uz casnic (JO 1992, L 297, p. 16, Ediție specială, 13/vol. 11, p. 146). Lista aparatelor de uz casnic incluse în directiva menționată cuprindea frigidere, congelatoare și combinații ale acestora, mașini de spălat, uscătoare și combinații ale acestora, mașini de spălat vase, cuptoare, încălzitoare de apă și aparate de stocare a apei calde, surse de iluminat și aparate de climatizare. Pentru mai multe informații, a se vedea secțiunea privind energia de pe site‑ul web al Comisiei Europene, la adresa https://energy‑efficient‑products.ec.europa.eu/ecodesign‑and‑energy‑label/understanding‑energy‑label/history‑energy‑labelling‑eu_en
8      Directiva 2010/30/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 mai 2010 privind indicarea, prin etichetare și informații standard despre produs, a consumului de energie și de alte resurse al produselor cu impact energetic (JO 2010, L 153, p. 1) a extins domeniul de aplicare al cerințelor de etichetare energetică de la aparatele de uz casnic la toate produsele cu impact energetic, adică bunurile care au un impact asupra consumului de energie în timpul utilizării.
9      Expunere de motive care însoțește documentul Propunere de regulament delegat (UE) din 11 martie 2019 de completare a Regulamentului (UE)
2017/1369 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește etichetarea energetică a afișajelor electronice și de abrogare a Regulamentului delegat (UE) nr. 1062/2010 al Comisiei [C(2019)1796 final; denumită în continuare „expunerea de motive pentru Regulamentul delegat 2019/2013”]. A se vedea în special secțiunea
2.2, intitulată „Evaluarea impactului”.
10      Un „produs cu impact energetic” este definit la articolul
2 alineatul
(1) din Regulamentul 2017/1369 ca fiind un „bun sau sistem cu impact asupra consumului de energie” în timpul utilizării care este introdus pe piață.
11      Un „grup de produse” este definit la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1369 ca fiind „un grup de produse cu aceeași funcționalitate principală”.
12      A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli (C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 91 și jurisprudența citată).
13      Versiunea în limba germană are următorul text complet: „«Händler» bezeichnet einen Einzelhändler oder eine andere natürliche oder juristische Person, die im Rahmen einer Geschäftstätigkeit entgeltlich oder unentgeltlich Produkte an bzw. für Kunden oder Errichter zum Kauf, zur Miete oder zum Ratenkauf anbietet oder ausstellt”.
14      Versiunea în limba croată: „«trgovac» znači prodavač na malo ili druga fizička ili pravna osoba koja nudi na prodaju, iznajmljivanje, kupnju uz obročnu otplatu ili izlaže proizvode kupcima ili monterima u okviru trgovačke djelatnosti, bilo s plaćanjem ili bez plaćanja”.
15      Versiunea în limba franceză: „«revendeur»: un détaillant ou une autre personne physique ou morale qui vend, loue, offre en location‑vente ou expose des produits à l’intention des clients ou des installateurs dans le cadre d’une activité commerciale, à titre onéreux ou gratuit”.
16      Versiunea în limba irlandeză: „ciallaíonn «déileálaí» miondíoltóir nó duine nádúrtha nó dlítheanach eile a dhéanann táirgí a dhíol le custaiméirí nó le suiteálaithe, nó a fhruiliú, a thairiscint i gcomhair fruilcheannaigh nó a chur ar taispeáint do chustaiméirí nó do shuiteálaithe, le linn gníomhaíocht tráchtála, bíodh siad ar íocaíocht nó ná bíodh”.
17      Versiunea în limba italiană: „«distributore», il dettagliante o altra persona fisica o giuridica che offre in vendita, noleggio, oppure locazione‑vendita o espone prodotti ai clienti o installatori nel corso di un’attività commerciale, a titolo oneroso o meno”.
18      Versiunea în limba slovenă: „«trgovec» pomeni prodajalca na drobno ali drugo fizično ali pravno osebo, ki izdelke strankam ponuja naprodaj, v najem ali v nakup s pridržanim lastništvom ali jih razstavlja, ali monterje, ki izvajajo gospodarsko dejavnost, bodisi odplačno ali neodplačno”.
19      Versiunea în limba engleză: „«dealer» means a retailer or other natural or legal person who offers for sale, hire, or hire purchase, or displays products to customers or installers in the course of a commercial activity, whether or not in return for payment”.
20      Articolul 1 din Regulamentul nr. 1 de stabilire a regimului lingvistic al Comunității Economice Europene (JO 1958, 17, p. 385, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 517/2013 al Consiliului din 13 mai 2013 (JO 2013, L 158, p. 1).
21      A se vedea ex multis Hotărârea din 20 februarie 2018, Belgia/Comisia, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, punctele 48 și 49 și jurisprudența citată).
22      Sublinierea noastră.
23      A se vedea în acest sens Ordonanța din 5 octombrie 2023, Verband Wirtschaft im Wettbewerb (C‑761/22, EU:C:2023:756, punctul 45).
24      A se vedea considerentele (1) și (8) ale Regulamentului 2017/1369.
25      Considerentul (10) al Regulamentului 2017/1369.
26      A se vedea Documentul de lucru al serviciilor Comisiei – Evaluarea impactului care însoțește documentul – Regulament al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a unui cadru pentru etichetarea în ceea ce privește eficiența energetică și de abrogare a Directivei 2010/30/UE [SWD(2015)_139 final – 2015/0149 (COD); „Evaluarea impactului pentru Regulamentul 2017/1369”]. A se vedea în special secțiunea
4.2.2, intitulată „Realizările cadrului legislativ”.
27      Expunere de motive care însoțește documentul Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a unui cadru pentru etichetarea în ceea ce privește eficiența energetică și de abrogare a Directivei 2010/30/UE [COM(2015) 341 final – 2015/0149 (COD); „expunere de motive a Regulamentului 2017/1369”]. A se vedea în special secțiunea
3.5, intitulată „Adecvarea și simplificarea reglementărilor”.
28      London Economics and IPSOS, „Study on the impact of the energy label – and potential changes to it – on consumer understanding and on purchase decisions – ENER/C3/2013-428 – Interim report”, 2014.
29      CentERdata, van Giesen, R. and Elsen,
M., „Study on consumer understanding of draft energy labels for household washing machines, household washer‑dryers and household dishwashers, nr. FWC ENER/C3/2015-631/04 în temeiul contractului‑cadru nr. ENER/C3/2015-631.
30      Considerentul (2) al Regulamentului 2017/1369.
31      Considerentul (8) al Regulamentului 2017/1369.
32      Expunerea de motive a Regulamentului 2017/1369, secțiunea
3.1 intitulată „Evaluările ex post/verificarea adecvării legislației existente”.
33      Evaluarea impactului pentru Regulamentul 2017/1369, secțiunea 4.2.2, intitulată „Realizările cadrului legislativ”.
34      Considerentul (8) al Regulamentului 2017/1369.
35      Evaluarea impactului Regulamentului 2017/1369, secțiunea
4.1.3, intitulată „Relația cu alte politici privind eficiența energetică și schimbările climatice”.
36      Astfel cum se menționează în expunerea de motive a Regulamentului 2017/1369, Consiliul European a stabilit în 2014 obiective de îmbunătățire a eficienței energetice cu 27 %
și de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră cu 40 % până în 2030. A se vedea de asemenea Regulamentul (UE) 2018/1999 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 decembrie 2018 privind guvernanța uniunii energetice și a acțiunilor climatice, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 663/2009 și (CE) nr. 715/2009 ale Parlamentului European și ale Consiliului, a Directivelor 94/22/CE, 98/70/CE, 2009/31/CE, 2009/73/CE, 2010/31/UE, 2012/27/UE și 2013/30/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului, a Directivelor 2009/119/CE și (UE) 2015/652 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentului (UE) nr. 525/2013 al Parlamentului European și al Consiliului (JO 2018, L 328, p. 1).
37      Evaluarea impactului Regulamentului 2017/1369, secțiunea
4.1.1 intitulată „Problema de bază”.
38      Sublinierea noastră. Trebuie arătat că Directiva 2010/30 se referea la „utilizatori finali”, nu la „clienți”.
39      A se vedea în special articolul
10 alineatul
(1) al treilea paragraf din Directiva 2010/30 (sublinierea noastră).
40      A se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iulie 2018, Dyson (C‑632/16, EU:C:2018:599, punctul 33).
41      Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (Directiva privind practicile comerciale neloiale)
(JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).
42      Trebuie remarcat faptul că pârâta din litigiul principal
pare să se încadreze în noțiunea de „comerciant” în sensul definiției „practicilor comerciale”. Noțiunea de „comerciant” este definită în sens larg la articolul 2 litera (b) din Directiva 2005/29 ca „orice persoană fizică sau juridică ce acționează […] în scopuri care se încadrează în activitatea sa comercială, industrială, artizanală sau liberală și orice persoană care acționează în numele sau în beneficiul unui comerciant”.
43      Hotărârea din 25 iulie 2018, Dyson (C‑632/16, EU:C:2018:599, punctul 30).
44      A se vedea, în acest sens, hotărârea din 17 octombrie 2013, RLvS (C‑391/12, EU:C:2013:669, punctul 37).
45      Articolul
11 alineatul
(4) din Regulamentul 2017/1369 (sublinierea noastră).
46      Sublinierea noastră.
47      Hotărârea din 1 august 2025, Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, punctul 43 și jurisprudența citată).
48      Documentul de lucru al Comisiei – Evaluarea impactului care însoțește documentul Propunere de regulament (UE) al Comisiei de stabilire a cerințelor în materie de proiectare ecologică aplicabile afișajelor electronice în temeiul Directivei 2009/125/CE a Parlamentului European și a Consiliului, de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1275/2008 al Comisiei și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 642/2009 al Comisiei și a Regulamentului delegat (UE).../... al Comisiei de completare a Regulamentului (UE) 2017/1369 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește etichetarea energetică a afișajelor electronice și de abrogare a regulamentului delegat (UE) nr. 1062/2010 al Comisiei [SWD(2019) 354 final]. A se vedea în special secțiunea
1.5, intitulată „Necesitatea de a acționa”.