62025TJ0195
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
11 martie 2026 (
*1
)
„Funcție publică – Funcționari – Anunț pentru ocuparea unui post vacant – Post de director – Respingere a candidaturii – Act care lezează – Admisibilitate – Necompetența emitentului actului – Criterii de eligibilitate – Noțiunea de «funcție de conducere de nivel mediu» – Eroare de drept”
În cauza T‑195/25,
Friedrich Erlbacher, cu domiciliul la Bruxelles (Belgia), reprezentat de L. Levi, avocată,
reclamant,
împotriva
Comisiei Europene, reprezentată de J.‑F. Brakeland și S. Chantre, în calitate de agenți,
pârâtă,
TRIBUNALUL (Camera a cincea),
compus, la deliberări, din domnii J. Svenningsen, președinte, și J. Martín y Pérez de Nanclares (raportor) și doamna M. Stancu, judecători,
grefier: domnul L. Ramette, administrator,
având în vedere faza scrisă a procedurii, în special:
–
excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie prin înscrisul separat, depus la grefa Tribunalului la 2 iunie 2025;
–
observațiile reclamantului cu privire la excepția de inadmisibilitate, depuse la grefa Tribunalului la 20 iunie 2025;
–
decizia din 4 iulie 2025 de unire a excepției de inadmisibilitate cu fondul;
–
măsurile de organizare a procedurii din 7 iulie 2025 și răspunsul Comisiei, depuse la grefa Tribunalului la 18 iulie 2025,
în urma ședinței din 17 decembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin acțiunea întemeiată pe articolul 270 TFUE, reclamantul, domnul Friedrich Erlbacher, solicită anularea deciziei cuprinse în e‑mailul Direcției Generale (DG) „Resurse Umane și Securitate” a Comisiei Europene din 11 iunie 2024 prin care a fost respinsă candidatura sa pentru postul de director (AD 14/AD 15) în cadrul DG „Agricultură și Dezvoltare Rurală” a Comisiei (denumit în continuare „postul în discuție”).
Istoricul litigiului
2
Reclamantul este funcționar al Comisiei de la 1 ianuarie 1996.
3
De la 1 ianuarie 1996 până la 31 octombrie 1998, reclamantul a fost repartizat la DG „Concurență”, iar ulterior a fost detașat în interesul serviciului la Curtea de Justiție a Uniunii Europene până la 30 septembrie 2004. De la 1 octombrie 2004, acesta este repartizat la Serviciul Juridic al Comisiei (denumit în continuare „Serviciul Juridic”). La 1 martie 2014, el a fost numit „consilier juridic” în cadrul acestui serviciu. De atunci, a fost promovat la gradul AD 14. În sfârșit, la 1 noiembrie 2021, acesta a fost numit adjunct al consilierului juridic principal care conduce echipa „Instituții” a Serviciului Juridic.
4
La 14 mai 2024, a fost publicat un anunț pentru ocuparea unui post vacant (gradul AD 14/AD 15) pentru Direcția G „International” a DG „Agricultură și Dezvoltare Rurală” (anunțul COM/2024/1108) (denumit în continuare „anunțul pentru ocuparea unui post vacant”), în temeiul articolului 29 alineatul (1) litera (a) punctele (i) și (iii) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”).
5
În cadrul titlului „Politica de recrutare”, procedura de selecție era descrisă în anunțul respectiv în următorii termeni:
„[…] Candidații invitați la un interviu cu comitetul consultativ de numiri trebuie să asiste, înaintea acestui interviu, la o zi într‑un centru de evaluare condus de consultanți externi, cu excepția cazului în care au fost deja evaluați în cadrul unui centru de evaluare organizat la cererea DG [«Resurse umane și securitate»] pentru un tip de post de același nivel cu cel la care candidează în prezent, în cursul celor doi ani anteriori datei întrevederii cu [comitetul consultativ de numiri] […]”
6
În plus, anunțul pentru ocuparea unui post vacant conținea un hyperlink către o pagină de intranet a Comisiei, intitulată „Conducere: Condiții de eligibilitate”. În ceea ce privește atribuțiile care țin de postul‑tip de director, se arată că sunt eligibili funcționarii titulari având printre altele „gradul AD 14 care ocupă (sau au ocupat) o funcție de conducere de nivel mediu pentru o perioadă de cel puțin [doi] ani” (denumită în continuare „condiția în litigiu”).
7
La 27 mai 2024, reclamantul și‑a prezentat candidatura pentru postul în discuție.
8
Printr‑un e‑mail din 11 iunie 2024, un membru al personalului unității „HR.02 – Executive Staff” din cadrul DG „Resurse Umane și Securitate” a Comisiei l‑a informat pe reclamant cu privire la faptul că, întrucât nu îndeplinea toate condițiile de eligibilitate, în special condiția în litigiu, candidatura sa nu putea fi luată în considerare.
9
Prin e‑mailul din 13 iunie 2024, reclamantul a fost invitat la un interviu cu comitetul de preselecție al DG „Agricultură și Dezvoltare Rurală” pentru procedura de selecție COM/2024/1108, prevăzut pentru 25 iunie 2024.
10
Prin e‑mailul din 14 iunie 2024, un membru al personalului unității „R.5 – People & Organisation” din cadrul DG „Agricultură și Dezvoltare Rurală” l‑a informat pe reclamant că, întrucât candidatura sa nu a fost considerată eligibilă de DG „Resurse Umane și Securitate”, invitația menționată la punctul 9 de mai sus nu mai era valabilă.
11
La 22 august 2024, reclamantul a formulat o reclamație, în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, împotriva e‑mailului din 11 iunie 2024.
12
La 30 octombrie 2024, în cadrul celei de a 2 505‑a reuniuni, la propunerea membrului Comisiei responsabil cu bugetul și cu administrația, în acord cu președinta Comisiei și după consultarea membrului Comisiei responsabil cu agricultura și dezvoltarea rurală, această instituție a decis numirea unei terțe persoane în postul în cauză (denumită în continuare „decizia de numire”).
13
Decizia de numire a făcut obiectul unui comunicat de presă în aceeași zi.
14
La 11 decembrie 2024, reclamantului i s‑a notificat decizia de respingere a reclamației sale (denumită în continuare „decizia de respingere a reclamației”), adoptată de autoritatea împuternicită să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”).
Concluziile părților
15
Reclamantul solicită în esență Tribunalului:
–
anularea e‑mailului din 11 iunie 2024;
–
în măsura în care este necesar, anularea deciziei de respingere a reclamației;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv în ipoteza în care acțiunea ar fi declarată inadmisibilă.
16
Comisia solicită Tribunalului:
–
declararea acțiunii ca inadmisibilă și, în orice caz, ca nefondată;
–
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Cu privire la admisibilitatea acțiunii
17
Comisia contestă admisibilitatea acțiunii în măsura în care e‑mailul din 11 iunie 2024 nu constituie un act care lezează.
18
În primul rând, acțiunea ar fi inadmisibilă, din moment ce e‑mailul din 11 iunie 2024 provine de la un membru al personalului DG „Resurse Umane și Securitate”, iar nu de la AIPN însărcinată cu procedura pentru ocuparea postului în discuție, în temeiul articolului 29 alineatul (1) litera (a) punctele (i) și (iii) din statut, și anume colegiul membrilor Comisiei.
19
În al doilea rând, e‑mailul din 11 iunie 2024 nu ar fi un act care lezează, ci un act intermediar care face parte din procedura de recrutare. Astfel, din anunțul pentru ocuparea unui post vacant și din pagina de intranet a Comisiei la care acesta face trimitere ar reieși că procedura de selecție în cauză este o procedură structurată în mai multe etape între publicarea anunțului pentru ocuparea unui post vacant și decizia de numire de către colegiul membrilor Comisiei. Or, actul care lezează emis de AIPN ar fi decizia de numire.
20
În al treilea rând, e‑mailul din 11 iunie 2024 nu ar fi avut ca efect eliminarea definitivă a reclamantului din procedură sau obligarea AIPN. Astfel, după cum ar reieși din procesul‑verbal din 28 noiembrie 2024 al celei de a 2 505‑a reuniuni a colegiului membrilor Comisiei (denumit în continuare „procesul‑verbal al reuniunii colegiului membrilor Comisiei”), AIPN ar fi fost sesizată cu lista completă a persoanelor care și‑au depus candidatura pentru postul în discuție. Prin urmare, AIPN ar fi luat decizia finală având cunoștință de lista integrală a candidaturilor.
21
Reclamantul contestă argumentele Comisiei.
22
În temeiul articolelor 90 și 91 din statut, admisibilitatea unei acțiuni în anulare în materie de funcție publică este condiționată de existența unui act care lezează.
23
Potrivit jurisprudenței Curții, lezează, în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut, numai actele sau măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură să afecteze direct și imediat interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 2022, Picard/Comisia, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punctul 95 și jurisprudența citată).
24
Pentru a stabili dacă un act produce asemenea efecte, este necesar să se aibă în vedere esența acestui act și să se evalueze aceste efecte în lumina unor criterii obiective, cum este conținutul actului menționat, ținându‑se seama, dacă este cazul, de contextul adoptării sale, precum și de competențele instituției care este autoarea acestuia (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 2022, Picard/Comisia, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punctul 96 și jurisprudența citată).
25
Astfel, capacitatea unui act de a produce în mod direct efecte asupra situației juridice a unei persoane fizice sau juridice nu poate fi apreciată prin prisma simplului fapt că acest act are forma unui e‑mail, în măsura în care aceasta ar echivala cu a face să prevaleze forma actului care face obiectul acțiunii asupra esenței înseși a respectivului act (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 2022, Picard/Comisia, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punctul 97 și jurisprudența citată).
26
Pe de altă parte, atunci când este vorba despre acte sau decizii a căror elaborare se efectuează în mai multe etape, în special la finalul unei proceduri interne, în principiu, nu constituie acte atacabile decât măsurile care stabilesc definitiv poziția instituției la finalul acestei proceduri, cu excluderea măsurilor intermediare al căror obiectiv este de a pregăti decizia finală (Hotărârea din 2 februarie 2022, LU/BEI, T‑536/20, nepublicată, EU:T:2022:40, punctul 38; a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța din 16 noiembrie 2018, OT/Comisia, T‑552/16, nepublicată, EU:T:2018:807, punctul 43 și jurisprudența citată).
27
În sfârșit, în conformitate cu articolele 90 și 91 din statut, numai actele care emană de la AIPN și de la autoritatea abilitată să încheie contractele de muncă pot fi supuse cenzurii Tribunalului de către funcționarii și agenții instituțiilor Uniunii Europene (a se vedea Ordonanța din 16 noiembrie 2018, OT/Comisia, T‑552/16, nepublicată, EU:T:2018:807, punctul 46 și jurisprudența citată).
28
În speță, în cadrul excepției de inadmisibilitate, Comisia arată în esență că numai decizia de numire constituie un act care lezează, în măsura în care emană de la AIPN, respectiv colegiul membrilor Comisiei, care ar fi fost sesizat cu lista completă a persoanelor care și‑au prezentat candidaturile pentru postul în discuție. În schimb, reclamantul apreciază că, înainte de adoptarea acestei decizii, care, de altfel, nu i‑ar fi fost notificată, AIPN a luat în considerare numai candidaturile propuse de Comitetul consultativ de numiri (denumit în continuare „CCN”), cu excluderea candidaturii sale, care a fost respinsă ca fiind neeligibilă înainte de etapa de preselecție, astfel încât e‑mailul din 11 iunie 2024 ar constitui o respingere definitivă a candidaturii sale și, prin urmare, actul care lezează.
29
În această privință, trebuie arătat că modalitățile de organizare a procedurii care conduce la recrutarea funcționarilor cu funcții de conducere superioare sunt prevăzute de documentul sinoptic privind politica referitoare la funcționarii cu funcții superioare de conducere [SEC(2004) 1352/2] din 26 octombrie 2004, aprobat de Comisie (denumit în continuare „documentul sinoptic”). La punctul 5.2, acesta descrie procedura respectivă ca având mai multe etape care, în speță, au fost puse în aplicare prin anunțul pentru ocuparea unui post vacant.
30
Potrivit acestei proceduri, un proiect de anunț pentru ocuparea unui post vacant este pregătit de direcția generală însărcinată cu recrutarea în acord cu raportorul procedurii, iar ulterior acest anunț pentru ocuparea unui post vacant este publicat în urma aprobării sale de către AIPN (prima etapă). În continuare, este întocmită de comitetul de preselecție o listă a candidaților cel mai bine calificați pentru postul în cauză în raport cu criteriile publicate (a doua etapă). Pe baza raportului acestui comitet, CCN identifică candidații cei mai apți să susțină un interviu, apoi își adoptă avizul preliminar (a treia etapă). După ce a participat la interviuri cu candidații selectați, CCN își adoptă avizul și întocmește lista de rezervă însoțită de fișe de evaluare a fiecărui candidat (a patra etapă). Candidații care figurează pe lista de rezervă întocmită de CCN trebuie să susțină interviuri cu unul sau mai mulți membri ai colegiului membrilor Comisiei care numește candidatul selectat pentru postul respectiv (a cincea și ultima etapă).
31
Rezultă că colegiul membrilor Comisiei este AIPN competentă în ceea ce privește numirea funcționarilor cu funcții superioare de conducere și că decizia de numire intervine în urma unei proceduri de selecție care cuprinde mai multe etape în cursul cărora sunt întocmite acte pregătitoare. Astfel, în principiu și în conformitate cu jurisprudența citată la punctele 26 și 27 de mai sus, numai decizia de numire ar constitui actul care îl lezează pe reclamant.
32
Totuși, jurisprudența a admis deja că o decizie adoptată la finalul uneia dintre fazele procedurii de selecție putea constitui un act care lezează persoana interesată, din moment ce avea ca efect privarea acesteia de posibilitatea de a participa la o etapă ulterioară a procedurii menționate și, în consecință, de orice posibilitate de a fi numită în cadrul anunțului pentru ocuparea unui post vacant (a se vedea în acest sens Ordonanța din 22 aprilie 2015, ED/ENISA, F‑105/14, EU:F:2015:33, punctele 31 și 32).
33
Or, în speță, comitetul de preselecție a anulat interviul prevăzut inițial cu reclamantul în urma evaluării condițiilor de eligibilitate efectuate de DG „Resurse Umane și Securitate”. Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 10 de mai sus, trebuia să se considere că invitația la acest interviu nu mai era valabilă, din moment ce DG „Resurse Umane și Securitate” apreciase că reclamantul nu îndeplinea în special condiția în litigiu.
34
Într‑adevăr, trebuie să se constate că, în urma trimiterii e‑mailului din 11 iunie 2024, reclamantul a fost înlăturat de la celelalte etape ale procedurii de selecție, astfel încât acest e‑mail îl lezează.
35
În ședință, Comisia a susținut însă că, deși DG „Resurse Umane și Securitate” efectua o primă analiză a condițiilor de eligibilitate, singura AIPN competentă să adopte o decizie definitivă era colegiul membrilor Comisiei.
36
Potrivit Comisiei, autoritățile care intervin după DG „Resurse Umane și Securitate” ar fi fost în măsură să analizeze condițiile de eligibilitate și ar fi putut să ajungă la o analiză diferită de cea a DG menționate. Cu alte cuvinte, comitetul de preselecție, CCN sau colegiul membrilor Comisiei ar fi avut posibilitatea de a considera candidatura reclamantului ca fiind eligibilă, astfel încât e‑mailul din 11 iunie 2024 nu ar fi un act care lezează.
37
Totuși, în împrejurările specifice ale speței, Tribunalul consideră că referirea la această simplă posibilitate nu poate constitui un argument suficient pentru a înlătura natura de act care lezează a e‑mailului din 11 iunie 2024. Astfel, având în vedere consecințele care s‑au produs efectiv asupra situației reclamantului și informațiile pe care acesta le‑a primit, Comisia trebuie să prezinte indicii care să demonstreze că aceste diferite organisme, care trebuie să intervină în procedura de selecție și cel puțin în procedura de preselecție, au primit efectiv candidatura reclamantului și au analizat condițiile de eligibilitate ale acesteia. În lipsa prezentării unor astfel de indicii, ar trebui să se concluzioneze că DG „Resurse Umane și Securitate” pare să fi luat o poziție definitivă cu privire la respectarea condițiilor de eligibilitate de către reclamant.
38
Or, primo, în ceea ce privește comitetul de preselecție, formularea utilizată în e‑mailul din 14 iunie 2024, menționat la punctul 10 de mai sus, exclude ca acesta să fi efectuat analiza eligibilității candidaturii reclamantului sau chiar indică faptul că se considera ținut de aprecierea realizată de DG „Resurse Umane și Securitate”.
39
Secundo, în ceea ce privește CCN, Tribunalul a solicitat prezentarea documentelor cu numărul de referință PERS (2024) 65/2 și PERS (2024) 65/3 pentru a verifica dacă CCN, iar ulterior colegiul membrilor Comisiei dispuneau, astfel cum susținea Comisia, de lista completă a candidaturilor pentru postul în cauză, condiție indispensabilă pentru examinarea eligibilității lor. În răspuns, Comisia a prezentat trei documente, și anume:
–
nota directorului general al DG „Resurse Umane și Securitate”, transmisă membrului Comisiei responsabil pentru buget și administrație, din 11 iunie 2024 (denumită în continuare „nota din 11 iunie 2024”);
–
avizul prealabil al CCN din 22 august 2024;
–
avizul CCN din 3 octombrie 2024.
40
Din nota din 11 iunie 2024 reiese că, dintre cele șapte candidaturi prezentate, numai cea a reclamantului nu era eligibilă și nu a fost transmisă membrului Comisiei însărcinat cu bugetul și cu administrația, fapt confirmat de aceasta în ședință. Astfel, membrul Comisiei care s‑a aflat la originea propunerii prezentate colegiului membrilor Comisiei (a se vedea punctul 12 de mai sus) nu a primit candidatura reclamantului.
41
În ceea ce privește avizul prealabil al CCN din 22 august 2024, acesta includea în lista candidaturilor eligibile nu numai candidatura reclamantului, ci și pe cea a unei persoane care își retrăsese totuși candidatura înainte de faza de preselecție. Numărul de candidaturi eligibile se ridica astfel la opt în loc de șase. Întrebată în ședință cu privire la această diferență de cifre, Comisia a recunoscut că această incoerență putea conduce la îndoieli, fără a oferi însă mai multe explicații.
42
Astfel, Comisia nu a susținut că această diferență se explica prin împrejurarea că CCN a analizat condițiile de eligibilitate a tuturor candidaturilor și a ajuns la o concluzie diferită de cea a DG „Resurse Umane și Securitate”.
43
În orice caz, trebuie să se constate că Comisia nu a fost în măsură să prezinte elemente concrete care să permită să se confirme că CCN primise într‑adevăr candidatura reclamantului, spre deosebire de membrul Comisiei însărcinat cu bugetul și cu administrația, nici că acesta examinase efectiv eligibilitatea acesteia.
44
În plus, avizul prealabil al CCN din 22 august 2024 nu menționează în mod explicit decât verificarea dosarelor personale ale celor doi candidați care au fost invitați la centrul de evaluare și la un interviu, din care reclamantul nu făcea parte.
45
Prin urmare, înscrisurile prezentate și explicațiile furnizate de Comisie nu permit să se concluzioneze că CCN primise într‑adevăr toate candidaturile, nici, a fortiori, că examinase din nou condițiile de eligibilitate și nici, mai precis, că o evaluase pe cea a reclamantului.
46
Lista prezentată în avizul prealabil al CCN din 22 august 2024 apare, așadar, ca o simplă listă recapitulativă a tuturor numelor candidaților care au candidat, independent de caracterul eligibil al candidaturilor lor, iar adjectivul „eligibil” trebuie înțeles, în lipsa unor explicații convingătoare furnizate de Comisie, ca reprezentând o eroare materială.
47
Prin urmare, Comisia nu a făcut dovada că CCN a examinat candidatura reclamantului și a concluzionat în sensul eligibilității acesteia, contrar concluziei la care a ajuns DG „Resurse Umane și Securitate”, concluzie care fusese, în plus, acceptată fără verificare de către comitetul de preselecție.
48
Această demonstrație era cu atât mai necesară cu cât, pe de o parte, din documentul sinoptic nu reiese că se așteaptă din partea CCN ca acesta să examineze condițiile de eligibilitate a candidaturilor și că, pe de altă parte, întrucât interviul reclamantului cu comitetul de preselecție a fost anulat, era puțin probabil ca CCN să examineze meritele unei candidaturi pentru care îi lipseau elemente de apreciere importante.
49
Tertio, în ceea ce privește colegiul membrilor Comisiei, ținând seama de modul în care s‑a desfășurat procedura de selecție, și anume, mai întâi, netransmiterea candidaturii reclamantului către membrul Comisiei însărcinat cu bugetul și cu administrația, în continuare, acceptarea de către comitetul de preselecție a concluziei DG „Resurse Umane și Securitate” și, în sfârșit, lipsa dovezii că CCN a examinat candidatura reclamantului, există o serie de indicii care permit să se pună la îndoială în mod rezonabil faptul că colegiul membrilor Comisiei a primit candidatura reclamantului și a examinat eligibilitatea acesteia. În plus, astfel cum s‑a constatat la punctul 48 de mai sus în ceea ce privește CCN, pe de o parte, din documentul sinoptic nu reiese că colegiul membrilor Comisiei ar fi determinat să verifice condițiile de eligibilitate a candidaturilor și, pe de altă parte, întrucât nici comitetul de preselecție, nici CCN nu au efectuat un interviu cu reclamantul, era puțin probabil ca respectivul colegiu să examineze meritele candidaturii reclamantului, pentru care îi lipseau elemente de apreciere importante.
50
Or, trebuie să se constate că Comisia nu a prezentat niciun element de probă prin care să se urmărească să demonstreze contrariul, cu excepția procesului‑verbal al reuniunii colegiului membrilor săi.
51
Totuși, faptul că în procesul‑verbal al reuniunii colegiului membrilor Comisiei se menționează că acesta din urmă a primit lista candidaturilor nu este suficient pentru a demonstra că a primit efectiv candidatura reclamantului și i‑a examinat eligibilitatea. Astfel, transmiterea unei liste nu este în mod necesar sinonimă cu transmiterea efectivă a candidaturilor, după cum atestă nota din 11 iunie 2024, care a întocmit lista candidaturilor, dar care transmitea membrului Comisiei însărcinat cu bugetul și cu administrația numai candidaturile eligibile.
52
Pe de altă parte, trebuie arătat că e‑mailul din 11 iunie 2024 i‑a fost notificat reclamantului în aceeași zi, la ora 16.56, respectiv la aproximativ o oră după semnarea electronică de la ora 15.49 a notei din 11 iunie 2024, ceea ce confirmă intenția de a‑l informa pe reclamant cu privire la decizia adoptată în privința sa și transmisă aproape concomitent membrului competent al Comisiei.
53
În împrejurările speței, trebuie, prin urmare, să se considere că, având drept consecință excluderea candidaturii reclamantului înainte de etapa preselecției, e‑mailul din 11 iunie 2024 a marcat sfârșitul procedurii de selecție pentru acesta și constituie astfel o respingere definitivă a candidaturii sale și, prin urmare, actul care lezează (denumit în continuare „decizia atacată”), astfel încât acțiunea sa este admisibilă.
Cu privire la obiectul acțiunii
54
Prin intermediul celui de al treilea capăt de cerere, reclamantul solicită Tribunalului anularea, în măsura în care este necesar, a deciziei de respingere a reclamației.
55
Întrucât decizia de respingere a reclamației este lipsită de conținut autonom, deoarece nu face decât să confirme decizia atacată, este necesar să se considere că concluziile în anulare urmăresc numai anularea deciziei atacate, a cărei legalitate va fi apreciată ținând seama de motivarea care figurează în această decizie de respingere a reclamației (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 ianuarie 1989, Vainker/Parlamentul, 293/87, EU:C:1989:8, punctul 8, și Hotărârea din 6 iulie 2022, MZ/Comisia, T‑631/20, EU:T:2022:426, punctul 21).
Cu privire la fond
56
În susținerea acțiunii formulate, reclamantul invocă două motive, întemeiate, primul, pe o eroare vădită de apreciere, iar al doilea pe o excepție de nelegalitate a anunțului pentru ocuparea unui post vacant și a normelor la care se referă acest anunț.
57
Pe de altă parte, reclamantul a invocat, în observațiile sale cu privire la excepția de inadmisibilitate, un motiv nou, întemeiat pe necompetența autorului actului.
Cu privire la motivul nou, întemeiat pe necompetența autorului actului
58
În observațiile sale cu privire la excepția de inadmisibilitate, reclamantul a arătat că, în cazul în care Tribunalul ar trebui să considere, asemenea Comisiei, că persoana care i‑a notificat decizia atacată nu era abilitată să o facă, acesta intenționa să invoce un motiv de anulare nou, întemeiat pe necompetența autorului actului.
59
În ședință, Comisia a susținut că, în cazul în care Tribunalul ar considera că e‑mailul din 11 iunie 2024 era actul care lezează, ar trebui să se constate că autoritatea care l‑a adoptat nu era competentă.
60
În această privință, trebuie amintit că necompetența autorului unui act cauzator de prejudiciu constituie un motiv de ordine publică pe care instanța Uniunii trebuie să îl examineze, dacă este necesar din oficiu (a se vedea Hotărârea din 8 iulie 2010, Comisia/Putterie‑De‑Beukelaer, T‑160/08 P, EU:T:2010:294, punctul 61 și jurisprudența citată) și că acesta poate fi invocat în orice stadiu al procedurii (a se vedea Hotărârea din 26 iunie 2024, Paraskevaidis/Consiliul și Comisia, T‑698/21, EU:T:2024:425, punctul 36 și jurisprudența citată).
61
În speță, decizia atacată a fost adoptată de un membru al personalului unității „HR.02 – Executive Staff” din cadrul DG „Resurse Umane și Securitate”. Or, astfel cum s‑a menționat la punctul 31 de mai sus, colegiul membrilor Comisiei este AIPN competentă în legătură cu numirea funcționarilor cu funcții superioare de conducere.
62
Desigur, din analiza admisibilității acțiunii rezultă că, în fapt, comitetul de preselecție, CCN și colegiul membrilor Comisiei nu au analizat condițiile de eligibilitate a candidaturilor și că această sarcină a fost încredințată DG „Resurse Umane și Securitate”.
63
În plus, astfel cum s‑a concluzionat la punctul 53 de mai sus, decizia atacată a marcat sfârșitul procedurii de selecție pentru reclamant.
64
Astfel, colegiul membrilor Comisiei ar putea părea să fi delegat DG „Resurse Umane și Securitate” competențele sale în ceea ce privește examinarea condițiilor de eligibilitate a candidaturilor și respingerea candidaturilor menționate în acest stadiu al procedurii de selecție.
65
Totuși, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, delegarea de competențe nu se prezumă și că, chiar dacă este abilitată să își delege competențele, autoritatea de delegare trebuie să adopte o decizie explicită de transfer al acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 1958, Meroni/Înalta Autoritate, 9/56, EU:C:1958:7, p. 42-44, 46 și 47), iar delegarea nu poate privi decât competențe de executare, definite în mod precis (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 mai 2005, Tralli/BCE, C‑301/02 P, EU:C:2005:306, punctul 43).
66
Or, trebuie să se constate că această situație nu se regăsește în prezenta cauză.
67
Pe de altă parte, este necesar să se arate că prezenta cauză se distinge de cea în care s‑a pronunțat Ordonanța din 22 aprilie 2015, ED/ENISA (F‑105/14, EU:F:2015:33, punctul 31), menționată la punctul 32 de mai sus. Astfel, în această din urmă cauză, actul care lezează fusese adoptat de autoritatea competentă, întrucât acesta conținea poziția autorității abilitate să încheie contractele de muncă în ceea ce privește respingerea, în stadiul primei etape a procedurii de selecție, a candidaturii reclamantului, după o evaluare detaliată a acesteia de către comitetul de selecție.
68
În aceste condiții, este necesar să se constate că decizia atacată a fost adoptată de o autoritate necompetentă, astfel încât se impune anularea sa.
69
Totuși, o bună administrare a justiției impune, pentru a stabili cadrul juridic corect în care Comisia va trebui să ia măsurile necesare pentru executarea prezentei hotărâri, în conformitate cu articolul 266 TFUE, să se examineze și primul motiv invocat de reclamant.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere și pe o eroare de drept
70
Reclamantul consideră că AIPN a săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că nu a respectat anunțul pentru ocuparea unui post vacant și normele la care acesta se referă. Astfel, AIPN ar fi trebuit să le interpreteze pe acestea din urmă în sensul că condiția în litigiu nu se aplica într‑un caz precum al său. Un asemenea motiv trebuie considerat ca fiind întemeiat și pe o eroare de drept.
71
În această privință, pe de o parte, reclamantul arată că Decizia C(2016) 3288 final a Comisiei din 15 iunie 2016 privind personalul cu funcții de conducere de nivel mediu (denumită în continuare „decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu”), care stabilește criteriile ce permit să se considere că o funcție este o „funcție de conducere de nivel mediu”, nu se aplică consilierilor, astfel cum rezultă din articolul 2 alineatul (3) din această decizie.
72
Pe de altă parte, reclamantul subliniază că Decizia C(2016) 3214 final a Comisiei din 7 iunie 2016 privind funcția de consilier (denumită în continuare „decizia privind consilierii”) exclude din domeniul său de aplicare, în conformitate cu articolul 1 din aceasta, consilierii juridici ai Serviciului Juridic.
73
Reclamantul deduce de aici două scenarii diferite.
74
Potrivit primului scenariu, ar trebui să se considere că, întrucât decizia privind consilierii nu se aplică consilierilor juridici din cadrul Serviciului Juridic, decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu li se aplică acestora din urmă. Or, într‑un astfel de caz, consilierii juridici ar trebui, ținând seama de structura specială a Serviciului Juridic, să fie considerați șefi de unitate.
75
Din moment ce AIPN nu l‑ar fi tratat pe reclamant, care este consilier juridic în cadrul Serviciului Juridic, ca pe un șef de unitate, decizia atacată ar trebui anulată pentru nerespectarea deciziei privind funcțiile de conducere de nivel mediu.
76
Potrivit celui de al doilea scenariu, consilierii juridici ai Serviciului Juridic ar fi excluși atât din domeniul de aplicare al deciziei privind funcțiile de conducere de nivel mediu, cât și din cel al deciziei privind consilierii. Aceasta ar însemna că funcția de consilier juridic al Serviciului Juridic nu ar fi guvernată de niciun text specific, nici în ceea ce privește rolul său, nici în ceea ce privește posibilitatea de a participa la proceduri de selecție pentru posturile de conducere de nivel superior.
77
Într‑un asemenea caz, decizia atacată nu ar fi putut fi adoptată în temeiul deciziei privind funcțiile de conducere de nivel mediu și ar fi fost necesar ca AIPN să aprecieze in concreto dacă reclamantul avea competențele și experiența de conducere necesare pentru postul în cauză.
78
În consecință, AIPN ar fi încălcat anunțul pentru ocuparea unui post vacant și normele la care se referă, întrucât a aplicat reclamantului în mod automat condiția în litigiu, fără a verifica dacă competențele și experiențele sale puteau fi considerate echivalente cu cele prevăzute pentru funcțiile de conducere de nivel mediu.
79
Comisia contestă argumentația reclamantului. În special, aceasta susține că consilierii juridici ai Serviciului Juridic sunt excluși de la decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu nu „în măsura în care” aceștia nu exercită funcții de conducere, ci „pentru că” nu exercită astfel de funcții. Această interpretare a articolului 2 alineatul (3) din decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu ar fi confirmată de versiunea în limba engleză a acestei decizii, care utilizează termenul „as”, și de versiunea germană, care utilizează termenul „da”.
80
Potrivit unei jurisprudențe constante, funcția unui anunț pentru ocuparea unui post vacant este, pe de o parte, de a informa persoanele interesate într‑un mod cât mai exact posibil cu privire la natura condițiilor necesare pentru ocuparea postului care urmează să fie ocupat pentru a le da posibilitatea să aprecieze dacă este necesar să își depună candidatura și, pe de altă parte, de a stabili cadrul legal în raport cu care va fi efectuată analiza comparativă a meritelor candidaților. Această a doua funcție presupune să fie enunțate cerințe suficient de precise pentru a permite efectuarea examinării comparative menționate și justificarea alegerii efectuate (a se vedea Hotărârea din 1 iunie 2022, OG/AED, T‑632/20, nepublicată, EU:T:2022:308, punctul 51 și jurisprudența citată). Potrivit jurisprudenței, atât condițiile generale indicate în rezumatul anunțurilor pentru ocuparea unui post vacant, cât și condițiile specifice indicate în legătură cu postul în cauză constituie condițiile necesare în temeiul anunțului pentru ocuparea unui post vacant (Hotărârea din 7 februarie 2019, Duym/Consiliul, T‑549/17, nepublicată, EU:T:2019:72, punctul 60).
81
De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante, exercitarea largii puteri de apreciere de care dispune AIPN în materie de numire presupune o examinare atentă a dosarelor de candidatură și o respectare conștiincioasă a cerințelor enunțate în anunțul pentru ocuparea unui post vacant, astfel încât aceasta este obligată să respingă orice candidat care nu îndeplinește aceste cerințe. Anunțul pentru ocuparea unui post vacant constituie, astfel, un cadru legal pe care AIPN și‑l impune ea însăși și pe care trebuie să îl respecte cu strictețe (Hotărârea din 18 martie 1993, Parlamentul/Frederiksen, C‑35/92 P, EU:C:1993:104, punctele 15 și 16, Hotărârea din 12 mai 1998, Wenk/Comisia, T‑159/96, EU:T:1998:86, punctul 63, și Hotărârea din 9 iulie 2019, VY/Comisia, T‑253/18, nepublicată, EU:T:2019:488, punctul 20).
82
În speță, trebuie arătat că, astfel cum s‑a semnalat în esență la punctul 6 de mai sus, anunțul pentru ocuparea unui post vacant cuprindea o rubrică referitoare la criteriile de eligibilitate care conținea un hyperlink ce făcea trimitere la o pagină de intranet a Comisiei, intitulată „Conducere: Condiții de eligibilitate”.
83
Condiția în litigiu, astfel cum a fost amintită la punctul 6 de mai sus, este expusă în mod clar în cadrul acestuia, și anume că sunt eligibili funcționarii titulari, printre altele „având gradul AD 14 care ocupă (sau au ocupat) o funcție de conducere de nivel mediu pentru o perioadă de cel puțin [doi] ani”.
84
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, deși reclamantul contestă faptul că candidatura sa a fost apreciată în lumina condiției în litigiu, acesta reproșează, în realitate, AIPN că nu a luat în considerare statutul său special de consilier juridic, nici competențele și experiența sa în materie de conducere pentru a aprecia dacă îndeplinea condiția în litigiu.
85
În orice caz, întrucât condiția în litigiu face parte din cadrul legal în care se înscrie anunțul pentru ocuparea unui post vacant, aceasta se aplica reclamantului, în măsura în care el și‑a depus candidatura pentru postul în discuție.
86
În speță, este necesar să se arate că, în decizia de respingere a reclamației, AIPN a considerat, mai întâi, că responsabilitățile exercitate de reclamant, în calitatea sa de adjunct al șefului de echipă, nu pot fi considerate echivalentul unei gestiuni permanente și continue a unei echipe în sensul deciziei privind funcțiile de conducere de nivel mediu și, în continuare, că decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu excludea aplicarea sa în cazul consilierilor juridici. În sfârșit, aceasta a considerat că, în pofida vastei experiențe profesionale a reclamantului în cadrul Comisiei, el nu dobândise experiența de conducere necesară pentru a putea fi eligibil pentru postul în discuție.
87
Cu titlu principal, reclamantul susține că consilierii juridici ai Serviciului Juridic trebuie tratați ca șefi de unitate, în măsura în care nu sunt excluși din decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu. În subsidiar, în cazul în care s‑ar considera că consilierii juridici ai Serviciului Juridic sunt excluși din decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu, ar exista un vid juridic în ceea ce îi privește, întrucât aceștia sunt de asemenea excluși din decizia privind consilierii. Într‑un asemenea caz, AIPN ar fi trebuit să aprecieze in concreto dacă reclamantul avea competențele și experiența de conducere necesare pentru postul în discuție.
88
În ceea ce privește problema dacă consilierii juridici ai Serviciului Juridic intră în domeniul de aplicare al deciziei privind funcțiile de conducere de nivel mediu, pe de o parte, trebuie să se observe că articolul 1 al doilea paragraf din decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu prevede că „[d]ecizia menționată se aplică tuturor departamentelor Comisiei, precum și departamentelor aflate în subordinea sa administrativă”. Prin urmare, aceasta se aplică Serviciului Juridic.
89
Pe de altă parte, din articolul 2 alineatul (3) din decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu reiese că, „[î]n măsura în care nu exercită funcții de conducere, consilierii sunt excluși din [respectiva] decizie”.
90
În această privință, reclamantul susține în esență, pe de o parte, că prin „consilieri” ar trebui să se înțeleagă consilierii vizați de decizia privind consilierii, ceea ce ar exclude consilierii juridici din cadrul Serviciului Juridic. Pe de altă parte, ar fi excluși numai consilierii care nu ar exercita funcții de conducere.
91
Comisia nu se pronunță cu privire la relevanța deciziei privind consilierii pentru a înțelege noțiunea de „consilier” în sensul articolului 2 alineatul (3) din Decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu. Totuși, aceasta susține că consilierii juridici se încadrează în postul‑tip„consilier sau echivalent” și că atât consilierii, cât și consilierii juridici nu exercită funcții de conducere, astfel încât sunt excluși de la decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu. În plus, aceasta deduce din diferite texte și din jurisprudență că era clar pentru colegiul membrilor Comisiei că un consilier juridic al serviciului juridic nu era echivalent cu un șef de unitate. Această constatare, la care trebuie să se adauge numărul redus de consilieri juridici, explică, potrivit Comisiei, faptul că aceștia nu sunt menționați în decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu.
92
Conform unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul în care se înscrie și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte. Geneza unei dispoziții de drept al Uniunii poate de asemenea să ofere elemente importante pentru interpretarea acesteia (Hotărârea din 2 septembrie 2021, CRCAM, C‑337/20, EU:C:2021:671, punctul 31; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2021, AM/BEI, T‑134/19, EU:T:2021:119, punctul 60).
93
Trebuie să se constate, mai întâi, că articolul 2 alineatul (3) din decizia privind conducerea intermediară exclude „consilierii” din domeniul de aplicare al deciziei menționate, iar nu „consilierii sau echivalenții”, care constituie totuși denumirea acestui post‑tip, astfel cum reiese din anexa I la statut și din articolul 30 din anexa XIII la statut, ci și din anexa la Decizia C(2013) 8979 final a Comisiei din 16 decembrie 2013 privind posturile‑tip și titlurile posturilor.
94
În continuare, este, desigur, adevărat că articolul 2 alineatul (3) din decizia privind funcțiile medii de conducere nu face referire în mod explicit la decizia privind consilierii pentru a defini această noțiune. Totuși, contextul adoptării acestor două decizii, precum și obiectivul urmărit de decizia privind consilierii permit să se considere că, prin „consilieri”, articolul 2 alineatul (3) din decizia privind funcțiile medii de conducere intenționa să se refere la consilieri, astfel cum sunt vizați de decizia privind consilierii.
95
În această privință, pe de o parte, în ceea ce privește contextul adoptării deciziei privind funcțiile medii de conducere și a deciziei privind consilierii, trebuie amintit că acestea au fost adoptate la interval de o săptămână, și anume la 7 iunie 2016 pentru decizia privind consilierii și la 15 iunie 2016 pentru decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu, că ambele se înscriu în strategia globală a Comisiei de gestionare a talentelor [a se vedea considerentul (1) al deciziei privind funcțiile de conducere de nivel mediu și considerentul (2) al deciziei privind consilierii] și că acestea urmăreau să țină seama de statutul revizuit, care a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2014 [considerentul (8) al deciziei privind funcțiile de conducere de nivel mediu și considerentul (1) al deciziei privind consilierii].
96
Prin urmare, decizia privind consilierii și decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu constituie un set comun de norme adoptate de Comisie pentru gestionarea personalului său. Această constatare este confirmată de punctul 2 din Orientările de punere în aplicare a Comunicării către Comisie C(2017) 5231 din 31 iulie 2017 privind organigramele direcțiilor generale și serviciilor Comisiei, care precizează că orientările furnizate cu privire la rolul și poziționarea funcțiilor de conducere și de consiliere trebuie citite împreună cu dispozițiile deciziilor privind funcțiile de conducere de nivel mediu și consilierii.
97
Pe de altă parte, în ceea ce privește obiectivul urmărit de decizia privind consilierii, este necesar să se arate că reiese în mod explicit din considerentul (2) al acesteia că Comisia intenționa „să stabilească o distincție mai clară între cariera personalului cu funcții de conducere de nivel mediu și cea a experților”.
98
Acest obiectiv este de altfel amintit la punctul 3.3 din Comunicarea către Comisie C(2017) 5231 final din 31 iulie 2017 privind organigramele direcțiilor generale și serviciilor Comisiei. Astfel, din acesta reiese că decizia privind consilierii „a modernizat politica referitoare la consilieri în cadrul strategiei sale globale de gestionare a talentelor, distingând în mod clar carierele de șef de unitate de cele de consilier”.
99
Din contextul adoptării deciziei privind funcțiile de conducere de nivel mediu, inclusiv din obiectivul urmărit de decizia privind consilierii, rezultă că articolul 2 alineatul (3) din decizia privind conducerea intermediară intenționa să facă referire la consilieri, astfel cum sunt vizați de decizia privind consilierii.
100
Împrejurarea, invocată de Comisie, că ar fi fost clar pentru colegiul membrilor săi că postul de consilier juridic nu era echivalent cu cel de șef de unitate, precum și faptul că consilierii juridici din cadrul Serviciului Juridic erau puțin numeroși nu pot, contrar celor susținute de aceasta, să explice faptul că consilierii juridici nu au fost menționați în mod explicit în decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu.
101
Astfel, pe de o parte, reiese atât din Decizia C(2013) 8979 final a Comisiei din 16 decembrie 2013 privind posturile‑tip și titlurile posturilor, cât și din Hotărârea din 16 iulie 2015, EJ ș.a./Comisia (F‑112/14, EU:F:2015:90, punctele 42 și 63), menționate de Comisie în susținerea acestei argumentații, că noțiunea de „consilier” se limitează la un anumit tip de post și că există o rubrică mai largă denumită „Consilier sau echivalent” în care sunt incluse mai multe tipuri de posturi, printre care cel de consilier juridic al Serviciului Juridic.
102
Pe de altă parte, deși au fost puțin numeroși, specificitatea consilierilor juridici ai Serviciului Juridic era bine cunoscută, întrucât aceștia au fost excluși în mod explicit din decizia privind consilierii, potrivit articolului 1 din aceasta din urmă.
103
Astfel, la momentul adoptării deciziei privind funcțiile de conducere de nivel mediu, colegiul membrilor Comisiei cunoștea sau nu putea să nu cunoască faptul că noțiunea de „consilier” nu includea consilierii juridici ai Serviciului Juridic și că ar fi trebuit să se refere la noțiunea de „consilier sau echivalent” pentru ca aceștia să fie vizați de excluderea prevăzută la articolul 2 alineatul (3) din decizia menționată.
104
Totuși, contrar a ceea ce deduce de aici reclamantul, aceasta nu înseamnă că, în mod automat, consilierii juridici ai Serviciului Juridic trebuie tratați ca șefi de unitate.
105
Astfel, funcțiile care sunt considerate, în principiu, ca fiind funcții de conducere de nivel mediu sunt enumerate la articolul 2 alineatul (1) din decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu. Este vorba despre funcțiile de șef de unitate și de departament, dar și de șef de reprezentanță în statele membre și de șef de grup operativ. Astfel, funcțiile de consilieri juridici nu sunt menționate în articolul respectiv.
106
Din moment ce nu se încadrează în una dintre categoriile identificate la articolul 2 alineatul (1) din decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu, consilierii juridici din cadrul Serviciului Juridic trebuie să îndeplinească cele două condiții prevăzute de această dispoziție pentru a fi considerați ca îndeplinind funcții de conducere de nivel mediu.
107
Împrejurarea, invocată de reclamant, că consilierii juridici ai Serviciului Juridic sunt supuși unei proceduri de selecție similare celei a șefilor de unitate, aspect care este de altfel contestat de Comisie, nu poate repune în discuție această concluzie. Astfel, potrivit jurisprudenței, simplul fapt de a fi fost numiți „consilieri juridici” în urma unei proceduri de selecție desfășurate în temeiul articolului 4 și al articolului 29 alineatul (1) litera (a) din statut și în conformitate cu decizia privind conducerea de nivel mediu nu implică faptul că aceștia au exercitat efectiv funcții de conducere, de nivel mediu sau superior (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 16 iulie 2015, EJ ș.a./Comisia, F‑112/14, EU:F:2015:90, punctele 20, 68 și 74).
108
În sfârșit, astfel cum a recunoscut Comisia atât în memoriul în apărare, cât și în ședință, ceea ce este important este să se verifice dacă, într‑adevăr, membrul personalului Comisiei exercită funcții de conducere de nivel mediu în sensul articolului 2 alineatul (1) din decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu.
109
Astfel, pe de o parte, trebuie arătat că articolul 2 alineatul (1) din decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu indică faptul că „[s]e încadrează în categoria personalului cu funcții de conducere de nivel mediu orice persoană care îndeplinește în același timp aceste două criterii” și, prin urmare, nu numai categoriile identificate în continuare, amintite la punctul 105 de mai sus.
110
Pe de altă parte, la punctul 3.1 din Comunicarea către Comisie C(2017) 5231 final din 31 iulie 2017 privind organigramele direcțiilor generale și serviciilor Comisiei, se preconizează că, în cazuri excepționale, o funcție de conducere poate exista în afara unei direcții generale, a unei direcții sau a unei unități.
111
În aceste condiții, nimic nu se opune, în principiu, ca o persoană precum reclamantul să încerce să demonstreze că îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) din decizia privind conducerea intermediară.
112
Prin urmare, considerând că consilierii juridici ai Serviciului Juridic erau excluși de la decizia privind funcțiile de conducere de nivel mediu, la fel ca consilierii vizați de decizia privind consilierii, AIPN a săvârșit o eroare de drept.
113
Întrucât decizia atacată a fost adoptată de o autoritate necompetentă, astfel cum s‑a constatat la punctul 68 de mai sus, nu este necesar, în schimb, să se examineze dacă AIPN a verificat, in concreto, dacă reclamantul exercitase funcții de conducere de nivel mediu și dacă a săvârșit, în cadrul acestei analize, o eroare vădită de apreciere.
114
Având în vedere toate cele de mai sus, prezenta acțiune trebuie admisă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
115
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
116
În speță, întrucât Comisia căzut în pretenții, se impune obligarea sa la suportarea propriilor cheltuieli de judecată și a celor efectuate de reclamant, conform concluziilor acestuia.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:
1)
Anulează decizia cuprinsă în e‑mailul Direcției Generale (DG) „Resurse Umane și Securitate” a Comisiei Europene din 11 iunie 2024 prin care a fost respinsă candidatura domnului Friedrich Erlbacher la postul de director (AD 14/AD 15) al DG „Agricultură și Dezvoltare Rurală” din cadrul Comisiei.
2)
Obligă Comisia la plata cheltuielilor de judecată.
Svenningsen
Martín y Pérez de Nanclares
Stancu
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 11 martie 2026.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.