62024CJ0409_RES
C‑409/24. sz. ügy
J‑GmbH
kontra
Finanzamt K
(a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2026. március 5.
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – A hozzáadottérték‑adó (héa) közös rendszere – 2006/112/EK irányelv – 98. cikk – A tagállamok azon lehetősége, hogy bizonyos termékértékesítésekre és szolgáltatásnyújtásokra kedvezményes héamértéket alkalmazzanak – Szállodák vagy más hasonló létesítmények által nyújtott rövid távú szállás – A III. melléklet 12. pontja – A szállodákban és hasonló létesítményekben nyújtott elszállásolásra alkalmazandó kedvezményes héamérték – Az elszállásoláshoz kapcsolódó járulékos szolgáltatások – Az adóköteles tevékenységek szétválasztásának mechanizmusát előíró nemzeti szabályozás – A kedvezményes héamérték alkalmazásának hiánya olyan szolgáltatásokra, amelyek nem közvetlenül az elszállásolást szolgálják – Az adósemlegesség elve”
Az adójogszabályok harmonizálása – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – A tagállamok azon lehetősége, hogy bizonyos termékértékesítésekre és szolgáltatásnyújtásokra kedvezményes adómértéket alkalmazzanak – Kedvezményes adómérték alkalmazása a rövid távú szálláshely‑szolgáltatásra – A rövid távú szálláshely‑szolgáltatásra közvetlenül nem szolgáló járulékos szolgáltatások kizárása – Megengedhetőség – Feltételek – A rövid távú szálláshely‑szolgáltatás főszolgáltatásához kapcsolódó járulékos szolgáltatások – Hatás hiánya
(2006/112 tanácsi irányelv, 98. cikk, (1) és (2) bekezdés, valamint III. melléklet, 12. pont)
(lásd: 50–59., 67–75. pont és a rendelkező rész)
Összefoglalás
A Bundesfinanzhof (szövetségi pénzügyi bíróság, Németország) által három különböző ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában eljáró Bíróság megerősíti a tagállamok azon lehetőségét, hogy bizonyos feltételek mellett kizárják a szállodákban és hasonló létesítményekben nyújtott rövid távú szálláshely‑szolgáltatásokra alkalmazandó kedvezményes hozzáadottértékadó‑mérték (héa) hatálya alól azokat a szolgáltatásokat, amelyek nem közvetlenül az ilyen szállást szolgálják, még akkor is, ha azok ahhoz képest járulékosnak tekinthetők.
A C‑409/24. sz. ügyben a J, egy német jog szerinti társaság, szállodát és éttermet üzemeltetett, amely olyan parkolóval rendelkezett, amelyet felár nélkül használhattak a szálloda vendégei. A szálláshely‑szolgáltatás az éjszakai szálláson kívül egy opcionális reggelit is tartalmazott, amelynek árát levonták a teljes kiszámlázott összegből, ha az ügyfelek úgy döntöttek, hogy lemondanak róla.
Mivel a J úgy ítélte meg, hogy az éjszakázás, a reggeli és a parkolóhelyek rendelkezésre bocsátása egységes szolgáltatásnak minősül, a nemzeti szabályozás által a rövid távú szálláshely‑szolgáltatásokra előírt 7%‑os kedvezményes héamértéket (
1
) alkalmazta a szolgáltatás egészére.
Márpedig a Finanzamt K (K adóhatóság, Németország) úgy ítélte meg, hogy a reggelit és a parkolóhelyek rendelkezésre bocsátását el kell választani a szálláshely‑szolgáltatástól, és azokat 19%‑os általános héamértékkel kell adóztatni. A J panaszokat nyújtott be az adóhatóság által kibocsátott adómegállapító határozatokkal szemben, amelyeket elutasítottak.
A C‑410/24. sz. ügyben D 2013‑ban egy panziót üzemeltetett, és a teljes átalányárba foglalt éjszakázást és reggelit kínált ügyfeleinek, függetlenül attól, hogy az ügyfelek ez utóbbit igénybe vették‑e, vagy sem.
D, miután 2013‑ban a fent hivatkozott 7%‑os kedvezményes héamérték és a 19%‑os általános héamérték alá tartozó ügyleteket vallott be, 2018‑ban azt kérte, hogy a rövid távú szálláshely‑szolgáltatás keretében nyújtott valamennyi szolgáltatás egységes szolgáltatásként az említett kedvezményes adómérték alá tartozzon, amely kérelmet a Finanzamt F (F adóhatóság, Németország) elutasított.
A C‑411/24. sz. ügyben a német jog szerinti D társaság 2011‑ben két, parkolóval és wifi hálózattal rendelkező szállodát üzemeltetett. Az egyik szálloda ezenkívül rendelkezett fitnesz‑ és wellnesslétesítményekkel. Ezeket a szolgáltatásokat és létesítményeket a szállodák ügyfelei további költségek nélkül használhatták.
A D e szolgáltatásokat rövid távú szálláshoz kapcsolódó járulékos szolgáltatásokként tüntette fel, amelyekre a 7%‑os kedvezményes héamértéket kell alkalmazni. Mindazonáltal a Finanzamt A (A adóhatóság, Németország) határozatot hozott, amelyben megállapította, hogy ezen ügyletek a 19%‑os általános héamérték alá tartozó ügyleteknek minősülnek.
Az érintett adóhatóságok első fokon hozott határozataival szembeni kereseteik elutasítását követően az alapeljárások felperesei felülvizsgálati kérelmeket nyújtottak be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
E bíróság úgy ítélte meg, hogy az opcionális reggeli biztosításán kívül, amely önálló szolgáltatásnak minősül, a parkolóhelyek, a fitnesz‑ és a wellnesslétesítmények rendelkezésre bocsátása, valamint a szálloda wifi hálózatához való hozzáférés és az árba foglalt reggeli biztosítása (a továbbiakban: az alapügyekben szóban forgó szolgáltatások) a rövid távú szálláshely‑szolgáltatáshoz képest járulékos szolgáltatásnak minősül, mivel az ügyfelek által fizetett teljes ár nem változott aszerint, hogy az ügyfelek használják‑e őket, vagy sem. Mindazonáltal, mivel e szolgáltatások nem közvetlenül rövid távú szálláshely‑szolgáltatást szolgálták, azokat a nemzeti szabályozásnak megfelelően el kell választani a főszolgáltatástól, vagyis a rövid távú szálláshely‑szolgáltatástól, következésképpen azokat ki kellett zárni a kedvezményes héamérték alkalmazásából.
A kérdést előterjesztő bíróságnak mindazonáltal kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az ilyen szabályozás összeegyeztethető‑e a 2006/112 irányelv (
2
) III. mellékletének 12. pontjával összefüggésben értelmezett 98. cikkének (1) és (2) bekezdésével.
E körülmények között úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából kérdéseket terjeszt a Bíróság elé.
A Bíróság álláspontja
A héairányelv 96. cikkében foglalt azon elvtől eltérve, amely szerint minden tagállam egyetlen általános héamértéket alkalmaz a termékértékesítésre és a szolgáltatásnyújtásra, ezen irányelv 98. cikkének (1) és (2) bekezdése elismeri a tagállamok azon lehetőségét, hogy az ugyanezen irányelv III. mellékletében szereplő termékértékesítésekre és szolgáltatásnyújtásokra egy vagy két kedvezményes héamértéket alkalmazzanak.
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy a kedvezményes héamérték alkalmazását e kategóriák bizonyos konkrét és sajátos szempontjaira korlátozzák.
Mindazonáltal ahhoz, hogy a tagállamok élhessenek a kedvezményes héamérték szelektív alkalmazására vonatkozó lehetőségükkel, két feltétel együttes teljesülése szükséges, egyrészről az, hogy a kedvezményes adómérték alkalmazása érdekében a szóban forgó szolgáltatáskategóriának csak a konkrét és sajátos területeit különítsék el, másrészről pedig az, hogy tartsák tiszteletben az adósemlegesség elvét.
Az első feltételt illetően meg kell határozni, hogy a nemzeti szabályozás értelmében kedvezményes héamérték alá tartozó, rövid távú szálláshely‑szolgáltatások mint olyanok objektív, egyértelmű és pontos kritériumok alapján azonosíthatók‑e a héairányelv III. mellékletének 12. pontjában szereplő kategóriába tartozó egyéb szolgáltatásoktól elkülönítve.
A jelen ügyben a nemzeti szabályozás előírja, hogy a kedvezményes héamértéket kell alkalmazni a lakóhelyiségek és szobák bérbeadására, valamint kempingterület rövid távú bérbeadására, kivéve azokat a szolgáltatásokat, amelyek nem közvetlenül a bérbeadásra szolgálnak, még akkor is, ha e szolgáltatásokat a bérbeadás díja ellentételezi.
Ezenkívül e szabályozás meghatározza a rövid távú szállásadáshoz közvetlenül kapcsolódó szolgáltatásokat, és szintén nem kimerítő jelleggel felsorolja azokat a szolgáltatásokat, amelyekre nem alkalmazható a kedvezményes héamérték.
Így az ilyen pontosítások – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatokra is figyelemmel – alkalmasak arra, hogy lehetővé tegyék a kedvezményes héamérték alá tartozó szálláshely‑szolgáltatások pontos azonosítását, és elkülönítsék azokat a szóban forgó kategóriába tartozó egyéb szolgáltatásoktól, az első feltétel tehát teljesül.
A Bíróság lényegében úgy ítélte meg, hogy e következtetést nem kérdőjelezi meg az a tény, hogy az alapügyekben szóban forgó szolgáltatásokat, amelyek árát beleszámítják a rövid távú szálláshelyek teljes átalányárába, az átlagos fogyasztó szempontjából e szálláshoz képest járulékosnak lehet tekinteni.
Az adósemlegesség elvének tiszteletben tartására vonatkozó második feltételt illetően a Bíróság emlékeztet arra, hogy ezen elvvel ellentétes, ha a héa szempontjából az egymással versenyző hasonló termékeket vagy szolgáltatásokat eltérően kezelik.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a termékek és a szolgáltatások akkor hasonlóak, ha hasonló tulajdonságokkal rendelkeznek, és a fogyasztó azonos igényeit elégítik ki, így a fogyasztó szempontjából egymással helyettesíthető viszonyban állnak.
Ilyen helyettesítési viszony esetén az általános héamértéknek az alapügyekben szóban forgó szolgáltatásokra történő alkalmazása nem sérti az adósemlegesség elvét, amennyiben e szolgáltatásokra, amennyiben azokat egy másik gazdasági szereplő önállóan nyújtja, szintén az általános héamértéket kell alkalmazni.
E tekintetben, mivel a kérdést előterjesztő bíróság szerint a nemzeti szabályozás lehetővé teszi azon szolgáltatásoknak a rövid távú szálláshely‑szolgáltatástól való elválasztását, amelyek nem közvetlenül e szállásadást szolgálják, és arra ugyanazon adómértéket alkalmazzák, mint amelyet a más gazdasági szereplők által közvetlen közelben nyújtott ugyanezen szolgáltatásokra kell alkalmazni, az ilyen szabályozás nem tűnik összeegyeztethetetlennek az adósemlegesség elvével.
E tényezőkre tekintettel a Bíróság úgy ítéli meg, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás összeegyeztethető a héairányelv III. mellékletének 12. pontjával összefüggésben értelmezett 98. cikkének (1) és (2) bekezdésével.
(
1
)	A 2005. február 21‑i Umsatzsteuergesetz‑nek (a forgalmi adóról szóló törvény, BGBl. 2005. I. 386. o.) az alapügy tényállására alkalmazandó változata szerinti 12. §‑a (2) bekezdésének 11. pontja előírja: „(2) Az adó mértéke 7%‑ra csökken a következő ügyletek esetében: […] 11. A gazdasági szereplő által idegenek rövid távú elszállásolására fenntartott lakóhelyiségek és szobák bérbeadása, valamint kempingterület rövid távú bérbeadása. Az első mondat nem vonatkozik a bérbeadáshoz közvetlenül nem kapcsolódó szolgáltatásokra, még ha e szolgáltatások megfizetésére a bérbeadásért fizetett ellenszolgáltatással együtt kerül is sor”.
(
2
)	A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.; a továbbiakban: héairányelv).