Asia T-664/16
PJ
vastaan
Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto
EU-tavaramerkki – Sellaisen asianajajan toimiminen edustajana, joka ei ole kantajasta riippumaton kolmas osapuoli – Asianosaisen sijaan tuleminen oikeudenkäynnissä – EU-tavaramerkin hakijan oikeuksien siirto – Sellaisen asianajajan toimiminen edustajana, joka ei ole asianosaisseuraannon hakijasta riippumaton kolmas osapuoli – Tutkimatta jättäminen
Tiivistelmä – Unionin yleisen tuomioistuimen määräys (neljäs jaosto) 30.5.2018
1.      Tuomioistuinmenettely – Ehdottomat prosessinedellytykset – Kantajan edustaminen
(Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 129 artikla)
2.      Tuomioistuinmenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Allekirjoittajaa koskevat edellytykset – Ulkopuolisuus asianosaisiin nähden – Asianajajan, joka on asianosaiseen sidoksissa olevan yksikön palveluksessa, toimiminen asianosaisen edustajana – Riippumattomuusvaatimuksen noudattamatta jättäminen
(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmas ja neljäs kohta ja 21 artiklan ensimmäinen kohta ja 53 artiklan ensimmäinen kohta; unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 73 artiklan 1 kohta)
3.      Tuomioistuinmenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Allekirjoittajaa koskevat edellytykset – Ulkopuolisuus asianosaisiin nähden – Itsenäinen tulkinta
(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmas kohta)
4.      Euroopan unionin oikeus – Yleiset oikeusperiaatteet – Oikeusvarmuus
5.      Tuomioistuinmenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Allekirjoittajaa koskevat edellytykset – Ulkopuolisuus asianosaisiin nähden – Oikeusvarmuus
(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmas kohta)
1.      Kantajan edustamista koskeva kysymys on ehdoton prosessinedellytys ja näin ollen unionin yleinen tuomioistuin voi työjärjestyksensä 129 artiklan mukaisesti tutkia sen viran puolesta missä tahansa vaiheessa.
(ks. 47 kohta)
2.      Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan ja 21 artiklan ensimmäisen kohdan, joita perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla sovelletaan menettelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa, sekä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 73 artiklan 1 kohdan nojalla Euroopan unionin jäsenvaltioita ja toimielimiä, Euroopan vapaakauppajärjestön (EFTA) valvontaviranomaista ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevia valtioita lukuun ottamatta asianosaisten edustajan on oltava asianajaja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion tai ETA-sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion tuomioistuimessa. Kannekirjelmässä on mainittava kantajan nimi ja kotipaikka sekä allekirjoittaneen asema. Jokaisen oikeudenkäyntiasiakirjan alkuperäiskappaleen on lisäksi oltava asianosaisen asiamiehen tai asianajajan allekirjoittama.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan edellä mainituista määräyksistä ja erityisesti edustaja-sanan käytöstä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa seuraa, että kyseisessä artiklassa tarkoitettu asianosainen ei luonteestaan riippumatta voi nostaa kannetta unionin yleisessä tuomioistuimessa itse, vaan sen on käytettävä sellaisen kolmannen osapuolen palveluja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion tai ETA-sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion tuomioistuimessa.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että käsityksen, joka unionin oikeusjärjestyksessä on asianajajan tehtävästä ja jonka taustalla ovat jäsenvaltioiden yhteiset oikeudelliset perinteet ja johon Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklassa määrätty perustuu, mukaan asianajaja on sellainen osatekijä oikeudenhoidon toteuttamisessa, joka antaa riippumattomasti ja oikeudenhoidon etujen mukaisesti asiakkaalle tämän tarvitsemaa oikeudellista neuvontaa. Tällaista neuvontaa antaa asianajaja, joka on rakenteellisesti, hierarkkisesti ja toiminnallisesti kolmantena osapuolena suhteessa tästä neuvonnasta hyötyvään henkilöön. Tätä tulkintaa asianajajan riippumattomuuden vaatimuksesta sovelletaan edustamiseen unionin tuomioistuimissa.
Siten oikeuskäytännössä on jo katsottu, että asianajajan riippumattomuuden vaatimus merkitsee työ- tai palvelussuhteen puuttumista asianajajan ja tämän asiakkaan välillä. Asianajajan riippumattomuuden käsitettä ei nimittäin määritellä vain positiivisesti eli viittaamalla ammattieettisiin sääntöihin liittyviin sitoumuksiin, vaan se määritellään myös negatiivisesti, eli työ- tai palvelussuhteen puuttumisen perusteella.
Tätä päättelyä sovelletaan samalla tavoin tilanteessa, jossa asianajajan työnantaja on yksikkö, joka on sidoksissa asianajajan edustamaan asianosaiseen.
Oikeuskäytännössä on myös katsottu, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetun asianosaisen asianajajalla ei saisi olla henkilökohtaista yhteyttä kyseessä olevaan asiaan eikä hän saisi olla riippuvainen asiakkaastaan tavalla, joka vaarantaisi sen, että hän suorittaa keskeisen tehtävänsä avustajana oikeudenhoidossa asianmukaisimmalla tavalla. Oikeuskäytännössä on erityisesti katsottu, etteivät ne taloudelliset tai rakenteelliset suhteet, joita edustajalla on asiakkaaseensa, saa olla omiaan luomaan sekaannusta asiakkaan omien intressien ja hänen edustajansa henkilökohtaisten intressien välillä.
Unionin oikeudessa etuoikeudettomille asianosaisille asetettua vaatimusta olla riippumattoman kolmannen osapuolen edustamina unionin yleisessä tuomioistuimessa ei siten voida ymmärtää niin, että se on vaatimus, jonka tarkoituksena on yksinomaan sulkea pois se, että päämiestä edustaa tämän työntekijä taikka tästä taloudellisesti riippuvainen henkilö.
(ks. 51–57 kohta)
3.      Vaikka käsitys asianajajan tehtävästä unionin oikeusjärjestyksessä perustuu jäsenvaltioiden yhteisiin oikeudellisiin perinteisiin, tätä käsitettä on kuitenkin sovellettava objektiivisesti ja väistämättä kansallisista oikeusjärjestyksistä riippumattomasti asioissa, jotka on saatettu unionin tuomioistuinten käsiteltäviksi. Näin ollen muiden kuin etuoikeutettujen asianosaisten edustamista unionin tuomioistuimissa koskevia määräyksiä on tulkittava mahdollisuuksien mukaan itsenäisesti ja viittaamatta kansalliseen oikeuteen. Asianajajan riippumattomuuden käsitettä ei kuitenkaan määritellä Euroopan unionin oikeudessa vain positiivisesti, eli asianajajayhteisöön kuulumisen tai ammatillisiin kurinpitoa ja etiikkaa koskeviin sääntöihin sitoutumisen perusteella, vaan myös negatiivisesti.
(ks. 67 kohta)
4.      Yleinen oikeusvarmuuden periaate edellyttää kylläkin, että säännösten on oltava selkeitä ja täsmällisiä, jotta oikeussubjektit voivat ilman epäselvyyttä saada tiedon oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan ja ryhtyä asianmukaisiin toimenpiteisiin. Kuitenkin arvioitaessa sitä, täyttyvätkö tämän periaatteen asettamat edellytykset, on otettava huomioon kaikki kyseisten säännösten sanamuodosta, tavoitteista tai systematiikasta ilmenevät merkitykselliset seikat, tarvittaessa tuomioistuinten tekemien tulkintojen avulla.
(ks. 70 kohta)
5.      Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa käytetty muotoilu ”muiden asianosaisten edustajan on oltava asianajaja” sulkee näin ollen pois sen, että asianosainen ja hänen edustajansa voisivat olla yksi ja sama henkilö. Lisäksi unionin oikeusjärjestyksessä oleva käsitys asianajajan tehtävästä, ja erityisesti riippumattomuuden vaatimuksesta, jonka noudattamista on tutkittava tapauskohtaisesti, perustuu jäsenvaltioiden yhteisiin oikeudellisiin perinteisiin. Lisäksi unionin tuomioistuinten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että ”riippumattomasti” annettu oikeudellinen neuvonta on sellaisen asianajajan antamaa neuvontaa, joka on rakenteellisesti, hierarkkisesti ja toiminnallisesti kolmantena osapuolena suhteessa siihen, joka hyötyy tästä neuvonnasta. Näin ollen se, että riippumattomuuden vaatimuksesta ei ole määrätty nimenomaisesti Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännössä tai työjärjestyksessä, ei loukkaa oikeusvarmuuden periaatetta.
(ks. 71 kohta)