62024CC0197
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
D. SPIELMANN
представено на 30 април 2025 година (
1
)
Дело C‑197/24 [Šiľarský] (
i
)
AK
срещу
RU
(Преюдициално запитване, отправено от Mestský súd Bratislava IV (Районен съд Братислава IV, Словакия)
„Преюдициално запитване — Директива 2011/7/ЕС — Борба със забавяне на плащането по търговски сделки — Понятие „предприятие“ — Понятие „търговска сделка“ — Директива 93/13/ЕИО — Договор за предоставяне на правни услуги с цел учредяване на търговско дружество — Член 267 ДФЕС — Компетентност на Съда — Допустимост — Понятие „потребител“ — Физическо лице, ползвало адвокатски услуги с цел учредяване на търговско дружество“
Въведение
1.
В рамките на договор за предоставяне на правни услуги, сключен от клиент с неговия адвокат с цел учредяване на търговско дружество, на което този клиент е трябвало да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници, този клиент, физическо лице, има ли вече качеството на предприятие или още е потребител? Това е въпросът, който се поставя по същество с настоящото преюдициално запитване. По спора в главното производство, отнасящ се за плащането на адвокатските хонорари, запитващата юрисдикция всъщност иска да установи съвкупността от граждански или търговски правила, която следва да се приложи.
2.
Това дело дава и повод на Съда да разясни в този контекст понятието „предприятие“ по смисъла на Директива 2011/7/ЕС относно борбата със забавяне на плащането по търговски сделки (
2
) (първият преюдициален въпрос) и понятието „потребител“ по смисъла на Директива 93/13/ЕИО относно неравноправните клаузи в потребителските договори (
3
) (вторият преюдициален въпрос). То е също повод да се обсъди въпросът за компетентността на Съда да даде отговор на втория въпрос, когато спорът в главното производство не се отнася сам по себе си до договорна клауза, както и допустимостта на посочения въпрос.
Правна уредба
Правото на Съюза
3.
В съображение 8 от Директива 2011/7 по-специално се предвижда, че обхватът ѝ следва да се ограничи до плащанията, извършвани като възнаграждение по търговски сделки, и че с нея не следва да се уреждат сделките, извършвани с потребителите, нито лихвите във връзка с други видове плащания.
4.
Съгласно член 1 от Директива 2011/7, озаглавен „Предмет и приложно поле“:
„1.   Целта на настоящата директива е борбата със забавата на плащане по търговските сделки с оглед гарантирането на правилното функциониране на вътрешния пазар, като се насърчава конкурентоспособността на предприятията, и по-специално на малките и средните предприятия.
2.   Настоящата директива се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки.
[…]“.
5.
В член 2 от тази директива се предвижда следното:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1)
„търговски сделки“ означава сделки между предприятия или между предприятия и държавни органи, които водят до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение;
[…]
3)
„предприятие“ означава всяка организация, различна от публичен орган, участваща в упражняването на независима икономическа или професионална дейност, дори когато тази дейност се упражнява само от едно лице;
[…]“.
6.
В член 6, параграф 1 от посочената директива се предвижда, че държавите членки следят, когато лихви за забава на плащане са изискуеми по търговски сделки в съответствие с членове 3 или 4 от същата директива, кредиторът да има право да получи от длъжника като минимум фиксирана сума от 40 евро.
7.
В дванадесето съображение от Директива 93/13 се предвижда, че „като има предвид, че при настоящото си състояние националните законодателства допускат само частична хармонизация; като има предвид, че по-специално в настоящата директива се разглеждат само условия, които не се договарят индивидуално; като има предвид, че държавите членки следва да имат възможността с оглед на Договора да предоставят на потребителите по-голяма степен на защита чрез разпоредби в националното си законодателство, които са по-строги от тези в настоящата директива“.
8.
Член 1, параграф 1 от посочената директива гласи:
„Настоящата директива има за цел да сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител“.
9.
В член 2, буква б) от тази директива се предвижда следното:
„По смисъла на настоящата директива:
[…]
б)
„потребител“ означава всяко физическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на настоящата директива, участва поради интереси, които са извън рамките на неговата търговска или професионална дейност.
[…]“.
10.
В член 3, параграф 1 от Директива 93/13 се предвижда, че когато договорна клауза не е индивидуално договорена, тя се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните, произтичащи от договора.
11.
В член 4 от същата директива се предвижда следното:
„1.   Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характер[ът] на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
2.   Преценката за неравноправния характер на клаузите не се извършва нито по отношение на основния предмет на договора, нито по отношение на съответствието между цената и възнаграждението, от една страна, и стоките, които ще се доставят или услугите, които ще се предоставят в замяна, от друга страна, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език“.
12.
В член 8 от посочената директива се предвижда следното:
„Държавите членки могат да приемат или да запазят в сила по-строгите действащи разпоредби, които са в съответствие с Договора, в областта на настоящата директива, с цел да осигурят максимална степен на защита за потребителите“.
Словашкото право
Търговският кодекс
13.
Съгласно член 2, параграф 2, буква a) от Zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (Закон № 513/1991 — Търговски кодекс; наричан по-нататък „Търговският кодекс“) от 5 ноември 1991 г. (№ 98/1991 Zb.) „предприятие“ е лице, вписано в търговския регистър.
14.
Съгласно член 57, параграф 1 от Търговския кодекс, освен ако в други разпоредби от същия кодекс не се предвижда друго, дружество се учредява с дружествен договор, подписан от всички учредители. Истинността на подписите на учредителите се удостоверява официално.
15.
Съгласно член 62, параграф 1 от Търговския кодекс датата на възникване на дружеството е тази на вписването му в търговския регистър.
16.
В член 369c, параграф 1 от този кодекс, който транспонира в словашкото право член 6, параграф 1 от Директива 2011/7, се предвижда, че „[о]тделно от правата, произтичащи от членове 369, 369a и 369b, при забава на длъжника кредиторът има право на фиксирано обезщетение за разноските по събиране на вземането, без да е необходимо изрично уведомяване […]“.
Гражданският кодекс
17.
Член 52 от Zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (Закон № 40/1964 — Граждански кодекс) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Гражданският кодекс“), гласи:
„(1) „Потребителски договор“ е всеки договор, сключен между предприятие и потребител, независимо от правната си форма.
(2) Разпоредбите за потребителските договори, както и всички други разпоредби, уреждащи правоотношения, по които страна е потребител, се прилагат винаги, когато това е благоприятно за страната по договора, която е потребител. Различните уговорки или споразумения, чието съдържание или чиято цел води до заобикаляне на тази разпоредба, са недействителни. За всички правоотношения, страна по които е потребител, винаги с предимство се прилагат разпоредбите от Гражданския кодекс, дори иначе да трябва да се приложат разпоредбите от търговското право.
(3) „Предприятие“ е лицето, което при сключването и изпълнението на потребителски договор действа в рамките на своята търговска или друга стопанска дейност.
(4) „Потребител“ е физическото лице, което при сключването и изпълнението на потребителски договор с предприятие не действа в рамките на своята търговска или друга стопанска дейност“.
Законът за адвокатурата
18.
В член 18, параграф 4 от Zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov, от 4 декември 2003 г. (№ 239/2003 Z. z.) (Закон № 586/2003 за адвокатурата и за изменение и допълнение на Закон № 455/1991 за извършването на стопанска дейност (Закон за стопанската дейност), изменен, наричан по-нататък „Законът за адвокатурата“) се предвижда, че „[п]ри предоставянето на правни услуги адвокатът информира клиента, явяващ се потребител на правните услуги, за размера на възнаграждението за извършването на правна услуга още преди то да е започнало. В противен случай адвокатът няма право на възнаграждение. […]“.
Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
19.
В основата на спора в главното производство е предявен иск от адвокатското дружество AK (
4
), ищец в главното производство, срещу RU, физическо лице, ответник в главното производство. Предмет на спора е заплащането на хонорарите на адвокатското дружество за предоставени правни услуги в размер на 3250 евро ведно с лихви за забава, считано от 18 януари 2023 г., както и заплащане на разноските по събиране на неговото вземане.
20.
AK твърди, че „към края на март или началото на април 2022 г.“ с него се е свързал RU, който искал да учреди дружество с ограничена отговорност по словашкото право. RU щял да изпълнява длъжността на управител на посоченото дружество и да бъде единия от двамата учредители и съдружници в него. Така между AK и RU се стигнало до сключване на устен договор за възлагане на работа, с който AK се ангажирал да предостави правни услуги срещу заплащане на договорено фиксирано възнаграждение.
21.
AK изпраща на RU проект на дружествен договор и други документи, както и фактура за предоставените от него услуги, която не е заплатена в определения срок, а именно 17 януари 2023 г. Според AK става въпрос за спор, уреждан от разпоредбите от търговското право, поради което иска да му се плати фиксираната сума от 40 евро за възстановяване на разноските по събиране на вземането си съгласно член 369c, параграф 1 от Търговския кодекс, с който се транспонира член 6, параграф 1 от Директива 2011/7.
22.
От своя страна RU оспорва сключването на договор за предоставяне на правни услуги с AK. Според RU не е постигано никакво съгласие по възнаграждението, а AK му е изпратил дружествения договор и други документи без това да е искано от него. RU счита, че е потребител и твърди, че поради това спорът не се урежда от разпоредбите от търговското право.
23.
При това положение Mestský súd Bratislava IV (Районен съд Братислава IV, Словакия), изпитващ съмнения по въпроса дали ответникът в главното производство трябва да се счита за предприятие по смисъла на Директива 2011/7 или за потребител по смисъла на Директива 93/13, решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 1, параграф 2 от Директива [2011/7] във връзка с член 2, точки 1 и 3, и с член 6, параграф 1 от [същата] директива, да се тълкува в смисъл, че i) за „предприятие“ се счита и физическото лице, което в случай като разглеждания в главното производство ползва правни услуги на адвокат с цел учредяване на дружество, на което трябва да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници, а ii) за „търговска сделка“ се счита сделката, която в случай като разглеждания в главното производство води до предоставяне на услуги от адвокат на такова физическо лице с цел учредяване на дружество?
2)
При отрицателен отговор на първия въпрос — трябва ли понятието „потребител“ по смисъла на член 2, буква б) от Директива [93/13] във връзка с член 8 от нея да се тълкува в смисъл, че в случай като разглеждания в главното производство обхваща и физическото лице, от което се претендира вземане, произтичащо от договор за предоставяне на правни услуги, ако предметът на договора е бил предоставяне на услуги с цел учредяване на дружество, а посоченото физическо лице е трябвало да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници?“.
24.
Писмени становища представят Комисията и словашкото правителство.
Анализ
По първия въпрос
25.
С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали член 1, параграф 2 във връзка с член 2, точки 1 и 3, и с член 6, параграф 1 от Директива 2011/7, трябва да се тълкува в смисъл, че физическо лице, което не е „предприятие“ по словашкото право, тъй като все още не е учредено никакво дружество, и което е ползвало адвокатски услуги с цел учредяване на търговско дружество, на което то трябва да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници, трябва да се счита за „предприятие“ по смисъла на тази директива. Следователно въпросът е дали предоставянето на спорните услуги съставлява „търговска сделка“ след като това лице е потърсило правни услуги за целите на бъдеща професионална дейност. Според запитващата юрисдикция отговорът на този въпрос е необходим, за да се определи дали ищецът има право да претендира фиксирана сума по член 6, параграф 1 от Директива 2011/7, така както този член е транспониран с член 369c, параграф 1 от словашкия търговски кодекс.
26.
В това отношение следва да се припомни най-напред, че съгласно член 1, параграф 2 от Директива 2011/7, тя се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по „търговски сделки“. Определението на това понятие се съдържа в член 2, точка 1 от тази директива, като се предвиждат две кумулативни условия. Тя трябва, първо, да се извършва било между предприятия, било между предприятия и публични органи, и второ, да води до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение (
5
).
27.
В случая предмет на съмненията на запитващата юрисдикция е само първото условие, отнасящо се до възможността RU да се счете за „предприятие“.
28.
Припомням, че както от изискванията за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от изискванията на принципа на равенство следва, че при липсата на препращане в член 2, точки 1 и 3 от Директива 2000/35 (
6
) към националното право, понятията „търговска сделка“ и „предприятие“ трябва да получат самостоятелно и еднакво тълкуване (
7
). Съгласно член 2, точка 3 от Директива 2011/7 под „предприятие“ следва да се разбира всяка организация, различна от публичните органи, участваща в упражняването на независима икономическа или професионална дейност, дори когато тази дейност се упражнява само от едно лице.
29.
В това отношение Директива 2011/7, която се отнася за борбата със забавата на плащането по търговски сделки, за да се гарантира правилното функциониране на вътрешния пазар, като така се подобри конкурентоспособността на предприятията, и по-специално на малките и средните предприятия, не е предназначена да се прилага за всяка сделка, която води до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение, по-специално за всички такива сделки, сключвани конкретно от отделните индивиди в ежедневието (
8
). Затова не е достатъчно лицето да сключи сделка, която се отнася за икономическа дейност, за да попадне в обхвата на понятието „предприятие“ и за да бъде квалифицирана тази сделка като „търговска“ по смисъла на член 2, точка 1 от посочената директива. Необходимо е още това лице да действа като организация в рамките на тази дейност или в рамките на независима професионална дейност (
9
).
30.
Това изискване предполага, от една страна, че независимо от неговата форма и правния му статут по националното право, посоченото лице упражнява тази дейност организирано и постоянно, поради което дейността не може да се ограничава до конкретна отделна престация, и от друга страна, че съответната сделка се вписва в рамките на посочената дейност. Разглежданата дейност обаче не трябва да бъде непременно главната икономическа или професионална дейност на съответното лице или да бъде свързана с нея (
10
).
31.
Уточнявам обаче, че що се отнася до понятието „организация“, изискването дейността да се упражнява организирано и постоянно не предполага непременно организирана структура на ресурсите, като например собствени съоръжения, персонал, инструменти или оборудване, предназначени за тази дейност (
11
).
32.
Следователно предвид трябва да се вземат всички обстоятелства в конкретния случай, за да се установи дали дадено лице действа в качеството на „предприятие“ по смисъла на член 2, точка 3 от Директива 2011/7 и дали поради това сделките, които то сключва, имат търговски характер по смисъла на член 2, точка 1 от посочената директива.
33.
В рамките на спора в главното производство ответникът в главното производство RU е физическо лице и запитващата юрисдикция не сочи никакво друго обстоятелство, свързано с неговия статут или с неговата дейност, в подкрепа на квалифицирането му като „организация, участваща в упражняването на независима икономическа или професионална дейност“. Всъщност от никои от представените от запитващата юрисдикция данни не следва, че RU упражнява организирано и постоянно независима икономическа или професионална дейност и нищо не сочи, че разглежданата сделка се вписва в рамките на такава дейност. Следователно в случая не е изпълнено нито едно от двете условия, посочени в точка 30 от настоящото заключение, за да се установи съществуването на предприятие.
34.
В това отношение запитващата юрисдикция изтъква възможността да се вземе предвид бъдещият характер на професионална дейност, която е предметът на договор. Словашкото правителство пък твърди, че следва да се вземе предвид естеството, предметът и целта на разглежданата сделка. Според него физическите лица, които участват в процеса по учредяване на търговско дружество и действат във връзка с предвижданата от това дружество икономическа дейност, могат да се разглеждат като „предприятие“ и изискванията в това отношение следва да се разглеждат спрямо търговското дружество, чието учредяване се предвижда, в съответствие с целта на Директива 2011/7 за борба със забавяне на плащанията. От това то заключава, че RU е действал с намерението да упражнява редовно икономическа или професионална дейност и трябва да се счита за предприятие, сключило търговска сделка.
35.
Според мен този довод не е убедителен.
36.
Всъщност, макар предметът на съответната сделка действително да може, според случая, да е едно обстоятелство, наред с други, които трябва да се вземат предвид, за да се прецени дали е приложима Директива 2011/7 (
12
), сам по себе си той не е достатъчен, както и намерението на съответното лице, за да се квалифицира последното като „предприятие“ при сключването на разглежданата сделка.
37.
Припомням, че за да се определи обхватът на дадена разпоредба от правото на Съюза, следва да се вземат предвид едновременно текстът, контекстът и целите ѝ (
13
).
38.
Първо, видно от текста на член 2, точка 3 от Директива 2011/7, като „предприятие“ се определя „организация, участваща в упражняването на икономическа дейност“, а това подкрепя тезата, че това предприятие съществува при сключването на съответната сделка. Ако законодателят имаше предвид бъдещото намерение за упражняване на такава икономическа дейност като елемент от определението на понятието „предприятие“, това според мен щеше да бъде видно изрично от текста (
14
), тъй като съставлява непренебрежимо разширяване на приложното поле на тази директива.
39.
Второ, според мен това езиково тълкуване се подкрепя от контекстуалното тълкуване. Всъщност Директива 2011/7 се прилага ratione materiae за всички плащания, извършвани като възнаграждение по „търговски сделки“, доколкото те водят до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение. Широкият характер на това понятие „търговска сделка“ обаче е ограничен от обстоятелството, че то се определя ratione personae като всяка сделка между „предприятия“, а това предполага да се провери дали сделката е била или не сключена в качеството на„предприятие“ (
15
). Затова констатацията, че при сключването на сделката съответното лице не е било „предприятие“ по смисъла на член 2, точка 3 от Директива 2011/7, според мен не се променя от възможността то евентуално да придобие това качество впоследствие. Възможността за бъдеща промяна на неговия статут според мен не е релевантен елемент, за да се прецени естеството на посочената сделка, дори тази промяна да е последица от сделката (
16
). Добавям, че за да бъде „търговска“, разглежданата сделка трябва да се вписва „в рамките“ на съответната дейност на посоченото лице (
17
). Затова, когато преценява приложимостта на Директива 2011/7 с оглед на качеството на страните, Съдът прави това към момента на сключване на съответната сделка (
18
).
40.
Трето, що се отнася до целта на Директива 2011/7, следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 1 тя се отнася за борбата със забавата на плащането по търговски сделки, за да се гарантира правилното функциониране на вътрешния пазар, като така се подобри конкурентоспособността на предприятията, и по-специално на малките и средните предприятия. Според мен обаче целта кредиторът да се защити ефективно срещу забавянията на плащания не може да доведе до промяна на приложното поле ratione personae на Директивата до такава степен, че това приложно поле да обхване физическо лице, което при сключването на сделката не отговаря на квалификацията за „предприятие“.
41.
В случая обаче към момента на сключване на съответната сделка от никои от представените от запитващата юрисдикция данни не е видно RU да е упражнявал независима икономическа или професионална дейност или да се е представял пред AK за участващ в упражняването на такава дейност. Освен това е безспорно, че RU все още не е бил управител или съдружник в дружеството, което все още не е било учредено по словашкото право, а от преписката по делото не е видно то в крайна сметка да е създадено. Нещо повече, предмет на разглежданата сделка между страните в главното производство е предоставянето на правни услуги, и макар съдържанието на правната консултация да се е отнасяло за учредяването на търговско дружество (съставяне на проект на дружествен договор, подготовка на други документи и анализ на въпроси, свързани с учредяването на дружеството и с личното участие на бъдещите учредители), нищо не сочи, че намерението за учредяване на такова дружество е било реално, още повече, че запитващата юрисдикция изтъква несъгласието на RU, че е упълномощавал AK да готви тази правна консултация.
42.
От друга страна, съмненията, изложени от запитващата юрисдикция с оглед на решения Benincasa (
19
) и Česká spořitelna (
20
) според мен трябва да бъдат отхвърлени. Всъщност преюдициалните запитвания по тези дела се отнасят по-конкретно до определянето на компетентните съдилища. В системите на Брюкселската конвенция и на Регламент № 44/2001 понятието „потребител“ ръководи определянето на правилата за съдебната компетентност и по-конкретно позволява на ищеца „потребител“ да предяви иск срещу ответника пред съдилища, различни от тези на държавата, на чиято територия е местожителството на ответника. Както обаче подчертава Съдът, щом като допуска дерогации от принципните правила в областта на подсъдността, понятието „потребител“ следва да бъде тълкувано стеснително в този особен контекст. В този смисъл Съдът приема, че в рамките на тези разпоредби, уреждащи правилата за компетентността (
21
), предвидената от тях специална закрила, свързана с качеството „потребител“, не е оправдана при договори, които имат за цел професионална дейност, дори тя да е предвидена за в бъдеще (
22
). Затова по тези дела, за да се заключи, че съответното физическо лице не е „потребител“ по смисъла на релевантните разпоредби от Брюкселската конвенция и Регламент № 44/2001, се взема предвид упражняването не на настояща, а на бъдеща дейност (
23
).
43.
Въпреки това, макар тези съображения да са разбираеми при определянето на компетентния съд към момента на сезирането му, според мен те не могат да се приложат в рамките на настоящия спор.
44.
Всъщност това стриктно тълкуване на понятието „потребител“, при което професионалната цел на договора, бъдещата професионална дейност или развитието на договорното правоотношение се оказват релевантни фактори, за да се отрече качеството „потребител“ на дадено лице, е обосновано в специалния контекст на правилата за компетентност. Освен това отбелязвам, че както член 13 от Брюкселската конвенция, така и член 15 от Регламент № 44/2001 определят потребителя, сочейки лице, което сключва договор „за цел“, за която може да се приеме, че е извън неговата търговска дейност или професия, а това понятие „цел“ липсва в определението за предприятие по член 2, точка 3 от Директива 2011/7.
45.
В замяна на това, с оглед на изложените по-горе съображения, свързани с текста, контекста и целта на Директива 2011/7 (
24
), не изглежда оправдано понятието „търговска сделка“ да се тълкува особено широко до такава степен, че предметът и целта на сделката да се разглеждат като определящи критерии за прилагане ratione personae на тази директива (
25
). Така в настоящия случай качеството на „предприятие“ на длъжника RU трябва да се преценява именно към момента на сключване на сделката, която има за предмет предоставянето на правни услуги, независимо дали в крайна сметка дружеството, за което се отнася правната консултация, бъде учредено или не.
46.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на първия преюдициален въпрос, че член 1, параграф 2 във връзка с член 2, точки 1 и 3, и с член 6, параграф 1 от Директива 2011/7 трябва да се тълкува в смисъл, че освен ако не са налице други обстоятелства, позволяващи да се заключи, че физическо лице е действало, извършвайки независима икономическа или професионална дейност, която е организирана и постоянна, а това следва да се провери от запитващата юрисдикция, фактът, че това лице е прибягнало до услугите на адвокат с цел учредяване на търговско дружество, на което е трябвало да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници, не е достатъчен, за да се квалифицира това лице като „предприятие“ и съответно сключената с адвоката сделка да се квалифицира като „търговска“.
По втория въпрос
47.
При отрицателен отговор на първия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция поставя втория преюдициален въпрос, за да се установи по същество дали член 2, буква б) във връзка с член 8 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че физическо лице, което е прибягнало до услугите на адвокат с цел учредяване на търговско дружество, на което е трябвало да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници, трябва да се счита за потребител по смисъла на тази разпоредба.
48.
Считам за необходимо най-напред да се разгледа компетентността на Съда да отговори на втория въпрос, а след това допустимостта на въпроса, след което му се даде отговор по същество.
По компетентността на Съда
49.
Следва да се припомни, че Директива 93/13 се отнася само, от една страна, за клаузите, които не са индивидуално договорени (член 3 от посочената директива), и от друга страна, за клаузите, различни от отнасящите се за определянето на основния предмет на договора или за съответствието между цената и престацията (член 4, параграф 2 от тази директива).
50.
В случая обаче, както посочва запитващата юрисдикция и както подчертава словашкото правителство, делото в главното производство не се отнася за клауза, била тя неравноправна или не, съдържаща се в разглеждания договор (в случая устен), а за определението за „потребител“, съдържащо се в член 2, буква б) от Директива 93/13. Освен това отбелязвам, че видно от акта за преюдициално запитване, ищецът в главното производство се задължил да предостави правни услуги срещу „договореното“ фиксирано възнаграждение, а това навежда на мисълта, че е имало индивидуално договаряне на хонорарите.
51.
Вследствие на това Директива 93/13, която се отнася за „неравноправните клаузи в потребителските договори“, не следва да се прилага като такава към съществото на спора в главното производство.
52.
Ето защо възниква въпросът за привръзката на спора в главното производство към правото на Съюза и съответно за компетентността на Съда да отговори на втория преюдициален въпрос: компетентен ли е Съдът да тълкува понятие (понятието „потребител“), съдържащо се в акт от вторичното право (Директива 93/13), въпреки че този акт не е приложим към спора в главното производство?
53.
Съдебната практика относно компетентността на Съда в тази област е предмет на развитие, което е анализирано, систематизирано и обобщено по блестящ и релевантен начин от много генерални адвокати (
26
), както и в доктрината (
27
). Съдът сам е изяснил своя метод за анализ по-конкретно по дело Ullens de Schooten (
28
). В това решение, след като приема, че е компетентен да отговори на въпроса за тълкуване на принципа за извъндоговорната отговорност на държавата, тъй като той представлява принцип, присъщ за правния ред на Съюза, Съдът разглежда по същество дали режимът на извъндоговорната отговорност на държава членка се прилага по дело, което във всичките си аспекти е свързано само с една държава членка, въпреки че съдържащите се в Договорите разпоредби относно разглежданите по делото основни свободи (на установяване, на свободно предоставяне на услуги и на свободно движение на капитали) по принцип не намират приложение към такова „изцяло вътрешно“ положение. В точки 50—53 от посоченото решение Съдът посочва четирите хипотези, в които дори и в този случай тези разпоредби следва да се тълкуват, и по този начин систематизира случаите, в които е възможно позоваване (или тълкуване) на правото на Съюза в смисъл, че е оправдано ищецът или жалбоподателят да се позовава на тях пред националния съд и последният да отправи запитване до Съда относно техния обхват, макар положението да не попада в приложното поле на посоченото правило.
54.
В случая четвъртата хипотеза, формулирана в решение Ullens de Schooten, изглежда особено релевантна, тъй като се отнася до случаите, в които фактите по главното производство не попадат пряко в приложното поле на правото на Съюза, но разпоредбите от това право са станали приложими по силата на националното законодателство, което, що се отнася до изнамерените разрешения в положения, които във всичките си аспекти са свързани само с една държава членка, е в съответствие с възприетото в правото на Съюза (
29
).
55.
Всъщност в тези случаи Съдът запазва компетентността си, като дава предимство на интереса от еднакво тълкуване на разпоредбите от правото на Съюза, за да осигури еднакво третиране на тези положения и на положенията, попадащи в приложното поле на правото на Съюза. Така тълкуването от Съда на разпоредбите на правото на Съюза при чисто вътрешни положения е обосновано, тъй като националното право е направило тези разпоредби пряко и безусловно приложими, за да се осигури еднакво третиране на вътрешните положения и на положенията, уредени от правото на Съюза (
30
).
56.
В такъв контекст запитващата юрисдикция трябва да посочи кое е това, което свързва висящия пред нея спор с разглежданите разпоредби от правото на Съюза и прави исканото преюдициално тълкуване необходимо за разрешаването на този спор, както се изисква в член 94 от Процедурния правилник на Съда (
31
).
57.
В настоящия случай, първо, запитващата юрисдикция иска тълкуване на „понятие“, по-конкретно на понятието „потребител“, така както то е определено в член 2, буква б) от Директива 93/13. В това отношение Съдът е дал разширително тълкуване на своята компетентност за преюдициално тълкуване, предвидена в член 267, параграф 1, букви a) и б) ДФЕС, която обхваща и „заимстваните от правото на Съюза понятия“. Действително е налице несъмнен интерес заимстваните от правото на Съюза понятия, независимо от условията на прилагането им, да се тълкуват еднакво, за да се избегнат бъдещи различия в тълкуването (
32
).
58.
Второ, питам се доколко посочените словашки разпоредби са направили съдържащото се в Директива 93/13 понятие „потребител“„пряко и безусловно“ приложимо към вътрешни положения като разглежданото в случая, и дали въпреки твърдяната липса на клауза — била тя неравноправна или не — Съдът е компетентен да се произнесе по исканото тълкуване на понятието „потребител“.
59.
Припомням, че по същество препращането е „пряко“ когато е конкретно, а не общо, и че то е „безусловно“, когато разпоредбите от правото на Съюза, към които се препраща, са „приложими без ограничение към разглеждания в главното производство случай“ (
33
), а това предполага, че запитващата юрисдикция не може да се отклони от тълкуването, дадено от Съда (
34
), без което има опасност преюдициалният въпрос да се окаже без връзка със спора в главното производство и съответно напълно хипотетичен (
35
).
60.
В случая запитващата юрисдикция уточнява, че понятието „потребител“ в член 52, параграф 4 от словашкия граждански кодекс, транспонира понятието, чието определение се съдържа в член 2, буква б) от Директива 93/13, и че с член 18, параграф 4 от Закона за адвокатурата Словашката република „е въвела приложение на понятието „потребител“ за адвокатските хонорари, дължими за правни услуги“. От това тази юрисдикция по същество заключава, че утвърдителен отговор на нейния втори преюдициален въпрос би ѝ позволил, прилагайки тези свързани разпоредби, да разреши спора в главното производство.
61.
Безспорно, препратката към правото на Съюза не е видна изрично в разглежданата разпоредба от националното право и в това отношение запитващата юрисдикция не предоставя никакви конкретни данни (например подготвителни работи). При това само тя е компетентна да тълкува националното право в контекста на установеното с член 267 ДФЕС съдебно сътрудничество. Словашкото правителство впрочем не оспорва, че понятието „потребител“, тълкуването на което се иска, ще бъде приложимо в случая, макар и да предлага то да се тълкува по-скоро с оглед на изискването за предоставяне на информация, и следователно с оглед на член 5, параграф 1, буква в) и параграф 4 от Директива 2011/83 относно правата на потребителите.
62.
Освен това параграф 2 от член 52 от Гражданския кодекс, който член запитващата юрисдикция цитира в акта за преюдициално запитване, се отнася за разпоредбите, посветени на потребителските договори, като в него по-специално се предвижда, че по същество те се прилагат винаги, когато това е благоприятно за потребителя, тъй като различаващите се уговорки или споразумения, чието съдържание или чиято цел е насочено към заобикаляне на тази разпоредба, са недействителни, а това ни препраща към Директива 93/13 относно неравноправните клаузи и потвърждава забележката на запитващата юрисдикция, че с член 52 от словашкия граждански кодекс се транспонира понятието „потребител“, съдържащо се в Директива 93/13.
63.
И накрая, не виждам причина за съмнение, че според запитващата юрисдикция тя е обвързана от тълкуването на Съда, тъй като подчертава, че отговорът на Съда ще ѝ позволи да разреши спора в главното производство.
64.
Затова следва да се приеме, че словашкият законодател е искал да направи пряко и безусловно препращане към понятието „потребител“ по смисъла на Директива 93/13 с цел едно и също понятие „потребител“ да се прилага към вътрешни положения, уреждани от тази разпоредба от словашкия граждански кодекс, и към положения, уреждани от Директива 93/13.
65.
Следователно обстоятелството, че разглежданото по спора в главното производство положение не попада в приложното поле на Директива 93/13, не е пречка Съдът да се счете за компетентен, тъй като може да се приеме, че словашкият законодател е решил да приложи това понятие за „потребител“ (
36
).
66.
Трето, считам, че Съюзът има интерес да запази концептуално единство при понятието „потребител“ в национален и в европейски контекст, които са „сравними в правно и функционално отношение“ (
37
), какъвто е случаят когато те преследват една и съща цел и се отнасят за една и съща тематика.
67.
Безспорно, в правото на Съюза не съществува единно определение за „потребител“ (
38
) и всяка директива съдържа свое собствено определение за „потребител“, което е релевантно за целите на този акт (
39
). Впрочем понятието „потребител“ се тълкува повече или по-малко разширително в зависимост от разглежданите актове от вторичното право (
40
).
68.
Следователно понятието „потребител“ по смисъла на дадена директива може да се „извлече“ единствено с предпазливост от приложното поле на акта на Съюза, за който е определено.
69.
Директива 93/13 обаче се отнася за случаи, свързани със законодателството на Съюза, хармонизиращо конкретна правна област в държавите членки. Ето защо съдържащите се в посоченото законодателство правила се прилагат независимо от изцяло вътрешния характер на разглеждания в главното производство случай. То се прилага и за случаи, в които няма трансграничен елемент (
41
).
70.
Нещо повече, въведената с Директива 93/13 система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика. Такъв е случаят и при различните европейски потребителски директиви (
42
). Така при наличието на формулировки, които не съдържат съществени разлики, Съдът тълкува понятията по еднакъв начин и вече е имал повод да подчертае решимостта на законодателя на Съюза да придаде хоризонтален обхват на определението за „потребител“ (
43
).
71.
Ето защо считам, че при конкретните обстоятелства по случая, въз основа на които може да се установи, че националният и европейският контекст, на които се позовава запитващата юрисдикция, са „сравними в правно и функционално отношение“, Съюзът има интерес понятието „потребител“, съдържащо се в Директива 93/13, да получи еднакво тълкуване от Съда, за да се избегне рискът от разминаващи се тълкувания по този въпрос в рамките на приложимите национални разпоредби.
72.
При това положение считам, че Съдът е компетентен да се произнесе по отправения от запитващата юрисдикция втори въпрос.
По допустимостта на втория преюдициален въпрос
73.
Доколкото от отбелязването от словашкото правителство на определение по дело Rozhlas a televízia Slovenska от 28 април 2022 г. (
44
) може да се заключи, че според него вторият преюдициален въпрос е недопустим, припомням накратко, че въпросите относно правото на Съюза се ползват с презумпция за релевантност. Ето защо отправено от национална юрисдикция запитване може да се отхвърли само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или пък когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да даде полезен отговор на поставените му въпроси. От постоянната съдебна практика, която понастоящем е отразена в член 94 от Процедурния правилник, също така следва, че необходимостта да се даде тълкуване на правото на Съюза, което да е от полза за националния съд, изисква последният да очертае фактическата и нормативна обстановка, в която се вписват поставените от него въпроси, или поне да обясни фактическите хипотези, на които се основават въпросите. В акта за преюдициално запитване освен това трябва да се посочат конкретните причини, поради които националният съд си задава въпроси относно тълкуването на правото на ЕС и счита за необходимо да постави преюдициален въпрос на Съда (
45
). Основанието за отправяне на преюдициално запитване е не формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а необходимостта от отговор за ефективното разрешаване на даден правен спор (
46
).
74.
Впрочем в случая според мен запитващата юрисдикция изпълнява тези изисквания в достатъчна степен с оглед на предоставените данни, обобщени по-специално в точка 60 от настоящото заключение.
75.
Първо, запитващата юрисдикция всъщност уточнява причините, поради които се иска това тълкуване, и значението, което то ще има за спора в главното производство (
47
). Така макар, както бе посочено по-горе, да изглежда, че спорът в главното производство не се отнася за договорна клауза и съответно по същество не попада в приложното поле на Директива 93/13, исканото тълкуване на правото на Съюза отговаря на обективна необходимост, за да се намери разрешение на спора в главното производство, поради което не е видно, че явно няма връзка с действителността на спора или с предмета на спора в главното производство.
76.
Второ, видно от уточненията, предоставени от запитващата юрисдикция, въпросът не е от хипотетично естество. Отбелязвам, че тези уточнения впрочем са позволили на словашкото правителство и Комисията да упражнят правото, което им е предоставено от член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз, да представят становища.
77.
Трето, струва ми се, че Съдът разполага и с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да даде полезен отговор на поставените му въпроси.
78.
Ето защо считам, че запитващата юрисдикция е изпълнила изискванията, предвидени в член 94 от Процедурния правилник, поради което преюдициалното запитване е допустимо.
По тълкуването на член 2, буква б) във връзка с член 8 от Директива 93/13
79.
Запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, буква б) във връзка с член 8 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че физическо лице, което е прибягнало до услугите на адвокат с цел учредяване на търговско дружество, на което е трябвало да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници, трябва да се счита за „потребител“ по смисъла на тази разпоредба.
80.
Припомням, че качеството на „потребител“ на съответното лице трябва да се определи по функционален критерий, който се състои в това да се прецени дали разглежданото договорно отношение се вписва в рамките на дейности, външни за упражняването на дадена професия (
48
). Освен това Съдът вече е признал, че разширителното тълкуване на понятието „потребител“ е необходимо, за да се осигури защитата на всички физически лица, които се намират в положение на по-слаба страна спрямо продавач или доставчик (
49
).
81.
В случая считам, че както текстът на определението за „потребител“, който е в сегашно време (
50
), така и контекстът и преследваната от Директива 93/13 цел за защита на потребителите, подкрепят тезата, че ответникът в главното производство в качеството си на физическо лице, което все още не е започнало дейността, с оглед на която е заявило пред адвоката, че се интересува от правните му услуги, трябва да се счита за „потребител“. Всъщност нищо не позволява да се приеме, че ответникът в главното производство вече упражнява търговка или професионална дейност, в рамките на която се вписва този договор за предоставяне на правни услуги. Освен това тази преценка, която запитващата юрисдикция следва да направи, трябва да се извърши към момента на сключване на договора за предоставяне на правни услуги в съответствие с член 4, параграф 1 от Директива 93/13 и в съответствие с целта за защита на потребителите при сключването на договор с продавач или доставчик (
51
). В това отношение при преценката си националният съд трябва да вземе предвид всички обстоятелства по случая, за да установи дали съответното физическо лице е действало в рамките на своята търговска или професионална дейност, или е действало с цели извън тази дейност (
52
).
82.
Следователно качеството на „потребител“ на съответното лице се преценява не в зависимост от целта му евентуално да стане икономически оператор, а в зависимост от отговора на въпроса дали при сключването на разглеждания договор то действа в рамките на своята търговска или професионална дейност.
83.
С оглед на данните, съдържащи се в акта за преюдициално запитване, и при условие че запитващата юрисдикция провери това, според мен в настоящия случай трябва да се признае качеството на „потребител“. Впрочем същото се отнася според мен и за понятието „потребител“ по смисъла на Директива 2011/83.
84.
Съмненията на запитващата юрисдикция с оглед на решение Gruber (
53
) според мен трябва да бъдат отхвърлени mutatis mutandis по същите причини като изложените в точки 42—45 от настоящото заключение по повод на решения от 3 юли 1997 г., Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), и от 14 март 2013 г., Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165). Всъщност, както Съдът вече е приел, възприетото в решение Gruber стриктно тълкуване на понятието „потребител“ за целите на определянето на обхвата на дерогиращите правила за компетентност, предвидени в членове 13—15 от Брюкселската конвенция при договор с двойна цел, не може да обхване по аналогия понятието „потребител“ по смисъла на член 2, буква б) от Директива 93/13 (
54
).
85.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на втория преюдициален въпрос, че понятието „потребител“ по смисъла на член 2, буква б) във връзка с член 8 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че физическото лице, сключило договор, чийто предмет са правни услуги с цел учредяване на дружество, на което това физическо лице е трябвало да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници, има качеството на „потребител“, освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция трябва да извърши, на обстоятелствата в конкретния случай с цел по-специално да се прецени дали съответното физическо лице е действало в рамките на своята търговска или професионална дейност.
Заключение
86.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Mestský súd Bratislava IV (Районен съд Братислава IV, Словакия), по следния начин:
„1)
Член 1, параграф 2 във връзка с член 2, точки 1 и 3, и с член 6, параграф 1 от Директива 2011/7/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година относно борбата със забавяне на плащането по търговски сделки, поправена,
трябва да се тълкува в смисъл, че
освен ако не са налице други обстоятелства, позволяващи да се заключи, че физическо лице е действало, извършвайки независима икономическа или професионална дейност, която е организирана и постоянна, а това следва да се провери от запитващата юрисдикция, фактът, че това лице е прибягнало до услугите на адвокат с цел учредяване на търговско дружество, на което е трябвало да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници, не е достатъчен, за да се квалифицира това лице като „предприятие“ и съответно сключената с адвоката сделка да се квалифицира като „търговска“.
2)
Понятието „потребител“ по смисъла на член 2, буква б) във връзка с член 8 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори, изменена с Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
обхваща физическо лице, сключило договор, чийто предмет са правни услуги с цел учредяване на дружество, на което това физическо лице е трябвало да стане управителят и да бъде единият от двамата учредители и съдружници, освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция трябва да извърши, на обстоятелствата в конкретния случай с цел по-специално да се прецени дали съответното физическо лице е действало в рамките на своята търговска или професионална дейност“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 г. (ОВ L 48, 2011 г., стр. 1, и поправки в OB L 233, 2012 г., стр. 3, и OB L 218, 2015 г., стр. 82). Тази директива отменя, считано от 16 март 2013 г., и заменя Директива 2000/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 юни 2000 година относно борбата със забавяне на плащане по търговските сделки (ОВ L 200, 2000 г., стр. 35; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 226).
(
3
)	Директива на Съвета от 5 април 1993 г. (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273), изменена с Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 г., относно правата на потребителите (ОВ L 304, 2011 г., стр. 64) (наричана по-нататък „Директива 93/13“).
(
4
)	Първоначалният кредитор, който е адвокат, понастоящем е управител на дружеството ищец в главното производство, на което той прехвърля вземането си.
(
5
)	Както посочва запитващата юрисдикция, понятието „търговска сделка“ е широко и не съвпада непременно с понятието „договор“ (вж. относно последователните доставки на стоки или предоставяния на услуги в изпълнение на един и същ договор решение от 1 декември 2022 г., X (Доставки на медицински материали) (C‑419/21, EU:C:2022:948, т. 22 и 25). Всъщност съгласно член 1, параграф 2 от Директива 2011/7 последната „се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки“, независимо дали тези сделки съответстват или не на конкретен договор. Достатъчно е също така сделката да „води до“ доставката на стоки или предоставянето на услуги (вж. по аналогия решение от 18 ноември 2020 г., Techbau (C‑299/19, EU:C:2020:937, т. 44). Що се отнася до въпроса за самото съществуване на сделката (в случая на устен договор между AK и RU), той е от компетентността на запитващата юрисдикция.
(
6
)	Отменена с Директива 2011/7.
(
7
)	Вж. по аналогия относно Директива 2000/35, заменена с разглежданата в случая Директива 2011/7, решение от 15 декември 2016 г., Nemec (C‑256/15, наричано по-нататък „решение Nemec, EU:C:2016:954, т. 38).
(
8
)	Вж. решение Nemec (т. 32).
(
9
)	Вж. решение Nemec (т. 33).
(
10
)	Вж. решение Nemec (т. 34 и 35). В разглеждания с това решение случай г‑н Nemec сключва договор за отдаване под наем със сдружението на пожарникарите доброволци в Мурска Собота (Словения), по силата на който отдава под наем на сдружението цистерна, предназначена за превоз на вода в период на суша. Преценено е, че разглежданият в главното производство договор се отнася за икономическа дейност и е довел до издаването на фактура, и че макар да не спада към дейностите на г‑н Nemec (който упражнява самостоятелна шлосерска и заваръчна дейност като занаятчия), може да се приеме, че последният действал като „предприятие“, сключвайки „търговска сделка“, ако тази сделка, макар да не се отнася до дейността, посочена в разрешителното му, се вписва в извършването на независима икономическа или професионална дейност, която е организирана и постоянна, а това е следвало да се провери от запитващата юрисдикция с оглед на всички обстоятелства в конкретния случай.
(
11
)	Вж. решение от 14 ноември 2024 г., Agenciart — Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, т. 33).
(
12
)	Вж. в този смисъл решение от 9 юли 2020 г., RL (Директива относно борбата със забавяне на плащането) (C‑199/19, EU:C:2020:548, т. 26), в което Съдът приема, че от акта за преюдициално запитване не става ясно дали при сключването с RL на договора за наем на търговско помещение J. M. е действал като организация, упражняваща независима икономическа или професионална дейност, и съответно дали също притежава качеството „предприятие“. Съгласно направеното от Съда уточнение обстоятелството, че помещението, обект на договора за наем, се използва за търговски цели, е указание в този смисъл, но въпреки това запитващата юрисдикция следва да направи необходимите в това отношение проверки.
(
13
)	Вж. например решение от 12 декември 2024 г., Tusnia (C‑725/23, EU:C:2024:1015, т. 20).
(
14
)	Посочвам например, че в определението за потребител в Директива 93/13 се посочва, че то се отнася за всяко физическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на посочената директива, „участва поради интереси“, които са извън рамките на неговата търговска или професионална дейност. Същото се отнася за Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/ЕО, 98/27/ЕО и 2002/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (ЕО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета (Директива за нелоялни търговски практики) (ОВ L 149, 2005 г. стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260), в която се дава определение за потребителя и търговеца, като изрично се предвид целите на съответните им дейности. Случаят с понятието „предприятие“ в разглежданата в случая Директива 2011/7 не е такъв.
(
15
)	Вж. в този смисъл решение Nemec (т. 43): „[…] запитващата юрисдикция следва да установи дали в конкретния случай г‑н Nemec е сключил разглеждания в главното производство договор в качеството на„предприятие“ по смисъла на член 2, точка 1 от Директива 2000/35“. Курсивът е мой.
(
16
)	Вж. по аналогия, в различния контекст на Директива 93/13, решение от 20 март 2025 г., Arce (C‑365/23, EU:C:2025:192, т. 47—51), в което Съдът, следвайки в това отношение заключението на генерален адвокат Rantos по същото дело (C‑365/23, EU:C:2024:865, т. 55—57), приема, че качеството „потребител“ на дадено лице трябва да се преценява към момента на сключване на разглеждания договор. Следователно ненавършило пълнолетие лице, което към датата на сключване на договор за услуги за подпомагане на спортното развитие и кариерата не е извършвало съответната спортна дейност по занятие, не губи качеството си „потребител“ по смисъла на член 2, буква б) от Директива 93/13 поради факта, че в хода на изпълнението на договора е станало професионален играч.
(
17
)	Вж. точки 29 и 30 от настоящото заключение.
(
18
)	Вж. например решение от 14 ноември 2024 г., Agenciart — Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, т. 35): „[…] сключването на договор за търговско представителство от лице, упражняващо актьорска професия, е част от професионалната дейност на това лице и е тясно свързано с тази дейност, тъй като, ако посоченото лице не упражняваше въпросната професия, сключването на подобен договор за представителство, който се състои именно в рекламиране и управление на посочената дейност, по необходимост би било лишено от предмет“. Курсивът е мой.
(
19
)	Спорът в главното производство, разгледано в решение от 3 юли 1997 г., Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), се отнася до договор за франчайзинг, съдържащ клауза за предоставяне на компетентност, чиято валидност зависи от това дали ищецът г‑н Benincasa, предявил иск срещу дружеството-съдоговорител пред съда по мястото на изпълнение на договора, е, или не е „потребител“ по смисъла на член 13, първа алинея и член 14, първа алинея от Брюкселската конвенция от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (OВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), с измененията ѝ, направени с последователните конвенции за присъединяването на нови държави членки към тази конвенция (наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“).
(
20
)	Спорът в главното производство, разгледан в решение от 14 март 2013 г., Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), се отнася за задължение по менителница на управителя на дружество, който е поръчителствал по запис на заповед, издаден в непълна форма от това дружество в полза на банка за гарантиране на договор за получаването на кредит, и за въпроса за съдебната компетентност за решаването на този спор съгласно член 15 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74), който заменя Брюкселската конвенция в отношенията между държавите членки.
(
21
)	Вж. и решения от 25 януари 2018 г., Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, т. 29—32), и от 10 декември 2020 г., Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015, т. 29 и 31).
(
22
)	Видно и от точки 41 и 42 от решение от 10 декември 2020 г., Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015), за да се определи качеството „потребител“ или „търговец“, е възможно да се вземе предвид развитието на договорното правоотношение при предоставяне на дългосрочни услуги. В точка 46 от това решение се посочва и редовността на дадена дейност като един от елементите, които следва да се вземат предвид.
(
23
)	Добавям, че както подчертава запитващата юрисдикция по дело Česká spořitelna (C‑419/11), с подписването на спорния запис на заповед поръчителят по делото в главното производство става гарант за задълженията на вече съществуващото дружество, на което е управител и в което има мажоритарно участие.
(
24
)	Вж. точки 37—40 от настоящото заключение.
(
25
)	Вж. по аналогия решение от 8 юни 2023 г., YYY. (Понятие „потребител“) (C‑570/21, наричано по-нататък „решение YYY., EU:C:2023:456, т. 49—51).
(
26
)	Относно движещата роля на генералните адвокати вж. Domenicucci, D. P. Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des „situations purement internes. — In: F. Ferraro и C. Lannone (dir.), Le renvoi préjudiciel, Bruylant, Bruxelles, 2023, и по-специално стp.127 и сл.
(
27
)	Вж. сред другите автори в доктрината Dubout, E. Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations „purement“ internes? — R.A.E., 2016, No. 4, p. 679; Wildemeersch, J. Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2019, 352—357; Berlin, D. Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l’imbroglio jurisprudentiel? — R.A.E., 2019, No. 4, p. 801; Varga, Z. Les conditions de recevabilité des renvois préjudiciels. — In: Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Bruxelles, 2021.
(
28
)	Решение от 15 ноември 2016 г. (C‑268/15, наричано по-нататък „решение Ullens de Schooten, EU:C:2016:874).
(
29
)	Вж. точка 53 от решение Ullens de Schooten и цитираната съдебна практика (а именно решения от 18 октомври 1990 г., Dzodzi (C‑297/88 и C‑197/89, EU:C:1990:360, т. 36, 37 и 41), от 17 юли 1997 г., Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, т. 27 и 32), и от 14 март 2013 г., Allianz Hungária Biztosító и др. (C‑32/11, EU:C:2013:160, т. 20).
(
30
)	Вж. по-специално решения от 17 май 2017 г., ERGO Poist’ovňa (C‑48/16, EU:C:2017:377, т. 29—31), от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др. (C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 206), и от 29 юли 2024 г., LivaNova (C‑713/22, наричано по-нататък „решение LivaNova, EU:C:2024:642, т. 43 и цитираната съдебна практика).
(
31
)	Вж. решения от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др. (C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 207), и LivaNova (т. 46).
(
32
)	В решение от 13 октомври 2022 г., Baltijas Starptautiskā Akadēmija и Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 и C‑318/21, EU:C:2022:785, т. 36 и 41), Съдът приема да отговори на запитващите юрисдикции относно тълкуването, което следва да се даде на понятието „организация за научни изследвания и разпространение на знания“, определено в член 2, точка 83 от Регламент (ЕС) № 651/2014 на Комисията от 17 юни 2014 година за обявяване на някои категории помощи за съвместими с вътрешния пазар в приложение на членове 107 и 108 от Договора (ОВ L 187, 2014 г., стр. 1), приложим по силата на националното право, но не и по силата на правото на Съюза (вж. в това отношение заключението в обратен смисъл на генерален адвокат Ćapeta по съединени дела Baltijas Starptautiskā Akadēmija и Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 и C‑318/21, EU:C:2022:333, по-специално т. 66). Вж. и решение от 13 октомври 2022 г., Rigall Arteria Management (C‑64/21, EU:C:2022:783, т. 25), където се дава отговор на преюдициалния въпрос, въпреки че разглежданият договор не попада в приложното поле на Директива 86/653/ЕИО на Съвета от 18 декември 1986 година относно координирането на правото на държавите членки, свързано с дейността на самостоятелно заетите търговски представители (ОВ L 382, 1986 г., стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 176), чието тълкуване се иска. Вж. и решение LivaNova (т. 43), в което операцията по разделяне, разглеждана в главното производство, не попада пряко в приложното поле на Шеста директива 82/891/ЕИО на Съвета от 17 декември 1982 г., приета на основание член 54, параграф 3, буква ж) от Договора, относно разделянето на акционерните дружества (ОВ L 378, 1982 г., стр. 47; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 50), но в което Съдът е приел, че е компетентен да тълкува понятието „определен пасив[, който] не се разпределя с плана за разделянето“, посочено в член 3, параграф 3, буква б) от Шеста директива 82/891, по-специално защото запитващата юрисдикция е уточнила, че с националната разпоредба от гражданския кодекс, разглеждана в главното производство, в националното право се транспонира същия член 3, параграф 3, буква б) от посочената директива и че следователно италианският законодател решава да го приложи към разглежданите в случая сделки.
(
33
)	За разяснения на тези понятие вж. по-специално заключенията на генерален адвокат Cruz Villalón по дело Allianz Hungária Biztosító и др. (C‑32/11, EU:C:2012:663, т. 29), на генерален адвокат Pikamäe по съединени дела Deutsche Post и др. (C‑203/18 и C‑374/18, EU:C:2019:502, т. 46 и 49), и на генерален адвокат Bobek по дело J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, т. 55 и 56).
(
34
)	Вж. в това отношение определение от 9 септември 2014 г., Първа инвестиционна банка и др. (C‑488/13, EU:C:2014:2191, т. 29).
(
35
)	Вж. заключението на генерален адвокат Wahl по съединени дела Venturini и др. (C‑159/12—C‑161/12, EU:C:2013:529, т. 50), според който Съдът е компетентен „само когато неговото тълкуване ще бъде задължително за националния съд, в противен случай делото би било хипотетично […], което води до злоупотреба с производството по член 267 ДФЕС“.
(
36
)	Вж. в този смисъл решение от 16 март 2006 г., Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, т. 17). Вж. и решение от 19 октомври 2017 г., Europamur Alimentación (C‑295/16, EU:C:2017:782, т. 30—33), в което Съдът приема, че е компетентен, тъй като разпоредбите от Директива 2005/29 за нелоялните търговски практики са станали приложими по силата на националното право към случаи като разглеждания в главното производство, макар тези случаи да не попадат в приложното поле на посочената директива. Вж. и решение от 11 юли 2024 г., Skarb Państwa (Незначителна забава на плащането или малък размер на вземането) (C‑279/23, EU:C:2024:605, т. 19 и 20). Вж. накрая цитираните по-горе решения в бележка под линия на стр. 32 към точка 57 от настоящото заключение.
(
37
)	Вж. заключението на генерален адвокат Bobek по дело J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, т. 43—45, 54—61 и 71—73).
(
38
)	Вж. по-специално заключението на генерален адвокат Medina по дело Banco de Santander (Представителство на отделни потребители) (C‑346/23, EU:C:2024:690, т. 63) относно понятието „потребител“ в контекста на Директива 2004/39/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно пазарите на финансови инструменти, за изменение на Директиви 85/611/ЕИО и 93/6/ЕИО на Съвета и Директива 2000/12/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 93/22/ЕИО на Съвета (ОВ L 145, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 247), наричана „Директива MiFID I“. Вж. и Stuyck, J. La notion de consommateur en droit de l’Union européenne, — In : Combet, M. Le Droit européen de la consommation au XXI e siècle, État des lieux et perspectives. Bruylant, Bruxelles, 2022, p. 25.
(
39
)	В Директива 93/13 съответно се уточнява, че в нея се определя понятието „потребител“„по договорите, предмет на настоящата директива“.
(
40
)	Това понятие се тълкува разширително в рамките на актовете за защита на потребителя като Директива 93/13, но стеснително в рамките на актовете относно съдебната компетентност (вж. т. 42—45 от настоящото заключение).
(
41
)	Вж. решение от 31 май 2018 г., Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367, т. 58 и 59).
(
42
)	Например същото определение е възпроизведено в Директиви 2011/83 (относно правата на потребителите), 2005/29 (относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар), 2013/11/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2013 година за алтернативно решаване на потребителски спорове и за изменение на Регламент (ЕО) № 2006/2004 и Директива 2009/22/ЕО (Директива за АРС за потребители) (ОВ L 165, 2013 г., стр. 63) и (ЕС) 2019/771 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2019 година за някои аспекти на договорите за продажба на стоки, за изменение на Регламент (ЕС) 2017/2394 и на Директива 2009/22/ЕО и за отмяна на Директива 1999/44/ЕО (ОВ L 136, 2019 г., стр. 28), а именно „потребител“ означава всяко физическо лице, което „осъществява дейност за цели, излизащи извън рамките на неговата търговска или стопанска дейност, занаят или професия“, което не се различава съществено от определението за потребител в Директива 93/13 („[което] участва поради интереси, които са извън рамките на неговата търговска или професионална дейност“).
(
43
)	Вж. например решение YYY. (т. 40 и 45).
(
44
)	Това определение за явна недопустимост (C‑638/21, EU:C:2022:339) се отнася за спор между националния публичен словашки оператор RTVS и лице, дължащо задължителната такса за радио- и телевизионно разпространение, така че не се отнася за договор, а за правоотношение, уредено със законовите разпоредби. В това определение се посочва също, че запитващата юрисдикция няма никакво съмнение, че ищецът не е продавач или доставчик и че ответникът не е потребител (т. 22).
Определението за явна недопустимост от 6 юни 2023 г., Rozhlas a televízia Slovenska (C‑669/22, EU:C:2023:473), също се отнася за спор между RTVS и лице, длъжащо таксата за радио- и телевизионно разпространение, а връзката между националните разпоредби и Директива 93/13 е преценена като изложена недостатъчно ясно и точно (т. 29).
(
45
)	Вж. по-специално решение LivaNova (т. 53 и 54).
(
46
)	Вж. решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz Miasto Łowicz и Prokurator Generalny (C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 44).
(
47
)	По това настоящото дело се различава от случая, разглеждан в определение от 28 април 2022 г., Rozhlas a televízia Slovenska (C‑638/21, EU:C:2022:339, т. 23—25).
(
48
)	Вж. по-специално решение YYY. (т. 30).
(
49
)	Вж. решение YYY. (т. 35—38 и цитираната съдебна практика). Вж. също, по-конкретно за договорите между потребители и адвокати, решения от 15 януари 2015 г., Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14), и от 12 януари 2023 г., D.V. (Адвокатски хонорари — принцип на почасовата ставка) (C‑395/21, EU:C:2023:14).
(
50
)	Следователно потребителят е всяко физическо лице, което „действа“ за цели, които не попадат в обхвата на „неговата“ търговска или професионална дейност, а това предполага, че наличието или липсата на тази професионална дейност се преценява към момента на сключване на договора. Това е моментът, в който той има нужда да бъде защитен.
(
51
)	Съгласно член 4, параграф 1 от Директива 93/13 „преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характер[ът] на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича“.
(
52
)	Вж. решение от 24 октомври 2024 г., Zabitoń (C‑347/23, EU:C:2024:919, т. 31).
(
53
)	Решение от 20 януари 2005 г. (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
54
)	Решение YYY. (т. 51).