62009CC0090_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A General Química SA (a továbbiakban: GQ), a Repsol Química SA (a továbbiakban: RQ) és a Repsol YPF SA (a továbbiakban: RYPF) (a továbbiakban együtt: fellebbezők, vagy felperesek) fellebbezésükkel az Elsőfokú Bíróság (jelenleg Törvényszék) (hatodik tanács) T‑85/06. sz., General Química és társai kontra Bizottság ügyben 2008. december 18‑án hozott ítéletének (a továbbiakban: megtámadott ítélet) részbeni hatályon kívül helyezését kérik, amellyel ez a bíróság elutasította az [EK] 81. cikk és az EGT‑megállapodás 53. cikke megsértésének tárgyában a Flexsys NV, a BayerAG, a Crompton Manufacturing Company Inc. (korábban Uniroyal Chemical Company Inc.), a Crompton Europe Ltd., a Chemtura Corporation (korábban Crompton Corporation), a General Química SA, a Repsol Química SA és a Repsol YPF SA vállalkozásokkal szemben (COMP/F/C.38.443 ügy – Gumiipari vegyi anyagok) 2005. december 21‑én hozott 2006/902/EK bizottsági határozat (HL 2006. L 353., 50. o.) (a továbbiakban: megtámadott határozat) megsemmisítésére irányuló keresetüket.
2. A megtámadott határozatban a Bizottság kimondta, hogy a GQ, az RQ és az RYPF más vállalkozásokkal együtt megsértették az EK 81. cikk (1) bekezdését (jelenleg EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése) és az EGT‑megállapodás 53. cikkét azzal, hogy 1999 és 2000 között részt vettek árrögzítést és bizalmas információk cseréjét magában foglaló megállapodásokban és összehangolt magatartásokban a gumiipari vegyi anyagok ágazatában az Európai Gazdasági Térségen (EGT) belül. A Bizottság a GQ‑ra az RQ‑val és az RYPF‑fel egyetemlegesen 3,38 millió eurós bírságot szabott ki.
3. A fellebbezés az anyavállalatnak (RYPF) az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése megsértéséért való felelőssége megállapítását érinti egy olyan leányvállalat által folytatott jogellenes magatartását illetően, amelyet az nem közvetlenül irányít. A GQ ugyanis az RQ 100%‑os tulajdonában álló leányvállalat, amely utóbbi maga 100%‑ban az RYPF tulajdona. A fellebbezők többek között azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor automatikusan kiterjesztette a cégcsoportot vezető anyavállalatra a vélelmet, amely szerint meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatai magatartására.
4. A fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet abban a részében, amelyben az elutasította a fellebbezők EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértéséért fennálló egyetemleges felelősségével kapcsolatos nyilvánvaló mérlegelési hibára és megfelelő indokolás hiányára alapított jogalapot. Kérik továbbá, hogy a Bíróság semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkének g) és h) pontját és a 2. cikkének d) pontját, mivel azok szerint az RQ és az RYPF egyetemlegesen felelős az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének GQ által elkövetett megsértéséért, vagy másodlagosan semmisítse meg az egyetemleges felelősség megállapítását az RYPF vonatkozásában, mindkét esetben a bírság megfelelő csökkentésének elrendelésével.
II – A fellebbezés háttere
A – A megtámadott határozat
5. A GQ egy spanyol vállalkozás, amely bizonyos gumiipari vegyi anyagokat, mégpedig elsődleges kötésgyorsítókat és az antioxidánsok csoportjába tartozó öregedésgátló szereket gyárt(2) . A GQ az RQ 100%‑os tulajdonában álló leányvállalat, amely utóbbi az RYPF 100%‑os tulajdonában van. A megtámadott határozat elfogadását eredményező eljárást azt követően indították meg, hogy 2002. április 22‑én a Flexsys kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 2002. február 19‑i bizottsági közlemény (a továbbiakban: engedékenységi közlemény) (HL 2002. C 45, 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet 2. kötet 155. o.) alapján. 2002. szeptember 26–27‑én és október 24‑én a Crompton és a Bayer is benyújtotta a Bizottsághoz saját, bírság alóli mentesség vagy bírság csökkentése iránti kérelmét.
6. 2005. április 12‑én a Bizottság többek között az EUMSZ 101. cikk szerinti eljárással kapcsolatos kifogásközlést küldött a GQ‑nak, az RQ‑nak és az RYPF‑nek. A Bizottság úgy találta, hogy a GQ jogsértéséért az RQ és az RYPF egyetemlegesen felelős, azon tény alapján, hogy a GQ az RQ 100%‑os tulajdonában álló leányvállalat, amely utóbbi 100%‑ban az RYPF tulajdonában van, valamint azon GQ és az RQ közötti személyi kapcsolat alapján, amelyet az RQ által kinevezett és a GQ igazgatótanácsát felváltó egyszemélyi igazgató („administrador unico”) jelent.
7. 2005. június 15‑én kelt levelében az RQ és az RYPF közös választ adott a kifogásközlésre. 2005. június 20‑i levelében a GQ anyavállalataitól függetlenül adott választ. A GQ‑t, az RQ‑t és az RYPF‑et 2005. július 18‑án hallgatták meg. Vitatták többek között a GQ által állítólagosan elkövetett jogsértésért való felelősség RQ‑nak és az RYPF‑nek való betudását. Előadták először is, hogy az RQ és az RYPF nem vett részt a GQ magatartásában, vagy nem tudott arról, másodszor pedig, hogy a GQ a gumiipari vegyi anyagok piacán folytatott üzleti tevékenységét önálló egységként folytatta.
8. A megtámadott határozatban a Bizottság ugyanakkor úgy vélte, hogy a GQ, az RQ és az RYPF egyetemlegesen felelős a GQ jogsértéséért. Az RQ‑nak és az RYPF‑nek a GQ magatartásáért való felelőssége megállapítását illetően a Bizottság a megtámadott határozatban azt állítja, hogy vélelmezhető egy anyavállalatnak a 100%‑os tulajdonában álló leányvállalatok jogellenes magatartásáért való felelőssége, de lehetősége van arra, hogy a vélelmet, amely szerint meghatározó befolyást gyakorol ezekre a leányvállalatokra, megdöntse. A Bizottság kimondja továbbá, hogy ezt a vélelmet nem lehet megdönteni azt állítva, hogy az anyavállalat nem bátorította leányvállalatait jogsértő magatartás tanúsítására. Végül a megtámadott határozat szerint, ha ez a vélelem alkalmazandó, az érintett vállalkozás nem döntheti ezt meg egyszerűen annak kijelentésével, hogy az anyavállalat nem volt közvetlenül érintett a kartellben, vagy nem volt tudomása arról.
9. A Bizottság különösen azt mondja, hogy az az állítás, mely szerint az RQ és az RYPF (a megtámadott határozatban megkülönböztetés nélkül csak „Repsol”‑ként említve) nem volt a GQ napi üzletvitelével vagy szervezetei irányításával megbízva, nem elegendő annak a vélelemnek a megdöntéséhez, amely szerint meghatározó befolyást gyakorol a GQ felett.
10. A Bizottság kimondja továbbá, hogy a „Repsol” és a GQ olyan iratokat nyújtott be, amelyek tisztázzák kapcsolatuk jellegét, az irányítási struktúrát és a jelentési kötelezettségeket. Megállapítja, hogy a felperesek szerint a GQ üzleti tervét és értékesítési célkitűzéseit nem hagyják jóvá az anyavállalatok. Nincsenek ipari kapcsolatok, összefonódások vagy vertikális átfedések a „Repsol” és a leányvállalat között, mivel a GQ olyan termékeket gyárt, amelyek nincsenek kapcsolatban a „Repsol” termékeivel. A jogsértés időtartama alatt nem volt átfedés a három vállalkozás igazgatótanácsa között. A Bizottság említést tesz a „Repsol” magyarázatáról is, amely szerint a GQ önállóan irányíthatta kereskedelempolitikáját a Repsol közbeavatkozása nélkül, mivel a Repsol elsősorban egy nagyobb csomag részeként vette meg a GQ‑t, nem pedig a tevékenysége iránti érdeklődés miatt, és számos alkalommal sikertelenül próbálta meg eladni azt.
11. Mindazonáltal a megtámadott határozat (259)–(264) preambulumbekezdésében a Bizottság megjegyzi, hogy 1994 óta a „Repsol” volt a GQ egyetlen tulajdonosa. A Bizottság szerint tehát olyan helyzetben volt, amelyben tudomást szerezhetett a GQ tevékenységéről a 100%‑os ellenőrzés és az általános felelősség miatt. A GQ eladására tett kísérleteket illetően a Bizottságnak az az álláspontja, hogy még annak feltételezése mellett is, hogy ezek a kísérletek mutathatják, hogy a „Repsol” nem volt érdekelt leányvállalatának tevékenységében, ez nem jelenti azt, hogy nem volt érdekelt abban, hogy meghatározó befolyást gyakoroljon felette annak érdekében, hogy a GQ ismertsége és kereskedelmi értéke ne csökkenjen egy érdeklődő vásárló megtalálásához szükséges időszakban.
12. A megtámadott határozatban a Bizottság azt is megállapítja, hogy az anyavállalatnak a leányvállalata piaci magatartásáért való felelőssége megállapításához nem szükséges, hogy az anyavállalat tevékenysége akár csak részlegesen is átfedésben vagy közeli kapcsolatban legyen a leányvállalat tevékenységével. Ezt az érvelést követve a Bizottság kimondja, hogy az átfedés hiánya az igazgatótanácsokban önmagában nem mutatja, hogy a GQ önálló, tekintve, hogy az RQ‑nak számolt be a forgalmazási, termelési és pénzügyi eredményeiről, amint az a „Repsol” által benyújtott iratokból is kiderül.
13. A Bizottság megjegyzi továbbá, hogy a „Repsol” szerint a GQ önállóan állapította meg azon termékek árait, amelyeket a Repsol Italia részére értékesített, valamint hogy ez mutatja, hogy a GQ önállóan cselekedett, és érdekei eltértek a „Repsol” érdekeitől. Mindazonáltal a Bizottság a megtámadott határozatban azt állítja, hogy a GQ és a Repsol Italia közötti kereskedelmi képviseleti szerződésből kitűnik, hogy vertikális kapcsolat van a „Repsol” és leányvállalata között. Végül a Bizottság megállapítja, hogy a GQ‑tól a Repsol Italiának küldött, a termékei árának növekedésével kapcsolatos információ nem bizonyíték a GQ és a „Repsol” közötti érdekellentétre, mivel a GQ forgalmának bármilyen, termékei árának emelkedéséből adódó növekedése növeli a „Repsol” forgalmát is.
14. A megtámadott határozat kimondja továbbá, hogy még ha az egyszemélyi igazgató delegálta is a GQ szervezeti irányításával kapcsolatos jogköreit, akkor is kapocsként működött a GQ és az RQ között, akin keresztül forgalmazási, termelési és pénzügyi információk jutottak el az anyavállalathoz. Továbbá a GQ pénzügyi eredményeit a „Repsol” eredményeivel konszolidálták, amelynek eredményeképpen a GQ nyereségei vagy veszteségei tükröződtek a cégcsoport nyereségeiben vagy veszteségeiben.
15. Végül a Bizottság hozzáteszi, hogy egy anyavállalat és annak 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata vélelmezhetően egyetlen vállalkozást alkot az EUMSZ 101. cikk értelmében. E körülmények között a Bizottság úgy véli, hogy az RQ és az RYPF nem döntötték meg a GQ jogellenes magatartásáért való felelősségre vonatkozó vélelmet.
16. A megtámadott határozat 1. cikkében a Bizottság úgy vélte, hogy a GQ, az RQ és az RYPF 1999. október 31‑től 2000. június 30‑ig az EGT‑n belül a gumiipari vegyi anyagok árának rögzítését és bizalmas információk cseréjét magában foglaló megállapodások és összehangolt magatartások egységében való részvétellel, megsértették többek között az EUMSZ 101. cikket. A megtámadott határozat 1. cikkének f) pontja a GQ, míg a megtámadott határozat 1. cikkének g) és h) pontja az RQ és az RYPF jogsértésben való részvételére vonatkozik.
17. A megtámadott határozat 2. cikkének d) pontjában a Bizottság a megtámadott határozat 1. cikkében foglalt jogsértésért 3,38 millió euró összegű bírságot szabott ki a GQ‑val szemben az RQ‑val és az RYPF‑fel egyetemlegesen.
B – A megtámadott ítélet
18. A Törvényszék hivatalához 2006. március 8‑án benyújtott keresetében a GQ, az RQ és az RYPF a megtámadott határozat részleges megsemmisítését kérték. A Törvényszékhez benyújtott kérelmeik alátámasztására a GQ, az RQ és az RYPF három jogalapra hivatkozott. Elsősorban a GQ, az RQ és az RYPF egyetemleges felelősségével kapcsolatban a hibás mérlegelésre illetve az indokolás hiányára hivatkoztak. Másodsorban a bírság összegének téves kiszámítására hivatkoztak. Harmadsorban pedig az engedékenységi közlemény alkalmazása során a hibás mérlegelésre, az indokolás hiányára és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére hivatkoztak.
19. Tekintettel arra, hogy a fellebbezők kérelmei a jelen fellebbezési eljárásban csak a Törvényszéknek az előtte folyó eljárásban felhozott első megsemmisítési okra vonatkozó döntését érintik(3), a megtámadott ítéletnek csak a vonatkozó részét ismertetem. Ennek megfelelően tehát a megtámadott ítélet 58–84. pontjában a Törvényszék az első jogalapra vonatkozó következtetéseit az alábbiak szerint foglalja össze:
„58. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében azon tény, miszerint a leányvállalat külön jogi személyiséggel rendelkezik, még nem elegendő ahhoz, hogy kizárja annak lehetőséget, hogy magatartását az anyavállalatnak tudják be, mégpedig akkor, amikor a leányvállalat nem önálló módon határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat szabott meg a számára (a 107/82. sz., AEG Telefunken kontra Bizottság ügyben 1983. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 3151. o.] 49. pontja és a C‑268/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑9925. o.] [a továbbiakban: Stora‑ügyben hozott ítélet] 26. pontja).
59. Továbbá abban a különös esetben, ha az anyavállalat rendelkezik a közösségi versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalat tőkéjének 100%‑ával, fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására (lásd ebben az értelemben a T‑314/01. sz., Avebe kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítélet [EBHT 2006., II‑3085. o.] 136. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), valamint hogy ezért az [EUMSZ 101.] cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkotnak (a T‑71/03., T‑74/03., T‑87/03. és a T‑91/03. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 15‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé], [a továbbiakban: „Tokai II”‑ügyben hozott ítélet] 59. pontját). Ennélfogva, amikor a közösségi bíróság előtt vitatja a Bizottságnak a leányvállalata magatartása miatt vele szemben bírságot kiszabó határozatát, az anyavállalatot terheli e vélelem megdöntése olyan bizonyítékok nyújtásával, amelyek alkalmasak a leányvállalat önállóságának alátámasztására (lásd a fent hivatkozott Avebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 136. pontját, valamint ebben az értelemben a fenti 58. pontban hivatkozott Stora‑ügyben hozott ítélet 29. pontját).
60. E tekintetben igaz, ahogyan arra a felperesek helyesen hivatkoznak, hogy a Bíróság a fenti 58. pontban hivatkozott Stora‑ügyben hozott ítélet 28. és 29. pontjában a leányvállalat tőkéjének 100%‑ával való rendelkezésen kívül további körülményekre is hivatkozott, például arra a tényre, hogy nem vitatták az anyavállalatnak a leányvállalata üzletpolitikájára gyakorolt befolyását, és a két vállalkozásnak közös volt a képviselete a közigazgatási eljárás során. E körülményeket azonban a Bíróság csupán azért említette meg, hogy ismertesse azon elemek összességét, amelyekre a [Törvényszék] az érvelését alapozta, avégett, hogy arra a következtetésre jusson, hogy ez utóbbi nem kizárólag azon alapult, hogy az anyavállalat rendelkezett a leányvállalata tőkéjének egészével.
61 Ezen túlmenően – a felperesek állításaival ellentétben – nem merül fel a jogsértéssel kapcsolatos kezdeményezés kérdése az anyavállalat és a leányvállalata között, és még kevésbé az előbbi érintettsége az említett jogsértésben, hanem arról a tényről van szó, hogy az [EUMSZ 101.] cikk értelmében egyetlen vállalkozást képeznek, ami felhatalmazza a Bizottságot arra, hogy a bírságokat kiszabó határozatot a vállalkozások csoportja anyavállalatának címezze. Emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi versenyjog elismeri, hogy az ugyanazon csoporthoz tartozó különböző vállalkozások gazdasági egységet képeznek, azaz az [EUMSZ 101. és 102.] cikk értelmében vállalkozásnak minősülnek, amennyiben az érintett vállalkozások nem önállóan határozzák meg a piaci magatartásukat (a T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet [EBHT 2003., II‑4071. o.] 290. pontja).
62. E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa, ahhoz hogy vélelmezni lehessen, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol az előbbi üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatára kirótt bírság megfizetését illetően, kivéve ha az anyavállalat bizonyítja, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ.
63. A jelen ügyben a Bizottság tehát nem hagyta figyelmen kívül a Bíróság és a [Törvényszék] ítélkezési gyakorlatát azzal, hogy egyszerűen arra a tényre hivatkozott, hogy a GQ anyavállalatai rendelkeznek tőkéjének 100%‑ával, és azzal, hogy elutasította a fel peresek arra irányuló érveit, hogy a GQ független, annak érdekében, hogy betudhassa e vállalkozásoknak a GQ versenyellenes intézkedéseit.
64. A Bizottság ezért nem tévedett abban, hogy az RQ‑t és az RYPF‑et is felelősnek találta egy olyan jogsértésért, amely a felelősség megállapítása következtében úgy minősül, mintha ők maguk követték volna el (lásd ebben az értelemben a C‑294/98. P. sz., Metsä‑Serla Oyj és társai kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑10065. o.] 28. pontját). Ezen az alapon irreleváns az az érv, amely szerint az RQ és az RYPF közvetlenül nem vettek részt a szóban forgó jogsértésben.
65. Másodszor, az RYPF és az RQ azon érvét illetően, amely szerint a pert megelőző eljárásban a felelősségre vonatkozó vélelem megdöntése, valamint a GQ kereskedelmi és üzemi tevékenységére vonatkozó függetlenségének kézzelfogható bizonyítása érdekében számos iratot nyújtottak be a Bizottságnak, rá kell mutatni arra, hogy az anyavállalatnak kell a Bíróság elé terjesztenie minden, a közte és a leányvállalata közötti szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatra vonatkozó bizonyítékot, amelyről úgy véli, hogy alátámasztják azt, hogy nem képeznek egy gazdasági egységet.
66. A jelen esetben a Bizottság a megtámadott határozat (262) preambulumbekezdésében azt állítja, hogy az egyszemélyi igazgató továbbra is kapocsként szolgál a GQ és az RQ között, hogy az RYPF a GQ és az RQ beszámolóit a csoport szintjén konszolidálja, és hogy az RQ és az RYPF közösen adtak választ a kifogásközlésre. Ezek a tényezők egyetlen gazdasági egység létére engednek következtetni.
67. A pert megelőző eljárásban tehát az RYPF‑nek és az RQ‑nak kellett bizonyítania, hogy a GQ önállóan döntött saját piaci magatartásáról, és hogy az RYPF és az RQ nem gyakorolt meghatározó befolyást annak üzletpolitikájára.
68. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a felperesek azt állították, hogy az RQ bebizonyította a Bizottságnak, hogy a GQ üzleti tevékenységének helyén 2002. szeptember 27‑én lefolytatott ellenőrzést követően utasította a GQ‑t, hogy szüntessen be minden olyan gyakorlatot, amely a versenyjogi szabályok megsértésének minősülhet.
69. A felperesek ezen állítása önmagában is elegendő annak bizonyításához, hogy az RQ meghatározó befolyást gyakorolt a GQ üzletpolitikájára nemcsak a piacon, hanem a megtámadott határozat tárgyául szolgáló jogellenes magatartás tekintetében is.
70. A teljesség kedvéért a Törvényszék mindazonáltal a felperesek kérelmének megfelelően megvizsgálja, hogy a Bizottság mérlegelése téves volt‑e a megtámadott határozatban a felperesek által benyújtott bizonyítékok tekintetében, vagy hogy azokat tévesen figyelmen kívül hagyta‑e.
71. E tekintetben meg kell állapítani, hogy az a körülmény, hogy a leányvállalat tevékenysége – akár teljesen – eltér a cégcsoport tevékenységétől, vagy az a körülmény, hogy az anyavállalat ugyan sikertelenül, de megpróbálta eladni leányvállalatát, nem dönti meg azon vélelmet, amely szerint az RQ és az RYPF felelőssége fennáll. Ugyanis, még ha vállalkozáscsoportok és a holdingok gyakran különböző tevékenységeket is folytatnak, és néha átruházzák egyes leányvállalataikat, azokat már úgy tekintették, hogy az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkotnak (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑330/01. sz., Akzo Nobel kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3389. o] 78. és 82. pontját).
72. Továbbá a Bizottság a felperesek dokumentumok benyújtása iránti kérelmére válaszolva benyújtott az Elsőfokú Bírósághoz egy dokumentumot, amely tartalmazta az RQ igazgatótanácsának 1998 és 2000 közötti jegyzőkönyveit, amelyek magukban foglalták a GQ pénzügyi eredményeit, valamint egy határozatot a GQ Silquímica SA‑ban fennálló részesedésének és a GQ ingatlanainak értékesítéséről. E dokumentum lényegében a Bizottság által a megtámadott határozatban tett megállapításokat támasztja alá. Ugyanis, ha az RQ igazgatótanácsa jelentős szerepet játszik a GQ stratégiájának több alapvető területén, úgymint ingatlanok értékesítése vagy részesedés eladása, fenntartva magának e tekintetben a végleges döntést, ebből az következik, hogy meghatározó befolyást gyakorol a GQ magatartására.
73. A felperesek szerveinek összetételében való átfedések hiányára alapított érvet illetően meg kell állapítani, hogy a GQ által 2004. április 5‑én a Bizottságnak küldött, a felperesek által a pert megelőző eljárásban benyújtott levélből kitűnik, hogy [bizalmas] 1996 és 2000 között a GQ igazgatótanácsának elnöki, 1998 és 1999 között pedig az RQ igazgatótanácsának tagsági feladatait is ellátta. Továbbá meg kell jegyezni, hogy amikor erre a tárgyaláson rákérdeztek, a felperesek legalábbis hallgatólagosan elismerték ezen átfedés fennállását.
74. Ugyanígy azon érvek, amelyek szerint a Bizottság a megtámadott határozatban nem vizsgálta meg azokat a ténybeli bizonyítékokat, amelyek alátámasztották, hogy – az RQ előzetes tájékoztatása vagy engedélye nélkül – kizárólag a GQ vezetői döntöttek a társaság kereskedelmi politikájáról, és hajtották azt végre, nem fogadhatók el a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében. Ugyanez vonatkozik azon állításokra is, amelyek szerint az GQ által az RQ‑nak adott információk nem a leányvállalat kereskedelmi politikára, hanem annak pénzügyi eredményeire vonatkoztak.
75. A GQ és a Repsol Italia közötti kapcsolatokat illetően meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban helyesen utasítja el a felperesek azon érvét, amely a GQ és az anyavállalatai között fennálló állítólagos érdekellentétre vonatkozik, kiemelve, hogy az RYPF konszolidálja a több leányvállalatból, többek között a GQ‑ből és a Repsol Italiából álló cégcsoport beszámolóit. A Bizottság továbbá szintén helyesen véli úgy, hogy e kapcsolatok megerősítik az egyetlen vállalkozás fennállására vonatkozó vélelmet.
76. E körülmények között meg kell állapítani, ahogy azt a Bizottság is tette a megtámadott határozat (264) preambulumbekezdésében, hogy a felpereseknek nem sikerült megdönteniük az anyavállalatok felelősségére vonatkozó vélelmet.
77. Végül a felperesek által másodlagosan előterjesztett érvek egyike sem alkalmas arra, hogy megcáfolja a megtámadott határozatot.
78. Először, azzal az érvvel kapcsolatban, hogy a Bizottság sohasem kért információt az RQ és az RYPF közötti kapcsolatokról, és sohasem törekedett annak megállapítására, hogy az RQ és az RYPF ugyanannak a vállalkozásnak a részei‑e, elegendő azt megállapítani, hogy mivel a felperesek nem vitatják, hogy az RQ tőkéjének 100%‑a az RYPF tulajdonában van, az RYPF‑t terhelte annak a vélelemnek a megdöntése, hogy meghatározó befolyást gyakorolt az RQ üzletpolitikájára, és hogy az RQ‑val együtt az [EUMSZ] 101. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkotott, ezt azonban nem tette meg.
79. Másodszor, azzal az érvvel kapcsolatban, hogy nem volt előre látható, hogy az RYPF‑et az RQ‑val és a GQ‑val együtt egyetemlegesen találják majd felelősnek, a felperesek lényegében azt adják elő, hogy a megtámadott határozattal ellentétben a kifogásközlés nem a GQ jogellenes magatartására, hanem kizárólag az RQ jogellenes magatartására tekintettel igazolta az RYPF felelősségét.
80. Meg kell állapítani, hogy a kifogásközlés és a megtámadott határozat nem tér el egymástól ebben a kérdésben. A megtámadott határozat (254) preambulumbekezdése megállapítja, hogy a felperesek egyetemlegesen felelősek, különösen az RQ‑nak a GQ tőkéjében fennálló 100%‑os részesedése és az RYPF‑nek az RQ tőkéjében fennálló 100%‑os részesedése miatt, míg a kifogásközlés 344. pontjában kimondja, hogy az RQ felelőssége az RYPF‑re az RQ tőkéjében való 100%‑os részesedéséből eredő tényleges ellenőrzést és meghatározó befolyást biztosító helyzetére vonatkozó vélelemből fakadóan terjed ki.
81. Az az érv, amely szerint a két megállapítás ellenétes, a jogsértés betudhatóságával kapcsolatos ítélkezési gyakorlattal összefüggő félreértésen alapul. A tőketulajdonból származó felelősségre vonatkozó vélelem nemcsak azokban az esetekben alkalmazható, ahol közvetlen kapcsolat van az anyavállalat és a leányvállalata között, hanem olyan esetekben is, mint a jelen ügy, amelyben ez a kapcsolat egy közbenső leányvállalat révén közvetett.
82. Mindezekre tekintettel, mivel a közösségi versenyjog elismeri, hogy az azonos csoporthoz tartozó különböző vállalkozások egyetlen gazdasági egységet, és ennélfogva egyetlen vállalkozást alkotnak az [EUMSZ 101. és 102.] cikk értelmében, ha az érintett vállalkozások nem önállóan határozzák meg piaci magatartásukat, csekély jelentőségű az a kérdés, hogy ezeket a vállalkozásokat az anyavállalat közvetlenül vagy közvetve ellenőrzi, mivel a jogsértésért való felelősség mindenképpen betudható ennek az anyavállalatnak (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 290. pontját).
83. Mindezekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperesek ésszerűen nem következtethettek a kifogásközlésből és különösen annak 344. pontjából arra, hogy a Bizottság a szóban forgó jogsértést nem tartaná az RYPF‑nek betudhatónak.
84. A fenti tényezők összességére tekintettel az első jogalapot el kell utasítani.”
III – A felek kérelmei
20. Fellebbezésükben a fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
– helyezze hatályon kívül a T‑85/06. sz. ügyben 2008. december 18‑án hozott ítéletet annyiban, amennyiben az elutasította a fellebbezők egyetemleges felelősségével kapcsolatos nyilvánvaló értékelési hibára és megfelelő indokolás hiányára alapított jogalapot;
– semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkének g) és h) pontját, valamint 2. cikkének d) pontját annyiban, amennyiben azok kimondják, hogy az RYPF és az RQ a GQ‑val együtt egyetemlegesen felelős az EK‑Szerződés 81. cikke (1) bekezdésének (jelenleg az EUMSZ 101. cikk) megsértéséért, valamint másodlagosan annyiban, amennyiben a megtámadott határozat az RYPF elmarasztalására irányul, mindkét esetben megfelelő módon csökkentve a bírságot.
21. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
– utasítsa el a fellebbezést;
– a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
IV – A fellebbezés
22. A fellebbezők fellebbezésüket két jogalapra alapítják. Először is téves jogalkalmazásra az EK 81. cikk (1) bekezdésének (jelenleg EUMSZ 101. cikk) megsértéséért való felelősség betudásával kapcsolatosan, valamint az anyavállalatnak a leányvállalata felett gyakorolt ellenőrzésére vonatkozó vélelem értelmezésére és alkalmazására vonatkozóan, ideértve a bizonyítási teher szabályainak megsértését és a tények elferdítését is. A fellebbezők hivatkoznak továbbá a vélelem törvényi (iuris et de iure) vélelemnek minősülésére és a személyes felelősség elve alkalmazásának a hiányára. Másodszor téves jogalkalmazásra hivatkoznak a felelősségnek a cégcsoport anyavállalata, az RYPF részére történő betudása tekintetében, az anyavállalatnak a leányvállalata felett gyakorolt ellenőrzésére vonatkozó vélelem nem megfelelő kiterjesztésével. A fellebbezők hivatkoznak továbbá a bizonyítási teher megfordulására, valamint a vállalatcsoportok tekintetében a felelősség automatikus fennállására.
A – Az első jogalap
23. A fellebbezők állítják, hogy a Törvényszék tévesen fogadott el egy olyan, az anyavállalat leányvállalatainak tevékenységéért való felelőssége megállapításával kapcsolatos kritériumot, amely nincs összefüggésben az ügy tényeivel és körülményeivel vagy a leányvállalat által elkövetett jogsértéssel. Ebből következően a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor azon az alapon mondta ki az anyavállalatnak a leányvállalat magatartásáért való felelősségét, hogy egy gazdasági egység fennállását állapította meg egyszerűen az anyavállalat azon lehetősége vagy képessége alapján, hogy meghatározó befolyást tud gyakorolni a leányvállalatára.
24. A fellebbezők úgy vélik, hogy a Törvényszék helytelenül alkalmazta az ítélkezési gyakorlatot, amely szerint a leányvállalat magatartása betudható az anyavállalatnak, ha a leányvállalat nem önálló módon határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az az anyavállalat szabott meg a számára, amellyel egy gazdasági egységet alkot(4) . A Törvényszéknek nem állt jogában a gazdasági egység fennállására vonatkozó megállapítását kizárólag egy megdönthető vélelemre alapozni(5), amely szerint az anyavállalat, amely leányvállalatának teljes tőkéjével rendelkezik, meghatározó befolyást gyakorolhat az utóbbi magatartására.
25. A fellebbezők ennélfogva úgy vélik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben azzal, hogy úgy találta, a Bizottságnak nem kell további bizonyítékot előterjesztenie annak bizonyítására, hogy az anyavállalat ténylegesen befolyásolta a leányvállalatának magatartását(6), megsérti a személyes felelősség elvét és a bizonyítási teher szabályait, és a szóban forgó vélelmet megdönthetetlenné teszi, mivel lehetetlen bebizonyítani, hogy az anyavállalatot nem terheli személyes felelősség.
26. A fellebbezők úgy vélik, hogy a 100%‑os tőkerészesedésen alapuló, meghatározó befolyásra vonatkozó vélelem nem mentesíti a Bizottságot az anyavállalat felelősségének bizonyítására vonatkozó teher alól, amelynek következtében a bizonyítékok alapján vizsgálnia kell, hogy az anyavállalat ténylegesen gyakorolt‑e ellenőrzést a leányvállalata felett, és hogy a leányvállalat többnyire alkalmazta‑e a kapott utasításokat(7) .
27. Ezenkívül a fellebbezők szerint a vélelem megdöntéséhez szükséges bizonyítékok jellege sincs megállapítva. A megtámadott ítélet nem korlátozza a Bizottságnak a vélelem megdöntése érdekében benyújtott bizonyítékok mérlegelésével és értékelésével kapcsolatos mérlegelési jogkörét.
28. A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbezők az egyetemleges felelősséggel kapcsolatban kialakult állandó közösségi ítélkezési gyakorlatot kérdőjelezik meg. Az AEG Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében(8) a Bíróság világosan felállította azt a vélelmet, hogy egy anyavállalat 100%‑os tulajdonában álló leányvállalat szükségszerűen ugyanazon – alapító okiratban létrehozott – szervek által kialakított politikát követi, mint amelyek az anyavállalat politikáját is meghatározzák. Így a leányvállalata által elkövetett jogsértésért való felelősség még akkor is betudható az anyavállalatnak, ha nincs bizonyíték arra, hogy az anyavállalat bármilyen módon részt vett a szóban forgó jogsértés alapját jelentő tényállásban. Ezenkívül a Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben(9) a Bíróság anélkül is megerősítette e vélelem alapján az anyavállalat felelősségét, hogy bármilyen olyan további bizonyítékot követelt volna, amely az anyavállalatot a jogsértéshez kapcsolhatja.
29. Ebben a tekintetben a Bizottság úgy véli, hogy a fellebbezők állításaival ellentétben a szóban forgó vélelem nem mentesíti a Bizottságot a rá háruló bizonyítási teher alól. Ahogy ugyanis azt Kokott főtanácsnok a C‑97/08. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványában kifejtette(10), a szóban forgó vélelem alkalmazása nem vezet a bizonyítási tehernek az ártatlanság vélelmével összeegyeztethetetlen megfordulásához. Mivel az anyavállalatnak a leányvállalatban való 100%‑os részesedése prima facie arra enged következtetni, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására ténylegesen is sor kerül, az anyavállalat kötelessége, hogy ezt a következtetést helytálló ellenbizonyítékok előterjesztésével vitassa. A Bizottságnak tehát csak a vélelem alkalmazhatóságához szükséges bizonyítékot kell előterjesztenie.
30. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását, ha – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Hasonló esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon egyetlen vállalkozást alkot. Ennek alapján az a tény, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata egyetlen vállalkozást alkot, lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalatnak, anélkül hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét(11) .
31. Arra a különös helyzetre tekintettel, amelyben az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezik az Európai Unió (EU) versenyjogi szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatban, véleményem szerint a jelenlegi fellebbezés írásos kérelmei, amelyeket a 2009. február 27‑én (fellebbezés) és 2009. május 14‑én (ellenkérelem) benyújtott iratok tartalmaznak, bizonyos mértékben meghaladják a Bíróságnak a C‑97/08. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott, 2009. szeptember 10‑én kihirdetett ítéletét. Ezt a tényt a felek a jelen fellebbezés tárgyalásán 2010. április 29‑én el is ismerték.
32. A Bíróság a C‑97/08. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben kimondta, hogy ha az anyavállalat rendelkezik az EU versenyjogi szabályait sértő magatartást folytató leányvállalat tőkéjének 100%‑ával, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat az említett leányvállalat magatartására, és fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatának magatartására(12) . A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyaváll alat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatára kirótt bírság megfizetését illetően, kivéve ha a fenti vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ(13) .
33. A felperesek állításával ellentétben tehát a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy egy 100%‑os tulajdonú leányvállalat esetében a Bizottságnak nem kell további bizonyítékot előterjesztenie annak bizonyítására, hogy az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalatának magatartására ahhoz, hogy a vélelem megálljon(14) . Ezért a szóban forgó vélelemnek megfelelően a Bizottságnak nem kell további bizonyítékot előterjesztenie arra vonatkozóan, hogy az anyavállalat ténylegesen befolyásolta leányvállalatának magatartását, vagy valóban volt tudomása a jogsértésről vagy a leányvállalat szerepéről a jogsértésben(15) .
34. Le kell ugyanakkor szögezni, hogy a Bíróság a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben kiemelte a szóban forgó vélelem megdönthető jellegét. Ettől eltérő vélekedés véleményem szerint az alapjogok megsértését jelentené(16) . A vélelem megdönthető jellege szükséges a szóban forgó anyavállalat védelemhez való jogának és az igazságszolgáltatáshoz való jogának biztosításához, és különösen annak a ténynek az ellensúlyozására szolgál, hogy a vélelem nagyban csökkenti a Bizottságra háruló bizonyítási terhet. Az anyavállalat által előterjesztett valamennyi bizonyítékot tehát nagy körültekintéssel kell mérlegelni és megfontolni. A fellebbezők azon állítását tehát, hogy a vélelem ténylegesen megdönthetetlen, el kell utasítani.
35. A vélelem azonban fennáll, kivéve ha az anyavállalat bizonyítani tudja, hogy leányvállalata önálló piaci magatartást követ. Azt az állítást, hogy egy 100%‑os tulajdonban álló leányvállalat önálló piaci magatartást követ, világos és ellentmondástól mentes bizonyítékokkal kell alátámasztani, amelyet a Bizottságnak mérlegelnie kell, amely mérlegelés utóbb bírósági felülvizsgálat tárgyát képezheti a Bíróság előtt.
36. Ezenkívül úgy vélem, hogy bár az egyes bizonyítékok önmagukban nem elegendőek a szóban forgó vélelem megdöntéséhez, az anyavállalat által előterjesztett minden bizonyítékot összességében kell mérlegelni annak megállapítása érdekében, hogy a bizonyítékok halmaza elegendő‑e a vélelem megdöntéséhez. Ahogyan azt a Bíróság a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben egyértelműen kimondta, hogy annak megállapítása érdekében, hogy a leányvállalat önálló módon határozza‑e meg piaci magatartását, az említett leányvállalat és az anyavállalat közötti valamennyi releváns gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatot figyelembe kell venni, amelyek az adott esettől függően változhatnak, ezért nem képezhetik kimerítő felsorolás tárgyát(17) .
37. A fellebbezők számos további kérelmet adtak elő arra vonatkozóan, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, vagy elferdítette a tényeket az általuk eléterjesztett bizonyítékok tekintetében. Ezeket a kérelmeket a Bizottság vitatja. Úgy vélem, ahogyan azt az alábbiakban részletesen is kifejtem, hogy a fellebbezők kérelmeinek nagy része csak a szóban forgó tényeknek a Bíróság általi újbóli mérlegelésére irányul, amelyre a Bíróságnak fellebbezési ügyekben nyilvánvalóan nincsen hatásköre(18) .
38. A Törvényszéknek a megtámadott ítélet 66. pontjában foglalt megállapításával ellentétben, mely szerint egyetlen gazdasági egység létére utal az a tény, hogy az egyszemélyi igazgató kapocsként szolgál a GQ és az RQ között, hogy az RYPF konszolidálja a GQ és az RQ beszámolóit a cégcsoport szintjén, és hogy az RQ és az RYPF közösen válaszolt a Bizottság kifogásközlésére, a fellebbezők úgy vélik, hogy ezek a tényezők nem teszik lehetővé a felelősség anyavállalatnak való betudását igazoló gazdasági egység fennállásának megállapítását.
39. Az egyes szóban forgó tényezők érdemi vizsgálata előtt úgy vélem, hogy ezeket a tényezőket a Törvényszék nem önmagukban, hanem a leányvállalatban való 100%‑os részesedés alapján feltételezett gazdasági egység fennállására utaló további bizonyítékként értékelte(19) . Úgy tűnk, hogy mind a fellebbezők, mind a Bizottság egyetértenek abban, hogy a szóban forgó beszámolókat a cégcsoport szintjén konszolidálták a szóban forgó vállalkozások közötti kapcsolatokból következő jogi kötelezettségek miatt. Tekintettel arra, hogy a leányvállalatot az anyavállalathoz kötő valamennyi releváns gazdasági, szervezeti és jogi tényezőt figyelembe lehet venni a gazdasági egység fennállásának bizonyítékaként(20), úgy vélem, hogy a Törvényszék nem tévedett abban, hogy figyelembe vette ezt a tényezőt is, bár csak további kiegészítő bizonyítékként. Ezenkívül, mivel a fellebbezők nem vitatják azt a tényt, hogy ténylegesen kapcsolat volt a GQ és az RQ között az egyszemélyi igazgató révén, ez a bizonyíték nem volt irreleváns kiegészítő bizonyítékként a GQ‑ból, az RQ‑ból és az RYPF‑ből álló gazdasági egység létezésére vonatkozóan. Továbbá az a tény, hogy az RQ és az RYPF közösen válaszoltak a Bizottság kifogásközlésére, szintén nem irreleváns, hanem olyan kiegészítő bizonyíték, amely egy gazdasági egység fennállására utal(21) .
40. A fellebbezők úgy vélik továbbá, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 68. és 69. pontjában tévedett az RQ azon utasításának jogi minősítésében, amelyben a versenyjogi szabályoknak való megfelelésre utasítja a GQ‑t az utóbbi üzleti tevékenységének helyén 2002. szeptember 27‑én lefolytatott vizsgálatot követően, és elferdítette az azzal kapcsolatos tényeket. Úgy vélem, hogy a fellebbezők nem tudták bebizonyítani, hogy a Törvényszék tévedett a jogban, vagy hogy elferdítette a tényeket. Egy ilyen megszüntetésre irányuló utasítás kiállítása, amit a fellebbezők sem vitatnak, bizonyíték arra, hogy az RQ – jóllehet a jogsértést követően – meghatározó befolyást gyakorolt a GQ piaci magatartására.
41. A Törvényszék a megtámadott ítélet 69. pontjában kimondta, hogy az utasítás kiadása önmagában elegendő volt annak megállapításához, hogy az RQ meghatározó befolyást gyakorolt a GQ felett. Ez az állítás azonban, amely némileg félrevezető, nem jelent alapot a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésére, mivel azt a megtámadott ítélet 62. és 63. pontjával együttesen kell értelmezni, amelyek egyértelműen utalnak a szóban forgó vélelemnek a jelen ügy tényeire való alkalmazására.
42. A fellebbezők azt állítják továbbá, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 70–76. pontjában pusztán a teljesség kedvéért kifejtett összegző értékelésében tévesen alkalmazta a jogot, és elferdítette a fellebbezők által a vélelem megdöntése érdekében benyújtott bizonyítékokat. Ennek a bizonyítéknak a szilárd és koherens jellegére tekintettel egy objektív és pártatlan szemlélő arra a következtetésre jutna, hogy a GQ független volt az RQ‑tól.
43. A fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 71. pontjában nyilvánvalóan elferdítette a tényeket, mivel elmulasztotta megemlíteni, hogy a GQ az RQ csoportba való belépése előtt kezdte meg tevékenységeit, hogy a GQ tevékenységei nem függtek össze az RQ tevékenységeivel, valamint nem tett említést az RQ számtalan kísérletéről sem, hogy eladja a GQ‑t 1993 és 2004 között. A fellebbezők szerint ezek a tényezők nyilvánvaló bizonyítékát nyújtják annak, hogy az RQ nem volt érdekelt a GQ‑ban.
44. Emlékeztetek arra, hogy a megtámadott ítélet 71. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ezek a kijelentések nem elegendőek a szóban forgó vélelem megdöntéséhez, mivel az anya‑ és leányvállalatok gyakran végeznek különböző tevékenységeket, és az anyavállalatok néha eladják leányvállalataikat. Úgy vélem, hogy a fellebbezők állításaikkal nem tudták a megfelelő jogi mérce szerint bizonyítani, hogy a tényeket elferdítették, mint ahogy nem sikerült azokat a mérlegelési hibákat sem bizonyítaniuk, amelyek véleményük szerint a vitatott tények elferdítéséhez vezettek. Véleményem szerint a fellebbezők, még ha formálisan téves jogalkalmazásra hivatkoznak is, lényegében a tények Törvényszék általi mérlegelését vitatják. Ezenkívül azt az érvet tekintve, hogy a Törvényszék elmulasztott arra rámutatni, hogy a GQ az RQ csoportba való belépését megelőzően kezdte meg tevékenységeit, nem látom ennek az érvnek a jogi vagy a ténybeli relevanciáját, mivel az RQ a GQ 100%‑os tulajdonát 1989 és 1993 között szerezte meg, míg a jogsértés 1999. október 31‑től 2000. június 30‑ig tartott, így jóval azt követően, hogy a GQ az RQ 100%‑os tulajdonában álló leányvállalatává vált.
45. A fellebbezők állítják, hogy az a tény, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 72. pontjában összesen két, az RQ igazgatótanácsa által az 1998 és 2005 közötti 8 éves időtartam alatt tartott két ülésen megvitatott kérdésre utalt, rámutat arra, hogy valójában az RQ‑nak a GQ tevékenységeire semmilyen hatása nem volt, és nem avatkozott be azokba. A Törvényszék megállapította, hogy az RQ igazgatótanácsának 1998 és 2000 közötti jegyzőkönyvei tartalmazzák a GQ üzleti eredményeit, valamint egy, a GQ Silquímica SA‑ban fennálló részesedésének eladásával, illetve a GQ ingatlanainak eladásával kapcsolatos határozatot. A Törvényszék e bizonyíték alapján állította, hogy az RQ igazgatótanácsa jelentős szerepet játszik a GQ stratégiájának számos alapvető területén, és meghatározó befolyást gyakorol a GQ magatartására, amire tekintettel elutasította a fellebbezőknek azt az elsőfokú eljárásban előadott érvét, hogy az RQ igazgatótanácsának 1998 és 2000 közötti jegyzőkönyvei csak a GQ pénzügyi eredményeire utalnak(22) .
46. Véleményem szerint a jelen fellebbezés fellebbezői csökkenteni akarják az RQ igazgatótanácsa 1998 és 2000 közötti üléseiről készült jegyzőkönyvekben a GQ‑nak a Silquímicában fennálló részesedésére és a GQ ingatlanvagyonának eladására vonatkozó utalások jelentőségét. Mivel a fellebbezők az elsőfokú eljárásban elmulasztották a szóban forgó jegyzőkönyvekben a GQ Silquímicában fennálló részesedésének eladására és a GQ ingatlanvagyona eladására vonatkozó utalásokra felhívni a Törvényszék figyelmét, és mivel nem bizonyították, hogy a Törvényszék elferdítette volna a vitatott tényeket, vagy megsértette volna a bizonyítási teher szabályait, úgy vélem, hogy a fellebbezőknek a megtámadott ítélet 72. pontjára vonatkozó érvét el kell utasítani. A fellebbezők lényegében a tények Törvényszék általi mérlegelését vitatják, ami a tények elferdítése hiányában nem tartozik a Bíróság hatáskörébe a fellebbezési eljárásban.
47. A Törvényszék a megtámadott ítélet 73. pontjában megállapította, hogy [X] 1996‑tól 2000‑ig a GQ igazgatótanácsának elnöke, 1998‑tól 1999‑ig pedig egyúttal az RQ igazgatótanácsának tagja volt. A fellebbezők annak a vélelemnek a megdöntése érdekében, hogy az RYPF és az RQ nem gyakorolt meghatározó befolyást a GQ‑ra, azt állították az elsőfokú eljárásban, hogy nem volt átfedés a szerveik tagjai között. A jelen fellebbezésben a fellebbezők elismerik, hogy valóban volt ilyen átfedés, de az csak egy személyt érintett, és így teljességgel jelentéktelen volt. A fellebbezők azt állítják továbbá, hogy a Bizottság értesült az átfedésről a közigazgatási eljárás során, de ezt a tényt sem a kifogásközlésében, sem a megtámadott határozatban nem vette figyelembe olyan tényezőként, amely igazolná a a GQ és az RQ közötti gazdasági egység fennállását.
48. Véleményem szerint a fellebbezők nem bizonyították, hogy a Törvényszék elferdítette a kérdéses tényeket, vagy megsértette a bizonyítási teher szabályait. A fellebbezőknek a megtámadott ítélet 73. pontjára vonatkozó érveit tehát el kell utasítani. Úgy vélem, hogy a szóban forgó vélelem – amely kizárólag a vállalkozásban fennálló 100%‑os részesedésen alapul – megdöntése szempontjából nem releváns, hogy a Bizottság nem hivatkozott más tényezőkre, amelyek valóban igazolhatják egy gazdasági egység fennállását.
49. A fellebbezők úgy vélik, hogy a megtámadott ítélet 74. pontjában a Törvényszék tévesen utasította el az arra vonatkozóan benyújtott bizonyítékot, hogy csak a GQ vezetői döntöttek a vállalkozás kereskedelmi politikájáról, és hajtották végre azt, csakúgy mint azt az állítást, hogy a GQ által az RQ‑nak átadott információ csak a költségvetéssel és a stratégiai és kereskedelmi tervekkel kapcsolatos eredményre vonatkozott(23) . A megtámadott ítélet 74. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ezek az állítások nem fogadhatók el a megtámadott ítéletben hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel(24) .
50. Véleményem szerint a Törvényszék azzal, hogy egyszerűen csak az ítélkezési gyakorlatra hivatkozott, elmulasztotta megvizsgálni, akárcsak felületesen is, hogy a fellebbezők által az elsőfokú eljárásban előterjesztett részletes bizonyítékok alkalmasak‑e a szóban forgó vélelem megdöntésére. A megtámadott ítéletből valójában az derül ki, hogy a Törvényszék kizárólag a hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján ítélte úgy, hogy az ilyen bizonyítékok nem alkalmasak a szóban forgó vélelem megdöntésére. Úgy vélem, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítéletben hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem támasztja alá a megtámadott ítélet 74. pontjában foglalt megállapításokat, mivel ez az ítélkezési gyakorlat csak arra utal, hogy a leányvállalat magatartása betudható az anyavállalatnak, ha az előbbi lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Hivatkozik továbbá a megdönthető vélelemre, valamint arra, hogy az anyavállalatnak lehetősége van megdönteni ezt a vélelmet. Az ítélkezési gyakorlat hivatkozott részei tehát nem támasztják alá a Törvényszék azon megállapítását, hogy a fellebbezők elsőfokú eljárásban előterjesztett bizonyítékai nem alkalmasak a vélelem megdöntésére. Tekintettel arra, hogy nincs semmilyen más, különös és részletes, a fellebbezők által előterjesztett bizonyítékokra vonatkozó értékelés vagy érvelés a Törvényszék részéről, úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a megtámadott ítélet 74. pontjában. A Törvényszék nem adott megfelelő lehetőséget a fellebbezők számára, hogy megdöntsék a vélelmet, amely jogot pedig a Bíróság ítélkezési gyakorlata egyértelműen biztosít(25) . Ezen túlmenően a Bíróság a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében az esetenkénti megközelítést javasolva kifejezetten kerülte az annak megállapítása végett értékelhető bizonyítékoknak az előzetes, megszorító vagy kimerítő jellegű meghatározását, hogy egy leányvállalat önállóan határozza‑e meg piaci magatartását. Ebben az ügyben a Bíróság ítéletében kimondta, hogy nemcsak az anyavállalatnak a leányvállalat árazási politikájával, valamint termelési és forgalmazási tevékenységével kapcsolatos szerepét kell figyelembe venni, hanem a leányvállalat és az anyavállalat közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokkal összefüggő valamennyi releváns tényezőt is(26) . Tehát ahelyett, hogy a vélelem megdöntése szempontjából irrelevánsként előre kizárta volna a bizonyítékok valamely kategóriáját, vagy különleges jelentőséget tulajdonított volna egy konkrét kategóriának, a Bíróság a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében átfogó megközelítést alkalmazott a megdöntésre alkalmas bizonyítékok tekintetében. Magától értetődő ugyanakkor, hogy a vélelem megdöntése érdekében előterjesztett bizonyítékok megvizsgálásukat követően valóban teljesen irrelevánsnak bizonyulhatnak ebben a tekintetben.
51. A fentiekből következik, hogy a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 74. pontjában foglalt megállapításait hatályon kívül kell helyezni. A Bíróság alapszabályának 61. cikke alapján, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez. A jelen ügyben véleményem szerint a per állása megengedi, hogy érdemben dönteni lehessen. Véleményem szerint tehát a Bíróság feladata az ügy érdemi eldöntése.
52. Úgy vélem, hogy a fellebbezők által az első fokú eljárásban a szóban forgó vélelem megdöntése érdekében előterjesztett és a fenti 23. lábjegyzetben hivatkozott bizonyítékok a GQ igazgatóinak formális hatásköreire és az utóbbiaknak a GQ napi irányításában való önállóságára vonatkoznak. A fellebbezők azt állították továbbá, hogy az RQ‑nak csak a GQ pénzügyi eredményeire, nem pedig a kereskedelmi politikájára vonatkozó információkat adták át. Véleményem szerint a fellebbezőknek a pénzügyi információkra vonatkozó állítását el kell utasítani, mivel a Törvényszék a megtámadott ítélet 72. pontjában úgy ítélte meg, hogy a GQ pénzügyi eredményein kívül más információkat is továbbítottak az RQ‑nak. Ezenkívül, míg a GQ igazgatói jelentős függetlenséggel rendelkezhetnek a napi üzletvitelt illetően(27), és formálisan valóban önállóak lehetnek, a Törvényszék a megtámadott ítélet 72. pontjában úgy ítélte meg, hogy az RQ igazgatótanácsa jelentős szerepet játszik a GQ stratégiájának számos jelentős területén(28) . Ennélfogva ezeknek a tényezőknek a megvizsgálását követően úgy vélem, hogy a fellebbezők nem döntötték meg a szóban forgó vélelmet.
53. A fellebbezők úgy vélik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 75. pontjában azzal az állításával, miszerint az a tény, hogy az RYPF a cégcsoport szintjén konszolidálja a beszámolókat, alátámasztja a Bizottságnak a gazdasági egység fennállására vonatkozó állítását, tévedett a GQ és a Repsol Italia közötti kapcsolat jogi minősítését illetően. A fellebbezők állítása szerint bizonyították, hogy a GQ és a Repsol Italia közötti nem kizárólagos kereskedelmi képviseleti jogviszony alátámasztja, hogy a GQ kereskedelmileg önálló volt.
54. Véleményem szerint a fellebbezők nem bizonyították, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, vagy elferdítette a tényeket a megtámadott ítélet 75. pontjában azzal, hogy elutasította a fellebbezőknek azt az elsőfokú eljárásban előadott állítását, miszerint a GQ és a Repsol Italia közötti nem kizárólagos kereskedelmi képviseleti jogviszony alátámasztja, hogy a GQ kereskedelmileg önálló volt, mivel ez érdekellentétet jelentett a GQ és anyavállalatai között, hiszen a Repsol Italia számára megszabott árat minden más forgalmazóhoz hasonlóan a GQ is egyoldalúan állapította meg, az RQ és az RYPF beavatkozása nélkül. A Törvényszék a Bizottság megtámadott határozatban foglalt megállapításával egyezően úgy ítélte meg, hogy a cégcsoport konszolidálta a beszámolókat, tehát a GQ termékei árának növekedése nem bizonyítja az érdekellentétet a GQ és az anyavállalatai között, mivel a GQ‑nak a termékei árának növekedéséből származó forgalma növeli az RQ és az RYPF forgalmát is. Véleményem szerint a fellebbezők valójában a Törvényszék tényekkel kapcsolatos mérlegelését vitatják, és a megtámadott ítélet 75. pontjára vonatkozó érvüket mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
55. A fentiekre tekintettel úgy gondolom, hogy a fellebbezők első jogalapját részben el kell fogadni, a fennmaradó részében pedig el kell utasítani. A fellebbezők által a Törvényszékhez benyújtott megsemmisítés iránti keresetet véleményem szerint el kell utasítani.
B – A második jogalap
56. A fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy a cégcsoportot vezető anyavállalatra is automatikusan kiterjesztette a leányvállalat által elkövetett jogsértésért való felelősséget. Ez a szóban forgó vélelem nem megfelelő kiterjesztésével valósult meg, amely azon alapul, hogy az anyavállalat képes a leányvállalatára meghatározó befolyást gyakorolni. Ebből kiindulva először is a Törvényszék a jelen ügyben kizárólag azon az alapon találta felelősnek az RYPF‑et, hogy nem bizonyította a „közbenső” RQ vállalkozás függetlenségét, amely a maga részéről nem bizonyította azt, hogy leányvállalata, a GQ ténylegesen független. A vitatott érvelés eredményeként az RYPF‑t felelősnek találták azért, mert az RQ nem volt képes cáfolni a GQ magatartásáért való felelősségét. Másodszor, a Törvényszék értelmezése azt eredményezné, hogy a leányvállalatok által elkövetett jogsértéseket mindig a cégcsoportot vezető anyavállalatnak tudnák be, tekintet nélkül az ügy konkrét körülményeire és különösen a szóban forgó leányvállalat és anyavállalat közötti vállalkozások számára, ezeknek a közbenső vállalkozásoknak a jellegére, tevékenységeikre és az utóbbi vállalkozások közötti tényleges jogi és gazdasági kapcsolatokra.
57. Ebben a tekintetben a fellebbezők azt állítják, hogy a Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítélet(29) és a T‑330/01. sz., Akzo Nobel kontra Bizottság ügyben hozott ítélet(30) nem mondja ki az anyavállalat meghatározó befolyásának a cégcsoport vezetőjére történő ilyen automatikus kiterjesztését. A Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítélet arra a lehetőségre vonatkozott, hogy súlyosító körülményként figyelembe lehet venni az anyavállalat által ismételten, a különböző, ellenőrzése alatt álló leányvállalatai tekintetében elkövetett jogsértéseket. A T‑330/01. sz., Akzo Nobel kontra Bizottság ügyben a Törvényszék cégcsoportot vezető anyavállalatnak tudta be a leányvállalata által elkövetett jogsértést pusztán azon az alapon, hogy az utóbbit egy holding társaság irányította, amelynek az egyetlen célja a leányvállalat részvényeinek tulajdonlása volt. A fellebbezők azt állítják, hogy ezzel szemben a jelen ügyben az RYPF nem minősül sem a GQ anyavállalatának, sem tőkéje tulajdonosának. Az RYPF továbbá nem hagyja jóvá a GQ éves beszámolóit, és nem nevezi ki a vezetőségének tagjait sem. Végül sem az RQ jellege, sem tevékenysége alapján nem állapítható meg az, hogy az utóbbi kizárólag egy közvetítő, amelyen keresztül az RYPF ellenőrzést gyakorol a GQ felett.
58. A Bizottság úgy véli, hogy a Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélettel(31) összhangban vállalkozások olyan láncolatának léte, amelyen keresztül ellenőrzést gyakorolnak, semmilyen módon nem érinti annak értékelését, hogy az anyavállalat és a leányvállalat egy gazdasági egységet alkot‑e. A Bizottság szerint a Törvényszék legújabb ítélkezési gyakorlata a Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben(32) és a T‑330/01. sz., Akzo Nobel kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben(33) is fenntartotta ezt a megközelítést. A T‑330/01. sz., Akzo Nobel kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben a Törvényszék elutasította az Akzo azon állítását, miszerint a vélelem rá nem vonatkozott, tekintettel azon tényre, hogy egy termelési vagy forgalmazási tevékenységet nem folytató holding társaság volt, illetve tekintettel az általa gyakorolt ellenőrzés „távoli” és „közvetett” jellegére. Ezenkívül a Bizottság szerint Kokott főtanácsnok a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványában(34) azt javasolta, hogy a Bíróság utasítsa el a T‑112/05. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélettel(35) szemben benyújtott fellebbezést, amely ügyben az anyavállalat közvetett módon, közbenső vállalkozásokon keresztül gyakorolta az ellenőrzést. A Bizottság úgy véli továbbá, hogy a második jogalap hatástalan, mivel a megtámadott ítélet azon pontjait nem vitatták, amelyek rámutatnak arra, hogy az RYPF gazdasági egységet alkot a GQ‑val.
59. A fellebbezők második jogalapjukkal el kívánják határolni az RYPF‑t a GQ által elkövetett jogsértéstől a jelen ügyben, különösen az RQ GQ tekintetében játszott szerepének, mint például annak a ténynek a hangsúlyozásával, hogy az RQ nevezi ki a GQ vezető szervét, és hagyja jóvá az utóbbi éves beszámolóit.
60. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EU versenyjoga a vállalkozási tevékenységekre vonatkozik, és a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától A Bíróság azt is megállapította, hogy ugyanebben az összefüggésben a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely a szóban forgó megállapodás szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes vagy jogi személyből áll. Ha ilyen gazdasági egység sérti meg a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért. Az EU versenyjogának megsértését egyértelműen azon jogi személynek kell betudni, amellyel szemben később bírság szabható ki, és a kifogásközlést ez utóbbinak kell címezni. A kifogásközlésnek szintén meg kell jelölnie, hogy a benne foglalt tényeket milyen minőségében róják fel a jogi személynek(36) .
61. Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján egyértelmű, hogy egy jogi személy, mint az adott vállalkozás, amely nem volt közvetlenül érintett a jogsértésben, bizonyos körülmények között mégis szankcionálható azért(37) . A Bíróság a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében hangsúlyozta azt a tényt, hogy ha egy anyavállalat és a leányvállalata egyetlen gazdasági egységet alkot, az anyavállalat felelőssé tehető a leányvállalata által elkövetett jogsértésért annak ellenére is, hogy az anyavállalat a jogsértésben személyesen nem vett részt(38) . Így annak megállapítása, hogy adott vállalatcsoporton belüli vállalkozások egyetlen gazdasági egységet alkotnak‑e, alapvető fontosságú többek között a versenyjogi szabályok megsértéséért való felelősség betudásának szempontjából is(39) . Ez a kérdés kétségtelenül kevésbé összetetté és nehézzé vált a versenyjog szabályait alkalmazó hatóságok számára, mint amilyen a Bizottság, azon megdönthető vélelemnél fogva, hogy a 100%‑os tulajdonban lévő leányvállalat anyavállalata meghatározó befolyást gyakorol az előbbi felett, és hogy ezért mindketten egyetlen gazdasági egységet alkotnak. Úgy gondolom, hogy amint azt Kokott főtanácsnok a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványában(40) kifejtette, a szóban forgó vélelem feladata a versenyjogi szabályok hatékony érvényesítésének megkönnyítése és a jogbiztonság fokozása, a vélelem létrejötte egyszerű módjának köszönhetően.
62. Úgy gondolom, hogy az anyavállalat (RYPF), amely 100%‑os részesedéssel rendelkezik a leányvállalatában (RQ), amely viszont egy másik vállalkozás (a GQ) 100%‑os tulajdonosa, kétségtelenül képes meghatározó befolyást gyakorolni az utóbbi vállalkozásra (GQ)(41), ennélfogva alkalmazandó az a megdönthető vélelem, hogy az anyavállalat (az RYPF) ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol. A vállalatcsoportot vezető anyavállalat és a versenyjogi jogsértésben részt vevő leányvállalat között álló 100%‑os tulajdonú vállalkozások száma nem akadályozhatja meg a vélelem fennállását. A 100%‑os tulajdonú vállalkozások „láncolata” esetén a cégcsoportot vezető anyavállalat lehetősége arra, hogy meghatározó befolyást gyakoroljon minden egyes leányvállalat fölött, de különösen a jogsértésben részt vevő leányvállalat felett, véleményem szerint nem lehet kérdéses. Ha valamely vállalkozás egy másik vállalkozás 100%‑os tulajdonában van, még ha közvetett módon is, a szóban forgó vélelemnek fenn kell állnia, mivel az ilyen esetekben főszabály szerint a vállalati struktúra nem döntő.
63. Ennélfogva nem látom okát, hogy a szóban forgó vélelmet miért ne lehetne alkalmazni a jelen ügy tényállására. Újra meg kell jegyezni, hogy a vélelem megdönthető. A cégcsoportot vezető anyavállalat számára meg kell adni a lehetőséget, hogy bizonyítékokat terjesszen elő azon vélelem megdöntésére, amely szerint meghatározó befolyást gyakorol a leányvállalatai magatartására. Ha ugyanis a cégcsoportot vezető anyavállalat bizonyítani tudja, hogy a jogsértést elkövető leányvállalat, vagy az anyavállalat és a jogsértő leányvállalat közötti egyik „közbenső” leányvállalat önállóan határozza meg piaci magatartását, ez megszakítja a felelősségi láncot, és a cégcsoportot vezető anyavállalat nem tehető felelőssé a versenyjog megsértéséért.
64. Véleményem szerint egy eltérő megállapítás veszélyeztetné a megdönthető vélelmet és így annak a versenyjog hatékony érvényesülését biztosító célját is, mivel az anyavállalatok a vállalati struktúra átszervezésével mentesülhetnének az azon jogsértésekért való felelősség alól, amelyekben a leányvállalataik részt vettek(42) . Az ilyen stratégiai átszervezés közvetve korlátozná a Bizottságnak a bírságok kiszabására vonatkozó hatáskörét is, és így aláásná a bírságok elrettentő hatását(43) .
65. Mindezek alapján úgy gondolom, hogy a fellebbezők második jogalapját el kell utasítani.
V – A költségekről
66. Az eljárási szabályzat 122. cikkének első bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
67. Az említett szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásra alkalmazandó 69. cikkének 2. §‑a szerint a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen szabályzat 69. cikke 3. §‑ának első bekezdése értelmében azonban a Bíróság határozhat úgy, hogy részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viselje saját költségeit.
68. A jelen ügyben, mivel fellebbezők és a Bizottság a fellebbezési eljárás keretében előterjesztett kérelmeik vonatkozásában részlegesen pervesztesek lettek, úgy kell határozni, hogy mindegyikük maga viselje az eljárás jelen szakaszában felmerült költségeit
69. Ezzel szemben, mivel a fellebbezők által előterjesztett megsemmisítés iránti kereset elutasításra került, helyben kell hagyni a megtámadott ítélet rendelkező részének 2. pontját annyiban, amennyiben az elsőfokú eljárásban felmerült költségekre vonatkozik.
VI – Végkövetkeztetések
70. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság:
– helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság (hatodik tanács) T‑85/06. sz., General Química és társai kontra Bizottság ügyben 2008. december 18‑án hozott ítéletét, amennyiben az a General Químicát a Repsol Químicával és a Repsol YPF‑fel egyetemlegesen felelősnek találta a General Química által elkövetett jogsértésekért;
– ezt meghaladó részében utasítsa el a fellebbezést;
– utasítsa el a General Química, a Repsol Química és a Repsol YPF által benyújtott, az [EK] 81. cikk és az EGT‑megállapodás 53. cikke megsértésének tárgyában a Flexsys NV, a BayerAG, a Crompton Manufacturing Company Inc. (korábban Uniroyal Chemical Company Inc.), a Crompton Europe Ltd., a Chemtura Corporation (korábban Crompton Corporation), a General Química SA, a Repsol Química SA és a Repsol YPF SA vállalkozásokkal szemben (COMP/F/C.38.443 ügy – gumiipari vegyi anyagok), 2005. december 21‑én hozott 2006/902/EK bizottsági határozat megsemmisítése iránti kérelmet;
– a feleket kötelezze a jelen eljárásban felmerült saját költségeik viselésére, a General Químicat, a Repsol Químicat és a Repsol YPF-t pedig az elsőfokú eljárásban felmerült valamennyi költség viselésére.
(1) .
(2)  –	A gumiipari vegyi anyagok szintetikus vagy szerves vegyi anyagok, amelyek a gumigyártás során javítják a termelékenységet és a termékek jellemzőit. Az autóipar a gumi alkatrészek legnagyobb felhasználója, főleg gumiabroncs formájában. Az öregedésgátló szerek és a kötésgyorsítók a legfontosabb gumiipari vegyi anyagok a piaci érték tekintetében, ezek teszik ki az összes gumiipari vegyi anyag 85–90%‑át.
(3)  –	A GQ, az RQ és az RYPF egyetemleges felelősségével kapcsolatos hibás mérlegelés és indokolás hiánya.
(4)  –	A 48/69. sz., Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1972., 619. o.) 133. és 134. pontja.
(5)  –	A 107/82. sz., AEG Telefunken kontra Bizottság ügyben 1983. október 25‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 3151. o.) 50. pontja.
(6)  –	Követve ezzel az ítélkezési gyakorlat új irányvonalát, amely újraértelmezi a C‑268/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletet (EBHT 2000., I‑9925. o.), mint például a T‑112/05. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítélet (EBHT 2007., II‑5049. o.) 60. és 61. pontja és a T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítélet (EBHT 2008., II‑2567. o.) 57. pontja.
(7) –	Lásd a T‑325/01. sz., DaimlerChrysler kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet (EBHT 2005., II‑3319. o.) 218. pontját, valamint a T‑109/02., T‑118/02., T‑122/02., T‑125/02., T‑126/02., T‑128/02., T‑129/02., T‑132/02. és T‑136/02. sz., Bolloré és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. április 26‑án hozott ítélet (EBHT 2007., II‑947. o.) 132. pontját.
(8)  –	Hivatkozás az 5. lábjegyzetben.
(9)  –	Hivatkozás a 6. lábjegyzetben.
(10)  –	EBHT 2009., I‑8237. o.
(11)  –	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. és 59. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. A vállalati leplet ilyenkor fellebbentik annak érdekében, hogy a jogsértésért felelős gazdasági egységet vagy vállalkozást megtalálják.
(12)  –	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 60. pontját. Véleményem szerint a szóban forgó vélelem erénye, hogy világos természete miatt erősíti a jogbiztonságot. Lásd ebben az értelemben Kokott főtanácsnok C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványának 71. pontját. Az anyavállalatokat ez figyelmezteti bizonyos körülmények között a leányvállalataik magatartásáért való lehetséges felelősségükre, így megtehetik azokat a megfelelő intézkedéseket, amelyeket a leányvállalatokban fennálló 100%‑os tulajdonrészük lehetővé tesz, annak érdekében, hogy biztosítsák e magatartás versenyjoggal való összhangját.
(13)  –	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 61. pontját. Amikor a szóban forgó vélelem felmerül, véleményem szerint a bizonyítási teher ténylegesen átszáll az anyavállalatra, amennyiben az meg kívánja dönteni ezt a vélelmet, és ő viseli további bizonyíték előterjesztésének a terhét annak bizonyítása érdekében, hogy leányvállalata önállóan határozza‑e meg piaci viselkedését. Megjegyzem, hogy nem tudok olyan ügyről sem a Bíróság, sem a Törvényszék előtt, amelyben a szóban forgó vélelmet ténylegesen megdöntötték volna.
(14)  –	Lásd a megtámadott ítélet 62. pontját.
(15)  –	Lásd Kokott főtanácsnok 10. lábjegyzetben hivatkozott C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványának 90. és 91. pontját.
(16)  –	Lásd különösen a Nizzában 2000. december 7‑‑én kihirdetett az Európai Unió Alapjogi Chartája (HL 2000. C 364., 1. o.) Strasbourgban 2007. december 12‑‑én kiigazított változatának (HL 2007. C 303., 1. o.) „A hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog” címet viselő 47. cikkét, valamint az 1950. november 4‑én Rómában aláírt, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény (a továbbiakban: EJEE) „Tisztességes eljárás” címet viselő 6. cikkét. Ebben a tekintetben analógiát alkalmaznék a Bíróságnak a közbeszerzések területén kialakított ítélkezési gyakorlatával, amelyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a nemzeti jog azon szabályai, amelyek automatikusan kizárnak egyes résztvevőket a közbeszerzési szerződésekből, ellentétesek az Unió jogával. Lásd a C‑‑21/03. és C‑‑34/03. sz., Fabricom egyesített ügyekben 2005. március 3‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑1559. o.) 33. és 35. pontját; a C‑213/07. sz. Michaniki‑ügyben 2008. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑9999. o.) 63–69. pontját; a C‑538/07. sz. Assitur‑ügyben 2009. május 19‑én hozott ítélet (EBHT 2009., I‑4219. o.) 29–33. pontját, valamint a C‑376/08. sz., Serrantoni és Consorzio stabile edili ügyben 2009. december 23‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 40–46. pontját.
(17)  –	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 74. pontját. Így a fellebbezőknek a fenti 27. pontban található állításaival ellentétben a Bíróság és a Törvényszék nem kötelesek általánosságban megjelölni, hogy milyen bizonyítékok szükségesek a vélelem megdöntéséhez.
(18)  –	Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel sem a tényállás megállapítására, sem – bizonyos kivételekkel – a Törvényszék által e tényállás alátámasztására elfogadott bizonyítékok megvizsgálására. Amennyiben a bizonyítékok megszerzése szabályszerűen történt, valamint tiszteletben tartották az általános jogelveket és a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó eljárási szabályokat, kizárólag a Törvényszék feladata annak mérlegelése, hogy a hozzá benyújtott bizonyítékoknak milyen bizonyító erőt tulajdonít. E bizonyítékok elferdítésétől eltekintve, e mérlegelés nem minősül tehát a Bíróság felülvizsgálata alá tartozó jogkérdésnek. Ha a fellebbező a bizonyítékoknak a Törvényszék általi elferdítésére hivatkozik, akkor pontosan meg kell jelölnie az állítólagosan elferdített bizonyítékokat, és be kell mutatnia azokat az elemzési hibákat, amelyek ezen elferdítéshez vezettek. Ilyen elferdítés akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok értékelése új bizonyítékok felhasználása nélkül is nyilvánvalóan téves. Lásd ebben az értelemben a C‑413/08. P. sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben 2010. június 17‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 15–17. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(19)  –	Lásd a megtámadott ítélet 58–63. pontját.
(20)  –	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 72. és 74. pontját.
(21)  –	Lásd analógia útján a 6. lábjegyzetben hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontját és a 10. lábjegyzetben hivatkozott C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 50. pontját.
(22)  –	A GQ a szóban forgó jegyzőkönyvekben szereplő pénzügyi eredményekre történő egyszerű utalásra hivatkozott annak a bizonyítására, hogy vezetői készítik el és hajtják végre stratégiai és kereskedelmi terveit, és csak általános információt adnak az RQ‑nak. A Törvényszék a Bizottság elsőfokú eljárás során előterjesztett viszonválaszában található, a szóban forgó jegyzőkönyvekben szereplő, a GQ Silquímicában fennálló részesedésének és a GQ ingatlanvagyonának eladására történő utalására vonatkozó bizonyítékok alapján úgy ítélte meg, hogy a Bizottság által előterjesztett bizonyítékok alátámasztják a megtámadott határozatban foglalt, a meghatározó befolyásra vonatkozó megállapításait.
(23)  –	A fellebbezők az elsőfokú eljárásban azt állították, hogy a Bizottság kifogásközlésére adott válaszukban részletes bizonyítékokat terjesztettek elő arra vonatkozóan, hogy a GQ vezetői formálisan és ténylegesen is e vállalat igazgatóiként végezték tevékenységüket, és önállóan döntöttek a GQ kereskedelmi politikájáról. Ezen állítások célja a szóban forgó vélelem megdöntése volt. Ebben a tekintetben a fellebbezők a Bizottság kifogásközlésére adott válaszukban számos, a nyersanyagszállítással, a termékek tárolásával, a termékek gyártásával összefüggő együttműködéssel és technikai segítségnyújtással kapcsolatos, valamint a munkavállalók és a vezetés közötti kollektív, a GQ igazgatói vagy a GQ vezetői által megkötött és aláírt szerződésre utaltak. A fellebbezők továbbá az elsőfokú eljárás során a vélelem megdöntése érdekében azt állították, hogy a GQ igazgatói készítették el a vállalat éves költségvetését, és az RQ‑nak csak a végrehajtás helyzetével kapcsolatban adtak általános információkat.
(24)  –	E tekintetben megjegyzem, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 74. pontjában egyszerűen a már korábban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra utal. A teljesség kedvéért tehát meg kell vizsgálnom a Törvényszék által a megtámadott ítélet 74. pontját megelőzően hivatkozott teljes ítélkezési gyakorlatot, vagyis az 5. lábjegyzetben hivatkozott AEG Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 49. pontját; a 6. lábjegyzetben hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 26. pontját; a T‑314/01. sz., Avebe kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítélet (EBHT 2006., II‑3085. o.) 136. pontját; a második tanács T‑71/03., T‑74/03., T‑87/03. és T‑91/03. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 15‑én hozott ítéletének (az EBHT‑ban nem tették közzé) 59. pontját; a T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2003., II‑4071. o.) 290. pontját és a C‑294/98. P. sz., Metsä‑Serla Oyj és társai kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑10065. o.) 28. pontját.
(25)  –	A 10. lábjegyzetben hivatkozott C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 63–65. pontja.
(26)  –	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott C ‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 74. pontját.
(27)  –	Véleményem szerint az ilyen bizonyíték önmagában nem meghatározó, mivel az ügy összes körülményétől függően döntheti meg, vagy sem, a szóban forgó vélelmet. Ahogy arra Kokott főtanácsnok a 10. lábjegyzetben hivatkozott C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványának 89. és 90. pontjában rámutatott, hogy míg az ármeghatározásra, a termelési és forgalmazási tevékenységre vagy a piaci magatartás szempontjából lényeges hasonló szempontokra vonatkozó konkrét utasítások, irányelvek vagy beleszólási jogok különösen közismert jelei az anyavállalat által a leányvállalatának üzletpolitikájára gyakorolt meghatározó befolyás fennállásának, hiányukból nem lehet egyértelműen a leányvállalat önállóságára következtetni.
(28)  –	Ezek a tényezők a Bíróság 10. lábjegyzetben hivatkozott C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélete 74. pontjában foglalt megállapítás fényében relevánsak, mivel minden olyan tényező, amely a leányvállalat és az anyavállalat közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokkal összefügg, releváns annak megállapításakor, hogy a leányvállalat önállóan határozza‑e meg piaci magatartását.
(29)  –	Hivatkozás a 24. lábjegyzetben.
(30)  –	EBHT 2006., II‑3389. o.
(31)  –	Hivatkozás a 6. lábjegyzetben.
(32)  –	Hivatkozás a 24. lábjegyzetben.
(33)  –	Hivatkozás a 30. lábjegyzetben.
(34)  –	Hivatkozás a 10. lábjegyzetben.
(35)  –	Hivatkozás a 6. lábjegyzetben.
(36)  –	A 10. lábjegyzetben hivatkozott C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 54–57. pontja.
(37)  –	Lásd az 5. lábjegyzetben hivatkozott AEG Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 49. pontját. Lásd analógia alapján a C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑10893. o.) 40. és azt követő pontjait.
(38)  –	Lásd az 59. pontot.
(39)  –	Az [EUMSZ 101. és 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet 2. kötet 205. o.) 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján a Bizottság határozattal bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy vállalkozások társulásaira, amennyiben azok akár szándékosan, akár gondatlanságból megsértik az [EUMSZ 101. vagy 102.] cikket. A jogsértésben részt vevő vállalkozások és vállalkozások társulásai tekintetében a bírság egyenként nem haladhatja meg az előző üzleti év teljes forgalmának 10%‑át. A vállalkozás azonosítása tehát hatással lehet a bírság összegére. Ezenkívül a vállalkozásokra kiszabott bírságokat az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján növelni lehet, ha súlyosbító körülmények állnak fenn, mint például ha a vállalkozás ugyanazt vagy hasonló jogsértést követi el azt követően, hogy a Bizottság vagy nemzeti versenyhatóság úgy találta, hogy a vállalkozás megsértette az [EUMSZ 101. vagy 102.] cikket. Lásd a C‑3/06. P. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007. február 8‑án hozott ítéletet (EBHT 2007., I‑1331). Lásd továbbá az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló bizottsági iránymutatást (HL 2006. C 210, 2. o.). A vállalkozásra kiszabott bírság meghatározott körülmények között számottevően növekedhet a cégcsoporthoz tartozó leányvállalat korábbi versenyjogi jogsértése miatt.
(40)  –	Hivatkozás a 10. lábjegyzetben.
(41)  –	És az RQ‑ra.
(42)  –	Bár egyes esetekben viszonylag könnyen lehetséges azon színlelt megállapodások azonosítása, és így figyelmen kívül hagyása, amelyeket a vélelem alkalmazásának megakadályozása céljából kötöttek, úgy gondolom, hogy az esetek túlnyomó többségében ez a lehetőség nem áll fenn, különösen ahol a 100%‑os tulajdonban álló leányvállalat több mint egy holding, és ezért a vélelem és annak előnyei megsemmisülnek.
(43)  –	Az uniós versenyjogi jogszabályok megsértéséért kiszabott bírságok elrettentő célját és e cél biztosításának szükségességét nem veszélyezteti vagy hiúsítja meg a vállalkozások átszervezése, amint azt legutóbb a Bíróság a 37. lábjegyzetben hivatkozott ETI és társai ügyben hozott ítéletében, a C‑76/06. P. sz., Britannia Alloys & Chemicals kontra Bizottság ügyben 2007. június 7‑én hozott ítéletének (EBHT 2007., I‑4405. o.) 22–29. pontjában, valamint a C‑101/07. P. és C‑110/07. P. sz., Coop de France bétail et viande és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2008. december 18‑án hozott ítéletének (EBHT 2008., I‑10193. o.) 96–98. pontjában is megállapította.