62003CC0181_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Bíróságnak az Albert Nardone által benyújtott, az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a Nardone kontra Bizottság ügyben 2003. február 26‑án hozott, az Európai Közösségek Bizottsága 2000. március 20‑i, számára rokkantsági nyugdíj megállapítását megtagadó határozata megsemmisítését elutasító ítéletének (a továbbiakban: a megtámadott ítélet)(2) hatályon kívül helyezését kérő fellebbezésről kell döntenie. A fenti határozatban a Bizottság a rokkantsági nyugdíj megállapítása iránti kérelmet az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) VIII. melléklete 13. cikkében előírt feltételek hiánya miatt elutasította.
2. Ez az ügy csak első ránézésre tűnik egyszerűnek. Valójában összetett jogi problémát vet fel. Ráadásul az azbeszttel összefüggő foglalkozási betegségekkel kapcsolatos, amely terület különleges és érzékeny jellegét mind a tagállamok, mind a Közösség elismerik(3) . A Bíróságnak, jelen ügyben történő döntése során, mindenképpen tekintettel kell lennie a helyzet különlegességére.
I – A fellebbezés ténybeli és jogi háttere
3. A személyzeti szabályzat 78. cikkének első bekezdése úgy rendelkezik, hogy „az a tisztviselő, aki az előmeneteli csoportjába tartozó beosztáshoz kapcsolódó feladatok ellátásában akadályozó teljes végleges rokkantságban szenved, a VIII. melléklet 13–16. cikkében meghatározott módon rokkantsági nyugdíjra jogosult”. A következő bekezdés szerint „a rokkantsági nyugdíj a tisztviselő alapilletményének 70%‑a, ha a rokkantság feladatainak ellátása során vagy azzal kapcsolatban, foglalkozási megbetegedés miatt, közérdekből tett cselekedet miatt vagy saját életének egy másik emberi élet megmentése érdekében történt kockáztatása miatt következett be”. A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13. cikke úgy rendelkezik, hogy „az 1. cikk (1) bekezdésének rendelkezéseire is figyelemmel az a 65 évesnél fiatalabb tisztviselő, akire vonatkozóan a rokkantsági bizottság a nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt olyan tartós teljes rokkantságot állapít meg, amely megakadályozza egy, az előmeneteli csoportja szerinti beosztással járó feladatok [helyesen: amely megakadályozza az előmeneteli csoportja szerinti beosztással járó feladatai] ellátásában, és akinek erre való tekintettel meg kell szüntetnie [helyesen: erre való tekintettel fel kell függesztenie] a Közösségeknél fennálló szolgálati jogviszonyát, a munkaképtelenség időtartamára a személyzeti szabályzat 78. cikke szerinti rokkantsági nyugdíjra jogosult”.
4. Nardone 1963‑ban lépett az ESZAK Főhatóságának szolgálatába. 1971‑ben a Bizottság tisztviselője lett, a Brüsszelben (Belgium) található Berlaymont épület alagsorában, majd félemeletén található lakatosműhely vezetőjeként dolgozott. 1981‑ben lemondott tisztségéről, és állítása szerint azóta az egészségi állapota nem teszi lehetővé számára kereső tevékenység folytatását.1999. november 18‑án, a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján munkahelyi ártalom miatti rokkantsági nyugdíj megállapítása iránti kérelmet terjesztett elő. Kérelmében a fellebbező úgy értékelte, tüneteit az okozta, hogy a Bizottságnál, munkavégzése során, hosszú időn kerül azbesztártalomnak volt kitéve. A Bizottság a fenti kérelmet 2000. március 20‑án kelt határozatában elutasította (a továbbiakban: vitatott határozat).
5. Nardone a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a fenti határozat ellen. E panasz hallgatólagos elutasítását követően keresetet terjesztett elő a vitatott határozat megsemmisítése érdekében.
6. E kereset utasította el a megtámadott ítéletet. Miután az ítélet 14. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a kereset, helyesen, nem a Bizottság 1981. október 26‑i, a felperes lemondását elfogadó határozata, hanem a vitatott határozat ellen irányul, a keresetet elfogadhatónak nyilvánította. Érdemben viszont teljes egészében elutasította a megsemmisítés iránt felhozott jogalapokat.
7. Elsőként, az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a felperes által hivatkozott általános jogelvek alkalmazásáról nem határozhat, mivel a felperes nem a szabályzat érdemi rendelkezései ellen nyújtott be törvényességi kifogást. Ugyanezen a címen megállapítja azt is, hogy a Bizottság arra a röviden, de világosan kifejtett okra hivatkozva utasította el a rokkantsági nyugdíj megállapítása iránti kérelmet, hogy nem a felperes egészségi állapotával kapcsolatos feltételek, hanem a személyzeti szabályzatban, illetve annak VIII. mellékletében előírt jogállási feltételek hiányoznak. Az Elsőfokú Bíróság, e körülmények között, elutasította a hatáskörrel való visszaélésre alapított jogalapot.
8. Az Elsőfokú Bíróság mindenesetre szükségesnek ítélte annak vizsgálatát, hogy a Bizottság a vitatott határozatban helyesen alkalmazta‑e a személyzeti szabályzat érdemi rendelkezéseit. E tekintetben arra a következtetésre jutott, hogy a rokkantsági eljárás megindításának feltételei hiányoztak. Egyrészt megállapítja, hogy az 1981‑ben lemondott felperes, aki rokkantsági nyugdíj megállapítása iránti kérelmét 1999‑ben terjesztette elő, nem felel meg azon követelménynek, hogy csak azon tisztviselő tekintetében lehet rokkantsági eljárást lefolytatni, aki azért kénytelen felfüggeszteni tisztsége gyakorlását, mert rokkantsága miatt képtelen a továbbiakban feladatait ellátni. Másrészt, az is egyértelmű, hogy az 1981‑ben lemondott felperes a személyzeti szabályzat második feltételének sem felel meg, amely szerint az érintett tisztviselő nyugdíjjogosultsága megszerzésének ideje alatt lehet megindítani a rokkantsági nyugdíj megállapítása iránti eljárást.
9. Fellebbezésében a fellebbező a téves indokolás két olyan jogalapjára hivatkozik, amelyek közül, az Elsőfokú Bíróság szerint, bármelyik helyt adhatna a rokkantsági nyugdíj megállapítása iránti eljárás megindításának.
10. Mielőtt a fellebbezést vizsgálnánk, emlékeztetni kell arra, hogy a jogvita a rokkantsági nyugdíj megállapítása iránti eljárás megindításának tárgyában hozandó döntésről, nem pedig magáról a nyugdíj megállapítása tárgyában hozandó végső határozatról szól. Annak ellenére, hogy a személyzeti szabályzat nem tesz különbséget e két, egymással szoros kapcsolatban álló határozat között, a feltételeik külön-külön meghatározottak. A személyzeti szabályzat rendszerében az eljárás megindítására vonatkozó határozat különbözik magától a tisztviselő számára a rokkantsági nyugdíjat megállapító határozattól. A Bizottság először rokkantsági bizottságot hív össze, amelynek határozata alapján fog dönteni a Bizottság a rokkantsági nyugdíj odaítélése tárgyában. Ennek keretében egy speciális, orvos szakértőkből álló bizottság összehívása általában megkövetelt vizsgálati eszköz az olyan összetett ügyekben, ahol tudományos értékelés is szükséges, ennek célja pedig az, hogy lehetővé tegye a hatóság számára, hogy az okok teljes ismeretében hozza meg döntését(4) .
II – A fellebbezés jogalapjainak vizsgálata
11. A fellebbezés alapvető kérdése az, hogy az a tisztviselő, akit foglalkozási betegsége szolgálati jogviszonya megszűnését követően képtelenné tesz feladatai ellátására, élhet‑e a személyzeti szabályzat szerinti jogaival a rokkantsági nyugdíj megállapítása érdekében akkor, amikor betegségének okára fény derül. Jelen esetben úgy tűnik, hogy ezt a jogszabályok nem teszik lehetővé. A megtámadott ítélet, legalábbis úgy tűnik, szigorúan alkalmazta a személyzeti szabályzat előírásait. Ráadásul mindezt az Elsőfokú Bíróság, valamint a Bíróság e témában hozott, egyértelmű határozatai is alátámasztani látszanak. Az Elsőfokú Bíróság érvelése során különösen a Bíróság Bähr kontra Bizottság ügyben(5) 1984. május 17‑én hozott ítéletére hivatkozik, illetve a Bíróság által lefektetett elveket követő, Coussios kontra Bizottság ügyben 1999. június 3‑án hozott saját ítéletére(6) .
12. Jelen ügynek tehát két aspektusa van. Egyrészt határozni kell a Bíróság ítélkezési gyakorlatának értelmezéséről, másrészt a személyzeti szabályzat rendelkezéseinek a jelen eset különleges körülményeinek megfelelő alkalmazásáról. Az ügy nehézsége abból adódik, hogy sem az ítélkezési gyakorlat, sem a személyzeti szabályzat nem utal hasonló körülményekre(7) .
III – A fellebbezés első jogalapjáról
A – A fellebbezés első jogalapjáról
13. A fellebbező, az első jogalapjában, a megtámadott ítélet és a Bíróság ítélkezési gyakorlata közötti ellentmondásra hivatkozik. Az Elsőfokú Bíróság alaptalanul nem tekintette megindíthatónak a rokkantsági eljárást akkor, amikor az erre vonatkozó kérelmet benyújtották. Az Elsőfokú Bíróság helytelenül értelmezte a Bíróság által a tárgykörben kialakított feltételt.
14. A személyzeti szabályzat meghatározza a rokkantsági nyugdíj megállapításának feltételeit. Nem rendelkezik ugyanakkor azokról a feltételekről, amelyek a 78. cikke szerinti rokkantsági eljárás megindításához szükségesek. E kérdéssel kapcsolatban a Bähr kontra Bizottság ítéletben(8) a Bíróság úgy nyilatkozott, hogy:
„A személyzeti szabályzat VIII. melléklete – a személyzeti szabályzat 78. cikke alapján a tisztviselőket megillető rokkantsági nyugdíj megállapítási feltételeit rögzítő – 13. cikkének egyértelmű megfogalmazásából az következik, hogy csak arra a tisztviselőre nézve lehet rokkantsági eljárást lefolytatni, akinek rokkantságára tekintettel fel kellett függesztenie szolgálati jogviszonyát.
Ebből az következik, hogy az a tisztviselő, akinek szolgálati jogviszonya több éve megszűnt, és akit betegsége képtelenné tenne feladatai ellátására, ha tisztségét még gyakorolná, nem jogosult – csupán ezen az alapon – rokkantsági eljárás megindítását kérelmezni.”
15. A megtámadott ítélet 31. és 32. pontjában az Elsőfokú Bíróság kifejezetten erre az ítélkezési gyakorlatra támaszkodott. Ennélfogva egyszerűnek tűnt annak megállapítása, hogy az 1981‑ben lemondott fellebbező, aki 1999‑ben terjesztette elő rokkantsági nyugdíj megállapítása iránti kérelmét, a Bíróság által is leírt helyzetben van. Ebből természetesen következett, hogy a nyugdíj megállapításának első feltétele nem teljesül.
16. Vitathatatlan az a tény, hogy Nardone munkaviszonyának megszüntetése után terjesztette elő kérelmét. Következik‑e ebből, hogy a Bizottság tekintheti őt úgy, mint olyan volt tisztviselőt, akit foglalkozási betegsége képtelenné tenne feladatai ellátására, ha tisztségét még gyakorolná? Érvelésében az Elsőfokú Bíróság, úgy tűnik, úgy ítélte meg, hogy pusztán az a tény, hogy a szolgálati viszony megszüntetése után terjesztették elő a kérelmet, akadálya a rokkantsági eljárás megindításának.
17. A Bíróság ítélkezési gyakorlatának viszont nem ez a pontos értelmezése. A fent idézett Bähr kontra Bizottság ítéletben, véleményem szerint, a Bíróság csupán arra szorítkozott, hogy a rokkantsági nyugdíj megállapításának a személyzeti szabályzatban meghatározott feltételeiből vezette le az eljárás megindításának feltételeit. A rokkantsági eljárást nem lehet megindítani, ha nem teljesül mind a rokkantsági állapot, mind az a tény, hogy a közösség valamely szervénél teljesített szolgálat során következik be olyan tartós betegség, amely akadálya a szolgálat további folytatásának. A foglalkozási betegség miatt igényelt rokkantsági nyugdíj igénylésénél e két feltétel teljesülése még nem elegendő, ezenfelül okozati összefüggésnek is kell lennie a kettő között. Bizonyítani szükséges, hogy „a szolgálat teljesítése volt a betegség megjelenésének, vagy egy már meglévő betegség súlyosbodásának alapvető vagy döntő oka”(9) . Ebből következően egyértelműnek tűnik, hogy egy „későbbi tényre” történő hivatkozás, amely a szolgálat gyakorlásának idején és helyén kívül következett be, ennélfogva pedig azzal összefüggésben nem áll, nem szolgálhat alapul a rokkantsági eljárás megindításához. Abban az esetben, ha a szolgálat gyakorlása és a betegség közötti kapcsolat nem áll fenn, nincs helye az eljárás megindításának.
18. Következésképpen, a kérelmek későbbi benyújtása általánosságban kizárja az eljárás megindításának lehetőségét, és nem azért, mert késedelmesen nyújtották be őket, hanem mert bizonyíthatatlanná teszik az összefüggést a rokkantságot okozó betegség és a foglalkozás gyakorlása között. Valójában tehát az a vélelem, hogy egy később benyújtott kérelem a szolgálat gyakorlását követően bekövetkezett tényre utal, amely nem függ össze a szolgálattal. Mivel egy ilyen kérelem láthatóan nem teljesíti a rokkantsági nyugdíj megállapításához szükséges feltételeket, joggal tekinthető úgy, mint amely minden alapot nélkülöz.
19. Ebben az ügyben viszont a fellebbező nem egy „későbbi tényre” hivatkozik. Kérelmét olyan, a betegsége természetével kapcsolatos „új körülményekre” alapozza, amelyekre a szolgálati jogviszony megszüntetése után derült fény. Hozzá kell tennünk, hogy a fellebbező betegségének foglalkozási betegség jellegét a Bizottság már elismerte a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti, a foglalkozási megbetegedésből eredő rokkantság miatti kártérítési igény miatt indított eljárás során(10) . Igaz, hogy e két eljárás nem azonos, a 73. cikk alapján elismert rokkantság nem jelenti automatikusan a személyzeti szabályzat 78. cikke szerinti rokkantsági eljárás megindításához való jogot(11) . A rokkantság elismerése mindemellett ahhoz elegendő, hogy a hivatkozott betegséget ne tekinthessék egyszerűen a szolgálat megszüntetésénél később bekövetkezett, attól független ténynek(12) . Az, hogy a fellebbező 1999‑ben terjeszti elő igényét, egyáltalán nem azért történik, mert ebben az időpontban éri őt új betegség, mint ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság érvelése a megtámadott ítélet 32. pontjában sugallja, hanem csak néhány éve diagnosztizálták és ismerték el, hogy a betegség, amelyben a fellebbező hosszú ideje szenved, foglalkozási jellegű megbetegedés.
20. Az Elsőfokú Bíróság helyesen ismerte fel, hogy különbséget kell tenni az eljárás megindítására vonatkozó kérelem időpontja és a betegség valódi megjelenésének időpontja között. Viszont a megtámadott ítélet 35–42. pontjában ezt a Bíróság a fent hivatkozott Bähr kontra Bizottság ügyben felvázolt feltételezésének alapul vételével tette meg. Vagyis az ítéletét a jelen fellebbezésben szereplő körülményektől teljesen különböző tények alapján hozta meg. Ráadásul, a Bíróság által abban az ügyben kifejtett indokolás szorosan kapcsolódik azon ügy körülményeihez. Felmerül tehát a kérdés, hogy a körülmények változása miatt nem kellett volna‑e az Elsőfokú Bíróságnak eltérnie a fenti indokolástól.
21. A fent idézett Bähr kontra Bizottság ügyben két különböző, egyrészt a szolgálat ellátásával kapcsolatos, másrészt egy ennél későbbi, a tisztviselő munkaképtelenségét okozó tényre hivatkoztak. A kérdés az volt, hogy fennáll‑e az okozati összefüggés a két tény között. Ha megállapítható, hogy a munkaképtelenséget okozó második szívinfarktus az elsőnek egyenes következménye, amely pedig a szolgálat teljesítésével szorosan összefüggött, a munkaképtelenség és a szolgálat gyakorlása közötti okozati összefüggés megállapítható. Ennek logikus következménye volt a rokkantsági eljárás megindításának engedélyezése. Hasonló esetben a két betegség közötti folytatólagos kapcsolat lehetővé tenné az okozati összefüggés megállapítását a munkaképtelenség és a szolgálat teljesítése között.
22. Egy ilyen „folytatólagos tényre” történő hivatkozás Verloren van Themaat főtanácsnok szerint igazolhatja a személyzeti szabályzat azon rendelkezése alóli kivételt, hogy rokkantsági nyugdíjat csak akkor lehet megállapítani, ha az érintett tisztviselő kénytelen felfüggeszteni tisztsége gyakorlását a Közösség valamely szervénél. Így arra a következtetésre jut, hogy „amennyiben az első és a második infarktus közötti okozati összefüggés kimutatható, és nem telt el viszonylag hosszabb idő a két infarktus között, valószínűleg nem érdemes a következményeket a melléklet egy rendelkezésének közbevetett mondatához („kénytelen felfüggeszteni tisztsége gyakorlását a Közösség valamely szervénél”) ilyen szigorúan kapcsolni(13) . Ezen indítvány alapján a Bíróság úgy döntött, figyelembe veszi az eset sajátosságát. Ítéletében kivételt tett azon szabály alól, amely szerint a hatóság nem köteles hivatalból meghatározni a munkaképtelenség okát(14) . Így „amikor megállapítást nyer, hogy a tisztviselőt végül sújtó munkaképtelenség egyenes és azonnali következménye a szolgálati viszony megszűnésekor fennálló egészségi állapotának”, a Bíróság úgy ítéli meg, hogy „a Bizottságnak vizsgálnia kellene, hogy a felperes egészségi állapota, akkor, amikor szolgálati viszonya megszüntetésére vonatkozó szándékát kifejezte, lehetővé tette volna‑e a szolgálat folytatását abban az esetben, ha a kérelmező nem dönt a szolgálat megszüntetése mellett”(15) . Mivel a Bizottság nem teljesítette e kötelezettségét, a rokkantsági bizottság összehívását elutasító határozatának jogellenessége megalapozható.
23. Annak ellenére, hogy a megtámadott ítélet 36. cikkében elismeri, hogy „a Bähr kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló tényállás körülményei jelentősen különböznek a szóban forgó esetben előfordulóktól”, az Elsőfokú Bíróság mégis ugyanazt az elemzést alkalmazza jelen ügyben is: arra keres választ, hogy fennállt‑e a Bizottság kötelezettsége a rokkantsági bizottság összehívására a felperes lemondásának időpontjában. Ez pedig annak megállapításához vezetett, hogy a Bizottságnak és a felperesnek a felperes 1981‑es, a lemondáskor fennálló egészségi állapotával kapcsolatos tájékozatlansága mentesíti a Bizottságot minden, a rokkantsági bizottság összehívásával kapcsolatos kötelezettsége alól.
24. Ez meglepő következtetés. Nyilvánvaló, hogy Nardone helyzete eltér Bährétól. Az utóbbi egy olyan „súlyos és tartós tényre” hivatkozott, amely, ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 41. pontjában kifejtette, egy felismert és bizonyos esetekben idő előtti következményekkel járó betegséget jelentett. Az előbbi viszont foglalkozási megbetegedésre hivatkozik, amely betegség foglalkozási jellegére csak később derült fény. Így míg Bähr egy kezdetektől fogva ismert tény folytatólagosságára
alapozta kérelmét, Nardone új elemre hivatkozik, mivel csak később ismerték fel a betegségnek a szolgálat ellátásával való kapcsolatát. Jelen ügyben nem lehetett 1981‑ben teljes biztonsággal azt állítani, hogy a bekövetkezett keresőképtelenség közvetlen és azonnali következménye a fellebbező szolgálati jogviszonya megszüntetésekor fennálló egészségi állapotának. Nem állíthatjuk ugyanakkor azt sem, hogy ez a kapcsolat nem állt fenn. Olyan betegség esetén viszont, amelynek természete és következményei csak egy viszonylag hosszabb lappangási időszak után jelentkeznek, az összefüggést nyilván csak utóbb lehet megállapítani. Ilyen esetben a tisztviselő betegségének valós jellegére vonatkozó információ csak a betegség tüneteinek első jelentkezését követően állapítható meg.
25. Fontos különbséget tenni a betegség bekövetkezése, azaz azon időpont, amikor az kialakul, és a betegség teljes megjelenése, azaz azon időpont között, amikor következményei érezhetőek, és amikor annak okai az érintett tudomására jutnak. Emlékeztetünk arra, hogy jelen esetben a szolgálat gyakorlásának ideje alatt az azbeszt jelenlétének, valamint felhasználásának hatásai nem voltak ismeretesek a fellebbező számára. Így tehát szolgálati viszonyának megszüntetésekor nem vizsgálhatta, hogy létezik‑e összefüggés a már megjelent betegség és szolgálatának ellátása között.
26. Figyelembe véve e körülményeket, a jelen ügyben felmerült probléma nem ugyanazokat a kérdéseket veti fel, mint az említett Bähr kontra Bizottság ügy. Jelen esetben a kérdés nem az, hogy a Bizottság eleget tett‑e azon kötelességének, hogy hivatalból kezdeményezze a rokkantsági bizottság összehívását akkor, amikor a fellebbező a lemondását benyújtotta. Egyrészről, az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 14. pontjában, hogy a Bizottság 1981. október 26‑án kelt határozata, amelyben elfogadta a fellebbező lemondását, nem tárgya jelen ügynek. Másrészről, az is bizonyos, hogy e tekintetben a Bizottság minden vétkes mulasztása, amennyiben ilyen megállapítható, a Bizottság szerződésen kívüli károkozásának körébe tartozik, és független a rokkantsági nyugdíj megállapításától. Ennélfogva, jelen esetben az egyetlen probléma annak megállapítása, hogy az eljárás megindítható‑e az érdekelt kérelmére a betegség megjelenésének időpontjában.
27. Az a szabály, amely alapján csak a szolgálat felfüggesztése előtt benyújtott kérelem esetén lehet megindítani az eljárást, érthetően, a szolgálattal összefüggő „balesetekre” vonatkozik. Ilyen esettel foglalkozott az Elsőfokú Bíróság a fent idézett Coussios kontra Bizottság ügyben. Amennyiben, ahogy ebben az esetben, az Elsőfokú Bíróság nem fogadja el a rokkantsági nyugdíj megállapítását elutasító határozat elleni keresetet, ennek az az oka, hogy a kérelmező számára lehetséges volt benyújtani kérelmét, mivel még mindig tartott a szolgálata(16) . Ugyanez a szabály elfogadható még a „folyamatos tény” esetében is, amelynek következményei előre láthatók, és a tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszüntetésekor fennálló egészségi állapotának egyenes és azonnali következményei, azzal a feltétellel, hogy a Bizottság számára kötelezettséget keletkeztet a rokkantsági bizottság kellő időben történő összehívására. Ez következik az idézett Bähr kontra Bizottság ügy ítéletéből is. Mindazonáltal ez a szabály már nem alkalmazható a jelen eset speciális körülményei között.
28. Ebben az esetben valójában annak megkövetelése, hogy a kérelmet, akár a Bizottság, akár a fellebbező a szolgálati viszony megszüntetése előtt előterjessze, teljesíthetetlen feltételt jelent. Ez ahhoz vezetne, hogy az eljárást alkalmazhatatlanná tenné olyan tisztviselők esetében, akik, mint jelen esetben is, valamilyen elváltozásos jellegű megbetegedésben szenvednek. A szolgálati jogviszony megszüntetése előtt a tisztviselők nem ismerhetik helyzetüket, és emiatt nem érvényesítik a tényleges ok tudatában nekik járó nyugdíjra vonatkozó igényüket. Az, hogy a szolgálatról történő lemondást követően a Bizottság automatikusan elutasítja a rokkantsági bizottság összehívását, oda vezet, hogy minden lehetőség elvész számukra a valós helyzetüknek megfelelő helyreállításra.
29. Egy ilyen következmény elfogadhatatlan. Nem érvelünk azzal, mint ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 41. pontjában megtette, hogy a felperes maga sem volt tisztában 1981‑ben a belélegzett por egészségére gyakorolt hatásának jelentőségével, és hogy ez a tájékozatlansága fennmaradt 1992‑ig. Ha folytatjuk ezt az érvelést, akkor ahhoz, hogy a rokkantsági eljárás megindításához való jogát elismerjék, a fellebbezőnek mindaddig a Bizottság szolgálatában kellett volna maradnia, ameddig a betegséget fel nem ismerik, még akkor is, ha már nem lett volna képes feladatát ellátni. Egy ilyen érvelés valójában a fellebbező kettős szankcionálásához vezetne: egyrészt büntetné azért, mert egészségi állapota miatt idő előtt mondott le szolgálatáról, másrészt mindenképpen lehetetlenné tenné számára a nyugdíjhoz való jog érvényesítését. Nehéz a fellebbezőnek olyan információ hiányát felróni, amely információnak nem is lehetett a tudatában. Az az ismerethiány, amely a szolgálat gyakorlása során mindkét fél oldalán fennállt, nem változhat bármelyiküket sújtó szankcióvá. Mellőzve most a hivatkozott betegségről való tényleges állásfoglalást, nehezen érthető, hogy a fellebbezőt miért lehetne megfosztani ilyen körülmények között attól a jogától, hogy ügyét eljárás keretében vizsgálják meg.
30. Mindebből arra következtetek, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot a Bíróság ítélkezési gyakorlatának értelmezése során, mivel nem vette figyelembe annak a jelen esettől eltérő körülményeit és alkalmazási körét. Ebből következően a fellebbezés első jogalapját el kell fogadni.
B – A fellebbezés második jogalapjáról
31. A második jogalapban a fellebbező azt kifogásolja, ahogyan az Elsőfokú Bíróság a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13. cikkét alkalmazta. Többek között úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen határozott úgy, hogy a kérelem benyújtása nem a nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt történt.
32. A megtámadott ítélet 33. pontjában az Elsőfokú Bíróság valójában kifejti, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13. cikke szerint a rokkantsági nyugdíj iránt folyamodó tisztviselő tartós teljes rokkantságát a rokkantsági bizottság a nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt állapíthatja meg. A fellebbező mindenesetre úgy véli, hogy javára figyelembe kell venni, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján számára részleges rokkantság miatt juttatást ítéltek meg. Ez elegendő annak alátámasztására, hogy helyzetét felül kell vizsgálni, mivel, többek között, nyugdíjjogosultsága is újraéled.
33. Ez az érvelés nem helytálló. Nem kétséges, hogy a személyzeti szabályzat „nyugdíjrendszerről” szóló VIII. mellékletének 13. cikke szerinti nyugdíj az öregségi nyugdíj(17) . Ahogy azt a Bizottság is hangsúlyozza, a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti juttatás nem jön számításba a melléklet 2. és 3. cikkében meghatározott öregségi nyugdíj számítása során. Ebből az következik, hogy e juttatás elnyerése nem tekinthető úgy, mintha a fellebbező a nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt nyújtotta volna be rokkantsági nyugdíj iránti kérelmét.
34. E jogalap vizsgálata kapcsán ugyanakkor meg kell válaszolni azt a kérdést, hogy vajon az Elsőfokú Bíróság helyesen tekintette‑e a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13. cikkében szereplő „feltételt” a rokkantsági eljárás megindításának jelen esetben akadályát képező feltételként.
35. A személyzeti szabályzat 78. cikke a nyugdíj juttatását egyértelműen a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13–16. cikkeiben meghatározott feltételekhez köti. Meg kell tehát határozni a 13. cikkben írt szabály pontos hatókörét, miszerint a tisztviselő rokkantsági nyugdíj iránti kérelmét a nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt lehet elismerni. A szabály célja egyértelmű: segít elkerülni a különböző nyugdíjrendszerek juttatásainak halmozódását. A jogalkotó részéről igazságosnak tűnik az a megoldás, hogy az a volt tisztviselő, aki nyugdíjhoz való jogát már érvényesítve öregségi nyugdíjat kap, ne részesülhessen egy második nyugdíjban is, amelynek kifejezett célja, hogy szükség esetén pótlólagos juttatásként szolgáljon. E feltételek között a 13. cikk e jogvita tárgyát képező rendelkezése úgy értendő, mint amely a rokkantsági nyugdíjra jogosult személyek körét határozza meg. Másfelől, a Bizottság más körülmények között elismerte, hogy amint a rokkantsági nyugdíj megállapításának személyzeti szabályzatban meghatározott alapvető feltételei teljesülnek, és nem áll fenn a nyugdíjak halmozódásának veszélye, nem lehet a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13. cikke alapján lezárni az ügyet(18) . Ugyanebben az értelemben a Corte costituzionale (Olaszország) kimondta, hogy a törvény nem foszthatja meg a dolgozókat a rokkantsági nyugdíjtól, még akkor sem, ha az erre vonatkozó kérelmet a nyugdíjkorhatár elérését követően terjesztették elő, mivel vannak olyan esetek, amikor még ekkor sem jogosult valaki öregségi nyugdíjra(19) .
36. Meggondolatlanság lenne a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13. cikkében megfogalmazott szabályt a nyugdíjak halmozódásának tilalmán túlra is kiterjeszteni. Emlékezzünk, hogy ez a szabály a személyzeti szabályzat „nyugdíjrendszerekre” vonatkozó VIII. mellékletében helyezkedik el. Az az utalás, amely a személyzeti szabályzat 78. cikkét e feltételektől teszi függővé, nem úgy értelmezendő, mint amely a személyzeti szabályzatban meghatározott lényeges feltételekhez képest újabb feltételeket szab a rokkantsági nyugdíjhoz való jogosultsággal kapcsolatban, hanem csak mint egy garanciális szabály alkalmazásának módját meghatározó szabály. Az említett 13. cikk tehát e tekintetben egyszerű kivételként tekinthető. Ha teljesülnek is a rokkantsági nyugdíjra való jogosultság feltételei, nem történik meg annak kifizetése, ha az érintett tisztviselő már részesül öregségi nyugdíjban.
37. Mindenestre, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 13. cikkének nem az a célja, hogy további korlátot vezessen be a személyzeti szabályzat 78. cikkére vonatkozóan. A Bíróság korábban kimondta, hogy egy jogszabály mellékletében megjelenő szabály nem semmisítheti meg annak az elsődleges szabálynak az érvényesülését, amelyhez kapcsolódik(20) . Más összefüggésben kimondta, hogy egy mellékletben szereplő határidő nem döntő, az csak a gondos ügyintézés érdekében történő előírás(21) . Ebből következően úgy ítélem meg, hogy az említett VIII. melléklet nem állíthat jogi akadályt a nyugdíjjogosultság megnyílása elé, ha megállapítást nyert, hogy a nyugdíj megállapításának a személyzeti szabályzatban meghatározott feltételei vélhetően teljesülnek. Tehát a személyzeti szabályzat 78. cikkében szabályozott nyugdíj megállapításának egyetlen lényeges feltétele az, hogy okozati összefüggés álljon fenn a teljes és tartós munkaképtelenség, valamint a szolgálat ellátása között.
38. Jelen esetben elismert tény, hogy a fellebbező esetében nincs szó a nyugdíjak halmozódásáról. Kétségtelen, hogy szolgálati jogviszonya megszüntetésének időpontjában járt neki a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 12. cikkében meghatározott távozási díj. Annyi bizonyos, hogy ez a támogatás nem felel meg a rokkantsági nyugdíjnak, amelynek igénylése, a fent kifejtett körülmények miatt, 1981‑ben egyáltalán nem került szóba.
39. A személyzeti szabályzat 13. cikkének [helyesen: a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 13. cikkének] csak lényegesen korlátozott hatóköre lehet, amely kivétel formájában mutatkozik meg. Fő célja, hogy meghatározza a rokkantsági nyugdíj megállapításának eljárási szabályait. E tekintetben kimondja, hogy rokkantsági nyugdíjat csak a tisztviselő munkaképtelenségét okozó egészségi állapotának elismerését célzó speciális eljárást követően lehet megállapítani. Ezen eljárás keretében egészségügyi kérdésekről, az említett 13. cikk rendelkezései alapján, kizárólag a rokkantsági bizottság jogosult dönteni(22) .
40. Ebből tehát levonható az a következtetés, hogy az eljárás célja az, hogy biztosítsa valamely, a személyzeti szabályzatban biztosított jog érvényesülését és védelmét. A jog csak akkor működhet, ha létezik eszköz a védelmére ( Ubi jus, ibi remedium ). Ez az eljárási szabályok másik értelme: nemcsak azt szolgálják, hogy a döntéshez szükséges tények megállapíthatóak legyenek, hanem védelmet és garanciát is biztosítanak, azaz lehetőséget a címzettek számára a jogukhoz és annak érvényesítéséhez.
41. E körülmények között természetes általánosságban úgy ítélni, hogy a rokkantság megállapítására, időrendben, a szolgálat gyakorlásának idejéhez kapcsolódóan kerülhet sor. Ez az eljárási rendszer megfelel a gondos ügyintézés követelményének. Egyfelől, egyértelmű, hogy az okozati összefüggés sokkal könnyebben feltárható, ha az eljárás a szolgálat teljesítésének idejéhez kapcsolódik. Másfelől, e jogosultság nem állhat fenn a végtelenségig. Ezt követeli a jogbiztonság és a közérdek védelmének követelménye is.
42. Ugyanakkor biztosítani kell azt is, hogy a rokkantsági nyugdíjhoz való jog érvényesíthető legyen. Nem fogadható el, hogy e jog teljesen kimerül, még mielőtt gyakorlására lehetőség nyílna. Az Elsőfokú Bír óság érvelése viszont elkerülhetetlenül erre az eredményre vezet. Ha a rokkantsági bizottságnak a szolgálat időszakát követő összehívását megtagadják egy ilyen ügyben, teljes mértékben lehetetlenné válik a személyzeti szabályzatban meghatározott jog érvényesíthetősége(23) . Ezért nem gondolom azt, hogy ennek az eljárási rendnek a jelen eset feltételei között is tarthatónak kell lennie, amikor a teljes munkaképtelenséghez vezető betegség kialakul és jelentkezik ugyan a szolgálat ideje alatt, de az csak a szolgálati időszakot követően ismerhető fel.
43. A „nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt” feltételt nem lehet döntőnek tekinteni, amikor például a tisztviselőnek nem felróható véletlen késedelem miatt a rokkantsági bizottság a szolgálat során bekövetkezett rokkantság megállapítása iránt csak hat évvel a kérelem benyújtása után tud összeülni(24) . Logikátlan és igazságtalan lenne, ha nem engednénk időbeli eltérést a kérelem kezelése és a betegség bekövetkezése között olyan esetben, amikor az okozati összefüggést ‑ teljes bizonyossággal ‑ csak a szolgálati viszony megszűnését követő hosszabb lappangási időszakot követően lehet megállapítani. Ez nem jelenti azt, hogy a rokkantsági bizottság összehívására nyitva álló határidőnek korlátlanul hosszúnak kellene lennie. De létezik egy olyan ésszerű határidő a betegség foglakozási megbetegedés jellegének felismerésétől számítva, amelyen belül meg kellene engedni a nyugdíj kérelmezését. Egy ettől eltérő ítélet egy egyéni jog gyakorlását kizárólag a hivatal jó szándékától tenné függővé, és az azonos jogokkal rendelkező tisztviselők között egyenlőtlenséget teremtene betegségük jellege alapján.
44. Így tehát úgy vélem, hogy a jelen eset körülményei között a személyzeti szabályzat VIII. mellékletében meghatározott feltételek nem értelmezhetők oly módon, hogy a fellebbezőt megfosszák attól a jogától, hogy foglalkozási megbetegedése miatt rokkantsági eljárás megindítását kérelmezhesse.
45. Az Elsőfokú Bíróság, mivel jelen eset körülményeihez képest tévesen értelmezte a személyzeti szabályzat rendelkezéseit, tévesen alkalmazta a jogot. Ebből következik, hogy a fellebbezés második jogalapját is el kell fogadni.
IV – A kereset vizsgálata
46. A Bíróság eljárási szabályzata 61. cikke első bekezdésének megfelelően, az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon kívül helyezése esetén, amennyiben az ügy alkalmas az ítélethozatalra, a Bíróság maga dönthet érdemben. Jelen esetben az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazása könnyen orvosolhatónak látszik. Ezért a Bíróságnak ítéletében határoznia kell az Elsőfokú Bíróság ítéletének hatályon kívül helyezett részeiben elutasított keresetben foglalt jogalapokról.
47. E jogalapokban a felperes arra hivatkozik, hogy jelen eset körülményei között a rokkantsági nyugdíjat annak ellenére meg kellene állapítani a volt tisztviselőnek, hogy már lemondott a szolgálatról.
48. Emlékeztetni kell, hogy a személyzeti szabályzat a foglalkozási megbetegedés miatti rokkantsági nyugdíj megállapítását két különálló feltételtől teszi függővé: az egyik a szolgálat megszakítása, annak pontosabb meghatározása nélkül, hogy ennek milyen formában kell történnie, a másik pedig az, hogy egy speciális bizottság kellő formában megállapítsa a tartós és teljes rokkantság bekövetkeztét. E rendelkezések alkalmazása és értelmezése során egyensúlyt kell találni egyrészt a tisztviselők személyzeti szabályzatban biztosított jogainak érvényesítése, másrészt a jogbiztonság és a Közösség (elsősorban pénzügyi) érdekeinek védelme között. Egy ilyen egyensúly megköveteli, hogy pontos határokat szabjunk a rokkantsági eljárás megindításának lehetőségére.
49. Mindenképpen a Bizottság feladata azt vizsgálni, hogy az esetről esetre változó körülmények között milyen feltételekkel alakítható ki ez az egyensúly. Viszont a Bíróság hatáskörébe tartozik annak vizsgálata, hogy a Bizottság döntése „ésszerű keretek” között maradt‑e, és hogy hatáskörét nem használta‑e „nyilvánvalóan téves módon”(25) . Feladata még többek között annak vizsgálata, hogy a Bizottság, határozataiban nem sértette‑e a személyzeti szabályzatban biztosított garanciákat, a közösségi jog által védett jogokat, valamint a gondos ügyintézés feltételeit.
50. Általánosságban kétségkívül megfelel a személyzeti szabályzatnak és alapelveinek, ha olyan tisztviselőkre korlátozzák az eljárás megindításának jogát, akik az erre vonatkozó kérelmet szolgálati viszonyuk megszüntetése előtt terjesztik elő. Viszont az azbeszttel kapcsolatos betegségek felismerésének körülményei miatt számomra szükségesnek tűnik annak kimondása, hogy az ilyen kérelmet a szolgálati viszony időszakán túl is el lehessen fogadni. Értelmezésem szerint két érvrendszer vezet ilyen eredményre.
51. Először is, az ilyen tisztviselők helyzete a betegség, munkahelyi baleset, kiszolgáltatottság, öregség, valamint az állás elvesztése esetén védelmet biztosító szociális ellátásokhoz való hozzájutás alapvető jogát veti fel. Ez a jog az 1961‑es európai szociális charta 12. cikkéből, valamint az 1989‑es, a munkavállalók alapvető szociális jogairól szóló közösségi charta 10. pontjából származik, amelyre az EK 136. cikk is kifejezetten utal. Ezt erősítette meg az Európai Unió alapvető jogi chartájának 34. cikke(26) . Annak ellenére, hogy nincs még jogilag kötelező ereje, mondhatjuk, hogy ez a charta kifejezi a közösségi jogrend által garantált alapvető jogokat, és hivatkozási alapul szolgál azokkal kapcsolatban(27) . A személyzeti szabályzat 78. cikkének éppen az a célja, hogy ilyen védelmi rendszert hozzon létre az európai közszolgálat keretén belül.
52. A tagállamok belső jogából érdemes kiemelni a Corta costituzionale ítélkezési gyakorlatát, amely szerint, ha egy törvény azt mondja ki, hogy nem lehet rokkantsági nyugdíjat megállapítani, ha az erre vonatkozó kérelmet az öregségi nyugdíjkorhatár elérését követően nyújtják be, ez ellentétes az olasz alkotmány 38. cikkével, amely a munkavállalók azon jogát védi, hogy betegség esetén is rendelkezzenek a megélhetéshez szükséges jövedelemmel(28) . Ugyanígy, általában minden nemzeti törvényhozás meghatároz valamilyen, a kereső tevékenység megszűnését követő elévülési időt a rokkantsági nyugdíj iránti kérelem benyújtására. Még olyan eset is előfordult, hogy az azbesztózis miatt kialakult munkaképtelenség esetében külön jogszabályok lehetővé tették a juttatásokhoz és a nyugdíjhoz való jog ismételt megnyílását(29) .
53. Jelen esetben természetesen nem a személyzeti szabályzat érvényessége a kérdés. De a rokkantság esetén fennálló védelemhez való jog nem maradhat következmények nélkül ezen előírások helyes értelmezése során. Semmi kétség, hogy jelen esetben az azonos értelmezés elvét kell alkalmazni(30) . Az elv alapján a rokkantságinyugdíj-rendszerre vonatkozó előírásokat a személyzeti szabályzat arról rendelkező szabályaival és a közösségi jogrend alapelveivel leginkább összhangban álló módon kell értelmezni(31) . Ebből következően, a Bizottságnak arra kell törekednie a rokkantsági bizottság összehívására vonatkozó kérelmek elbírálásánál, hogy figyelembe vegye a személyzeti szabályzat 78. cikkében meghatározott azon célt, hogy a szükséges esetekben rokkantsági nyugdíj formájában szociális ellátást biztosítson(32) . Mégis, a jogvita tárgyát képező esetben úgy tűnik, hogy a Bizottság olyan értelmezést részesített előnyben, amely lehetetlenné teszi a személyzeti szabályzatban biztosított jog érvényesítését. Azzal, hogy az erre vonatkozó kérelem benyújtásának időpontjában a Bizottság megtagadta a rokkantsági bizottság összehívását, hibásan értelmezte a személyzeti szabályzatot.
54. Másodszor, a közösségi intézményeket terhelő gondoskodási kötelezettségéből következik, hogy megfelelő gondossággal vizsgálják meg azon személyek ügyeit, akik hozzájuk fordulnak. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy „a hatóság gondoskodási kötelezettség követelménye a közhatalom, illetve a közszolgálatot ellátó tisztviselők közötti, a személyzeti szabályzat által kialakított viszonyban a jogok és kötelezettségek kiegyensúlyozottságát tükrözi. Ez az egyensúly többek között azt is maga után vonja, hogy amikor az intézmény a tisztviselője helyzetéről dönt, tekintettel van az összes, a döntést befolyásoló körülményre, és így nemcsak a szolgálat, hanem az érintett tisztviselő érdekeit is figyelembe veszi”(33) . Ebből következik, hogy a Bizottságnak kötelessége segítséget nyújtani személyzete tagjai igazságos helyzetének kialakításához(34) . Jelen esetben, a beadvány vizsgálata során az adminisztráció mégsem vette figyelembe az ügy körülményeit. Meg kell állapítanunk, hogy a megtámadott határozat nem utal sem a fellebbező által a kérelmében hivatkozott jelentős azbesztszennyezés elszenvedésének körülményére, sem a megállapított rokkantság és a szolgálat megszüntetésekor fennálló egészségi állapot közötti kapcsolatra, amelyet a kérelemhez csatolt orvosi jelentések igazolnak. A Bizottság mindebből csak azt vette figyelembe, hogy „jelenleg” fennálló rokkantságról van szó, hogy ebből következtessen arra, hogy a kérelem nem felelhet meg a személyzeti szabályzat előírásainak.
55. Ilyen körülmények között semmi nem akadályozza, sőt, ellenkezőleg, minden annak szükségességét mutatja, hogy a betegség tényleges jellegének felismerését követően lehetőség legyen a rokkantsági eljárás megindítására. Jelen esetben a jogbiztonság követelményének és a közérdek védelmének az a megoldás felel meg, ha a betegség első orvosi felismerését követő „ésszerű időn” belül nyújtják be a kérelmet(35) .
56. Másodsorban, még egy utolsó érdemi kérdéssel kell foglalkoznunk. A Bizottság vajon jogszerűen fosztotta‑e meg a fellebbezőt a rokkantsági nyugdíjra vonatkozó kérelemhez való jogától azon, a Bizottság által a tárgyaláson előadott alapon, hogy a fellebbező más ellátásokat is kap, köszönhetően, többek között, a személyzeti szabályzat 73. cikkében biztosított, betegség esetére szóló biztosításnak(36), és egy, az EK 236. cikk alapján indított kártérítési keresetnek(37) ? Ezt az érvelést két alapon is el kell utasítani. Először is, az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kapott ellátás kártérítésnek minősül, amely nem egyenértékű és nem is összeegyeztethetetlen a személyzeti szabályzat 78. cikke alapján megállapított nyugdíjjal(38) . Másodszor, mindenképpen tisztázni kell, hogy a rokkantsági juttatás megállapítása sem céljában, sem hatásában nem keverendő össze a kártalanítással. Egyrészt, ez utóbbi feltételezi, hogy a Bizottság egyértelműen megsértette a közösségi jog valamely előírását. Másrészt, a Bíróság is kimondta, hogy a személyzeti szabályzatban meghatározott biztosítási rendszerből juttatott ellátás főszabályként nem zárja ki, hogy a kártérítés általános szabályai alapján kártérítést ítéljenek meg. A Leussink és társai kontra Bizottság ügyben 1986. október 8‑án hozott ítéletében a Bíróság főszabályként elismerte „a tisztviselő és egyéb jogosultak jogát arra, hogy amennyiben a szerv a közösségi jog szabályai alapján felelős a balesetért, és a személyzeti szabályzatban biztosított juttatások nem fedezik teljes mértékben az okozott kárt, kiegészítő kártérítést kérhetnek”(39) . Gyakorlatilag, a Bíróság csupán azt zárja ki, hogy ez az elv ugyanazon kár kettős megtérítését eredményezze(40) .
57. A fenti megállapításokból következik, hogy a megtámadott határozat láthatóan értelmezési hibát vétett a személyzeti szabályzat vonatkozó rendelkezései alkalmazásánál. Következésképpen meg kell semmisíteni a Bizottság határozatát, amelyben elutasítja a fellebbező személyzeti szabályzat 78. cikke szerinti rokkantsági eljárás megindítására vonatkozó kérelmét.
V – Végkövetkeztetések
58. A fenti indokok alapján úgy vélem, hogy helyt kell adni a fellebbezésben foglaltaknak, és következésképpen hatályon kívül kell helyezni a T‑59/01. sz., Nardone kontra Bizottság ügyben az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága 2003. február 23‑án kelt ítéletét.
59. Ezenfelül azt javasolom, hogy a Bíróság az ügy érdemében döntsön a következőképpen:
– semmisítse meg az Európai Közösségek Bizottsága 2000. március 20‑i, a fellebbező vonatkozásában rokkantsági nyugdíj megállapítása tárgyában hozott határozatát;
– a Bizottságot kötelezze az eljárás két szakaszában felmerült költségek megfizetésére.
(1) .
(2)
–	T‑59/01. sz., Nardone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 0000., 0. o.).
(3)
–	Lásd, többek között, a munkájuk során azbeszttel kapcsolatos kockázatoknak kitett munkavállalók védelméről szóló, 1983. szeptember 19‑i 83/447/EGK tanácsi irányelvet (második egyedi irányelv a 80/1107/EGK irányelv 8. cikke értelmében) (HL L 263., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet 264. o.), amelyet az 1991. június 25‑i 91/382/EGK tanácsi irányelv (HL L 206., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 415. o.), a munkájuk során vegyi anyagokkal kapcsolatos kockázatoknak kitett munkavállalók egészségének és biztonságának védelméről szóló, 1998. április 7‑i 98/24/EK tanácsi irányelv (tizennegyedik egyedi irányelv a 89/391/EGK irányelv 16. cikkének (1) bekezdése értelmében) (HL L 131., 11. o., magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 279. o.), valamint a 2003. március 27‑i 2003/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 97., 48. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 312. o.) módosított. Általánosságban lásd e kérdésről Bothwell, E. „The Asbestos Problem and the European Economic Community” Columbia Journal of Transnational Law, 1993., 205. o.
(4)
–	A rokkantsági bizottsággal kapcsolatban lásd a személyzeti szabályzat II. mellékletének 7–9. pontját. A fenti bizottságnak az egyes ügyek vizsgálatakor gyakorolható döntési jogkörét illetően lásd, többek között, a 156/80. sz., Morbelli kontra Bizottság ügyben 1981. május 21‑én hozott ítéletet (EBHT 1981., 1357. o.). A bizottság és a hatóság közötti hatáskörmegosztás tekintetében lásd, többek között, a 76/84. sz., Rienzi kontra Bizottság ügyben 1987. január 21-én hozott ítélet (EBHT 1987., 315. o.) 8–12. pontját.
(5)
–	12/83., EBHT 1984., 2155. o.
(6)
–	T‑295/97., EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑103. o és II‑577. o.
(7)
–	„Neque leges senatus consulta ita scribi possunt, ut omnes casus qui quandoque inciderint comprehendantur”. Nincs olyan jogszabály, amely alkalmas lehet arra, hogy minden életbeli esetre megoldást adjon. (Iulianus, Digesta, I.3, 3–10.)
(8)
–	Idézet az 5. lábjegyzetben, 12. és 13. pont.
(9)
–	Roemer főtanácsnoki indítványa a 29/71. sz., Velozzi kontra Bizottság ügyben (az ítélet kelt 1972. július 13‑án, EBHT 1972., 513. o., 524. o.). E tekintetben lásd még a C‑185/90. P. sz., Bizottság kontra Gill ügyben 1991. október 4‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑4779. o.) 17. pontját, amelyben a Bíróság a contrario
megállapította, hogy a tisztviselőnek, a személyzeti szabályzat 78. cikke második bekezdésének megfelelően, a foglalkozási betegség megállapításához bizonyítania kell az okozati összefüggést a betegség, vagy annak súlyosbodása és a Közösség valamely szervénél teljesített szolgálat között.
(10)
–	Ez egyértelműen következik az Elsőfokú Bíróság T‑27/98. sz., Nardone kontra Bizottság ügyben 1999. december 15‑én hozott ítéletének (EBHT KSZ 1999., I‑A‑267. o. és II‑1293. o.) 11. pontjából, amely ítélet a Bizottságnak, a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján hozott határozatával volt kapcsolatos, és amely ugyanolyan ténybeli alapokon nyugodott, mint a jelen ügy. Emlékeztetni kell arra, hogy az azbesztártalommal kapcsolatos betegségek, mint az azbesztózis és a savósburok-daganat, szerepelnek a Bizottság 2003. szeptember 19‑én kelt ajánlásában létrehozott, európai foglalkozási betegségek listáján (HL L 238, 28. o.).
(11)
–	Az Európai Közösségek tisztviselőinek foglalkozási megbetegedés és baleset elleni biztosításáról szóló rendelet 25. cikke szerint „a személyzeti szabályzat 73. cikke, valamint az e rendelet alapján elismert teljes vagy részleges rokkantság nem jelenti egyben a személyzeti szabályzat 78. cikkének alkalmazhatóságát, és viszont”. Lásd e tekintetben a C‑76/95. sz., Bizottság kontra Belga királyság ügyben 1996. október 24‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑5501) 86. pontját.
(12)
–	E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy „semmilyen érvényes indok nem mutat arra, hogy a foglalkozási megbetegedés fogalmának eltérő jelentése lenne, ha a személyzeti szabályzat 78. cikke szerinti, a foglalkozási megbetegedésből származó rokkantsági nyugdíjhoz való jogról, vagy a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti foglalkozási megbetegedés elleni biztosításról van szó” (a 9. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Gill ítélet 14. pontja).
(13)
–	Az 5. lábjegyzetben idézett Bähr kontra Bizottság ügy főtanácsnoki indítványa.
(14)
–	Ez a szabály tisztán következik a 257/81. sz., K. kontra Tanács ügyben 1983. január 12‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 1. o.) 12. pontjából.
(15)
–	Lásd az 5. lábjegyzetben idézett Bähr kontra Bizottság ügy ítéletének 15. és 16. pontját. Kiemelés tőlünk.
(16)
–	Pontosítsuk, hogy ebben az ügyben a fellebbező a Bizottsághoz bejelentést tett egy 1993. október 26‑án történt balesetről, amikor ő még szolgálatban volt, és amelyet követően kártérítésben részesült a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján. Vagyis csak e juttatásról szóló döntést követően nyújtott be kérelmet a személyzeti szabályzat 78. cikke szerinti rokkantsági nyugdíj megállapítása iránt, amelyet ugyanazon tényekre alapozott, annak ellenére, hogy a benyújtás időpontjában szolgálati viszonya már négy éve megszűnt.
(17)
–	Jegyezzük meg e tekintetben, hogy az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatának, valamint az Európai Közösségek egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeinek módosításáról szóló, 2004. március 22‑i 723/2004/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 124., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 130. o.) a 78. cikk szerint adható juttatást „rokkantsági támogatásnak”, és nem „rokkantsági nyugdíjnak” nevezi. Ezzel szemben a „nyugdíjrendszer” című VIII. melléklet címe változatlan maradt.
(18)
–	A T‑9/01. sz., Becker kontra Számvevőszék ügyben adott válaszában (az Elsőfokú Bíróság 2002. június 12‑én hozott ítélete, EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑79. o. és II‑379. o.), a Bizottság kimondta, hogy ha egy tisztviselő a személyzeti szabályzat 40. cikkének (3) bekezdése alapján személyes okokkal indokolt szabadságon van, kész megindítani a rokkantsági eljárást, annak ellenére, hogy ez a tisztviselő nem áll egy újabb nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt. Ennek, ebben az ügyben, az volt az értelme, hogy az érintett tisztviselő nem minősült olyan „volt tisztviselőnek”, aki öregségi nyugdíjat kap. A Bizottság szerint a személyzeti szabályzat rendelkezései, e különleges esetben, megelőzik a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13. cikkében foglalt szabályt.
(19)
–	1988. március 25‑i, 436. sz. döntés, megjelent a Giurisprudenza Costituzionale 1988. számában, 1978. o.
(20)
–	Lásd e tekintetben a C‑215/99. sz. Jauch-ügyben 2001. március 8‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1901. o.) 20–22. pontjait, valamint ugyanebben az ügyben Alber főtanácsnok indítványának 62. és 63. pontját.
(21)
–	A C‑270/99. P. sz., Z. kontra Parlament ügyben 2001. november 27‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑9197. o.) 21. pontja.
(22)
–	Lásd a 14. lábjegyzetben idézett K. kontra Tanács ügyben hozott ítélet 11. pontját.
(23)
–	Lásd e tekintetben jelen indítvány 26. pontját.
(24)
–	Ilyen esetet ismert el többek között az Elsőfokú Bíróság a T‑43/89. sz., Gill kontra Bizottság ügyben 1990. április 6‑án hozott ítéletének (EBHT 1990., II‑173. o.) 17. pontjában.
(25)
–	A C‑277/01. P. sz., Parlament kontra Samper ügyben 2003. április 3‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑3019. o.) 35. pontja.
(26)
–	HL 2000. C 364., 1. o.
(27)
–	Lásd e tekintetben a C‑173/99. sz. BECTU‑ügyben Tizzano főtanácsnoki indítványának 28. pontját (az ítéletet 2001. június 26‑án hozták meg, EBHT 2001., I‑4881. o.), valamint a C‑353/99. P. sz., Tanács kontra Hautala ügyben Léger főtanácsnoki indítványának 82. és 83. pontját (az ítéletet 2001. december 6‑án hozták meg, EBHT 2001., I‑9565. o.).
(28)
–	A 19. lábjegyzetben idézett határozat.
(29)
–	Így Franciaországban a 2001‑1246. törvénnyel módosított, 1998. december 23‑i, a társadalombiztosítás 1999. évi finanszírozásáról szóló 98‑1194. törvény (JORF 2001. december 26., 20552. o.) 40. cikkében előírja, hogy az azbesztózisos megbetegedésben szenvedők joga a társadalombiztosítás által biztosított juttatásokhoz és kártérítésekhez újra megnyílik, és velük szemben az elévülési idő lejártára hivatkozni nem lehet.
(30)
–	Ez a közösségi ítélkezési gyakorlat egyik legsajátosabb alapelve (lásd például a C‑61/94. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1996. szeptember 10‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3989. o.] 52. pontját).
(31)
–	Lásd, hasonlóan, a C‑135/93. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑1651. o.) 37. pontját.
(32)
–	A személyzeti szabályzat 78. cikke céljáról lásd az Elsőfokú Bíróság T‑47/97. sz., Plug kontra Bizottság ügyben 2000. június 27‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑119. o. és II‑527. o.) 73. pontját.
(33)
–	A C‑298/93. P. sz., Klinke kontra Bizottság ügyben 1994. június 29‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑3009. o.) 38. pontja.
(34)
–	Lásd még a személyzeti szabályzat 24. cikkét, amely kimondja, hogy a Közösségek segítséget nyújtanak minden tisztviselőnek.
(35)
–	Az „ésszerű határidő” fogalma már megjelent a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján elfogadott, az Európai Közösségek tisztviselőinek baleset és foglalkozási megbetegedés esetére történő biztosításáról szóló rendeletben. E rendelet 17. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „a foglalkozási megbetegedése miatt jelen rendelet alkalmazását kérő tisztviselőnek a betegség kezdetétől vagy első orvosi diagnosztizálásától számított ésszerű határidőn belül bejelentést kell tennie az őt alkalmazó intézmény felé. A bejelentést a tisztviselő vagy volt tisztviselő akkor is megteheti, ha a foglalkozási megbetegedésnek ítélt betegség csak a szolgálati viszony végleges megszakítása után jelentkezik”. Hasonló értelmezés található a Bíróság ítélkezési gyakorlatának a személyzeti szabályzatban nem meghatározott határidőkre vonatkozó eseteiben (lásd például a 120/73. sz. Lorenz-ügyben 1973. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 1973., 1471. o.] 4. pontját).
(36)
–	Lásd e tekintetben a 10. lábjegyzetben idézett Nardone kontra Bizottság ítéletet.
(37)
–	Ezen az alapon indított keresetet az Elsőfokú Bíróság előtt a fellebbező (T‑57/99. sz., Nardone kontra Bizottság ügy). Ezt az eljárást felfüggesztették, amíg a Bizottság számára a 10. lábjegyzetben idézett Nardone kontra Bizottság ügyben 1999. december 15-én hozott ítéletben előírt határozat meghozataláig.
(38)
–	Lásd, többek között, a 14. lábjegyzetben idézett K. kontra Tanács ügyben hozott ítélet 10. pontját.
(39)
–	169/83. és 136/84. sz., EBHT 1986., 2801. o., 13. pont.
(40)
–	A C‑257/98. P. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5251. o.) 21. pontja.