62014CC0155
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PAOLO MENGOZZI
3 päivänä syyskuuta 2015 (
1
)
Asia C‑155/14 P
Evonik Degussa GmbH ja
AlzChem AG, aiemmin AlzChem Trostberg GmbH, aiemmin AlzChem Hart GmbH
vastaan
Euroopan komissio
”Muutoksenhaku — Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt — Kalsiumkarbidijauheen ja kalsiumkarbidigranulaatin sekä magnesiumgranulaatin markkinat ETA:n merkittävässä osassa — Hintojen vahvistaminen, markkinoiden jakaminen ja tietojenvaihto — Ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama — Olettaman kumoaminen — Tytäryhtiön toiminta emoyhtiönsä ohjeiden vastaisesti”
1.
Käsiteltävä asia koskee Evonik Degussa GmbH:n (jäljempänä Degussa) ja AlzChem AG:n (
2
) (jäljempänä AlzChem, yhdessä valittajat) unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta Evonik Degussa ja AlzChem v. komissio (
3
) tekemää valitusta.
2.
Tämä asia antaa jälleen kerran unionin tuomioistuimelle mahdollisuuden tutkia kysymystä emoyhtiön saattamisesta vastuuseen tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Unionin tuomioistuinta pyydetään erityisesti selventämään ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttöä koskevan olettaman (jäljempänä pääomaomistukseen perustuva olettama) kumoamisen perusteita; tätä olettamaa on kehitelty oikeuskäytännössä, joka koskee emoyhtiön saattamista vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisista, joihin on syyllistynyt tytäryhtiö, jonka kyseinen emoyhtiö omistaa kokonaan tai lähes kokonaan.
3.
Käsiteltävässä asiassa oleellinen kysymys on se, kumoutuuko pääomaomistukseen perustuva olettama silloin, kun näytetään toteen, että 100-prosenttisessa omistuksessa oleva tytäryhtiö, jota oltiin luovuttamassa, on osallistunut kartelliin räikeästi vastoin emoyhtiöidensä nimenomaisia ja tarkkoja ohjeita siitä, ettei se ottaisi osaa kyseiseen kilpailunvastaiseen toimintaan. Unionin tuomioistuimella on pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamisperusteita koskevien selvennysten lisäksi mahdollisuus tuoda selvennystä myös metodiikkaan, jota on sovellettava kyseisen olettaman kumoamiseksi esitettävien seikkojen ja argumenttien tarkastelussa.
I Asian tausta
4.
Komissio totesi 22.7.2009 tekemällään päätöksellä K(2009) 5791 lopullinen (
4
) (jäljempänä riidanalainen päätös), että teräs- ja kaasuteollisuuden käyttöön tarkoitetun kalsiumkarbidin ja magnesiumin tärkeimmät toimittajat olivat rikkoneet EY 81 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut SEUT 101 artiklan 1 kohta) ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (EYVL 1994, L 1, s. 3) 53 artiklaa osallistumalla 22.4.2004 ja 16.1.2007 välisenä aikana yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen. (
5
) Komissio oli aloittanut riidanalaisen päätöksen tekoon johtaneen menettelyn sen jälkeen, kun Akzo Nobel NV oli hakenut sakoista vapauttamista sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä annetun tiedonannon nojalla. (
6
) Valittajat ovat hakeneet saman tiedonannon nojalla myös sakkojen lieventämistä.
5.
Komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että valittajat olivat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen neljän kuukauden ajan 22.4. ja 30.8.2004 välisenä aikana. (
7
) Valittajien vastuu rikkomisesta todettiin yksinomaan sillä perusteella, että SKW Stahl-Technik GmbH & Co. KG:n (jäljempänä SKW), (
8
) joka oli mainittuna ajanjaksona kokonaan valittajien omistuksessa, (
9
) henkilökunnan jäseniä oli osallistunut rikkomiseen suoraan. Valittajat luovuttivat 30.8.2004 SKW:n Arques Industrie AG:lle (josta on tullut Gigaset AG, jäljempänä Gigaset) (
10
) liiketoiminnan osalta takautuvasti 1.1.2004 alkaen.
6.
Sillä perusteella, että valittajat olivat osallistuneet rikkomiseen, komissio määräsi riidanalaisen päätöksen 2 artiklan g ja h alakohdassa näille yhtäältä 1,04 miljoonan euron sakon, joka oli maksettava yhteisvastuullisesti SKW:n kanssa, ja toisaalta 3,64 miljoonan euron sakon, jonka maksamisesta valittajat osoitettiin vastuullisiksi yhdessä.
7.
Komissio määräsi lisäksi mainitussa päätöksessä SKW:lle ja tämän uudelle emoyhtiölle Gigasetille yhteisvastuullisesti maksettavan sakon, koska nämä olivat osallistuneet rikkomiseen keskeytyksettä 1.9.2004 ja 16.1.2007 välisenä aikana.
II Asian käsittely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
8.
Valittajat vaativat unionin yleiseen tuomioistuimeen 5.10.2009 toimittamallaan kannekirjelmällä ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista niitä koskevilta osin sekä toissijaisesti niiden sakon määrän alentamista ja riidanalaisen päätöksen muuttamista.
9.
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi valituksenalaisella tuomiolla kanteen osittain. Se totesi ensin, että komissio oli tehnyt virheen nostamalla AlzChemille määrätyn sakon määrää rikkomisen uusimisen perusteella. (
11
) Tämän jälkeen se totesi, että valitsemalla sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä annetussa tiedonannossa (
12
) tarkoitetun alhaisimman sakon alentamisprosentin komissio oli toiminut tämän tiedonannon vastaisesti. (
13
) Sama tuomioistuin totesi seuraavaksi, että komissio oli loukannut suhteellisuusperiaatetta käyttämällä sakon laskemisessa kerrointa 0,5, joka vastaa rikkomiseen osallistumista kuuden kuukauden ajan, vaikka valittajat olivat osallistuneet siihen vain neljän kuukauden ajan. (
14
) Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio oli loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska se ei ollut ottanut SKW:n yhteisvastuun laskemisessa huomioon osallistumismaksua. (
15
) Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen muilta osin.
10.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin kumosi ensin riidanalaisen päätöksen 2 artiklan g ja h alakohdan valittajia koskevilta osin.
11.
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin muutti valituksenalaisen tuomion 287–289 kohdassa täyttä harkintavaltaansa käyttäen niitä sakkoja, jotka valittajille oli määrätty sen perusteella, että ne olivat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen, sekä määräsi seuraavat sakot: (
16
)
—
valittajille yhteisvastuullisesti 2,49 miljoonaa euroa: kuitenkin niin, että valittajien katsotaan suorittaneen tästä sakosta määrät, jotka SKW on maksanut riidanalaisessa päätöksessä sille määrätyn sakon nojalla
—
Degussalle yksistään 1,24 miljoonaa euroa.
III Asian käsittely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
12.
Valittajat vaativat valituksessaan unionin tuomioistuinta
—
kumoamaan valituksenalaisen tuomion valittajia koskevilta osin sekä kumoamaan riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee valittajia
—
toissijaisesti alentamaan riidanalaisessa päätöksessä valittajille määrättyjen sakkojen määrää sekä vieläkin toissijaisemmin muuttamaan riidanalaista päätöstä siten, että SKW:n katsotaan olevan yhteisvastuussa valittajille määrätyistä sakoista kokonaisuudessaan
—
vieläkin toissijaisemmin kumoamaan valituksenalaisen tuomion ja palauttamaan asian unionin yleiseen tuomioistuimeen
—
velvoittamaan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
13.
Komissio vaatii unionin tuomioistuinta
—
hylkäämään valituksen
—
velvoittamaan valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
14.
Asianosaiset esittivät kantansa kirjallisesti 4.6.2015 pidetyssä istunnossa.
IV Asian tarkastelu
15.
Valittajat vetoavat valituksensa tueksi viiteen valitusperusteeseen, joista neljäs ja viides on esitetty toissijaisesti.
16.
Valittajat ilmoittivat kuitenkin istunnossa erään kysymyksen esittämisen jälkeen, että kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen tuomio komissio ym. v. Siemens Österreich ym., (
17
) joka annettiin valittajien jätettyä valituskirjelmänsä, ne luopuisivat toisesta valitusperusteestaan. (
18
)
A Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee EY 81 artiklan rikkomista sekä yksilöllisen vastuun, syyttömyysolettaman ja tuottamusvastuun periaatteiden loukkaamista
1. Asianosaisten lausumat
17.
Ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 70–119 kohtaa, valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EY 81 artiklaa sekä loukannut yksilöllisen vastuun, syyttömyysolettaman ja tuottamusvastuun periaatteita, kun se katsoi virheellisin perustein, että nämä ovat vastuussa tytäryhtiönsä SKW:n kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta, vaikka valittajat olivat hyvin erityisessä tilanteessa poikkeuksellisesti onnistuneet kumoamaan pääomaomistukseen perustuvan olettaman. Hylkäämällä valittajien argumentit unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellistä perustetta tämän olettaman kumoamisen osalta ja hyväksynyt liian korkeat vaatimukset, kun se ei ottanut huomioon olettaman kumottavuutta.
18.
Valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta ensinnäkin siitä, että tämä on hylännyt virheellisin perustein valituksenalaisen tuomion 102–107 kohdassa niiden argumentaation, jonka mukaan se seikka, että SKW oli osallistunut riidanalaiseen kartelliin vastoin niiden nimenomaisia ohjeita olla osallistumatta tämäntyyppiseen toimintaan, osoittaa, etteivät ne käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa SKW:hen nähden. Näin ollen ”häirikkötytäryhtiön” (rogue subsidiary) emoyhtiönsä ohjeiden kanssa räikeässä ristiriidassa oleva toiminta, kuten SKW:n toiminta tässä tapauksessa, yhtäältä osoittaa ratkaisevan vaikutusvallan puuttumisen ja kumoaa siten selvästi pääomaomistukseen perustuvan olettaman.
19.
Toisaalta valittajien mukaan on niin, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 106 ja 107 kohdassa esittämissä näkemyksissä S:n (
19
) ja N:n (
20
) valaehtoisista lausunnoista – näistä edellinen oli AlzChemin johtaja (Vorstand) ja jälkimmäinen SKW:n liiketoimintajohtaja tosiseikkojen tapahtuma-aikaan – ei oteta huomioon EY 81 artiklaan perustuvan vastuuseen saattamisen laajuutta. Voidakseen saattaa valittajat vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta unionin yleinen tuomioistuin on pitänyt riittävänä perusteena hypoteettista vaikutusvaltaa SKW:hen nähden, vaikka oikeuskäytännön mukaan on niin, ettei vastuullisena pitämiseen riitä yksistään mahdollisuus käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa, vaan siihen vaaditaan kyseisen vaikutusvallan tosiasiallinen käyttö. Tosiasiallisen vaikutusvallan käytön toteen näyttämiseksi emoyhtiön on annettava ohje, mutta tämän lisäksi tytäryhtiön on myös noudatettava sitä. Unionin yleinen tuomioistuin on siten ottanut kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen saattamisen perustaksi tuottamukseen perustumattoman objektiivisen vastuun ja loukannut näin yksilöllisen vastuun, syyttömyysolettaman ja tuottamusvastuun periaatteita.
20.
Valittajat riitauttavat lisäksi valituksenalaisen tuomion 101 ja 102 kohtaan sisältyvän tarkastelun, jossa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sen toteamuksen perusteella, etteivät valittajia ja SKW:tä aiemmin toisiinsa yhdistäneet siteet olleet mitenkään muuttuneet vuonna 2004, valittajien väitteen siitä, etteivät ne käyttäneet vuonna 2004 ratkaisevaa vaikutusvaltaa SKW:hen nähden. Valittajien mukaan tähän arviointiin liittyy kaksi virhettä. Unionin yleinen tuomioistuin on yhtäältä arvioinut SKW:n ja valittajien välisiä suhteita yksinomaan yhtiöosuuksien jakautumisen ja johtohenkilöstön kannalta arvioimatta lainkaan, kuinka nämä suhteet oli käytännössä järjestetty. Toisaalta valittajien ei tarvitse näyttää toteen mitään muutosta suhteissaan SKW:hen, koska ne eivät ole missään vaiheessa käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa tähän tytäryhtiöön nähden.
21.
Valittajat väittävät edelleen, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi virheellisin perusteiden niiden argumentin, joka koski sitä, ettei niillä ollut ratkaisevaa vaikutusvaltaa SKW:hen nähden, vaikka SKW hoiti toimintaansa itsenäisesti, sen taloudellinen toiminta ei ollut koskaan kuulunut valittajien keskeisiin operatiivisiin toimiin ja vaikka valittajat valmistelivat alusta asti sen luovutusta. Etenkin valituksenalaisen tuomion 84–87, 88, 89, 95–97 ja 108–113 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on nojautunut yksinomaan mahdolliseen teoreettiseen valittajien vaikutusvaltaan SKW:hen nähden saattaakseen ne vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisesta, valituksenalaisen tuomion 93, 94 ja 98 kohdassa se on soveltanut virheellisesti todistustaakkaa ja valituksenalaisen tuomion 84–87 kohdassa ottanut selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla.
22.
Komissio katsoo, että se seikka, että emoyhtiö olisi antanut ohjeita, vahvistaa yleisen suhteen, jossa emoyhtiö on hierarkiassa tytäryhtiön yläpuolella, ja siten sellaisten yhteyksien olemassaolon, jotka osoittavat taloudellisen kokonaisuuden esiintymisen. Se, ettei noudateta ohjeita olla osallistumatta kilpailusääntöjen vastaisiin kartelleihin, ei riitä pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseen. Kyse on ainoastaan yksittäisestä ohjeiden rikkomisesta. Taloudellisen kokonaisuuden olemassaolo on sitä paitsi kokonaisarvioinnin tulos. Komission mukaan mikään ei estä unionin yleistä tuomioistuinta tekemästä riidanalaisia toimia edeltäneen ajanjakson, tässä tapauksessa päivämäärää 1.1.2004 edeltävän ajanjakson, perusteella päätelmiä rikkomisajanjaksosta. Pääomaomistukseen perustuvan olettaman vahvistaa lisäksi joukko ylimääräisiä viitteitä ja seikkoja, jotka eivät jätä sijaa spekulaatioille.
2. Asian tarkastelu
a) Alustavat huomautukset
23.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon tytäryhtiö on syyllistynyt, muun muassa silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä. Koska tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja sen tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, komissio voi osoittaa sakkojen määräämistä koskevan päätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen. (
21
)
24.
Sellaisessa erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan tai lähes kokonaan tytäryhtiönsä, joka on rikkonut kilpailusääntöjä, on olemassa kumottavissa oleva olettama (pääomaomistukseen perustuva olettama) siitä, että emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä nähden. (
22
)
25.
Tällaisessa tilanteessa riittää, että komissio osoittaa emoyhtiön omistavan tytäryhtiönsä kokonaan tai lähes kokonaan, jotta se voi olettaa, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kyseisen tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa emoyhtiön olevan yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei tämä emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että sen tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla. (
23
)
26.
Pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseksi emoyhtiön on toimitettava unionin tuomioistuinten arvioitaviksi kaikki seikat, jotka liittyvät sen tytäryhtiön ja sen itsensä välisiin organisatorisiin, taloudellisiin ja oikeudellisiin yhteyksiin ja joiden se katsoo osoittavan, etteivät ne muodosta yhtä ainoaa taloudellista yksikköä. (
24
) Sen osoittamiseksi, päättääkö tytäryhtiö itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään, on otettava huomioon kaikki tytäryhtiön emoyhtiöön yhdistäviä yhteyksiä koskevat merkitykselliset seikat, jotka voivat vaihdella tapauksen mukaan ja joita ei näin ollen voida luetella tyhjentävästi. (
25
)
27.
Näin ollen tutkiessaan seikkoja, jotka on esitetty pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseksi, unionin yleisen tuomioistuimen on arvioitava kaikkia niitä tekijöitä, jotka koskevat emoyhtiön ja tytäryhtiön välisiä organisatorisia, taloudellisia ja oikeudellisia yhteyksiä ja joiden perusteella voidaan mahdollisesti todeta, että jälkimmäinen toimi itsenäisesti suhteessa emoyhtiöönsä ja etteivät nämä kaksi yhtiötä ole yksi ainoa taloudellinen yksikkö. (
26
) Vaikka tietty näyttö ei erikseen tarkasteltuna ehkä riitäkään kumoamaan kyseistä olettamaa, kaikkia emoyhtiön esittämiä todisteita on arvioitava kokonaisuutena sen määrittämiseksi, riittääkö tämä näyttö kokonaisuutena kumoamaan olettaman. (
27
) Tässä yhteydessä on otettava huomioon ne vaikutukset, joita näillä emoyhtiön ja tytäryhtiön välisillä yhteyksillä on taloudellisessa todellisuudessa niiden tosiasialliseen markkinakäyttäytymiseen. (
28
)
28.
Tästä on syytä kuitenkin muistuttaa, ettei unionin tuomioistuimen tehtävänä ole valitusvaiheessa tutkia uudelleen kaikkia todisteita eikä korvata unionin yleisen tuomioistuimen arviointia omallaan. Ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on näet toimivaltainen toisaalta määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Kun unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt asian tosiseikaston tai arvioinut sitä, unionin tuomioistuin on toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja unionin yleisen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa. (
29
)
29.
Juuri näiden periaatteiden valossa on tarkasteltava valittajien ensimmäisen valitusperusteensa tueksi esittämää argumentaatiota, joka koskee yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen tekemää arviointia, jossa hylätään argumentit, jotka valittajat ovat esittäneet kumotakseen pääomaomistukseen perustuvan olettaman.
b) Unionin yleisen tuomioistuimen käyttämä ”deduktiivinen menetelmä”
30.
Aluksi on aiheellista tarkastella edellä 20 kohdassa mainittua väitettä, jolla kiistetään unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 101 ja 102 kohdassa omaksuma lähestymistapa. Väite on näet sellainen, että sitä on tarkasteltava ensin, koska sillä kyseenalaistetaan menetelmä, jota unionin yleinen tuomioistuin noudatti päättelyssään, jonka nojalla se hylkäsi valittajien argumentit, joihin nämä vetosivat pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseksi.
31.
Ennen pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamisesta valittajien esittämien eri argumenttien yksityiskohtaista tarkastelua unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisessa tuomiossa alustavasti, että valittajat olivat istunnossa täsmentäneet pitävänsä kiinni siitä, etteivät ne olleet koskaan käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa SKW:hen nähden ostettuaan tämän helmikuussa 2001 ja että tämä päti varsinkin päivämäärän 1.1.2004 jälkeiseen ajanjaksoon, jonka kuluessa ne olivat keskittyneet SKW:n myyntineuvotteluihin. (
30
)
32.
Unionin yleinen tuomioistuin teki valittajien argumenteista kaksiosaisen arvion tämän lähtökohdan pohjalta.
33.
Unionin yleinen tuomioistuin arvioi ensin valituksenalaisen tuomion 79–99 kohdassa näitä argumentteja, jotka liittyvät päivämäärää 1.1.2004 edeltäneeseen ajanjaksoon. Se päätteli tämän arvioinnin perusteella valituksenalaisen tuomion 99 kohdassa, ettei mikään valittajien argumentaatiossa tai asiakirja-aineistossa osoita, etteivät ne käyttäneet ennen päivämäärää 1.1.2004 ratkaisevaa vaikutusvaltaa SKW:n liiketoimintapolitiikkaan.
34.
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin totesi mainitun tuomion 101 kohdassa, ettei asiakirjakirja-aineistosta ilmene – ja etteivät valittajat edes väittäneet ‐ että ne organisatoriset, taloudelliset ja oikeudelliset yhteydet, jotka liittivät ne aiemmin tytäryhtiöönsä, olisivat jollain lailla muuttuneet vuonna 2004.
35.
Näin ollen soveltamalla valituksenalaisen tuomion 102 kohdassa menetelmää, jota voitaisiin kutsua ”deduktiiviseksi”, unionin yleinen tuomioistuin siirsi sen vuoksi, etteivät valittajat ja SKW:n toisiinsa aiemmin liittäneet yhteydet olleet muuttuneet, päivämäärää 1.1.2004 edeltäneestä ajanjaksosta tehdyt päätelmät tämän päivämäärän jälkeiseen ajanjaksoon, joka piti sisällään valittajia koskevan rikkomisajanjakson, joka ulottui päivämäärästä 22.4.2004 päivämäärään 30.8.2004, jolloin SKW myytiin lopullisesti Gigasetille. Unionin yleinen tuomioistuin totesi siten samassa 102 kohdassa, ettei valittajien väitettä siitä, etteivät ne käyttäneet vuonna 2004 ratkaisevaa vaikutusvaltaa SKW:hen, voida hyväksyä.
36.
Valittajat kiistävät unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 101 ja 102 kohdassa tekemän päättelyn ja väittävät yhtäältä, ettei unionin yleinen tuomioistuin ollut ottanut huomioon ne SKW:hen liittäneiden yhteyksien todellisuutta, sekä toisaalta, että kumotakseen pääomaomistukseen perustuvan olettaman niillä ei ollut mitään velvoitetta osoittaa, että ne SKW:hen liittäneissä organisatorisissa, taloudellisissa ja oikeudellisissa yhteyksissä olisi tapahtunut jokin muutos vuonna 2004.
37.
Edellä sanotusta on aiheellista muistuttaa, että kuten edellä 23–25 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, emoyhtiön vastuuseen saattaminen tytäryhtiön rikkomisesta nojautuu näkemykseen, jonka mukaan ne muodostavat ajankohtana, jolloin rikkominen tapahtui, saman taloudellisen yksikön ja siten yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, kun otetaan erityisesti huomioon näiden kahden yksikön välillä vallitsevat organisatoriset, taloudelliset ja oikeudelliset yhteydet.
38.
Näiden kahden yksikön on siis välttämättä muodostettava taloudellinen kokonaisuus ajankohtana, jolloin rikkominen tapahtui, jotta emoyhtiötä voidaan pitää vastuussa kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä tytäryhtiön toiminnasta, ja siten emoyhtiön ja tytäryhtiön toisiinsa liittäviä yhteyksiä sekä näiden toimintaa käytännössä on tutkittava viittaamalla rikkomisajanjaksoon, jotta voidaan selvittää, käyttikö ensiksi mainittu tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa jäljempänä mainittuun nähden silloin, kun kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevä toiminta tapahtui.
39.
Samasta näkökulmasta katsottuna rikkominen voidaan lukea emoyhtiön syyksi pääomaomistukseen perustuvan olettaman – joka on vaikutusvallan tosiasiallista käyttöä koskeva olettama – nojalla, jos tämä omistaa tytäryhtiön kokonaan (tai lähes kokonaan) rikkomuksen ajankohtana. (
31
) Tämän olettaman kumoamiseksi emoyhtiön on siis viittaamalla rikkomisajanjaksoon eikä mihinkään muuhun ajanjaksoon esitettävä riittäviä todisteita, jotka ovat omiaan osoittamaan, että se ja sen tytäryhtiö eivät muodostaneet yhtä ainoaa taloudellista yksikköä kyseisenä ajankohtana.
40.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttöä koskeva tarkastelu on kohdistettava rikkomisajanjaksoon ja että komission ja unionin yleisen tuomioistuimen on siten arvioitava lähtökohtaisesti suhteessa juuri tähän ajanjaksoon niitä todisteita, jotka emoyhtiö esittää pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseksi.
41.
Edellä esitetyt näkökohdat eivät kuitenkaan vaikuta komission tai unionin yleisen tuomioistuimen mahdollisuuteen käyttää arvioinnissaan deduktiivista päättelyä. Ei näet ole mahdotonta, että aiempaa ajanjaksoa koskevat päättelyt voisivat joissakin erityisissä tapauksissa päteä myös myöhäisempään ajanjaksoon.
42.
Jos halutaan käyttää deduktiivista menetelmää, tietty varovaisuus on kuitenkin minusta paikallaan. Kyseisessä lähestymistavassa ei näet voida sivuuttaa sitä, että juuri rikkomisajanjaksoon viitaten on selvitettävä, onko emoyhtiö tosiasiallisesti käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä nähden. Tästä seuraa, ettei päätelmiä näiden kahden yksikön välillä määrättynä ajankohtana vallinneiden organisatoristen, taloudellisten ja oikeudellisten yhteyksien realiteetista voida automaattisesti siirtää johonkin muuhun ajanjaksoon. Niitä on päinvastoin välttämättä arvioitava merkitykselliselle ajanjaksolle eli rikkomisajanjaksolle ominaisten tosiseikkojen asiayhteydessä, joka ei ole välttämättä sama kuin tätä aiempaa ajanjaksoa koskevien tosiseikkojen asiayhteys.
43.
On kuitenkin todettava, että käsiteltävässä asiassa päivämäärää 1.1.2004 edeltäneelle ajanjaksolle ominaisten tosiseikkojen asiayhteys ja tätä päivämäärää seuraavaa ajanjaksoa koskevien tosiseikkojen asiayhteys, joka piti sisällään rikkomisajanjakson, eivät olleet samat. Kuten valittajat ovat näet useaan otteeseen väittäneet, päivämäärän 1.1.2004 jälkeisellä ajanjaksolla, toisin kuin ennen tätä päivämäärää, tosiseikkoja leimasivat SKW:n myyntineuvottelut, joissa valittajat olivat täysipainoisesti osallisina.
44.
Näin ollen katson edellä 41 ja 42 kohdassa esitettyjen näkemysten valossa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt virheen, jos se olisi ”deduktiivisella menetelmällä” soveltanut rikkomisajanjaksoon automaattisesti päätelmiä, joihin se oli päätynyt suhteessa yhteyksiin, jotka liittivät valittajat ja SKW:n toisiinsa ennen päivämäärää 1.1.2004, ilman että se olisi arvioinut näitä yhteyksiä rikkomisajanjaksolle ominaisten tosiseikkojen asiayhteydessä.
45.
Huomautan edellä sanotusta, että valituksenalaisen tuomion 102 kohdan ensimmäisen virkkeen tulkinta voisi antaa ensilukemalta ymmärtää, että unionin tuomioistuin on tehnyt päätelmän, jossa on kyse siitä, käyttivätkö valittajat SKW:hen nähden tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa päivämäärää 1.1.2004 seuranneena ajanjaksona, yksinomaan niiden päätelmien perusteella, joihin se päätyi edellisessä 101 kohdassa ”deduktiivisen” päättelynsä tehdessään.
46.
Valituksenalaisen tuomion 102–107 kohdan kokonaisvaltainen tulkinta antaa kuitenkin mielestäni mahdollisuuden ajatella, ettei näin ollut ja että unionin yleinen tuomioistuin on itse asiassa tarkastellut päätelmiä, jotka se oli tehnyt valittajat ja SKW:n päivämäärää 1.1.2004 edeltäneenä ajanjaksona toisiinsa liittäneistä yhteyksistä, siinä tosiseikkojen erityisessä asiayhteydessä, johon valittajat vetosivat rikkomisajanjaksolle ominaisena tosiseikkojen asiayhteytenä. Näistä kohdista nimittäin ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin on tarkastellut valittajien argumentteja organisatoristen, taloudellisten ja oikeudellisten yhteyksien realiteetista tilanteessa, jossa SKW oli sen myyntiprosessin ollessa täysin kesken, mikä valittajien mukaan oli luonut valtatyhjiön, jossa SKW:n toiminta tapahtui räikeässä ristiriidassa emoyhtiöiden ohjeiden kanssa.
47.
Lopuksi en voi olla toteamatta valittajien argumentaatiossa havaittavaa ristiriitaa, kun ne yhtäältä väittävät, etteivät ne ole koskaan käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa SKW:hen nähden, mutta toisaalta viittaavat SKW:n myyntiprosessin aiheuttamaan ”valtatyhjiöön”, joka niiden mukaan mahdollisti SKW:n menettelyn.
48.
Edellä esitetystä seuraa mielestäni, että valituksenalaisen tuomion 101 ja 102 kohtaa koskeva edellä 20 kohdassa mainittu väite on hylättävä.
c) Emoyhtiön ohjeiden kanssa räikeässä ristiriidassa oleva menettely
49.
Seuraavaksi on syytä tarkastella valittajien väitettä siitä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen, kun se ei todennut, että tytäryhtiön toiminta, joka oli räikeästi vastoin emoyhtiön nimenomaisia ohjeita olla osallistumatta kilpailunvastaisiin menettelyihin, kuten SKW:n toiminta käsiteltävässä asiassa, osoitti ratkaisevan vaikutusvallan puuttumisen tytäryhtiöön nähden sekä kumosi täten pääomaomistukseen perustuvan olettaman. Valittajat viittaavat erityisesti unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 106 ja 107 kohdassa tekemään arviointiin S:n ja N:n lausunnoista, jotka mainitaan edellä 19 kohdassa, ja moittivat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se piti hypoteettista vaikutusvaltaa riittävänä perusteena rikkomisesta vastuuseen joutumiselle.
50.
Käsiteltävässä asiassa on selvää, että valittajat olivat antaneet sekä vuonna 2002 että 2004 SKW:lle täsmennetyn ohjeen olla ottamatta osaa kilpailunvastaisiin sopimuksiin kyseisillä markkinoilla. Riitautettu ei ole myöskään sitä, että SKW:n johto sivuutti ohjeen ja että siten kartelliin osallistuminen, josta valittajille määrättiin seuraamuksia, tapahtui vastoin tätä nimenomaista ja tarkkaa ohjetta.
51.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 90–92 kohdassa yhtäältä, että se, että valittajat olivat antaneet kyseisen ohjeen, merkitsi lisäosoitusta, joka vahvisti sen, että nämä olivat käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä nähden. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin arvioi valituksenalaisen tuomion 106 ja 107 kohdassa edellä mainittuja S:n ja N:n lausuntoja ja oli sitä mieltä, etteivät ne osoita, etteivät valittajat käyttäneet enää vuonna 2004 ratkaisevaa vaikutusvaltaa SKW:hen nähden.
52.
Minun on huomautettava tästä ensinnäkin, että lähtökohtaisesti pitää paikkansa, että se seikka, että emoyhtiö antaa tytäryhtiölle ohjeita, voi yleisesti ottaen olla osoitus, joka voidaan ottaa huomioon arviossa, jolla pyritään selvittämään ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallinen käyttö. (
32
) Edellä 23 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa mainitusta oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee yhtäältä, että ratkaisevan vaikutusvallan käytön on oltava tosiasiallista, ja toisaalta, että on mahdollista ajatella, ettei tytäryhtiö päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään noudattaessaan olennaisilta osin emoyhtiönsä sille antamia ohjeita. Ohjeiden noudattaminen on siis lähtökohtaisesti se, jonka perusteella määräytyy, onko ratkaisevaa vaikutusvaltaa tosiasiallisesti käytetty. Edellä 27 kohdan loppuosassa tehdyistä huomioista sitä paitsi käy ilmi, ettei emoyhtiön ja tytäryhtiön toisiinsa liittävien yhteyksien arvioinnissa voida sivuuttaa niiden toiminnan realiteettia.
53.
Edellä esitetystä seuraa nähdäkseni, että tilanteessa, jossa on selvää, että tytäryhtiö ei ole selvästikään noudattanut emoyhtiön antamaa tarkkaa ja täsmällistä ohjetta, pelkästään sitä seikkaa, että ohje on annettu, ei voida pitää osoituksena ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisesta käytöstä sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin mieltää sen valituksenalaisen tuomion 90–92 kohdassa. (
33
) Päinvastoin se tosiasia, ettei ohjetta ole noudatettu, on mielestäni ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisen käytön puuttumisen puolesta puhuva seikka.
54.
Valittajien esiin ottama kysymys koskee siten sitä, onko se, että tytäryhtiö rikkoo ilmiselvästi emoyhtiönsä nimenomaisia ja tarkkoja ohjeita olla osallistumatta kilpailunvastaiseen toimintaan erityisillä markkinoilla, sellaisenaan omiaan kumoamaan ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttöä koskevan olettaman.
55.
Tästä on syytä huomauttaa, että unionin tuomioistuin katsoi tuomiossaan Schindler Holding ym. v. komissio, (
34
) että emoyhtiöiden tytäryhtiöilleen ”kilpailusääntöjen noudattamista koskevien ohjelmien” (”compliace programs”) puitteissa antamien ohjeiden, joilla pyritään estämään kilpailunvastaisten kaupallisten menettelyjen omaksuminen, omaksumatta jättäminen ei estä lukemasta tytäryhtiön kartellirikkomuksia emoyhtiöiden syyksi. (
35
)
56.
Minun on kuitenkin pantava merkille, että käsiteltävä asia eroaa tuomioon Schindler Holding ym. v. komissio johtaneesta asiasta. On näet niin, että toisin kuin kilpailusääntöjen noudattamisohjelman puitteissa annetut toimintaohjeet, jotka ovat osa yleistä suunnitelmaa, jolla pyritään estämään kilpailuoikeuden rikkomiset yrityksessä, ohjeet, jotka valittajat antoivat käsiteltävässä asiassa vuonna 2002 ja erityisesti vuonna 2004, olivat erityisiä ja täsmällisiä ja koskivat toimintaa tietyillä nimenomaisilla markkinoilla. (
36
) Tästä seuraa, ettei kyseinen oikeuskäytäntö ole mielestäni automaattisesti sovellettavissa käsiteltävään asiaan.
57.
Käsiteltävä asia eroaa mielestäni myös tapauksista, joita kutsutaan yleisesti ”häirikkötyöntekijöiden” (”rogue employee”) tapauksiksi – joihin valittajat ovat implisiittisesti viitanneet kutsumalla SKW:ta ”häirikkötytäryhtiöksi” – ja joissa unionin tuomioistuin käsitteli argumenttia, jonka tarkoituksena oli välttää kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen ja jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkominen voitiin panna erikseen muutamien työntekijöiden (häirikkötyöntekijöiden) yksittäisen toiminnan tiliin. (
37
)
58.
Vaikka ”häirikkötyöntekijöitä” ja ”häirikkötytäryhtiöitä” koskevien tapausten välillä voidaan hyvinkin nähdä jonkinasteinen yhdenmukaisuus, (
38
) nämä kaksi tapausta eivät nähdäkseni välttämättä ole verrattavissa toisiinsa. ”Häirikkötyöntekijän” tapauksessa näet yrityksen syyksi on luettava toimet, joista yrityksen ylin johto ei ollut tietoinen mutta koska niihin oli syyllistynyt työntekijöitä, joilla oli oikeus toimia yrityksen lukuun, ne tapahtuivat kyseisen yrityksen vastuualalla. (
39
) Sitä vastoin kysymyksessä emoyhtiön saattamisesta vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon ”häirikkötytäryhtiö” on syyllistynyt, on kyse oikeudellisen yksikön saattamisesta vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevistä menettelyistä, joihin on syyllistynyt eri oikeudellinen yksikkö. Oikeuskäytännössä on kehitetty tällaista vastuuseen saattamista koskeva erityinen peruste: ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallinen käyttö, joka seuraa taloudellisen kokonaisuuden olemassaolosta. (
40
) Ainoastaan silloin, jos tämä erityinen peruste täytetään, kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, johon on syyllistynyt oikeudellinen yksikkö, voidaan saattaa vastuuseen jokin muu oikeudellinen yksikkö. Käsiteltävää asiaa on siis arvioitava tämän perusteen pohjalta.
59.
Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, kuten olen todennut edellä 26 ja 27 kohdassa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arviointi, jolla pyritään osoittamaan, onko pääomaomistukseen perustuva olettama kumottu, edellyttää emoyhtiön esittämien todisteiden kokonaisvaltaista arviointia.
60.
Edellä 23 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä käy lisäksi selvästi ilmi, ettei tytäryhtiö päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään noudattaessaan olennaisilta osin emoyhtiönsä sille antamia ohjeita. (
41
) Saman näkökulman mukaan unionin tuomioistuin on hiljattain vahvistanut, että ratkaisevan vaikutusvallan olemassaolon täyttymiseksi ei ole tarpeen, että tytäryhtiö noudattaa kaikkia emoyhtiönsä ohjeita, kunhan annettujen ohjeiden noudattamatta jättäminen ei ole ollut sääntö, mitä on arvioitava kaikkien unionin yleisen tuomioistuimen saatavilla olevien todisteiden perusteella. (
42
)
61.
Päätelmä emo- ja tytäryhtiön muodostamasta taloudellisesta kokonaisuudesta, joka on perusteena sille, että emoyhtiö vastaa tytäryhtiön rikkomuksesta, ei siis edellytä, että tytäryhtiö noudattaa poikkeuksetta kaikkia emoyhtiön antamia ohjeita. On riittävää, että se noudattaa ohjeita olennaisilta osin. (
43
) Tästä seuraa, että emoyhtiön tytäryhtiölleen antaman yksittäisen ja erityisen ohjeen laiminlyönti, vaikka ohje on kiistatta tärkeä, ei yksistään voi olla osoitus tytäryhtiön itsenäisyydestä markkinoilla eikä kumota pääomaomistukseen perustuvaa olettamaa. Pääomaomistukseen perustuva olettama voidaan katsoa kumotuksi vasta silloin, kun kaikkien esitettyjen todisteiden arviointi osoittaa, että tytäryhtiö on säännöllisesti laiminlyönyt emoyhtiönsä sille osoittamia ohjeita.
62.
Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ole käsiteltävässä asiassa todennut, että SKW olisi laiminlyönyt valittajien antamia ohjeita yleisesti, mikä olisi osoittanut, että tytäryhtiö päätti täysin itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään. Ei tosin voida kiistää, että ohjeiden vastainen SKW:n toiminta oli huomattavaa ja merkitsi emoyhtiöiden toimintaohjeiden vakavaa laiminlyöntiä. Vaikka tällainen laiminlyönti on eittämättä merkittävä seikka, joka on otettava huomioon pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseksi esitettyjen seikkojen kokonaisvaltaisessa tarkastelussa, se ei yksistään riitä tämän olettaman kumoamiseen. (
44
)
63.
Edellä 19 kohdassa mainittujen lausuntojen konkreettisesta arvioinnista huomautan, että koska valittajat eivät ole vedonneet selvitysaineiston huomioon ottamiseen vääristyneellä tavalla, unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole kyseenalaistaa näiden seikkojen arviointia, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt, eikä kyseenalaistaa arvoa, jonka tämä tuomioistuin on niille tarkastelussaan antanut. (
45
) Huomautan tästä ainoastaan, että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että nämä lausunnot eivät osoittaneet, etteivät valittajat käyttäneet enää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä nähden, mistä seurasi, etteivät ne olleet omiaan kumoamaan pääomaomistukseen perustuvaa olettamaa, jolle valittajien vastuullisina pitäminen perustui. Kun siis valittajat väittävät, että valituksenalaisen tuomion 106 kohtaan sisältyvä päättely, joka osoittaa korkeintaan hypoteettisen vaikutusvallan, ei ole riittävä peruste valittajien saattamiseksi vastuuseen, ne omaksuvat virheellisen näkökannan, koska, kuten jäljempänä 70 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa sitä paitsi esitetään yksityiskohtaisemmin, ne eivät ota huomioon, että ne saatettiin vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisesta pääomaomistukseen perustuvan olettaman perusteella.
64.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että väite, jonka mukaan tytäryhtiön toimiminen räikeässä ristiriidassa emoyhtiönsä nimenomaisten ohjeiden kanssa kumoaisi pääomaomistukseen perustuvan olettaman, on niin ikään hylättävä.
d) Liian rajoittavan perusteen soveltaminen unionin yleisessä tuomioistuimessa, mikä tekisi pääomaomistukseen perustuvasta olettamasta kumoamattoman
65.
Valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä käytti virheellistä perustetta asettamalla liian korkeita vaatimuksia pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseksi, mikä teki kumoamisesta mahdottoman SEUT 101 artiklan ja muiden eri periaatteiden vastaisesti. Unionin yleinen tuomioistuin on etenkin pitänyt niitä vastuullisina kilpailusääntöjen rikkomisesta hypoteettisen vaikutusvallan perusteella, vaikka valittajat olivat osoittaneet, etteivät olleet koskaan tosiasiallisesti käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä nähden. Valittajat viittaavat tässä yhteydessä useisiin valituksenalaisen tuomion kohtiin, joissa unionin tuomioistuin on virheellisin perustein hylännyt niiden argumentit soveltamalla virheellistä perustetta.
66.
Edellä sanotusta on aiheellista todeta ensi alkuun, että vaikka unionin tuomioistuimella ei valituksen käsittelyn yhteydessä ole oikeutta kyseenalaistaa tosiseikkojen arviointia, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, (
46
) se voi sitä vastoin kohdistaa valvontaa unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaan tosiseikkojen oikeudelliseen luonnehdintaan, joka pitää vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sisällään kysymyksen siitä, onko viimeksi mainittu tuomioistuin soveltanut asianmukaisia oikeudellisia perusteita arvioidessaan tosiseikkoja ja todisteita. (
47
) Valittajien argumentaatio voidaan siten ottaa tutkittavaksi ainoastaan siltä osin kuin nämä väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellistä oikeudellista perustetta arvioidessaan seikkoja, joihin on vedottu pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseksi. (
48
)
67.
Käsiteltävässä asiassa on selvää, että valittajat omistivat rikkomisajanjaksona SKW:n suoraan tai välillisesti kokonaan, joten komissio saattoi riidanalaisessa päätöksessään oikeutetusti soveltaa pääomaomistukseen perustuvaa olettamaa. Komissio viittasi päätöksessään tiettyihin tosiseikkoihin, jotka vahvistivat tämän olettaman sekä AlzChemin (
49
) että Degussan (
50
) osalta. Tämän jälkeen komissio hylkäsi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 237–244 perustelukappaleessa argumentit, joihin valittajat olivat vedonneet pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseksi. (
51
)
68.
Unionin yleinen tuomioistuin arvioi valituksenalaisen tuomion 70–119 kohdassa argumentteja, joihin valittajat ovat vedonneet, erottamatta kuitenkaan toisistaan argumentteja, joilla pyrittiin kiistämään ne lisäseikat, jotka komission mukaan vahvistivat pääomaomistukseen perustuvan olettaman, niistä argumenteista, joilla pyrittiin suoraan tämän olettaman kumoamiseen.
69.
Valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä hylkäsi useaan otteeseen niiden argumentit pitämällä riittävänä perusteena ratkaisevan vaikutusvallan teoreettista mahdollisuutta, vaikka ratkaiseva kysymys on niiden mukaan se, onko vaikutusvaltaa tosiasiallisesti käytetty. Valittajat viittaavatkin argumentaatiossaan erityisesti arviointiin, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen tuomion 84–87 kohdassa SKW:n velvollisuudesta raportoida AlzChemille, 88 ja 89 kohdassa AlzChemin mahdollisuudesta hyväksyä varauksin useita SKW:n liiketoimintaa koskevia päätöksiä, 95–97 kohdassa SKW:n myyntikelpoisuudesta sekä 108–113 kohdassa SKW:n liikevaihdon merkityksellisyydestä. Unionin yleinen tuomioistuin on kaikkia näitä argumentteja koskevassa päättelyssään hylännyt valittajien argumentit nojautuen valittajien mahdolliseen teoreettiseen vaikutusvaltaan SKW:hen nähden voimatta valittajien mukaan kuitenkaan osoittaa ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttöä.
70.
Valittajien argumentaatiossa sivuutetaan mielestäni se, että niiden vastuuseen saattaminen perustui pääomaomistukseen perustuvaan olettamaan (
52
) ja että siten juuri niiden asiana oli edellä 26 ja 27 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan esittää riittäviä todisteita, jotka olisivat olleet omiaan osoittamaan, etteivät ne olleet käyttäneet rikkomisajanjakson aikana ratkaisevaa vaikutusvaltaa SKW:hen nähden. Valittajien lähtöoletuksena, jota ei ole näytetty toteen, on se, että ne ovat näyttäneet toteen ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisen käytön puuttumisen ja ettei siten ole riittävää, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää niiden argumentit nojautumalla yksinomaan teoreettiseen vaikutusvaltaan.
71.
Valittajien omaksuma näkemys on siten mielestäni virheellinen. Tämä käy erityisen selvästi ilmi esimerkiksi siinä, kun ne väittävät tarkastelusta, joka koskee AlzChemin mahdollisuutta hyväksyä varauksin päätöksiä, ettei unionin yleinen tuomioistuin voi nojautua mahdolliseen teoreettiseen vaikutusvaltaan hylätäkseen argumentin, jonka mukaan tosiasiallista vaikutusvaltaa ei ole, tai kun ne väittävät SKW:n liikevaihdon merkityksellisyyttä koskevaan argumenttiin viitaten, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi ”kumottava” argumentti, jonka mukaan tosiasiallista vaikutusvaltaa ei ole ollut.
72.
Unionin yleisen tuomioistuimen ei kuitenkaan tarvitse pääomaomistukseen perustuvaa olettamaa sovellettaessa vastata emoyhtiön esittämiin argumentteihin näyttämällä itse toteen ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttöä. Sitä vastoin emoyhtiön tehtävänä on esittää riittäviä todisteita, jotka osoittavat, että sen tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla. Kuten edellä 26 ja 27 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmeneekin, unionin yleisen tuomioistuimen on laadittava näistä seikoista kokonaisvaltainen arvio selvittääkseen, osoittavatko ne, toisin kuin otaksuttiin pääomaomistukseen perustuvaa olettamaa sovellettaessa, ettei emoyhtiö käyttänyt tosiasiallista ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä.
73.
Erityisesti unionin tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 84–87 kohdassa tekemästä arvioinnista, joka koskee SKW:n velvollisuutta raportoida AlzChemille, valittajat väittävät, että päätellessään pelkästä raportointivelvollisuudesta tosiasiallisen vaikutusvallan unionin yleinen tuomioistuin on ottanut selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla.
74.
Selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla ainoastaan, jos ilman, että on tarpeen turvautua uuteen selvitysaineistoon, on selvää, että olemassa olevaa selvitysaineistoa on arvioitu ilmeisen virheellisesti. (
53
)
75.
Minun on huomautettava äsken todetusta, että vaikka myönnettäisiin, kuten valittajat väittävät, että valituksenalaisen tuomion 87 kohtaan sisältyvä oletus, jonka mukaan AlzChemin ja SKW:n välisen tietovirran perusteella edellinen toimi muuttaakseen jälkimmäisen päätöksiä, on spekulatiivinen päätelmä, oikeuskäytännöstä ilmenee, että emo- ja tytäryhtiön välinen tietovirta ja siten a fortiori ”raportointivelvollisuus”, sellaisena kuin se ilmenee SKW:n ja Degussan vastauksista, jotka mainitaan valituksenalaisen tuomion 83 ja 84 kohdassa on osoitus siitä, että määräysvaltaa käytetään suhteessa tytäryhtiön päätöksiin. (
54
) Tästä seuraa mielestäni, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole millään tavalla vääristänyt selvitysaineistoa, kun se vahvisti valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa komission arvioinnin, joka sisältyy riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 229 perustelukappaleen kolmanteen luetelmakohtaan ja jonka mukaan näiden suhteiden olemassaolo oli täydentävä osoitus, joka vahvisti pääomaomistukseen perustuvan olettaman.
76.
Valittajat väittävät valituksenalaisen tuomion 93, 94 ja 98 kohtaan sisältyvästä päättelystä, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti todistustaakkaa pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamisen yhteydessä. Valittajien mukaan niiden ei kuulu osoittaa, että niiden ratkaiseva vaikutusvalta oli väistämättä suljettu pois, vaan niiden on osoitettava yksistään se, etteivät ne käytännössä tosiasiallisesti käyttäneet mitään vaikutusvaltaa. Tässä yhteydessä kutienkin riittää, kun todetaan, että unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisen tuomion niissä kohdissa, joita tämä argumentti koskee, ole ensinkään kumonnut todistustaakkaa vaan ainoastaan katsonut, että valittajien esittämät argumentit eivät sellaisinaan riittäneet pääomaomistukseen perustuvan olettaman kumoamiseen tai eivät olleet tähän tarkoitukseen tarkoituksenmukaisia.
77.
Argumentista, jonka mukaan komission käyttämä ja unionin yleisen tuomioistuimen vahvistama tämän olettaman konkreettinen soveltamistapa tekee siitä kumoamattoman, riittää huomautus, että oikeuskäytännön mukaan se, että olettaman kumoamiseksi tarvittavan vastanäytön esittäminen on vaikeaa, ei sellaisenaan merkitse, ettei olettamaa voitaisi kumota. (
55
)
78.
Kaiken edellä esitetyn valossa väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut liian rajoittavaa perustetta, joka tekee pääomaomistukseen perustuvasta olettamasta kumoamattoman, on niin ikään hylättävä. Tästä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
B Kolmas valitusperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
1. Asianosaisten lausumat
79.
Valituksenalaisen tuomion 287–289 kohtaa koskevalla kolmannella valitusperusteellaan valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja niiden oikeutta tulla kuulluksi sekä laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan.
80.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi yhtäältä valituksenalaisen tuomion 272–275 kohdassa, että komissio oli SKW:n kokonaisvaltaisen yhteisvastuun laskemisen yhteydessä jättänyt virheellisin perustein ottamatta huomioon osallistumismaksun ja loukannut siten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä yhteisvastuullisesti määrättävien sakkojen vahvistamista koskevia periaatteita. Toisaalta – kuten ilmenee SKW:n kannetta koskevasta rinnakkaisesta tuomiosta (
56
) ja kuten valittajat olivat tähän vedonneet vastauskirjelmässään – komission ei olisi pitänyt myöskään toteuttaa sakkojen alentamista SKW:n hyväksi sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä annetun tiedonannon nojalla, koska valittajien jättämä sakkojen lieventämishakemus ei koskenut SKW:ta ja koska tämä ei ollut jättänyt omaa hakemusta. Jos komissio ei olisi tehnyt näitä virheitä, SKW:lle rikkomisen ensimmäisestä osasta määrätyn sakon olisi pitänyt olla huomattavasti suurempi.
81.
Unionin yleinen tuomioistuin on valittajien mukaan näin ollen loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta siinä, ettei se alentanut valittajien sakkoa korjatakseen näille ja SKW:lle määrättyjen sakkojen välisen lainvastaisen epäsuhdan, vaikka rinnakkaisessa tuomiossa Gigaset v. komissio (
57
) se oli vastaavanlaisessa tilanteessa alentanut SKW:n uuden emoyhtiön Gigasetin sakon määrää katsoen, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vuoksi Gigasetin sakkoa oli alennettava, koska SKW:n sakon määrää ei ollut alennettu. Unionin yleinen tuomioistuin on loukannut myös kuulluksi tulemisen oikeutta ja laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan, koska se ei vastannut niihin argumentteihin, joihin valittajat olivat vedonneet vastauskirjelmässään ja joihin ne eivät olleet voineet vedota aiemmin.
82.
Komissio väittää, ettei käsiteltävässä asiassa ole loukattu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Tuomiossa Gigaset v. komissio oli kyse toisenlaisesta tapauksesta. SKW:n sakkoa koskevat argumentit menevät yli ensimmäisen oikeusasteen oikeudenkäynnin kohteen, kuten ilmenee selvästi valituksenalaisen tuomion 266 kohdasta. Argumentti, jonka mukaan SKW:n ei olisi pitänyt saada alennetuksi sakkojaan lieventämisen nojalla, on komission mukaan ristiriidassa sen argumentaation kanssa, johon vedottiin ensimmäisessä oikeusasteessa, ja se on sitä paitsi esitetty myöhässä eikä sitä voida siten ottaa tutkittavaksi. Komission mukaan on joka tapauksessa niin, ettei sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan tiedonannon mukaisesti tehdyllä mahdollisesti virheellisellä SKW:n sakon lieventämisellä voida perustella valittajien, joihin tätä tiedonantoa perustellusti sovellettiin, sakon alentamista.
2. Asian tarkastelu
83.
Valittajat riitauttavat sakon määrittelyn, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki täyden harkintavaltansa nojalla. Unionin yleinen tuomioistuin on niiden mukaan loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta siinä, kun se ei ollut, toisin kuin se oli tehnyt tuomiossa Gigaset v. komissio, ratkaisuunsa sisältyvien kahden virheen vuoksi alentanut niiden sakkoa korjatakseen lainvastaisen epäsuhdan suhteessa SKW:lle määrättyyn sakkoon, jonka olisi pitänyt olla suurempi; nämä virheet olivat valittajien mukaan se, ettei mainittu tuomioistuin ollut ottanut huomioon osallistumismaksua, sekä sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä annettuun tiedonantoon perustuva perusteeton alentaminen.
84.
Edellä sanotusta on syytä huomauttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että täyden harkintavallan käyttäminen sakkojen määrää määritettäessä ei saa johtaa syrjintään niiden yritysten välillä, jotka ovat osallistuneet SEUT 101 artiklan 1 kohdan vastaiseen sopimukseen. (
58
) Oikeuskäytännön mukaan on vielä niin, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukataan ainoastaan, jos toisiinsa rinnastettavia tilanteita kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tilanteita kohdellaan samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua. (
59
)
85.
Aluksi on paikallaan tarkastella komission argumenttia, jonka mukaan tämä valitusperuste ylittää ensimmäisen oikeusasteen oikeudenkäynnin kohteen, mikä tekee siitä sellaisen, ettei sitä voida ottaa tutkittavaksi. Tästä on syytä muistuttaa, että vaikka pitää paikkansa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin on valitusasioissa toimivaltainen tutkimaan lähtökohtaisesti ainoastaan arvioinnin, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista, (
60
) oikeuskäytännöstä käy kuitenkin ilmi niin ikään, että kantajalla on oikeus tehdä valitus ja vedota unionin tuomioistuimessa perusteisiin, jotka perustuvat valituksenalaiseen tuomioon itseensä ja joilla pyritään arvostelemaan oikeudellisesti sen oikeellisuutta. (
61
)
86.
On kuitenkin todettava, että valittajat vetoavat tässä kolmannessa valitusperusteessa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen, johon unionin yleinen tuomioistuin on syyllistynyt määrittäessään sakon täyden harkintavaltansa nojalla. Kyseistä perustetta ei siis olisi luonteensa puolesta voitu esittää ensimmäisessä oikeusasteessa. (
62
) Peruste voidaan tämän vuoksi ottaa tutkittavaksi.
87.
Sitä vastoin on syytä huomauttaa, ettei valittajien argumentaatio liity niiden omaan erityiseen asemaan vaan siihen, että määrättäessä sakkoa SKW:lle on syyllistytty lainvastaisuuksiin. On hyvinkin osoitettu, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen on mukauduttava periaatteeseen, jonka mukaan kukaan ei voi vedota edukseen jonkun muun hyväksi tapahtuneeseen lainvastaisuuteen (
63
) ja joka on laillisuusperiaatteen välitön seuraus. (
64
)
88.
Tämän näkökulman mukaan on niin, että vaikka oletettaisiin, että Gigasetin ja valittajien asema olisi toisiinsa verrattavissa unionin yleisen tuomioistuimen täyden harkintavaltansa yhteydessä tekemän sakon määrittämisen kannalta, ja ilman että käsiteltävän valituksen yhteydessä voitaisiin tietenkään kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen tekemää arviointia tuomiossa Gigaset v. komissio, olen sitä mieltä, että joka tapauksessa sen periaatteen nojalla, jonka mukaan kukaan ei voi vedota edukseen jonkun muun hyväksi tapahtuneeseen lainvastaisuuteen, valittajat eivät voi vedota SKW:n sakon määrittämisessä mahdollisesti tapahtuneisiin lainvastaisuuksiin tai virheisiin erityisesti siinä tarkoituksessa, että niiden sakkoa alennettaisiin.
89.
Kuulluksi tulemisen oikeuden loukkaamista ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevat väitteet ovat näin ollen mielestäni tehottomia. On näet niin, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin olisi tutkinut vastauskirjelmässä esitetyt argumentit, joiden mukaan SKW:n ei olisi pitänyt saada sakkojaan alennetuksi lievennyksen nojalla, ja vaikka oletettaisiin, että nämä argumentit voitiin, toisin kuin komissio väittää, ottaa tutkittaviksi unionin yleisessä tuomioistuimessa, valittajat eivät olisi missään tapauksessa voineet hyötyä SKW:n hyväksi tapahtuneesta lainvastaisuudesta saadakseen sakkojaan alennetuksi.
90.
Lopuksi on sanottava, että mikäli tämä kolmas valitusperuste on ymmärrettävä niin, että sillä vedotaan suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen unionin yleisen tuomioistuimen tekemässä sakon määrittämisessä, riittää muistutus siitä, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei unionin tuomioistuimen asiana ole kohtuullisuussyistä korvata unionin yleisen tuomioistuimen harkintaa omallaan, kun se lausuu oikeuskysymyksistä valitusasiassa sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut täyden harkintavaltansa perusteella unionin oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden. (
65
) Mikään ei kuitenkaan viittaa siihen, että valittajille määrätyn seuraamuksen taso olisi paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se olisi suhteellisuusperiaatteen vastainen, ja että siten olisi aihetta todeta, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sen vuoksi, että sakon määrä on epäasianmukainen.
91.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kolmas valitusperuste on mielestäni hylättävä.
C Toissijaisesti esitetty neljäs valitusperuste, joka koskee oikeusvarmuuden periaatteen ja nulla poena sine lege certa ‑periaatteen loukkaamista sekä unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluvan perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä
1. Asianosaisten lausumat
92.
Valittajat väittävät toissijaisesti esittämällään neljännellä valitusperusteella, joka koskee valituksenalaisen tuomion 288 kohtaa sekä tämän tuomion tuomiolauselman 2 kohtaa, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta ja nulla poena sine lege certa ‑periaatetta sekä laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan. Valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei tämä tähdentänyt valituksenalaisessa tuomiossa riittävän tarkasti, että SKW:n maksulla olisi kaksinkertainen lakkaamisvaikutus eli että se vapauttaisi velasta sekä valittajat että Gigasetin, joka on niin ikään yhteisvastuussa sakon maksamisesta SKW:n kanssa. Jos SKW:n maksulla ei olisi kaksinkertaista lakkaamisvaikutusta, valituksenalainen tuomio saisi aikaan täydellisen oikeudellisen epävarmuuden. Komission tehtävänä on päättää harkinnanvaraisesti, missä määrin se määrää tämän maksun sekä valittajien että Gigasetin maksettavaksi. Tämä estäisi valittajien mukaan myös kansallisia tuomioistuimia lausumasta riita-asiasta, joka niiden käsiteltäväksi on tähän liittyen mahdollisesti saatettu.
93.
Komissio väittää, että valittajien argumentaatio on uusi valitusperuste, jota ei siis sen vuoksi voida ottaa tutkittavaksi. Tässä mielessä sillä, että arvosteltu perusteleminen johtuu siitä, että unionin yleinen tuomioistuin on käyttänyt täyttä harkintavaltaansa, ei ole merkitystä, koska kyse on sellaisesta laiminlyönnistä, johon olisi voitu vedota ensimmäisessä oikeusasteessa. Komissio huomauttaa, että unionin yleinen tuomioistuin on muotoillut arvostellun kohdan omasta aloitteestaan ja että se on valittajille edullinen, mikä kyseenalaistaa niiden intressin kiistää se.
2. Asian tarkastelu
94.
Valittajat riitauttavat neljännellä valitusperusteellaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 288 kohdan loppuosassa tekemän tarkennuksen, joka toistetaan tuomion tuomiolauselman 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa ja jonka mukaan ”on katsottava, että [Degussa] – – ja AlzChem ovat suorittaneet tästä sakosta ne määrät, jotka SKW – – on maksanut sille [riidanalaisen] – – päätöksen 2 artiklan f ja g kohdassa määrätyn sakon nojalla”.
95.
Komissio kiistää tämän neljännen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen, koska se on uusi peruste, jota ei voida ottaa tutkittavaksi muutoksenhaussa. Huomautan tästä, että – kuten komissio itsekin panee merkille – kyse on perusteesta, joka perustuu valituksenalaiseen tuomioon itseensä ja jolla riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen omasta aloitteestaan harkintavaltansa käytön yhteydessä muotoilema kohta. Näin ollen sitä ei mielestäni voida edellä 85 kohdassa mainitun oikeuskäytännön nojalla pitää uutena perusteena eikä siten tällä perusteella perusteena, jota ei voida ottaa tutkittavaksi. (
66
)
96.
Huomautan seuraavaksi, että – kuten edellä 94 kohdasta ilmenee – tuomion niissä osissa, jotka on riitautettu tämän neljännen valitusperusteen yhteydessä, otetaan nimenomaisesti huomioon niiden summien lakkaamisvaikutus valittajien hyväksi, jotka SKW on maksanut sille riidanalaisessa päätöksessä määrätyn sakon nojalla. Valittajien argumentaatiolla pyritään siihen, että unionin tuomioistuin toteaa unionin yleisen tuomioistuimen tehneen virheen siinä, kun se ei ilmoittanut, että tällaisella maksulla on kaksinkertainen lakkaamisvaikutus. Koska SKW:n maksuilla on jo vapauttava vaikutus valittajien hyväksi sakon siltä osalta, jonka maksamisesta ne ovat yhteisvastuussa SKW:n kanssa, tällä neljännellä valitusperusteella pyritäänkin oleellisesti siihen, että unionin tuomioistuin tunnustaa näiden maksujen lakkaamisvaikutuksen Gigasetiin nähden.
97.
Oikeuskäytännöstä ilmenee edellä sanotun osalta, että valittajalla on oikeussuojan tarve silloin, jos valituksen lopputulos voi tuottaa valittajalle etua. (
67
)
98.
Koska valituksenalaista tuomiota luettaessa on selvää, että kaikki SKW:n kyseisen sakon nojalla maksamat maksut vapauttavat valittajat maksettuihin määäriin asti sakon siitä osasta, josta ne ovat yhteisvastuussa SKW:n kanssa, valittajat eivät hyötyisi mitenkään tämän valitusperusteen mahdollisesta hyväksymisestä, jolla tunnustettaisiin SKW:n maksujen lakkaamisvaikutus Gigasetin hyväksi.
99.
Tästä seuraa, että tämä neljäs valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
D Toissijaisesti esitetty viides valitusperuste, joka koskee EY 81 artiklan ja asetuksen EY N:o 1/2003 23 artiklan virheellistä soveltamista, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja kuulluksi tulemisen oikeuden loukkaamista sekä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä
1. Asianosaisten lausumat
100.
Valittajat väittävät toissijaisesti esittämällään viidennellä valitusperusteella, joka koskee valituksenalaisen tuomion 288 kohtaa, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut EY 81 artiklaa ja [EY 81] ja [EY 82] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EUVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklaa, loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja kuulluksi tulemisen oikeutta sekä laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan. Valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä vähensi sakon siitä osasta, joka katsottaisiin maksetuksi SKW:n suorittaessa maksun, sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan tiedonannon nojalla valittajille myönnetyn alennuksen. Valittajat pitävät kiinni siitä, kuten ne ovat tuoneet esiin kolmannessa valitusperusteessaan, ettei niiden jättämä sakkojen lieventämishakemus koskenut SKW:tä, mihin ne ovat vedonneet vastauskirjelmässään unionin yleisessä tuomioistuimessa. Ilman tätä sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan tiedonannon nojalla tehtyä lainvastaista alennusta SKW:lle määrätyn sakon määrään, sakon sen osan, johon SKW:n maksulla on vapauttava vaikutus, olisi pitänyt olla suurempi. Sen olisi pitänyt olla 3,47 miljoonaa euroa 2,49 miljoonan euron sijasta. Näin ollen valittajat vaativat unionin tuomioistuinta vahvistamaan Degussan hyväksi SKW:n maksun vapauttavan vaikutuksen 3,47 miljoonaan euroon.
101.
Komissio toteaa, ettei SKW:n ja valittajien yhteisvastuu voi mennä yhteisvastuullista velkaa pidemmälle. Se huomauttaa lisäksi, että valituksenalaisen tuomion 289 kohdan ja tämän tuomion tuomiolauselman 2 kohdan toisen luetelmakohdan nojalla Degussalle määrätty sakko (1,24 miljoonaa euroa) koski yksinomaan tätä yhtiötä eikä sitä ollut asetettu yhteisvastuumekanismin alaisuuteen. Komissio toteaa vielä, ettei valittajien ja SKW:n koko 2,49 miljoonan euron yhteisvastuu merkitse, että SKW olisi hyötynyt valittajien jättämästä sakkojen lieventämishakemuksesta.
2. Asian tarkastelu
102.
Valittajat moittivat viidennellä valitusperusteellaan unionin yleistä tuomioistuinta useista oikeudenloukkauksista siinä, ettei se nostanut SKW:n yhteisvastuuta siinä vaiheessa, kun se vahvisti sakon uudelleen täyttä harkintavaltaa käyttäessään. Unionin tuomioistuin on näet valittajien mukaan tämän vahvistamisen yhteydessä jättänyt korjaamatta sen, että komissio otti virheellisesti SKW:n hyväksi huomioon valittajien jättämän sakkojen lieventämishakemuksen, joka ei koskenut SKW:tä.
103.
SKW:n maksun vapauttavan vaikutuksen olisi täten valittajien hyväksi oltava niiden mukaan 3,47 miljoonaa euroa ja katettava siis osittain myös Degussalle määrätyn 1,24 miljoonan sakon sellaisena kuin siitä määrätään valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa, eikä 2,49 miljoonaa euroa sellaisena kuin se vahvistetaan valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa.
104.
On selvää, ettei tällainen valitusperuste voi menestyä.
105.
Ilman että on edes tarpeen käsitellä kysymystä siitä, voiko unionin tuomioistuin muutoksenhaun yhteydessä laajentaa yhteisvastuuta ja siten nostaa kolmannen osapuolen, kuten SKW:n tässä tapauksessa, sakon määrää, riittää näet huomautus, että – kuten komissio tähdentää – SKW:n vastuu ei voi ylittää sen sakon määrää, joka on sille yhteisvastuullisesti emoyhtiöidensä kanssa määrätty todetun rikkomisen perusteella. Unionin yleinen tuomioistuin on vahvistanut määräksi 2,49 miljoonaa euroa.
106.
SKW:tä ei voida missään tapauksessa vaatia maksamaan edes osaa tuomiolauselman 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa määrätystä 1,24 miljoonan euron sakosta. Kuten valituksenalaisen tuomion 271 ja 289 kohdasta näet ilmenee, kyseinen sakko on määrätty yksinomaan Degussalle rikkomisen uusimisen perusteella. Sakko koskee siis yksinomaan Degussaa ja jää yhteisvastuun ulkopuolelle. Unionin yleistä tuomioistuinta ei täten voida moittia yhdestäkään virheestä tai oikeudenloukkauksesta, kun se ei nostanut SKW:n yhteisvastuuta siinä vaiheessa, kun se vahvisti sakon uudelleen täyttä harkintavaltaa käyttäessään, jotta Degussan sakko olisi katettu.
107.
Viides valitusperuste on siten niin ikään hylättävä.
108.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että valitus on mielestäni hylättävä kokonaan.
V Oikeudenkäyntikulut
109.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
110.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
111.
Koska komissio on vaatinut valittajien velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja valittajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan omien oikeudenkäyntikulujensa lisäksi komission oikeudenkäyntikulut.
VI Ratkaisuehdotus
112.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
—
Valitus hylätään.
—
Evonik Degussa GmbH ja AlzChem AG velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Aiemmin AlzChem Trostberg GmbH, aiemmin AlzChem Hart GmbH.
(
3
)	T-391/09, EU:T:2014:22.
(
4
)	[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/39.396 – Teräs- ja kaasuteollisuuden käyttämät kalsiumkarbidi- ja magnesiumpohjaiset reagenssit) 22.7.2009 tehty komission päätös.
(
5
)	Rikkominen koski markkinoiden jakamista, kiintiöiden vahvistamista, asiakkaiden jakoa, hintojen vahvistamista sekä hintoja, asiakkaita ja myyntivolyymeja koskevien arkaluontoisten kaupallisten tietojen vaihtoa Euroopan talousalueella Espanjan kuningaskuntaa, Irlantia, Portugalin tasavaltaa ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyttä kuningaskuntaa lukuun ottamatta.
(
6
)	Komission tiedonanto sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa (EYVL 2002, C 45, s. 3)
(
7
)	Ks. riidanalaisen päätöksen 1 artiklan f kohta.
(
8
)	Ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 226 ja 227 perustelukappale.
(
9
)	Ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 227, 228 ja 235 perustelukappale.
(
10
)	Ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 29 perustelukappale.
(
11
)	Valituksenalaisen tuomion 149–157 kohta.
(
12
)	Ks. edellä alaviite 6.
(
13
)	Valituksenalaisen tuomion 211 kohta.
(
14
)	Valituksenalaisen tuomion 227–236 kohta.
(
15
)	Valituksenalaisen tuomion 272–275 kohta.
(
16
)	Ks. valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohta.
(
17
)	C-231/11 P–C-233/11 P, EU:C:2014:256.
(
18
)	Toinen valitusperuste, joka koskee kuulluksi tulemisen oikeuden sekä perusteluvelvollisuuden loukkaamista, koski valittajien unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämää argumentaatiota, joka perustui unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon Siemens Österreich ym. v. komissio (T-122/07–T-124/07, EU:T:2011:70). Tämä unionin yleisen tuomioistuimen tuomio kuitenkin kumottiin edellisessä alaviitteessä mainitulla unionin tuomioistuimen tuomiolla.
(
19
)	Tästä lausunnosta, joka on liitetty unionin yleiseen tuomioistuimeen jätettyyn kannekirjelmään ja johon mainittu tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 91 ja 102 kohdassa, ilmenee, että S. on todennut seuraavaa: ”Ajanjaksolla 2003/2004, jolloin kalsiumkarbidin toimittajat joutuivat vastaamaan hintojen laskuun ja siihen liittyneeseen kustannusten, etenkin koksin kustannusten, voimakkaaseen nousuun, totesin L:lle [SKW:n ainoa johtaja eli toimitusjohtaja (Geschäftsführer)] kutakuinkin seuraavaa: ’Vaikka kilpailijat ilmoittaisivat meille tässä vaikeassa tilanteessa halustaan tehdä sopimuksia, emme tekisi niitä. Ettekä tekään. Haluan tuoda tämän asian hyvin selvästi esille. Olen pyytänyt L:ää toimittamaan tämän ohjeen kollegoilleen. L ja hänen kollegansa olivat täysin tietoisia ohjeestani noudattaa kilpailuoikeutta’.”
(
20
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 105 ja 107 kohta.
(
21
)	Tuomio komissio v. Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 38 ja 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
22
)	Ibid. (tuomion 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
23
)	Ibid. (tuomion 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
24
)	Tuomio General Química ym. v. komissio (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
25
)	Tuomio Elf Aquitaine v. komissio (C-521/09 P, EU:C:2011:620, 58 kohta) ja tuomio Schindler Holding ym. v. komissio (C-501/11 P, EU:C:2013:522, 112 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
26
)	Tuomio General Química ym. v. komissio (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 76 kohta).
(
27
)	Ks. tästä julkisasiamies Mazákin näkemykset hänen ratkaisuehdotuksensa General Química ym. v. komissio (C‑90/09 P, EU:C:2010:517) 36 kohdassa sekä tuomion General Química ym. v. komissio (C-90/09 P, EU:C:2011:21) 109 kohta.
(
28
)	Ks. vastaavasti julkisasiamies Kokotin ratkaisuehdotuksen komissio v. Stichting Administratiekantoor Portielje (C-440/11 P, EU:C:2012:763) 72 kohta.
(
29
)	Ks. mm. tuomio General Motors v. komissio (C‑551/03 P, EU:C:2006:229, 51 kohta); tuomio Evonik Degussa v. komissio (C‑266/06 P, EU:C:2008:295, 72 kohta) ja tuomio Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 115 ja 159 kohta).
(
30
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 78 kohta.
(
31
)	Ks. tästä julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotuksen Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio ja komissio v. Alliance One International ym. (C-628/10 P ja C-14/11 P, EU:C:2012:11) 146 kohta.
(
32
)	Ks. tähän liittyen julkisasiamies Mazákin esittämät näkemykset hänen ratkaisuehdotuksensa General Química ym. v. komissio (C‑90/09 P, EU:C:2010:517) 40 kohdassa siitä, mikä koskee emoyhtiön tytäryhtiölleen antamaa määräystä noudattaa kilpailusääntöjä.
(
33
)	Unionin yleinen tuomioistuin tosin rajasi valituksenalaisen tuomion 92 kohdassa päätelmänsä vuonna 2002 annettuun ohjeeseen sekä vaikutusvallan käyttöön ”tuona ajankohtana”, sillä tämä kohta koski arviota päivämäärää 1.1.2004 edeltäneestä ajanjaksosta. Kuten olen edellä 33–35 kohdassa huomauttanut, ”deduktiiviseksi” luonnehtimani menetelmän mukaisesti tämä lisäosoitus on tukenut kyseistä päivämäärää seuranneeseen ajanjaksoon, joka piti sisällään rikkomisajanjakson, siirrettyjä päätelmiä.
(
34
)	C-501/11 P, EU:C:2013:522.
(
35
)	Ibid (tuomion 113 kohta). Ks. tästä lisäksi julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotuksen Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:248) 93–100 kohta sekä julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotuksen Fresh Del Monte Produce v. komissio ja komissio v. Fresh Del Monte Produce (C-293/13 P ja C-294/13 P, EU:C:2014:2439) 102 kohta.
(
36
)	Ks. edellä alaviitteessä 19 esitetty lausunto.
(
37
)	Unionin tuomioistuin on jatkuvasti hylännyt tämän argumentin katsoen, että unionin oikeudessa tarkoitetun kartellikiellon nojalla sellaisen henkilön rikkomus, jolla on oikeus toimia yrityksen lukuun, on riittävä, jotta yritys voidaan saattaa vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, eikä tämä edellytä, että kyseisen yrityksen osakkaat tai ylimmät johtajat ovat syyllistyneet kilpailusääntöjen rikkomiseen, tai edes sitä, että he ovat olleet siitä tietoisia. Ks. tuomio Musique Diffusion française ym. v. komissio (100/80–103/80, EU:C:1983:158, 97 kohta) ja tuomio Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71, 25 kohta).
(
38
)	Voitaisiin jopa kysyä, eikö tytäryhtiön työntekijää voitaisi pitää konsernin työntekijänä ja siten rinnastaa emoyhtiön työntekijään sellaisessa tapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan.
(
39
)	Ks. tästä julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotuksen Schindler Holding ym. v. komissio (C-501/11 P, EU:C:2013:248) 129–131 kohta.
(
40
)	Ks. edellä 23–25 kohta.
(
41
)	Ks. tästä lisäksi julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Fresh Del Monte Produce v. komissio ja komissio v. Fresh Del Monte Produce (C-293/13 P ja C-294/13 P, EU:C:2014:2439, 100 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
42
)	Ks. tuomio Fresh Del Monte Produce v. komissio ja komissio v. Fresh Del Monte Produce (C-293/13 P ja C-294/13 P, EU:C:2015:416, 96 ja 97 kohta).
(
43
)	Ks. tästä näkemykset, jotka sisältyvät julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotuksen Fresh Del Monte Produce v. komissio ja komissio v. Fresh Del Monte Produce (C-293/13 P ja C-294/13 P, EU:C:2014:2439) 100 ja 101 kohtaan ja joihin unionin tuomioistuin viittaa nimenomaisesti tuomion Fresh Del Monte Produce v. komissio ja komissio v. Fresh Del Monte Produce (C-293/13 P ja C-294/13 P, EU:C:2015:416) 96 kohdassa.
(
44
)	Istunnossa tehdystä viittauksesta tuomioon BMW Belgium ym. v. komissio (32/78, 36/78–82/78, EU:C:1979:191) on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 114–117 kohdassa tähän tuomioon perustuvan argumentin päätellen, että kyse oli tosiseikkojen osalta eri tilanteesta. Valittajat eivät esittäneet yhtään seikkaa, joka olisi omiaan kyseenalaistamaan tämän arvioinnin.
(
45
)	Ks. edellä 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen sekä tuomio General Química ym. v. komissio (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 73 kohta).
(
46
)	Ks. edellä 28 kohta sekä alaviitteessä 29 mainittu oikeuskäytäntö.
(
47
)	Ks. mm. tuomio komissio v. Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
48
)	Ks. vastaavasti myös tuomio FLSmidth v. komissio (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, 21 kohta).
(
49
)	Ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 229 perustelukappale.
(
50
)	Ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 236 perustelukappale.
(
51
)	Ks. lisäksi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 233 perustelukappale. Kyse oli erityisesti argumentista, jonka mukaan SKW oli myyty takautuvasti 1.1.2004 lähtien, argumentista, joka koski kartelliin osallistumista räikeässä ristiriidassa nimenomaisten ohjeiden kanssa, sekä argumentista, jolla Degussa pyrittiin rinnastamaan finanssialan investoijaan.
(
52
)	Riidanalaisen päätöksen yhdestäkään kohdasta ei näet käy ilmi, että komission tarkoituksena olisi niin sanottua ”kaksiperustaista” metodia käyttäen ollut se, että se olisi luopunut pitäytymästä pelkästään ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaan olettamaan. Ks. tästä tuomio Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio ja komissio v. Alliance One International ym. (C-628/10 P ja C-14/11 P, EU:C:2012:479, 50 kohta). Vastuuseen saattaminen on siten perustunut pääomaoletukseen perustuvaan olettamaan, ja lisäseikat, joihin on vedottu, vahvistivat ainoastaan olettaman.
(
53
)	Ks. mm. määräys The Sunrider Corporation v. SMHV (C-142/14 P, EU:C:2015:371, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
54
)	Ks. vastaavasti tuomio General Química ym. v. komissio (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 107 kohta). Jotta pääomaomistukseen perustuva olettama voitaisiin kumota otettaessa huomioon tällainen tietovirta, joka on omiaan vahvistamaan olettaman, emoyhtiön asiana on mielestäni toimittaa riittäviä todisteita, joilla osoitetaan, ettei tietojenvaihdolla ole merkitystä.
(
55
)	Ks. mm. tuomio FLSmidth v. komissio (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, 28 kohta); tuomio komissio v. Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 71 kohta) ja tuomio Eni v. komissio (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
56
)	Tuomio SKW Stahl-Metallurgie Holding ja SKW Stahl-Metallurgie v. komissio (T‑384/09, EU:T:2014:27, 240 kohta).
(
57
)	T‑395/09, EU:T:2014:23, 181–186 kohta.
(
58
)	Tuomio komissio v. Siemens Österreich ym. ja Siemens Transmission & Distribution ym. v. komissio (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 105 kohta) sekä tuomio Quinn Barlo ym. v. komissio (C‑70/12 P, EU:C:2013:351, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
59
)	Tuomio komissio. v. Siemens Österreich ym. ja Siemens Transmission & Distribution ym. v. komissio (C-231/11 P–C-233/11 P, EU:C:2014:256, 106 kohta).
(
60
)	Ks. tähän liittyen tuomio Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio ja komissio v. Alliance One International ym. (C-628/10 P ja C-14/11 P, EU:C:2012:479, 111 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
61
)	Tuomio komissio ym. v. Siemens Österreich ym. (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 102 kohta) ja tuomio Areva ym. v. komissio (C-247/11 P ja C-253/11 P, EU:C:2014:257, 118 ja 170 kohta).
(
62
)	Ks. tuomio komissio ym. v. Siemens Österreich ym. ja Siemens Transmission & Distribution ym. v. komissio (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) sekä samoihin asioihin liittyvän ratkaisuehdotukseni (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2013:578) 141 ja 142 kohtaan sisältyvät näkemykset.
(
63
)	Tuomio The Rank Group (C‑259/10 ja C‑260/10, EU:C:2011:719, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio Solvay v. komissio (C‑455/11 P, EU:C:2013:796, 109 kohta). Ks. tästä myös julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Total Marketing Services v. komissio (C-634/13 P, EU:C:2015:208, 92 kohta).
(
64
)	Ks. vastaavasti julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotuksen Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio ja komissio v. Alliance One International ym. (C-628/10 P ja C‑14/11 P, EU:C:2012:11) 61 kohta.
(
65
)	Tuomio E.ON Energie v. komissio (C‑89/11, EU:C:2012:738, 125 ja 126 kohta) ja tuomio komissio ym. v. Siemens Österreich ym. ja Siemens Transmission & Distribution ym. v. komissio (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 111 kohta).
(
66
)	En voi olla ottamatta tästä esille tiettyä ristiriitaisuutta komission argumentaatiossa, kun se väittää yhtäältä, että unionin yleinen tuomioistuin on muotoillut moititun kohdan omasta aloitteestaan, mutta väittää toisaalta, että kyse on loukkaamisesta, johon olisi voitu vedota ensimmäisessä oikeusasteessa.
(
67
)	Ks. mm. tuomio Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 22 ja 23 kohta) ja tuomio Ferrero v. SMHV (C‑552/09 P, EU:C:2011:177, 39 kohta).