62017TJ0716_RES
Cauza T‑716/17
Germanwings GmbH
împotriva
Comisiei Europene
Hotărârea Tribunalului (Camera întâi extinsă) din 13 mai 2020
„Ajutoare de stat – Sectorul aerian – Ajutor acordat de Italia aeroporturilor din Sardinia – Decizie prin care ajutorul este declarat în parte compatibil și în parte incompatibil cu piața internă – Imputabilitate în sarcina statului – Beneficiari – Avantaj în favoarea companiilor aeriene cocontractante – Principiul operatorului privat în economia de piață – Afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre – Atingere adusă concurenței – Obligația de motivare – Schemă de ajutor – Ajutor de minimis – Recuperare”
Procedură jurisdicțională – Invocarea de motive noi pe parcursul procesului – Dezvoltarea unui motiv enunțat anterior – Admisibilitate
(Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 84)
(a se vedea punctele 61 și 64)
Ajutoare acordate de state – Noțiune – Acordare, imputabilă statului, a unui avantaj prin intermediul resurselor de stat – Măsuri care au ca obiect îmbunătățirea transportului aerian dintr‑o regiune insulară și promovarea acestei regiuni ca destinație turistică – Rambursarea de către stat a sumelor plătite de operatorii aeroportuari unor companii aeriene în temeiul unor acorduri care urmăresc aceste obiective – Includere
[art. 107 alin. (1) TFUE]
(a se vedea punctele 65-106)
Ajutoare acordate de state – Noțiune – Acordare de avantaje imputabilă statului – Ajutoare acordate de entități regionale sau locale – Includere – Avantaje acordate prin intermediul unor organisme distincte ale statului – Aplicarea criteriului controlului public – Implicarea autorităților publice în adoptarea măsurilor și în controlul punerii lor în aplicare – Includere
[art. 107 alin. (1) TFUE]
(a se vedea punctele 66, 81-85, 96-99 și 102)
Ajutoare acordate de state – Noțiune – Ajutoare care provin din resurse ale statului – Noțiunea de resurse de stat – Fonduri plătite de o entitate regională unor operatori aeroportuari și utilizate de aceștia din urmă pentru a remunera companii aeriene – Includere – Condiții – Control public exercitat cu privire la acordarea avantajului
[art. 107 alin. (1) TFUE]
(a se vedea punctele 74-78)
Ajutoare acordate de state – Noțiune – Apreciere potrivit criteriului investitorului privat – Relații contractuale între operatorii aeroportuari și companiile aeriene – Punerea în aplicare a unei scheme de ajutor de către un operator aeroportuar care nu este deținut de stat – Excludere
[art. 107 alin. (1) TFUE]
(a se vedea punctele 124, 125, 131 și 132)
Procedură jurisdicțională – Cerere de sesizare – Cerințe de formă – Expunere sumară a motivelor invocate – Enunțare abstractă – Inadmisibilitate
[Statutul Curții de Justiție, art. 21 primul paragraf și art. 53 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 76 lit. (d)]
(a se vedea punctele 145 și 148)
Ajutoare acordate de state – Afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre – Atingere adusă concurenței – Criterii de apreciere – Întinderea sarcinii probei care revine Comisiei
[art. 107 alin. (1) TFUE]
(a se vedea punctele 155 și 156)
Ajutoare acordate de state – Examinare de către Comisie – Examinare globală a unei scheme de ajutor – Admisibilitate – Obligația care revine Comisiei de a aprecia în mod individual situația anumitor beneficiari – Inexistență – Verificare ce incumbă autorităților naționale în cadrul executării deciziei
[art. 107 și 108 TFUE]
(a se vedea punctele 157, 167, 170-173 și 183)
Ajutoare acordate de state – Decizie a Comisiei prin care se constată incompatibilitatea unui ajutor cu piața internă – Obligația de motivare – Conținut
[art. 108 și 296 TFUE]
(a se vedea punctul 159)
Rezumat
Prin Hotărârea Germanwings/Comisia (T‑716/17), pronunțată la 13 mai 2020, Tribunalul, în complet extins de cinci judecători, a respins acțiunea introdusă de Germanwings GmbH (denumită în continuare „reclamanta”) având ca obiect anularea deciziei Comisiei Europene din 29 iulie 2016 prin care s‑a declarat parțial incompatibil cu piața internă ajutorul acordat de Italia mai multor companii aeriene europene care deservesc Sardinia (
1
). Potrivit acestei decizii, schema de ajutor instituită în Italia de regiunea autonomă Sardinia (denumită în continuare „regiunea”) în vederea dezvoltării transportului aerian constituia un ajutor de stat acordat nu operatorilor principalelor aeroporturi din Sardinia, ci companiilor aeriene vizate.
La 13 aprilie 2010, regiunea a adoptat Legea nr. 10/2010 (
2
), notificată ulterior Comisiei de Italia în aplicarea articolului 108 alineatul (3) TFUE, care a autorizat finanțarea aeroporturilor de pe insulă în vederea dezvoltării transportului aerian, în special prin eliminarea caracterului sezonier al legăturilor aeriene cu Sardinia. Această lege a fost pusă în aplicare printr‑o serie de măsuri adoptate de executivul regiunii, printre care Decizia nr. 29/36 a Consiliului Regional din 29 iulie 2010 (denumite în continuare, împreună cu dispozițiile pertinente ale Legii nr. 10/2010, „măsurile în litigiu”). Măsurile în litigiu prevedeau printre altele încheierea de acorduri comerciale între operatorii aeroportuari și companiile aeriene în vederea îmbunătățirii serviciilor de transport aerian pe insulă și a asigurării promovării acesteia ca destinație turistică. În plus, ele stabileau condițiile și modalitățile în care vor fi rambursate operatorilor aeroportuari, de către regiune, sumele plătite de aceștia companiilor aeriene în temeiul unor astfel de acorduri.
La 29 iulie 2016, Comisia a adoptat o decizie prin care a declarat schema de ajutor instituită prin măsurile în litigiu parțial incompatibilă cu piața internă și prin care a dispus recuperarea ajutoarelor în cauză de la companiile aeriene considerate beneficiare, printre care figura și reclamanta. În susținerea acțiunii sale în anulare, aceasta din urmă a invocat mai multe motive întemeiate printre altele pe diferite erori de drept în ceea ce privește noțiunea de ajutor de stat precum și caracterul de minimis al sumei primite.
Mai întâi, Tribunalul a respins primul motiv întemeiat pe o încălcare a articolului 107 alineatul (1) TFUE, în măsura în care Comisia nu ar fi demonstrat existența unui ajutor de stat, întrucât nu a examinat dacă un operator aeroportuar acționase ca un operator privat în economia de piață.
Astfel, contrar poziției susținute de reclamantă, mai degrabă regiunea decât operatorii aeroportuari se afla la originea avantajului contestat de reclamantă. În această privință, Tribunalul a confirmat, în primul rând, că plățile efectuate de operatorii aeroportuari către companiile aeriene, în temeiul acordurilor încheiate, reprezentau o mobilizare de resurse de stat, din moment ce fondurile plătite de regiune operatorilor aeroportuari fuseseră utilizate pentru efectuarea acestor plăți, inclusiv a celor plătite de reclamantă. Pentru a susține această concluzie, Tribunalul s‑a întemeiat în principal pe analiza modalităților prevăzute de măsurile în litigiu în vederea rambursării de către regiune a plăților efectuate de operatorii aeroportuari către companiile aeriene în temeiul acordurilor încheiate. Tribunalul a evidențiat astfel existența unui mecanism de control care condiționa rambursarea, în plus eșalonată, a fondurilor angajate de prezentarea unor rapoarte contabile și a unor documente justificative care să dovedească conformitatea acordurilor, în temeiul cărora fuseseră efectuate plățile, cu obiectivele urmărite de Legea nr. 10/2010, precum și buna lor executare. Pe de altă parte, reclamanta însăși a constatat că plata primită fusese „finanțată” de regiune.
În ceea ce privește, în al doilea rând, imputabilitatea în sarcina regiunii a contractelor încheiate de operatorii aeroportuari cu companiile aeriene și a plăților acordate acestora din urmă, Tribunalul a arătat că nivelul de control exercitat de stat asupra acordării unui avantaj, astfel cum reiese în special din contextul măsurii în discuție, din amploarea acesteia, din conținutul său ori din condițiile pe care le presupune, trebuie de asemenea luat în considerare pentru a determina implicarea autorităților publice în adoptarea sa, în caz contrar avantajul acordat neputându‑le fi imputat. În consecință, examinând decizia atacată în lumina acestor criterii, Tribunalul a considerat că, în speță, nivelul de control exercitat de regiune asupra acordării de fonduri companiilor aeriene stabilea, corespunzător cerințelor legale, implicarea acesteia în punerea la dispoziție a fondurilor. Astfel, deși modalitățile precise de alocare a fondurilor obținute de fiecare dintre operatorii aeroportuari nu erau stabilite în Legea nr. 10/2010, ar fi la fel de adevărat că deciziile adoptate de executivul regional în aplicarea acestei legi au permis regiunii să exercite un control strict asupra comportamentelor operatorilor aeroportuari care au decis să solicite măsurile de finanțare prevăzute în cadrul schemei de ajutor în litigiu, indiferent dacă prin aprobarea prealabilă a planurilor lor de activitate sau prin condițiile impuse în vederea rambursării sumelor plătite de operatorii respectivi companiilor aeriene. Potrivit Tribunalului, exercitarea de către regiune a unui astfel de control demonstra că măsurile de finanțare în cauză îi erau imputabile, fără ca această concluzie să poată fi repusă în discuție nici de opțiunea lăsată operatorilor aeroportuari de a solicita sau nu fonduri regiunii, în funcție de considerente economice proprii acestora, nici de pretinsa natură de întreprindere publică a unui operator aeroportuar determinat. În consecință, Tribunalul a aprobat decizia Comisiei prin care a reținut că operatorii aeroportuari puteau fi considerați intermediari între regiune și companiile aeriene, care au transferat integral fondurile primite de la regiune și au acționat astfel în conformitate cu instrucțiunile primite de la regiunea menționată prin intermediul planurilor de activitate aprobate de aceasta din urmă.
În al treilea rând, Tribunalul a statuat că în mod întemeiat Comisia nu a examinat tranzacțiile efectuate între companiile aeriene și operatorii aeroportuari în raport cu criteriul operatorului privat în economia de piață. Astfel, operatorii respectivi, care nu erau deținuți de regiune, s‑au limitat în esență să pună în aplicare schema de ajutor în litigiu instituită de aceasta. În consecință, elementele prezentate de reclamantă referitoare la rentabilitatea incrementală a contractului său cu un operator aeroportuar erau lipsite de pertinență. Pe de altă parte, Tribunalul a precizat că, în orice caz, participarea reclamantei la finanțarea unei campanii de promovare care a condus la o plată în temeiul măsurilor în litigiu nu ar permite să se deducă de aici că plata primită de reclamantă nu ar fi condus la acordarea niciunui avantaj întrucât, chiar dacă reclamanta și regiunea, prin intermediul operatorului menționat, cofinanțau campania respectivă, ele nu participau la aceasta în condiții comparabile.
În continuare, Tribunalul a respins al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 107 alineatul (1) TFUE, întrucât Comisia nu ar fi demonstrat că ajutorul de care ar fi beneficiat reclamanta denatura sau amenința să denatureze concurența și afecta schimburile comerciale dintre statele membre. În această privință, Tribunalul, mai întâi, a exclus posibilitatea reclamantei de a invoca cuantumul limitat al plății de care a beneficiat din partea unui anumit operator aeroportuar, din moment ce argumentația potrivit căreia existența unui ajutor ar fi trebuit examinată la nivelul unui asemenea operator fusese deja respinsă ca nefondată. În plus, în ipoteza în care reclamanta ar fi urmărit astfel să conteste calificarea măsurilor în litigiu drept„schemă de ajutor” în sensul articolului 1 litera (d) din Regulamentul 2015/1589 (
3
), Tribunalul a considerat că o asemenea argumentație ar fi inadmisibilă, în lipsa unei prezentări suficient de clare și de precise în însuși textul cererii introductive. În orice caz, această argumentație nu poate fi reținută, din moment ce operatorii aeroportuari nu erau decât simpli intermediari în punerea în aplicare a schemei de ajutor în litigiu și, în consecință, nu dispuneau de o marjă de apreciere în stabilirea elementelor esențiale ale ajutorului în discuție și în privința oportunității acordării sale. Un asemenea rol revenea executivului regional al regiunii. În plus, Tribunalul a considerat că Comisia a motivat suficient modul în care schema de ajutor asigura un avantaj semnificativ beneficiarilor în raport cu concurenții acestora și era de natură să profite în principal întreprinderilor care participă la schimburile comerciale dintre statele membre.
În sfârșit, Tribunalul a respins al treilea motiv, întemeiat pe o eroare ca urmare a neexaminării de către Comisie a aspectului dacă plata primită de reclamantă constituia un ajutor de minimis în sensul Regulamentului nr. 1998/2006 (
4
). După ce a amintit că, în cadrul examinării unei scheme de ajutor, Comisia se poate limita să examineze caracteristicile schemei în cauză, fără a fi obligată să efectueze o analiză a ajutorului acordat în fiecare caz individual în temeiul unei asemenea scheme, Tribunalul a subliniat că revine autorităților naționale sarcina de a verifica situația individuală a fiecărei întreprinderi vizate de o operațiune de recuperare. Rezultă, potrivit Tribunalului, că nu revenea Comisiei, în speță, sarcina de a examina eventualul caracter de minimis al plății primite de reclamantă, astfel încât argumentele invocate de reclamantă în această privință ar fi inoperante. Tribunalul a considerat de asemenea că identificarea reclamantei ca beneficiar în dispozitivul deciziei atacate era lipsită de incidență asupra obligațiilor autorităților italiene în această privință.
(
1
)	Decizia (UE) 2017/1861 a Comisiei din 29 iulie 2016 privind ajutorul de stat SA 33983 (2013/C) (ex 2012/NN) (ex 2011/N) – Italia – Compensație pentru aeroporturile din Sardinia privind obligațiile de serviciu public (SIEG) (JO 2017, L 268, p. 1).
(
2
)	Legge regionale no 10/2010 – Misure per lo sviluppo del trasporto aereo (Legea regională nr. 10/2010 privind măsurile în vederea dezvoltării transportului aerian) (Bollettino ufficiale della Regione autonoma della Sardegna nr. 12, din 16 aprilie 2010) (denumită în continuare „Legea nr. 10/2010”).
(
3
)	Regulamentul (UE) 2015/1589 al Consiliului din 13 iulie 2015 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (JO, 2015, L 248, p. 9).
(
4
)	Regulamentul (UE) nr. 1998/2006 al Comisiei din 15 decembrie 2006 privind aplicarea articolelor [107 și 108 TFUE] ajutoarelor de minimis (JO 2006, L 379, p. 5, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 96).