62013CC0506_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. По настоящото дело Съдът е сезиран с жалба срещу решение на Общия съд на Европейския съюз от 9 юли 2013 г. Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия(2), с което последният, от една страна, отхвърля като недопустима жалбата, подадена от Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro(3) за отмяна на дебитно известие на Европейската комисия, с което му е наредено да възстанови сумите, които тя счита за недължимо платени по силата на договор за научни изследвания, и от друга страна, уважава изцяло предявения в отговор от Комисията насрещен иск за възстановяването на спорните суми, ведно с мораторни лихви.
2. В случая Общият съд приема, че дебитното известие не може да се разглежда отделно от договорния контекст, в който е било издадено, и следователно не представлява акт, подлежащ на обжалване на основание член 263 ДФЕС.
3. Затова от Съда се иска да се произнесе най-напред по една относително постоянна насока в съдебна практика на Общия съд, която Съдът досега никога не е имал повод да разглежда и съгласно която, доколкото едностранните актове, приемани от институциите при изпълнението на договори, сключени с физически или юридически лица, каквото е разглежданото дебитно известие, не може да бъдат отделяни от своя договорен контекст, и макар и да са представяни като актове с „изпълнителна сила“ по смисъла на член 299 ДФЕС, могат да се оспорят не с жалбата за отмяна, предвидена в член 263 ДФЕС, а с договорния способ за правна защита
предвиден в член 272 ДФЕС. Следователно Съдът ще трябва да прецени — и това е принципният въпрос, поставен с първото основание на жалбата — дали да се утвърди, да се обезсили или да се релативизира тази съдебна практика.
4. С други думи, всичко се свежда до въпроса дали съгласно правото на Съюза правната защита на физическите или юридическите лица, които сключват договори с институциите, органите, службите и агенциите на Европейския съюз, срещу едностранните актове, приети от последните при изпълнението на тези договори, е от компетентността на съда, който може само да потвърди или отмени обжалвания акт, и ако да, при какви условия, или, напротив, дали в рамките на установената от ДФЕС система от способи за правна защита следва да се признае съществуването на стриктно разграничаване на съдебните производства по спорове с договорен характер и съдебните производства по обжалване, и съответно на така нареченото в някои национални правни системи възражение за паралелна жалба(4) .
5. В зависимост от отговора, който ще даде Съдът на този принципен въпрос, той ще следва да разгледа и останалите девет основания за отмяна, изтъкнати от жалбоподателя, и въпроса дали в конкретния случай Общият съд правилно е приел за основателно искането за възстановяване на сумите, за които се твърди, че са недължимо платени, ведно с мораторните лихви.
I – Обстоятелства, предхождащи спора
6. От точки 1—8 от обжалваното съдебно решение, както и от писмените становища на страните, е видно, че Lito Maieftiko е родилен център, член на консорциум, който в рамките на програмата e‑TEN, свързана с политиката за трансевропейските мрежи, на 12 май 2004 г. сключва с Комисията договор C510743 за проекта „Ward in Hand“ (WIH)(5) — специална програма за научни изследвания в областта на медицинското сътрудничество.
7. В член 19 от общите условия, съдържащи се в приложение II към посочения договор(6), се уточнява:
„1. Когато на участника недължимо е платена сума или когато съгласно условията на договора следва да се възстанови определена сума, бенефициерът се задължава да върне въпросната сума на Комисията при условията и на датата, определени от нея.
2. Ако бенефициерът не плати на определената от Комисията дата, върху дължимата сума се начисляват лихви при посочения в член [3, параграф 6 от общите условия] лихвен процент. Лихвите за забава се начисляват от деня след определената за плащането дата до вечерта на деня, в който Комисията получи цялата дължима ѝ сума.
Всички частични плащания покриват първо разходите и лихвите за забава, а след това главницата“.
8. При изпълнението на този проект, който започва на 1 май 2004 г. и приключва на 31 януари 2006 г., Lito Maieftiko получава частично финансиране от Европейския съюз в общ размер на 99 349,50 EUR.
9. С писмо от 29 април 2009 г. Комисията уведомява Lito Maieftiko, че с оглед на неговото участие в проекта „WIH“ ще му бъде направен финансов одит и че то ще трябва да представи присъствените листове на персонала, нает в рамките на проекта, в които са вписвани часовете на положения труд, за които то е поискало възстановяване на разходите. По време на осъществения от 4 до 6 август 2009 г. одит Lito Maieftiko не може да представи тези листове.
10. С писмо от 20 октомври 2009 г. Комисията предоставя на жалбоподателя проекта на одиторския доклад, в който е посочена липсата на посочените присъствени листове, като го приканва да изложи съображенията си.
11. С електронни съобщения от 13 и 16 ноември 2009 г. жалбоподателят представя съображенията си по проекта на одиторския доклад и изпраща присъствените листове, отнасящи се до работата, извършвана по проекта.
12. С писмо от 23 декември 2009 г. Комисията изпраща на жалбоподателя окончателния доклад от одита, като потвърждава изводите в проекта на доклада за одит.
13. На 25 октомври 2010 г. Комисията изпраща на жалбоподателя предхождащо процедура по събиране на сумата уведомително писмо, в което е посочена подлежаща на възстановяване сума от 93 778,90 EUR.
14. Като отчита представените от жалбоподателя съображения, с писмо от 24 май 2011 г. Комисията намалява на 83 001,09 EUR подлежащата на възстановяване сума. С писмо от 17 юни 2011 г. жалбоподателят излага съображенията си в това отношение.
15. На 16 септември 2011 г. Комисията изпраща на жалбоподателя дебитно известие, издадено на 9 септември същата година(7), като го приканва да възстанови сумата от 83 001,09 EUR до 24 октомври 2011 г.
16. Под заглавие „Условия за плащане“ оспорваното дебитно известие уточнява следното:
„Условия за плащане:
1. Всички банкови разноски са за Ваша сметка, освен ако спрямо Вас не намира приложение Директива 2007/64/ЕО относно платежните услуги във вътрешния пазар.
2. Комисията си запазва правото след предварително уведомяване да пристъпи към възстановяване на сумата чрез прихващане на безспорни, ликвидни и изискуеми насрещни вземания.
3. Ако до определения краен срок по сметката на Комисията не постъпи плащане, върху дължимата на Европейския съюз сума се начисляват лихви в размер на лихвения процент, прилаган от Европейската
централна банка за основните ѝ операции по рефинансиране, публикуван в серия С на [ Официален вестник на Европейския съюз ] и в сила от първия календарен ден на месеца, в който изтича крайният срок на плащане [октомври 2011 г. + 3,5 %].
4. Ако до крайния срок по сметката на Комисията не постъпи плащане, тя си запазва правото:
– да пристъпи към прихващане на дължимата сума от по-рано предоставени финансови гаранции, платими при първо поискване,
– да пристъпи към принудително изпълнение съгласно член [299 ДФЕС],
– до пълното изплащане на сумата да въведе информация за неиздължаването в достъпна за разпоредителите с бюджетни средства на Общността база данни,
– да публикува името на длъжника, който е осъден със съдебно решение да извърши плащането“.
17. С писмо от 3 ноември 2011 г. Комисията напомня на жалбоподателя за вземането, като подчертава, че върху него се начислява годишна лихва от 5 %, съответстваща на 11,37 EUR за всеки ден забава, в резултат на което към 18 ноември 2011 г. натрупаните лихви възлизат на 284,25 EUR.
II – Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
18. С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 24 октомври 2011 г., жалбоподателят прави искане да бъде отменено оспорваното дебитно известие.
19. С отделно искане от същия ден Lito Maieftiko моли също да бъде спряно изпълнението на оспорваното дебитно известие, което е отхвърлено с определение на председателя на Общия съд от 14 декември 2011 г.(8)
20. С обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред отхвърля като недопустима жалбата на Lito Maieftiko за отмяна (точки 19—31 от обжалваното съдебно решение), постановявайки по същество, в съответствие по-специално с предходното определение по дело Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия(9), че оспорваното дебитно известие, което се вписва в контекста на обвързващия Комисията и жалбоподателя договор, не попада сред актовете, чиято отмяна може да се иска от съдилищата на Съюза на основание член 263 ДФЕС.
21. По-нататък Общият съд разглежда насрещния иск, предявен от Комисията на основание член 272 ДФЕС, с който тя иска жалбоподателят да бъде осъден да ѝ заплати сумата от 83 944,80 EUR, съответстваща на 83 001,09 EUR за главното задължение и 943,71 EUR за натрупаните до 15 януари 2012 г. мораторни лихви.
22. След като разглежда допустимостта на насрещния иск и своята собствена компетентност да се произнесе по него (точки 35—41), Общият съд уважава насрещния иск (точки 42—81). Поради това той осъжда Lito Maieftiko да заплати на Комисията сума от 83 001,09 EUR главница по задължението и по 11,37 EUR на ден мораторни лихви, натрупани след 25 октомври 2011 г. до изплащането на основното задължение. Общият съд осъжда Lito Maieftiko да заплати изцяло и съдебните разноски, включително и свързаните с обезпечителното производство.
23. Мотивите на обжалваното съдебно решение ще бъдат възпроизведени, доколкото това е необходимо, в рамките на разглеждането на различните основания в жалбата.
III – Производство пред Съда и искания на страните
24. На 11 септември 2013 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Съда.
25. С отделна молба, подадена в секретариата на Съда на 23 септември 2013 г., жалбоподателят прави искане за допускане на обезпечителна мярка на основание членове 278 ДФЕС и 279 ДФЕС, с която иска да се спре изпълнението на обжалваното съдебно решение.
26. С определение Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия(10) молбата за допускане на обезпечение е отхвърлена.
27. Жалбоподателят иска Съдът:
– да отмени обжалваното съдебно решение,
– да разгледа по същество спора или при условията на евентуалност да върне делото на Общия съд за постановяване на решение,
– да отхвърли във всички негови части насрещния иск на Комисията,
– да отмени оспорваното дебитно известие,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
28. Комисията иска Съдът:
– да отхвърли жалбата,
– да уважи всички искания, предявени с насрещния ѝ иск,
– да отхвърли жалбата за отмяна на оспорваното дебитно известие,
– да осъди жалбоподателя да заплати всички съдебни разноски във връзка с настоящото производство и с обезпечителното производство.
IV – Предварителни бележки
29. Настоящото производство по обжалване е със степен на сложност, която произтича от факта, че с обжалваното съдебно решение Общият съд се произнася с едно-единствено съдебно решаване, от една страна, по жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС в качеството на съд, който може да отмени обжалвания акт, като е обявил жалбата за недопустима, и от друга страна, по насрещен иск, предявен от Комисията на основание член 272 ДФЕС, с който тя иска от жалбоподателя възстановяването на недължимо платени според нея суми, в качеството на предвиден в договора съд, като е обявил жалбата за допустима и като е уважил жалбата по същество.
30. Всъщност необходимо е да се подчертае, че без да се произнася изрично по този въпрос и като се отклонява от своята съдебна практика(11), Общият съд отказва да уважи искането на жалбоподателя в писмената реплика, представена в първоинстанционното производство(12), за промяна на правната квалификация на неговата жалба за отмяна в договорен способ за правна защита.
31. В конкретния случай Общият съд установява компетентността си да се произнесе по насрещния иск на Комисията(13), основавайки се главно на интереса от процесуална икономия и на предимството, което е признато на първоначално сезирания съд(14), позовавайки се в това отношение на определение Комисия/IAMA Consulting(15) .
32. Този до известна степен необичаен подход(16), на който жалбоподателят прави неуспешен опит да се противопостави в писмената си реплика в производството пред Общия съд, не се оспорва обаче в рамките на настоящата жалба.
33. Следователно основанията за обжалване и доводите, изложени от жалбоподателя в рамките на жалбата му, са насочени едновременно срещу частта от съдебното решение, с която се отхвърля жалбата му за отмяна като недопустима, и срещу частта от същото, с която насрещният иск се обявява за основателен. Въпреки че първото му основание се отнася очевидно и изрично до решението на Общия съд в частта, в която се отхвърля жалбата му за отмяна като недопустима, другите основания са много по-двусмислени. Макар да са насочени основно към отмяната на направената от Общия съд преценка по същество на насрещния иск на Комисията, в действителност с някои от тях се изтъква отхвърлянето на жалбата за отмяна като недопустима и последиците от това, което затруднява анализа на настоящата жалба.
34. Тези обстоятелства ме карат да разгледам всички основания за обжалване, макар да считам, че ако Съдът все пак приеме, както предлагам, че първото посочено от жалбоподателя основание за обжалване трябва да бъде уважено, а решението на Общия съд — отменено, същото следва да се отмени изцяло, така че логично не е необходимо произнасяне по другите основания на жалбата.
V – По преценката на допустимостта на жалбата за отмяна
A – Относно квалификацията на оспорваното дебитно известие (първо основание)
1. Резюме на решението на Общия съд
35. Общият съд най-напред подчертава, че е приканил жалбоподателя да изложи становището си по въпроса дали са налице особени обстоятелства, обосноваващи преценката на допустимостта на жалбата му по различен начин от този, по който той е разгледал предходна жалба за отмяна, подадена по дело със сходен предмет, която в конкретния случай е била обявена за недопустима с определение Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия(17) .
36. Позовавайки се на същото определение, Общият съд освен това припомня практиката си, че по силата на член 263 ДФЕС съдилищата на Съюза осъществяват контрол върху законосъобразността на приетите от институциите актове, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, като изменят съществено правното им положение(18) . Той уточнява, от една страна, че тази компетентност се отнася само до актовете, посочени в член 288 ДФЕС, които институциите трябва да приемат при предвидените с ДФЕС условия, като се възползват от упражняването на властнически публичнoправни правомощия(19) . От друга страна, Общият съд добавя, че приетите от институциите актове, които се вписват в контекста на чисто договорни отношения и не могат да се разглеждат отделно от тях, поради самото си естество не спадат към актовете, посочени в член 288 ДФЕС, чиято отмяна може да се иска съгласно член 263 ДФЕС(20) .
37. От това Общият съд прави извод, че може да бъде валидно сезиран с жалба на основание член 263 ДФЕС само ако оспорваното дебитно известие има за цел да поражда обвързващи правни последици, които надхвърлят произтичащите от договора последици и предполагат упражняване на публичноправните властнически правомощия, предоставени на Комисията в качеството ѝ на административен орган(21) .
38. В конкретния случай Общият съд установява най-напред, че оспорваното дебитно известие се вписва в контекста на обвързващия Комисията и жалбоподателя договор, тъй като има за предмет възстановяването на вземане, основано на условията в договора(22) .
39. Общият съд освен това приема, противно на твърденията на жалбоподателя, че оспорваното дебитно известие не е отделимо от договорния контекст, в който се вписва, тъй като няма доказателство, че Комисията е действала, възползвайки се от своите публичнoправни властнически правомощия(23) .
40. Накрая, Общият съд приема, че въпреки двусмисления характер на указанията, съдъ ржащи се в оспорваното дебитно известие под заглавие „Условия за плащане“, те не могат да доведат до квалифицирането на спорното дебитно известие като „окончателен акт“(24) .
2. Доводи на страните
41. Жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точки 28—31 от обжалваното съдебно решение, че оспорваното дебитно известие няма изпълнителна сила и следователно не може да бъде предмет на жалба за отмяна съгласно член 263 ДФЕС. Той счита, че това дебитно известие съответства точно на решение с изпълнителна сила, което Комисията си е запазила правото да приеме съгласно член 19, параграф 5 от общите условия.
42. Изпълнителната сила на дебитното известие се потвърждавала от обстоятелството, от една страна, че то определя едностранно датата, на която изтича срокът за плащането на търсената сума и от която започват да се начисляват лихви за забава, а от друга страна, че то съдържа изрично посочване на правото на Комисията да се възползва от процедурата по член 299 ДФЕС.
43. Комисията най-напред посочва, че първото основание трябва да се отхвърли като недопустимо, тъй като с него се цели преразглеждане на решението, постановено в първоинстанционното производство. Тя счита, че при всички положения то е неоснователно, тъй като Общият съд правилно е преценил и в съответствие със силата на пресъдено нещо съгласно постоянната съдебна практика(25), че оспорваното дебитно известие не съставлява подлежащ на изпълнение акт, а подготвителен акт с изцяло уведомителен характер, съставен в рамките на спор, основан на чисто договорни отношения, а не акт с изпълнителна сила. Комисията добавя, че оспорваното дебитно известие не е израз на публичнoправни властнически правомощия и поради това не може да се счита за отделимо от договорния контекст, в който се вписва(26) .
44. Освен това Комисията подчертава, че обстоятелството, че оспорваното дебитно известие определяло условията за плащане и лихвите за забава, не може да постави под съмнение квалификацията му като акт без изпълнителна сила.
3. Анализ
а)	По допустимостта на правното основание
45. Следва най-напред да се отбележи, противно на твърдението на Комисията, че първото основание на жалбоподателя не може да бъде обявено за недопустимо. Всъщност по същество Комисията смята, че жалбоподателят в действителност цели преразглеждане на решението на Общия съд. Жалбоподателят обаче иска от Съда да установи, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че оспорваното дебитно известие не попада сред актовете, чиято отмяна може да се иска от съдилищата на Съюза съгласно член 263 ДФЕС. Тази преценка обаче е свързана с правната квалификация на фактите, която подлежи на контрола, упражняван от Съда в производството по обжалване(27) .
б)	По основателността на правното основание
46. Припомням, че в първата част на обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля жалбата за отмяна като недопустима, поради това че оспорваното дебитно известие не попада сред актовете, чиято отмяна може да се иска от съдилищата на Съюза на основание член 263 ДФЕС(28) .
47. Веднага уточнявам, че според мен този извод е опорочен от грешка при прилагане на правото.
48. Важно е да се подчертае, че обжалваното съдебно решение се вписва в съдебна практика, възприета отдавна от Общия съд(29) и оттогава редовно прилагана(30), макар и понякога с различни мотиви(31), към жалби за отмяна на актовете, приети от институциите, органите, службите или агенциите на Съюза в договорен контекст като разглеждания в случая, и по-конкретно на дебитните известия, издадени от Комисията за събиране на недължимо платени суми на съдоговорители в рамките на програми за помощ или за финансиране(32) . Най-общо казано, във всички тези решения(33) Общият съд приема, че въпросните дебитни известия са неделими от договорния контекст, в който са приети, и следователно не подлежат на обжалване за отмяна.
49. Съдът обаче още никога не е имал повод да разгледа тази съдебна практика и основните ѝ принципи, обстоятелство, което обосновава напълно възможността подробно да разгледа и по-специално да се произнесе по мотивите и критериите, въз основа на които Общият съд е приел, че актовете с характеристики и съдържание като обжалваното дебитно известие не могат да бъдат обжалвани на основание член 263 ДФЕС.
50. С оспорваното дебитно известие Комисията изисква от жалбоподателя да възстанови сумите, които тя счита, че са му недължимо платени в рамките на проекта WIH, и определя срок, от който върху тези суми започват да се начисляват лихви. Освен това оспорваното дебитно известие е с изпълнителна сила, тъй като съдържа по отношение на жалбоподателя заплаха за принудително изпълнение съгласно член 299 ДФЕС(34) . Именно на тези обстоятелства се е позовал жалбоподателят, за да докаже, че оспорваното дебитно известие е обжалваем акт.
51. В това отношение трябва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда жалба за отмяна може да се подаде срещу всички приети от институциите разпоредби, които имат за цел да породят правни последици, независимо от естеството или формата им(35), и по-конкретно срещу задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на жалбоподателя, като изменят съществено правното му положение(36) .
52. Поради това, за да се определи дали даден акт попада в обхвата на разпоредбите на член 263 ДФЕС, следва да се вземе предвид неговата същност, така да се каже, неговото действие. Обратно, естеството, формата, основанието, начинът или пък контекстът, в който е приет даден акт, по принцип са без значение за квалифицирането на съответния акт като акт, който подлежи на обжалване в производство за отмяна(37) .
53. Важно е да се подчертае, че този последователен подход на Съда се налага от необходимостта да се осигури ефективна съдебна защита на правните субекти срещу приети от институциите актове(38), като възможността за обжалване по съдебен ред на тези актове е самата основа на идеята за правов съюз(39) .
54. Не с оглед обаче на неговата същност, т.е. на правното действие, което има за цел да породи, а само с оглед на неговия предмет(40), на контекста, в който е издадено, и на съдържанието на изпълняваната договорна разпоредба, или въз основа на която е прието(41), Общият съд е приел, че оспорваното дебитно известие не съставлява обжалваем акт.
55. Всъщност Общият съд започва с разясняване(42), от една страна, че компетентността на съдилищата на Съюза да осъществяват контрол за законосъобразност на актовете на институциите, органите, службите и агенциите на Съюза, се отнася „само до предвидените в член 288 ДФЕС актове“, уточнение, което изрично противоречи на практиката на Съда(43), и при условие че последните са приети „при предвидените с ДФЕС условия“ и „чрез упражняване на [техните] властнически правомощия“ — безпрецедентни уточнения в практиката на Съда.
56. От една страна, Общият съд добавя(44), че тъй като приетите от институциите актове се вписват в контекста на чисто договорни отношения и не могат да се разглеждат отделно от тях, „поради самото им естество [те] не са сред предвидените в член 288 ДФЕС актове, чиято отмяна може да се иска на основание член 263 ДФЕС“.
57. Това също е извод, в противоречие с практиката на Съда(45), който нееднократно е постановявал, че от значение е не естеството на обжалвания акт, а същността му и правното действие, което поражда по отношение на трети лица.
58. Освен това трябва да се отбележи, че този извод, поставен в началото на мотивите на Общия съд, е и негово заключение и той не уточнява нито по какъв начин оспорваното дебитно известие е неразривно свързано с договорния контекст, нито a fortiori кои са критериите за неразривната свързаност.
59. Тези две обстоятелства в крайна сметка са причина Общият съд да стигне до „ново определение“ на понятието „обжалваем акт“ в точка 24 от обжалваното съдебно решение.
60. Всъщност Общият съд разяснява, че жалбата за отмяна на акт като оспорваното дебитно известие може да бъде обявена за допустима само доколкото то има за цел да поражда обвързващи правни последици, които надхвърлят произтичащите от договора последици и предполагат упражняване на публичноправните властнически правомощия, предоставени на Комисията в качеството ѝ на административен орган.
61. Според Общия съд в случая това не е така поради три причини. Първата е, че спорните суми са били изплатени „съгласно договора“. Втората е, че искането за възстановяване на недължимо платени суми съответства на право, предвидено в член 19, параграф 1 от общите условия. На последно място, третата причина е, че съгласно самото съдържание на оспорваното дебитно известие с него се иска възстановяване на недължимо платените суми „съгласно член 19 от общите условия“. От това Общият съд прави извод, че оспорваното дебитно известие има за цел да предяви права, които Комисията извежда от условията на договора, и не да породи правни последици, които се основават на упражняване от страна на посочената институция на предоставени ѝ съгласно правото на Съюза публичнoправни властнически правомощия.
62. В точка 29 от обжалваното съдебно решение Общият съд само отбелязва имплицитно обстоятелството, че оспорваното дебитно известие е с изпълнителна сила, доколкото в него се посочва член 299 ДФЕС. В това отношение той само подчертава, че указанията, съдържащи се в дебитното известие под заглавие „Условия за плащане“, въпреки двусмисления им характер не могат да доведат до квалифицирането на спорното дебитно известие като „окончателен акт“.
63. Важно е да се подчертае, че това уточнение, което е и колкото незабележимо, толкова и ясно препращане към съдебната практика IBM(46), съгласно която подготвителните актове не подлежат на обжалване, е трудно за разбиране, доколкото няма връзка с предходните разяснения.
64. Най-важното обаче е, че всъщност Общият съд не се е съгласил да разгледа дали поради самата си същност в посочения смисъл, и по-конкретно поради заплахата от принудително изпълнение, оспорваното дебитно известие не трябва да се счита за акт, който може да породи задължителни правни последици и в това си качество и само поради това обстоятелство за отделим от договорния контекст, и следователно за акт, който подлежи на обжалване в производство за отмяна на основание член 263 ДФЕС.
65. Така Общият съд приема, че оспорваното дебитно известие не подлежи на обжалване, тъй като е неделимо от договорния контекст, при положение че с оглед на неговата същност, и по-конкретно на обстоятелството, че то е с изпълнителна сила, той е трябвало да приеме, че то не е неделимо от договорния контекст и следователно подлежи на обжалване.
66. Всъщност трябва да се констатира, че като изпраща на жалбоподателя дебитно известие в изпълнителна форма Комисията не е действала като съдоговорител, а като административен орган, възползвайки се от своите публичнoправни властнически правомощия, за да ѝ бъдат платени суми, чието възстановяване тя изисква.
67. Обстоятелството, че приемането на такова решение с изпълнителна сила е предвидено тъкмо в член 19, параграф 5 от общите условия, не може да постави под въпрос извода, че оспорваното дебитно известие трябва да се счита за обжалваем акт. Всъщност, освен ако се приеме, че Комисията е едновременно съдия и страна при изпълнението на въпросния договор, съдебната защита на нейния съдоговорител налага на така предоставената ѝ „привилегия“ да съответства право на жалба за отмяна.
68. Ето защо считам, че като е заключил, че оспорваното дебитно известие не поражда правни последици, Общият съд се е отклонил от постоянната практика на Съда и е допуснал грешка при прилагане на правото. Следователно изтъкнатото от жалбоподателя първо основание за отмяна е основателно и поради това обжалваното съдебно решение трябва да се отмени.
Б –	По последиците от отмяната на решението на Общия съд
69. Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, ако жалбата е основателна, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
70. Доколкото Общият съд е обявил за недопустима подадената от жалбоподателя жалба за отмяна на оспорваното дебитно известие, той не е разгледал нито основанията, нито доводите по същество, изложени от жалбоподателя в подкрепа на жалбата, така че делото трябва да се върне на Общия съд, за да се произнесе по тях.
71. Както вече посочих(47), този извод предполага отмяна на обжалваното съдебно решение в неговата цялост, включително и частта, в която Общият съд в качеството си на предвиден в договора съд приема за допустим насрещния иск на Комисията и заключава, че той е основателен.
72. При тези условия не е необходимо произнасяне по останалите основания на жалбата, които най-общо оспорват преценката на Общия съд относно основателността на насрещния иск на Комисията.
73. При конкретните обстоятелства на настоящото дело и в случай че Съдът реши да не възприеме моя главен извод, считам все пак за необходимо да му предоставя в пълна светлина разяснения по настоящото дело, а следователно и анализ на деветте останали основания, изтъкнати от жалбоподателя(48) .
VI – По преценката на основателността на насрещния иск
74. С второто, петото и седмото основание жалбоподателят оспорва главно преценката от Общия съд на доказателствата, които е изложил в подкрепа на исканията си за отхвърляне на насрещния иск на Комисията като неоснователен. По-конкретно Общият съд е приложил неправилно понятието „недължимо платена сума“ (второ основание). Освен това той е допуснал грешки в преценката на правното естество на присъствените листове (пето основание) и на моделите за разходите („cost models“) (седмо основание).
75. С третото и шестото основание жалбоподателят по същество се оплаква от нарушение от страна на Общия съд на изискванията на правото на справедлив съдебен процес, тъй като последният не взел предвид някои от неговите доводи и се е произнесъл в нарушение на принципа на спазване на правото на защита и на принципа на равни процесуални възможности.
76. С осмото си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка в преценката на злоупотребата с власт от страна на Комисията.
77. С деветото си основание той се оплаква, че Общият съд е отхвърлил основанието, изведено от липса на мотиви на оспорваното дебитно известие.
78. Накрая, десетото основание е изведено от грешка при прилагане на правото от страна на Общия съд при преценката на основанието, изведено от нарушаването на принципа на защита на оправданите правни очаквания.
79. От своя страна, Комисията счита, че всички основания трябва да бъдат отхвърлени като недопустими, тъй като жалбоподателят по принцип искал преразглеждане на делото по същество, като само възпроизвеждал основанията и доводите, изложени пред Общия съд, без да е уточнил правните норми, които Общият съд е нарушил, нито дори да е посочил точните мотиви от обжалваното съдебно решение, към които отправя критика. Все пак тя анализира по същество различните основания(49), за да отхвърли твърденията по основанията като неоснователни.
А –	По грешките, допуснати от Общия съд при преценката на доказателствата за неоснователността на насрещния иск (второ, пето и седмо основание)
1. По второто основание, изведено от изопачаване на правното понятие „недължимо платена сума“
80. В рамките на второто си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд е изопачил правното понятие „недължимо платена сума“ по смисъла на член 1376 от белгийския Code civil, като е приел в точки 26 и 47—69 от обжалваното съдебно решение, че Комисията недължимо му е платила сумата от 83 001,09 EUR. От една страна, жалбоподателят счита, че съгласно тази разпоредба недължимият характер на сумата е трябвало да бъде установен към датата на получаването ѝ. От друга страна, той намира, че трябва да е налице недължимо плащане, извършено умишлено или по погрешка, за да са изпълнени условията по тази разпоредба.
81. Не било обаче доказано, че присъствените листове не са били изготвени през периода на изпълнение на проекта, който е единственият релевантен период, за да се прецени недължимият характер на спорното плащане.
82. Изтъкнатите от жалбоподателя доводи не може да се приемат.
83. Всъщност Общият съд най-напред приема, че жалбоподателят не е успял да постави под въпрос констатациите, направени в окончателния одиторски доклад, въз основа на който Комисията е счела, че разходите за персонала, отчетени за проекта „WIH“, не са допустими по смисъла на член 13, параграф 1 и член 14, параграф 1, буква а) от общите условия(50) . В случая в този доклад се установява, че жалбоподателят не е изпълнил задълженията си по член 14, параграф 1, буква а) от общите условия за вписване и заверяване поне веднъж месечно на изработените в изпълнение на договора часове.
84. Следователно съответните разходи са приети за недопустими и са отхвърлени от Комисията.
85. Впрочем от точка 56 от обжалваното съдебно решение е видно, че въпреки това Общият съд е разгледал присъствените листове, предоставени от жалбоподателя на 13 ноември 2009 г. след одита, и е заключил, че същите не можело да бъдат използвани като доказателствено средство, удостоверяващо изработените часове по проекта „WIH“, тъй като са недатирани и незаверени от едно от лицата, посочени в член 14, параграф 1, буква а) от общите условия.
86. По този начин Общият съд самостоятелно преценява фактите и представените му от жалбоподателя доказателства, за да установи, че Комисията неправилно е приела за недопустими сумите, които той е поискал да му бъдат възстановени.
87. Жалбоподателя обаче не е представил никакво доказателство, с което да се установи, че по този начин Общият съд е изопачил посочените доказателства.
88. Следователно второто основание на жалбоподателя трябва в приложение на член 256, параграф 1 ДФЕС и член 58, параграф 1 от Статута на Съда и съгласно постоянната практика на Съда(51) да се отхвърли като недопустимо.
2. По петото основание, изведено от грешка в преценката на естеството на присъствените листове
89. С петото си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при преценката си на естеството на присъствените листове и на обхвата на неговите задължения за представяне на периодични отчети. Той подчертава, че тези периодични отчети, които трябва да отразяват изработваните часове от всяко работещо по субсидираната програма лице, позволяват, от една страна, да се отчете положеният труд и от друга страна, да се създаде обективно измерима база за оценка за обосноваване на оперативните разходи. Така жалбоподателят счита по същество, че като се има предвид целта на периодичните отчети, ненадеждното им водене не може да се приеме за пълна липса на положен труд, което в противен случай би било явно несъответствие. Той добавя, че понятието „периодичен отчет“ не е определено нито в законов текст, нито в съдебната практика, поради което специфичното му съдържание следва да се определи in concreto с оглед на обстоятелствата в конкретния случай.
90. На първо място трябва да се подчертае, че жалбоподателят възпроизвежда по същество доводите, които е изложил в първоинстанционното производство, както е видно по-специално от точка 43 от обжалваното съдебно решение.
91. Във всички случаи следва да се отбележи, че в точка 59 от обжалваното съдебно решение Общият съд установява, че въпросните периодични отчети съдържат само общ тримесечен отчет на отразените от жалбоподателя изработени часове по всяка част от проекта, а не разпределение по месеци и за всяко работещо по програмата лице на изработените в изпълнение на проекта часове. Поради това Общият съд приема, че периодичните отчети не отговарят на формалните изисквания, предвидени в член 14, параграф 1, буква а), трета алинея от общите условия, и че във всички случаи те не могат да заменят по същество присъствените листове.
92. По този начин Общият съд самостоятелно преценява фактите и представените му от жалбоподателя доказателства, за да установи, че Комисията неправилно е приела за недопустими сумите, които той е поискал да му бъдат възстановени.
93. Следователно, тъй като жалбоподателят не е представил никакво доказателство, с което да се установи, че Общият съд е изопачил посочените доказателства, петото основание трябва, също в приложение на член 256, параграф 1 ДФЕС и член 58, параграф 1 от Статута на Съда, да бъде отхвърлено като недопустимо.
3. По седмото основание, изведено от грешка в преценката на правното естество на моделите за разходите
94. Със седмото си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при преценката си на правното естество на моделите за разходите („cost models“).
95. Това основание трябва да се отхвърли като явно недопустимо.
96. Всъщност, от една страна, жалбоподателят не уточнява към коя точка от мотивите на обжалваното съдебно решение отправя критика. От друга страна, жалбоподателят не изяснява по какъв начин в това отношение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
97. Тези пропуски обаче се обясняват с факта, че Общият съд не се произнесъл по този въпрос при разглеждането на насрещния иск на Комисията.
98. Всъщност, както е видно от точка 42 от обжалваното съдебно решение, насрещният иск на Комисията се основава, от една страна, на неспазването от жалбоподателя на неговото „задължение по член 14, параграф 1, буква а) от общите условия за водене на присъствени листове и за отчитане на работните часове, изработени от персонала за целите на проекта“, и от друга страна, на факта, че той се е „основа[л] неправилно на „модел за общите разходи“ за изчисляването на непреките разходи, които са отнесени към проекта „WIH“.
99. От обжалваното съдебно решение (точки 47—64) обаче е видно, че Общият съд приема, че насрещният иск е основателен, след като установява, че Комисията правилно е стигнала до извода, че разходите за персонала, които жалбоподателят е отнесъл към проекта, не представляват допустими разходи по смисъла на член 13, параграф 1 от общите условия. За сметка на това Общият съд не е разгледал второто основание, изтъкнато от Комисията.
100. Следователно повдигнатото от жалбоподателя седмо основание трябва във всички случаи да се отхвърли като несъстоятелно.
Б –	По грешката в преценката, допусната от Общия съд при разглеждане на злоупотребата с власт от страна на Комисията (осмо основание)
101. В рамките на осмото си основание жалбоподателят основно твърди, че поведението на Комисията представлява злоупотреба, доколкото тя е изискала да се възстановят спорните суми единствено поради това че той не предоставил в определените срокове необходимите присъствени листове, въпреки че неговите служители участвали в проекта „WIH“. Представянето на тези листове не може да се приеме за произтичащо от договора съществено задължение, тъй като неговият предмет е предаването на подлежащите на доставяне стоки по проекта, което било направено и свидетелствало за действителното участие на персонала на жалбоподателя в проекта. По този начин Комисията неправилно приравнила непредаването на въпросните листове на непредаване на подлежащите на доставка стоки. Следователно Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил довода на жалбоподателя, изведен от злоупотреба с власт.
102. Комисията изтъква, че в случай на договори по програми, за които се получава финансова помощ, бенефициерът е правно задължен да записва и декларира разходите си. Задължението на бенефициера да обоснове по този начин допустимостта на разходите, е напълно независимо от задължението за изпълнение или за предаване на проекта.
103. Комисията добавя, че никога не е поставяла под съмнение надлежното изпълнение на проекта „WIH“, а само е направила извод за последиците от извършеното от жалбоподателя неизпълнение на договорните задължения, който не е успял да докаже по убедителен начин действително изработените от неговия персонал часове в изпълнение на проекта „WIH“.
104. Считам, че осмото основание, дори да се приеме, че може да бъде уважено в производство по спор с договорен характер(52), трябва да се отхвърли като явно недопустимо. Всъщност жалбоподателят само изтъква злоупотреба с власт, без да уточни в какво се изразява тази злоупотреба с власт или да представи каквото и да било съществено доказателство, че Комисията е действала с единствена или поне определяща цел да постигне различни от изложените цели или да избегне процедура, специално предвидена от Договора, за да се противодейства на конкретните обстоятелства(53) .
В –	По незачитането от Общия съд на изискванията на правото на справедлив съдебен процес (трето и шесто основание)
1. Доводи на страните
105. С третото си основание жалбоподателят твърди, че като е приел в точки 73—77 от обжалваното съдебно решение, че Комисията е имала право да търси от него възстановяване на сумата от 83 001,09 EUR ведно с мораторните лихви, изчислени на базата на лихвен процент от 5 %, считано от 25 октомври 2011 г., Общият съд не е взел предвид доводите му, като по този начин е нарушил правото му на справедлив съдебен процес, така както то е гарантирано с член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., и с общите принципи на правото на Съюза.
106. Всъщност, в отговор на поставените от Общия съд въпроси с оглед на съдебното заседание, жалбоподателят твърди, че след като оспорваното дебитно известие е представено и разглеждано като подготвителен акт, т.е. договорен документ с уведомителен характер, който не променял правното му положение, началният момент за начисляване на изискваните от него мораторни лихви не можел да се определи към деня, в който е изтекъл предвиденият в това дебитно известие срок, в случая 25 октомври 2011 г. Този довод обаче не бил разгледан от Общия съд, тъй като последният не е преценил законосъобразността на промяната за правното положение на жалбоподателя, до която само съобщаването на дебитното известие би могло да доведе.
107. В рамките на своето шесто основание жалбоподателят твърди, че Общият съд е нарушил правото му на справедлив съдебен процес, по-специално правото му защита и принципа на равните процесуални възможности, като е приел, от една страна, в точка 56 от обжалваното съдебно решение, че присъствените листове, които е представил, не отговарят на предвидените в договора изисквания и не могат да бъдат приети като доказателства за изработените часове по проекта „WIH“ и от друга страна, в точка 63 от обжалваното съдебно решение, че представената кореспонденция не доказва действително изработените от неговите служители часове в изпълнение на този проект. По този начин Общият съд го лишил от всякакви доказателствени средства в явно нарушение на принципа на равните процесуални възможности.
108. Жалбоподателят добавя, че сключеният от него договор с Комисията представлява злоупотреба, доколкото ограничава непропорционално основанията, насочени към доказването на действителното участие на неговия персонал в проекта „WIH“.
109. Жалбоподателят твърди също, че в случай като този по настоящото дело, при който Комисията едностранно установява чрез одит неизпълнението на договорни задължения и впоследствие предявява насрещен иск, с който иска възстановяване на недължимо платени суми, тя се намира в положение на съдия и страна и разполага с предимство, което представлява нарушение на принципа на равни процесуални възможности.
110. Комисията счита, че третото основание на жалбоподателя трябва да се отхвърли като напълно неоснователно. От една страна, в рамките на процесуално-организационните действия Общият съд е отправил към страните конкретен въпрос относно лихвения процент, посочен в насрещния иск, което му предоставило възможност да се произнесе по този въпрос. От друга страна, просроченото плащане и изчисляването на мораторните лихви не били задължително свързани с изпълнителната сила на дебитното известие.
111. Комисията счита, че шестото основание също трябва да се отхвърли като неоснователно. В това отношение тя подчертава, че още от самото начало жалбоподателят е бил запознат с всички клаузи на договора, и по-конкретно с отнасящите се до финансовите условия. Нарушаването от негова страна на няколко договорни разпоредби не можело да доведе до извода, че посочените общи условия съставляват злоупотреба и не ги правело непропорционални.
2. Анализ
а)	По третото основание
112. В случая, видно от обжалваното съдебно решение, Общият съд приема, че Комисията е имала право да получи мораторни лихви, считано от 25 октомври 2011 г.(54), след като е установил, че съгласно член 19, параграф 2 от общите условия е предвидено, че ако недължимо платените суми не бъдат възстановени на определената от Комисията дата, върху дължимата сума се начисляват лихви при предвидения в член 3, параграф 6 от тези условия лихвен процент(55) .
113. По този начин Общият съд просто се съобразява с изискванията на член 19, параграф 2 във връзка с член 3, параграф 6 от общите условия, като взема под внимание изводите от своята преценка, че от една страна, спорът между страните има договорен характер и от друга страна, че искането на Комисията за възстановяване е основателно.
114. При тези условия обстоятелството, че Общият съд не се е произнесъл изрично по доводите на жалбоподателя, не може да се счита за нарушение на неговото право на справедлив съдебен процес.
115. Всъщност в рамките на третото си основание жалбоподателят упреква Общия съд, че не е взел предвид неговия довод, че оспорваното дебитно известие не можело едновременно да определя началния момент за начисляване на мораторните лихви, като по този начин изменяло правното му положение, и да се представя от Комисията като обикновен подготвителен акт. Така жалбоподателят оспорва невземането под внимание на връзката, която той считал за необходимо да бъде установена, между обжалваемостта на дебитното известие и определянето на мораторните лихви. Той обаче изобщо не оспорва изрично нито в първоначалната си жалба, нито в писмената си реплика, нито в отговора си на писмените въпроси на Общия съд валидността на приложимите в случая договорни разпоредби.
116. При това положение изтъкнатото от жалбоподателя трето основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
б)	По шестото основание
117. В случая и повдигнатото от жалбоподателя шесто основание трябва да се отхвърли като явно неоснователно.
118. Всъщност от обжалваното съдебно решение е видно, че Общият съд е разгледал не само представените от жалбоподателя на 13 ноември 2009 г.(56) присъствени листове и изпратените на Комисията периодични отчети(57), но и 3656 страници от електронната кореспонденция, които е представил, за да се установи действителната част от изработените от неговите служители часове в изпълнение на проекта(58) . Въз основа на тях Общият съд стига до извода, че тези различни доказателства не са такива, че да поставят под въпрос направените в рамките на окончателния одиторски доклад констатации.
119. Следователно, без да лишава жалбоподателя от доказателствени средства, Общият съд дори се опитва стриктно да разгледа изтъкнатите от жалбоподателя в тази връзка доводи и представените доказателства.
120. Следва да се добави, че жалбоподателят всъщност оспорва преценката на Общия съд относно тези доказателства. Както обаче вече бе припомнено, преценката на фактите и доказателствата, освен в случай на тяхното изопачаване, не съставлява правен въпрос, който в това си качество да подлежи на контрол от Съда при обжалване.
121. Накрая, жалбоподателят не следва да упреква Общия съд, че при разглеждането на насрещния иск на Комисията не е установил, че договорът, чиято валидност впрочем той не оспорва, представлява злоупотреба.
Г –	По грешката, допусната при преценката за липсата на мотиви на дебитното известие (девето основание)
122. С деветото си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил изложения в първоинстанционното производство довод, изведен от липса на мотиви на оспорваното дебитно известие. В това отношение той уточнява, че оспорваното дебитно известие не е мотивирано по начин, позволяващ да се проверят извършените изчисления, като направеното от Комисията препращане към нейните писмата от 24 май 2011 г. и 17 август 2011 г. не може да се счита за достатъчен мотив.
123. Според Комисията в рамките на процедурата, предхождаща издаването на оспорваното дебитно известие, която започва с писмото ѝ от 20 октомври 2009 г., и по-конкретно в нейните писма от 24 май 2011 г. и 17 август 2011 г., посочени в точка 26 от обжалваното съдебно решение, както и в одиторския доклад, тя е разяснила фактическата обстановка и мотивите, обосноваващи решението ѝ. Комисията отбелязва, че така или иначе в точка 29 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че оспорваното дебитно известие не съставлява окончателен акт и поради това препраща към съображенията, които е изложил в отговора си на първото основание.
124. В това отношение трябва да се отбележи, че с деветото основание жалбоподателят по същество упреква Общия съд, че е пропуснал да се произнесе по повдигнатото в първоинстанционното производство пред Общия съд второ основание в контекста на искането му за отмяна на оспорваното дебитно известие.
125. Тъй като обаче жалбата, подадена от жалбоподателя за отмяна на оспорваното дебитно известие, е отхвърлена като недопустима, налага се действително да се констатира, че Общият съд не е разгледал въпросното основание и че при разглеждането на основателността на насрещния иск на Комисията не се е произнесъл изрично и по мотивите на оспорваното дебитно известие.
126. От обжалваното съдебно решение(59) е видно обаче, че въз основа на сведенията, предоставени от Комисията, които не са оспорени, Общият съд е разгледал изчисляването на търсената от жалбоподателя сума от 83 001, 09 EUR.
127. От обжалваното съдебно решение(60) следва също, че Общият съд е разгледал дали Комисията е уточнила „условията за връщане и датата на плащане“ на търсените от жалбоподателя суми. В случая Общият съд е приел, че това е така, препращайки по този въпрос, от една страна, към писмото от 24 май 2011 г., и от друга страна, към указанията, съдържащи се в оспорваното дебитно известие под заглавие „Условия за плащане“.
128. При това положение деветото основание на жалбоподателя трябва да се отхвърли като явно неоснователно.
Д –	По нарушението на принципа на защита на оправданите правни очаквания (десето основание)
129. Със своето десето основание жалбоподателят твърди, че пет години след приключването на програмата сумата за последния транш все още не му е изплатена, макар и да не се оспорва обстоятелството, че работата по този транш е изпълнена и тримесечните му отчети са приети. По този начин Комисията нарушила принципа на защита на оправданите правни очаквания и решението на Общия съд би трябвало да се отмени по това съображение.
130. Налага се изводът, че макар с това основание жалбоподателят да изтъква наличието на нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания от страна на Комисията, той не посочва по какъв начин самият Общ съд е нарушил този принцип. Следователно от тази гледна точка и по това съображение десетото основание трябва да се отхвърли като явно недопустимо.
131. Необходимо е обаче да се отбележи, че десетото основание възпроизвежда петото основание, повдигнато от жалбоподателя в рамките на жалбата му за отмяна в първоинстанционното производство и по което Общият съд не се е произнесъл. Налага се обаче изводът, че макар свързаното с него искане да се отнася до изпълнението на разглеждания в случая договор, то няма никаква връзка с предмета на оспорваното дебитно известие, а следователно и със спора.
132. Следователно десетото основание трябва да се отхвърли като явно недопустимо.
133. С оглед на всички гореизложени съображения и само в случай че Съдът не се съгласи с моя основен извод смятам, че жалбата следва да се отхвърли.
VII – По съдебните разноски
134. Доколкото предлагам на първо място на Съда да отмени обжалваното съдебно решение и да върне делото на Общия съд за ново разглеждане, предлагам също Съдът да не се произнася по съдебните разноски, направени в настоящото производство по обжалване.
135. В случай обаче че Съдът не се съгласи с моя основен извод и реши да отхвърли жалбата, съгласно член 184, параграф 1 във връзка с член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда жалбоподателят следва да бъде осъден да заплати всички съдебни разноски.
VIII – Заключение
136. С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на първо място на Съда да се произнесе по следния начин:
1) Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия (T‑552/11, EU:T:2013:349), доколкото в него се обявява за недопустима жалбата на жалбоподателя за отмяна на дебитното известие, издадено от Европейската комисия на 9 септември 2011 г., и се иска от него да възстанови сумата от 83 001,09 EUR до 24 октомври 2011 г.
2) Връща делото на Общия съд на Европейския съюз, за да се произнесе по основателността на жалбата.
3) Не се произнася по съдебните разноски.
137. При условията на евентуалност предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
1) Отхвърля жалбата.
2) Осъжда жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
(1) .
(2)  –	T‑552/11, EU:T:2013:349 (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“).
(3) – Наричано по-нататък „Lito Maieftiko“.
(4)  –	Вж. по-конкретно във френското административно право Wachsmann, P. La recevabilité du recours pour excès de pouvoir à l’encontre des contrats — Pour le centenaire de l’arrêt Martin. — Revue française de droit administratif, 2006, р. 24.
(5)  –		Наричан по-нататък „проектът WIH“.
(6)  –	Наричан по-нататък „член 19, параграф 5 от общите условия“.
(7)  –	Наричано по-нататък „оспорваното дебитно известие“.
(8)  –	T‑552/11 R, EU:T:2011:749.
(9)  –	T‑353/10, EU:T:2011:589.
(10)  –	C‑506/13 P‑R, EU:C:2013:882.
(11)  –	Вж. по-конкретно решение Lecureur/Комисия (T‑26/00, EU:T:2001:222, т. 38), определения Musée Grévin/Комисия (T‑314/03 и T‑378/03, EU:T:2004:139, т. 88), Helm Düngemittel/Комисия (T‑265/03, EU:T:2005:213, т. 54—57), решение CEVA/Комисия (T‑428/07 и T‑455/07, EU:T:2010:240, т. 57—64), определения Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия (EU:T:2011:589, т. 34 и 35), Technion и Technion Research & Development Foundation/Комисия (EU:T:2012:303, т. 58 и 59), Technion и Technion Research & Development Foundation/Комисия (T‑657/11, EU:T:2012:411, т. 54—60), решения GRP Security/Сметна палата (T‑87/11, EU:T:2013:161, т. 31—38) и Technische Universität Dresden/Комисия (T‑29/11, EU:T:2014:912, т. 42—44). Относно отказ за промяна на правната квалификация на договорен способ за правна защита в жалба за отмяна поради изтичането на преклузивния срок вж. решение Helkon Media/Комисия (T‑122/06, EU:T:2008:418, т. 54).
(12)  –	Вж. т. 84 от писмената реплика.
(13)  –	Точка 40 от обжалваното съдебно решение.
(14)  –	Вж. точка 39 от обжалваното съдебно решение.
(15)  –	C‑517/03, EU:C:2004:326, т. 17.
(16)  –	Действително предявяването на насрещен иск в контекста на договорното право не е чуждо на правото на ЕС, тъй като Съдът изрично го допуска; вж. решения Комисия/Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, т. 12) и IDE/Комисия (C‑114/94, EU:C:1997:68, т. 82 и 83). Не откривам обаче никакъв прецедент, съответстващ на конфигурация като в случая, в която насрещен иск, предявен в рамките на жалба за отмяна, е разглеждан и уважен, въпреки че жалбата за отмяна, която е в основата му, е обявена за недопустима.
(17)  –	EU:T:2011:589.
(18)  –	Точка 21 от обжалваното съдебно решение.
(19)  –	Точка 22 от обжалваното съдебно решение.
(20)  –	Точка 23 от обжалваното съдебно решение.
(21)  –	Точка 24 от обжалваното съдебно решение.
(22)  –	Точки 25 и 26 от обжалваното съдебно решение.
(23)  –	Точка 28 от обжалваното съдебно решение.
(24)  –	Точка 29 от обжалваното съдебно решение.
(25)  – Комисията се позовава на определение Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, посочено по-горе (EU:T:2011:589).
(26)  –	Решение Geotronics/Комисия (C‑395/95 P, EU:C:1997:210).
(27)  –	Вж. по-специално определение An Taisce и WWF Обединено Кралство/Комисия (C‑325/94 P, EU:C:1996:293, т. 30) и решение Парламент/Ripa di Meana и др. (C‑470/00 P, EU:C:2004:241, т. 41).
(28)  –	Точка 30 от обжалваното съдебно решение.
(29)  –	Определение Musée Grévin/Комисия (T‑314/03 и T‑378/03, EU:T:2004:139, т. 61—89).
(30)  –	Относно решения, с които се отхвърлят като недопустими жалби за отмяна на дебитни известия посредством същите или много близки мотиви, вж. определение Austrian Relief Program/Комисия (T‑235/06, EU:T:2008:411, т. 34—38), решения ArchiMEDES/Комисия (T‑396/05 и T‑397/05, EU:T:2009:184, т. 53—58) и CEVA/Комисия (T‑428/07 и T‑455/07, EU:T:2010:240, т. 51—55), определения Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия (EU:T:2011:589, т. 22—32), Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril/Комисия (T‑335/09, EU:T:2011:614, т. 22—36), Technion и Technion Research & Development Foundation/Комисия (T‑546/11, EU:T:2012:303, т. 30—55).
(31)  –	Относно решения, с които се отхвърлят като недопустими жалби за отмяна на дебитни известия, но при отклонение от първоначалните мотиви, вж. определение Imelios/Комисия (T‑97/07, EU:T:2008:105, т. 23—30), решение Cestas/Комисия (T‑260/04, EU:T:2008:115, т. 67—77), определения CPEM/Комисия (T‑106/08, EU:T:2009:228, т. 25—37), Alisei/Комисия (T‑481/08, EU:T:2010:32, т. 72), както и IEM/Комисия (T‑435/10, EU:T:2011:410, т. 26, 30 и 31), решение CEVA/Комисия (T‑285/09, EU:T:2011:479, т. 45—48), както и EMA/Комисия (T‑116/11, EU:T:2013:634, т. 72—75) и определение Унгария/Комисия (T‑37/11, EU:T:2012:310, т. 35—43).
(32)  –	Относно случаи, в които се прилага тази съдебна практика след постановяване на обжалваното съдебно решение, вж. определение Evropaïki Dynamiki/Комисия (T‑554/11, EU:T:2013:548, т. 30 и 41), решения EMA/Комисия (T‑116/11, EU:T:2013:634, т. 71—75) и Technische Universität Dresden/Комисия (T‑29/11, EU:T:2014:912, т. 29—35).
(33)  –	Относно решение в обратен смисъл вж. решение Applied Microengineering/Комисия (T‑387/09, EU:T:2012:501, т. 36—52). Има и случаи, когато Общият съд отхвърля жалбата по същество, без да разгледа нейната допустимост съгласно т.нар. съдебна практика Boehringer (решение Съвет/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, т. 51 и 52); вж. решение Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung/Комисия (T‑73/08, EU:T:2013:433, т. 47 и 48).
(34)  –	Вж. т. 14 и 15 от настоящото заключение.
(35)  –	Вж. решение Комисия/Съвет (22/70, EU:C:1971:32, т. 42).
(36)  –	Вж. по-конкретно решения IBM/Комисия (60/81, EU:C:1981:264, т. 9), Internationaler Hilfsfonds/Комисия (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, т. 29), както и определение Mauerhofer/Комисия (C‑433/10 P, EU:C:2011:204, т. 57).
(37)  –	Вж. по-конкретно решение IBM/Комисия (EU:C:1981:264, т. 9), както и определение Mauerhofer/Комисия (EU:C:2011:204, т. 58).
(38)  –	Вж. по-конкретно решение Les Verts/Парламент (294/83, EU:C:1986:166, т. 24—27).
(39)  –	Вж. по-конкретно решения Weber/Парламент (C‑314/91, EU:C:1993:109, т. 8—12), както и Unión de Pequeños Agricultores/Съвет (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, т. 38).
(40)  –	Точка 25 от обжалваното съдебно решение.
(41)  –	Точка 26 от обжалваното съдебно решение.
(42)  –	Точка 22 от обжалваното съдебно решение.
(43)  –	Вж. решения Комисия/Съвет (22/70, EU:C:1971:32, т. 41) и IBM/Комисия (EU:C:1981:264, т. 9).
(44)  –	Точка 23 от обжалваното съдебно решение.
(45)  –	Решение IBM/Комисия (EU:C:1981:264, т. 9).
(46)  –	EU:C:1981:264, т. 9.
(47)  –	Вж. т. 29 от настоящото заключение.
(48)  –	В това отношение обаче може да се отбележи, че Съдът наистина би могъл да потвърди анализа на Общия съд, че оспорваното дебитно известие е неделимо от своя договорен контекст, но би могъл също така да не се съобрази с този анализ и да приеме, като евентуално замени мотивите, че споровете между страните по договор относно неговото изпълнение са от компетентността единствено на предвидения в договора съд, и по този начин да утвърди съществуването в правото на ЕС на възражението за паралелна жалба.
(49)  –	В тази връзка Комисията предлага второто, четвъртото, петото, шестото и осмото основание да се разгледат заедно.
(50)  –	Вж. по-специално точка 54 от обжалваното съдебно решение.
(51)  –	Вж. по-специално по аналогия решения Hilti/Комисия (C‑53/92 P, EU:C:1994:77, т. 10), Ismeri Europa/Сметна палата (C‑315/99 P, EU:C:2001:391, т. 19), както и определение OCVV/Schräder (C‑38/09 P‑DEP, EU:C:2013:679, т. 69—75).
(52)  –	Както Съдът приема, понятието за злоупотреба с власт има точно определен обхват и се отнася до ситуация, при която административен орган използва правомощията си за цел, различна от тази, с оглед на която те са му предоставени; вж. по-конкретно решение O’Hannrachain/Парламент (C‑121/01 P, EU:C:2003:323, т. 46).
(53)  –	По смисъла на обикновено използваното от Съда определение за злоупотреба с власт. Вж. по-конкретно решения Нидерландия/Съвет (C‑110/97, EU:C:2001:620), O’Hannrachain/Парламент (EU:C:2003:323, т. 46), Windpark Groothusen/Комисия (C‑48/96 P, EU:C:1998:223, т. 52) и Ramondín и др./Комисия (C‑186/02 P и C‑188/02 P, EU:C:2004:702, т. 44).
(54)  –	Вж. точка 77 от обжалваното съдебно решение.
(55)  –	Вж. точки 75 и 76 от обжалваното съдебно решение.
(56)  –	Точка 56 от обжалваното съдебно решение.
(57)  –	Точка 59 от обжалваното съдебно решение.
(58)  –	Точки 60 и 61 от обжалваното съдебно решение.
(59)  –		Вж. точки 65—69.
(60)  –		Вж. точки 46 и 70—72.