62009CJ0148_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C‑148/09 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 24.4.2009,
Belgian kuningaskunta, asiamiehinään C. Pochet ja T. Materne, avustajanaan advocaat J. Meyers,
valittajana,
ja jossa valittajan vastapuolina ja muina osapuolina ovat
Deutsche Post AG, kotipaikka Bonn (Saksa), edustajinaan Rechtsanwalt T. Lübbig ja Rechtsanwalt J. Sedemund, ja
DHL International, kotipaikka Diegem (Belgia), edustajinaan Rechtsanwalt Lübbig ja Rechtsanwalt Sedemund,
kantajina ensimmäisessä oikeusasteessa, sekä
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään B. Martenczuk ja D. Grespan, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. Tizzano sekä tuomarit J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (esittelevä tuomari) ja M. Safjan,
julkisasiamies: N. Jääskinen,
kirjaaja: hallintovirkamies B. Fülöp,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 7.9.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 2.12.2010 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Belgian kuningaskunta, jota Euroopan komissio tukee, vaatii valituksessaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑388/03, Deutsche Post AG ja DHL International vastaan komissio, 10.2.2009 antaman sen tuomion (Kok., s. II-199; jäljempänä valituksenalainen tuomio) kumoamista, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi komission 23.7.2003 tekemän päätöksen (K(2003) 2508 lopullinen, jäljempänä riidanalainen päätös) olla vastustamatta EY 88 artiklan 3 kohdassa määrätyn alustavan tutkinnan jälkeen Belgian viranomaisten La Poste SA:n, Belgian julkisen postiyrityksen, hyväksi toteuttamia useita toimenpiteitä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
2. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen [88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) toisen perustelukappaleen mukaan asetuksen tarkoituksena on koontaa ja vahvistaa yhtenäinen käytäntö, jonka komissio on kehittänyt ja ottanut käyttöön EY 88 artiklan soveltamisessa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti.
3. Asetuksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
h) ’asianomaisella osapuolella’ jäsenvaltiota, henkilöä, yritystä tai yritysten yhteenliittymää, jonka etuihin tuen myöntäminen voi vaikuttaa, erityisesti tuensaajaa, kilpailevia yrityksiä ja alan järjestöjä.”
4. Asetuksen 4 artiklan otsikkona on ”Ilmoituksen alustava tutkinta ja komission päätökset”, ja sen 2–4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2. Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitettu toimenpide ei ole tukea, se tekee asiasta tämän seikan toteavan päätöksen.
3. Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille ei ole epäilyjä ja jos toimenpide kuuluu [EY 87] artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, se päättää, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille (jäljempänä vastustamatta jättämistä koskeva päätös). Päätöksessä on mainittava, mitä perustamissopimuksen mukaista poikkeusta on sovellettu.
4. Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille on epäilyjä, se päättää aloittaa [EY 88] artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn (jäljempänä muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskeva päätös).”
5. Asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetään asiaan liittyvät oikeudelliset seikat ja tosiseikat lyhyesti, komission alustava arvio ehdotetun toimenpiteen tukiluonteesta ja epäilyt toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Päätöksessä pyydetään asianomaista jäsenvaltiota ja muita asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa asetetussa määräajassa, joka yleensä on enintään yksi kuukausi. Asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa komissio voi jatkaa asetettua määräaikaa.”
Asian tausta
6. La Poste SA (jäljempänä La Poste) muutettiin julkisoikeudelliseksi osakeyhtiöksi vuonna 1992, mutta se on edelleen postin yleispalvelun tarjoaja Belgiassa ja sillä on erityisiä velvoitteita, jotka koskevat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja. Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen nettolisäkustannusten korvaamisen yksityiskohdista on määrätty Belgian valtion kanssa tehdyssä hallinnointisopimuksessa.
7. Pikapakettilähetysten osuus on 4 prosenttia La Posten liikevaihdosta, mikä vastaa 18 prosentin markkinaosuutta tällä alalla. Deutsche Post AG:llä (jäljempänä Deutsche Post) ja sen belgialaisella tytäryhtiöllä DHL Internationalilla puolestaan on 35–45 prosentin osuus näistä markkinoista.
8. Belgian viranomaiset ilmoittivat komissiolle 3.12.2002 päivätyssä kirjeessään suunnitelmasta korottaa La Posten pääomaa 297,5 miljoonalla eurolla.
9. Deutsche Post ja DHL International pyysivät 22.7.2003 komissiolta tietoja ilmoitetun toimenpiteen tutkintamenettelyn etenemisestä osallistuakseen mahdollisesti siihen.
10. Komissio teki 23.7.2003 EY 88 artiklan 3 kohdassa määrätyn alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi riidanalaisen päätöksen, koska se katsoi, ettei ilmoitettu pääomankorotus ollut valtiontukea.
Menettely komissiossa ja riidanalainen päätös
11. Belgian viranomaisten kanssa pidetyn kolmen kokouksen sekä käydyn laajan kirjeenvaihdon jälkeen komissio katsoi, että näiden viranomaisten ilmoittama pääomanlisäys soveltui yhteismarkkinoille.
12. Tätä varten komissio oli ensin tutkinut kuusi ilmoittamatta jätettyä toimenpidettä, jotka oli toteutettu La Posten hyväksi sen jälkeen kun siitä oli tullut itsenäinen julkisoikeudellinen yritys, koska komissio katsoi, että ilmoitetun pääomankorotuksen laillisuus riippui niistä.
13. Ensimmäinen toimenpide muodostui yhtiöveron vapautuksesta. Koska La Postelle oli aiheutunut vuosina 1992–2002 yhteensä 238,4 miljoonan euron suuruinen nettotappio, komissio katsoi, ettei vapautus ollut johtanut valtion varojen siirtoon.
14. Toinen toimenpide muodostui siitä, että Belgian valtio oli luovuttanut julkisen palvelun hoitamisen edellyttämiä kiinteistöjä La Postelle vastasuorituksena sen 100 miljoonan euron suuruisen, eläkkeitä varten tekemän varauksen purkamisesta. Komissio katsoi, ettei tämä toimenpide ollut tuottanut minkäänlaista etua La Postelle.
15. Kolmas toimenpide muodostui valtiontakauksesta otetuille lainoille. Koska komissio totesi, ettei La Poste ollut koskaan vedonnut tähän takaukseen, se katsoi, ettei kyseessä ollut valtiontuki.
16. Neljäs toimenpide oli niiden kiinteistöjen vapauttaminen kiinteistöverosta, jotka oli asetettu julkisen palvelun käyttöön. Komissio katsoi, että tällainen toimenpide saattoi olla valtiontukea.
17. Viides toimenpide muodostui siitä, että yleishyödyllisistä finanssipalveluista oli maksettu ylisuuri korvaus vuosina 1992–1997. Komissio katsoi, että tällainen toimenpide saattoi olla valtiontukea.
18. Kuudes toimenpide muodostui kahdesta yhteensä 62 miljoonan euron suuruisesta pääomankorotuksesta, jotka oli tehty maalis- ja joulukuussa 1997 ja jotka oli tarkoitettu tasaamaan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palveluiden riittämätöntä korvaamista. Komissio katsoi, että tällainen toimenpide saattoi olla valtiontukea.
19. Ilmoittamatta jätettyjen neljännen, viidennen ja kuudennen toimenpiteen ja ilmoitetun toimenpiteen osalta komissio katsoi, että vaikka toimenpiteissä olisikin tueksi katsottavia osia, toimenpiteet soveltuivat EY 86 artiklan 2 kohdan nojalla yhteismarkkinoille, koska niihin ei sisältynyt yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen nettolisäkustannusten ylisuuria korvauksia.
20. Lopuksi komissio totesi, että ilmoitettu toimenpide, joka muodostui 297,5 miljoonan euron suuruisesta pääomankorotuksesta, oli määrältään alhaisempi kuin yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen nettolisäkustannuksista menneisyydessä suoritettu liian pieni korvaus, minkä vuoksi toimenpide ei ollut EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
Menettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
21. Asiassa kantajina olleet nostivat kumoamiskanteen riidanalaisesta päätöksestä ja vetosivat seitsemään kanneperusteeseen. Komissio teki oikeudenkäyntiväitteen, jossa se esitti, ettei kantajilla ollut asiavaltuutta eikä oikeussuojan tarvetta.
22. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 15.12.2004 antamalla määräyksellä tutkimatta jättämistä koskeva vaatimus päätettiin käsitellä pääasian yhteydessä.
23. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki tutkittavaksi ottamista tarkastelemalla ensin kantajien asiavaltuutta ja tämän jälkeen niiden oikeussuojan tarvetta.
24. Se totesi ensin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan niillä, joiden hyväksi EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyt takeet on annettu, on mahdollisuus saada aikaan se, että näitä takeita noudatetaan, vain, jos ne voivat saattaa unionin tuomioistuinten tutkittavaksi päätöksen, jonka komissio on tehnyt tämän artiklan 3 kohdan perusteella todetakseen tuen yhteismarkkinoille soveltuvaksi muodollista tutkintamenettelyä aloittamatta.
25. Valituksenalaisen tuomion 43 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin painotti sitä, että ne, joiden hyväksi nämä takeet on annettu, ovat EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja osapuolia, joita asia koskee, eli muun muassa riidanalaisten tukien saajien kilpailijayritykset.
26. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti siitä, että asiavaltuus voidaan tunnustaa tällaisissa tapauksissa ainoastaan silloin, kun osapuolet, joita asia koskee, ovat kanteellaan pyrkineet menettelyllisten takeidensa turvaamiseen, eikä silloin, kun ne riitauttavat EY 88 artiklan 3 kohdan perusteella tehdyn päätöksen aineellisen oikeellisuuden, tarkasteli sitten kanneperusteita, joihin kantajat olivat vedonneet, ja totesi, että kanneperusteita oli kahta eri tyyppiä.
27. Niiden kanneperusteiden osalta, joilla kyseenalaistettiin riidanalaisen päätöksen aineellinen oikeellisuus, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lausui valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa, että kantajat eivät olleet kyenneet osoittamaan sitä, että riidanalaisen päätöksen kohteena oleva tuki olisi vaikuttanut merkittävästi niiden kilpailuasemaan markkinoilla. Se totesi tällä perusteella, ettei kantajilla ollut asiavaltuutta riidanalaisen päätöksen aineellisen oikeellisuuden riitauttamiseksi.
28. Kantajien menettelyllisten takeiden turvaamiseen tähtäävien kanneperusteiden osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 52 kohdassa, että kantajat ovat La Posten välittöminä kilpailijoina EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja niitä, joita asia koskee. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin määritteli valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa ensin toisen kanneperusteen siten, että sillä asetettiin nimenomaisesti kyseenalaiseksi kantajien menettelyllisten oikeuksien loukkaaminen. Tämän jälkeen se katsoi tuomion 56 kohdassa, että kolmannessa, neljännessä, viidennessä ja seitsemännessä kanneperusteessa esitettiin toista kanneperustetta tukevia seikkoja. Tällä perusteella se katsoi, että kantajina olleilla oli asiavaltuus ja että toinen kanneperuste ja sen tueksi esitetyt väitteet voitiin ottaa tutkittavaksi.
29. Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa, että EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuina osapuolina, joita asia koskee, kantajilla oli intressi saada kumottua riidanalainen päätös siltä osin kuin kumoaminen velvoittaisi komission aloittamaan muodollisen tutkintamenettelyn.
30. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi komission esittämän oikeudenkäyntiväitteen.
31. Pääasian osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti ensin vakavien vaikeuksien, joiden vallitessa komission on tukitoimenpidettä tutkittaessa aloitettava muodollinen menettely, olevan objektiivinen käsite ja toi sen jälkeen valituksenalaisen tuomion 96–107 kohdassa esiin indisioita, joita voidaan pitää osoituksena tällaisten vakavien vaikeuksien olemassaolosta tukitoimenpidettä tutkittaessa ja joita ovat tutkinnan kesto ja olosuhteet, joissa tutkinta toimitetaan, tutkinnan riittämättömyys ja epätäydellisyys sekä riidanalaisen päätöksen sisältö.
32. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi aluksi, että ilmoitetun tuen ilmoittamisen ja riidanalaisen päätöksen tekemisen välillä oli kulunut seitsemän kuukautta, eli huomattavasti kauemmin kuin ne kaksi kuukautta, joista säädetään asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 5 kohdassa alustavan tutkinnan suorittamiselle.
33. Tämän jälkeen menettelyä veivät vaiheittain eteenpäin Belgian viranomaisten ja komission väliset kolme tapaamista ja joukko tietopyyntöjä, joiden yhteydessä komissio vahvasti painotti asian monimutkaisuutta ja sitä, että sen käsiteltävänä oli erittäin laaja tutkimuskenttä, kun muistetaan, että se oli asettanut ilmoitetun tuen soveltuvuuden edellytykseksi niiden kuuden toimenpiteen soveltuvuuden, joita ei ollut ilmoitettu.
34. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa, että komissio oli epäröinyt riidanalaisen päätöksen tekemisessä sovellettavan oikeudellisen perustan valinnan suhteen eli sen suhteen, oliko sen perustettava ratkaisunsa EY 87 artiklaan vai EY 86 artiklan 2 kohtaan.
35. Valituksenalaisen tuomion 106 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tämän johdosta, että komission suorittama menettely ylitti huomattavasti sen, mitä EY 88 artiklan 3 kohdan määräysten mukaiseen alustavaan tutkintaan tavallisesti kuuluu.
36. Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin selvitti sen, voitiinko myös riidanalaisen päätöksen sisällöllisiä seikkoja pitää indisioina siitä, että komissiolla oli ollut vakavia vaikeuksia kyseisten toimenpiteiden tutkinnassa.
37. Tässä yhteydes sä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi yhtäältä, että komission La Posten hyväksi toteutetusta toisesta toimenpiteestä eli eläkkeiden maksamista varten tehdyn varauksen purkamisesta suorittama tutkinta oli riittämätön, koska komissiolla ei ollut käytössään tarvittavia tietoja voidakseen arvioida etua, joka syntyi siitä, että Belgian valtio oli luovuttanut kiinteistöjä käyttöön ilmaiseksi.
38. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi – muistutettuaan ensin, että riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen asiassa C-280/00, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, 24.7.2003 annetun tuomion (Kok., s. I-7747) 93 kohdan mukaan komission on selvitettävä, ovatko valtion korvaamat, yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen kulut yhtä suuret tai pienemmät kuin hyvin johdetulla keskivertoyrityksellä (benchmarking-kriteeri) – ettei tätä ollut nyt käsiteltävässä asiassa tutkittu. Tämän perusteella se totesi, että ilmoitetun toimenpiteen tutkinta oli epätäydellinen.
39. Tämän johdosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen.
Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
40. Valituksessaan Belgian kuningaskunta, jota komissio tukee, vaatii, että unionin tuomioistuin
– kumoaa valituksenalaisen tuomion ja
– velvoittaa Deutsche Postin ja DHL Internationalin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
41. Deutsche Post ja DHL International vaativat, että unionin tuomioistuin
– hylkää valituksen
– velvoittaa Belgian kuningaskunnan ja komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valitus
42. Belgian kuningaskunta on valituksensa tueksi vedonnut kolmeen perusteeseen, joista ensimmäinen koskee tapauksen olosuhteiden virheellistä luonnehdintaa, toinen sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, ja kolmas oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista. Komissio, joka tukee Belgian kuningaskunnan vaatimuksia, on lisäksi esittänyt itsenäisen valitusperusteen, jossa se väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen rikkoneen EY 230 artiklan neljättä kohtaa.
43. Ensin on tutkittava perusteet, joihin vetoamalla Belgian kuningaskunta ja komissio kyseenalaistavat arvioinnin, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt kanteen ja tiettyjen hyväksymiensä kanneperusteiden tutkittavaksi ottamisesta.
Toinen valitusperuste ja komission esittämä itsenäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
44. Belgian hallitus väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on ottanut tutkittavaksi kanteen neljännen ja seitsemännen kanneperusteen siitä huolimatta, että kantajat riitauttivat näillä kanneperusteilla riidanalaisen päätöksen aineellisen oikeellisuuden.
45. Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut EY 230 artiklan neljättä kohtaa toteamalla, että kantajien kanne otetaan tutkittavaksi sillä perusteella, että ne vetoavat EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisten menettelyllisten takeidensa turvaamiseen. Vetoamista näiden takeiden turvaamiseen ei komission mukaan nimittäin sisälly yhteenkään kantajien esittämään kanneperusteeseen, minkä vuoksi unionin tuomioistuimen pitäisi viran puolesta kumota valituksenalainen tuomio tällä perusteella.
46. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on komission mukaan näin ennakkoon ottanut kantaa riidanalaisen tuen lainmukaisuutta koskevaan kysymykseen.
47. Deutsche Post ja DHL International esittävät aluksi väitteen siitä, ettei komission itsenäinen valitusperuste täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
48. Asiakysymyksestä ne esittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vain ottanut huomioon kaikki sellaiset seikat, joilla on merkitystä vakavien vaikeuksien mahdollisen olemassaolon arvioinnin kannalta. Niiden mukaan komissio on lisäksi väärässä katsoessaan, ettei menettelyllisten oikeuksien turvaamista koskevaan perusteeseen ole vedottu ensimmäisessä oikeusasteessa. Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet luettelevat tässä yhteydessä ne kannekirjelmänsä eri kohdat, joissa tähän ongelmaan viitataan.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
– Komission esittämän itsenäisen valitusperusteen tutkittavaksi ottaminen
49. Aluksi on tutkittava, onko unionin tuomioistuimen otettava tutkittavaksi komission esittämä itsenäinen valitusperuste, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen väitetään rikkoneen EY 230 artiklan neljättä kohtaa.
50. Tässä yhteydessä on muistettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan toisen kohdan mukaan muutosta voivat hakea unionin tuomioistuimelta kaikki asianosaiset, joiden vaatimukset on kokonaan tai osittain hylätty unionin yleisessä tuomioistuimessa. Koska komissio on ollut vastaajana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, se voi unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 115 artiklan 1 kohdan nojalla antaa valitukseen tämän artiklan 2 kohdan ja työjärjestyksen 116 artiklan vaatimusten mukaisesti vastineen kahden kuukauden kuluessa valituksen tiedoksi antamisesta.
51. Tästä seuraa, että komission esittämä itsenäinen valitusperuste voidaan ottaa tutkittavaksi.
– Asiakysymys
52. Asiakysymyksestä komissio väittää, että EY 230 artiklan neljättä kohtaa on rikottu siksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on koonnut keinotekoisesti kannekirjelmässä esitetyistä lausumista menettelyllisten oikeuksien loukkaamista koskevan kanneperusteen ja määritellyt näin uudestaan kanteen, jonka kohteena oli päätöksen aineellinen oikeellisuus. Belgian kuningaskunta tuo esiin myös sen, että kantajat ovat neljännellä ja seitsemännellä kanneperusteellaan riitauttaneet ainoastaan riidanalaisen päätöksen aineellisen oikeellisuuden, minkä vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ollut väärässä todetessaan, että nämä kanneperusteet voitiin ottaa tutkittavaksi.
53. Ensinnäkin EY 230 artiklan neljännen kohdan rikkomista koskevasta väitteestä on todettava, että asetuksen N:o 659/1999 4 artiklalla otetaan käyttöön ilmoitettuja tukitoimenpiteitä koskeva alustavan tutkinnan vaihe, jonka tarkoituksena on mahdollistaa se, että komissio muodostaa ensimmäisen mielipiteen kyseisen tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Tämän vaiheen päätteeksi komissio toteaa joko, että toimenpide ei ole tuki tai että se kuuluu EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Viimeksi mainitussa tapauksessa toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille joko ei ole tai on epäilyjä (asia C-83/09 P, komissio v. Kronoply ja Kronotex, tuomio 24.5.2011, s. I-0000, 43 kohta).
54. Käsiteltävässä asiassa riidanalaisena on vastustamatta jättämistä koskeva päätös, joka perustuu asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 3 kohtaan ja jonka laillisuus riippuu siitä, onko tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille epäilyjä. Koska tällaisten epäilyjen johdosta on aloitettava muodollinen tutkintamenettely, johon voivat osallistua asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdassa tarkoitetut asianomaiset osapuolet, on katsottava, että tällainen päätös koskee suoraan ja erikseen jokaista tässä viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitettua asianomaista osapuolta. Niillä, joiden hyväksi EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyt ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa säädetyt menettelylliset takeet on annettu, on nimittäin mahdollisuus saada aikaan se, että näitä takeita noudatetaan, vain, jos ne voivat saattaa vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen unionin tuomioistuinten tutkittavaksi (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Kronoply ja Kronotex, tuomion 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55. Kun jokin kantaja vaatii vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen kumoamista, se riitauttaa etenkin sen, että komissio on tehnyt päätöksen asianomaisesta tuesta aloittamatta muodollista tutkintamenettelyä, millä komissio on loukannut kantajan menettelyllisiä oikeuksia. Jotta kantajan kumoamisvaatimus hyväksyttäisiin, se voi vedota kaikenlaisiin perusteisiin, joiden tarkoituksena on osoittaa, että komissiolla ilmoitetun toimenpiteen alustavassa tutkintavaiheessa olleiden tietojen ja todisteiden arvioinnin olisi pitänyt herättää epäilyjä toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Tällaisten perusteluiden esittäminen ei kuitenkaan voi johtaa kanteen kohteen eikä sen tutkittavaksi ottamisen edellytysten muuttumiseen. Sitä vastoin on näytettävä toteen nimenomaan, että tästä soveltuvuudesta on ollut epäilyjä, sen osoittamiseksi, että komission olisi pitänyt aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu muodollinen tutkintamenettely (ks. em. asia komissio v. Kronoply ja Kronotex, tuomion 59 kohta).
56. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia kumoamiskanteen kanneperusteiden tutkittavaksi ottamista on tarkasteltava näiden periaatteiden valossa.
57. Nyt käsiteltävässä tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa, että kannekirjelmän toinen peruste koski EY 88 artiklan 3 kohdan määräysten huomioimatta jättämistä, koska komissio oli päättänyt olla aloittamatta EY 88 artiklan 2 kohdan mukaista menettelyä, vaikka sillä oli ollut vakavia vaikeuksia arvioida riidanalaisten toimenpiteiden soveltuvuutta yhteismarkkinoille.
58. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 54 kohdassa, ettei unionin tuomioistuinten asiana ole tulkita kantajan kannetta, jolla riitautetaan yksinomaan itse päätöksen, jolla arvioidaan tukea, aineellinen oikeellisuus, siten, että sillä pyritään todellisuudessa suojaamaan ne menettelylliset oikeudet, jotka kantajalla on EY 88 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan perusteella, jos kantaja ei ole nimenomaisesti esittänyt tällaista kanneperustetta. Tällaisessa tapauksessa kanneperusteen tulkinta johtaisi todellisuudessa kanteen kohteen määrittämiseen uudelleen (ks. vastaavasti asia C-176/06 P, Stadtwerke Schwäbish Hall ym. v. komissio, tuomio 29.11.2007, 25 kohta ja em. asia komissio v. Kronoply ja Kronotex, tuomion 55 kohta).
59. Tämän johdosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa päätynyt toteamaan, että kantajat ovat toisella kanneperusteellaan nimenomaisesti esittäneet, että menettelyllisiä oikeuksia, jotka niillä on EY 88 artiklan 2 kohdan perusteella, on loukattu riidanalaisen päätöksen tekemisen yhteydessä.
60. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin toimiessaan ole kuitenkaan tehnyt oikeudellista virhettä.
61. Näin on siksi, ettei asiassa ole yhtäältä kiistetty sitä, että ensimmäisen oikeusasteen kantajien kanteen kohteena on tosiasiallisesti sen päätöksen kumoaminen, jolla komissio päätti olla aloittamatta EY 88 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 659/1999 kohdassa tarkoitettua muodollista tutkintamenettelyä.
62. Vaikka kannekirjelmässä ei olekaan toisaalta muotoiltu erityisen selvästi kantajien kanneperusteita eikä varsinkaan selvästi yksilöitävissä olevaa kanneperustetta, jolla tähdätään niiden menettelyllisten oikeuksien suojaamiseen, jotka kantajilla on EY 88 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan perusteella, on kuitenkin niin, että juuri kannekirjelmässä käytetyn muotoilun mukaan kantajat esittävät, että tutkintamenettelyn aloittamatta jättäminen on vienyt niiltä mahdollisuuden niihin menettelyllisiin takeisiin, joihin niillä on oikeus näiden oikeussääntöjen nojalla, minkä lisäksi ne esittävät väitteitä, joilla ne pyrkivät osoittamaan sen, että komission olisi pitänyt ryhtyä näissä oikeussäännöissä tarkoitettuun menettelyyn.
63. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen täysin perustellusti voinut katsoa, että kannekirjelmässä oli kanneperuste, jolla kantajat olivat tarkoittaneet puolustaa EY 88 artiklan 2 kohtaan ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohtaan perustuvia menettelyllisiä oikeuksia, rikkomatta kuitenkaan EY 230 artiklan neljättä kohtaa.
64. Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei voida moittia siitä, että se on toista kanneperustetta tarkastellessaan ottanut huomioon kannekirjelmässä olleita seikkoja, joilla kantajat pyrkivät osoittamaan, että komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä riidanalaisten toimenpiteiden soveltuvuudesta yhteismarkkinoille.
65. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tämän osalta todennut valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa, että kantajat ovat neljännessä ja seitsemännessä kanneperusteessaan esittäneet, että komission riidanalaisista toimenpiteistä suorittama tutkinta on ollut riittämätön ja epätäydellinen. Tästä syystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on, todettuaan ensin valituksenalaisen tuomion 52 kohdassa, että kantajilla oli pikapakettien lähetystoiminnan markkinoilla La Posten välittöminä kilpailijoina ainoastaan asiavaltuus EY 88 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdassa tarkoitettuina osapuolina, joita asia koskee, perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa voivansa tutkia muun muassa neljännen ja seitsemännen kannekirjelmässä esitetyn kanneperusteen ainoastaan siltä osin kuin niillä pyritään osoittamaan se, että komission olisi pitänyt aloittaa tutkinnan muodollinen vaihe.
66. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei näin ollen voida moittia myöskään siitä, että se olisi ottanut tutkittavaksi ne kanneperusteet, joissa kantajat väittivät, että komissio oli tehnyt virheen katsomalla, ettei riidanalaisia toimenpiteitä voitu pitää valtiontukina. Tilanne on päinvastainen, sillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimenomaisesti todennut valituksenalaisen tuomion 67 kohdassa, että ne on jätettävä tutkimatta.
67. Belgian kuningaskunnan toinen valitusperuste ja komission esittämä itsenäinen valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Ensimmäinen ja kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
68. Belgian kuningaskunta esittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on luonnehtinut tapauksen olosuhteet virheellisesti.
69. Se esittää niistä olosuhteista, joissa tutkintamenettely suoritettiin, että kahden kuukauden viitteellinen määräaika, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tukeutunut, on vain ohjeellinen, minkä vuoksi sen ylittäminen ei voi merkitä automaattisesti sitä, että komissio on kohdannut vakavia vaikeuksia. Komissio lisää, että nyt käsiteltävän asian erityisolosuhteissa alustava tutkinta ei kestänyt kohtuuttoman kauan.
70. Lisäksi Belgian kuningaskunta katsoo, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole kyennyt näkemään riidanalaisten toimenpiteiden tutkinnan edellyttämän laajan tutkimuskentän ja tutkinnan ilmeisen monimutkaisuuden sekä vakavien vaikeuksien olemassaolon välistä yhteyttä. Komission mukaan tosiseikkoihin liittyvät vaikeudet eivät välttämättä aiheuta vakavia vaikeuksia.
71. Belgian kuningaskunta korostaa lopuksi sitä, että oikeudellista perustaa koskeva epäröinti on pikemminkin osoitus siitä, että komissiolla oli valittavanaan eri vaihtoehtoja sen suhteen, millä tavoin asian käsittely päätettäisiin, kuin vakavista vaikeuksista. Komissio itse asiassa esittää, että lopullinen ratkaisu olisi ollut sama oikeudellisesta perustasta riippumatta.
72. Belgian kuningaskunta toteaa riidanalaisen päätöksen sisällöstä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on analyysissaan riidanalaisten toimenpiteiden tutkinnan riittävyydestä päätynyt asiallisesti toiseen lopputulokseen kuin komissio. Tämän eron perusteella ei kuitenkaan voida katsoa, että asiassa olisi ollut olemassa vakavia vaikeuksia. Tämä seikka ei voi missään tapauksessa merkitä sitä, että komission suorittama tutkinta olisi ollut epätäydellinen.
73. Kolmannessa valitusperusteessaan Belgian kuningaskunta ja komissio esittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta soveltamalla taannehtivasti edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetussa tuomiossa asetettua neljättä kriteeriä.
74. Komissio toteaa tässä yhteydessä lisäksi, että edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetussa tuomiossa vahvistetun niin kutsutun benchmarking-kriteerin tutkinnalla ei ole merkitystä EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen menettelyllisten takeiden turvaamista valvottaessa.
75. Yleisesti ottaen Deutsche Post ja DHL International katsovat, että komissio käsittelee tavallisesti valtioiden postiyritysten yksityistämisen yhteydessä aloittamansa tutkintamenettelyt muodollisessa tutkintamenettelyssä. Näin on siksi, että tällaisiin toimiin liittyy tyypillisesti monimutkainen tosiseikasto, josta väistämättä aiheutuu vakavia vaikeuksia.
76. Deutsche Post ja DHL International viittaavat aluksi erityisesti siihen, että komissio itse on tutkintamenettelyn kuluessa korostanut tutkittavanaan olevan asian monimutkaisuutta. Lisäksi Belgian kuningaskunta ei ole niiden mukaan kyennyt vastaamaan niihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksiin, joiden mukaan komissiolla ei ollut tiedossaan kaikkia tosiseikkoja, joiden avulla se olisi voinut tutkia kiinteistöjen luovuttamisen ja eläkkeiden maksamista varten tehdyn varauksen purkamisen. Lopuksi ne lausuvat, että yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen kustannusten vertailu (benchmarking) edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetussa tuomiossa vahvistetun neljännen kriteerin mukaisesti vastasi tuolloin muun muassa komission itsensä odotuksia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
77. Aluksi todettakoon, että asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdan mukaan silloin, kun komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että riidanalaisen toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille on epäilyjä, sen on päätettävä aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätty ja mainitun asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetty muodollinen tutkintamenettely (ks. em. asia komissio v. Kronoply ja Kronotex, tuomion 46 kohta).
78. Käsiteltävässä asiassa riidanalaisena on vastustamatta jättämisestä tehty päätös, joka perustuu asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 3 kohtaan ja jonka laillisuus riippuu sitä, onko kyseessä olevan tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille epäilyjä.
79. Koska asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu ”epäilyjen” käsite on luonteeltaan objektiivinen, niiden olemassaoloa on arvioitava ottamalla huomioon sekä riidanalaisen toimenpiteen toteuttamiseen liittyvät olosuhteet että arviot, joihin komissio on perustanut ratkaisunsa (ks. vastaavasti asia C-431/07 P, Bouygues ja Bouygues Télécom v. komissio, tuomio 2.4.2009, Kok., s. I-2665, 63 kohta).
80. Todettakoon, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 96–107 kohdassa ensin alustavan tutkintamenettelyn kestoa ja olosuhteita. Tämän jälkeen se totesi riidanalaisen päätöksen sisältöä koskevia seikkoja tarkastellessaan valituksenalaisen tuomion 108–110 kohdassa yhtäältä, että eläkkeiden maksamista varten tehdyn varauksen purkamisen tutkinta oli ollut riittämätön, ja tuomion 111–117 kohdassa toisaalta, että yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen suorittamisesta aiheutuvien kustannusten tutkinta oli ollut epätäydellinen. Lopuksi se totesi tämän perusteella valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa, että kaikkia näitä seikkoja oli pidettävä objektiivisina ja yhtäpitävinä indisioina, jotka osoittavat, että komission olisi pitänyt aloittaa muodollinen tutkintamenettely.
81. Alustavan tutkintamenettelyn kestosta ja sen olosuhteista todettakoon ensiksi, että vaikka asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 5 kohdassa säädetyn kahden kuukauden määräajan ylittävä kesto ja Belgian viranomaisille osoitettujen tietopyyntöjen lukumäärä eivät yksin oikeuta katsomaan, että komission olisi pitänyt aloittaa muodollinen tutkintamenettely, on kuitenkin niin, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 106 kohdassa korostanut, että näitä seikkoja voidaan pitää indisioina siitä, että komissiolla on voinut olla epäilyjä kyseisen tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille.
82. Tähän on todettava erityisesti, että voidakseen todeta ilmoitetun toimenpiteen yhteismarkkinoille soveltuvaksi komission on pitänyt tutkia kuuden vuosina 1992–1997 toteutetun ja ilmoittamatta jätetyn toimenpiteen soveltuvuus yhteismarkkinoille.
83. Toiseksi todettakoon, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti riidanalaisen päätöksen sisällöstä muun muassa, että se oli osoitus riidanalaisten toimenpiteiden tutkinnan riittämättömyydestä.
84. Niinpä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, että komissio oli tehnyt riidanalaisen päätöksen ilman tietoja, joiden avulla se olisi voinut arvioida edun, joka oli saatu sitä, että kiinteistöt oli annettu käyttöön ilmaiseksi vastasuorituksena eläkkeiden maksamista varten tehdyn varauksen purkamisesta.
85. Riidanalaisesta päätöksestä käy tämän osalta ilmi, että La Poste oli vuonna 1992 tehnyt 100 miljoonan euron suuruisen varauksen palveluksessaan olevien virkamiesten eläkeoikeuksien kattamiseksi, kun siitä tuli itsenäinen yritys, ja että varaus purettiin vuonna 1997. Varauksen vastasuorituksena oli julkisen palvelun tarjoamisen edellyttämien kiinteistöjen luovutus.
86. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen voinut perustellusti katsoa, että komission olisi pitänyt vaatia Belgian viranomaisilta tarkempia tietoja erityisesti sen kiinteistökannan arvosta, jonka Belgian valtio oli antanut La Posten käyttöön ilmaiseksi.
87. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei nimittäin voida moittia siitä, että se on katsonut, että tällaista seikkaa voidaan pitää indisiona siitä, että komissiolle olisi pitänyt syntyä epäilyjä siitä, voidaanko riidanalaista toimenpidettä pitää yhteismarkkinoille soveltuvana. Tosiasiassa ei ole mahdotonta, että La Poste saa käyttöönsä saamiensa kiinteistöjen arvon vuoksi tästä toimenpiteestä huomattavaa taloudellista etua, joka merkitsee valtiontukea. Varmistuakseen vastakkaisesta kannasta komissiolla olisi kuitenkin pitänyt olla ainakin arvioita taloudellisesta edusta, joka tästä käyttöön antamisesta muodostuu La Postelle.
88. Oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskevaan kolmanteen valitusperusteeseen todettakoon, kuten edellä 81 ja 87 kohdassa on todettu, että analyysi, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki riidanalaisen päätöksen tekemisolosuhteista ja päätöksen sisällöstä, on tuonut esiin epäilyjä, joita komissiolle olisi pitänyt syntyä ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, eli epäilyjä, jotka riittävät perusteeksi päätelmälle, että komission olisi pitänyt aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu muodollisen tutkinnan vaihe.
89. Näin ollen tätä valitusperustetta ei ole tarpeen tutkia.
90. Edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana ja kolmas valitusperuste tehottomana.
91. Näin ollen valitus on kokonaisuudessaan hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
92. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan, jota tämän työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan muutoksenhakumenettelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Belgian kuningaskunta ja komissio ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1) Valitus hylätään.
2) Belgian kuningaskunta ja Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.