62024TC0643
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JOSÉ MARTÍN Y PÉREZ DE NANCLARES
prezentate la 3 decembrie 2025 (
1
)
Cauza T‑643/24
Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Credidam)
împotriva
Cristian General Serv SRL
[cerere de decizie preliminară formulată de Curtea de Apel București (România)]
„Trimitere preliminară – Fiscalitate – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – Articolul 2 alineatul (1) litera (c), articolul 24 alineatul (1) și articolul 25 din Directiva 2006/112/CE – Noțiunea de «prestări de servicii efectuate cu titlu oneros» – Gestiune colectivă a drepturilor de autor – Remunerație pentru comunicarea publică de opere muzicale protejate – Suprataxă aplicată în lipsa unei licențe – Articolul 73 din Directiva 2006/112 – Bază de impozitare – Noțiunea de «contrapartidă»”
I. Introducere
1.
Prețul corect al unei vânzări rezultă dintr‑o estimare comună a oamenilor, avea obiceiul să predea la Salamanca Francisco de Vitoria (
2
). Nu excludem posibilitatea ca această concepție a filosofiei economice să fi animat Curtea de Apel București (România) atunci când a decis să ne sesizeze pentru a stabili, in fine, baza de impozitare a taxei pe valoarea adăugată (TVA) în prezența unei norme care conduce la triplarea prețului unei prestații.
2.
Mai precis, prezenta trimitere preliminară ridică două probleme referitoare la interpretarea Directivei 2006/112/CE (
3
), care se înscriu într‑un cadru jurisprudențial deja consacrat.
3.
Pe de o parte, ne revine sarcina de a verifica existența unei „prestări de servicii efectuate cu titlu oneros”, și anume în esență un schimb reciproc de prestații, atunci când un utilizator care a efectuat comunicarea publică a operelor muzicale protejate fără să fi obținut în prealabil o licență este obligat să plătească ex lege o remunerație pentru această comunicare. Răspunsul nostru va stabili dacă considerațiile expuse în Hotărârea din 21 ianuarie 2021, UCMR‑ADA (C‑501/19, denumită în continuare Hotărârea UCMR, EU:C:2021:50), din care rezultă că acordarea de licențe care autorizează astfel de comunicări în schimbul plății unei remunerații constituie efectiv o operațiune supusă TVA‑ului, se aplică mutatis mutandis în lipsa unei licențe.
4.
Pe de altă parte, prezenta cauză ne oferă ocazia de a preciza limitele noțiunii de „contrapartidă”, într‑un caz în care o parte a remunerației prezintă trăsături punitive sau compensatorii. Astfel, utilizatorul care nu a obținut o licență este obligat să plătească triplul valorii de bază a remunerației. Presupunând că ne aflăm efectiv în prezența unei „prestări de servicii efectuate cu titlu oneros”, va trebui să se stabilească dacă TVA‑ul este datorat pentru suma majorată sau doar pentru cuantumul de bază al acestei remunerații. În acest sens, vom propune să se examineze criteriile care permit să se stabilească dacă legătura dintre suprataxă și serviciul furnizat este suficient de directă pentru a concluziona în sensul unui raport sinalagmatic.
II. Cadru juridic
A.
Dreptul Uniunii
5.
În temeiul articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112, este supusă TVA‑ului „prestarea de servicii efectuată cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare”.
6.
Potrivit articolului 24 alineatul (1) din această directivă, „«[p]restare de servicii» înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri”.
7.
Articolul 25 din directiva menționată prevede:
„O prestare de servicii poate consta, între altele, în una dintre următoarele operațiuni:
(a)
cesiunea de bunuri necorporale […];
(b)
obligația […] de a tolera o acțiune sau o situație;
(c)
prestarea de servicii […] potrivit legii.”
8.
Articolul 73 din aceeași directivă prevede că, „[p]entru […] prestarea de servicii, altele decât cele prevăzute la articolele 74-77, baza de impozitare include toate elementele care reprezintă contrapartida obținută sau care urmează să fie obținută de către […] prestator, în schimbul livrării sau al prestării […] de la client […]”.
B.
Dreptul român
9.
Legea nr. 227 din 8 septembrie 2015 privind Codul fiscal (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 688 din 10 septembrie 2015), în versiunea aplicabilă litigiului principal, cuprinde la articolele 268 și 271 dispoziții de transpunere a articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112, precum și a articolelor 24 și 25 din această directivă.
10.
În temeiul articolului 286 alineatul (4) litera b) din legea respectivă, „[b]aza de impozitare nu cuprinde […] penalizările și orice alte sume solicitate pentru neîndeplinirea […] obligațiilor contractuale, dacă sunt percepute peste prețurile și/sau tarifele negociate”.
11.
Legea nr. 8 din 14 martie 1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (denumită în continuare „Legea nr. 8/1996”) (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 60 din 26 martie 1996), în versiunea aplicabilă litigiului principal, stabilește la articolele 98 și 121 anumite drepturi și obligații ale titularilor drepturilor de autor sau ai drepturilor conexe. Din acestea rezultă în special că titularii respectivi dispun de un drept exclusiv de a interzice radiodifuzarea sau comunicarea publică a operei lor, cu excepția cazului în care aceasta a fost deja fixată sau radiodifuzată.
12.
Aceste dispoziții prevăd în plus o remunerație pentru utilizarea operelor protejate, care este colectată de un organism de gestiune colectivă a drepturilor de autor, precum și modalitățile care permit stabilirea metodologiei aplicabile determinării cuantumului acestei remunerații.
13.
În speță, Decizia nr. 120/2016 a Oficiului Român pentru Drepturile de Autor, publicată în Monitorul Oficial al României, este cea care prevede metodologia aplicabilă. Din aceasta reiese că cuantumul remunerației ține seama de criterii precum suprafața spațiului unde se realizează comunicarea publică, numărul de camere ale unității de cazare, localizarea sa și tipul de spațiu.
14.
Această sumă trebuie plătită organismului de gestiune colectivă a drepturilor de autor în cauză, pe baza unei licențe neexclusive pentru utilizarea operelor protejate. În conformitate cu punctul 3.12 din metodologia amintită, în cazul în care o astfel de utilizare se face fără obținerea în prealabil a unei licențe, suma datorată se triplează.
III. Situația de fapt aflată la originea litigiului și cererea de decizie preliminară
15.
Litigiul principal se desfășoară între Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (denumit în continuare „Credidam”), care este un organism de gestiune colectivă a drepturilor de autor, pe de o parte, și Cristian General Serv SRL, o societate cu sediul în România, pe de altă parte, în legătură cu remunerația care ar fi datorată de aceasta din urmă pentru difuzarea unor opere muzicale protejate.
16.
Societatea menționată difuza astfel de opere într‑o unitate de cazare, fără ca Credidam să îi fi acordat în prealabil licența necesară. În temeiul reglementării române, în această ipoteză, cuantumul remunerației ar trebui să fie triplat.
17.
Instanța de trimitere, sesizată în apel, arată că Credidam a solicitat includerea TVA‑ului în sumele solicitate, în timp ce, potrivit pârâtei din litigiul principal, această taxă nu este datorată (
4
).
18.
Ținând seama de jurisprudența Curții (
5
), instanța de trimitere consideră că este necesar să se verifice dacă titularii drepturilor de autor realizează o operațiune care trebuie calificată drept „prestare de servicii efectuată cu titlu oneros” supusă TVA‑ului atunci când o persoană face o comunicare publică a operelor protejate fără să fi obținut licența necesară de la Credidam. Dacă este cazul, pentru a calcula TVA‑ul datorat, ar trebui să se stabilească dacă contrapartida pentru această prestație cuprinde doar cuantumul de bază al remunerației sau dacă TVA‑ul trebuie calculat în funcție de cuantumul triplat care ar fi datorat în lipsa unei licențe.
19.
În aceste condiții, Curtea de Apel București a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze, în cadrul procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE, următoarele întrebări preliminare:
„1)
În interpretarea prevederilor articolului 2 alineatul (1) litera (c), articolului 24 alineatul (1) și articolului 25 litera (a) din Directiva [2006/112], titularii de drepturi conexe realizează o prestare de servicii cu titlu oneros atunci când utilizatorul face comunicarea publică a operelor protejate în lipsa unei licențe în acest sens?
2)
Răspunsul la prima întrebare depinde de împrejurarea că, potrivit dreptului intern, titularul unui astfel de drept conex nu are posibilitatea de a se opune utilizărilor, având dreptul doar la remunerația unică echitabilă, sau de modul de calcul utilizat în determinarea sumelor cuvenite?”
IV. Procedura în fața Curții și a Tribunalului
20.
Prezenta cerere de decizie preliminară a fost depusă la grefa Curții la 22 noiembrie 2024. În temeiul articolului 50b din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, această cerere a fost transmisă Tribunalului, care a decis să se pronunțe fără organizarea unei ședințe de audiere a pledoariilor.
21.
Credidam, guvernul român, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
V. Apreciere juridică
A.
Observații introductive
22.
Particularitatea prezentei cauze constă în faptul că întrebările instanței de trimitere privesc problematici care se înscriu în prelungirea directă a celor analizate în Hotărârea UCMR (
6
).
23.
Cauza aflată la originea acestei hotărâri – care a fost pronunțată pe baza unei trimiteri de la Înalta Curte de Casație și Justiție (România) – privește, în principiu, aceeași reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, și anume Legea nr. 8/1996. În plus, întrebările adresate solicitau interpretarea acelorași dispoziții ale Directivei 2006/112, și anume printre altele articolul 2 alineatul (1) litera (c) din aceasta, din care reiese în esență că „prestările de servicii” efectuate „cu titlu oneros” trebuie să fie supuse TVA‑ului.
24.
Prin urmare, întrebările adresate în prezenta cauză trebuie analizate în lumina respectivei hotărâri.
25.
În această privință, considerăm că textul cererii de decizie preliminară permite stabilirea sferei sale de aplicare exacte. Pe de o parte, instanța de trimitere ne întreabă dacă, în speță, titularii drepturilor de autor reprezentați de organismul de gestiune colectivă au efectuat o „prestare de servicii” și, în cazul în care aceasta este situația, dacă trebuie să se considere că respectiva prestare de servicii a fost efectuată „cu titlu oneros”, mai ales ținând seama de modalitățile prevăzute de reglementarea română pentru stabilirea remunerației datorate de utilizatori. Pe de altă parte, în cazul unui răspuns afirmativ, această instanță ne invită să examinăm în mod specific caracterul „oneros” al prestației respective pentru a stabili dacă TVA‑ul trebuie să fie calculat în funcție de cuantumul de bază al remunerației sau de triplul acesteia.
26.
Astfel, vom propune Tribunalului să reformuleze întrebările adresate după cum urmează: prima urmărește să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (1) litera (c), articolul 24 alineatul (1) și articolul 25 literele (b) și (c) din Directiva 2006/112 trebuie interpretate în sensul că obligația legală de a tolera, în schimbul unei remunerații, comunicarea publică a operelor protejate de către un utilizator care nu a obținut în prealabil licența necesară în acest scop trebuie calificată drept „prestare de servicii efectuată cu titlu oneros”, iar a doua urmărește să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 coroborat cu articolul 73 din această directivă trebuie interpretat în sensul că remunerația care este datorată pentru comunicarea publică a operelor protejate și care este compusă dintr‑o remunerație de bază și o suprataxă, aplicată în lipsa obținerii unei licențe anterior acestei comunicări, poate fi calificată drept „contrapartidă”.
27.
În prezentele concluzii vom analiza, într‑o primă etapă, existența unei prestări de servicii, precum și caracterul oneros al acesteia (B) și, într‑o a doua etapă, problematica specifică a cuantumului acestei remunerații (C).
B.
Cu privire la existența unei „prestări de servicii efectuate cu titlu oneros”
28.
Din Hotărârea UCMR reiese că autorizarea, prin acordarea unei licențe în schimbul unei remunerații, a comunicării publice a operelor protejate constituie o „prestare de servicii efectuată cu titlu oneros” în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 (
7
).
29.
În schimb, motivarea acestei hotărâri nu cuprinde o examinare autonomă a aspectului dacă, în lumina definiției și a exemplelor neexhaustive care figurează la articolele 24 și 25 din Directiva 2006/122, această activitate trebuie calificată drept „prestare de servicii”. Astfel, Curtea s‑a concentrat pe interpretarea termenilor „cu titlu oneros”, examinând obligațiile pecuniare ale utilizatorilor care comunicau public opere protejate.
30.
În special, Hotărârea UCMR amintește că o prestare de servicii este efectuată cu titlu oneros atunci când, în cadrul unui raport juridic, prestatorul primește o retribuție care este contravaloarea efectivă a serviciului furnizat, situație care se regăsește în cazul în care există o legătură directă între această retribuție și acest serviciu care poate fi individualizat. Reglementarea română în discuție în cauza aflată la originea acestei hotărâri îndeplinea criteriile respective, întrucât stabilea o relație sinalagmatică între titularii drepturilor de autor, reprezentați de un organism de gestiune colectivă a drepturilor de autor, și utilizatorii operelor protejate. Astfel, licențele acordate de acest organism în temeiul unei obligații legale autorizau comunicarea publică a respectivelor opere în schimbul plății unei remunerații (
8
).
31.
Instanța de trimitere ridică problema dacă considerațiile expuse în Hotărârea UCMR pot fi transpuse în prezenta cauză, în măsura în care pârâta din litigiul principal nu a solicitat o licență înainte de a face comunicarea publică a operelor protejate.
32.
Propunem să examinăm această chestiune în două etape. Vom evoca, mai întâi, interpretarea noțiunii de „prestare de servicii” (1), apoi pe cea a criteriului referitor la caracterul oneros al unor astfel de prestații (2).
1. Noțiunea de „prestare de servicii”
33.
În ceea ce privește aspectul dacă în prezenta cauză a fost efectuată o „prestare de servicii”, arătăm, sub rezerva verificărilor care revin instanței de trimitere, că Legea nr. 8/1996 prevede, pe de o parte, că, în lipsa unei licențe, comunicarea publică a operelor protejate trebuie să fie tolerată de titularii de drepturi și, pe de altă parte, că, în contrapartidă, utilizatorul este obligat să plătească o remunerație într‑un anumit cuantum (
9
). Potrivit cererii de decizie preliminară, reglementarea română stabilește astfel o corelație între dreptul de comunicare al utilizatorilor și obligația lor de a plăti pentru exercitarea acestui drept.
34.
În opinia noastră, această obligație legală de a tolera o acțiune, prevăzută de dreptul național, poate fi asimilată cu ușurință acordării obligatorii a unor licențe, vizată în Hotărârea UCMR. Cel puțin, ea corespunde cu două dintre cele trei operațiuni pe care articolul 25 din Directiva 2006/112 le desemnează cu titlu indicativ ca fiind prestări de servicii (
10
). Este vorba despre operațiunile prevăzute la literele (b) și (c) ale acestui articol, și anume obligația de a tolera o acțiune și, respectiv, prestarea de servicii potrivit legii.
35.
Mai general, calificarea unei acțiuni care permite exercitarea dreptului de comunicare publică a operelor protejate drept „prestare de servicii” este confirmată de natura TVA‑ului, „care este o taxă generală pe consum”, care urmărește „impozitarea sarcinii financiare suportate pentru obținerea bunului de consum, […] cu alte cuvinte, a beneficiului consumabil, care poate fi sau un bun corporal, precum în cazul unei livrări de bunuri, sau un beneficiu necorporal, precum în cazul unei prestări de servicii” (
11
).
2. Caracterul oneros al prestației
36.
Considerăm, pe de altă parte, că prestarea de servicii pe care tocmai am identificat‑o este efectuată cu titlu oneros. În această privință, este suficient să se constate că reglementarea română stabilește o legătură directă între furnizarea acestei prestații și plata remunerației. Această reglementare instituie astfel un raport juridic în cadrul căruia au loc prestații reciproce (
12
). Lipsa unui raport contractual între titularii drepturilor de autor și utilizatori nu este relevantă în această privință. Într‑adevăr, potrivit jurisprudenței, raportul juridic dintre prestatorul unui serviciu și beneficiar poate fi de natură publică, stabilit prin lege, ceea ce de altfel prevede articolul 25 litera (c) din Directiva 2006/112. Natura juridică a acestui raport nu aduce, așadar, atingere existenței unei legături directe între prestarea de servicii efectuată și contraprestația primită (
13
).
37.
Ținând seama de jurisprudență, în esență, pentru aceleași motive, întrebările instanței de trimitere referitoare la modalitățile de reglementare care permit calcularea, pe baza unor criterii stabilite în avans, a cuantumului remunerației datorate nu ni se par determinante (
14
).
38.
Am dori să adăugăm că jurisprudența confirmă că nici caracterul eventual ilicit al comunicării publice efectuate în prezenta cauză nu este un element determinant pentru a aprecia existența unei prestări de servicii efectuate cu caracter oneros. Astfel, principiul neutralității fiscale se opune unei diferențieri generalizate între operațiunile ilicite și operațiunile licite, ceea ce implică faptul că criteriul referitor la existența unui raport juridic trebuie să aibă o accepțiune largă, care să includă raporturi statutare (
15
).
39.
Ținând seama de considerațiile care precedă, considerăm că articolul 2 alineatul (1) litera (c), articolul 24 alineatul (1) și articolul 25 literele (b) și (c) din Directiva 2006/112 trebuie interpretate în sensul că obligația legală de a tolera, în schimbul unei remunerații, comunicarea publică a operelor protejate, de către un utilizator care nu a obținut în prealabil licența necesară în acest scop, trebuie calificată drept „prestare de servicii efectuată cu titlu oneros”.
C.
Cu privire la existența unei „legături directe” între serviciu și suprataxa aplicată cuantumului de bază al remunerației
40.
Vom examina acum aspectul dacă „contrapartida” pentru serviciul în discuție în litigiul principal cuprinde doar cuantumul de bază al remunerației datorate de utilizatorii de opere protejate sau dacă trebuie să se considere că TVA‑ul trebuie stabilit în funcție de cuantumul majorat al acestei remunerații.
41.
Înainte de a aborda această problematică, amintim că, în lumina punctelor 36-38 din prezentele concluzii, considerăm că este cert că cuantumul de bază al remunerației trebuie calificat drept „contrapartidă”. Rămâne, așadar, să verificăm dacă această noțiune se poate aplica și în cazul sumei care depășește cuantumul amintit și care ar fi datorată, în plus, atunci când un utilizator nu a obținut licența înainte de comunicarea publică a operelor protejate. În consecință, ne vom concentra analiza asupra calificării acestei suprataxe din punctul de vedere al TVA‑ului.
42.
În opinia noastră, elementul determinant pentru această calificare este cerința, amintită la punctul 30 din prezentele concluzii, a unei „legături directe” între serviciul prestat și contravaloarea primită. Limitele respectivei cerințe fac obiectul unei jurisprudențe atât bogate, cât și cazuistice (
16
). Considerăm totuși că este posibilă furnizarea câtorva criterii mai generale care vor permite Tribunalului sau, mai degrabă, instanței de trimitere (
17
) să stabilească dacă, în speță, suprataxa este legată în mod suficient de direct de prestarea serviciului în cauză.
43.
Ținând seama de aceste considerații, vom analiza pertinența criteriilor referitoare la prestarea efectivă a unui serviciu (1), la cuantumul remunerației primite (2) și, respectiv, la cauza și la obiectivele plăților (3).
1. Prestarea efectivă a unui serviciu
44.
Considerăm că jurisprudența relevantă în materie permite să se distingă două ipoteze.
45.
Pe de o parte, există ipoteza plăților care au loc independent de prestarea unui serviciu, astfel încât nu există o operațiune taxabilă. De exemplu, în cazul unei indemnizații plătite pentru a compensa o întârziere a plății (
18
). Situația este aceeași în ceea ce privește ajutoarele agricole plătite pentru reducerea producției, examinate în Hotărârea din 29 februarie 1996, Mohr (C‑215/94, EU:C:1996:72, punctele 21 și 22), și în Hotărârea din 18 decembrie 1997, Landboden‑Agrardienste (C‑384/95, EU:C:1997:627, punctele 23 și 24), în lipsa unui avantaj consumabil. Avem tendința să considerăm că perceperea unei taxe de stațiune balneară de către o comună ar putea intra de asemenea în această categorie, cu condiția ca o astfel de taxă să nu finanțeze un serviciu individualizabil, ci să contribuie în general la funcționarea comunei (
19
).
46.
Pe de altă parte, atunci când, precum în speță, un avantaj consumabil (
20
) a fost efectiv conferit unei persoane (
21
), este în general destul de clar că plățile efectuate prima facie pentru acest avantaj trebuie calificate drept „contrapartidă”. Există însă numeroase situații în care această determinare nu este deloc evidentă. Incertitudinile legate de identificarea unei „legături directe” între serviciul prestat și plățile primite de prestator sunt adesea rezultatul cadrului juridic național care modelează relația dintre părți și care nu permite întotdeauna stabilirea fără echivoc a cauzei și a scopului acestor plăți (
22
).
47.
În astfel de zone gri se situează jurisprudența referitoare la noțiunea de „contrapartidă” dezvoltată până în prezent de Curte (
23
), în cadrul căreia ni se par deosebit de relevante pentru analiza prezentei cauze în special Hotărârea din 18 iulie 2007, Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (C‑277/05, EU:C:2007:440), și Hotărârea din 20 ianuarie 2022, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37). În prima hotărâre, arvuna plătită de clientul unui hotel care a renunțat la sejurul său a fost calificată drept „despăgubire forfetară neimpozabilă”. În a doua, s‑a statuat că „taxele de control” datorate în cazul parcării neregulamentare într‑o parcare constituie contrapartida unei prestări de servicii.
48.
În opinia noastră, această jurisprudență este de natură să sugereze că împrejurarea că o plată – care, precum în prezenta cauză, pare să aibă, în parte, caracter compensatoriu – se înscrie în contextul unei prestări de servicii este un indiciu puternic pentru calificarea sa drept „contrapartidă”. Acest lucru este valabil cu atât mai mult cu cât, astfel cum am amintit la punctul 38 din prezentele concluzii, criteriul referitor la existența unui raport juridic, care semnifică un schimb de prestații reciproce, trebuie să aibă o accepțiune largă.
49.
În speță, trebuie, așadar, să se stabilească dacă, în pofida furnizării unui serviciu, o parte din remunerația primită, și anume suprataxa, poate fi calificată drept „contrapartidă”. Aceasta ar fi situația dacă ea ar trebui calificată drept „indemnizație care nu are o legătură directă cu serviciul menționat”.
2. Cuantumul remunerației primite
50.
În ceea ce privește cuantumul plății în discuție în litigiul principal, din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere acordă o anumită importanță faptului că suprataxa depășește cu mult remunerația de bază. Prin urmare, ea pare să ridice problema relevanței cuantumului prețului care trebuie plătit pentru stabilirea existenței unei contrapartide.
51.
Pentru a răspunde la aceste întrebări, considerăm util să amintim că noțiunea de „contrapartidă” utilizată la articolul 73 din Directiva 2006/112 pentru stabilirea bazei de impozitare este de asemenea determinantă pentru aspectul dacă o prestare de servicii a fost efectuată „cu titlu oneros”, în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (c) din această directivă. Astfel, în lipsa unei contrapartide, nu există o bază de impozitare, iar sistemul TVA‑ului nu se aplică (
24
).
52.
Această „contrapartidă” constituie valoarea subiectivă, respectiv valoarea primită în mod real, iar nu valoarea estimată conform unor criterii obiective. În aceste condiții, după cum a arătat în esență avocatul general Ruiz‑Jarabo Colomer (
25
), cuantumul ei este lipsit de relevanță. Astfel, împrejurarea că acesta este egal, superior sau inferior costurilor suportate de prestator nu este de natură să afecteze legătura directă dintre prestarea de servicii și contrapartida obținută (
26
).
53.
Desigur, într‑o anumită măsură, poate fi necesar să se țină seama de suma primită de prestatorul unui serviciu. Acesta este în special cazul atunci când remunerația este atât de scăzută încât acoperă doar o mică parte din costurile suportate. Totuși, jurisprudența dezvoltată de‑a lungul anilor, printre care în special Hotărârea din 30 martie 2023, Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279), și Hotărârea din aceeași zi, Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280), arată, în opinia noastră, că această apreciere a caracterului suficient al unei remunerații nu se înscrie în examinarea existenței unei contrapartide, după cum se putea considera citind prima propoziție a celei de a doua teze a punctului 49 din Hotărârea din 2 iunie 2016, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392) (
27
). Astfel, apreciem că cuantumul plăților primite de prestator nu este, în realitate, decât un element relevant pentru aprecierea existenței unei activități economice (
28
).
54.
Apreciem că aceste considerații constituie un indiciu că, în speță, nu este necesar să se facă distincție între suprataxă și cuantumul de bază al remunerației în cauză, suma celor două fiind efectiv datorată organismului de gestiune colectivă a drepturilor de autor. În orice caz, cuantumul ridicat al suprataxei nu este un element relevant pentru a răspunde la întrebarea dacă aceasta face parte din contrapartida primită.
3. Cauza și obiectivul plăților
55.
A doua teză a punctului 49 din Hotărârea din 2 iunie 2016, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392), este de asemenea interesantă pentru un alt motiv, în măsura în care a doua propoziție (
29
) sugerează că pot exista „factori” care, atunci când sunt luați în considerare pentru stabilirea cuantumului remunerației pentru un serviciu, ar putea repune în discuție legătura directă dintre acestea. Înclinăm să considerăm că această formulare ar putea fi înțeleasă ca o referire la obiectele plăților datorate de destinatarul serviciului, astfel cum pot fi deduse din cadrul juridic național în care se înscriu.
56.
În această privință, dorim să amintim de la bun început că este irelevant dacă dreptul național califică sumele care trebuie plătite prestatorului unui serviciu drept remunerație, indemnizație sau penalitate. Aprecierea aspectului dacă o plată reprezintă o contrapartidă a unei prestări de servicii este o chestiune de drept al Uniunii (
30
).
57.
În schimb, cauza juridică sau, mai degrabă, temeiul juridic al plăților constituie într‑adevăr un element care trebuie luat în considerare pentru a stabili existența unei contrapartide (
31
). Situația este aceeași în ceea ce privește obiectivul urmărit, chiar dacă, în opinia noastră, acesta nu este decât un indiciu suplimentar, care nu poate fi determinant în sine. Pentru aprecierea acestor două elemente, trebuie, pe de altă parte, să se țină seama de realitatea economică a operațiunilor (
32
).
58.
Obiectivul plăților a ocupat un loc important în raționamentul Curții în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Tolsma (
33
), din care reiese că banii dați de trecători gratuit unui muzician care cânta pe stradă nu constituie contrapartida unui serviciu. Totuși, acest obiectiv nu era determinant în sine, aspect confirmat la punctul 17 din hotărârea menționată, în care se subliniază lipsa unui raport juridic între respectivul muzician și publicul său (
34
).
59.
În opinia noastră, această constatare se impune și în ceea ce privește cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (
35
). Astfel, din această hotărâre reiese că, potrivit dreptului național aplicabil în litigiul principal, arvuna nu făcea parte integrantă din contractul de cazare încheiat între client și hotelier. Acesta din urmă era obligat să rezerve sejurul independent de plata ei, ceea ce a confirmat că arvuna nu constituia contrapartida unui serviciu, ci o despăgubire forfetară (
36
).
60.
Un alt exemplu de același tip este cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (
37
), în care era în discuție o dispoziție a unui contract pe durată determinată care prevedea, în cazul rezilierii anticipate, exigibilitatea imediată a ratelor lunare restante. Obiectivul său, care era de a descuraja clientul de la a nu respecta perioada minimă de contractare, nu era de natură să afecteze cauza juridică a plăților efectuate în acest temei. Astfel, acestea constituiau o remunerație contractuală minimă, care trebuia calificată drept „contrapartidă” (
38
).
61.
În sfârșit, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Apcoa Parking Danmark (
39
), impunerea „taxelor de control” în sarcina utilizatorului unei parcări nu putea fi concepută fără punerea la dispoziție a unui loc de parcare. Curtea a subliniat în plus că buna funcționare a parcării necesita efectiv un control al parcării neregulamentare și că un utilizator care își parca vehiculul cu încălcarea condițiilor normale de utilizare se angaja să plătească respectivele taxe. Acestea țineau seama de costul de exploatare mai ridicat generat de respectivul comportament (
40
).
62.
Înclinăm să considerăm că, în speță, suntem într‑o situație comparabilă nu cu cea în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (
41
), ci cu cea vizată în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Apcoa Parking Danmark (
42
). Astfel, înțelegem din lectura cererii de decizie preliminară că suprataxa aplicată rezultă pur și simplu dintr‑o variație a modalităților de calcul al remunerației datorate pentru comunicarea publică a operelor protejate, pe baza condițiilor legale aduse la cunoștința utilizatorilor. După caz, ar trebui să se considere că, în situațiile în care nu a fost obținută o licență înainte de comunicare, suprataxa face parte integrantă din această remunerație.
63.
Un alt indiciu în acest sens ar putea fi împrejurarea că, din punctul de vedere al realității economice, suprataxa pare să țină seama de costul mai ridicat pe care trebuie să îl suporte organismul de gestiune colectivă a drepturilor de autor din cauza nerespectării obligației legale a utilizatorilor de a obține licențele necesare, pe de o parte, și pentru a asigura respectarea acestei obligații, pe de altă parte (
43
).
64.
În definitiv, examinarea elementelor care ar putea confirma existența unei „legături directe” între serviciul furnizat și „contrapartida” primită, din care face parte suprataxa în discuție în litigiul principal, revine instanței de trimitere. Acesteia îi revine sarcina de a proceda la aprecierea dreptului național și a contextului juridic și economic în care se înscrie tranzacția dintre organismul de gestiune colectivă a drepturilor de autor și utilizatorul care a făcut comunicarea operelor protejate fără să fi obținut în prealabil licența necesară (
44
).
65.
Având în vedere considerațiile care precedă, considerăm că articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 coroborat cu articolul 73 din această directivă trebuie interpretat în sensul că remunerația, care este datorată pentru comunicarea publică a operelor protejate, compusă dintr‑o remunerație de bază și dintr‑o suprataxă, aplicată în lipsa obținerii unei licențe înainte de respectiva comunicare, poate fi calificată drept „contrapartidă”, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, în special în lumina cauzei legale și a obiectivelor acestei remunerații.
VI. Concluzie
66.
Având în vedere cele de mai sus, propunem să se răspundă Curții de Apel București (România) după cum urmează:
1)
Articolul 2 alineatul (1) litera (c), articolul 24 alineatul (1) și articolul 25 literele (b) și (c) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
trebuie interpretate în sensul că
obligația legală de a tolera, în schimbul unei remunerații, comunicarea publică a operelor protejate, de către un utilizator care nu a obținut în prealabil licența necesară în acest scop, trebuie calificată drept „prestare de servicii efectuată cu titlu oneros”.
2)
Articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 coroborat cu articolul 73 din această directivă
trebuie interpretat în sensul că
remunerația, care este datorată pentru comunicarea publică a operelor protejate, compusă dintr‑o remunerație de bază și dintr‑o suprataxă, aplicată în lipsa obținerii unei licențe înainte de respectiva comunicare, poate fi calificată drept „contrapartidă”, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, în special în lumina cauzei legale și a obiectivelor acestei remunerații.
Domnul José Martín y Pérez de Nanclares
Astfel prezentate în ședință publică la Luxemburg, la 3 decembrie 2025.
Semnături
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	A se vedea considerațiile din De Iustitia referitoare la „vânzare” (întrebarea 77), reproduse în Beltrán de Heredia, V., Francisco de Vitoria. Comentarios a la Secunda secundae de Santo Tomás, volumele I-VI, Biblioteca Teólogos Españoles, Salamanca, 1932-1952. Concepția filozofiei economice a lui Francisco de Vitoria a fost dezvoltată în cadrul cursurilor academice din 1527-1528 și 1535-1536 la Universitatea din Salamanca. Deși el însuși nu a publicat niciuna dintre lecțiile sale, vasta sa doctrină a putut fi reconstituită pe baza notițelor elevilor săi, care au fost repertoriate de Beltrán de Heredia. A se vedea în această privință, de același autor, „Hacia un Inventario analítico de manutos teológicos de la Escuela Salmantina, siglos XV-XVII, conservados en España y en el extranjero”, în Revista Española de Teología, 1943, p. 59-88.
(
3
)	Directiva Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).
(
4
)	Subliniem că, în observațiile sale scrise prezentate Tribunalului, Credidam consideră că TVA‑ul nu este datorat.
(
5
)	A se vedea în special Hotărârea UCMR, punctele 34 și 35.
(
6
)	A se vedea, pentru o primă prezentare sumară a acestei hotărâri, Simon, D., „Fiscalité – Gestion collective des droits d’auteur», în Revue Europe, 2021, nr. 3, comentariul nr. 101, și, pentru o analiză detaliată, Finken, B., „Nutzung von Urheberrechten unter Einschaltung einer Verwertungsgesellschaft als Dienstleistungskommission. Anmerkungen zu EuGH v. 21.1.2021 – C‑501/19, UCMR‑ADA”, în Mehrwertsteuerrecht, 2024, nr. 10, p. 414-417, precum și, mai general, Aliaga Agullo, E., „Impuesto sobre el Valor Añadido y derecho de participación de los creadores visuales («Droit de Suite»)”, în Revista española de derecho financiero, 2023, nr. 199, p. 37-77.
(
7
)	Hotărârea UCMR, punctele 30-37 și 39.
(
8
)	Hotărârea UCMR, punctele 30-37 și 39.
(
9
)	Modalitățile de calcul al acestei remunerații și împrejurarea că cuantumul său este triplat în lipsa unei licențe vor fi abordate în capitolele B.2 și, respectiv, C din prezentele concluzii.
(
10
)	În ceea ce privește articolul 25 din Directiva 2006/112, a se vedea Hotărârea din 4 iulie 2024, Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, punctul 34).
(
11
)	Concluziile avocatei generale Kokott prezentate în cauza Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, punctul 39).
(
12
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iulie 2024, Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, punctele 39 și 40), în ceea ce privește raportul juridic dintre titularii drepturilor de autor și organismul de gestiune colectivă a acestor drepturi, prevăzut de Legea nr. 8/1996. Cu privire la acest subiect, a se vedea de asemenea Pollaud‑Dulian, F., „TVA, droit d’auteur et gestion collective, un point sur la jurisprudence de la CJUE”, în Revue trimestrielle de droit commercial, 2024, nr. 3, p. 642-647.
(
13
)	Hotărârea din 29 octombrie 2015, Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, punctul 39), Hotărârea din 2 iunie 2016, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, punctul 42), și Hotărârea din 15 aprilie 2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, punctul 39). A se vedea de asemenea concluziile avocatei generale Kokott prezentate în cauza Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, punctul 40): „TVA nu este o taxă aplicată operațiunilor juridice sau contractelor […]”
(
14
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 2 iunie 2016, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, punctele 46 și 49), și Hotărârea din 15 aprilie 2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, punctul 43).
(
15
)	Hotărârea din 27 aprilie 2023, Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, punctele 28-33). A se vedea însă Hotărârea din 14 iulie 2005, British American Tobacco și Newman Shipping (C‑435/03, EU:C:2005:464, punctul 42): „Furtul de mărfuri nu constituie o «livrare de bunuri efectuată cu titlu oneros»”. Pentru o analiză mai aprofundată a problematicii consumului ilicit, a se vedea Beretta, G., „Taxable and Non‑Taxable Transactions”, în Kofler, G., ș.a. (ed.), Recent Developments in Value Added Tax 2023, Linde, Viena, 2024, p. 113-162 (p. 131-136).
(
16
)	Pentru o prezentare și o analiză a jurisprudenței relevante în această privință, a se vedea Tumpel, J., „Mehrwertsteuer und Schadenersatz. Neue Entwicklungen in Rechtsprechung und Praxis”, în Kirchmayr, S., Mayr, G., Hirschler, K. (ed.), Schriftenreihe zum Konzern- und Unternehmenssteuerrecht, Lind, Viena, 2023, p. 45-55 și p. 72-81.
(
17
)	Hotărârea din 29 octombrie 2015, Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, punctul 34).
(
18
)	Hotărârea din 1 iulie 1982, BAZ Bausystem (222/81, EU:C:1982:256, punctul 8). A se vedea totuși, pentru impozitarea dobânzilor plătite unui furnizor pentru ca acesta să accepte să amâne momentul plății, Hotărârea din 27 octombrie 1993, Muys’en De Winter’s Bouw- en Aannemingsbedrijf (C‑281/91, EU:C:1993:855, punctul 18).
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 13 iulie 2023, Gemeinde A (C‑344/22, EU:C:2023:580, punctele 33-39), în care a fost identificat totuși un serviciu care poate fi individualizat, precum și comentariul acestei hotărâri de Pezet, F., „Quand le contribuable n’en a pas pour son argent, une taxe, même affectée, n’emporte pas qualification d’une contrepartie”, în Droit fiscal, 2023, nr. 37, comentariul nr. 285.
(
20
)	A se vedea punctul 35 din prezentele concluzii, unde am reamintit că TVA‑ul este o taxă pe consum.
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 20 ianuarie 2022, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, punctul 43), și Hotărârea din 28 noiembrie 2024, rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994, punctul 25).
(
22
)	A se vedea în acest sens Lamouroux, G., „Les indemnités dus en raison de la résiliation unilatérale d’un contrat d’entreprise sont‑elles soumises à la TVA?”, în Revue de droit fiscal, 2025, nr. 9, p. 44.49-44.53 (p. 44.51 și 44.52).
(
23
)	A se vedea, pentru calificarea drept „contrapartidă”: (1) a prețului unui serviciu, în condițiile în care destinatarul serviciului a renunțat la prestația sa efectivă, prin rezilierea anticipată a contractului, Hotărârea din 22 noiembrie 2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, punctele 50, 51, 61 și 62), Hotărârea din 3 iulie 2019, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, punctele 70-76), și Hotărârea din 11 iunie 2020, Vodafone Portugal (C‑43/19, EU:C:2020:465, punctele 33-40); (2) a prețului biletului de avion neutilizat, Hotărârea din 23 decembrie 2015, Air France‑KLM și Hop!Brit‑Air (C‑250/14 și C‑289/14, EU:C:2015:841, punctele 28, 30 și 34); (3) a plăților în cazul furtului de energie electrică, Hotărârea din 27 aprilie 2023, Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, punctele 28-33); (4) a subvențiilor pentru îngrijiri furnizate rezidenților unei instituții de cazare a persoanelor în vârstă, Hotărârea din 27 martie 2014, Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185, punctul 32), și (5) a onorariilor percepute de un avocat de la partea care a căzut în pretenții, deși acesta și‑a reprezentat clientul cu titlu gratuit, Hotărârea din 23 octombrie 2025, Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, punctele 33 și 35). În schimb, a se vedea, pentru lipsa unei „contrapartide”: (1) atunci când un premiu recompensează câștigătorul unei curse hipice, Hotărârea din 10 noiembrie 2016, Baštová (C‑432/15, EU:C:2016:855, punctele 36-39), și (2) în cazul unor subvenții forfetare pentru un serviciu de transport public, Hotărârea din 8 mai 2025, Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Servicii de transport public) (C‑615/23, EU:C:2025:320, punctele 23-30).
(
24
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 februarie 1981, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, punctul 11), și Hotărârea din 1 aprilie 1982, Hong Kong Trade Development Council (89/81, EU:C:1982:121, punctele 10 și 11).
(
25
)	Concluziile prezentate în cauza Hotel Scandic Gåsabäck (C‑412/03, EU:C:2004:746, punctul 35).
(
26
)	Aceasta este o jurisprudență constantă. A se vedea Hotărârea din 5 februarie 1981, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, punctul 13), Hotărârea din 20 ianuarie 2022, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, punctul 45), și Hotărârea din 1 august 2025, Határ Diszkont (C‑427/23, EU:C:2025:596, punctul 92).
(
27
)	Această propoziție are următorul cuprins: „[Instanța de trimitere] va trebui în mod special să se asigure că redevența prevăzută de reclamantele din litigiul principal nu remunerează decât parțial prestațiile efectuate sau care urmează a fi efectuate […]”
(
28
)	Hotărârea din 30 martie 2023, Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279, punctele 31, 32, 38 și 40), și Hotărârea din aceeași zi, Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280, punctele 37, 40, 46 și 49).
(
29
)	Această propoziție are următorul cuprins: „[Instanța de trimitere] va trebui în mod special să se asigure că nivelul [remunerației] nu a fost determinat ca urmare a existenței altor factori eventuali și care pot, dacă este cazul, să repună în discuție legătura directă dintre prestații și contraprestația lor.”
(
30
)	Hotărârea din 20 ianuarie 2022, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, punctul 46 și jurisprudența citată).
(
31
)	A se vedea deja în acest sens Deboissy, F., „Indemnités contractuelles et TVA: suite”, în Revue trimestrielle de droit commercial, 2001, nr. 16, p. 807 și 808. A se vedea de asemenea Beiser, R., „Entgelt oder Schadenersatz in der Umsatzsteuer?”, în Österreichisches Recht der Wirtschaft, 2025, nr. 168, p. 214-217 (p. 217), care consideră în esență că Curtea leagă noțiunea de „contrapartidă”, în sensul articolului 73 din Directiva 2006/112, de dreptul civil național.
(
32
)	Hotărârea din 22 noiembrie 2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, punctele 41-45).
(
33
)	Hotărârea din 3 martie 1994 (C‑16/93, EU:C:1994:80, punctele 16-19).
(
34
)	Pentru o interpretare autentică, a se vedea Hotărârea din 23 octombrie 2025, Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, punctul 30). A se vedea de asemenea von Streit, G., Streit, T., „Entgelt oder Schadensersatz? Oder: Die Mehrwertsteuer auf dem Weg zur Verkehrssteuer? Eine Darstellung am Beispiel von Zahlungen bei Auflösung und Nichterfüllung von Verträgen”, în UmsatzsteuerRundschau, 2020, nr. 4, p. 525-535 (p. 526), care consideră că, în cauza Tolsma, nu exista prestarea de servicii.
(
35
)	Hotărârea din 18 iulie 2007 (C‑277/05, EU:C:2007:440, punctele 19-32).
(
36
)	A se vedea interpretarea autentică a acestei hotărâri la punctul 24 din Hotărârea din 28 noiembrie 2024, rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994). Cu privire la chestiunea dacă arvuna trebuie să fie distinsă de o „garanție de rezervare” și dacă aceasta din urmă trebuie calificată drept „contrapartidă a unui serviciu”, a se vedea Bédier, J.-L., „La somme prélevée par l’hôtelier lorsque le client n’honore pas une réservation est soumise à la TVA”, în Revue de droit fiscal, 2024, nr. 45, p. 370.23-370.27 (p. 370.27).
(
37
)	Hotărârea din 22 noiembrie 2018 (C‑295/17, EU:C:2018:942, punctele 61 și 62).
(
38
)	Pentru un exemplu similar, a se vedea Hotărârea din 3 iulie 2019, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, punctele 75 și 76).
(
39
)	A se vedea Hotărârea din 20 ianuarie 2022 (C‑90/20, EU:C:2022:37, punctele 33 și 34), precum și Concluziile avocatului general Richard de la Tour prezentate în această cauză (EU:C:2021:449, punctul 61).
(
40
)	A se vedea critica formulată de Dodos, P., „EuGH: Kontrollgebühren bei Verstoß gegen Parkplatz‑Nutzungsbedingungen als steuerbares Entgelt”, în Mehrwertsteuerrecht, 2022, nr. 6, p. 240-244 (p. 243 și 244).
(
41
)	Hotărârea din 18 iulie 2007 (C‑277/05, EU:C:2007:440).
(
42
)	Hotărârea din 20 ianuarie 2022 (C‑90/20, EU:C:2022:37).
(
43
)	Semnalăm că dosarul de care dispune Tribunalul nu conține informații în această privință.
(
44
)	Cu privire la competența instanței naționale de interpretare a propriei legislații, a se vedea Hotărârea din 3 iulie 2019, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, punctul 47), și Hotărârea din 29 octombrie 2015, Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, punctul 34), amintită deja la punctul 42 din prezentele concluzii.