62003CC0176_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Komissio on nostanut EU 35 artiklan 6 kohdan perusteella kanteen ympäristön suojelusta rikosoikeudellisin keinoin 27 päivänä tammikuuta 2003 tehdystä neuvoston puitepäätöksestä 2003/80/YOS (jäljempänä puitepäätös).(2) Se katsoo, että valittu oikeudellinen perusta on väärä, sen mukaan oikeudelliseksi perustaksi olisi pitänyt valita EY:n perustamissopimus eikä, kuten nyt on tehty, Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osasto.
2. Tämän pelkistetyn väitteen taustalla on syvällisempi, yhteisön toimivaltaan liittyvä kysymys, sillä jos oletetaan, että Euroopan unionissa luonnosta huolehtiminen edellyttää yhtenäistä toimintaa niin, että kaikkein vakavimmat rikkomukset saatetaan rangaistaviksi,(3) on selvitettävä, kuuluuko sitä varten tarvittavien yhteensovittavien normien hyväksyminen kolmanteen pilariin niin, että se on neuvoston tehtävä EU 34 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti tulkittuna yhdessä EU 31 artiklan e alakohdan kanssa, vai ensimmäiseen niin, että se on EY 175 artiklan mukaisesti yhteisön tehtävä.(4)
3. Eri kirjelmissä ja suullisessa käsittelyssä ilmaistut kannat ovat selvästi rajattuja, eivät ainoastaan esitettyjen vaatimusten vaan myös väitteiden osalta. Komissio, Euroopan parlamentti sekä talous‑ ja sosiaalikomitea kannattavat jälkimmäistä ja neuvosto ja sitä seuraavat yksitoista jäsenvaltiota(5) ensimmäistä näkemystä.
4. Riippumatta siitä, kumpi näistä kannoista valitaan, ratkaisulla on merkittäviä seurauksia. Jos valitaan niin kutsuttu unionistinen vaihtoehto, yhdenmukaistava vaikutus on pienempi, koska puitepäätöksellä ei ensinnäkään ole suoria vaikutuksia ja toiseksi täytäntöönpanoa ei voida vauhdittaa EY 226 artiklaan perustuvalla jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevalla kanteella muutoin kuin siinä tapauksessa, että se kuuluu EU 35 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisujen antamista koskevaan toimivaltaan ja on lisäksi luonteeltaan sitovaa, koska silloin edellytetään jäsenvaltioiden hyväksymistä. Näiden seikkojen perusteella on ymmärrettävissä, miksi komissio pyrkii sijoittamaan toimivallan ensimmäiseen pilariin.
5. Ennen kanteen tarkastelua on syytä esitellä asiaa koskevat oikeussäännöt sekä menettelyn tähänastiset vaiheet yhteisöjen tuomioistuimessa.
II Asiaa koskeva yhteisön lainsäädäntö
A Yhteisön oikeus
1.
Euroopan yhteisön perustamissopimus
6. Yksi yhteisön päämääristä on ympäristönsuojelun korkean tason saavuttaminen ja ympäristön laadun parantaminen (EY 2 artikla) sopivaa alakohtaista toimintaa kehittämällä (EY 3 artiklan 1 kohdan l alakohta) sekä sisällyttämällä luonnosta huolehtimisen vaatimukset yhteisön muun politiikan määrittelyyn ja toteuttamiseen kestävän kehityksen edistämiseksi (EY 6 artikla).
7. EY 174 artikla sisältää ympäristötoiminnan tavoitteet (1 ja 2 kohta) sekä niiden kehittämisessä huomioon otettavat arviointiperusteet (3 kohta), EY 175 artiklassa puolestaan määrätään, millä tavoin asiaa koskevat päätökset on tehtävä (1–3 kohta) ja että niiden rahoittaminen ja toteuttaminen kuuluvat jäsenvaltioille (4 kohta), ja lisäksi EY 176 artiklassa todetaan, että jäsenvaltioilla on oikeus tiukempiin toimenpiteisiin, jos ne eivät ole perustamissopimuksen vastaisia.
8. Näin ollen alalla on jaettu toimivalta,(6) joka vahvistetaan EY 174 artiklan 4 kohdassa, jossa annetaan mahdollisuus joko yhteiselle tai erikseen harjoitettavalle yhteistyölle kolmansien valtioiden tai kansainvälisten järjestöjen kanssa.
9. Yhteisössä toimivaltaa tosin yleensä käytetään EY 251 artiklassa säädetyn yhteispäätösmenettelyn mukaisesti, mutta silloin kun on kyse EY 175 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista asioista,(7) neuvosto voi toimia yksinään komission pyynnöstä ja Euroopan parlamenttia, talous‑ ja sosiaalikomiteaa ja alueiden komiteaa ennalta kuultuaan.
2.
Ehdotus direktiiviksi ympäristönsuojelusta rikosoikeudellisin keinoin(8)
10. Komissio teki EY 175 artiklan 1 kohdan perusteella aloitteen edellä mainitun EY 251 artiklan mukaisesti direktiivistä, jolla voitaisiin varmemmin taata ympäristöä suojelevan yhteisön oikeuden soveltaminen määrittelemällä yhteisölle rikosten vähimmäisryhmä (1 artikla).
11. Ehdotuksen 3 artiklan mukaan tietyt,(9) tahallisesti tai vähintään törkeän tuottamuksellisesti tehdyt rikokset saatetaan rangaistaviksi, ja sen 4 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden tehtävänä on tekijän, osallistujan ja yllyttäjän rankaiseminen langettamalla heille ”tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia seuraamuksia”, joihin kuuluu myös vapausrangaistus. Siinä tarkastellaan myös sekä luonnollisia henkilöitä että oikeushenkilöitä koskevia toisenlaisia sanktioita; näitä ovat muun muassa sakot, oikeuksien epääminen ja oikeudelliseen valvontaan asettaminen.
B Euroopan unionin oikeus
1.
Sopimus Euroopan unionista
12. Euroopan unioni, joka on uusi vaihe Euroopan kansat tiiviimmin yhteen liittävässä kehityksessä, perustuu Euroopan yhteisöihin, täydennettynä varsinaisessa Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa (1 artikla) määrätyillä politiikalla ja yhteistyön muodoilla. Nämä jakautuvat kolmeen pilariin.
– Ensimmäistä kutsutaan yhteisön pilariksi.
– Toiseen pilariin kuuluu yhteinen ulko‑ ja turvallisuuspolitiikka (V osasto).
– Kolmas pilari kattaa poliisiyhteistyön ja oikeudellisen yhteistyön rikosasioissa (VI osasto).
13. Tässä viimeksi mainitussa on tavoitteena antaa kansalaisille, yhteisön toimivaltaa rajoittamatta, korkeatasoinen suoja vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella mainittuja aloja koskevien jäsenvaltioiden yhteisten toimien avulla, ehkäisemällä ja torjumalla rikollisuutta rikosasioita koskevia jäsenvaltioiden säännöksiä tarvittaessa lähentämällä 31 artiklan e alakohdan määräysten mukaisesti (29 artikla).
14. Oikeudelliseen yhteistyöhön kuuluu toimenpiteiden toteuttaminen asteittain järjestäytynyttä rikollisuutta, terrorismia ja laitonta huumausainekauppaa koskevia rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevien vähimmäissääntöjen vahvistamiseksi (31 artiklan e alakohta).
15. Yksi tähän tarkoitukseen varatuista välineistä on puitesopimus, jonka avulla sovitetaan yhteen kansallisia lakeja ja asetuksia. Samoin kuin direktiivit ensimmäisessä pilarissa, puitepäätös velvoittaa saavutettavaan tulokseen nähden, mutta jättää kansallisten viranomaisten valittavaksi muodon ja keinot, mutta direktiiveistä poiketen puitepäätöksillä ei ole välitöntä oikeusvaikutusta (34 artiklan 2 kohdan b alakohta).
16. Kolmannen pilarin toimivaltuuksia voidaan siirtää yhteisölle käytettäväksi EY:n perustamissopimuksen viisumi‑, turvapaikka‑ ja maahanmuuttopolitiikkaa sekä muuta henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvää politiikkaa koskevan IV osaston puitteissa (42 artikla).
17. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen määräykset eivät vaikuta Euroopan yhteisön perustamissopimuksiin eivätkä niiden muuttamisesta tai täydentämisestä myöhemmin tehtyihin sopimuksiin (47 artikla).
2.
Puitepäätös
18. Neuvosto hyväksyi tavoitteenaan puuttua vaikuttavasti ja yhdenmukaisesti ympäristöä vahingoittaviin tekoihin (johdanto-osan toinen ja kolmas perustelukappale), EU 29 artiklan, EU 31 artiklan e alakohdan sekä EU 34 artiklan 2 kohdan b alakohdan perusteella tämän puitepäätöksen, jota komissio nyt moittii.
19. Puitepäätöksen 2 ja 3 artiklassa jäsenvaltioita vaaditaan saattamaan rangaistaviksi tietyt tahallisesti tai tuottamuksellisesti tehdyt rikokset,(10) ja sen 4 artiklassa myös osallistuminen ja yllytys vaaditaan rangaistaviksi.
20. Puitepäätöksen 5 artiklan 1 kohdassa suositellaan tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia rangaistuksia, joihin ainakin törkeissä tapauksissa kuuluvat vapausrangaistukset, jotka voivat johtaa rikoksen johdosta luovuttamiseen, sanotun kuitenkaan estämättä muiden rangaistusten ja toimenpiteiden liittämistä näihin rangaistuksiin, kuten 2 kohdassa ilmoitetaan.(11)
21. Puitepäätöksen 6 artiklassa säädetään oikeushenkilöiden vastuusta sekä toiminnan että laiminlyönnin osalta(12) ja 7 artiklassa siitä, millaisia rangaistuksia näistä tulisi langettaa.(13)
22. Näistä säännöksistä käy ilmi, että puitepäätös on käytännöllisesti katsoen direktiiviehdotuksen kopio, kuten puitepäätöksen johdanto-osan viidennes sä perustelukappaleessa mainitaan, ja johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa selvitetään, että neuvosto tarkasteli direktiiviehdotusta mutta ei hyväksynyt sitä, koska ehdotus ylittää EY:n perustamissopimuksella yhteisölle annetun toimivallan.(14)
23. Puitepäätöksen 8 artiklassa käsitellään alueellista oikeudenkäyttövaltaa, ja 9 artikla puolestaan koskee rikoksen johdosta luovuttamista ja syytteeseen panoa, jos jäsenvaltio ei luovuta kansalaisiaan.
III Oikeudenkäynti yhteisöjen tuomioistuimessa
24. Komission ja neuvoston lisäksi tähän menettelyyn ovat osallistuneet väliintulijoina, jotka myös ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia, Euroopan parlamentti, talous‑ ja sosiaalikomitea, Saksa, Tanska, Espanja, Suomi, Ranska, Kreikka, Irlanti, Alankomaat, Portugali, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ruotsi.
25. Kantajan ja vastaajan edustajat sekä väliintulijoiden asiamiehet, Kreikan tasavaltaa ja talous‑ ja sosiaalikomiteaa lukuun ottamatta, esittivät 5.4.2005 pidetyssä istunnossa suulliset väitteensä.
IV Kanteen tarkastelu
A Oikeudenkäynnin kohteen rajaaminen
26. Asiassa keskeisiä ovat puitepäätöksen 1–7 artikla, kun taas 8–12 artikla ovat toisarvoisia. Tässä ei pyritä kiistämään Euroopan unionin neuvoston toimivaltaa niiden hyväksymiseen,(15) vaan tarkastellaan sitä, olisiko Euroopan unionin pitänyt pidättäytyä tästä toimesta EU 47 artiklassa määrätyn yhteisön oikeuden esisijaisuuden perusteella,(16) sillä yhteisöllä on Rooman sopimuksen perusteella oikeus vaatia jäsenvaltioita ryhtymään rikosoikeudellisiin toimiin tiettyjä ympäristöä tuhoavia toimia vastaan.
27. Asian painopiste siis siirtyy kolmannesta pilarista ensimmäiseen tarkasteltaessa, onko olemassa sellaista oikeudellista perustaa, joka oikeuttaisi yhteisön puuttumisen tähän asiaan ja joka tekisi tyhjäksi unionin toimivallan. Myös tässä kohdin ollaan yksimielisiä siitä, että yhteisön oikeudessa ei ole yleisvaltuutusta, ei nimenomaista eikä implisiittistä, jolla sille annettaisiin oikeus määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia.(17)
28. Toisaalta kaikki myöntävät, että yhteisöllä on oikeus EY 10 artiklaan yhteisön oikeusjärjestyksen toiminnan tehokkuuden edistämiseksi otetun lojaalin yhteistyön periaatteen perusteella velvoittaa jäsenvaltiot määräämään seuraamuksia yhteisöä vahingoittavista teoista. Asianosaiset ja väliintulijat ovat kuitenkin eri mieltä siitä, antaako mainittu valtuus yhteisölle oikeuden velvoittaa ne säätämään oikeudenvastaiset teot rikoksiksi.
29. Asian ratkaisemiseksi on tutkittava huolellisesti tuomioita, joilla yhteisön toimielimille katsotaan kuuluvan oikeus antaa säädöksiä rikosoikeuden alalla.
B Yhteisön toimivaltaa seuraamusten määräämisessä koskeva oikeuskäytäntö
30. Asiassa Amsterdam Bulb annetussa tuomiossa(18) todetaan, että koska yhteisön säännöstössä ei ole säännöstä tai määräystä yksityisille oikeussubjekteille mainitun säännöstön noudattamatta jättämisestä aiheutuvista erityisistä seuraamuksista, jäsenvaltioilla on toimivalta valita seuraamukset, joita ne pitävät aiheellisina (33 kohta).(19) Tämä lausuma perustuu EY:n perustamissopimuksen 5 artiklaan (josta on tullut EY 10 artikla), jossa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan yhteisön säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttäminen (32 kohta).
31. Asiassa antamassaan ratkaisuehdotuksessa julkisasiamies Capotorti selvittää edellä esitetyn lausuman perusteita. Sen jälkeen, kun julkisasiamies on muistuttanut, että oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltiot eivät saa ryhtyä yhteisön asetusta muuttaviin toimenpiteisiin, eivät edes mahdollistaakseen sen soveltamisen, ratkaisuehdotuksen 4 kohdassa todetaan, että rangaistuksen uhka ei muuta säännöksen sisältöä, sillä kaikki toiminnan pääsäännön repressiiviset lisänormit perustuvat oletukseen pääsäännön vastaisesta käyttäytymisestä, ja näin ollen rangaistusnormin sisältö on oletetun mukainen. Jäljempänä julkisasiamies lisää, että tätä kautta tarjoutuva erilainen suojelun taso johtuu olemassa olevien kansallisten järjestelmien välisistä eroista, joihin perustamissopimuksen 5 artiklassa viitataan perusteena yhteisön oikeuden tehokkuuden parantamiselle. Lopuksi julkisasiamies toteaa, että ainoa tekijä, joka rajoittaa jäsenvaltioiden mahdollisuutta säätää rangaistuksista, on se, että yhteisön lainsäädännössä on jo säädetty niistä.
32. Asiassa Amsterdam Bulb annettu tuomio siis perustuu kolmeen seikkaan: 1) yhteisön oikeuden mukainen on sen tehokkuutta suojaavan rangaistuksen uhka; 2) jos tällaista ei ole, jäsenvaltioiden on toteutettava asianmukaisiksi katsomiaan toimenpiteitä ja 3) ne voivat vapaasti valita aiheellisiksi katsomansa yksityiskohtaiset säännöt, vaikka järjestelmään liittyviä eroavaisuuksia ilmenisikin.
33. Ensimmäinen ajatus perustuu olettamukseen siitä, että yhteisön seuraamus asetetaan käytetyn juridisen välineen, joko asetuksen tai direktiivin, omalla voimalla. Mutta koska yhteisöllä ei ole toimivaltaa rikosoikeuden alalla, on tyydyttävä määräämään siviilioikeudellisia ja hallinnollisia rangaistuksia. Näin voidaan päätellä julkisasiamies Capotortin sanoista, kun hän ratkaisuehdotuksen edellä mainitussa kohdassa esittää, että se, että jäsenvaltiot liittävät yhteisön säännöksiin niiden noudattamisen varmistamiseksi rangaistussäännöksiä, ei ole vastoin yhteisön oikeuden perusperiaatteita, ja mielestäni on syytä lisätä, että kunhan säilytetään kaiken rikosoikeudellisen vallan käytön edellyttämät varotoimenpiteet, ja erityisesti ne bis in idem ‑sääntö.(20)
34. Komission ja Kreikan välisessä nk. jugoslavialais-kreikkalaisen maissin tapauksessa(21) yhteisöjen tuomioistuin toisti Amsterdam Bulb‑tapauksen 32 kohdassa esitetyn mallin, siihen viittaamatta (23 kohta), ja samalla lisäsi yhteisön oikeutta puolustavien kansallisten rangaistustoimien hyväksyttävyydelle kaksi edellytystä: 1) rikkomisesta määrättäviä seuraamuksia koskevat sellaiset aineelliset ja menettelylliset edellytykset, jotka vastaavat niitä edellytyksiä, joita sovelletaan luonteeltaan ja vakavuudeltaan vastaaviin kansallisen oikeuden rikkomisiin; 2) rangaistusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia (24 kohta). Julkisasiamies Tesauro toteaa asiasta antamassaan ratkaisuehdotuksessa, että perustamissopimuksen 5 artiklassa jäsenvaltiot velvoitetaan rankaisemaan asianmukaisesti yhteisön oikeuden rikkoneita, jotta yhteisön oikeus ei menetä tehoaan (12 kohta, toinen kappale).(22)
35. Näin ollen jäsenvaltioilla on kaikki mahdollisuudet käytettävissään yhteisön oikeusjärjestyksen vastaisen käyttäytymisen lopettamiseksi, sekä silloin, kun yhteisö ei ole siitä erikseen säätänyt, että silloin, kun yhteisön erityissäädöksiä on olemassa; kansallinen säätely antaa lisäsuojaa,
mutta kuten jo aiemmin asiassa Drexl(23) annetun tuomion 17 kohdassa on todettu, yhteisön oikeudessa asetetaan tiettyjä rajoituksia, esimerkiksi vaaditaan, että rangaistuksen on oltava verrattavissa kotimaan rikkomuksista langetettaviin rangaistuksiin (rinnastamis‑ tai vastaavuusperiaate), sekä lisäksi sen on oltava tehokas.
36. Asiassa Zwartveld ym. 6.12.1990 annetussa määräyksessä,(24) jossa Groningenin Arrondissementsrechtbankin Rechter-commissaris pyysi oikeusapua, yhteisöjen tuomioistuin totesi, että jugoslavialais-kreikkalaisen maissin tapauksen yhteydessä oli todettu, ei tosin kirjaimellisesti, mutta näin voidaan päätellä tässä asiassa annetun tuomion ja asiassa Amsterdam Bulb annetun tuomion hengestä, että jäsenvaltiot voivat ja niiden täytyy taata perustamissopimuksen noudattaminen turvautumalla tarvittaessa rikosoikeudellisiin toimenpiteisiin (17 kohta).
37. Viimeisenä tässä katsauksessa on asiassa Nunes ja Matos 8.7.1999 annettu tuomio,(25) jossa käsitellään Tribunal de Círculo do Porton esittämää ennakkoratkaisukysymystä siitä, onko jäsenvaltiolla oikeus määrätä rikosoikeudellinen seuraamus yhteisön omaisuutta vahingoittavalle teolle silloin, kun eurooppalaisessa lainsäädännössä säädetään ainoastaan yksityisoikeudellisesta seuraamuksesta. Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että EY 10 artiklassa ehdotetut keinot kattavat myös rikosoikeudelliset toimet, ja täsmensi, että
– jos yhteisön oikeudessa ei ole välineitä sen säännösten noudattamisen takaamiseksi, jäsenvaltioilla on velvollisuus säätää niistä; jos yhteisön oikeudessa on nämä säädökset, jäsenvaltioilla on sellainen täydentävä tehtävä, jonka tarkoituksena on näiden säännösten suojan vahvistaminen
– sanktiotyypin valinta kuuluu kansallisille viranomaisille, vaikka niiden on oltava verrattavissa luonteeltaan ja merkittävyydeltään samankaltaisten kansallisten säännösten rikkomisesta säädettyjen sanktioiden kanssa ja lisäksi niiden on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.
38. Tiivistetysti voidaan sanoa, että neuvostolla ja sen tukijoilla on riittävästi perusteita väitteelleen, jonka mukaan oikeuskäytännössä ei tunnusteta nimenomaisesti yhteisöllä olevan toimivaltaa kehottaa jäsenvaltiota saattamaan perustamissopimuksissa määrättyjen tavoitteiden toteutumista estävät teot rangaistaviksi.
39. Samaan lopputulokseen päädytään, kun asiaa tarkastellaan johdetun yhteisön oikeuden näkökulmasta.
C Johdettu oikeus
40. Tietyistä kalastustoiminnan valvontatoimenpiteistä 23 päivänä heinäkuuta 1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2241/87(26) 1 artiklan 2 kohdassa sekä tämän asetuksen korvaavan yhteiseen kalastuspolitiikkaan sovellettavasta valvontajärjestelmästä 12 päivänä lokakuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2847/93(27) 31 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille annetaan vapaus valita tätä politiikkaa ohjaavien normien rikkomisesta koituvat seuraamukset. Tämä tulkinta on vahvistettu ensiksi mainitun asetuksen osalta yhteisöjen tuomioistuimen asiassa komissio vastaan Ranska 1.2.2001 antamassa tuomiossa,(28) jossa tarkastellaan, ovatko kansallisella lainsäädännöllä asetetut rikos‑ tai hallinto‑oikeudelliset toimet kalavarojen valvontaa ja säilyttämistä koskevien yhteisön säännösten mukaisia.
41. Rahoitusjärjestelmän rahanpesutarkoituksiin käyttämisen estämisestä 10 päivänä kesäkuuta 1991 annetussa neuvoston direktiivissä 91/308/ETY(29) todetaan, että kyseistä ilmiötä vastaan on taisteltava pääasiallisesti rikosoikeuden keinoin (johdanto-osan neljäs perustelukappale), ja sen nojalla jäsenvaltioilta edellytetään ainoastaan, että ne pitävät huolta direktiivin sisällön soveltamisesta täydellisesti, ja siinä säädetään sen rikkomisesta määrättävistä rangaistuksista (14 artikla), jotka tulevat sovellettaviksi silloin, kun tällaisten rikkomusten ehkäisemiseksi ei ole olemassa ankarampia säädöksiä (15 artikla).
42. Laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen määrittelystä 28 päivänä marraskuuta 2002 annetussa neuvoston direktiivissä 2002/90/EY(30) tiettyjen toimien tekijöille, niihin osallistuneille, niihin yllyttäneille ja niitä yrittäneille on määrättävä rangaistuksia, joiden tulee olla ”tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia” (1–3 artikla), kun taas puitepäätöksessä 2002/946/YOS(31) täsmennetään tämän säännöksen rikosoikeudellista luonnetta.
43. Joissakin tilanteissa rikosoikeudellinen seuraamus on välttämätön, koska se on ainoa, joka täyttää jugoslavialais-kreikkalaisen maissin tapauksesta johtuneet edellytykset tehokkuudesta, oikeasuhteisuudesta ja varoittavuudesta.
D ”Tehokkaan, oikeasuhteisen ja vakuuttavan seuraamuksen” epämääräinen juridinen käsite
44. Kun tätä käsitettä tarkastellaan abstraktisesti, se vaikuttaa osittain epämääräiseltä, mutta kuten kaikki muutkin tämän kaltaiset käsitteet, konkreettisiin tosiasioihin sovellettaessa se on mahdollista määritellä, erityisesti silloin, kun on näkyvissä tavoite, johon sen avulla pyritään.
45. Yhteisöjen tuomioistuimen käyttämä malli ei ole sattumanvarainen, sillä mainitessaan rangaistuksen tehokkuuden, oikeasuhteisuuden ja vakuuttavuuden, se viittaa yhteisön oikeuden säännöksen moitteettoman soveltamisen perusedellytyksiin, tämän säännöksen rikkomisesta huolimatta. Koska kaikilla tuomioilla on kahdella tavalla ennalta ehkäisevä tavoite, yleinen ja erityinen, siten, että vastuussa olevalle annetaan sopiva oikeudellinen väline ja yhteisölle asetetaan uhka samankaltaisesta rangaistuksesta sen varalta, että samankaltainen toiminta toistuu, mahdollisia seuraamuksia on hyvin paljon.
46. Joissakin tapauksissa rikkomista edeltävän tilanteen palauttaminen riittää. Mutta tämä seuraus, joka ei ole luonteeltaan repressiivinen sanan varsinaisessa merkityksessä ja jota usein kutsutaan siviilioikeudelliseksi seuraamukseksi, vaatisi varoittavuuden tavoitteen saavuttamiseksi sanan tarkassa merkityksessä täydentävän rangaistuksen, jonka voimakkuus vaihtelisi suhteessa loukatun oikeushyvän merkittävyyteen ja siihen, kuinka tuomittavana rangaistavaa menettelyä yhteiskunnassa yleisesti pidetään.
47. On olemassa seuraamuksen voimakkuuden mukainen jako vaikutukseltaan suurempiin, rikosoikeudellisiin seuraamuksiin sekä hallinnollisiin seuraamuksiin. Molemmat ovat valtion rangaistusvallan ilmenemismuotoja ja noudattavat samoja ontologisia periaatteita(32) jälkimmäisten lievyys kuitenkin höllentää sen määräämiseen liittyviä takuita, vaikka, kuten asiassa komissio vastaan Kreikka(33) antamassani ratkaisuehdotuksessa olen jo todennut, molempiin on sovellettava samankaltaisia periaatteita.(34)
48. Neuvosto ja eräät sen tukijoista ovat ilmeisesti sitä mieltä, että kansalliset lainsäätäjät pystyvät parhaiten arvioimaan repressiivisen reaktion tehokkuuden, sopivuuden ja kapasiteetin. Näin olen asian määritellyt pyrkiessäni ratkaisemaan tehokkuusperiaatteen valossa määrättyjen kansallisten menettelyllisten määräaikojen riittävyyttä yhteisön oikeusjärjestyksessä tunnustettujen oikeuksien puolustamiseksi,(35) kuitenkin sillä varauksella, että tästä pääsäännöstä voidaan poiketa selvissä tapauksissa,(36) silloin kun yhteisö on yksiselitteisesti toimivaltainen asian arvioimiseen.
49. Ei saada unohtaa, että yhteisön oikeuden suojaaminen on sen toimielinten tehtävänä, vaikka mikään ei estä niitä vaatimasta jäsenvaltioita rankaisemaan sitä loukkaavista toimista. Tehtävä annetaan kansallisten lainsäätäjien tehtäväksi ainoastaan silloin, kun sopivaa vastausta ei voida antaa asian ratkaisemiseksi tarvittavien seikkojen puuttuessa. Toisin sanoen jos rangaistuksen määritelmä sen tehokkuudesta, oikeasuhteisuudesta ja varoittavuudesta on ilmeinen, mikään varsinainen syy ei estä antamasta tätä tehtävää sille, jolla on asiallinen toimivalta.(37)
50. Toisin sanoen ei näytä olevan mitään estettä katsoa, että esimerkiksi elämän vahingoittamiseen tai alaikäisten lahjonnan ehkäisemiseen asianmukaisen sanktion on oltava rikosoikeudellinen, koska jos näiltä rikkomuksilta suojattavat oikeushyvät kuuluisivat yhteisön tavoitteiden piiriin, kukaan ei kiistäisi sen lainsäädäntöelinten toimivaltaa velvoittaa jäsenvaltiot rikosoikeudellisiin toimenpiteisiin.
51. Seuraavaksi tarkastellaan, tarvitseeko ympäristöstä huolehtiminen, jonka kuulumisesta yhteisön toimialaan ei 6–9 kohdassa esitetyn perusteella ole epäilystä, rikosoikeudellista suojaa. Tässä tarkastelussa selvitetään kehitystä, jonka kautta siitä tuli osa yhteisön toimintaa.
E Ympäristöstä huolehtiminen yhteisössä
52. Asiassa C‑6/03, Deponiezweckverband Eiterköpfe, jossa annettiin tuomio 14.4.2005 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), 30.11.2004 antamassani ratkaisuehdotuksessa totesin, että vaikka perustamissopimuksen laatijat eivät olleet kovin kiinnostuneita luonnosta tai sen suojelemisesta, ei tarvinnut odottaa kuin vuoteen 1972 asti, kunnes Pariisissa järjestetyssä valtioiden ja hallitusten päämiesten kokouksessa päätettiin ryhtyä harjoittamaan erillistä ympäristöpolitiikkaa,(38) jonka perustaksi ehdotettiin EY:n perustamissopimuksen 100 ja 235 artiklaa(39) (joista on tullut EY 94 ja EY 308 artikla).
53. Yhteisöjen tuomioistuin on ollut samaa mieltä ja pitänyt mainittua 100 artiklaa tämän alan säädösten perustana,(40) todeten asiassa ADBHU,(41) että ympäristönsuojelua on pidettävä yhtenä yhteisön keskeisistä tavoitteista (13 kohta), ja tämä ajatus vahvistettiin vuosia myöhemmin Euroopan yhtenäisasiakirjan(42) hyväksymisen jälkeen asiassa komissio vastaan Tanska annetussa tuomiossa (8 kohta).(43)
54. Euroopan yhtenäisasiakirjalla EY:n perustamissopimukseen lisättiin erityinen osasto – VII osasto (josta on tullut XIX osasto)(44) –, johon kuuluvat 130 r artikla ja 130 s artikla (joista on muutettuina tullut EY 174 ja EY 175 artikla) ja 130 t artikla (josta on tullut EY 176 artikla), joihin on lisättävä 100 a artiklan 3 kohta (josta on muutettuna tullut EY 95 artiklan 3 kohta), jossa asetetaan komissiolle velvollisuus käyttää 1 kohdassa tarkoitettujen ehdotusten perustana suojelun korkeaa tasoa.
55. Tämä olosuhteiden muutos teki ympäristönsuojelusta keskeisen osan yhteisön toimintaa, innoitti ja muovasi sitä, kuten asiassa komissio vastaan neuvosto(45) muistutetaan (tuomion 22 ja 24 kohta), ja kun Euroopan unionin perustamissopimus allekirjoitettiin Maastrichtissa, ympäristönsuojelusta tuli yhteisön päämäärä.
56. Nykyään luonnon suojelemisen ja ympäristön parantamisen korkea taso sekä elämän laadun parantaminen on siis vahvistettu yhteisön päämääriksi (EY 2 artikla), jotka edellyttävät erityisiä toimia (EY 3 artiklan 1 kohdan l alakohta). Enemmänkin, sillä ”ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset on sisällytettävä 3 artiklassa tarkoitetun yhteisön politiikan ja toiminnan määrittelyyn ja toteuttamiseen, erityisesti kestävän kehityksen edistämiseksi” (EY 6 artikla). Tämä huoli ilmenee myös muista perustamissopimuksen määräyksistä: edellä mainitusta EY 95 artiklasta sekä EY 161 artiklasta, jossa määrätään ympäristöalan hankkeiden rahoittamiseen osallistuvan koheesiorahaston perustamisesta.
57. Ympäristönsuojelun avulla lainsäädännössä on tunnustettu sellaiset periaatteet, jotka, kuten ennalta varautumisen ja ennalta ehkäisyn periaate (EY 174 artikla, 2 kohta, ensimmäinen kappale) muovaavat yhteisön oikeuden laajoja alueita, joissa luonto, elämä ja yksilön koskemattomuus saavat universaalia ulottuvuutta tekniseen ja teolliseen kehitykseen liittyvien uhkien globalisoitumisen myötä.(46)
58. Euroopan perustuslakia koskevassa sopimuksessa(47) on sama näkökulma. EY 2 artiklaan perustuvassa II‑97 artiklassa määrätään, että ”ympäristönsuojelun korkea taso ja ympäristön laadun parantaminen on sisällytettävä unionin politiikkoihin ja varmistettava kestävän kehityksen periaatteen mukaisesti”; III‑119 artiklassa toistetaan EY 6 artiklan sisältö. III‑233 ja III‑234 artiklassa puolestaan toistetaan EY 174–EY 176 artiklan sisältö.
59. On siis selvää, että kuten tämän ratkaisuehdotuksen 51 kohdassa todetaan, ”ympäristö” on yhteisön toimivaltaan kuuluva asia, josta on samalla muodostunut oikeushyvä, jonka puolustaminen vaikuttaa muihin politiikkoihin, eli se on suojelevaa toimintaa, joka voidaan lisäksi luonnehtia yhteisön järjestelmän keskeiseksi tehtäväksi.
60. Huoli ympäristöstä ei koske ainoastaan Eurooppaa, vaan sillä on universaali ulottuvuus.
F Ympäristöpolitiikan globalisoituminen
61. Lukuisilla kansainvälisillä sopimuksilla pyritään löytämään ratkaisuja ekosysteemien ja elämän jatkuvaan huononemiseen tällä planeetalla.
62. Ensimerkkinä tästä on Yhdistyneiden Kansakuntien Tukholmassa 5.–16.6.1972 pidetystä kokouksesta alkanut kehitys,(48) jonka varrella on saavutettu useita merkittäviä välitavoitteita. Kokouksesta tuli merkkitapahtuma siksi, että se sai maailman huomion kiinnittymään ympäristön tilan vakavuuteen ihmisen elinympäristöä koskevalla julistuksellaan, jossa asetetaan 26 periaatetta luonnonvarojen säilyttämiseksi.
63. Alkanutta kehitystä vahvistettiin vuoden 1982 maailman ympäristöasiakirjassa,(49) ja toimintasääntöihin sitouduttiin enemmän ja niitä integroitiin kansallisiin oikeusjärjestelmiin.
64. Ratkaisevan sysäyksen antoi Rio de Janeirossa vuoden 1992 kesäkuussa pidetyssä Yhdistyneiden Kansakuntien ympäristöä ja kehitystä käsittelevässä huippukokouksessa hyväksytty Rion julistus. Laatimisolosuhteiden arvokkuus ja laaja yhteisymmärrys hyväksymisestä tekevät Rion julistuksen erittäin merkittäväksi, maapallon tuleville sukupolville säilyttämisen tarpeeseen perustuvaksi, yhteisymmärryksessä aikaansaaduksi yleismaailmalliseksi sopimukseksi.
65. Ilmastonmuutosta koskeva Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimus vuodelta 1992 ja kasvihuonekaasujen päästöjen vähentämistä edelleen kehittävä Kioton pöytäkirja vuodelta 1997(50) ovat merkittäviä osasaavutuksia jatkuvassa kehityskulussa, johon kuuluu myös Rion huippukokouksen tuloksena biodiversiteettisopimuksen allekirjoittaneiden kesken Montrealissa 28.1.2000 allekirjoitettu bioturvallisuuspöytäkirja.
G Oikeus riittävän laadukkaaseen ympäristöön ja julkinen vastuu sen suojelemisesta
66. EY:n perustamissopimuksessa käytetyt kestävän kehityksen ja elämisen laadun käsitteet ovat läheisesti yhteydessä ympäristön käsitteeseen, jolla viitataan subjektiiviseen ulottuvuuteen, jota ei voi jättää huomiotta puhuttaessa ympäristön suojelemisesta tai parantamisesta. Geofyysisessä elämän miljöössä, jota luonto edustaa, kansalaisten oikeutena on elämän laatu, joka rakentuu eri tekijöistä, yhtäältä aineellisista (resurssien järkevä käyttö ja kestävä kehitys) ja toisaalta henkisistä tekijöistä (kehitys ja sivistys). Tarkoituksena on laadullisesti arvokkaan elämän saavuttaminen toimeentuloon riittävän määrällisen rajan ylittymisen jälkeen.(51)
67. Näin hahmottuu ihmisen oikeus tällaiseen ympäristöön, ei niinkään yksilönä vaan jäsenenä sellaisessa yhteisössä, jossa on yhteiset sosiaaliset intressit.(52) Tämä on tunnustettu joissakin kiistetyn puitepäätöksen hyväksymisen aikaisissa yhteisön jäsenvaltioiden perustuslaeissa.(53) Esimerkiksi Saksan liittotasavallan perustuslain(54) 20a §:ssä säädetään, että valtio on vastuussa myös tuleville sukupolville luonnollisten elinolosuhteiden suojelusta perustuslain mukaisessa järjestyksessä.(55) Espanjan perustuslain(56) 45 §:ssä yhtenä talous‑ ja sosiaalipolitiikkaa ohjaavana periaatteena on, että kaikilla on oikeus nauttia yksilön kehittymisen kannalta riittävän laadukkaasta ympäristöstä.(57) Portugalin perustuslain 66 §:n 1 momentti on lähes samansisältöinen.(58) Ruotsin hallitusmuodon uudistamisesta(59) 24.11.1994 annetun lain II luvun 18 §:n 3 momentissa säädetään, että kaikilla on oikeus luontoon.
68. Tätä oikeutta täydennetään viranomaisten vastaavilla velvollisuuksilla. Edellä on jo esitetty, mitä Saksan perustuslaissa sanotaan. Espanjan perustuslain 45 §:n 2 momentissa velvoitetaan julkinen valta pitämään huolta siitä, että luonnonvaroja käytetään järkevästi elämän laadun suojaamiseksi ja parantamiseksi, ympäristön puolustamiseksi ja sen kunnon palauttamiseksi, välttämättömään kollektiiviseen solidaarisuuteen tukeutuen. Samansuuntaisesti myös Suomen perustuslaissa(60) säädetään, että vastuu luonnosta, monimuotoisuudesta ja ympäristöstä on yhteistä (20 §); samoin suojelu säädetään viranomaisten tehtäväksi Kreikan perustuslaissa (24 §:n 1 momentti),(61) Alankomaiden perustuslaissa (21 §)(62) ja Portugalin perustuslaissa (9 § e momentti). Italian perustuslain(63) 9 §:n 2 momentissa säädetty valtion velvollisuus maiseman suojelemiseen on laventunut kattamaan myös ympäristön ja maan suojelun.(64)
69. Ympäristöstä huolehtimisen subjektiivinen ulottuvuus on otettu mukaan Euroopan unioniin epäsuorasti siten, että 7.12.2000 julistetun perusoikeuskirjan(65) johdannossa ensin määrätään unionin perustaksi ihmisarvon, vapauden, yhdenvertaisuuden ja yhteisvastuullisuuden jakamattomat ja yleismaailmalliset arvot ja myöhemmin, sosiaalisia oikeuksia käsittelevässä yhteisvastuun luvussa, todetaan, että ympäristönsuojelun korkea taso ja ympäristön laadun parantaminen on sisällytettävä politiikkoihin ja varmistettava kestävän kehityksen periaatteen mukaisesti (37 artikla). Tämä määräys, kuten olen jo maininnut, sisältyy myös sopimukseen Euroopan perustuslaista (II‑97 artikla).
70. Ennen kuin lopetan tämän kohdan käsittelyn, haluan vielä korostaa, että riittävän laadukkaan luontoympäristön oikeuteen(66) liittyvän käsitteen lisäksi on löydettävissä paljon yhteyksiä joidenkin perusoikeuksien sisältöön. Ajatus saa vahvistusta esimerkiksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuista. Asiassa López Ostra vastaan Espanja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen katsoi 9.12.1994 antamassaan tuomiossa,(67) että ympäristöä vakavasti vahingoittavat toimet voivat vaikuttaa yksilöiden hyvinvointiin ja estää heitä nauttimasta kodeistaan tavalla, joka loukkaa heidän yksityis‑ ja perhe‑elämäänsä (51 kohta).(68) Asiassa Guerra ym. vastaan Italia, tuomio 19.2.1998,(69) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että viranomaisten laiminlyönti tiedottaa kansalaisille, miten heidän on toimittava, jos läheisen teollisuuslaitoksen toiminta johtaa saastepäästöihin, rikkoo mainittua perusoikeutta (60 kohta).
H Rikosoikeudelliset reaktiot ympäristöä vakavasti vahingoittaviin toimiin
71. Edellä esitetystä käy selvästi ilmi niin kutsutun ekologisen omantunnon merkityksen kasvu viimeisten vuosikymmenien aikana. Ihmisen toiminnan ekosysteemeille aiheuttamien muutosten todellinen tai mahdollinen ulottuvuus ei ole käynyt selvästi ilmi, mutta on mahdollista aavistaa, kuinka paljon ne saattavat vahingoittaa elämää maapallolla, jopa tehdä sen mahdottomaksi. Se, että ihminen ja ihmisen harjoittama luontoa vahingoittava toiminta vaarantavat sen säilymisen lajina, on selvästi osoittanut, että on kiireellisesti ryhdyttävä laatimaan käyttäytymismalleja ja soveltamaan ympäristöä koskevaa etikettiä, joiden tavoitteena on ihmisen ja ihmistä tukevan ympäristön sopusointuinen suhde.
72. Jäsenvaltiot käyttävät rikoslainsäädäntöä viimeisenä keinona yhteiselon perusteena olevien arvojen puolustamiseen, ja viime aikoina jotkin luontoa vahingoittavat teot on kriminalisoitu.(70) Jos tarkoituksena on saavuttaa suojelun korkea taso ja parantaa elämän laatua (EY 2 artikla), vaikuttaisi johdonmukaiselta ajatella, että yhteisön oikeudessa on säädettävä sen toimielimille näiden tavoitteiden saavuttamiseksi annettujen toimivaltuuksien avulla joidenkin tapausten osalle rikosoikeudellinen seuraamus ainoana seuraamuksena, joka on ”tehokas, oikeasuhtainen ja vakuuttava”.
73. Oikeusoppineiden piirissä on alkanut hahmottua yhdenmukainen käsitys siitä, että ekosysteemit ovat varsin merkittäviä oikeushyviä, joiden suojeleminen on ihmisen olemassaolon kannalta ehdottoman tärkeää, joten niiden säilyttäminen ja ylläpitäminen antavat täyden oikeuden rikosoikeudelliseen puuttumiseen erityistakein.(71)
74. Hallinnolliset toimet riittävät usein, mutta ne eivät aina takaa asianmukaista huolehtimista kaikissa vakavien vahinkojen tapauksissa. Rangaistus sitä vastoin tuo mukanaan sellaista ylimääräistä painostusta, joka monissa tilanteissa kannustaa noudattamaan vaatimuksia ja lisäämään ympäristölle erittäin vaarallisen toiminnan harjoittamista koskevia lakisääteisiä kieltoja. Tuotaessa ekologia osaksi lainsäädäntöä tavoitteena on ensinnäkin yleisen ennaltaehkäisyn vaikutusten lisääminen, mutta sen lisäksi sillä pyritään myös nostamaan yleisön tietoisuuteen luontoon kohdistuvien vahinkojen sosiaalinen haitallisuus hyväksymällä ympäristöön liittyvät itsenäiset oikeushyvät samalle tasolle rikosoikeuden suojaamien perinteisten arvojen kanssa.(72) On syytä pitää mielessä rikosoikeudellisen rangaistuksen eettinen ulottuvuus: kun jostakin rikoksesta rangaistaan rikosoikeudellisesti, sitä pidetään moitittavampana, koska sillä on rikottu oikeusjärjestelmän perusteita.
75. Kun otetaan huomioon sen oikeuskäytännön keskeinen sisältö, joka koskee yhteisön toimivaltaa määrätä seuraamuksia ja yhdenmukaistaa kansallisia lainsäädäntöjä, fyysisen ympäristön hoitamista koskevan yhteisön toimivallan jatkuva lisääntyminen(73) ja ympäristöarvojen merkitys tai haavoittuvuus, on riittävästi syitä myöntää yhteisölle valtuudet vaatia jäsenvaltioita reagoimaan rikosoikeudellisin keinoin määrättyihin planeetallemme haitallisiin toimiin.(74)
76. Neuvosto ja sen tukena tässä menettelyssä esiintyvät väliintulijat ovat tästä eri mieltä; ne katsovat, että tällöin puututtaisiin jäsenvaltioiden suvereeneihin oikeuksiin. Mielestäni tämä väite on perusteeton. Ensinnäkin on syytä muistaa, kuten asiassa Van Gend & Loos(75) esittämässäni ratkaisuehdotuksessa olen todennut, että yhteisö muodostaa kansainvälisessä oikeudessa uuden oikeusjärjestyksen, jonka hyväksi jäsenvaltiot ovat rajoittaneet suvereeneja oikeuksiaan, joten teesi ”suvereenisuudesta” ei tuo keskusteluun mitään uutta, ei edes rikosoikeuden alalla. Tästä on hyvänä osoituksena se, että yhteisön oikeudessa on luovuttu lukuisten kansallisessa lainsäädännössä rangaistavien tekojen rangaistavuudesta, mutta näissä tapauksissa kukaan ei ole ollut huolestunut tällaisesta ”puuttumisesta”.(76) Tähän voisi lisätä pitkän luettelon kaikkien mielessä liikkuvia tilanteista, joissa yhteisön oikeus on rajoittanut valtioiden lainsäädäntövaltuuksia muillakin kuin rikosoikeuden aloilla: vero-oikeus ja prosessioikeus ovat oivallisia esimerkkejä tästä.
77. Tämä vastakkainasettelu tuo esille toisen asian, joka ei vaikuta niinkään paljon jäsenvaltioihin kuin kansalaisiin: heidän oikeutensa siihen, että demokraattisesti valitut edustajat määrittelevät rangaistustyypit, mikä oikeudelliselta kannalta katsottuna merkitsee rikosoikeudellista legaliteettiperiaatetta sekä aineellisesti, jolloin teot on normatiivisesti ennalta määritetty, että muodollisesti, joka ilmaistaan absoluuttisena varauksena lainsäädäntövallan haltijan hyväksi. Koska nullum crimen sine lege ‑periaatteen on säilyttävä koskemattomana, yhteisön tasolla tapahtuvaan yhdenmukaistamiseen tarvitaan kansallisten parlamenttien toimia, ennen kuin niiden oikeusjärjestyksen ulkopuoliset säännökset voidaan lopullisesti saattaa osaksi niiden oikeusjärjestystä.(77)
78. Tätä periaatetta noudatetaan myös EY 135 ja EY 280 artiklassa, jotka koskevat tullitoimintaa ja yhteisön etujen vastaisten petosten torjuntaa, joissa valtioiden yhteistyön pitää olla tiiviimpää ja voimaperäisempää, kun niiden ulkopuolelle jäävät ”rikosoikeuden soveltaminen” ja ”oikeudenhoito”, jotka molemmat ovat ilmaisuja, jotka eivät viittaa lain laatimiseen vaan lain soveltamiseen, joka ei ole tämän kanteen kohteena ja joka koskee toimivaltaa, joka epäilemättä kuuluu niille tuomareille, joilla on rikosoikeudellista lainkäyttövaltaa.
79. Voitaisiin väittää, että koska yhteistyö rikosasioissa on säädetty kuuluvaksi kolmanteen pilariin, kaiken tämän alan toiminnan, jopa yhteisön toiminnan, on tapahduttava EU‑sopimuksen VI osaston puitteissa, mutta tällä päätelmällä ei ole vakaita perusteita.
80. EU 29 artiklalla määrätään yhteensovitetusta toiminnasta rikollisuuden ehkäisemiseksi ja torjumiseksi kolmella eri keinolla. Kaksi ensimmäistä koskevat poliisiyhteistyötä ja oikeudellista yhteistyötä ja viimeinen lainsäädännön lähentämistä ”31 artiklan e alakohdan määräysten mukaisesti”, mikä tarkoittaa vähimmäistoimenpiteiden asteittaista toteuttamista ”järjestäytynyttä rikollisuutta, terrorismia ja laitonta huumausainekauppaa koskevia rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevien vähimmäissääntöjen vahvistamiseksi”. Näin ollen, kuten olen jo todennut,(78) Euroopan unionilla ei ole mitään ”universaaleja valtuuksia” yhdenmukaistaa 34 artikla 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen puitepäätösten avulla jäsenvaltioiden rikosoikeudellisia säännöksiä, vaan sillä on vain rajattua toimivaltaa määrätyissä, kansainvälistä ulottuvuutta omaavissa rikoksissa.
81. Kolmannen pilarin puitteissa kehitetään toiminta-apua poliisitoimelle ja tuomioistuimille rikollisuuden tehokkaammaksi torjumiseksi, mutta yhteistyön ajatusta laajentava ja integraatiota syventävä lainsäädännön lähentäminen esiintyy siinä vain suppeasti rajoittuen sellaisiin tekijöihin, joihin on niiden kansainvälisyyden vuoksi syytä reagoida yhdenmukaisesti.
82. Kuten yhteisöllä ei ole yleistä toimivaltaa rikosoikeudellisissa asioissa, sillä ei myöskään ole ”luonnollisia valtuuksia” kolmannessa pilarissa, joka magneetin tavoin imee puoleensa kaikki Euroopan unionissa esille tulevat tämän kaltaiset asiat. Ongelma pitää ratkaista eri keinoin, oikeuskäytännössä vahvistetun suunnan mukaisesti rakentamalla yhteisön sanktiointitoimivalta sen oikeusjärjestelmän puolustamiselle.
83. Neuvoston ja jäsenvaltioiden esittämien väitteiden hylkäämisen jälkeen voidaan jatkaa asian käsittelyä. Sivuutan yhteensovittavaa vastausta suosivat syyt, koska kiista ei koske yhdenmukaistamisen etuja,(79)(80) ja ryhdyn täsmentämään sen ulottuvuutta. Tavoitteena siis on saada aikaan ”tehokas, oikeasuhtainen ja varoittava” seuraamus yhteisön ympäristöpolitiikan vastaisille vakaville rikkomuksille; rikosoikeudellisessa rangaistuksessa nämä edellytykset täyttyvät, joten tämän alan toiminnan takaamiseksi yhteisö voi pakottaa jäsenvaltiot toimimaan tällä tavoin, mutta mielestäni sillä ei ole valtuuksia mennä pidemmälle. Väite perustuu toisaalta tämän toimivallan tunnustavan oikeuskäytännön perusteisiin ja toisaalta sen ympäristöä koskevien toimivaltuuksien luonteeseen.
I Yhteisön oikeuden tehokkuus edellyttää ainoastaan, että seuraamus on rikosoikeudellinen
84. Toimivaltaa siviilioikeudellisten, hallinnollisten tai rikosoikeudellisten seuraamusten määräämiseen on luonnehdittava yhteisön oikeuden tehokkuutta palvelevaksi välineelliseksi toimivallaksi.(81)(82) Jos tämän juridisen järjestelmän yhtenäisyys edellyttää rikosoikeudellisia toimia, jäsenvaltioiden pitää säätää tämän tavoitteen saavuttamiseen tarvittavista mekanismeista, joiden luonteesta päättää yhteisö, silloin kun sen on mahdollista analysoida niiden käyttökelpoisuus tavoiteltuun tavoitteeseen nähden, muussa tapauksessa tämä on kansallisten lainsäätäjien tehtävänä. Ympäristön alalla vaikuttaa ilmeiseltä, että sitä vakavasti vahingoittaviin tekoihin on reagoitava rikosoikeudellisin toimenpitein, mutta rangaistusympäristössä seuraamuksena langetettavan ja yhteisön oikeutta ylläpitävän rangaistuksen valinta kuuluu jäsenvaltioille.
85. Sen jälkeen kun tekotunnusmerkistöt on yhdenmukaistettu yhteisön tasolla, kielletyistä teoista on rangaistava kansallisissa oikeusjärjestelmissä, joissa ilmaistaan rikkomukseen liittyvät konkreettiset repressiiviset toimenpiteet loukatun oikeusjärjestyksen ja todellisen tilanteen palauttamiseksi. Kansallinen lainsäätäjä soveltuu parhaiten tähän tehtävään, koska sillä on ensikäden tieto kansallista yhteiseloa ohjaavan järjestelmän oikeudellisista ja sosiologisista erityispiirteistä, ja sen on valittava yhteisön ennalta asettamissa puitteissa yhteisön oikeuden ylläpitämiseksi sopivin seuraamus.(83)
86. Ainoastaan rikosoikeus tarjoaa ”tehokkaan, oikeasuhtaisen ja varoittavan” ratkaisun ympäristöä vakavasti vahingoittaviin tekoihin, kuten puitepäätöksen 2 artiklassa säädetään, mutta sen jälkeen kun nämä rikosoikeudelliset puitteet on perustettu, täsmentäminen voi tapahtua vain kansallisissa oikeusjärjestelmissä, joilla on käytettävissään tähän tehtävään tarvittavat parametrit; yhteisöllä ei tällä hetkellä ole käytettävissään tietoa, jonka perusteella se voisi arvioida kullekin jäsenvaltiolle parhaat ympäristöarvojen puolustamisen tavat, jotka vaihtelevat vapausrangaistuksesta oikeuksien rajoittamiseen ja maksuihin.
87. Tämä malli antaa yhteisölle oikeuden määritellä täsmällisesti suojattu oikeushyvä ja teon laatu, ja velvoittaa jäsenvaltiot rangaistussäännöksen laatimiseen(84) joko itsenäisesti tai koordinoidusti EU‑sopimuksen kolmannessa pilarissa määrätyn hallitusten välisen yhteistyön kautta.
J Yhteisön toimivallan luonne ympäristöasioissa
88. Tällä alalla yhteisö jakaa toimivallan jäsenvaltioiden kanssa,(85) mikä merkitsee sitä, että kansalliset lainsäädännöt voivat olla ankarampia.
89. Kuten on jo todettu, EY 176 artiklassa annetaan jäsenvaltioille oikeus pitää voimassa tai toteuttaa tiukempia suojatoimenpiteitä, jos ne eivät ole perustamissopimuksen vastaisia ja jos niistä ilmoitetaan komissiolle. Toisaalta EY 95 artikla antaa niille oikeuden säilyttää (4 kohta) tai hyväksyä (5 kohta) omia säännöksiä olemassa olevista yhdenmukaistamisen velvoitteista huolimatta silloin, kun ne ovat perusteltuja ympäristöstä huolehtimiseksi ja niistä ilmoitetaan mainitulle toimielimelle. Lopuksi EY 174 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa määrätään suojalausekkeesta, jonka nojalla jäsenvaltiot saavat, yhteisön valvontamenettelyn alaisina, toteuttaa muihin kuin taloudellisiin, ympäristöä koskeviin seikkoihin perustuvia väliaikaisia toimenpiteitä.
90. Edellä mainitussa asiassa Deponienzweckverband Eiterköpfe antamassani ratkaisuehdotuksessa huomautin, että jäsenvaltioita on kehotettu osallistumaan aktiivisesti, annettu mahdollisuus siihen, että samaan aikaan eurooppalaisten säännösten kanssa voimassa on kansallisia säännöksiä, joilla täydennetään yhteisön lainsäädäntöä tai poiketaan siitä lisäsuojan saamiseksi, joten on täysin johdonmukaista, että kun yhteisö määrää vähimmäisrajasta (rikosoikeudellinen seuraamus rikkomuksista), kansallisissa oikeusjärjestelmissä sitä muokataan, täsmennetään ja tehostetaan, jotta asetettu tavoite saavutetaan.
K Puitepäätöksen 1–7 artikla yhteisön toimivaltana
91. Edellä esitetyn perusteella näyttää siltä, että on syytä tarkastella puitepäätöksen 1–7 artiklaa sen selvittämiseksi, kuuluuko puitepäätöksen sisältö yhteisön oikeuden piiriin; sillä jos näin on, se, että Euroopan unionin neuvosto on hyväksynyt sen EU 29 artiklan, EU 31 artiklan e alakohdan ja EU 34 artikla 2 kohdan b alakohdan perusteella, on ristiriidassa EU 47 artiklan kanssa, mikä olisi peruste puitepäätöksen kumoamiselle.
92. Puitepäätöksen 2 ja 3 artiklassa vaaditaan rikosoikeudellista rangaistusta tahallisista tai ainakin törkeän tuottamuksellisista kuuden tyyppisistä ympäristöä vahingoittavista teoista, joita on luonnehdittu niiden merkityksellisyyden mukaan sillä perusteella, voivatko ne aiheuttaa henkilölle kuoleman tai vakavan vamman, huomattavaa vahinkoa luonto- tai kulttuuriympäristölle, vaikuttaa suojeltuihin lajeihin tai heikentää otsonikerrosta. Edellä esitetyn perusteella on selvää, että mainitun sanktiotyypin hyväksyminen tämän kaltaisista teoista kuuluu yhteisölle. Päätöksen 4 artiklassa säädetään lähes samoin, kun siinä vaaditaan saattamaan rangaistavaksi osallistuminen muutoinkin kuin tekijän ominaisuudessa, esimerkiksi yllyttäminen rikokseen. Molemmilla säännöksillä pyritään yhteisön ”vähimmäisyhdenmukaistamiseen”, sillä rikosoikeudellisen vastuun subjektiivista piiriä rajoittamalla ne vaikuttavat sen luonteeseen.
93. Päätöksen 5 artiklan 1 kohdan mukaan 2 ja 3 artiklassa kuvatuista teoista on rangaistava tehokkain, oikeasuhteisin ja vakuuttavin rangaistuksin, näin ollen kyseessä on sama näkemys kuin edellisissä, sillä kuten on päätelty, näissä tapauksissa sanktiomallin valinta – rikosoikeudellinen, hallinnollinen tai siviilioikeudellinen – kuuluu yhteisölle.
94. Kuitenkin 5 artiklan 1 kohdassa esitetty säännös, jonka mukaan törkeissä tapauksissa voidaan langettaa vapausrangaistuksia, jotka voivat johtaa rikoksen johdosta luovuttamiseen, sijoittuu ensimmäisen pilarin ulkopuolelle, koska kyseeseen tulevan rikosoikeudellisen sanktion valinta kuuluu valtiolle. Samasta syystä 5 artiklan 2 kohdassa esitettyjen lisärangaistusten osalta ei ole syytä esittää mitään moitteita.
95. Päätöksen 6 artiklassa säädetään oikeushenkilöiden vastuista 2 ja 4 artiklassa määritellyissä teoissa sekä toiminnan että laiminlyönnin osalta ja 7 artiklassa säädetään, että seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia, niiden luonnetta sen enemmän erittelemättä; molemmissa määritelmissä on sama puute kuin 2–4 artikla ja 5 artiklan 1 kohdassa. Täsmennys, jonka mukaan rangaistusten kohteena ovat luonnollisten henkilöiden lisäksi myös oikeushenkilöt, on ympäristöön kohdistuvien rikkomusten seurausten perusmallin hahmottelua, joka on yhteisön tehtävä. Päätöksen 7 artiklassa kuitenkin luetellaan viisi konkreettista rangaistusta, ja tältä osin se jää yhteisön oikeuden toimialan ulkopuolelle.
96. Lopuksi 1 artiklassa vain määritellään kolme 2 ja 6 artiklassa käytettävää käsitettä.
97. Näin ollen katson, että siltä osin kuin yhteisön toimivaltaan kuuluu valita rikosoikeudellinen seuraus ympäristöä vakavasti vahingoittaviin tekoihin, Euroopan unionin neuvostolla ei ole toimivaltaa hyväksyä puitepäätöksen 1–4 artiklaa, 5 artiklan 1 kohtaa – paitsi vapausrangaistuksen ja karkotuksen osalta – 6 artiklaa eikä 7 artiklan ensimmäistä kohtaa. Näin ollen komission kanne on perusteltu ja hyväksyttävä ja mainitut säännökset on kumottava.
V Oikeudenkäyntikulut
98. Jos komission nostama kanne hyväksytään, Euroopan unionin neuvosto on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
99. Työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdan mukaan väliintulijoina olevat jäsenvaltiot, Euroopan parlamentti sekä talous‑ ja sosiaalikomitea vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
VI Ratkaisuehdotus
100. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin
1) hyväksyy Euroopan yhteisöjen komission nostaman kumoamiskanteen ympäristön suojelusta rikosoikeudellisin keinoin 27 päivänä tammikuuta 2003 tehdystä neuvoston puitepäätöksestä 2003/80/YOS ja kumoaa sen 97 kohdassa esitetyltä osalta,
2) velvoittaa Euroopan unionin neuvoston korvaamaan tästä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut ja toteaa, että väliintulijat vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
(1) .
(2)
–	EYVL L 29, s. 55.
(3)
–	Sama käsitys on vallalla myös laajemmalti Euroopan neuvostossa, joka hyväksyi 4.11.1998 tämän puitepäätöksen kanssa samannimisen ja samaan päämäärään tähtäävän yleissopimuksen ( Série des traités européens – nro 172 ) .
(4)
–	Tätä kysymystä on käsitelty oikeuskirjallisuudessa. Näin esimerkiksi Comte, F., ”Droit pénal de l’environnement et compétence communautaire”, Revue du droit de l’Union européenne, nro 4 (2002), s. 775–799, ja Blanco Cordero, I., ”El derecho penal y el primer pilar de la Unión Europea”, Revista Electrónica de Ciencia Penal y Criminología, 06‑05 (2004).
(5)
–	Alankomailla on kuitenkin edelleen hieman poikkeava kanta asiaan (ks. alaviitteen 74 loppuosa).
(6)  –	Espanjan oikeusjärjestelmässä on samankaltainen malli, jossa valtio hyväksyy ympäristöä koskevan peruslainsäädännön, ja autonomisilla alueilla on valtuus vapaasti säätää suojaavista lisätoimenpiteistä ja niille kuuluu alan hallinto (vuoden 1978 perustuslain 149.1.23ª § ja 148.1.9ª §).
(7)
–	Määräyksessä tarkastellaan säännöksiä, jotka koskevat verotusta, kaavoitusta ja asemakaavaa, vesivarojen hallintaa sekä toimenpiteitä, jotka vaikuttavat jäsenvaltion energiahuollon yleiseen rakenteeseen ja valintaan eri energianlähteiden välillä.
(8)
–	Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi ympäristönsuojelusta rikosoikeudellisin keinoin 15.3.2001 tehty komission ehdotus (EYVL C 180 E, s. 238).
(9)
–	Säännöksellä tarkoitetaan päästöjä, suojeltuihin eläin‑ ja kasvilajeihin kohdistuvia vahinkoja, huolenpidon kohteena oleviin elinympäristöihin kohdistuvia merkittäviä vahinkoja, otsonikerrosta heikentävien aineiden kauppaa sekä vaarallista toimintaa harjoittavien tai tällaisia aineita tai valmisteita varastoivien tai käyttävien laitosten laitonta käyttöä.
(10)
–	Puitepäätöksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet säätääkseen seuraavat teot rikoksiksi kansallisen lainsäädäntönsä nojalla: a) sellainen aineen tai ionisoivan säteilyn saattaminen, päästäminen tai johtaminen ilmaan, maaperään tai veteen, joka aiheuttaa henkilölle kuoleman tai vakavan vamman; b) sellainen aineen tai ionisoivan säteilyn laiton saattaminen, päästäminen tai johtaminen ilmaan, maaperään tai veteen, joka aiheuttaa tai saattaa aiheuttaa ilman, maaperän tai veden laadun pysyvän tai huomattavan heikentymisen tai kuoleman tai vakavan vamman henkilölle tai huomattavaa vahinkoa suojelluille muistomerkeille, muille suojelluille esineille, omaisuudelle, eläimille tai kasveille; c) sellainen jätteen, mukaan lukien ongelmajätteen, laiton hävittäminen, käsittely, varastointi, kuljettaminen, vienti tai tuonti, joka aiheuttaa tai saattaa aiheuttaa kuoleman tai vakavan vamman henkilölle tai huomattavaa vahinkoa ilman, maaperän tai veden laadulle, eläimille tai kasveille; d) sellainen vaarallista toimintaa harjoittavan laitoksen laiton käyttäminen, joka aiheuttaa tai saattaa aiheuttaa laitoksen ulkopuolella kuoleman tai vakavan vamman henkilölle tai huomattavaa vahinkoa ilman, maaperän tai veden laadulle, eläimille tai kasveille; e) sellainen ydinmateriaalin tai muun vaarallisen radioaktiivisen aineen laiton valmistaminen, käsittely, varastointi, käyttö, kuljettaminen, vienti tai tuonti, joka aiheuttaa tai saattaa aiheuttaa kuoleman tai vakavan vamman henkilölle tai huomattavaa vahinkoa ilman, maaperän tai veden laadulle, eläimille tai kasveille; f) suojeltujen luonnonvaraisten eläin‑ ja kasvilajien tai niiden osien laiton hallussapito, ottaminen, vahingoittaminen, tappaminen tai kauppaaminen ainakin siinä tapauksessa, että niitä uhkaa sukupuuttoon kuoleminen kansallisen lainsäädännön mukaisesti määriteltynä; g) laiton otsonikerrosta heikentävien aineiden kauppa – –.”
(11)  –	Tässä kohdassa on esimerkkinä luonnolliselle henkilölle annettava kielto harjoittaa toimintaa, johon vaaditaan virallinen lupa tai hyväksyntä, sekä kielto panna alulle tai johtaa yhtiöitä tai säätiöitä taikka olla sellaisen hallituksen jäsen, ”jos niiden seikkojen perusteella, jotka ovat johtaneet henkilön tuomitsemiseen, on ilmeisen selvästi olemassa vaara, että hän saattaa jatkaa samanlaista rikollista toimintaa”.
(12)  –	Tämän artiklan 1 kohdassa velvoitetaan kukin jäsenvaltio toteuttamaan ”tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että oikeushenkilöt voidaan saattaa vastuuseen 2 ja 3 artiklassa tarkoitetusta menettelystä, johon on oikeushenkilön hyväksi syyllistynyt joko yksin tai oikeushenkilön toimielimeen kuuluvana toimien henkilö, jonka johtava asema oikeushenkilössä perustuu a) toimivaltaan edustaa oikeushenkilöä, b) toimivaltaan tehdä päätöksiä oikeushenkilön puolesta tai c) toimivaltaan harjoittaa valvontaa oikeushenkilön sisällä, sekä osallisuudesta 2 artiklassa tarkoitettuun menettelyyn avunantajana tai yllyttäjänä”. Kyseisen artiklan 2 kohdassa säädetään lisäksi seuraavasti: ”Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen tilanteiden lisäksi kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen, jos 1 kohdassa tarkoitetun henkilön harjoittaman ohjauksen tai valvonnan puutteellisuus on tehnyt mahdolliseksi oikeushenkilön alaisena toimivan henkilön 2 tai 3 artiklassa tarkoitetun menettelyn kyseisen oikeushenkilön hyväksi.”
(13)  –	”Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 6 artiklan mukaisesti vastuussa olevaksi todetulle oikeushenkilölle voidaan tuomita tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia seuraamuksia, joihin kuuluu rikosoikeudellisia tai muita sakkoja ja joihin voi kuulua muita seuraamuksia, kuten: a) oikeuden menettäminen julkisista varoista suoritettaviin etuisuuksiin tai tukeen; b) väliaikainen tai pysyvä kielto harjoittaa teollista tai kaupallista toimintaa; c) oikeudelliseen valvontaan asettaminen; d) oikeudellinen määräys purkaa oikeushenkilö; e) velvollisuus toteuttaa erityisiä toimenpiteitä sellaisen menettelyn seurausten välttämiseksi, johon rikosoikeudellinen vastuu on perustunut.”
(14)  –	Nämä säädöksen johdanto-osan selvitykset ja eräät istunnossa esitetyt väitteet viittaavat siihen, että direktiiviehdotusta ei hyväksytty siksi, että jäsenvaltioilla oli näkemyseroja eikä niistä päästy yksimielisyyteen.
(15)
–	Toimivalta ei kuitenkaan käy näin yksiselitteisesti ilmi Euroopan unionin sopimuksesta, koska sen 29 artiklassa, siinä yhteydessä kun Euroopan unionille annetaan lupa jäsenvaltioiden rikoslainsäädännön lähentämiseen, viitataan 31 artiklan e alakohtaan, jossa puolestaan säädetään rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevista vähimmäissäännöistä järjestäytyneen rikollisuuden, terrorismin ja laittoman huumausainekaupan osalta.
Neuvosto on tehnyt useita päätöksiä, joilla yhdenmukaistetaan määrätyistä teoista langetettavia rangaistuksia. Talousrikosten osalta voidaan mainita rahanväärennyksen estämiseksi annettavan suojan vahvistamisesta rikosoikeudellisten ja muiden seuraamusten avulla euron käyttöönoton yhteydessä 29 päivänä toukokuuta 2000 tehty puitepäätös 2000/383/YOS (EYVL L 140, s. 1), jota on muutettu 6.12.2001 tehdyllä puitepäätöksellä 2001/888/YOS (EYVL L 329, s. 3); muihin maksuvälineisiin kuin käteisrahaan liittyvien petosten ja väärennysten torjunnasta 28 päivänä toukokuuta 2001 tehty puitepäätös 2001/413/YOS (EYVL L 149, s. 1) ja rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamisesta, jäljittämisestä, jäädyttämisestä tai takavarikoimisesta ja menetetyksi tuomitsemisesta 26 päivänä kesäkuuta 2001 tehty puitepäätös 2001/500/YOS (EYVL L 182, s. 1). Terrorismin torjunta rikosoikeudellisin keinoin sisältyy terrorismin torjumisesta 13 päivänä kesäkuuta 2002 tehtyyn puitepäätökseen 2002/475/YOS (EYVL L 164, s. 3) ja ihmiskauppaa käsittelee ihmiskaupan torjunnasta 19 päivänä heinäkuuta 2002 tehty puitepäätös 2002/629/YOS (EYVL L 203, s. 1). Uhrien suojelua laittomassa maahanmuutossa puolestaan koskee rikosoikeudellisten puitteiden vahvistamisesta laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen ehkäisemistä varten 28 päivänä marraskuuta 2002 tehty puitepäätös 2002/946/YOS (EYVL L 328, s. 1). Yksityisen sektorin lahjontaa estäviä kansallisia säädöksiä on yhdenmukaistettu 22.7.2003 tehdyllä puitepäätöksellä 2003/568/YOS (EUVL L 192, s. 54). Viimeisimpänä, rikosoikeudellisesta suojasta tietojärjestelmiin kohdistuvia hyökkäyksiä vastaan säädetään 24.2.2005 tehdyllä puitepäätöksellä 2005/222/YOS (EUVL L 69, s. 67).
(16)  –	On huomattava, että EU 29 artiklassa unionin tavoitteen määrittelyn jälkeen on maininta ”sen kuitenkaan rajoittamatta Euroopan yhteisön toimivaltaa”, joten mahdollisessa ristiriitatilanteessa ensisijaisena on tämä jälkimmäinen. Julkaisussa Benzo Sáinz, F., ”El título VI del Tratado UE: instrumentos, instancias decisorias e instituciones comunitarias en el tercer pilar”, El tercer pilar de la Unión Europea. La cooperación en asuntos de justicia e interior, Ministerio del Interior, Madrid, 1997, s. 24, todetaan, että tämän määräyksen valossa mainitun VI osaston toimet eivät ole ainoita, joiden avulla asetetut päämäärät on mahdollista saavuttaa, ja niitä tulee käyttää ainoastaan silloin, kun tavoitteita ei saavuteta yhteisön oikeuden perinteisin keinoin.
(17)
–	Yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa 203/81, Casati, 11.11.1981 antamassaan tuomiossa (Kok. 1981, s. 2595, Kok. Ep. VI, s. 217, 27 kohta), että rikoslainsäädäntö on periaatteessa jäsenvaltioiden toimivaltaan kuuluva asia. Vogel, J., julkaisussa ”Stand und Tendenzen der Harmonisierung des materiellen Strafrechts in der Europäischen Union”, Strafrecht und Kriminalität in Europa 2003, s. 232, ja Dannecker, G., julkaisussa ”Strafrecht in der Europäischen Gemeinschaft”, Juristenzeitung, 1996, s. 869, ovat sitä mieltä, että tästä näkemyksestä ollaan yhtä mieltä. Vuodelta 1972 peräisin olevassa julkaisussa Bigay, J., ”Droit communautaire et droit pénal”, Revue trimestrielle du droit européen, 1972, nro 4, s. 734 korostetaan, että 6 päivänä helmikuuta 1962 annetussa perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan (joista on tullut EY 81 ja EY 82 artikla) ensimmäisessä neuvoston täytäntöönpanoasetuksessa N:o 17 todetaan yksiselitteisesti, että tarkastelun kohteena olevat seuraamukset eivät olleet luonteeltaan rikosoikeudellisia.
(18)
–	Asia 50/76, tuomio 2.2.1977 (Kok. 1977, s. 137, Kok. Ep. III, s. 293).
(19)
–	Asia koski hollantilaista säännöstä, jossa säädettiin tiettyjen kukkasipulilajikkeiden viennin vähimmäishintoja koskevan yhteisön säätelyn rikkomisen rangaistavuudesta.
(20)
–	Ks. tämän oikeuden sovellettavuudesta, silloin kun samasta rikoksesta rangaistaan eri oikeusjärjestelmissä, ratkaisuehdotukseni yhdistetyissä asioissa C‑213/00 P, Italcementi v. komissio, C‑217/00 P, Buzzi Unicem v. komissio ja C‑219/00 P, Cementir v. komissio, joista annettiin tuomio 7.1.2004, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa. Ks. erityisesti kolmannen pilarin ja Schengenin sopimuksen osalta ratkaisuehdotukseni yhdistetyissä asioissa C‑187/01 ja C‑385/01, Gözütok ja Brügge, joista annettiin tuomio 11.2.2003 (Kok. 2003, s. I‑1345).
(21)
–	Asiassa 68/88, 21.9.1989 annetun tuomion (Kok. 1989, s. 2965, Kok. Ep. X, s. 167) mukaan mainittu jäsenvaltio laiminlöi velvollisuutensa muun muassa siltä osin, kun se jätti aloittamatta rikosoikeudellisen menettelyn tai kurinpitomenettelyn eräisiin sellaisiin tekoihin tai niiden peittelyyn osallistuneita henkilöitä kohtaan, joiden avulla vältyttiin toukokuussa 1986 kolmannesta valtiosta tuoduista määrätyistä maissieristä aiheutuneiden maatalousmaksujen maksamiselta.
(22)
–	Tämä on vahvistettu asiassa C‑326/88, Hansen, 10.7.1990 annetussa tuomiossa (Kok. 1990, s. I‑2911, Kok. Ep. X, s. 479, 17 kohta), joka käsittelee työnantajaa vastaan tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta 25 päivänä maaliskuuta 1969 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 543/69 (EYVL L 77, s. 49) rikkomisesta nostetussa tanskalaisessa rikosoikeudenkäynnissä esitettyä ennakkoratkaisukysymystä. Tuomiossa todettiin, ettei kyseinen asetus eivätkä yhteisön oikeuden yleiset periaatteet estä sellaisten kansallisten säännöksen soveltamista, jonka mukaan työnantaja, jonka palveluksessa oleva kuljettaja on rikkonut vuorokautisen enimmäisajan ja lepoajan pituutta, jos seuraamus vastaa samanlaisiin kansallisen lainsäädännön rikkomisiin sovellettavia seuraamuksia ja on oikeasuhteinen rikkomisen vakavuuteen nähden (päätösosa).
(23)
–	Asia C‑299/86, tuomio 25.2.1988 (Kok. 1988, s. 1213).
(24)
–	Asia C‑2/88 Imm. (Kok. 1990, s. I‑3365, Kok. Ep. X, s. 509).
(25)
–	Asia C‑186/98 (Kok. 1999, s. I‑4883).
(26)  –	EYVL L 207, s. 1.
(27)  –	EYVL L 261, s. 1.
(28)  –	Asia C‑333/99 (Kok. 2001, s. I‑1025).
(29)  –	EYVL L 166, s. 77.
(30)  –	EYVL L 328, s. 17.
(31)  –	Mainittu edellä alaviitteessä 15.
(32)
–	Tribunal Supremo de Españan hallintoriitoja käsittelevä jaosto on kauan sitten todennut, että näiden kahden ryhmän välillä ei ole olennaista eroa. Asian voi tarkistaa esimerkiksi tuomiosta, joka on annettu 9.2.1972, aikana, jolloin Espanjan oikeusjärjestelmästä puuttui monia oikeusvaltiolle ominaisia keinoja, ja jossa tällä yhdenvertaistamisella pyrittiin tukemaan sitä, että valtaosa rikosoikeudellisten seuraamusten edellyttämistä varotoimenpiteistä määrättäisiin koskemaan myös hallinnollisia seuraamuksia. Julkaisussa García de Enterría, E., ja Fernández, T.R., Curso de derecho administrativo,
osa II, 7. painos, Madrid, 2000, s. 163, mainitaan, että kenraali Primo de Riveran diktatuurin, Espanjan II tasavallan ja Francon kauden aikana ensiksi mainitut lisääntyivät harvinaisen paljon ja että niitä usein käytettiin poliittisen opposition torjumiseen.
(33)
–	Asia C‑387/97, tuomio 4.7.2000 (Kok. 2000, s. I‑5047).
(34)
–	Tribunal Constitucional (Espanjan perustuslakituomioistuin) katsoo, että rikosoikeudellista menettelyä koskevia muotoja voidaan soveltaa myös hallinnolliseen seuraamusmenettelyyn siltä osin kuin se on tarpeellista oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin perusteena olevien olennaisten arvojen suojaamiseksi (asia 18/1981, Boletín Oficial del Estado, jäljempänä BOE, 143, 16.6.1981 ja asia 181/1990, BOE 289, 3.12.1990), ellei asianmukainen mukauttaminen sen erityispiirteisiin edellytä muuta (asia 2/1987, BOE 35, 10.2.1987; asia 29/1989, BOE 50, 28.2.1989); em. asia 181/1990; asia 3/1999, BOE 48, 25.2.1999 ja asia 276/2000, BOE 299, 14.12.2000).
(35)
–	Ks. asia C‑255/00, Grundig Italiana, tuomio 24.9.2002 (Kok. 2002, s. I‑8003, ratkaisuehdotuksen 27–29 kohta) ja asia C‑30/02, Recheio, tuomio 17.6.2004 (ratkaisuehdotuksen 23–35 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(36)
–	Asia Grundig Italiana, ratkaisuehdotuksen 27 kohta ja asia Recheio, ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
(37)
–	Tämän toimivallan haltijan toimivallan on periaatteessa oltava välineellistä. Suomen hallituksen edustaja korosti istunnossa, että rikosoikeus ei ole työväline, koska se on itsessään tekijä, mutta tällainen lähestymistapa on pelkkää nominalismia, sillä rangaistussäännökset, kuten kaikki repressiiviset säännökset, palvelevat jotakin päämäärää, joka ylittää ne ja jonka hyväksi niitä käytetään. Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C‑240/90, Saksa v. komissio, 27.10.1992 antaman tuomion (Kok. 1992, s. I‑5383, Kok. Ep. XIII, s. I-145) mukaan yhteisöllä on oikeus siinä määrin, kun se on toimivaltainen (asia koski yhteistä maatalouspolitiikkaa), määritellä seuraamukset, joita kansallisten viranomaisten on sovellettava petoksiin syyllistyneisiin taloudellisiin toimijoihin (tuomion 11–13 kohta).
(38)
–	Alun normatiivinen tyhjiö aiheutti epävarmuutta yhteisön ympäristöoikeuden oikeusperustasta; tätä on Espanjan oikeustieteessä kuvannut Bravo-Ferrer Delgado, M., julkaisussaan ”La determinación de la base jurídica en el derecho comunitario del medio ambiente”, Gaceta Jurídica, nro B‑92 ja B‑93, maaliskuu ja huhtikuu 1994, s. 13–20 ja 5–13. Samaa kysymystä käsitellään julkaisussa Géradin, D., ”Les compétences respectives de la Communauté et des États membres dans le domaine de l’environnement: base juridique, subsidiarité et proportionnalité”, Le droit communautaire de l’environnement. Mise en œuvre et perspectives, Paris, 1998, s. 33–55.
(39)
–	EY:n perustamissopimuksen 100 artikla muodosti perustan suoraan yhteismarkkinoiden perustamiseen tai toimintaan vaikuttavan lainsäädännön yhdenmukaistamiselle, ja soveltamisalaltaan laajemman EY:n perustamissopimuksen 235 perusteella toteutettiin toimenpiteitä, jotka olivat tarpeellisia sellaisten yhteisön tavoitteiden saavuttamiseksi, joista ei määrätty nimenomaisesti perustamissopimuksessa.
(40)
–	Asiassa 91/79, komissio v. Italia, 18.3.1980 annetussa tuomiossa (Kok. 1980, s. 1099, 8 kohta) todettiin, että ympäristönormeja ei voida jättää EY:n perustamissopimuksen 100 artiklan ulkopuolelle, koska näiden kaltaisista säännöksistä yleensä aiheutuu kuluja niille yrityksille, joihin niitä sovelletaan, ja jos kansallisia säännöksiä ei ole yhdenmukaistettu, kilpailu huomattavasti vääristyy.
(41)
–	Asia 240/83, tuomio 7.2.1985 (Kok. 1985, s. 531).
(42)
–	EYVL 1987, L 169, s. 1.
(43)
–	Asia 302/86, tuomio 20.9.1988 (Kok. 1988, s. 4607, Kok. Ep. IX, s. 761).
(44)
–	VII osasto lisättiin perustamissopimuksen kolmanteen osaan Euroopan yhtenäisasiakirjan 25 artiklalla ja 100 a artikla 18 artiklalla. Euroopan unionista tehdyllä sopimuksella (G artiklan 28 kohta) siitä tuli XVI osasto.
(45)
–	Asia C‑300/89, tuomio 11.6.1991 (Kok. 1991, s. I‑2867, Kok. Ep. XI, s. I-211).
(46)  –	Ks. ennalta varautumisen periaatteesta julkaisusta González-Vaqué, L., ”La definición del contenido y ámbito de aplicación del principio de precaución en el derecho comunitario”, Gaceta Jurídica de la Unión Europea, nro 221, syyskuu-lokakuu 2002, s. 4–20; sekä lehdistössä julkaisemani El desarrollo comunitario del principio de precaución (Ennalta varautumisen periaatteen kehittäminen yhteisössä).
(47)
–	EUVL 2004, C 310, s. 1.
(48)
–	Tämän foorumin lähtökohtana oli ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus (vahvistettu Yhdistyneiden Kansakuntien yleiskokouksen 10.12.1948 antamalla päätöslauselmalla 217 A (III)), siltä osin kuin siinä julistetaan oikeus terveyden ja hyvinvoinnin turvaavaan elintasoon (25 artiklan 1 kohta). Perusteellisempi on taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus (hyväksytty 16.12.1966 YK:n yleiskokouksessa päätöslauselmalla 2002 A (XXI), voimaantulo: 3.1.1976), jossa viitataan tarpeeseen parantaa ympäristöä eräänä ihmisen asianmukaisen kehityksen edellytyksenä (12 artiklan 2 kohdan b alakohta).
(49)
–	Hyväksytty 28.10.1982 päätöslauselmalla 37/7.
(50)
–	Kioton pöytäkirja on pantu yhteisössä täytäntöön kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13 päivänä lokakuuta 2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2003/87/EY (EUVL L 275, s. 32).
(51)
–	De Mendizábal Allende, R., ”Pasado, presente y futuro de la jurisdicción contencioso-administrativa”, Actualidad Administrativa, nro 19, 1994, s. 289. Julkaisussa Loperena Rota, D., ”Los derechos al medio ambiente adecuado y a su protección”, Revista Electrónica de Derecho Ambiental, nro 3, marraskuu 1999, selvitetään, että riittävän laadukas ympäristö ei ole sosiaalisen kehityksen tulos vaan että se on ollut olemassa tätä aiemmin, ikään kuin inhimilliseen elämään liittyvänä oikeutena, jota ilman ei ole ihmistä, yhteiskuntaa eikä oikeutta.
(52)
–	Ilmiön prosessuaalisena ilmenemismuotona on Espanjassa ”intereses difusos” (epätäsmällisen intressin) haltijan legitimaatio, eli kyseessä on epätäsmällisten, yleensä anonyymien ja määrittelemättömien ryhmien laajoista arvoista; näiden ryhmien määritteleminen olisi hankalaa mutta kuitenkin mahdollista. Tämä keino on osoittautunut käytännölliseksi kuluttajan ja käyttäjän oikeussuojan puolustamisessa, ja anglosaksisessa oikeudessa sitä kutsutaan nimellä class actions (ryhmäkanne); sen avulla voidaan ratkaista lukuisten asianomistajien tilanteita niin, että kaikille merkitykselliset yhteiset tavoitteet voidaan saavuttaa yksilöllisesti ja ilman nimenomaista muodollista vahvistusta.
(53)
–	Velasco Caballero, F., ”Protección del medio ambiente en el constitucionalismo europeo”, Noticias de la Unión Europea, nro 190, marraskuu 2000, s. 183–190.
(54)
–	Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland,
jonka Parlamentarischer Rat (parlamentaarinen neuvosto) hyväksyi Bonnissa 23.5.1949 .
(55)
–	Kursivointi tässä.
(56)
–	Ratifioitu kansanäänestyksessä 6.12.1978 (BOE 311‑1, 29.12.1978).
(57)
–	Tribunal Constitucional (Espanjan perustuslakituomioistuin) on korostanut, että tämä säännös kattaa viimeisten vuosikymmenien aikana monien eri näkemysten edustajien piirissä heränneen huolen ympäristön tilasta, joka ilmenee myös lukuisissa kansainvälisissä asiakirjoissa (asia 64/1982, tuomio 4.11.1982, BOE 296, 22.10.1982).
(58)
–	Täysistuntoon kokoontuneen perustavan kokouksen hyväksymä 2.4.1976.
(59)
–	Lag om ändring i regeringsformen,
julkaistu 16.12.1994, Svensk författningssamling (Ruotsin säädöskokoelma).
(60)
–	Tämä perustuslaki, jolla korvattiin vuoden 1919 perustuslaki, tuli voimaan 1.3.2000 (Suomen perustuslaki 731/1999).
(61)
–	Kreikan perustuslaki, josta perustuslain tarkistuksesta säätävä V kokous äänesti 9.6.1975.
(62)
–	Alankomaiden kuningaskunnan perustuslaki, 19.1.1983 tarkistettu teksti (Staatsblad numerot 15–51).
(63)
–	Italian tasavallan perustuslaki 27.12.1947.
(64)
–	Merusi, F., Comentario della Costituzione, Roma /Bolonia, 1975, s. 445, ja Cavallo, B., ”Profili amministrativi della tutela dell’ambiente: il bene ambientale tra tutela del paesaggio e gestione del territorio”, julkaisussa Rivista Trimestrale di Diritto Pubblico, 2 (1990), s. 412.
(65)
–	EYVL C 364, s. 1.
(66)
–	Jordano Fraga, J., La protección del derecho a un medio ambiente adecuado,
José María Bosch Editor, S. A., Barcelona, 1995, tarkastelee erilaisia oikeuskirjallisuudessa esiintyviä näkemyksiä sen luokittelusta (s. 453–499). Vasak, K., Le droit international de droits de l’homme, 1972, esittämässä luokittelussa sen katsotaan kuuluvan solidaarisuusihmisoikeuksiin eli kolmannen polven oikeuksiin.
(67)
–	Asia 41/1993/436/515, A‑sarja, nro 303‑C, s. 55. Asia Moreno Gómez v. España, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.11.2004 (valitus nro 4143/02), on ratkaistu samankaltaisesti.
(68)
–	Huelin, J., ”Intimidad personal y familiar, domicilio y medio ambiente”, Perfiles del derecho constitucional a la vida privada y familiar, Consejo General del Poder Judicial, Madrid, 1996, s. 257–273, arvioi, että sillä varmalla mielipiteellä, jonka Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuolloin muodostaneet yhdeksän tuomaria esittivät, on kauaskantoiset seuraukset, mikä tarkoittaa sitä, että näiden tosiseikkojen perusteella julkisen vallan passiivisuus sellaisten tilanteiden torjumisessa, joissa yksi tai useampi henkilö kärsii kotonaan pahasta hajusta, savukaasupäästöistä ja toistuvasta melusta, joka on peräisin jätevesien ja muiden jätteiden käsittelylaitokselta, vaikkakin terveyttä vakavasti vaarantamatta, heikentää elämän laatua ja on vastoin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa. Tämän Strasbourgissa sijaitsevan ihmisoikeustuomioistuimen kanta esitettiin asiassa Powell ja Rainer vastaan Yhdistynyt kuningaskunta 21.2.1990 annetussa tuomiossa (asia 3/1989/163/219, A‑sarja, 172), jolloin katsottiin, että lentokentän lentokoneista aiheutunut melu, siltä osin kuin se vähentää elämän laatua ja estää kodin käyttämistä, velvoittaa ottamaan huomioon sopimuksen 8 artiklan (40 kohta).
(69)
–	Asia 116/1996/735/932, Kok. 1998‑I.
(70)
–	Espanjan perustuslain 45 §:n 3 momentissa säädetään ympäristöä vahingoittaviin tekoihin liittyvistä rikosoikeudellisista seuraamuksista. Tribunal Supremo de Españan toinen jaosto on tämän säännöksen perusteella todennut, että rikosoikeudella ei ole tässä asiassa toissijaista tai täydentävää merkitystä suhteessa hallinto-oikeuteen (valitus 604/2000, tuomio 29.9.2001).
(71)
–	De la Mata Barranco, N., ”Derecho comunitario y derecho estatal en la tutela penal del ambiente”, Revista Electrónica de Ciencia Penal y Criminología, 02-04 (2000). Asiaa käsitellään myös julkaisussa De la Cuesta Aguado, P.M., ”¿Intervención penal para la protección del medio ambiente?”, Revista penal on line
(www.geocities.com/icapda/ambiente.htm).
(72)
–	De la Mata Barranco, N., em. teos, esittää tästä joitakin varsin osuvia huomioita. Toisaalta Schmalenberg, F., Ein europäisches Umweltstrafrecht: Anforderungen und Umsetzungsprobleme unter Berücksichtigung des Richtlinienvorschlags KOM (2001) 139 endg.,
Berlin, 2004, s. 32, toteaa, että hallinnollisilla seuraamuksilla ei näissä asioissa saavuteta samoja vaikutuksia kuin rikosoikeudellisilla seuraamuksilla.
(73)
–	Ympäristönsuojelusta rikosoikeudellisin keinoin annetun direktiiviehdotuksen liitteestä käy ilmi yhteisön toimivallan laajuus tässä asiassa.
(74)
–	Yhteisön oikeuden ja rikosoikeuden välisiä suhteita käsitelleessä, 25.10.1979 pidetyssä Parman yliopiston konferenssissa T. C Hartley katsoi, että yhteisö on toimivaltainen velvoittamaan jäsenvaltiot hyväksymään rikosoikeudellisia kriminalisointisäädöksiä (”L’impact du droit communautaire sur le procès pénal”, Droit communautaire et droit pénal, Griuffrè editor, Milán, 1981, s. 33, 47 ja 48). Esimerkkinä tästä on yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 30 artikla, jonka mukaan todistajan tai asiantuntijan väärää valaa yhteisön oikeudenkäyntimenettelyssä on pidettävä rikoksena. Julkaisussa Dannecker, G., Evolución del derecho penal y sancionador comunitario, Madrid, Marcial Pons, 2001, s. 58, tuodaan julki joidenkin kirjoittajien näkemys, jonka mukaan siitä, että Euroopan yhteisöllä ei ole rikosoikeudellista toimivaltaa, ei seuraa, ettei se voisi määrätä, että tietystä toiminnasta on rangaistava rikosoikeudellisilla seuraamuksilla. Julkaisussa Stortini, L., ”L’environnement: des éléments de droit pénal dans la législation européenne”, Les nouveaux droits de l’homme en Europe, 1999, s. 269–268, väitetään, että todellisen ylikansallisen ympäristönsuojelun saavuttamiseksi jäsenvaltioiden on omaksuttava yhteinen malli. Laajemmassa perspektiivissä, julkaisussa Grasso, G., Comunidades Europeas y derecho penal. Las relaciones entre el ordenamiento comunitario y los sistemas penales de los Estados miembros,
Universidad de Castilla-La Manchan ja OPOCE:n yhteisjulkaisu, 1993, alkaen s. 198, todetaan, että jäsenvaltiot voivat jäädä yhteisön oikeuden varjoon noudattaessaan rikosoikeudellista vaihtoehtoa. Biancarelli, J., ”Le droit communautaire et le droit pénal”, Les lundis du droit communautaire, 21.6.1993, katsoo, että yhteisön on kannustettava jäsenvaltioita kriminalisoimaan eräät sen perusarvojen vastaiset toimet. Alankomaiden hallitus on teoriassa tästä samaa mieltä, koska sen kirjelmän 15 kohdassa sanotaan, että yhteisö voi vaatia niitä saattamaan tietyt toimet rangaistuksen alaisiksi, jos ne ovat välttämättömiä EY‑sopimuksen aineellisten määräysten noudattamiseksi, mutta tosiasiassa se on kuitenkin neuvoston puolella, koska katsoo, että ympäristöpolitiikassa ei tarvita rikosoikeudellista uhkaa (16 kohta).
(75)
–	Asia 26/62, tuomio 5.2.1963 (Kok. 1963, s. 1, Kok. Ep. I, s. 161).
(76)
–	Edellä alaviitteessä 74 mainitussa konferenssissa G. Olmi esitti, että yhteisön oikeudessa voidaan edistää kansallisista rangaistussäännöksistä luopumista (”La sanction des infractions au droit communautaire”, Droit communautaire et droit pénal, Griuffrè editor, Milán, 1981, s. 167). Yhdistetyissä asioissa C‑358/93 ja C‑416/93, Bordessa ym., 23.2.1995 annetussa tuomiossa (Kok. 1995, s. I‑361), yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kolikkojen, setelien tai sekkien vienti ilman tarvittavaa lupaa ei kuulu rikoslainsäädännön alaan. On myös muistettava, että em. asiassa Casati annetussa tuomiossa sen jälkeen, kun ensin todetaan, että rikoslainsäädäntö ja rikosprosessuaaliset säännökset kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan, täsmennetään, että säädöksiä ei kuitenkaan saa käyttää perustamissopimuksen tavoitteiden vastaisesti (27 kohta), näin ollen, kuten asiassa 88/77, Schonenberg, 16.2.1978 annetusta tuomiosta (Kok. 1978, s. 473, 16 kohta) ja asiassa 269/80, Tymen, 16.12.1981 annetusta tuomiosta (Kok. 1981, s. 3079, 16 kohta) käy ilmi, yhteisön oikeuden vastaisen kansallisen lainsäädäntötoimen nojalla tuomittu rangaistus puolestaan on vastoin yhteisön oikeutta. Lopuksi, kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa 186/87, Cowan v. Trésor Public, 2.2.1989 annetussa tuomiossa (Kok. 1989, s. 195, Kok. Ep. X, s. 11, 19 kohta), tällä oikeusjärjestyksellä on asetettu rajoituksia kansallisille oikeusjärjestyksille, joiden säännökset, myöskään rikosoikeudelliset säännökset, eivät saa rajoittaa perustamissopimuksella määrättyjä perusvapauksia. Zuleeg, M., ”Der Beitrag des Strafrechts zur europäischen Integration”, Juristenzeitung,
1992, s. 762, tukee tätä jälkimmäistä näkemystä ja torjuu ajatuksen siitä, että rikosoikeus kuuluu valtion suvereniteettiin.
(77)
–	Grasso, G., toteaa em. teoksessaan,
s. 218, että jos kansanedustuslaitokset eivät hyväksy yhteisön säädöksiä, ne saavat aikaan vastaavia jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevia menettelyjä mutta ne eivät korvaa maan sisäisiä, yhteisön säännösten kanssa ristiriitaisia säännöksiä. Julkaisussa Eisele, J., ”Einflussnahme auf nationales Strafrecht durch Richtliniengebung der Europäischen Gemeinschaft”, Juristenzeitung,
2001, s. 1160, katsotaan, että direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä annettavat rikoslainsäädökset on hyväksyttävä kussakin jäsenvaltiossa suvereenisti päätettyjen keinojen mukaisesti, jotta niistä tulee demokraattisesta näkökulmasta riittävän legitiimejä.
(78)  –	Ks. edellä alaviite 15.
(79)
–	Ne on esitetty em. teoksessa Grasso, G., s. 223 ja 224. Julkaisussa Appel, I., Kompetenzen der Europäischen Gemeinschaft zur Überwachung und sanktionsrechtlichen Ausgestaltung des Lebensmittelstrafrechts und Verwaltungssanktionen in der Europäischen Union,
Trier, 1994, s. 165, esitetään, että Euroopan integraatiokehityksen jatkumisen edellyttämä luottamus saavutetaan vain yhdenmukaisella rankaisemisella.
(80)
–	Sekä Euroopan unionin neuvosto että komissio ovat yhtä mieltä siitä, että rikosoikeudellisen reaktion on syytä olla yhdistetty.
(81)
–	Saksalaisessa oikeuskirjallisuudessa on tuotu julki ajatus, jonka mukaan toimivalta ympäristöä koskevan rikosoikeudellisen direktiivin antamiseen perustuu EY 175 artiklan ”liitteeseen”. Näin Schmalemberg, F., em. teos,
s. 29; Vogel, J., em. teos, alaviite 17, s. 37 ja 47; Appel, I., em. teos, s. 175 ja 178 ja Zeder, F., ”Auf dem Weg zu einem Strafrecht der EU?”, Juridikum, 2001, s. 51. Ks. edellä alaviite 37.
(82)
–	Zulleg, M., em. teos, s. 762, kehottaa tekstissään jäsenvaltioita suuntaamaan oikeusjärjestelmänsä kohti yhdentymiskehitystä, koska tämä yksinkertaisesti kärsisi siitä, että yhteisön oikeuden soveltamisalaa supistettaisiin rikosoikeuden kaltaisella merkittävällä asialla.
(83)
–	Grasso, G., em. teos, s. 219, suosittelee tiettyä joustavuutta sisältävää lainsäädäntöä ja puolustaa moitittavan toiminnan sekä rikkomusten ja sanktioiden luokittelua, mutta ei esitä mitään täsmällistä rangaistuksen mittaustapaa.
(84)
–	Oikeuskirjallisuudessa tätä väitettä tukee Jacqué, J. P., ”La question de la base juridique dans le cadre de la Justice et des affaires intérieures”, L’espace pénal européen: enjeux et perspectives, Institut d’études européennes, Bruxelles, 2002, s. 255 ja 256. Eisele J., em. teos, s. 1162, katsoo, että yhteisön lainsäätäjän pitää rangaistavan teon määrittelemisen yhteydessä asettaa vähimmäisstandardi ja kansallisen lainsäätäjän pitää määrätä rangaistus. Grasso, G., em. teos, s. 218, katsoo, että yhteisön toimielimillä on toimivalta huolehtia rikosoikeudellisten säännösten yhdenmukaistamisesta tai vaatia yhdenmukaisten tyyppien käyttöönottoa aina kun se on tarpeellista, silloin kun näille toimielimille on perustamissopimuksissa annettu erityistä valtaa yhteisön pyrkimysten saavuttamiseksi. Toisaalta yhteisön oikeus on saatettava osaksi kunkin jäsenvaltion oikeusjärjestelmää niin, että niissä ovat mukana ylikansalliset rangaistussäännökset ja että niissä määritellään rangaistukset ennalta määrätyissä puitteissa. Ks. myös Comte, F., em. teos, s. 781.
(85)
–	Tämä voimassa olevasta lainsäädännöstä johtuva ominaisuus myönnetään nimenomaisesti Euroopan perustuslaista tehdyn sopimuksen I‑14 artiklan 2 kohdan e alakohdassa, joten, sen I‑12 artiklan 2 kohdan perusteella, ”perustuslaissa annetaan unionille jäsenvaltioiden kanssa jaettu toimivalta tietyllä alalla, unioni ja jäsenvaltiot voivat säätää lakeja ja antaa oikeudellisesti velvoittavia säädöksiä kyseisellä alalla. Jäsenvaltiot käyttävät toimivaltaansa siltä osin kuin unioni ei käytä omaansa tai on päättänyt lakata käyttämästä sitä”.