62003CC0106_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Johdanto
1. Esillä olevassa asiassa on määritettävä niin sanotun määräämisperiaatteen (dispositiivisen periaatteen) soveltamisala tietyissä yhteisön tavaramerkkiä koskevissa menettelyissä, erityisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitettyjen väitteiden osalta, joilla riitautetaan yhden tällaisen tavaramerkin rekisteröintiä vastaan esitetystä väitteestä tehdyn hallinnollisen päätöksen pätevyys.
Asian tausta
2. France Distribution, kotipaikka Emerainville (Ranska), haki 1.4.1996 asetuksen N:o 40/94(2) mukaisesti yhteisön tavaramerkkiä sisämarkkinoiden harmonisointivirastolta (tavaramerkit ja mallit) (jäljempänä SMHV) seuraavaa yhdistettyä sana‑ ja kuviomerkkiä varten:
>image>29
3. Tuotteet, joita varten rekisteröintiä on haettu, kuuluvat Nizzan sopimukseen pohjautuvan luokituksen(3) luokkiin 29, 30 ja 42 ja vastaavat seuraavaa kuvausta:
– luokka 29:	”Liha, leikkeleet, kala, siipikarja ja riista; lihauutteet; säilötyt, kuivatut ja umpioidut hedelmät; hyytelöt, hillot; munat, munasta tehdyt tuotteet yleensä, maito ja maitotuotteet; säilykkeet, säilötyt tai pakastetut hedelmät ja vihannekset, pikkelssit”
– luokka 30:	”Kahvi, tee, kaakao, sokeri, riisi, tapioka, saago, kahvinkorvike, jauhot ja viljavalmisteet, leipä, leivonnaiset, makeiset, jäätelö; hunaja, siirappi; hiiva, leivinjauhe; suola, sinappi, etikka, kastikkeet; mausteet; jää”
– luokka 42:	”Hotelli‑ ja ravintolapalvelut”.
4. Hakemus julkaistiin 6.10.1997 yhteisön tavaramerkkilehden numerossa 22/97.
5. Valittajana oleva yhtiö Vedial SA, kotipaikka Ludres (Ranska), teki 6.1.1998 asetuksen N:o 40/94 42 artiklan mukaisen väitteen tavaramerkin rekisteröintiä vastaan tiettyjen tuon tavaramerkin tarkoittamien tavaroiden osalta, nimittäin luokkaan 29 kuuluvien tavaroiden ”maito ja maitotuotteet” sekä luokkaan 30 kuuluvien tavaroiden ”etikka, kastikkeet” osalta.
Aikaisempi tavaramerkki on Ranskassa numerolle 1552214 rekisteröity sanamerkki SAINT HUBERT 41, joka kattaa luokkaan 29 kuuluvat ”voit, ravintorasvat, juustot ja kaikki maitotuotteet”.
6. SMHV:n väiteosasto hylkäsi 1.12.1999 tekemällään päätöksellä väitteen sillä perusteella, että Ranskassa, jossa aikaisempi tavaramerkki on suojattu, ei ole yleisön keskuudessa asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua sekaannusvaaraa.(4)
7. Vedial teki 31.1.2000 väiteosaston päätöksestä asetuksen N:o 40/94 59 artiklan mukaisesti valituksen SMHV:lle. Valituksensa tueksi se liitti siihen useita asiakirjoja osoittaakseen tavaramerkkinsä olevan Ranskassa laajalti tunnettu.
8. SMHV:n ensimmäinen valituslautakunta hylkäsi valituksen 9.3.2001 tekemällään päätöksellä.
9. Kyseinen valituslautakunta katsoi väiteosaston päätöksen olevan perusteltu asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamista koskevilta osin, sillä vaikka kyseessä olevat tavarat ovat hyvin samankaltaisia ja vaikka tätä säännöstä sovellettaessa onkin mahdollista ottaa huomioon se aikaisemman tavaramerkin laaja tunnettuus, jonka valittaja on näyttänyt toteen valituslautakunnassa, kyseessä olevan yleisön keskuudessa ei ole sekaannusvaaraa, koska kyseiset merkit eivät muistuta toisiaan merkittävästi.
Valituksenalainen tuomio
10. Vedial nosti 23.5.2001 kumoamiskanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Kyseinen kanne perustui yhteen ainoaan kanneperusteeseen, jonka mukaan asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohtaan sisältyvää sekaannusvaaran käsitettä oli sovellettu virheellisesti.
11. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen asiassa Vedial vastaan SMHV 12.12.2002 antamallaan tuomiolla.(5)
12. Aluksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli SMHV:n valituslautakunnan päätöstä arvostelevien väitteiden tutkittavaksi ottamista. Näiden väitteiden mukaan valituslautakunnan ei olisi pitänyt todeta aikaisemman tavaramerkin olevan laajalti tunnettu Ranskassa, koska Vedial ei ollut esittänyt näyttöä kyseisestä tunnettuudesta väiteosaston tältä osin asettamassa määräajassa.
SMHV:n mukaan tämä virhe ei kuitenkaan ollut riittävä peruste riidanalaisen päätöksen kumoamiselle.
13. Vastineessaan SMHV vaati, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– toteaa, että valituslautakunnan ei olisi pitänyt todeta aikaisemman tavaramerkin olevan laajalti tunnettu
– tutkii, onko olemassa sekaannusvaara, ja kumoaa riidanalaisen päätöksen vain, jos sekaannusvaaran katsotaan olevan olemassa, ja
– määrää, että kukin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.(6)
14. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan SMHV:n vaatimus sen toteamisesta, ettei valituslautakunnan olisi pitänyt todeta aikaisemman tavaramerkin olevan laajalti tunnettu, vastasi vaatimusta riidanalaisen päätöksen muuttamisesta.
Se otti kuitenkin huomioon seuraavat seikat: SMHV ei ollut valituslautakunnassa käydyn menettelyn osapuoli; lisäksi SMHV, jonka tekemän toimen laillisuutta valvotaan, voi olla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ainoastaan vastaajana; valituslautakunnat ovat osa SMHV:a; ja lisäksi se, että SMHV:lla olisi oikeus riitauttaa valituslautakunnan päätös ns. inter partes ‑menettelyssä, edellyttäisi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksessä olisi annettu muille asianosaisille mahdollisuus, tultuaan hyväksytyksi väliintulijoiksi tässä tuomioistuimessa, esittää vaatimuksia riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi tai muuttamiseksi myös sellaisen kohdan osalta, jota ei ole esitetty SMHV:n vastineessa.
15. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi näin ollen, että SMHV:lla ei ollut asiavaltuutta vaatia valituslautakuntien tekemien päätösten kumoamista tai muuttamista, ja jätti sen vaatimuksen tutkimatta.
16. Asiakysymyksen osalta kantaja väitti, että valituslautakunnan päätöksessä oli sovellettu virheellisesti sekaannusvaaran käsitettä, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on sitä tulkinnut, ja katsoi, että aikaisemmalla tavaramerkillä oli luontaisesti erittäin hyvä erottamiskyky ja että valituslautakunta oli tehnyt useita arviointivirheitä riidan kohteena olevia tavaramerkkejä vertaillessaan.
Tässä asiassa merkityksellisen lausuntatavan vertailun osalta Vedial väitti, että valituslautakunta ei ollut todennut merkkien välisen samankaltaisuuden koskevan kyseisten tavaramerkkien hallitsevia osia.
17. SMHV väitti puolestaan, että jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaisi, että aikaisemman tavaramerkin hallitseva osa on etunimi HUBERT, sekaannusvaaraa kyseisten tavaramerkkien välillä voitaisiin tuskin kiistää. Jos se sitä vastoin katsoisi, että aikaisempi tavaramerkki ei ole erityisen erottamiskykyinen ja muodostaa kokonaisuuden, jonka mikään osa ei ole hallitseva, tavaramerkkien välisten erojen pitäisi riittää poistamaan sekaannusvaara.
18. Tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi ensinnäkin, että valituslautakunta on perustellusti katsonut, että tietyt kyseisistä tavaroista ovat samoja ja toiset ovat samankaltaisia.
19. Toiseksi se vertaili kyseisten tavaramerkkien ulkoasua, lausuntatapaa ja merkityssisältöä. Perusteellisen analyysin nojalla se päätyi katsomaan, että merkkien ulkoasuun, lausuntatapaan ja merkityssisältöön liittyvät eroavaisuudet riittävät estämään sekaannusvaaran kohdeyleisön keskuudessa.(7)
20. Lausuntatapaa koskevassa tutkimuksessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi vielä seuraavaa:
” – – valituslautakunta toteaa, että aikaisemmassa tavaramerkissä on seitsemän foneemia ja rekisteröitäväksi haetussa tavaramerkissä kaksi. Lisäksi valituslautakunta toteaa, että ranskan kielessä paino on aikaisemmassa tavaramerkissä ensimmäisellä, kolmannella ja viidennellä tavulla, kun taas rekisteröitäväksi haetussa tavaramerkissä paino on toisella tavulla (riidanalaisen päätöksen 31 kohta).
Valituslautakunnan lausuntatapaa koskevaa analyysiä on pidettävä oikeana. On nimittäin todettava, että näille kahdelle merkille yhteinen osa on ainoastaan sen sanaliiton toinen sana, joka muodostaa aikaisemman tavaramerkin ja joka koostuu kahdesta sanasta ja yhdestä numerosta. Näin ollen kyseiset tavaramerkit eroavat toisistaan lausuntatavan osalta.”(8)
Asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa
21. Vedialin valitus saapui yhteisöjen tuomioistuimeen 7.3.2003.
Sekä valittaja että SMHV ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia. Asiassa ei ole pidetty istuntoa.
Asia jaettiin 23.3.2004 yhteisöjen tuomioistuimen toiselle jaostolle, ja sen käsittely päättyi 7.6.2004.
Valitusperusteiden arviointi
22. Valituksensa tueksi valittaja vetoaa kahteen ensisijaiseen perusteeseen ja yhteen toissijaiseen perusteeseen.
Ensimmäinen valitusperuste
23. Vedial väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka on esitetty ensisijaisesti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on loukannut niin sanottua määräämisperiaatetta, jonka mukaan asianosaiset määräävät oikeudenkäynnin kulusta ja voivat rajata sen kohteen.
24. Valittajan mukaan tämä periaate merkitsee sitä, että kun asianosaisten välillä ei ole erimielisyyttä jostakin tietystä kysymyksestä, tuomioistuin ei voi tutkia sitä, jollei ordre public ‑syistä muuta johdu.
25. Vedial väittää, että sen osallistuessa asian suulliseen käsittelyyn ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa asianosaiset olivat yksimielisiä kyseessä olevien merkkien samankaltaisuudesta, ainakin niiden lausuntatavan osalta, kuten myös sekaannusvaaran olemassaolosta, mikäli valituslautakuntaa ei voida arvostella siitä, että se on katsonut tavaramerkillä ”Saint-Hubert 41” olleen hyvä erottamiskyky sen vuoksi, että se on tullut Ranskassa laajalti tunnetuksi.
Valituksenalaisessa tuomiossa on valittajan mukaan loukattu määräämisperiaatetta, kun siinä on katsottu vastoin asianosaisten kesken sovittua, että tavaramerkit eivät olleet keskenään lainkaan samankaltaisia.
26. SMHV epäilee määräämisperiaatteen ulottuvuutta yhteisön tavaramerkkiä koskevan menettelyn kaltaiseen hallinnolliseen menettelyyn.
Lisäksi se korostaa kyseessä olevan riitauttamismenettelyn erityispiirteitä; sille on ominaista, ettei SMHV:lla ole asianosaisasemaa valituslautakunnassa, ja sen tarkoituksena on tehdyn päätöksen laillisuusvalvonta.
Tässä tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on SMHV:n mukaan tutkinut valittajan vaatimuksesta sekaannusvaaran oikeudellista käsitettä ilman, että asianosaisten näkemys sitoisi sen tulkintaa.
SMHV toteaa vielä, että sen väitteet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa eivät merkinneet sopimusta. Tämän väitteensä tueksi se esittää kaksi perustelua: ensinnäkin valituslautakunnan päätös tukee sen kantaa; toiseksi France Distribution, joka oli SMHV:n käytyjen menettelyjen vastapuolena ja väliintulijana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ei ole ilmaissut minkäänlaista yhteisymmärrystä tämän seikan osalta.
27. Jotta tämä valitusperuste voisi menestyä, on tutkittava,
– voidaanko määräämisperiaatetta soveltaa väitemenettelyssä tehtyjen SMHV:n päätösten laillisuutta koskevissa tuomioistuinmenettelyissä, ja mikäli näin on,
– voidaanko kyseistä periaatetta katsoa jutun aineiston perusteella loukatun.
28. Kyseisestä määräämisperiaatteesta on suurta apua viitattaessa menettelyn, yleensä riita-asian, tiettyihin erityispiirteisiin, joista ilmenee henkilöiden yksityisautonomian tunnustaminen.(9) Asianosaisten on oikeudenkäynnin kulusta määräävinä osapuolina paitsi aloitettava tai päätettävä menettely, myös määritettävä sen kohde. Kyse on viime kädessä omia oikeuksia koskevan määräämisvallan prosessuaalisesta ilmentymästä, joka aineellisesti ilmenee sopimuksentekotahdon ensisijaisuutena. Tämän periaatteen etäisenä perusteluna on se, että oikeuden mahdollisen tai oletetunkin haltijan on säilytettävä tämä määräämisvalta voidakseen oikeudenkäynnissä vaatia oikeutensa toteuttamista tai kokonaan tai osittain luopua siitä tai luovuttaa sen eli määrätäkseen näin viime kädessä oike usriidan sisällöstä.
29. Määräämisperiaatteesta sellaisenaan poiketen – joskin siihen kiinteästi liittyen(10) – käsittelyperiaate (Beibringungsgrundsatz) merkitsee, että menettelyn asianosaisten asiana on esittää menettelyn tosiseikat heitä kiinnostavassa muodossa ja laajuudessa ja määrittää siten oikeudenkäynnin kohde tavalla, joka sitoo tuomioistuinta, jonka on ratkaistava asia asianosaisten esittämien väitteiden ja näytön perusteella (secundum allegata et probata partium).(11)
30. Siviiliprosessioikeudessa määräämisperiaatteeseen tehokkaasti vetoaminen edellyttää, että asianosaiset määräävät oikeudenkäynnin kulusta (dominus litis) ja että riidan kohde on dispositiivinen.(12) Myös siviilioikeudessa on tapauksia, joissa yksityisille annettujen mahdollisuuksien ohella on olemassa vastaava tai ensisijainen yleinen etu, jonka vuoksi periaatteen vaikutuksia on muutettava tai rajoitettava tai ne on poistettava. Näin on tyypillisesti tietyissä perheoikeudellisissa asioissa, joissa julkisen vallan osallistuminen on osoituksena siitä, että riidan ulottuvuus on oikeussuhteiden muodostamista koskevaa yksittäistä päätöstä laajempi.(13)
31. Ei ole mitään syytä jättää tämän perustavanlaatuisen prosessioikeudellisen periaatteen soveltamisalan ulkopuolelle hallinnollisia valituksia, kuten niitä, joista on kyse SMHV:n menettelyissä. Tämä soveltaminen konkreettisessa menettelyssä riippuu siitä, missä määrin asianosaiset voivat vedota siihen, että ne ovat vaatimuksen kohteena olevan oikeushyvän tai edun haltijoita, toisin sanoen siihen, että ne todellisuudessa määräävät oikeudenkäynnin kulusta.(14)
32. Yhteisöjen tuomioistuin on tältä osin todennut seuraavaa:(15) ” – – tuomioistuimen velvollisuus rajoittua riita-asian kohteeseen ja perustaa päätöksensä sille esitettyihin tosiseikkoihin rajoittaa sitä kansallisen oikeuden periaatetta, jonka mukaan tuomioistuimen on siviiliprosessissa tutkittava tai se voi viran puolesta tutkia oikeudellisia perusteita. Tämä rajoitus perustuu periaatteeseen, jonka mukaan aloitteen tekeminen oikeudenkäynnissä on asianosaisten tehtävä, eikä tuomioistuin voi toimia viran puolesta kuin poikkeuksellisissa tilanteissa, joissa yleinen etu edellyttää sen toimenpiteitä. Tämä periaate ilmentää suurimmassa osassa jäsenvaltioita noudatettuja käsityksiä valtion ja yksilön välisistä suhteista, ja sillä suojataan puolustuksen oikeuksia ja turvataan menettelyn moitteeton kulku erityisesti välttämällä uusien perusteiden harkintaan liittyvät viiveet.”
Tällä katkelmalla yhteisöjen tuomioistuin pyrki perustelemaan tällaisen periaatteen olemassaoloa kansallisessa oikeudessa vapauttaakseen kansalliset tuomioistuimet velvollisuudesta ottaa viran puolesta huomioon niiden käsiteltäväksi saatetuissa asioissa yhteisön oikeussääntöjen rikkomista koskevia perusteita eli vapauttaakseen ne velvollisuudesta luopua niille ominaisesta passiivisuudesta. On kuitenkin kiistatonta, että määräämisperiaatetta sovelletaan myös oikeudenkäynteihin yhteisöjen tuomioistuimissa, vaikka niitä koskevatkin käsiteltävien asioiden erityispiirteistä johtuvat mukautukset.
33. Tämän periaatteen voimassaoloa kuvaa yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 77 artiklassa säädetty mahdollisuus, jonka mukaan asianosaiset voivat tehdä asiassa sovinnon ja luopua kaikista vaatimuksistaan. Tässä tapauksessa presidentti määrää asian poistettavaksi rekisteristä.
Työjärjestyksessä jätetään tämän periaatteen yleisen soveltamisalan ulkopuolelle vain kumoamiskanteet (EY 230 artikla) ja vaatimukset toimielimen laiminlyönnin toteamiseksi (EY 232 artikla) juuri niiden kohteena olevan toimen objektiivisen arvioinnin vuoksi.
Myös kanteen peruuttaminen yhteisöjen tuomioistuimessa johtaa asian poistamiseen rekisteristä (työjärjestyksen 78 artikla).
Muita ilmentymismuotoja määräämisperiaatteesta yhteisöjen tuomioistuimessa ovat enemmän tai vähemmän esimerkiksi työjärjestyksen määräykset kanteen kohteen määrittämisestä kannekirjelmässä tai jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevien kanteiden osalta komission aikaisemmin toimittamassa perustellussa lausunnossa; kielto muuttaa valituksessa oikeudenkäynnin kohdetta (113 artiklan 2 kohta); ja kielto vedota uuteen perusteeseen, jollei se perustu asian käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin ja oikeudellisiin seikkoihin (42 artiklan 2 kohta).
Edellä esitetystä ilmenee, että myös yhteisöjen tuomioistuin on sidottu asianosaisten esittämiin tosiseikkoihin ja oikeudellisiin perusteisiin.
34. On kuitenkin huomattava, että työjärjestyksessä ei ole mitään yleistä määräystä kanteen myöntämisestä. Selitys on ehkä siinä, että yhteisön riita-asioissa on epätavallista, että asianosaiset voisivat määrätä kokonaan oikeudenkäynnin kulusta.
Näin on luonnollisesti ennakkoratkaisukysymyksissä, joissa on kysymys tuomioistuinten välisestä vuoropuhelusta. Ainoastaan kansallinen tuomioistuin voi peruuttaa ennakkoratkaisupyynnön. Kanteen myöntäminen ei ole mahdollista myöskään jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevien kanteiden, kumoamis‑ ja laiminlyöntikanteiden osalta.(16)
35. On kuitenkin tutkittava, voidaanko näitä lähtökohtia soveltaa menettelyissä, joiden tarkoituksena on SMHV:n väitemenettelystä tekemän päätöksen riitauttaminen.
36. Voivatko asianosaiset määrätä riidasta, jolla on nämä erityispiirteet?
Tähän kysymykseen vastaamiseksi – vaikkakin abstraktisti – on tiedettävä, ovatko kysymyksessä oikeushyvät, jotka eroavat pelkästään asianosaisten eduista.
37. Tavaramerkin tehtävää koskevan yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella olisi katsottava ainakin väliaikaisesti, että tällä immateriaalioikeuden välineellä ei suojata ainoastaan sen haltijoina olevia yrityksiä, sillä yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tavaramerkin keskeisenä tehtävänä on aina ollut ”taata kuluttajalle tai loppukäyttäjälle se, että tavaramerkillä varustetulla tuotteella on tietty alkuperä, antamalla kuluttajalle tai loppukäyttäjälle tilaisuus erottaa ilman sekaannuksen mahdollisuutta kyseinen tavara tai palvelu muualta peräisin olevista tavaroista ja palveluista”, minkä lisäksi ”tavaramerkin on oltava takeena siitä, että kaikki tavarat tai palvelut, joissa sitä käytetään, on tuotettu yhden ja saman, niiden laadusta vastaavan yrityksen valvonnassa, jotta tavaramerkki voisi toimia keskeisessä tehtävässään siinä vääristymättömän kilpailun järjestelmässä, joka perustamissopimuksella pyritään luomaan”.(17)
38. Tulkitessaan konkreettista erottamiskykyä koskevaa edellytystä direktiivin 89/104(18) 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan ehdottomien hylkäysperusteiden tutkinnan yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin on todennut erottamiskyvyn erityisenä päämääränä olevan sen takaaminen, että tavaramerkin ”perusteella pystytään tunnistamaan rekisteröintihakemuksen kohteena oleva tavara tietyn yrityksen tavaraksi ja erottamaan näin tämä tavara muiden yritysten tavaroista”.(19)
39. Tästä oikeuskäytännöstä voitaisiin helposti päätellä, että on olemassa tavaramerkin haltijan oikeudesta erillinen yleinen etu, jonka mukaisesti kuluttaja tunnistaa tämän merkin perusteella tavaroiden olevan peräisin tietystä yrityksestä. Tällaisessa tapauksessa sekaannusvaaran välttäminen olisi yleisen edun mukaista. Tällainen vaara olisi olemassa asetuksen 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti, jos tietyillä markkinoilla olisi kaksi samaa tai samankaltaista tavaramerkkiä samoja tai samankaltaisia tavaroita varten.
40. Vaikka tämä ratkaisu onkin houkutteleva, sitä ei voi soveltaa sen tavan vuoksi, jolla yhteisön lainsäätäjä on järjestänyt väitemenettelyn.
41. Asetuksen N:o 40/94 IV osaston toisen, kolmannen ja neljännen jakson mukaan sen jälkeen kun SMHV on katsonut, että tavaramerkin rekisteröintihakemukselle ei ole yhtään ehdotonta hylkäysperustetta, on etsittävä aikaisempia yhteisön tavaramerkkejä tai tavaramerkkihakemuksia, joiden haltijat voivat vastustaa rekisteröintiä 8 artiklan nojalla. Vastaavat kansalliset elimet toimivat samalla tavoin alueillaan voimassa olevien tavaramerkkien osalta.
42. SMHV:n on sitten julkaistava rekisteröintihakemus ja annettava se tiedoksi kaikille aikaisempien tavaramerkkien haltijoille, jotka ilmenevät sekä yhteisön että jäsenvaltioiden tutkimuskertomuksista.
43. Asetuksen 42 artiklan mukaan kuitenkin vain aikaisempien tavaramerkkien haltijat voivat vastustaa uuden tavaramerkin rekisteröintiä 8 artiklassa säädetyillä perusteilla, joita on muun muassa riidan kohteena oleva sekaannusvaara. SMHV:lla, kansallisilla viranomaisilla tai millään muullakaan julkisoikeudellisella elimellä ei ole oikeutta aloittaa tällaista menettelyä.
44. Tästä voidaan päätellä, että jos aikaisemman tavaramerkin haltija ei tee aloitetta, mikään ei estä rekisteröimästä paitsi tavaramerkkejä, jotka voivat johtaa kuluttajaa harhaan, myös jo rekisteröityjen tavaramerkkien kanssa identtisiä merkkejä samankaltaisia tavaroita varten (asetuksen 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu tilanne). Aikaisemman tavaramerkin haltija voi siten määrätä vapaasti oikeudestaan tehdä väite.
45. Tämä järjestelmä, jossa yksityisille toimijoille annetaan yksinoikeus vedota suhteellisiin hylkäysperusteisiin, voi joissakin tapauksissa estää tavaramerkkiä täyttämästä tehtäväänsä eli takaamasta kuluttajalle, että tavara on peräisin tietystä yrityksestä. Siitäkin huolimatta lainsäätäjä on taloudellisesta todellisuudesta tietoisena päättänyt, että kyseinen järjestelmä on todennäköisesti käytännössä tehokkaampi, ja pitänyt edellä mainitsemaani riskiä epätodennäköisenä.
46. Jos aikaisemman tavaramerkin haltija voi rekisteröintiviranomaisessa vapaasti määrätä oikeutensa käyttämisestä, olisi epäjohdonmukaista soveltaa erilaisia perusteita oikeudenkäyntimenettelyssä, jossa tämän viranomaisen päätöksentekoa valvotaan.
47. Näin ollen on selvää, että aikaisemman tavaramerkin haltijalla on yhteisöjen tuomioistuimessa sama ja samanlaajuinen määräämisvalta kuin hallintomenettelyssä.
48. Tästä syystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksessä annetaan tämän tavaramerkin haltijalle sen osallistuessa asian käsittelyyn väliintulijana samat oikeudet kuin muodolliselle vastaajalle eli SMHV:lle, joka on tehnyt riidanalaisen päätöksen. Uuden tavaramerkin haltijan osalta määrätään vastaavaa, kun tämä riitauttaa valituslautakunnan päätöksen, jolla väitemenettely päätetään sen etujen vastaisesti. Kyseisen työjärjestyksen 134 artiklassa määrätään, että valituslautakuntakäsittelyn asianosaiset voivat osallistua väliintulijoina asian käsittelyyn ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (1 kohta) ja että tässä tapauksessa väliintulijoilla on ”samat menettelylliset oikeudet kuin varsinaisilla asianosaisilla”, joten ne voivat esittää asianosaisten vaatimuksiin ja perusteisiin nähden itsenäisiä vaatimuksia ja perusteita (2 kohta).
49. Kaiken edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, että aikaisemman tavaramerkin haltija voi varauksetta käyttää väiteoikeuttaan myös oikeusteitse, asetuksessa N:o 40/94 sille hallinnollisessa menettelyssä annetun aseman mukaisesti.
50. Lisäksi on vastakohtaispäätelmänä todettava, että tämä oikeus ei kuulu SMHV:lle. Sen asema vastaajana on rajoitettu ja ulottuu sen yhden elimen eli kyseisen valituslautakunnan päätöksen laillisuuden puolustamiseen. Se ei voi riitauttaa tämän päätöksen pätevyyttä, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut valituksenalaisessa tuomiossa,(20) eikä myöskään määrätä oikeudenkäynnin kulusta, sillä asetuksessa N:o 40/94 ei anneta sille mahdollisuutta esittää väitettä sellaisen merkin rekisteröintiä vastaan, jota koskee jokin 8 artiklassa tarkoitetuista suhteellisista hylkäysperusteista.
51. Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on syytä hylätä tutkimatta asianosaisten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa väitetyllä tavalla tekemän sovinnon täsmällistä ulottuvuutta: SMHV ei voi määrätä oikeudenkäynnin kulusta eikä sillä siten ole siihen liittyvää mahdollisuutta vaikuttaa riidan kohteen rajaamiseen.
Toinen valitusperuste
52. Toisessa valitusperusteessa, joka on ensimmäisen tavoin esitetty ensisijaisesti, valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt ainakin määrätä suullinen käsittely aloitettavaksi uudelleen, jotta asianosaisille olisi ilmoitettu, ettei asiassa ollut päästy sovintoon, jolla olisi tunnustettu kyseessä olevien tavaramerkkien lausuntatavan samankaltaisuus.
53. Tämä valitusperuste voi menestyä ainoastaan, jos voidaan osoittaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustanut ratkaisunsa väitteisiin, joita ei ole esitetty oikeudenkäynnin kuluessa. Näin olisi esimerkiksi siinä tapauksessa, että se olisi perustanut päätöksensä asetuksen 8 artiklan 1 kohdan a alakohtaan.
54. Esillä olevassa tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta pyydettiin arvioimaan, oliko valituslautakunta arvioinut oikein sekaannusvaaran käsitettä. Valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa esitetyissä perusteluissa käsitellään tätä kysymystä ja päädytään siihen, että valituslautakunta ei ollut tehnyt minkäänlaista virhettä katsoessaan, ettei haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä ollut sekaannusvaaraa.
Lausuntatavan samankaltaisuutta koskevaa väitettä tarkastellessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin rajoittui tutkimaan valituslautakunnan käyttämän perusteen oikeellisuutta ja totesi, että kyseessä olevat tavaramerkit eroavat toisistaan (valituksenalaisen tuomion 56 kohta) ja ettei niitä voida pitää samoina tai samankaltaisina (62 kohta), kun taas valituslautakunta oli katsonut, että kyseessä olevat kaksi merkkiä ovat hyvin samankaltaisia (päätöksen 33 kohta). Näiden ilmaisujen erolla ei ole merkitystä, sillä niillä ei ole oikeusvaikutuksia 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisen osalta etenkään sen vuoksi, että valituslautakunta lähti itse olettamuksesta – josta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sittemmin poikkesi – että aikaisempi tavaramerkki on laajalti tunnettu Ranskassa.
55. Se, että valituksenalaisen tuomion mukaan SMHV on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämissään väitteissä poikennut valituslautakunnan kannasta katsoessaan, että ”jos aikaisempaa tavaramerkkiä voitaisiin pätevästi pitää laajalti tunnettuna tavaramerkkinä, olisi syytä tehdä se johtopäätös, että on olemassa sekaannusvaara rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin kanssa” (tuomion 31 kohta), ei muuta oikeudenkäynnin rajoja, joista SMHV ei voi määrätä, kuten selostin ensimmäistä valitusperustetta käsitellessäni.
56. Näillä perusteilla toinen valitusperuste on syytä hylätä.
Kolmas valitusperuste
57. Kolmannella ja toissijaisesti esittämällään valitusperusteella valittaja väittää, että valituksenalaisessa tuomiossa on sovellettu virheellisesti asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja sekaannusvaaran ja kohdeyleisön käsitteitä. Vedial esittää neljä eri väitettä.
58. Ensimmäinen virhe on sen mukaan 62 kohdassa oleva viittaus siihen, että kun kohdeyleisö näkee tavaroita, jotka on varustettu rekisteröitäväksi haetulla ja aikaisemmalla tavaramerkillä, sille ei synny käsitystä siitä, että kyseessä olevien tavaroiden kaupallinen alkuperä olisi sama. Valittajan mukaan sekaannusvaara sisältää myös mahdollisuuden siitä, että yritysten ajatellaan olevan taloudellisesti sidoksissa toisiinsa.
59. Parhaimmillaankin tämä väite on tehoton. Siitä lähtien, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyi valituksenalaisen tuomion 48–59 kohdassa katsomaan, että merkit eivät olleet keskenään samankaltaisia (kuten se muistuttaa kategorisesti 65 kohdassa), ei ole olemassa sekaannusvaaraa eikä myöskään valittajan esittämää vaaraa mielleyhtymästä. Tämän samankaltaisuuden puuttuessa ei ole tarpeen pohtia, uskoisiko kohdeyleisö, että uudella tavaramerkillä varustetut tavarat ovat peräisin yrityksestä, joka on taloudellisesti sidoksissa aikaisemman tavaramerkin haltijaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion samassa 62 kohdassa katsotaan vielä, että ”näin ollen ei ole vaaraa siitä, että kohdeyleisö yhdistää toisiinsa tavarat, joista toiset on varustettu toisella ja toiset toisella näistä kahdesta tavaramerkistä, jotka synnyttävät erilaisia mielikuvia”.
60. Toinen virhe on tehty valittajan mukaan 63 kohdassa, jossa todetaan, että ”vaikka kyseisten tavaramerkkien kattamat tavarat ovat samoja tai samankaltaisia, merkkien ulkoasuun, lausuntatapaan ja merkityssisältöön liittyvät eroavaisuudet riittävät estämään sekaannusvaaran kohdeyleisön keskuudessa”, sillä valittajan mukaan lähtökohdaksi olisi pitänyt ottaa kyseisen merkin kokonaisarviointi ja päättää, voiko samanlaisuus tai samankaltaisuus johtaa sekaannusvaaraan.
61. Tämä väite on hylättävä vastaavilla perusteilla kuin ensimmäinen väite: ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, etteivät merkit olleet keskenään lainkaan samankaltaisia eikä valittaja ole pätevästi kyseenalaistanut tätä kantaa. Näin ollen on tarpeetonta tutkia edellytyksiä, joiden täyttyessä kaksi erilaista merkkiä voivat johtaa sekaannusvaaraan.
62. Valittajan esittämä kolmas virhe val ituksenalaisessa tuomiossa muodostuu siitä, että keskinäistä riippuvuutta koskevaa sääntöä on sovellettu väärin. Vedial toteaa, että jos yhteisöjen tuomioistuin katsoo ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen havainneen tiettyä, ainakin lausuntatapaa koskevaa samankaltaisuutta merkkien välillä, on vaadittava, että yhteisöjen tuomioistuin katsoo tavaroiden samanlaisuuden ja aikaisemman tavaramerkin vahvan erottamiskyvyn korvaavan tämän vähäisen samankaltaisuuden sekaannusvaaran olemassaoloa tutkiessaan.
63. Tämä osa perusteluista on selvästi perusteeton, sillä sen lähtökohtana oleva olettamus on virheellinen, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole missään vaiheessa hyväksynyt väitettä merkkien lausuntatavan samankaltaisuudesta. Päinvastoin se on todennut, että kyseisiä merkkejä ei voida pitää samoina tai samankaltaisina (tuomion 65 kohta), mitä valittaja ei ole kiistänyt. Näin ollen kyseinen väite on hylättävä.
64. Lopuksi Vedial väittää, että valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa on sovellettu väärin sekaannusvaaran käsitettä, kun siinä on pidetty kohdeyleisönä kuluttajia, jotka voivat hankkia kyseessä olevia tavaroita, eikä kaikkia henkilöitä, jotka voivat havaita tavaramerkin.
65. Tämä väite ei ole sen tehokkaampi kuin aikaisemmatkaan väitteet. Koska merkit eivät muistuta toisiaan, ei ole tarpeen rajata tarkasti mahdollisen sekaannusvaaran kohteeksi joutuvaa kohdeyleisöä, sillä tällaista tilannetta ei määritelmän mukaisesti voi aiheutua.
Valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa esitetty käsitys on tämän ajatuksen valossa oikea. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tavaramerkin erottamiskykyä arvioitaessa kohdeyleisö muodostuu kyseessä olevien tavaroiden tai palvelujen
keskivertokuluttajasta.(21)
66. Kolmas valitusperuste on näin ollen hylättävä tehottomana ja lisäksi ilmeisen perusteettomana.
Oikeudenkäyntikulut
67. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdassa, jota tämän saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Mikäli valittajan esittämät valitusperusteet hylätään esittämälläni tavalla kokonaisuudessaan, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ratkaisuehdotus
68. Koska kaikki esitetyt valitusperusteet on edellä esitetyistä syistä hylättävä, ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää esillä olevan valituksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta ja määrää, että valittaja vastaa oikeudenkäyntikuluista.
(1) .
(2)
–	Yhteisön tavaramerkistä 20 päivänä joulukuuta 1993 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 11), sellaisena kuin se on muutettuna.
(3)
–	Tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskeva 15.6.1957 tehty Nizzan sopimus, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna.
(4)
–	Väiteosaston menettelyssä käytiin asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 5 kohdan soveltamisesta keskustelua, jolla ei ole merkitystä tämän asian ratkaisemisen kannalta.
(5)
–	Asia T‑110/01 (Kok. 2002, s. II‑5275).
(6)
–	Valituksenalaisen tuomion 11 kohta.
(7)
–	Valituksenalaisen tuomion 63 kohta.
(8)
– Tuomion 55 ja 56 kohta.
(9)
–	Zeiss, W. ja Schreiber, K., Zivilprozessrecht, Mohr Siebeck, 2003, s. 64 ja sitä seuraavat sivut.
(10)
–	Periaatteen nimeä käytetään ainakin espanjalaisessa oikeustieteessä yleensä lainattuna.
(11)
–	Ramos Méndez, F., Derecho procesal civil, Bosch, Barcelona, 1986, s. 347 ja 348.
(12)
–	Ibid. s. 348.
(13)
–	Jauernog, O., Zivilprozeßrecht, Beck, München, 1993, s. 72.
(14)
–	Gimeno Sendra, V. ym., Derecho procesal administrativo, Tirant lo Blanch, Valencia, 1993, s. 63 ja 64.
(15)
–	Yhdistetyt asiat C‑430/93 ja C‑431/93, Van Schijndel ja Van Veen, tuomio 14.12.1995 (Kok. 1995, s. I‑4705, 20 ja 21 kohta).
(16)
– Ks. kuitenkin asia C‑58/99, komissio v. Italia, tuomio 23.5.2000 (Kok. 2000, s. I‑3811) ja asia C‑255/03, komissio v. Belgia, tuomio 17.6.2004 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), joissa yhteisöjen tuomioistuin ilmeisesti antaa ymmärtää, että jäsenvaltio voi hyväksyä komission vaatimuksen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä. Kyse ei kuitenkaan ole merkityksellisistä ennakkotapauksista, sillä on todennäköisempää, että kummassakin tapauksessa yhteisöjen tuomioistuimen perustelut ovat tältä osin vain viitteellisiä, sillä se katsoi kyseessä olleiden rikkomisten sinänsä olleen ilmeisiä.
(17)
–	Asia C‑39/97, Canon, tuomio 29.9.1998 (Kok. 1998, s. I‑5507, 28 kohta).
(18)
–	Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annettu ensimmäinen neuvoston direktiivi 89/104/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 1), jonka vastaava säännös on kaikilta osin samanlainen asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa.
(19)
–	Yhdistetyt asiat C‑108/97 ja C‑109/97, Windsurfing Chiemsee, tuomio 4.5.1999 (Kok. 1999, s. I‑2779, 46 kohta); asia C‑299/99, Philips, tuomio 18.6.2002 (Kok. 2002, s. I‑5475, 35 kohta); yhdistetyt asiat C‑53/01–C‑55/01, Linde ym., tuomio 8.4.2003 (Kok. 2003, s. I‑3161, 40 kohta) ja asia C‑218/01, Henkel, tuomio 12.2.2004 (48 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(20)
–	Ks. edellä 12–14 kohta.
(21)
– Ks. direktiivin 89/104 osalta edellä alaviitteessä 19 mainitut asiat Philips, tuomion 63 kohta; Henkel, tuomion 50 kohta ja Linde ym., tuomion 50 kohta.