62011CC0628_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Käsiteltävällä ennakkoratkaisupyynnöllä unionin tuomioistuinta pyydetään lausumaan siitä, onko SEUT 18 artiklaa tulkittava siten, että se estää jäsenvaltiota vaatimasta yhteisön lentoliikenteen harjoittajilta, joilla on toisessa jäsenvaltiossa lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä 24.9.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1008/2008(2) mukaisesti myönnetty liikennelupa, saapumislupaa kolmannesta maasta sen alueelle suuntautuvia tilauslentoja varten.
2. Käsiteltävässä asiassa suurimpana ongelmana on tosiasiassa sen selvittäminen, sovelletaanko SEUT 18 artiklaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen, kun otetaan huomioon kyseessä oleva ala eli yhteisön lentoliikenteen harjoittajan harjoittama kolmannen maan ja jäsenvaltion välinen lentoliikenne.
3. Selitän tässä ratkaisuehdotuksessa aluksi ne syyt, joiden vuoksi katson, että kyseistä määräystä sovelletaan pääasiassa kyseessä olevaan tilanteeseen.
4. Tämän jälkeen selitän, miksi kyseistä määräystä on mielestäni tulkittava siten, että se estää jäsenvaltiota vaatimasta yhteisön lentoliikenteen harjoittajilta, joilla on toisessa jäsenvaltiossa myönnetty liikennelupa, saapumislupaa kolmannesta maasta sen alueelle suuntautuville tilauslennoille.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
1.
Asetus (EY) N:o 847/2004
5. Jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välisten lentoliikennesopimusten neuvottelemisesta ja täytäntöönpanosta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 847/2004(3) 3 artiklassa säädetään, että ”jäsenvaltio ei saa sitoutua kolmannen maan kanssa kyseisten kahden osapuolen välisellä lentoliikennemarkkina-alueella kokonaisuudessaan eikä myöskään tiettyjen kaupunkien välillä uusiin järjestelyihin, joilla vähennetään sellaisten yhteisön lentoliikenteen harjoittajien lukumäärää, jotka voidaan voimassa olevien järjestelyjen mukaisesti nimetä palvelujen tarjoajiksi jäsenvaltion alueen ja kyseisen kolmannen maan välillä”.
6. Asetuksen 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos jäsenvaltio tekee sellaisen sopimuksen tai muutoksen sopimukseen tai sen liitteisiin, joka rajoittaa liikenneoikeuksien käyttöä tai niiden yhteisön lentoliikenteen harjoittajien lukumäärää, jotka voidaan nimetä käyttämään liikenneoikeuksia, kyseisen jäsenvaltion on varmistettava, että liikenneoikeudet jaetaan niihin oikeutettujen yhteisön lentoliikenteen harjoittajien kesken syrjimättömän ja avoimen menettelyn perusteella.”
2.
Asetus N:o 1008/2008
7. Asetuksen N:o 1008/2008 johdanto-osan kymmenes perustelukappale kuuluu seuraavasti:
”Ilmailun sisämarkkinoiden toteuttamiseksi olisi poistettava jäsenvaltioiden välillä yhä sovellettavat rajoitukset, jotka koskevat esimerkiksi yhteisten reittitunnusten käyttöä (code sharing) kolmansiin maihin liikennöitävillä reiteillä tai sellaisten kolmansiin maihin liikennöitävien reittien hinnoittelua, joihin liittyy välilasku toisessa jäsenvaltiossa (kuudennen vapauden piiriin kuuluvat lennot).”
8. Asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa säädetään yhteisön lentoliikenteen harjoittajien toimilupien myöntämisestä, yhteisön lentoliikenteen harjoittajien oikeudesta harjoittaa yhteisön sisäistä lentoliikennettä ja yhteisön sisäisen lentoliikenteen hinnoittelusta.”
9. Asetuksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
1) ’liikenneluvalla’ toimivaltaisen lupaviranomaisen yritykselle myöntämää lupaa, jonka nojalla tämä voi harjoittaa lentoliikennettä liikenneluvassa täsmennetyin edellytyksin;
– –
4) ’lentoliikenteellä’ lentoa tai lentosarjaa, jolla kuljetetaan matkustajia, rahtia ja/tai postia korvausta tai vuokraa vastaan;
– –
8) ’lentotoimintaluvalla (AOC)’ yritykselle annettua lupaa, jolla vahvistetaan, että lentotoiminnan harjoittajalla on asiaa koskevassa yhteisön oikeudessa tai tapauksen mukaan kansallisessa oikeudessa edellytetty ammattitaito ja organisaatio voidakseen taata luvassa määritetyn lentotoiminnan turvallisuuden;
– –
10) ’lentoliikenteen harjoittajalla’ lentoliikenneyritystä, jolla on voimassa oleva liikennelupa tai muu vastaava lupa;
11) ’yhteisön lentoliikenteen harjoittajalla’ lentoliikenteen harjoittajaa, jolla on voimassa oleva liikennelupa, jonka toimivaltainen lupaviranomainen on myöntänyt II luvun mukaisesti;
– –
13) ’yhteisön sisäisellä lentoliikenteellä’ yhteisön sisällä harjoitettavaa lentoliikennettä;
14) ’liikenneoikeudella’ oikeutta harjoittaa lentoliikennettä kahden yhteisössä sijaitsevan lentoaseman välillä;
– –”
10. Asetuksen N:o 1008/2008 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Yhteisöön sijoittautuneet yritykset eivät saa kuljettaa lentoteitse matkustajia, postia ja/tai rahtia korvausta ja/tai vuokraa vastaan, ellei niille ole myönnetty asianmukaista liikennelupaa.
Tämän luvun vaatimukset täyttävällä yrityksellä on oikeus saada liikennelupa.”
11. Asetuksen 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltion toimivaltaisen lupaviranomaisen on myönnettävä yritykselle liikennelupa, jos
a) sen pääasiallinen toimipaikka sijaitsee kyseisessä jäsenvaltiossa;
b) sillä on voimassa oleva lentotoimintalupa (AOC), jonka on myöntänyt saman jäsenvaltion viranomainen, jonka toimivaltainen lupaviranomainen vastaa yhteisön lentoliikenteen harjoittajan liikenneluvan myöntämisestä, epäämisestä tai peruuttamisesta kokonaan tai määräajaksi;
– –
d) sen pääasiallisena toimintamuotona on harjoittaa lentoliikennettä sellaisenaan tai yhdistettynä johonkin muuhun ilma-alusten käyttöön tai niiden korjaamiseen ja huoltoon liittyvään liiketoimintaan;
– –”
12. Asetuksen N:o 1008/2008 15 artiklassa, jonka otsikkona on ”Yhteisön sisäisen lentoliikenteen harjoittaminen” ja joka sisältyy ”Pääsy lentoreiteille” otsikoituun III lukuun, säädetään seuraavaa:
”1. Yhteisön lentoliikenteen harjoittajilla on oltava oikeus harjoittaa yhteisön sisäistä lentoliikennettä.
2. Jäsenvaltiot eivät saa asettaa lupaa tai hyväksyntää ehdoksi sille, että yhteisön lentoliikenteen harjoittaja saa harjoittaa yhteisön sisäistä lentoliikennettä. Jäsenvaltiot eivät saa vaatia yhteisön lentoliikenteen harjoittajia esittämään asiakirjoja tai tietoja, jotka ne ovat jo toimittaneet toimivaltaiselle lupaviranomaiselle, jos asiaankuuluvat tiedot ovat ajallaan saatavissa toimivaltaiselta lupaviranomaiselta.
– –
5. Sen estämättä, mitä jäsenvaltioiden välisissä kahdenvälisissä sopimuksissa määrätään, ja noudattaen yrityksiin sovellettavia yhteisön kilpailusääntöjä, asianomaisten jäsenvaltioiden on annettava yhteisön lentoliikenteen harjoittajille lupa yhdistää lentoliikennettään ja sopia yhteisten reittitunnusten käyttämisestä minkä tahansa lentoliikenteen harjoittajan kanssa lentoliikenteessä, jota liikennöidään niiden alueen lentoasemille, lentoasemilta tai lentoasemien kautta kolmansien maiden kohteista tai kohteisiin.
Jäsenvaltio voi osana kolmannen maan kanssa tehtyä kahdenvälistä lentoliikennesopimusta määrätä rajoituksia yhteisten reittitunnusten käytölle yhteisön lentoliikenteen harjoittajien ja kolmannen maan lentoliikenteen harjoittajien välillä, erityisesti jos asianomainen kolmas maa ei tarjoa vastaavia liiketoimintamahdollisuuksia asianomaisesta jäsenvaltiosta liikennöiville yhteisön lentoliikenteen harjoittajille. Tässä yhteydessä jäsenvaltioiden on varmistettava, että tällaisten sopimusten nojalla määrätyt rajoitukset eivät rajoita lentoliikenteen harjoittajien välistä kilpailua, että ne ovat syrjimättömiä yhteisön lentoliikenteen harjoittajien välillä ja etteivät ne ole rajoittavampia kuin on tarpeen.”
B Saksan lainsäädäntö
13. 10.5.2007 annetun Saksan lentoliikennelain (Luftverkehrsgesetz; BGBl. 2007 I, s. 698; jäljempänä LuftVG) 2 §:n 1 momentissa säädetään, että saksalaisilla ilma-aluksilla on oltava lentolupa, jotta niillä voidaan harjoittaa lentotoimintaa, ja ne on lainsäädännön niin edellyttäessä rekisteröitävä saksalaisten ilma-alusten rekisteriin (ilma-alusluettelo). Säännöksessä säädetään lisäksi, että ilma-aluksella voidaan harjoittaa lentotoimintaa ainoastaan, jos kyseinen ilma-alustyyppi on hyväksytty, jos ilma-aluksella on ilma-alusten teknistä valvontaa koskevassa asetuksessa tarkoitettu lentokelpoisuustodistus, jos ilma-aluksen omistajalla on voimassa oleva vastuuvakuutus ja jos ilma-alus on varustettu laitteilla, jotka estävät sen, että ilma-aluksen aiheuttama meluhaitta ylittää teknisesti hyväksyttävän melurajan.
14. Kyseisen lain 2 §:n 7 momentin nojalla ne ilma-alukset, joita ei ole rekisteröity ja hyväksytty tämän lain soveltamisalueella, eivät voi saapua kyseiselle alueelle tai niitä ei voida muulla tavoin tuoda sinne lentämistä varten ennen kuin niille on myönnetty siihen lupa. Viimeksi mainittua lupaa ei tarvita, jos ilma-aluksen alkuperämaan ja Saksan liittotasavallan välisessä sopimuksessa tai muussa näitä kahta valtiota sitovassa sopimuksessa toisin määrätään.
15. Saman pykälän 8 momentissa säädetään, että 6 ja 7 momentissa tarkoitettu lupa voidaan myöntää yleisenä tai yksittäisenä lupana ja siihen voi liittyä velvoitteita ja määräaika.
16. LuftVG:n 58 §:n mukaan henkilö, joka saapuu ilma-aluksella tämän lain soveltamisalueelle tai tuo ilma-aluksen sinne muulla tavoin tarkoituksella tai tuottamuksellisesti ilman 2 §:n 7 momentissa tarkoitettua lupaa, syyllistyy rikkomukseen. Rikkomuksesta voidaan määrätä enintään 10 000 euron suuruinen sakko.
17. Ilmaliikenteen harjoittamisluvasta 10.7.2008 annetun asetuksen (Luftverkehrs-Zulassungs-Ordnung; BGBl. 2008 I, s. 1229; jäljempänä LuftVZO) 94 §:ssä säädetään, että LuftVG:n 2 §:n 7 momentissa tarkoitetun saapumisluvan Saksan liittotasavallan alueelle myöntää liikenne-, rakennus- ja kaupunkisuunnitteluministeriö (Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung) tai ministeriön valtuuttama viranomainen.
18. LuftVZO:n 95 §:n 1 momentissa säädetään, että lupahakemuksessa on ilmoitettava ilma-aluksen omistajan nimi ja osoite; ilma-alustyyppi, ilma-aluksen kunto ja rekisterinumero; ennakoitu saapumispäivä ja -aika sekä paluulennon tai toiseen kohteeseen suuntautuvan lennon todennäköinen ajankohta; lähtölentoasema ja kohdelentoasema sekä tarvittaessa Saksan liittotasavallan alueella sijaitsevat kauttakulkulentoasemat; matkustajamäärä sekä rahdin tyyppi ja määrä, lennon tarkoitus, erityisesti, jos kuljetetaan tiettyä henkilöryhmää, ja paikka, jossa kyseinen ryhmä kokoontui alun perin, ja tilauslennon tapauksessa toimijan nimi, osoite ja tytäryhtiö. Lupaviranomainen voi vaatia myös muita tietoja. Liikenne-, rakennus- ja kaupunkisuunnitteluministeriö tai sen valtuuttama viranomainen ilmoittaa lupahakemuksen käsittelyn yksityiskohdat yleisissä hallinnollisissa määräyksissä.
19. LuftVZO:n 95 §:n 2 momentin nojalla, lukuun ottamatta saman pykälän 3 momentissa tarkoitettuja tilanteita, kaupalliseen tarkoitukseen harjoitettavaa muuta kuin säännöllistä liikennettä, jossa laskeudutaan valtion alueelle, (tilauslennot) varten tehtävä lupahakemus on jätettävä lupaviranomaiselle viimeistään kaksi kokonaista arkipäivää ennen suunnitellun lennon lähtöä ja yli neljän lennon sarjaa koskeva lupahakemus on jätettävä viimeistään neljä viikkoa ennen suunniteltujen lentojen lähtöä.
II Pääasian tosiseikat
20. International Jet Management GmbH(4) on lentoliikenteen harjoittaja, jonka kotipaikka sijaitsee Wienissä/Schwechatissa (Itävalta). Se suorittaa kolmansista maista, tässä tapauksessa Venäjältä ja Turkista, Euroopan unionin jäsenvaltioihin suuntautuvia tilauslentoja.
21. Kyseisellä yhtiöllä on Itävallan liikenneministeriön asetuksen N:o 1008/2008 mukaisesti myöntämä liikennelupa. Sillä on myös kyseisen asetuksen 6 artiklan mukainen lentotoimintalupa, jonka on myöntänyt Austro Control GmbH, joka on osaksi Itävallan valtion omistama julkisen palvelun tehtäviä hoitava yhtiö.
22. Amtsgericht Braunschweig tuomitsi 24.5.2011 antamallaan tuomiolla International Jet Managementin tuottamuksellisesta rikkomisesta 500 euron sakkoon, tahallisesta rikkomisesta neljään 1 890 euron sakkoon ja muusta tahallisesta rikkomisesta kuuteen 600 euron sakkoon. Kyseinen tuomioistuin katsoi, että International Jet Management suoritti 9.12.2008 ja 15.3.2009 välisenä aikana lentoja Moskovasta (Venäjältä) ja Ankarasta (Turkista) Saksaan, vaikka sille ei ollut myönnetty LuftVG:n 2 §:n 7 momentissa, luettuna yhdessä LuftVZO:n 94 §:n ja sitä seuraavien pykälien kanssa, tarkoitettua saapumislupaa Saksan ilmatilaan.
23. Kolmessa tapauksessa Saksan liittotasavallan ilmailuviranomainen (Luftfahrtbundesamt) oli evännyt yhtiöltä saapumisluvan siksi, ettei se ollut toimittanut niin sanottua ei käytettävissä -ilmoitusta. Tämä ilmoitus osoittaa, että yhteisön lentoliikenteen harjoittaja, joka on sijoittautunut toisen jäsenvaltion alueelle, on varmistanut etukäteen saksalaisilta lentoyhtiöiltä, ettei niistä mikään ole käytettävissä suorittamaan kyseistä lentoa vastaavissa olosuhteissa. Muissa tapauksissa Saksan liittotasavallan ilmailuviranomainen ei vielä ollut tehnyt päätöstä lupahakemuksesta riidanalaisten lent ojen saapumisajankohtana.
24. International Jet Management valitti 24.5.2011 annetusta tuomiosta Oberlandesgericht Braunschweigin ensimmäiseen rikosjaostoon ja vaati tuomion kumoamista ja syytteistä vapauttamista. Yhtiö väittää valituksensa tueksi ensinnäkin, että sakon määräämistä koskevat edellytykset ovat ristiriidassa unionin oikeuden kanssa ja että asetuksessa N:o 1008/2008 sille on jo myönnetty oikeus saapua Euroopan ilmatilaan ilman varsinaista saapumislupaa. Se katsoo toiseksi, että SEUT 18 artiklassa esitetty syrjintäkiellon periaate estää tällaisten sakkojen määräämisen. Kolmanneksi se väittää, että Saksan kansallinen sääntö on ristiriidassa SEUT 56 artiklan kanssa, jolla edistetään palvelujen vapaata tarjoamista unionissa.
25. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma unionin oikeuden asianmukaisesta tulkinnasta, joten se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle useita ennakkoratkaisukysymyksiä.
III Ennakkoratkaisukysymykset
26. Oberlandesgericht Braunschweig esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Voidaanko SEUT 18 artiklassa (aiempi EY 12 artikla) määrättyä syrjintäkieltoa soveltaa, kun jäsenvaltio (Saksan liittotasavalta) vaatii lentoliikenteen harjoittajalta, jolla on toisessa jäsenvaltiossa (Itävallan tasavalta) myönnetty, voimassa oleva – – asetuksen N:o 1008/2008 3 ja 8 artiklassa tarkoitettu liikennelupa, saapumislupaa tilauslennoilta (kaupalliset, ei säännöllisen lentoliikenteen lennot), jotka lennetään kolmansista maista kyseisen jäsenvaltion alueelle?
2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, rikotaanko SEUT 18 artiklaa – – jo lupavaatimuksella sinänsä, jos saapumislupaa, jonka hankkimista voidaan edellyttää sakon uhalla, vaaditaan kolmansista maista tulevaa lentoliikennettä varten lentoliikenteen harjoittajilta, jotka ovat saaneet lentoliikenteen harjoittamiseksi hyväksynnän (liikenneluvan) muissa jäsenvaltioissa, muttei lentoliikenteen harjoittajilta, jotka ovat saaneet lentoliikenteen harjoittamiseksi hyväksynnän [Saksassa]?
3) Jos SEUT 18 artiklaa – – voidaan soveltaa (ensimmäinen kysymys) ja jos lupavaatimusta sinänsä ei kuitenkaan pidetä syrjivänä (toinen kysymys), voidaanko saapumisluvan myöntämiselle asianomaisten lentoliikenteen harjoittajien lentoliikenteelle, joka suuntautuu kolmansista maista Saksan liittotasavaltaan, asettaa sakon uhalla syrjintäkieltoa rikkomatta edellytykseksi se, osoittaako jäsenvaltion lentoliikenteen harjoittaja lupaviranomaiselle, etteivät [Saksassa] lentoliikenteen harjoittamiseksi hyväksynnän saaneet lentoliikenteen harjoittajat pysty suorittamaan lentoja (liikenteenharjoittajan ilmoitus siitä, ettei ole käytettävissä)?”
IV Asian tarkastelu
27. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään lähinnä, onko SEUT 18 artiklaa tulkittava siten, että se estää jäsenvaltioita vaatimasta yhteisön lentoliikenteen harjoittajilta, joilla on toisessa jäsenvaltiossa myönnetty liikennelupa, saapumislupaa kolmannesta maasta sen alueelle suuntautuville tilauslennoille.
28. Käsiteltävässä asiassa ongelmia aiheuttaa lähinnä sen selvittäminen, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva tilanne, jossa yhteisön lentoliikenteen harjoittaja harjoittaa kolmannesta maasta jäsenvaltioon suuntautuvaa lentoliikennettä, EUT-sopimuksen soveltamisalaan ja voidaanko siihen näin ollen soveltaa syrjintäkiellon periaatetta.
A SEUT 18 artiklan soveltaminen pääasiassa kyseessä olevaan tilanteeseen
29. Lentoliikenteellä on erityinen asema EUT-sopimuksessa. SEUT 4 artiklan 2 kohdan g alakohdan mukaan jäsenvaltioilla ja unionilla on jaettu toimivalta liikenteen alalla. SEUT 58 artiklan 1 kohdan nojalla palvelujen tarjoamisen vapauteen liikenteen alalla sovelletaan liikennettä koskevan osaston eli osaston VI määräyksiä. Palvelujen tarjoamisen vapautta säännellään siis liikenteen alalla yleisestä oikeusjärjestelmästä erillisessä oikeudellisessa järjestelmässä.
30. Osastossa VI lentoliikennettä ja meriliikennettä käsitellään erikseen erottamalla ne muista liikennemuodoista. SEUT 100 artiklan 1 ja 2 kohdassa ne nimittäin jätetään kyseisen osaston soveltamisalan ulkopuolelle, ellei unionin lainsäätäjä ole toisin päättänyt.(5) Lentoliikenteen vapauttamiseen tähtääviä toimenpiteitä voidaan siis toteuttaa ainoastaan SEUT 100 artiklan 2 kohdan perusteella.
31. Unionin lainsäätäjä on tältä osin harjoittanut asetusta N:o 1008/2008 antaessaan toimivaltaa, joka sille on myönnetty SEUT 100 artiklan 2 kohdassa, ja vapauttanut yhteisön sisäisen lentoliikenteen. Kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa nimittäin todetaan, että asetuksessa säädetään yhteisön lentoliikenteen harjoittajien oikeudesta harjoittaa yhteisön sisäistä lentoliikennettä. Unionin lainsäätäjä ei sen sijaan ole tähän mennessä vapauttanut kolmansien maiden ja jäsenvaltioiden välistä lentoliikennettä.
32. Vaikka kyseistä lentoliikennettä ei ole vielä vapautettu, onko siihen näin ollen sovellettava EUT-sopimuksen yleisiä sääntöjä ja erityisesti syrjintäkiellon periaatetta?
33. Saksan hallitus katsoo, että koska asetusta N:o 1008/2008 sovelletaan sen 1 artiklan 1 kohdan ja 15 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti ainoastaan yhteisön sisäiseen lentoliikenteeseen, unionin lainsäätäjä on käyttänyt sille SEUT 100 artiklan 2 kohdan nojalla kuuluvaa toimivaltaa ainoastaan tällä alalla. Näin ollen EUT-sopimuksen osastossa VI säädetään ainoastaan yhteisön sisäisestä lentoliikenteestä eikä sitä sovelleta kolmannesta maasta jäsenvaltioon suuntautuvaan lentoliikenteeseen, minkä vuoksi viimeksi mainittu lentoliikenne jää perussopimusten soveltamisalan ulkopuolelle. SEUT 18 artiklaa ei siis Saksan hallituksen mukaan sovelleta pääasiassa kyseessä olevaan tilanteeseen.
34. Saksan hallitus katsoo toisin sanoen, että koska olemassa ei ole SEUT 100 artiklan 2 kohdan nojalla annettua johdetun oikeuden tekstiä, jossa säädetään pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta tilanteesta, tämä tilanne on suljettava EUT-sopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle.
35. En voi yhtyä tähän kantaan. Kyseinen tilanne liittyy lentoliikenteeseen, jota yhteisön lentoliikenteen harjoittaja harjoittaa jäsenvaltion ja kolmannen maan välillä, ja tämä ala kuuluu mielestäni unionin oikeuden soveltamisalaan ja siihen on sovellettava syrjintäkiellon periaatetta.
36. Saksan hallitus on mielestäni erehtynyt SEUT 100 artiklan 2 kohdan, luettuna yhdessä SEUT 58 artiklan 1 kohdan kanssa, tarkoituksesta ja ulottuvuudesta.
37. SEUT 58 artiklan 1 kohdassa tehty viittaus SEUT 100 artiklan 2 kohtaan koskee nimittäin ainoastaan palvelujen tarjoamisen vapautta. Siinä todetaan, ettei liikenteen alan palvelujen tarjoamista voida vapauttaa yleisen järjestelmän mukaisesti, vaan sen on tapahduttava EUT-sopimuksen liikennettä koskevan osaston VI nojalla.
38. SEUT 100 artiklan 2 kohdan tarkoituksena on ainoastaan määrittää osaston VI soveltamisala erottamalla toisistaan eri liikennemuodot ja täsmentämällä, ettei kyseisen osaston määräyksiä sovelleta suoraan lento- ja meriliikenteeseen.(6) Toisin kuin Saksan hallitus väittää, sen tarkoituksena ei siis ole sulkea kaikenlaista lentoliikennettä EUT-sopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle, ellei unionin lainsäätäjä ole antanut tähän määräykseen perustuvaa sääntelyä.(7)
39. Vaikka tietyn liikenteen harjoittaminen ei sisältyisi SEUT 100 artiklan 2 kohdan nojalla annettuun johdetun oikeuden säännöksen soveltamisalaan ja vaikka siihen sovellettaisiin kansallista lainsäädäntöä, jäsenvaltioiden on kuitenkin kyseistä liikennettä koskevaa sääntelyä antaessaan noudatettava SEUT 61 artiklaa ja muita EUT-sopimuksen yleisiä määräyksiä.(8)
40. Jos perussopimusten laatijat olisivat halunneet estää muiden kuin lentoliikenteen alan palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien EUT-sopimuksen yleisten sääntöjen soveltamisen, ne olisivat tehneet sen nimenomaisesti SEUT 58 artiklan 1 kohtaa vastaavalla määräyksellä.(9)
41. SEUT 18 artiklaa on siksi tarkoitus soveltaa tilanteeseen, jota ei vielä säännellä SEUT 100 artiklan 2 kohdan nojalla annetulla johdetun oikeuden säännöksellä tai määräyksellä.
42. Kun otetaan huomioon, että pääasiassa kyseessä oleva tilanne liittyy kolmannesta maasta jäsenvaltioon suuntautuvaan lentoliikenteeseen, jota harjoittaa yhteisön lentoliikenteen harjoittaja, on vielä määriteltävä, sisältyykö tämä tilanne kyseisessä määräyksessä tarkoitetulla tavalla EUT-sopimuksen soveltamisalaan.
43. Mielestäni näin on.
44. Koska tätä kysymystä käsiteltiin istunnossa, totean aluksi, että se, että pääasiassa kyseessä oleva tilanne liittyy muuhun kuin säännölliseen lentoliikenteeseen, ei mielestäni vaikuta ehdottamaani ratkaisuun. Säännöllisen ja muun lentoliikenteen välinen ero nimittäin pienenee jatkuvasti.(10) Asetuksessa N:o 1008/2008 mainitaan säännöllinen lentoliikenne vain muutaman kerran silloin, kun lentojen säännöllisyys vaikuttaa liikenneluvan myöntämisedellytysten soveltamiseen(11) tai kun sillä on merkitystä julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisen kannalta.(12) Lukuun ottamatta näitä varsin erikoisia poikkeuksia kyseisessä asetuksessa ei erotella toisistaan säännöllistä ja muuta lentoliikennettä sen säännösten soveltamisen näkökulmasta, mikä on mielestäni järkevää, kun otetaan huomioon asetuksen tarkoitus, joka on lentoliikenteen harjoittajien vakaan taloudellisen tilanteen ja sitä kautta turvallisuuden varmistaminen.
45. Asetus N:o 1008/2008 liittyy läheisesti pääasiassa kyseessä olevaan tilanteeseen. Sen 1 artiklan 1 kohdassa toki todetaan, että asetuksen tarkoituksena on säätää yhteisön lentoliikenteen harjoittajien oikeudesta harjoittaa yhteisön sisäistä lentoliikennettä. Ei kuitenkaan pidä unohtaa, että kyseisen asetuksen tavoitteena on myös säätää yhteisön lentoliikenteen harjoittajien luvista. Liikennelupaa koskevassa luvussa II unionin lainsäätäjä on nimittäin yhdenmukaistanut liikennelupien myöntämisehdot ja vahvistanut säännökset, jotka koskevat luvan voimassaoloa ja määräajaksi tai kokonaan tapahtuvaa peruuttamista. Samaisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään tästä, että tämän luvun vaatimukset täyttävät yritykset voivat saada liikenneluvan. Kyseisen 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että toimivaltainen lupaviranomainen saa myöntää liikennelupia tai pitää niitä voimassa vain, jos tämän luvun kaikki vaatimukset täyttyvät.
46. Tämä yhdenmukaistaminen, joka koskee kaikkien yhteisön lentoliikenteen harjoittajien asemaa, ulottuu kaikkiin suoritettaviin lentoihin, olipa kyse yhteisön sisäisestä lennosta tai jäsenvaltion ja kolmannen maan välisestä lennosta. Kyseisen asetuksen 4 artiklan d alakohdassa nimittäin todetaan, että jäsenvaltion toimivaltaisen lupaviranomaisen on myönnettävä yritykselle liikennelupa, jos sen pääasiallisena toimintamuotona on harjoittaa lentoliikennettä
sellaisenaan tai yhdistettynä johonkin muuhun ilma-alusten käyttöön tai niiden korjaamiseen ja huoltoon liittyvään liiketoimintaan.
47. Lentoliikenteen määritellään asetuksen N:o 1008/2008 2 artiklan 4 kohdassa tarkoittavan ”lentoa tai lentosarjaa, jolla kuljetetaan matkustajia, rahtia ja/tai postia korvausta tai vuokraa vastaan”. Käsite kattaa siis kaikki lennot, olivatpa ne yhteisön sisäisiä lentoja tai jäsenvaltion ja kolmannen maan välisiä lentoja. Tätä tukee se, että lainsäätäjä on erottanut tällaisen lentoliikenteen yhteisön sisäisestä lentoliikenteestä, jonka on määritelty asetuksen 2 artiklan 13 kohdassa tarkoittavan ”yhteisön sisällä harjoitettavaa lentoliikennettä”.
48. Yhteisön lentoliikenteen harjoittajalla on siis oltava asetuksen N:o 1008/2008 luvun II säännösten mukaisesti myönnetty liikennelupa, jotta se voi harjoittaa mitä tahansa lentoliikennettä. Liikennelupa takaa, että lentoliikenteen harjoittaja täyttää yhteiset vaatimukset, erityisesti turvallisuusvaatimukset, ja muiden jäsenvaltioiden on näin ollen tunnustettava luvan pätevyys. Kyseisellä asetuksella otetaan tosiasiassa käyttöön liikennelupien vastavuoroisen tunnustamisen periaate, vaikkei siinä näin nimenomaisesti todetakaan.
49. Liikennelupaa on lisäksi pidettävä ennakkoedellytyksenä sille, että yhteisön lentoliikenteen harjoittaja voi harjoittaa kolmannesta maasta jäsenvaltioon suuntautuvaa lentoliikennettä.
50. Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen toimenpide, joka johtaa siihen, ettei toisen jäsenvaltion myöntämää liikennelupaa tunnusteta, voi vaikuttaa jopa yhteisön lentoliikenteen harjoittajan asemaan.
51. Tämän lisäksi on kiistatonta, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen voidaan soveltaa myös muita johdetun oikeuden säännöksiä ja määräyksiä, vaikka niissä ei suoraan tarkoitettaisikaan yhteisön lentoliikenteen harjoittajan, jolle jäsenvaltio on myöntänyt liikenneluvan, harjoittamaa kolmannesta maasta jäsenvaltioon suuntautuvaa lentoliikennettä. Esimerkiksi asetusta N:o 261/2004 sovelletaan sen 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti ”matkustajiin, jotka lähtevät kolmannessa maassa sijaitsevalta lentoasemalta jäsenvaltion alueella sijaitsevalle ja [EY:n] perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvalle lentoasemalle – –, mikäli kyseisestä lennosta vastaa yhteisön lentoliikenteen harjoittaja”.
52. Myös lentoliikenteen harjoittajia ja ilma-alusten käyttäjiä koskevista vakuutusvaatimuksista 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 785/2004(13) 2 artiklan 1 kohdan nojalla ”[kyseistä] asetusta sovelletaan kaikkiin lentoliikenteen harjoittajiin ja ilma-alusten käyttäjiin, jotka lentävät sellaisella jäsenvaltion alueella, johon sovelletaan [EY:n] perustamissopimusta, tai edellä tarkoitetulle alueelle, alueelta pois tai alueen yli”.
53. Lisäksi on huomattava, että asetuksen N:o 1107/2006 1 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tämän asetuksen säännöksiä sovelletaan vammaisiin ja liikuntarajoitteisiin henkilöihin, jotka käyttävät tai aikovat käyttää kaupallisia lentoliikennepalveluja ja jotka lähtevät lentoasemalta, kulkevat lentoaseman kautta tai saapuvat lentoasemalle, joka sijaitsee [EY:n] perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvalla jäsenvaltion alueella. Tämän asetuksen 3, 4 ja 10 artiklaa sovelletaan myös matkustajiin, jotka lähtevät kolmannessa maassa sijaitsevalta lentoasemalta jäsenvaltion alueella sijaitsevalle ja [EY:n] perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvalle lentoasemalle, jos kyseisestä lennosta vastaa yhteisön lentoliikenteen harjoittaja.”
54. Tällä alalla on voimassa paljon unionin lainsäädäntöä, joten kaikkea ei tässä yhteydessä voida luetella, mutta vielä on otettava huomioon, että niin sanottujen open skies -tuomioiden(14) jälkeen unionin lainsäätäjä antoi asetuksen N:o 847/2004, jonka tarkoituksena on ottaa jäsenvaltioiden ja Euroopan komission kesken käyttöön yhteistyömenettely, jota noudatetaan tilanteissa, joissa jäsenvaltiot päättävät tehdä jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välistä lentoliikennettä koskevia sopimuksia(15) ja joissa ilmenee, että kyseisen sopimuksen kohde kuuluu osaksi unionin toimivaltaan ja osaksi jäsenvaltioiden toimivaltaan.
55. Asetuksen N:o 847/2004 5 artiklassa, jonka otsikkona on ”Liikenneoikeuksien jakaminen”,[(16) ] säädetään nimittäin, että ”jos jäsenvaltio tekee sellaisen sopimuksen tai muutoksen sopimukseen tai sen liitteisiin, joka rajoittaa liikenneoikeuksien käyttöä tai niiden yhteisön lentoliikenteen harjoittajien lukumäärää, jotka voidaan nimetä käyttämään liikenneoikeuksia, kyseisen jäsenvaltion on varmistettava, että liikenneoikeudet jaetaan niihin oikeutettujen yhteisön lentoliikenteen harjoittajien kesken syrjimättömän ja avoimen menettelyn perusteella ”.(17)
56. Katson näin ollen, että koska unionin lainsäätäjä on vahvistanut useita oikeussääntöjä, joita voidaan soveltaa pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa, kolmannesta maasta jäsenvaltioon suuntautuva lentoliikenne, jota harjoittaa yhteisön lentoliikenteen harjoittaja, sisältyy EUT-sopimuksen soveltamisalaan. Niinkin perustavanlaatuista oikeussääntöä kuin syrjintäkiellon periaatetta – on syytä muistuttaa, että SEU 2 artiklan nojalla unionin perustana ovat jäsenvaltioille yhteiset arvot yhteiskunnassa, jolle on ominaista muun muassa syrjimättömyys – on sovellettava käsiteltävänä olevaan asiaan, jolla on paljon yhtymäkohtia unionin oikeuteen.
57. Ranskan hallitus katsoo kuitenkin, että SEUT 18 artiklan soveltaminen pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen tarkoittaisi tosiasiassa sitä, että SEUT 58 artiklalta vietäisiin tehokas vaikutus, sillä jos jäsenvaltio olisi velvollinen kohtelemaan tasavertaisesti kaikkia alueelleen liikenneluvan saaneita yhteisön lentoliikenteen harjoittajia ja kaikkia toisen jäsenvaltion alueelle liikenneluvan saaneita yhteisön lentoliikenteen harjoittajia, tämä ulottaisi SEUT 56 artiklan tarkoitetun palvelujen tarjoamisen vapauden myös käsiteltävässä asiassa tarkoitettuun lentoliikenteen harjoittamiseen. Ranskan hallitus vetoaa väitteensä tueksi asiassa Corsica Ferries France vastaan Direction générale des douanes 13.12.1989 annettuun tuomioon,(18) jossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, ettei ETY:n perustamissopimus, etenkään sen 59, 61, 62 ja 84 artikla, estänyt ennen asetuksen (ETY) N:o 4055/86(19) voimaantuloa sitä, että jäsenvaltio kantaa saarialueellaan sijaitsevien satamien palveluja käyttäviltä aluksilta maksuja sekä alukseen otettavista että siitä poistuvista matkustajista, jos saapuvien matkustajien lähtösatama tai lähtevien matkustajien määräsatama on toisessa jäsenvaltiossa, kun taas sen kansallisella alueella sijaitsevien satamien välisessä liikenteessä kyseisiä maksuja kannetaan ainoastaan matkustajista, jotka otetaan sen saarialueella sijaitsevasta satamasta lähtevään alukseen.
58. En ole samaa mieltä Ranskan hallituksen kanssa.
59. Edellä mainitussa asiassa Corsica Ferries France vastaan Direction générale des douanes annettu tuomio ei nähdäkseni kyseenalaista SEUT 18 artiklan sovellettavuutta pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa. On nimittäin ensinnäkin niin, kuten julkisasiamies Mengozzi perustellusti totesi edellä mainitussa asiassa Neukirchinger 7.9.2010 esittämässään ratkaisuehdotuksessa, että yhteisöjen tuomioistuin ei tutkinut edellä mainitussa asiassa Corsica Ferries France vastaan Direction générale des douanes antamassaan tuomiossa kyseessä ollutta kansallista lainsäädäntöä ETY:n perustamissopimuksen 7 artiklan (josta on tullut SEUT 18 artikla) perusteella.(20)
60. Toiseksi palvelujen tarjoamisen vapaus ei perustu ainoastaan palvelujen tarjoajan kansalaisuuteen perustuvien syrjivien toimenpiteiden kieltoon. Se perustuu myös kaikkien sellaisten kansallisessa lainsäädännössä asetettujen rajoitusten poistamiseen, jotka estävät palvelujen vapaan liikkuvuuden, vaikka niitä sovelletaan erotuksetta, kun tällainen lainsäädäntö voi estää toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta palvelujen tarjoajaa tarjoamasta palvelujaan tai haitata niiden tarjoamista tai tehdä sen vähemmän houkuttelevaksi.(21)
61. Tämä tarkoittaa, että jos tiettyä alaa ei ole vapautettu, jäsenvaltioilla on oikeus asettaa sitä koskevia rajoituksia. Yhteisöjen tuomioistuin teki saman päätelmän edellä mainitussa asiassa Corsica Ferries France vastaan Direction générale des douanes antamassaan tuomiossa.(22) Vaikka tiettyä alaa ei olisi vapautettu, jäsenvaltioiden on sen sijaan mielestäni kuitenkin noudatettava syrjintäkiellon periaatetta.
62. Tältä osin vaikuttaa siltä, että asetuksen N:o 1008/2008 15 artiklan 5 kohta kuvaa hyvin mainittua näkemystä. Kyseisessä säännöksessä säädetään nimittäin, että sen estämättä, mitä jäsenvaltioiden välisissä kahdenvälisissä sopimuksissa määrätään, asianomaisten jäsenvaltioiden on annettava yhteisön lentoliikenteen harjoittajille lupa yhdistää lentoliikennettään ja sopia yhteisten reittitunnusten käyttämisestä(23) minkä tahansa lentoliikenteen harjoittajan kanssa lentoliikenteessä, jota liikennöidään niiden alueen lentoasemille, lentoasemilta tai lentoasemien kautta kolmansien maiden kohteista tai kohteisiin. Kyseisen säännöksen toisen alakohdan nojalla jäsenvaltio voi määrätä rajoituksia yhteisten reittitunnusten käytölle yhteisön lentoliikenteen harjoittajien ja kolmannen maan lentoliikenteen harjoittajien välillä. Jäsenvaltion on kuitenkin varmistettava, että määrätyt rajoitukset eivät rajoita lentoliikenteen harjoittajien välistä kilpailua, että ne ovat syrjimättömiä yhteisön lentoliikenteen harjoittajien välillä ja etteivät ne ole rajoittavampia kuin on tarpeen.
63. Kyseinen säännös osoittaa nähdäkseni hyvin sen, että vaikkei kolmannen maan ja jäsenvaltion välistä lentoliikennettä ole vapautettu, jäsenvaltioiden on kuitenkin noudatettava muun muassa syrjintäkiellon periaatetta.
64. Kaiken edellä esitetyn perusteella katson, että SEUT 18 artiklaa sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen.
65. Seuraavaksi on selvitettävä, estääkö kyseinen määräys jäsenvaltioita vaatimasta yhteisön lentoliikenteen harjoittajilta, joilla on toisessa jäsenvaltiossa myönnetty liikennelupa, saapumislupaa kolmannesta maasta sen alueelle suuntautuville tilauslennoille.
B SEUT 18 artiklan rikkominen
66. Kuten unionin tuomioistuin muistutti edellä mainitussa asiassa Neukirchinger antamansa tuomion 32 kohdassa, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että oman valtion ja muiden valtioiden kansalaisten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta koskevilla oikeussäännöillä ei kielletä ainoastaan kansalaisuuteen tai yhtiöiden tapauksessa kotipaikkaan perustuvaa avointa syrjintää vaan myös kaikki peitellyn syrjinnän muodot, jotka muita erotteluperusteita soveltamalla johtavat tosiasiallisesti samaan lopputulokseen.
67. On selvää, että pääasiassa kyseessä olevassa Saksan lainsäädännössä vahvistetaan erotteluperuste, joka perustuu yhteisön lentoliikenteen harjoittajien kotipaikan sijaintiin.
68. LuftVG:n 2 §:n 7 momentin nojalla saapumislupa nimittäin vaaditaan niiltä lentoliikenteen harjoittajilta, joilla on jossain muussa jäsenvaltiossa kuin Saksan liittotasavallassa myönnetty liikennelupa.
69. Erotteluperuste perustuu siis liikenneluvan myöntämispaikkaan. Asetuksen N:o 1008/2008 4 artiklan a alakohdan nojalla liikenneluvan myöntää kuitenkin sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jossa lupaa hakevan yrityksen pääasiallinen toimipaikka sijaitsee. Kyseinen lainsäädäntö koskee siis selvästi niitä yhteisön lentoliikenteen harjoittajia, joiden kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa. Saksan lainsäädännössä vahvistettu kotipaikan sijaintiin perustuva erotteluperuste johtaa tosiasiallisesti samaan tulokseen kuin kansalaisuuteen perustuva erotteluperuste.(24)
70. Tällainen erilainen kohtelu voi olla perusteltua ainoastaan, jos se perustuu objektiivisiin ja kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomiin syihin ja on oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään.(25) Tästä ei kuitenkaan ole kyse nyt käsiteltävässä asiassa.
71. Pääasiassa Generalstaatsanwaltschaft (syyttäjäviranomainen) katsoo, että erilainen kohtelu on perusteltua taloudelliseen protektionismiin ja pakottaviin turvallisuusnäkökohtiin liittyvistä syistä.
72. Mielestäni on vaikea nähdä, miten taloudellista protektionismia voitaisiin pitää 27 jäsenvaltion unionissa lainmukaisena tavoitteena, jolla voitaisiin perustella syrjintäkiellon periaatteen loukkaaminen. Poikkeuksia kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää koskevasta kiellosta on tulkittava suppeasti, koska ne loukkaavat perusoikeutta. Unionin tuomioistuin on kuitenkin toistuvasti katsonut, ettei luonteeltaan taloudellisilla tavoitteilla voida perustella syrjivää lainsäädäntöä.(26) Mielestäni kansantalouden suojaamisen ei joka tapauksessa voida katsoa perustuvan kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomiin syihin.
73. Generalstaatsanwaltschaftin esittämästä turvallisuutta koskevasta oikeuttamisperusteesta on todettava, että vaikka tällaista tavoitetta voitaisiin pitää lainmukaisena, myöskään tähän perusteeseen ei mielestäni voida vedota käsiteltävässä asiassa.
74. Kuten edellä totesin, Saksan lainsäädännössä nimittäin edellytetään, että yhteisön lentoliikenteen harjoittajat, joilla on toisessa jäsenvaltiossa myönnetty liikennelupa, hakevat saapumislupaa. Kyseisen luvan saamiseksi on esitettävä niin sanottu ei käytettävissä ‑ilmoitus ja vakuutustodistus sekä muita täydentäviä tietoja. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tästä, että seikat, jotka Saksan oikeuden mukaisesti on tarkastettava lupamenettelyn aikana, ovat seikkoja, joita Itävallan tasavalta on velvollinen valvomaan jatkuvasti. Esimerkiksi LuftVZO:n 95 §:n 1 momentin toisen virkkeen mukaisesti Saksan viranomaisille on esitettävä lentotoimintalupa, jotta ne voivat tarkastaa sen.
75. Saapumisluvan vaatiminen tarkoittaa tosiasiassa sitä, että Saksan viranomaiset tarkastavat toiseen kertaan seikat, jotka kansalliset viranomaiset ovat jo tarkastaneet myöntäessään liikenneluvan asetuksen N:o 1008/2008 merkityksellisten säännösten perusteella.
76. Kyseisen asetuksen nojalla ainoastaan sen jäsenvaltion viranomainen, jossa yhteisön lentoliikenteen harjoittajan pääasiallinen toimipaikka sijaitsee, on toimivaltainen tarkistamaan, täyttyvätkö asetuksessa säädetyt myöntämistä koskevat edellytykset.(27) Mainitun asetuksen 4 artiklan h alakohdassa säädetään täytettävistä edellytyksistä, että liikenneluvan myöntävän toimivaltaisen viranomaisen on varmistettava, että lentoliikenteen harjoittaja täyttää 11 artiklassa ja asetuksessa N:o 785/2004 asetetut vakuutusvaatimukset. Liikennelupaa ei myöskään voida myöntää, ellei viranomainen ole varmistanut, että lentoliikenteen harjoittajalla on voimassa oleva lentotoimintalupa.(28) Se voi myös ainoana peruuttaa liikenneluvan määräajaksi tai kokonaan, jos kyseiset edellytykset eivät enää täyty.(29)
77. Lentoliikenteen harjoittajiin sovellettavien liikenneluvan myöntämisedellytysten tarkoituksena on varmistua siitä, että näiden lentoliikenteen harjoittajien taloudellinen tila on vakaa, sillä unionin lainsäätäjä on katsonut, että lentoliikenteen harjoittajan taloudellisella tilalla saattaa olla vaikutuksia turvallisuuteen.(30)
78. Koska liikenneluvan myöntänyt toimivaltainen viranomainen on jo ottanut huomioon Generalstaatsanwaltschaftin pääasiassa esittämät turvallisuusnäkökohdat, näiden näkökohtien tarkastaminen uudelleen ei siis ole oikeassa suhteessa tavoiteltuun hyväksyttävään päämäärään.(31)
79. On lisäksi kiinnostavaa havaita, että Saksan hallitus ilmoitti istunnossa, että kolmannesta maasta Saksaan suuntautuvia tilauslentoja suorittavalta yhteisön lentoliikenteen harjoittajalta vaadittuja tietoja ei vaadita niiltä yhteisön lentoliikenteen harjoittajilta, jotka suorittavat kolmannesta maasta saapuvia mutta välilaskun tekeviä lentoja. Saksan hallitus vahvisti siis istunnossa, että yhteisön lentoliikenteen harjoittajalta ei vaadita saapumislupaa Saksan liittotasavaltaan Moskovasta saapuvalle lennolle, joka tekee välilaskun Wieniin ennen saapumistaan lopulliseen määräpaikkaansa eli Berliiniin (Saksa). Mielestäni kansallista lainsäädäntöä ei tässä tapauksessa voida perustella lentoturvallisuuteen liittyvillä syillä.
80. Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö on SEUT 18 artiklassa tarkoitettua kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää.
81. Ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen annetun vastauksen perusteella kolmanteen kysymykseen ei mielestäni ole tarpeen vastata.
V Ratkaisuehdotus
82. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberlandesgericht Braunschweigin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
SEUT 18 artiklaa on tulkittava siten, että se estää jäsenvaltiota vaatimasta yhteisön lentoliikenteen harjoittajilta, joilla on toisessa jäsenvaltiossa myönnetty liikennelupa, saapumislupaa kolmannesta maasta sen alueelle suuntautuvia tilauslentoja varten.
(1) .
(2)
–	EUVL L 293, s. 3.
(3)
–	EUVL L 157, s. 7, ja oikaisut EUVL L 195, s. 3 ja EUVL 2007, L 204, s. 27.
(4)
–	Jäljempänä International Jet Management.
(5)
–	Ks. asia 167/73, komissio v. Ranska, tuomio 4.4.1974 (Kok., s. 359, Kok. Ep. II, s. 259, 32 kohta); yhdistetyt asiat 209/84–213/84, Asjes ym., tuomio 30.4.1986 (Kok., s. 1425, Kok. Ep. VIII, s. 571, 45 kohta) ja asia C-382/08, Neukirchinger, tuomio 25.1.2011 (Kok., s. I-139, 21 kohta).
(6)
– Ks. em. yhdistetyt asiat Asjes ym., tuomion 43 ja 44 kohta.
(7)
– Ks. em. asia komissio v. Ranska, tuomion 31 kohta sekä meriliikenteen alasta asia C-440/05, komissio v. neuvosto, tuomio 23.10.2007 (Kok., s. I-9097, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(8)
– Ks. asia C‑251/04, komissio v. Kreikka, tuomio 11.1.2007 (Kok., s. I‑67, 26 kohta) ja em. asia Neukirchinger, tuomion 21 kohta.
(9)
– Ks. vastaavasti em. asia komissio v. Ranska, tuomion 28 kohta.
(10)
– Ks. erityisesti matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 (EUVL L 46, s. 1) johdanto-osan viides perustelukappale sekä vammaisten ja liikuntarajoitteisten henkilöiden oikeuksista lentoliikenteessä 5.7.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1107/2006 (EUVL L 204, s. 1 ja oikaisu EUVL 2013, L 26, s. 34) 2 artiklan l alakohta.
(11)
– Ks. kyseisen asetuksen 5 artiklan 3 kohdan ensimmäinen ja toinen alakohta ja 8 artiklan 8 kohdan ensimmäinen ja toinen alakohta.
(12)
– Ks. asetuksen N:o 1008/2008 16 artikla.
(13)
– EYVL L 138, s. 1.
(14)
– 5.11.2002 annetut tuomiot asioissa C-466/98, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (Kok., s. I‑9427); C-467/98, komissio v. Tanska (Kok., s. I‑9519); C-468/98, komissio v. Ruotsi (Kok., s. I‑9575); C-469/98, komissio v. Suomi (Kok., s. I‑9627); C-471/98, komissio v. Belgia (Kok., s. I‑9681); C-472/98, komissio v. Luxemburg (Kok., s. I‑9741); C-475/98, komissio v. Itävalta (Kok., s. I‑9797) ja C-476/98, komissio v. Saksa (Kok., s. I‑9855).
(15)
– Ks. asetuksen 1 artikla.
(16)
– Liikenneoikeus voidaan määritellä oikeudeksi harjoittaa lentoliikennettä kahden lentoaseman välillä. Ks. vastaavasti asetuksen N:o 1008/2008 2 artiklan 14 kohta.
(17)
– Kursivointi tässä.
(18)
– Asia C-49/89, Corsica Ferries France v. Direction générale des douanes, tuomio 13.12.1989 (Kok., s. 4441).
(19)
– Palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta jäsenvaltioiden väliseen meriliikenteeseen sekä jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden väliseen meriliikenteeseen 22.12.1986 annettu neuvoston asetus (EYVL L 378, s. 1) ja oikaisut (EYVL 1987, L 30, s. 87; EYVL 1987, L 93, s. 17 ja EYVL 1988, L 117, s. 33).
(20)
– Ks. ratkaisuehdotuksen 65 kohta.
(21)
– Ks. erityisesti asia C-346/06, Rüffert, tuomio 3.4.2008 (Kok., s. I‑1989, 37 kohta) ja asia C‑518/06, komissio v. Italia, tuomio 28.4.2009 (Kok., s. I‑3491, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(22)
– Ks. tuomion 14 kohta.
(23)
– Yhteisten reittitunnusten käyttö on yleinen liiketoimintakäytäntö lentoliikenteen alalla. Kullakin lentoliikenteen harjoittajalla on oma kahdesta kirjaimesta muodostuva tunnuksensa. Käytännön mukaan lentoliikenteen harjoittaja pitää kaupan omalla tunnuksellaan merkittyjä lentoja, jotka suorittaa jokin toinen lentoliikenteen harjoittaja. Esimerkiksi Air France SA, jonka tunnus on AF, tarjoaa asiakkailleen AF:n lentoja Kanadassa Torontosta Vancouveriin, mutta lennon suorittaa käytännössä toinen, yleensä alueellinen lentoliikenteen harjoittaja.
(24)
–	Ks. em. asia Neukirchinger, tuomion 38 kohta.
(25)
– Ibid., tuomion 35 kohta.
(26)
– Ks. mm. asia C‑17/92, Distribuidores Cinematográficos, tuomio 4.5.1993 (Kok., s. I‑2239, Kok. Ep. XIV, s. I-191, 16 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja palvelujen vapaata tarjoamista haittaavan lainsäädännön perusteluista asia C‑398/95, SETTG, tuomio 5.6.1997 (Kok., s. I‑3091, 22 kohta).
(27)
– Ks. asetuksen N:o 1008/2008 4 artiklan a alakohta ja 8 artikla. Asetuksen johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan tästä, että koska lentoliikenteen harjoittajien tehokas valvonta on varmistettava, saman jäsenvaltion olisi vastattava sekä lentotoimintaluvan että liikenneluvan valvonnasta.
(28)
– Ks. asetuksen 6 artiklan 1 kohta.
(29)
– Ks. asetuksen 9 artikla.
(30)
– Ks. asetuksen N:o 1008/2008 johdanto-osan kolmas ja kuudes perustelukappale.
(31)
– Ks. vastaavasti em. asia Neukirchinger, tuomion 42 kohta.