62022CJ0593
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
6 iulie 2023 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 93/13/CEE – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Domeniu de aplicare – Articolul 1 alineatul (2) – Excluderea clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii – Contract de împrumut exprimat în monedă străină – Clauze privind riscul valutar – Prezumția de cunoaștere a legii”
În cauza C‑593/22,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunalul Specializat Cluj (România), prin decizia din 23 mai 2022, primită de Curte la 12 septembrie 2022, în procedura
FS,
WU
împotriva
First Bank SA,
CURTEA (Camera a opta),
compusă din domnul M. Safjan, președinte de cameră, și domnii N. Piçarra și N. Jääskinen (raportor), judecători,
avocat general: domnul G. Pitruzzella,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru First Bank SA, de D. Barbu și R. Muraru, avocați;
–
pentru guvernul român, de M. Chicu, E. Gane și O.‑C. Ichim, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul portughez, de P. Barros da Costa, A. Cunha, I. Gameiro și L. Medeiros, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de A. Boitos și N. Ruiz García, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între FS și WU, pe de o parte, și First Bank SA, pe de altă parte, în legătură cu constatarea caracterului abuziv al unei clauze contractuale.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Al treisprezecelea considerent al Directivei 93/13 are următorul cuprins:
„întrucât se consideră că actele cu putere de lege sau normele administrative ale statelor membre, care determină direct sau indirect clauzele contractelor încheiate cu consumatorii, nu conțin clauze abuzive; întrucât, în consecință, nu este necesar ca prezenta directivă să se aplice clauzelor care reflectă actele cu putere de lege sau normele administrative obligatorii și principiile sau dispozițiile din convențiile internaționale la care statele membre sau Comunitatea sunt părți; întrucât, în această privință, formularea «acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii» din articolul 1 alineatul (2) se referă și la normele care, în conformitate cu legea, se aplică între părțile contractante, cu condiția să nu se fi instituit alte acorduri”.
4
Articolul 1 alineatul (2) din această directivă prevede:
„Dispozițiile prezentei directive nu se aplică clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii sau dispozițiile ori principiile din convențiile internaționale la care statele membre sau Comunitatea sunt părți, în special în domeniul transportului.”
Dreptul român
5
Articolul 970 din Codul civil, în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „vechiul Cod civil”), prevedea:
„Convențiile trebuie executate cu bună‑credință.
Ele obligă nu numai la ceea ce este expres într‑însele, dar la toate urmările, ce echitatea, obiceiul sau legea dă obligației, după natura sa.”
6
Articolul 1578 din vechiul Cod civil prevedea:
„Obligația ce rezultă din un împrumut în bani este totdeauna pentru aceeași sumă numerică arătată în contract.
Întâmplându‑se o sporire sau o scădere a prețului monedelor, înainte de a sosi epoca plății, debitorul trebuie să restituie suma numerică împrumutată și nu este obligat a restitui această sumă decât în speciile aflătoare în curs în momentul plății.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
7
La 17 august 2007, reclamanții din litigiul principal, în calitate de consumatori, au încheiat cu Piraeus Bank Romania SA, devenită ulterior First Bank, un contract de împrumut în valoare de 78180 de franci elvețieni (CHF) (aproximativ 78500 de euro).
8
În conformitate cu clauza care figurează la articolul 6.3 prima teză din contractul de împrumut, reclamanții din litigiul principal erau obligați ca cel târziu în ziua scadenței să constituie suma necesară rambursării în contul curent deschis la First Bank în valuta prezentă în graficul de rambursare.
9
Reclamanții din litigiul principal au sesizat Judecătoria Cluj‑Napoca (România) cu o acțiune urmărind, pe de o parte, să se constate ca fiind abuzive și nule clauzele contractului de împrumut în temeiul cărora erau obligați să suporte riscul valutar. Pe de altă parte, în vederea restabilirii echilibrului contractual, aceștia au solicitat obligarea First Bank la calcularea și încasarea ratelor, a dobânzilor și a comisioanelor în raport cu cursul de schimb franc elvețian/leu românesc indicat de Banca Națională a României la data semnării contractului, atât retroactiv, cât și pentru viitor, până la rambursarea creditului, cu restituirea sumelor încasate suplimentar.
10
Prin sentința din 31 ianuarie 2018, instanța menționată a respins acțiunea. După ce a arătat că reclamanții din litigiul principal contestau lipsa unei clauze care să îi protejeze de riscul valutar, aceasta a subliniat că obligația de rambursare a împrumutului în moneda în care a fost acordat reflecta principiul nominalismului monetar consacrat la articolul 1578 din vechiul Cod civil, astfel încât reclamanții din litigiul principal nu se puteau prevala de necunoașterea efectelor acestei obligații care decurge chiar din lege.
11
Reclamanții din litigiul principal au declarat apel împotriva hotărârii menționate la Tribunalul Specializat Cluj (România), instanța de trimitere, susținând că instanța de prim grad de jurisdicție a aplicat în mod eronat principiul nominalismului monetar consacrat la articolul 1578 din vechiul Cod civil și că First Bank nu și‑a îndeplinit obligația de informare cu privire la riscul valutar.
12
La rândul său, First Bank susține că clauza în discuție în litigiul principal reflectă articolul 1578 din vechiul Cod civil, care, potrivit articolului 970 al doilea paragraf din acest cod, constituie o dispoziție obligatorie de drept român. Astfel, întrucât această clauză nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 93/13, în mod întemeiat instanța de prim grad de jurisdicție nu a verificat caracterul eventual abuziv al acesteia, în conformitate cu dispoziția națională de transpunere a articolului 1 alineatul (2) din această directivă.
13
Instanța de trimitere ridică problema interpretării care trebuie dată expresiei „clauză contractuală care reflectă acte cu putere de lege”, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, în special verbului „a reflecta” care figurează în aceasta.
14
Instanța menționată se întreabă dacă în speță împrejurarea că clauza în discuție în litigiul principal nu conține nicio trimitere sau referire la articolul 1578 din vechiul Cod civil sau la principiul nominalismului monetar și nu reproduce conținutul acestui articol nici verbatim, nici printr‑o parafrază se opune ca această clauză să poată fi privită ca „reflectând” articolul menționat.
15
În această privință, instanța de trimitere ridică în special problema dacă consumatorul trebuie să fie în măsură să înțeleagă, pe baza clauzei contractuale respective sau împreună cu alte clauze contractuale, consecințele la care se expune, fără a fi necesar să consulte acte normative care nu sunt indicate, expres sau implicit, în contractul încheiat cu profesionistul.
16
În sfârșit, instanța de trimitere subliniază că jurisprudența Curții nu permite să se răspundă la această întrebare. Astfel, în cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârea din 9 iulie 2020, Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532), și Ordonanța din 14 octombrie 2021, NSV și NM (C‑87/21, nepublicată, EU:C:2021:860), în care era de asemenea în discuție articolul 1578 din vechiul Cod civil, atât instanțele de trimitere, cât și Curtea s‑au întemeiat pe premisa potrivit căreia clauza contractuală al cărei pretins caracter abuziv era invocat reflecta o dispoziție de drept național supletivă. În ceea ce privește Hotărârea din 21 decembrie 2021, Trapeza Peiraios (C‑243/20, EU:C:2021:1045), aceasta privea o cauză în care clauza contestată de consumator parafraza articolul 291 din Codul civil elen.
17
În aceste condiții, Tribunalul Specializat Cluj a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Dispozițiile articolului 1 alineatul (2) din Directiva [93/13] trebuie interpretate:
a)
în sensul că o «clauză contractuală care reflectă acte cu putere de lege» trebuie să redea, total sau parțial, norma juridică corespunzătoare din actul cu putere de lege respectiv?
sau
b)
în sensul că o «clauză contractuală care reflectă acte cu putere de lege» trebuie să conțină o trimitere expresă la norma juridică corespunzătoare din actul cu putere de lege respectiv?
sau, dimpotrivă,
c)
în sensul că, pentru a se reține excluderea din sfera analizei caracterului abuziv al unei clauze contractuale, prevăzută de articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, este suficientă aplicarea regulii generale de drept civil conform căreia contractele se completează cu legea, în absența oricărei referiri sau a unei trimiteri concrete la norma juridică corespunzătoare din actul cu putere de lege respectiv?
2)
Dispozițiile articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretate în sensul că, în contextul regimului juridic special de protecție a drepturilor consumatorilor, este excesiv să se rețină obligația consumatorului de a cunoaște conținutul tuturor normelor juridice din actele cu putere de lege cu care se completează contractul, în absența unei informări prealabile a consumatorului de către profesionist în acest sens?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
18
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că, pentru a intra sub incidența excluderii din domeniul de aplicare al acestei directive prevăzute de dispoziția menționată, clauza inserată într‑un contract de împrumut încheiat între un consumator și un profesionist trebuie să reproducă, în tot sau în parte, actul cu putere de lege sau normele administrative obligatorii din dreptul național corespunzătoare sau, cel puțin, să facă trimitere expresă la dispoziția respectivă.
19
Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 exclude din domeniul de aplicare al acesteia clauzele „care reflectă” printre altele acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii.
20
În plus, având în vedere obiectivul privind protecția consumatorilor urmărit de această directivă, excepția instituită la articolul 1 alineatul (2) din aceasta este de strictă interpretare (Hotărârea din 21 decembrie 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, punctul 37).
21
În ceea ce privește, pe de o parte, expresia „acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii”, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că această expresie, interpretată în lumina celui de al treisprezecelea considerent al acestei directive, include atât dispozițiile de drept național care se aplică între părțile contractante independent de alegerea lor, cât și pe cele care sunt de natură supletivă, cu alte cuvinte cele care se aplică automat, în lipsa unui acord diferit între părți (Hotărârea din 21 decembrie 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, punctul 30 și jurisprudența citată).
22
În ceea ce privește, pe de altă parte, aspectul dacă o clauză contractuală reflectă, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, un astfel de act cu putere de lege sau o normă administrativă obligatorie de drept național, trebuie amintit că excluderea instituită prin această dispoziție din Directiva 93/13 este justificată de faptul că, în principiu, este legitim să se prezume că legiuitorul național a stabilit un echilibru între ansamblul drepturilor și obligațiilor părților la anumite contracte, echilibru pe care legiuitorul Uniunii a intenționat în mod explicit să îl păstreze. În plus, împrejurarea că un astfel de echilibru a fost stabilit nu constituie o condiție pentru aplicarea excluderii prevăzute la articolul 1 alineatul (2) menționat, ci justificarea acestei excluderi (Hotărârea din 21 decembrie 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, punctul 35 și jurisprudența citată).
23
Din această perspectivă, o clauză contractuală care reflectă un act cu putere de lege sau o normă administrativă obligatorie de drept național, neaplicabilă contractului în cauză încheiat de părți, sau care face o simplă trimitere generală la actele cu putere de lege aplicabile independent de o astfel de clauză nu poate fi considerată ca reflectând o asemenea normă obligatorie în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 martie 2013, RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, punctul 30, și Hotărârea din 3 aprilie 2019, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, punctele 35-38).
24
În schimb, nu se poate impune, în vederea aplicabilității excluderii instituite la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, ca clauza contractuală în discuție să corespundă perfect, din punct de vedere formal, actului cu putere de lege sau normei administrative obligatorii de drept național pe care această clauză se presupune că le reflectă. O asemenea interpretare ar repune, în definitiv, în discuție efectul util al acestei excluderi.
25
Prin urmare, pentru ca o clauză contractuală să „reflecte” un act cu putere de lege sau o normă administrativă obligatorie în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, clauza respectivă trebuie să reproducă conținutul normativ al unei dispoziții obligatorii aplicabile contractului în cauză, astfel încât să se poată considera că ea exprimă, în mod concret, aceeași normă juridică vizată de dispoziția obligatorie menționată. Acest lucru este valabil nu doar atunci când clauza contractuală corespunde literal dispoziției obligatorii sau conține o trimitere expresă la aceasta, ci și atunci când, deși exprimată în termeni diferiți, această clauză este în esență echivalentă cu dispoziția obligatorie în cauză.
26
În speță, revine instanței de trimitere sarcina de a efectua aprecierile necesare, luând în considerare în special natura, economia generală și prevederile contractului de împrumut în discuție în litigiul principal, precum și contextul juridic și factual în care se înscrie acesta din urmă, pentru a stabili dacă clauza contractuală în discuție în litigiul principal reflectă, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, articolul 1578 din vechiul Cod civil.
27
Din moment ce, astfel cum s‑a precizat la punctul 24 din prezenta hotărâre, aplicabilitatea articolului 1 alineatul (2) din această directivă nu presupune o corespondență formală între clauza în discuție în litigiul principal și articolul 1578 din vechiul Cod civil, în sensul că trebuie să citeze literal această dispoziție sau să conțină o trimitere expresă la aceasta, instanța de trimitere trebuie să verifice în special dacă clauza respectivă și articolul 1578 menționat sunt în esență echivalente, în sensul că aplicarea clauzei menționate ar determina pentru reclamanții din litigiul principal, în contextul contractului în discuție în litigiul principal, o obligație de plată identică cu cea care ar decurge din aplicarea directă a articolului 1578 menționat.
28
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că, pentru a intra sub incidența excluderii din domeniul de aplicare al acestei directive prevăzute de dispoziția menționată, nu este necesar ca clauza inserată într‑un contract de împrumut încheiat între un consumator și un profesionist să citeze literal actul cu putere de lege sau norma administrativă obligatorie de drept național corespunzătoare sau să conțină o trimitere expresă la aceasta, ci este suficient ca ea să fie în esență echivalentă cu această dispoziție obligatorie, cu alte cuvinte să aibă același conținut normativ.
Cu privire la a doua întrebare
29
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că, pentru a stabili dacă o clauză inserată într‑un contract de împrumut încheiat între un consumator și un profesionist intră sub incidența excluderii din domeniul de aplicare al acestei directive prevăzute de dispoziția menționată, este pertinentă împrejurarea că respectivul consumator nu a avut cunoștință de faptul că această clauză reflectă un act cu putere de lege sau o normă administrativă obligatorie de drept național.
30
Aplicarea acestei excluderi, instituită la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, presupune îndeplinirea a două condiții, și anume ca respectiva clauză contractuală să reflecte un act cu putere de lege sau o normă administrativă și ca această dispoziție să fie obligatorie (a se vedea în acest sens Ordonanța din 14 octombrie 2021, NSV și NM, C‑87/21, nepublicată, EU:C:2021:860, punctul 25 și jurisprudența citată).
31
Astfel, după cum a arătat Comisia în observațiile sale scrise, aplicarea articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 are un caracter obiectiv și nu depinde, așadar, de informațiile furnizate consumatorului de profesionist și nici de cunoașterea de către consumator a dispozițiilor juridice aplicabile.
32
În plus, Curtea a statuat deja, în interpretarea articolului 1 alineatul (2), că excluderea din domeniul de aplicare al acestei directive, prevăzută de dispoziția menționată, este aplicabilă chiar dacă profesionistul nu și‑a îndeplinit obligația de informare și de transparență (a se vedea în acest sens Ordonanța din 14 octombrie 2021, NSV și NM, C‑87/21, nepublicată, EU:C:2021:860, punctul 42).
33
Având în vedere motivele care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că, pentru a stabili dacă o clauză inserată într‑un contract de împrumut încheiat între un consumator și un profesionist intră sub incidența excluderii din domeniul de aplicare al acestei directive prevăzute de dispoziția menționată, nu este pertinentă împrejurarea că respectivul consumator nu a avut cunoștință de faptul că această clauză reflectă un act cu putere de lege sau o normă administrativă obligatorie de drept național.
Cu privire la cheltuielile de judecată
34
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
1)
Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii
trebuie interpretat în sensul că,
pentru a intra sub incidența excluderii din domeniul de aplicare al acestei directive prevăzute de dispoziția menționată, nu este necesar ca clauza inserată într‑un contract de împrumut încheiat între un consumator și un profesionist să citeze literal actul cu putere de lege sau norma administrativă obligatorie de drept național corespunzătoare sau să conțină o trimitere expresă la aceasta, ci este suficient ca ea să fie în esență echivalentă cu dispoziția obligatorie respectivă, cu alte cuvinte să aibă același conținut normativ.
2)
Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13/CEE
trebuie interpretat în sensul că,
pentru a stabili dacă o clauză inserată într‑un contract de împrumut încheiat între un consumator și un profesionist intră sub incidența excluderii din domeniul de aplicare al acestei directive prevăzute de dispoziția menționată, nu este pertinentă împrejurarea că respectivul consumator nu a avut cunoștință de faptul că această clauză reflectă un act cu putere de lege sau o normă administrativă obligatorie de drept național.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: româna.