Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 19 март 2026 година(1)
Дело C‑842/24
DNO Yemen AS
срещу
Petrolin Trading Limited,
Moe Oil & Gas Yemen Limited,
The Ministry of Oil and Minerals (of The Republic of Yemen),
Yemen Oil & Gas Corporation/The Yemen Company,
Dove Energy Limited, прекратено с ликвидация
(Преюдициално запитване, отправено от
Cour de cassation (Касационен съд, Франция)
„ Преюдициално запитване — Обща външна политика и политика на сигурност — Ограничителни мерки с оглед на положението в Йемен — Забрана да се предоставят непряко финансови средства на лица, образувания или органи, спрямо които се прилагат мерките — Предоставяне на финансови средства на публични образувания, спрямо които не се прилагат мерките, но са под влиянието на лицата, за които се прилагат мерките “
I.      Въведение
1.        Ограничителните мерки, наложени от Европейския съюз на физически или юридически лица, образувания или органи, заемат централно място в рамките на общата външна политика и политика на сигурност (ОВППС) в настоящия геополитически контекст. Доколкото обикновено се прилагат с регламент, приет от Съвета на основание член 215 ДФЕС, тези мерки са пряко приложими в правния ред на държавите членки и са задължителни за всички техни органи, включително за националните съдилища. Такъв е случаят по-специално с Регламент (ЕС) № 1352/2014(2), който е предмет на настоящото дело.
2.        Забраната да бъдат предоставяни пряко или косвено финансови средства или икономически ресурси на някои лица, образувания или органи, предвидена в член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, е сред обикновено приеманите ограничителни мерки. Тази забрана може да засегне договорни задължения, включително такива, които са предмет на арбитражно решение. Това е контекстът на настоящото дело.
3.        В производство по жалба срещу арбитражно решение, с мотива, че изпълнението му представлява предоставяне на финансови средства, забранено от член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, Cour de cassation (Касационен съд, Франция), който е запитващата юрисдикция, поставя на Съда три преюдициални въпроса, с които по същество цели да се уточнят, от една страна, обхватът на тази забрана и от друга страна, изискваната степен на доказване, за да се приложи посочената забрана, както и разпределянето на тежестта на доказване.
II.    Правна уредба
А.      Международното право
4.        На 26 февруари 2014 г. по време на 7119-та си сесия Съветът за сигурност на ООН приема Резолюция 2140 (2014). Съгласно тази резолюция:
„Съветът за сигурност,
[…]
Като потвърждава категоричния ангажимент по отношение на единството, суверенитета, независимостта и териториалната цялост на Йемен,
[…]
Като изразява безпокойство във връзка с политическите, икономически, хуманитарни и свързани със сигурността проблеми, включително продължаващото насилие в Йемен,
[…]
Като има предвид, че положението в Йемен създава заплаха за мира и международната сигурност в региона,
Като действа на основание глава VII от  Хартата на Обединените нации[(3)],
[…]
11.      Реши, че за първоначален период от една година, считано от приемането на настоящата резолюция, всички държави членки трябва незабавно да замразят финансови средства, други финансови активи и икономически ресурси, намиращи се на тяхна територия, притежавани или контролирани пряко или непряко от посочените лица или образувания
[…], или от всяко лице или образувание, действащо от тяхно име или по тяхно указание, или от образувание, притежавано или контролирано от тях, и освен това реши, че всички държави членки трябва да гарантират, че техните граждани или лица или образувания, намиращи се на тяхна територия, няма да предоставят на тези лица или образувания никакви финансови средства, финансови активи или икономически ресурси, или да им позволят да ги използват в тяхна полза;
[…]“.
Б.      Правото на Съюза
1.      Регламент № 1352/2014
5.        Член 2 от Регламент № 1352/2014(4) гласи:
„1.      Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, които са собственост на някое от физическите или юридическите лица, образуванията или органите, изброени в приложение I към настоящия регламент, или се владеят, държат или контролират от тях.
2.      Не се предоставят, пряко или косвено, никакви финансови средства или икономически ресурси на физическите или юридическите лица, образуванията или органите, изброени в приложение I, нито в тяхна полза“(5).
6.        Член 3, параграф 1 от този регламент предвижда:
„В приложение I са включени физическите или юридическите лица, образуванията и органите, за които Комитетът по санкциите [на Съвета за сигурност на ООН(6)] е установил, че участват във или подкрепят действия, които застрашават мира, сигурността или стабилността в Йемен
[...]“.
7.        Член 11 от този регламент предвижда:
„1.      Замразяването на финансови средства и икономически ресурси или отказът да се предоставят финансови средства или икономически ресурси, предприети добросъвестно въз основа на обстоятелството, че подобно действие е в съответствие с настоящия регламент, не пораждат отговорност от какъвто и да е вид за физическото или юридическото лице, образуванието или органа, който ги предприема, нито за неговите ръководители или служители, освен ако не бъде доказано, че финансовите финансови средства и икономическите ресурси са били замразени или задържани в резултат на небрежност.
2.      Действията на физическите или юридическите лица, образуванията или органите не пораждат каквато и да била отговорност за тях, ако те не са знаели и не са имали основателна причина да предполагат, че действията им ще бъдат в нарушение на мерките, предвидени в настоящия регламент“.
8.        Списъкът в приложение I към същия този регламент е идентичен със списъка в приложението към Решение 2014/932. В редакцията им, приложима ratione temporis към спора в главното производство, в тези списъци са включени шест физически лица, принадлежащи към или свързани с движението на хутите. Впоследствие в този списък са добавени не само имената на други лица(7), но и движението на хутите като цяло(8).
2.      Насоки относно ограничителните мерки
9.        Точка 55б от Насоките относно прилагането и оценката на ограничителните мерки (санкциите) в рамките на общата външна политика и политика на сигурност на ЕС(9) (наричани по-нататък „Насоките относно ограничителните мерки“)(10) гласи:
„Критериите, които трябва да се вземат предвид, когато се преценява дали дадено юридическо лице или образувание е контролирано от друго лице или образувание, самостоятелно или по силата на споразумение с друг притежател на акции или с друга трета страна, биха могли наред с другото да включват[…]:
[…]
(г)      притежаване на правото на упражняване на доминиращо влияние над юридическо лице или образувание по силата на споразумение с това юридическо лице или образувание или на разпоредба в учредителния акт, когато правото, прилагащо се по отношение на това юридическо лице или образувание, позволява да бъде предмет на такова споразумение или разпоредба;
(д)      притежаване на правото за упражняване на доминиращо влияние по смисъла на буква г), без лицето да е притежател на това право;
(е)      притежаване на правото да се използват всички или част от активите на юридическото лице или образуванието;
[…]
Ако някой от тези критерии е изпълнен, се счита, че юридическото лице или образуванието се контролира от друго лице или образувание, освен ако не се установи противното във всеки отделен случай“.
10.      В точка 55г от посочените насоки се уточнява:
„Ако собствеността или контролът бъдат установени в съответствие с посочените по-горе критерии, предоставянето на достъп до финансови средства или икономически ресурси на невключени в списък лица или образувания, които се притежават или контролират от лице или образувание, включено в списък, ще се счита по принцип за предоставяне на непряк достъп до тях на лицето или образуванието, включено в списък, освен ако може да бъде разумно установено за всеки отделен случай чрез основан на риска подход и отчитане на всички съответни обстоятелства, в т.ч. изброените по-долу критерии, че това лице или образувание няма да използва или да се облагодетелства от въпросните финансови средства или икономически ресурси.
Критериите, които се вземат под внимание, включват, наред с другото:
(a)      датата и естеството на договорните отношения между съответните образувания (например договори за продажба, покупка или дистрибуция);
(б)      връзката между сферата на дейност на невключеното в списък образувание и образуванието, включено в списък;
(в)      характеристиките на предоставените финансови средства или икономически ресурси, в т.ч. потенциалното им практическо използване от включеното в списък образувание и доколко могат да бъдат лесно прехвърлени на това образувание;
[…]“.
11.      Точка 55д от същите насоки предвижда:
„Следва да се отбележи, че предоставянето на непряк достъп до финансови средства или икономически ресурси на включени в списък лица или образувания може също да включва предоставянето на такива финансови средства или ресурси на лица или образувания, които не са притежавани или контролирани от включените в списък образувания“.
В.      Френското право
12.      Съгласно член 1518 от Code de procédure civile (Граждански процесуален кодекс) „срещу постановено във Франция решение по международен арбитраж може да се предявява само иск за отмяна“.
13.      Съгласно член 1520, точка 5 от този кодекс „[и]ск за отмяна може да се предяви само на някое от следните основания: […] [п]ризнаването или изпълнението на арбитражното решение противоречи на международния обществен ред“.
14.      Съгласно практиката на запитващата юрисдикция сезираният с иска за отмяна съд следва конкретно да разгледа въпроса дали включването във френския правен ред на арбитражно решение съществено нарушава международния обществен ред(11).
15.      Съгласно член 1527, алинея 2 от посочения кодекс „[с] отхвърлянето на иска за отмяна се допуска изпълнение на арбитражното решение или на тези части от диспозитива му, които не са отменени от съда“.
III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
16.      Министерство на нефто- и минодобива на Република Йемен (наричано по-нататък „министерството“) и Yemen Oil and Gas Corporation (наричано по-нататък „YOGC“), дружество, притежавано изцяло от йеменската държава, сключват с DNO Yemen AS (наричано по-нататък „DNO“), Petrolin Trading (наричано по-нататък „Petrolin“), MOE Oil and Gas Yemen (наричано по-нататък „MOE“) и Dove Energy споразумения за експлоатиране и разпределяне на добива на нефт и природен газ, в които е предвидена арбитражна клауза.
17.      През 2014 г. DNO, Petrolin, MOE и Dove Energy заявяват желанието си да се оттеглят от тези споразумения. През 2015 г. министерството и YOGC започват арбитражно производство под егидата на Международната търговска камара, а с арбитражно решение, постановено в Париж (Франция) на 15 юли 2019 г., DNO, Petrolin и MOE са осъдени да заплатят обезщетение на министерството и на YOGC (наричано по-нататък „арбитражното решение“).
18.      DNO, Petrolin и MOE подават жалба до Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж, Франция), като изтъкват по-специално, че това решение противоречи на международния обществен ред, доколкото има опасност с изпълнението му да се предоставят непряко финансови средства на физически или юридически лица, образувания или органи, включени в списъка в приложение I към Регламент № 1352/2014 (наричани по-нататък „лицата, включени в списък“), по смисъла на член 2, параграф 2 от него.
19.      Всъщност през 2014 г. конфликтът в Йемен между правителството, което е признато от международната общност (наричано по-нататък „законното правителство“), и движението на хутите се изостря след придобиването от последното на контрол върху столицата на страната — Сана. През 2015 г. международна коалиция встъпва в подкрепа на законното правителство, което временно е базирано в Аден (Йемен). Възникналият в резултат на това конфликт и „раздробяването“ на йеменската икономика и общество водят до създаването на паралелни структури на управление: движението на хутите използва съществуващата в Сана институционална инфраструктура(12), докато законното правителство разчита на развитието на нов институционален капацитет(13).
20.      С решение от 5 октомври 2021 г. Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж) отхвърля жалбата на DNO, Petrolin и MOE с мотива, че проверката, която трябва да извърши на основание член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, трябва да бъде направена с оглед на положението, преценено към деня, в който съдът се произнася, и да се основава на сериозни, конкретни и непротиворечиви улики, които позволяват да се установи нарушаване на този режим на санкции.
21.      В случая тази юрисдикция приема, че за да се установи наличието на непряко предоставяне на финансови средства, следва да се установи, че министерството и YOGC действително действат „от името, под контрола или съгласно указанията“ на лица, включени в списък, и че възнамеряват да използват финансови средства в полза на тези лица. В това отношение тя се основава на критериите, посочени в точка 55б от Насоките относно ограничителните мерки.
22.      В това отношение Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж) приема, от една страна, че нито едно от представените доказателства не позволява да се потвърди, че министерството, представител на законното правителство, което е признатото от международната общност и се ползва от подкрепата на Световната банка и на Международния валутен фонд (МВФ), е действало под контрола или съгласно указанията на лицата, включени в списък, а въоръженият конфликт в Йемен противопоставя главно това правителство на движението на хутите.
23.      От друга страна, тази юрисдикция приема, че макар от данните, изложени при обсъжданията, да се установява, че както законното правителство, така и движението на хутите твърдят, че упражняват контрол върху YOGC — положение, което в главното производство е квалифицирано като „конкурентно влияние“ — по никакъв начин не е доказано, че тези две страни действат съгласувано и че YOGC е под контрола на това движение. В това отношение тя се позовава на писмо от 23 август 2015 г. на министър-председателя на законното правителство, изпратено до чуждестранните петролни компании, с което ги приканва да работят само със субекти, които са под контрола на законното правителство, и им съобщава, че всички решения, назначавания и насоки на милициите на хутите през февруари 2015 г. в министерството и в органите и структурите, свързани с това министерство, трябва да се считат за нищожни и не трябва да се прилагат, и накрая, че чуждестранните оператори не трябва да плащат сумите, дължими на държавата, докато не бъдат уведомени за мястото и времето на плащане.
24.      Освен това тя приема, че обстоятелството, от една страна, че на официалния уебсайт на YOGC, който може да е бил обект на хакерска атака, е посочено името на министър на хутите, и от друга страна, докладът на йеменската информационна агенция Saba, в който се описва среща, проведена в присъствието на министър-председателя на хутите, по време на която изпълнителният директор на YOGC е направил кратко изложение по-специално относно програмния режим на ограничение на потреблението на нефт, дизелово гориво и природен газ за битови нужди на равнището на Столичния секретариат и на провинциите под контрола на хутите, не са достатъчни, за да се установи поемането на контрол върху дружеството YOGC.
25.      Накрая тя отбелязва, че липсата на линк към уебсайта на YOGC от официалния уебсайт на законното правителство (достъпен на www.mom-ye.com), както и фактът, че този уебсайт използва предишното наименование на правителствен домейн (www.mom-gov.ye), използван от хутите, които са завзели предишния правителствен уебсайт, не поставят под въпрос факта, че законното правителство също претендира за контрол върху YOGC.
26.      През март 2022 г. Република Йемен, представлявана от министерството, подава молба за изпълнение на арбитражното решение пред Областен съд Осло (Норвегия), който, като приема, че то подлежи на изпълнение, разпорежда на DNO да заплати дължимото обезщетение. Това решение е влязло в сила на 4 ноември 2023 г.
27.      На 4 декември 2023 г. DNO плаща на министерството нетната сума, дължима по силата на арбитражното решение. С писмо от 13 декември 2022 г. YOGC потвърждава, по искане на DNO, че е прехвърлило всичките си права по това арбитражно решение, и заявява, че няма намерение да претендира сумите, които вече са изплатени на министерството.
28.      DNO и Petrolin подават съответно жалба и насрещна жалба срещу решението на Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж) пред запитващата юрисдикция. В подкрепа на жалбите си, основани на съществено нарушение на международния обществен ред, тези дружества изтъкват по същество, че Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж) е допуснал грешка, от една страна, като е проверил само дали YOGC не е притежавано или контролирано от лица, включени в списък, и от друга страна, като не е проверил дали изпълнението на разглежданото арбитражно решение води или има опасност да доведе до предоставянето на финансови средства на тези лица.
29.      В това отношение, на първо място, запитващата юрисдикция припомня практиката на Съда, съгласно която изразът „се предоставят“ има широк смисъл(14), както и превантивното предназначение на ограничителните мерки(15).
30.      На второ място, тази юрисдикция подчертава, че основният въпрос, повдигнат по настоящото дело, се отнася до критериите, които дават възможност да се установи наличието на непряко предоставяне на финансови средства в полза на лица, включени в списък, поради плащането в изпълнение на арбитражно решение(16) на дължимите на министерството и на YOGC суми, като се има предвид, че последните не са включени в списъка образувания. Освен това тя отбелязва, че фактическото положение повдига въпроси, свързани с тежестта на доказване с оглед на несигурното политическо положение в Йемен.
31.      При това положение Cour de cassation (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли член 2, параграф 2 от [Регламент № 1352/2014] да се тълкува — в съответствие с Насоките [относно ограничителните мерки] — в смисъл, че може да се счете, че предоставянето на непряк достъп до финансови средства обхваща и предоставянето на достъп до финансови средства на публични образувания, спрямо които не се прилагат ограничителните мерки, ако се установи, че лицата, спрямо които се прилагат тези мерки, упражняват в рамките на тези образувания влияние, конкурентно на влиянието на законното правителство, което не е засегнато от тези мерки?
2)      Когато се установи, че е налице това конкурентно влияние, трябва ли член 2, параграф 2 от [Регламент № 1352/2014] да се тълкува в смисъл, че се презумира, че образуванията, на които са предоставяни финансовите средства, са контролирани от лицата, спрямо които се прилагат ограничителните мерки? При утвърдителен отговор, допуска ли тази презумпция доказване на обратното? В това отношение от значение ли е обстоятелството, че законното правителство, което не е засегнато от ограничителните мерки, не си сътрудничи с лицата, спрямо които се прилагат тези мерки?
3)      Когато представените пред националния съд доказателства не позволяват да се прецени дали решаващото влияние в рамките на образуванието, на което са предоставяни финансовите средства, се упражнява от законното правителство или от лицата, за които се отнасят санкциите, достатъчно ли е наличието само на разумен риск тези лица в крайна сметка да се ползват от част или от всички финансови средства, за да се прилагат санкциите?“.
32.      Писмени становища са представили DNO, министерството, френското, италианското и нидерландското правителство и Европейската комисия. С изключение на италианското и нидерландското правителство тези страни вземат участие в проведеното на 19 ноември 2025 г. съдебно заседание.
IV.    Анализ
А.      По първия преюдициален въпрос
1.      Предварителни бележки
33.      С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че се отнася до изплащане на финансови средства в изпълнение на арбитражно решение на публично образувание, което не е включено в списък, ако е установено, че в рамките на това образувание се упражнява конкурентно влияние както от лица, включени в списък, така и от образувание, което не е включено в списък.
34.      В самото начало отбелязвам, че този въпрос не се отнася изрично до понятието „контрол“ по смисъла на това понятие в контекста на ограничителните мерки. От мотивите на акта за преюдициално запитване обаче е видно, че въпросите на запитващата юрисдикция произтичат от решението на Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж). Всъщност последният, като се основава на точки 55в и 55д от Насоките относно ограничителните мерки, които се отнасят до понятието „контрол“, е приел, че конкурентно влияние(17) не попада в приложното поле на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, като съответният критерий по смисъла на тази разпоредба е по същество наличието на контрол върху получателя на финансови средства от страна на лица, включени в списък. Освен това в първия си въпрос запитващата юрисдикция изрично се позовава на тези насоки.
35.      Ето защо при анализа на този въпрос, най-напред, ще припомня накратко съдебната практика относно широкото тълкуване на понятието „пряко и непряко предоставяне“. По-нататък, що се отнася до това понятие, ще уточня релевантността на наличието — както и на липсата — на контрол. Накрая, ще покажа, че дори при липсата на контрол наличието на конкурентно влияние може да е достатъчно, за да се установи, че финансовите средства са предоставени непряко по смисъла на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014.
2.      Пряко или непряко предоставяне на финансови средства: широк смисъл
36.      От решение Möllendorf е видно, че използването на израза „пряко или непряко“ свидетелства, че забраната за предоставяне на финансови средства е формулирана особено широко. Освен това и както припомня запитващата юрисдикция, думата „предоставяне“ също има широк смисъл, тъй като не се отнася до точно определена правна квалификация, а обхваща всички действия, които са необходими съгласно приложимото национално право, за да може едно лице действително да получи пълното право на разпореждане със съответния актив(18).
37.      По делото, по което е постановено решение Afrasiabi и др., Съдът разглежда конкретно понятието „непряко предоставяне“ в контекста на доставката и инсталирането на икономически ресурс в образувание, което не е включено в списък, ръководено от лице, което не е включено в списък, което все пак е действало в полза на посочено образувание(19).
38.      В този контекст Съдът първо констатира(20), че действията, извършени от името, под контрола или съгласно указанията на лице, включено в списък, също представляват основание за включване в списък на лица, спрямо които се прилагат ограничителни мерки(21). След това Съдът уточнява, че същите обстоятелства са от значение и за преценката на забраната за непряко предоставяне на финансови средства(22). Накрая, Съдът счита за релевантно и
намерението да се експлоатира съответният актив в полза на лице, което е включено в списък(23).
39.      От акта за преюдициално запитване се установява, че Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж) се е основал на същите тези обстоятелства(24). Следователно, след като констатира, че тези обстоятелства не са налице, той приема, че предвидената в член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 забрана е неприложима
в разглеждания случай.
40.      Според мен обаче обстоятелствата, посочени в решение Afrasiabi и др., не могат да представляват изчерпателен списък на обстоятелствата, които позволяват да се установи непряко предоставяне на финансови средства. Всъщност, както Съдът изрично посочва, става въпрос за релевантни обстоятелства.  Всяко друго тълкуване би било в противоречие с широкото тълкуване на понятието „предоставяне на финансови средства“.
41.      Този широк смисъл обаче трябва да се вписва в контекста на необходимостта да се постигнат целите, посочени в Регламент № 1352/2014, както и да се гарантира ефективността на предвидените в последния ограничителни мерки и да се избегне всякакъв риск от заобикаляне(25).
42.      В това отношение от преамбюла на Резолюция 2140(2014), както и от съображение 5 от Регламент № 1352/2014 следва, че разглежданите в случая ограничителни мерки имат за цел справяне с конкретната заплаха за международния мир и сигурност в региона, породена от положението в Йемен. Съгласно член 3 от този регламент в приложение I от него са включени физическите или юридическите лица, образуванията и органите, за които Комитетът по санкциите е установил, че участват или подкрепят действия, които застрашават мира, сигурността или стабилността в Йемен. Подобно на общия характер на приетите от Съюза ограничителни мерки, разглежданите мерки имат превантивен характер, в смисъл че имат за цел да попречат на тези действия(26).
43.      Следователно забраната за предоставяне на финансови средства има за цел да предотврати използването на финансови средства за извършване или подкрепа на действия, които заплашват мира, сигурността или стабилността в Йемен(27). Тълкуването, че тази забрана се отнася само до ситуации на задържане или контрол, би противоречало на тази цел. Други ситуации също могат да попаднат в обхвата на тази забрана.
44.      По-новата съдебна практика, изглежда, потвърждава този подход. На първо място, в решение SH Съдът уточнява, че за да се приеме, че финансови средства са предоставени непряко на лице, включено в списък, е необходимо те впоследствие да могат да бъдат изплатени на това лице или последното да разполага с правомощия да се разпорежда с тези финансови средства, по-специално предвид наличието на правни или финансови връзки между получателя на финансовите средства и такова лице(28).
45.      На второ място, в решение E и F Съдът констатира, че широкият смисъл на понятието „предоставяне“ не зависи от наличието или липсата на отношения между автора и получателя на разглеждания акт на предоставяне(29). Вярно е, че в делото, по което е постановено това решение, запитващата юрисдикция е питала дали забраната за предоставяне се отнася до прехвърлянето на финансови средства на образувание, което е включено в списък, от член на това образувание, който не е включен в списъка(30). Като се има предвид това, считам, че подобно принципно становище на Съда, доколкото е в съответствие с широкия смисъл на тази забрана, трябва да се отнася и за липсата на официални отношения между автора и адресата на действието по предоставяне.
3.      По значението на наличието на контрол
46.      Изглежда, че сред критериите за определяне на това дали е налице непряко предоставяне на финансови средства, посочени от Съда в решение Afrasiabi и др., Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж) се е основал по-специално на контрола, упражняван върху получателя на финансовите средства от лица, включени в списъка, в светлината на точки 55б и 55г от Насоките относно ограничителните мерки. Поради това е необходимо да се уточни релевантността на този критерий.
47.      Съгласно точка 55г от тези насоки, ако с оглед на критериите, посочени в точка 55б от Насоките, бъде установено
наличие на контрол, предоставянето на финансови средства на лица, които не са включени в списък, които са собственост или са под контрола на лице, което не е включено в списък, по принцип ще се счита за непряко предоставяне на финансови средства на лице, което е включено в списък.
48.      Въпреки това, дори посочените насоки да нямат обвързващо правно действие(31), считам, че трябва да се вземе предвид и точка 55е от тях, която, както изтъква DNO, не е спомената от Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж).
49.      Съгласно тази точка забраната за непряко предоставяне на финансови средства на лица, включени в списък, се прилага дори при липсата на правоотношение на собственост или контрол между тези лица, включени в списък, и получателя на финансовите средства(32).
50.      Така по същество наличието на контрол позволява да се презумира наличието на непряко предоставяне на финансови средства. При липса на контрол този въпрос трябва да се преценява във всеки отделен случай.
51.      Според мен подобно тълкуване е в съответствие с решение Afrasiabi и др., както е тълкувано в точка 40 от настоящото заключение, както и с последващата съдебна практика, посочена в точки 44 и 45 от настоящото заключение.
52.      Следователно национална юрисдикция не може да направи извод, че забраната по член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 не се прилага само поради факта, че прекият получател на финансови средства не е контролиран от лица, включени в списък, по смисъла на точка 55б от Насоките относно ограничителните мерки. Тя обаче трябва да провери дали тези финансови средства могат да бъдат изплатени на такива лица или те имат право да се разпореждат с тях(33). Този анализ зависи от доказателствата, с които разполага националната юрисдикция, като например посочените в точки 19 и 23—25 от настоящото заключение.
4.      Конкурентно влияние
53.      С оглед на изложените по-горе съображения следва да се приеме, че забраната, предвидена в член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, може да включва изплащането на финансови средства на образувание, което не е включено в списък, когато е установено, че лица, включени в списък, упражняват върху него влияние, конкурентно на това на образувание, което не е включено в списък. Всъщност, както изтъкват по същество италианското и нидерландското правителство, както и Комисията, тази забрана трябва да се прилага към всички фактически положения, които дават възможност на лица, включени в списък, да получат достъп до съответните финансови средства.
54.      Решение Petropars Iran и др./Съвет(34), на което се позовава френското правителство, не може да постави под въпрос тази констатация. Всъщност делото, по което е постановено това решение, се отнася до съвместното притежаване на дружествения капитал на предприятие както от образувание, което е включено в списък, така и от образувание, което не е включено в списък. В този контекст Общият съд стига до извода, че не е в интерес на акционери, които не са включени в списък, да помагат на включения в списък акционер да упражни натиск върху общото им дъщерно дружество, за да заобиколи последиците от ограничителните мерки, насочени единствено към него. Общият съд подчертава също, че в такъв случай съществуването на съвместен контрол може да попречи на включеното в списък образувание да осъществи натиск върху дъщерното си дружество, за да заобиколи последиците от ограничителните мерки, насочени срещу него(35).
55.      В настоящия случай обаче не става въпрос за съвместно притежаване на дружествения капитал на YOGC, а за фактическо влияние, каквото както движението на хутите, така и
законното правителство твърдят, че упражняват върху YOGC
в контекста на гражданска война. Следователно поради това конкурентно влияние върху YOGC според мен не може да се изключи възможността финансови средства да бъдат изплатени на движението на хутите или последното да разполага с правомощието да се разпорежда с тях по смисъла на решение SH(36), което запитващата юрисдикция следва да провери.
56.      Ето защо предлагам на първия преюдициален въпрос да се отговори, че член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че изплащането на финансови средства в изпълнение на арбитражно решение на образувание, върху което конкурентно влияние упражняват както лица, включени в списък, така и лица, които не са включени в списък, може да попадне в обхвата на тази разпоредба, когато тези финансови средства могат да бъдат изплатени на тези лица или когато последните разполагат с правомощието да се разпореждат с тях.
Б.      По третият преюдициален въпрос
57.      С третия си преюдициален въпрос, който следва да се разгледа преди втория, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че разумният риск лица, включени в списък, да се ползват от част или от всички финансови средства, изплатени на образувание, което не е включено в списък, в изпълнение на арбитражно решение, води до прилагането на предвидената в тази разпоредба забрана.
58.      Припомням, че този въпрос е поставен в контекста на отмяната на арбитражно решение, по силата на което DNO, Petrolin и MOE са осъдени да изплатят финансови средства на министерството и на YOGC. Освен това в арбитражното решение не е разгледан въпросът дали това плащане противоречи на Регламент № 1352/2014 или на Резолюция 2140(2014). Следователно запитващата юрисдикция следва не да провери дали DNO, Petrolin и MOE е трябвало да задържат финансовите средства, а да определи дали с оглед на доказателствата, с които разполага, посоченото арбитражно решение трябва да бъде отменено, тъй като изпълнението му противоречи на международния обществен ред. Следователно именно от гледна точка на националния съд в производство по иск за отмяна следва да се определи степента на доказване, която се изисква, за да се приеме, че забраната за предоставяне на финансови средства по смисъла на член 2, параграф 2 от този регламент е приложима.
59.      Всъщност степента на доказване може да е различна в зависимост от контекста на такава оценка. Ето защо считам, че е полезно да се направи разграничение между степента на доказване, изисквана в производство по иск за отмяна на арбитражно решение, както в случая, степента на доказване, изисквана от икономическия оператор, за да прецени дали съществува риск дадена сделка да наруши член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, и степента на доказване, изисквана от Съвета за налагане на ограничителни мерки.
1.      По степента на сигурност, която се изисква от икономически оператор, за да задържи финансови средства съгласно член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014
60.      Както следва от член 18 от Регламент № 1352/2014, териториалният и персоналният му обхват е доста широк. Посоченият регламент се прилага на територията на Съюза за всяко физическо или юридическо лице, образувание или орган за всяка стопанска дейност, упражнявана изцяло или частично в Съюза(37).
61.      Следователно икономическите оператори, които попадат в това приложно поле, са длъжни да се уверят, че изпълнението на договорно задължение не е забранено от член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014(38).
62.      В този контекст трябва да се вземе предвид член 11 от Регламент № 1352/2014. Параграф 1 от тази разпоредба предвижда, че решението за отказ да се предоставят финансови средства, трябва да бъде взето „добросъвестно“ въз основа на обстоятелството, че такова действие е в съответствие с този регламент. Освен това от тълкуването на параграф 1 във връзка с параграф 2 от посочената разпоредба следва, че икономическите оператори трябва да извършат проверката, която им е възложена съгласно посочения регламент, с дължимата грижа(39). От една страна, те са освободени от отговорност за задържане на финансови средства, „освен ако не бъде доказано, че [това задържане е] в резултат на небрежност“. От друга страна, предоставянето на финансови средства, дори да е забранено от същия регламент, не поражда отговорност, ако икономическите оператори не са знаели и не са имали основателна причина да подозират, че случаят е такъв(40).
63.      Считам, че от член 11 от Регламент № 1352/2014 следва, че степента на сигурност, която се изисква от икономическия оператор, за да задържи финансови средства по силата на член 2, параграф 2 от този регламент, е доста слаба, тъй като убеждението — добросъвестно и не небрежно, че задържането отговаря на тази разпоредба, е достатъчно в това отношение. Освен това ми се струва, че тази разпоредба е в съответствие с „основан на риска подход“(41), който в случай на несигурност дава предимство на задържането на финансови средства.
2.      По степента на доказване, която се изисква от Съвета, за да приеме решение за включване в списък
64.      Доколкото попада в обхвата на ОВППС, приемането на ограничителни мерки срещу физически или юридически лица, образувания или органи изисква, на първо място, решение на Съвета, с което се определя позицията на Съюза по отношение на тези мерки (член 29 ДЕС), и на второ място, акт на тази институция, приет на основание член 215 ДФЕС(42). В този контекст Съветът обикновено приема регламенти, които предвиждат, евентуално, замразяване на финансови средства на лица, отговарящи на определени критерии, свързани с целите, които се преследват с въпросните мерки, както и забрана да им се предоставят, пряко или непряко,
финансови средства или икономически ресурси(43).
65.      Съгласно член 275, втора алинея ДФЕС лицата, спрямо които се прилагат ограничителни мерки, могат да предявят иск пред Съда на Европейския съюз при условията, предвидени в член 263, четвърта алинея ДФЕС.
66.      В този контекст Съдът многократно е приемал, че в рамките на контрола за законосъобразност на мотивите, на които се основава решението на Съвета за включването на името на физическо лице в списък на лицата, спрямо които се прилагат ограничителни мерки (наричано по-нататък „решението за включване в списък“), съдът на Съюза трябва да се увери, че това решение, което за посоченото лице е индивидуален акт, почива на достатъчно солидни факти. Съдебният контрол не следва да се свежда до преценка на абстрактната вероятност на посочените мотиви, а да включи въпроса дали тези мотиви или поне онзи от тях, считан сам по себе си за достатъчен да обоснове същото това решение, са обосновани(44).
67.      Такава преценка трябва да се извърши, като доказателствата се разгледат не изолирано, а в контекста, в който се вписват, като Съветът изпълнява възложената му тежест на доказване, ако представи пред съда на Съюза съвкупност от достатъчно конкретни, точни и съгласувани улики, които дават възможност да се заключи, че съответното лице отговаря поне на един от възприетите от Съвета критерии за включване в списъка. Освен това в случай на оспорване той следва да докаже основателността на мотивите, приети срещу съответното лице, а не последното да доказва отрицателен факт, а именно че тези мотиви не са основателни(45).
68.      В писменото си становище Комисията изтъква, че същите тези изисквания се прилагат „по сходен начин“ пред национална юрисдикция, когато дадено лице откаже да изпълни арбитражно решение, като твърди, че това изпълнение представлява непряко предоставяне на финансови средства, забранено от Регламент № 1352/2014. Поради съображенията, които ще изложа по-долу, не споделям напълно това становище.
3.      По степента на доказване, изисквана в производство по иск за отмяна на арбитражно решение пред национална юрисдикция
а)      По-нисък праг от изисквания от Съвета
69.      На първо място, за разлика от решението на включване в списък, отмяната на арбитражно решение, с което се осъжда да се изплатят финансови средства, които могат да бъдат предоставени
непряко на лица, включени в списъка, не представлява индивидуална мярка за съответните лица(46). Тя също така не води до обществено заклеймяване и недоверие, което предизвиква по отношение на тези лица решение за включване в списък(47). Всъщност не става въпрос за вписване на министерството или YOGC в списъка в приложение I към Регламент № 1352/2014. Тази компетентност принадлежи изключително на Съвета.
70.      На второ място, съгласно член 296 ДФЕС Съветът е длъжен да мотивира такива решения, както и да спазва принципа на добра администрация в съответствие с член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз(48). Тези разпоредби не обвързват частноправен субект, който в производство по иск за отмяна твърди, че предоставянето на финансови средства е забранено от Регламент № 1352/2014.
71.      На трето място, инструментите, с които разполага икономическият оператор, не са сравними с тези, с които разполага Съветът, на който е предоставена специфична компетентност в тази област.
б)      По-висок праг от изисквания извън съдебно производство
72.      След тези уточнения считам също така, че в производство по иск за отмяна на арбитражно решение, както в настоящия случай, не може да се приложи изискваната от член 11 от Регламент № 1352/2014 доста ниска степен на сигурност.
73.      На първо място, трябва да се има предвид, че прилагането на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 към такава хипотеза може евентуално да доведе до отмяна на законосъобразно арбитражно решение,
постановено с оглед на автономията на волята на страните(49). Изискванията за правна сигурност, както и за ефективност на арбитражното производство налагат такава отмяна да бъде ограничена до строго необходимото(50).
74.      На второ място, както изтъква Комисията в отговор на въпрос на Съда в съдебното заседание, националният съд разполага с доказателствата, представени от двете страни, включително от страната, чиято потенциална връзка с лица, които са включени в списък, се поставя под въпрос. Това задължително предполага по-добро познаване на обстоятелствата в сравнение със ситуацията, при която икономически оператор трябва да реши дали да задържи финансови средства в съответствие с вътрешните процедури за полагане на дължимата грижа („due diligence“)(51).
в)      Достатъчен ли е разумен риск?
75.      От гореизложеното следва, че степента на доказване, която се изисква, за да може национална юрисдикция да отмени арбитражно решение поради забраната по член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, трябва да бъде по-ниска от изискваната пред съда на Съюза при отмяната на решение за включване в списък. Тази степен обаче следва да бъде по-висока от изискваната извън съдебно производство. Следователно възниква въпросът дали наличието на разумен риск лица, които са включени в списък, да се ползват от всички или от част от финансовите средства, е достатъчно, за да се приложи забраната, предвидена в тази разпоредба.
76.      В това отношение най-напред отбелязвам, че нито член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, нито която и да е друга разпоредба от този регламент предвижда пряко степента на доказване, която се изисква, за да се приложи забраната за предоставяне на финансови средства. Това обаче не означава, че такъв въпрос задължително попада в обхвата на процесуалната автономия на държавите членки(52). Всъщност считам, че степента на доказване, която се изисква за прилагането на тази забрана, произтича имплицитно от режимите на ограничителни мерки на Съюза и следователно трябва да се определи въз основа на правото на Съюза.
77.      В това отношение считам, че широкото значение на понятието „предоставяне“, на което се позовах при анализа на първия преюдициален въпрос, както и самото естество на ограничителните мерки и целите, които обосновават приемането им, изискват степен на доказване, основана по същество на наличието на разумен риск. От това следва, че такъв риск е неразривно свързан с понятието „непряко предоставяне“ по смисъла на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 и следователно трябва да бъде неразделна част от това понятие(53).
78.      Що се отнася, на първо място, до целите, които обосновават приемането на ограничителни мерки с оглед на положението в Йемен(54), припомням по-специално, че забраната по член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 е превантивна, доколкото цели да се избегне съответните финансови средства да се използват за подпомагане или извършване на действия, които заплашват мира, сигурността или стабилността на Йемен.
79.      Тази цел, както и необходимостта да се гарантира полезното действие на Регламент № 1352/2014 и да се избегне заобикалянето му, изискват предвидената в член 2, параграф 2 от този регламент забрана да се прилага, когато съществува разумен риск лица, които са включени в списък, да се ползват от част или от всички финансови средства.
80.      На второ място, съгласно постоянната съдебна практика ограничителните мерки имат обезпечителен, временен и обратим характер, тъй като нямат за цел да лишат засегнатите лица от собственост(55). Освен това значимостта на целите, преследвани с тези мерки, може да обоснове отрицателни последици, дори ако са значителни, за някои оператори, включително за тези, които не носят никаква отговорност за положението, довело до приемането на въпросните мерки(56).
81.      С оглед на тази съдебна практика считам, че доводът на министерството и на френското правителство, че отмяната на арбитражното решение би довела до това законното правителство, подкрепяно от международната общност, да не получи съответните финансови средства, е ирелевантен.
82.      Всъщност прилагането на забраната по член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 е неутрално по отношение на съществото на договорния спор по-специално между DNO и министерството и YOGC. Както правилно отбелязва DNO в съдебното заседание, нищо не пречи министерството самостоятелно да започне ново арбитражно производство. Нищо не пречи и на изплащането на финансови средства на YOGC, след като рискът от непряко предоставяне на финансови средства на лица, които са включени в списък, вече не съществува или дори тези лица вече не фигурират в списъка в приложение I към този регламент(57).
83.      На трето място, тълкуването, според което забраната по член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 се прилага, когато съществува разумен риск лице, което е включено в списък, да се ползва от финансови средства, се потвърждава и от практиката на Съда, която придава действие на широкото значение на понятието „предоставяне на финансови средства“.
84.      Всъщност в решение SH Съдът приема, че възможността финансови средства да бъдат изплатени на лице, което е включено в списък, попада в обхвата на забраната по член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014(58).
85.      Освен това фактът, че финансовите средства се предоставят пряко или непряко на лице, което е включено в списък, сам по себе си създава опасност от злоупотреба в подкрепа на дейности, противоречащи на целите на ограничителните мерки, независимо дали е доказано, че посочените финансови средства действително са били използвани от съответното образувание за дейности от такова естество(59).
86.      Освен това съгласно постоянната съдебна практика, когато финансовите средства на образувание, отговарящо на критерий за включване в списъка, са замразени, съществува значителен риск това образувание да упражни натиск върху субектите, които притежава или контролира, за да заобиколи последиците от насочените към него мерки. Поради това замразяването на финансовите средства на тези притежавани или контролирани образувания е необходимо и подходящо за осигуряване на ефективността на приетите мерки и за гарантиране, че те няма да бъдат заобиколени(60).
87.      В този смисъл от такъв контрол или притежаване произтича значителен риск образувание, включено в списък, да може да се ползва от финансовите средства, принадлежащи на притежаваните или контролираните образувания. Именно този риск обосновава замразяването на финансовите средства на тези образувания, предвидено в член 2, параграф 1 от Регламент № 1352/2014.
88.      Третият преюдициален въпрос обаче се основава на предпоставката, че разумният риск от такова ползване вече е доказан. С оглед на съдебната практика, цитирана в точка 86 от настоящото заключение, считам, че разумният риск лица, които са включени в списък, в крайна сметка да се ползват от всички или част от финансовите средства, предоставени на образувание, което не е включено в списък, също трябва да е достатъчен, за да се приложи член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014.
89.      Освен това необходимостта да се гарантира пълното действие на правото на Съюза в рамките на гражданското производство, може при определени обстоятелства да доведе до известно смекчаване на правилата за събиране на доказателства.
90.      Както ще изложа при разглеждането на втория преюдициален въпрос, това смекчаване, изглежда, се прилага към положения, в които евентуално ищецът очевидно среща най‑голяма трудност при събирането на релевантни доказателства, и при положение че на ответника се дава възможност да представи релевантни доказателства, за да оспори иска на ищеца(61).
91.      При тези обстоятелства фактът, че всички доказателства, с които разполага национална юрисдикция, на пръв поглед сочат, че е приложима предвидена в правото на Съюза забрана, изглежда достатъчен, за да може другата страна надлежно да докаже, че случаят не е такъв(62). Според мен такава степен на доказване по същество е равностойна на разумния риск, който е предмет на третия преюдициален въпрос.
92.      Освен това бих искал да посоча, че няколко встъпили страни твърдят, че само хипотетичният и бъдещ риск лице, включено в списък, да се ползва от финансовите средства, не може да е достатъчен, за да обоснове прилагането на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014. Макар по принцип да споделям такъв подход, все пак считам, че терминът „разумен“, използван в третия въпрос, сам по себе си позволява да се изключат обикновени хипотези, които не се основават на конкретни, точни и съгласувани улики, които позволяват да се обоснове такъв риск. При всички положения е важно националният съд да не прилага принципите, характеризиращи вътрешните правила за доказване, по такъв начин, че на практика това да означава да се приемат неотносими или недостатъчни доказателства(63).
93.      Ето защо предлагам на третия преюдициален въпрос да се отговори, че член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че съществуването на разумен риск лица, включени в списък, да се ползват от част или от всички финансови средства, изплатени на образувание, което не е включено в списък, в изпълнение на арбитражно решение, води до прилагането на предвидената в тази разпоредба забрана.
В.      По втория въпрос
94.      С втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че в производство по иск за отмяна на арбитражно решение, с което се постановява осъждане да бъдат заплатени претърпени вреди, фактът, че лица, включени в списък, упражняват в рамките на публично образувание, което не е включено в списък, влияние, конкурентно на влиянието на образувание, което не е включено в списък, допуска да се
презумира, че тези лица контролират това публично образувание. При утвърдителен отговор запитващата юрисдикция иска да се установи и дали такава презумпция е необорима, по-специално с оглед на липсата на сътрудничество между това образувание и тези лица.
1.      Липса на презумпция за контрол
95.      За да отговоря на този въпрос, припомням най-напред, че понятието „контролирано дружество“ няма същото съдържание в областта на ограничителните мерки, както в дружественото право, когато става въпрос за установяване на договорната отговорност на дружество, което от правна гледна точка е под контрола на друго търговско образувание, що се отнася до вземането на решения(64).
96.      Всъщност в областта на ограничителните мерки понятието „контролирано дружество“ се отнася до хипотезата, в която лице или образувание, което е включено в списък, може да влияе върху търговските решения на друго лице или образувание, с което има търговски отношения, дори между тези две лица или образувания да не е налице каквото и да било правоотношение, отношение на собственост или на участие в капитала(65).
97.      При това положение практиката на Съвета за вземане на решения дава възможност да се установят някои „ситуации“, които предполагат, че дадено образувание е контролирано, чийто (неизчерпателен) списък се съдържа в точка 55б от Насоките относно ограничителните мерки(66).
98.      Тези ситуации са били „кодифицирани“ също в някои регламенти в разглежданата област(67). Една от тези ситуации е тази, при която дадено лице или образувание de facto има правото или правомощието да упражнява доминиращо влияние. Ако едно от тези условия е изпълнено,
е налице контрол, освен ако не може да се докаже противното във всеки отделен случай(68).
99.      Ако обаче, както следва от съдебната практика, посочена в точка 96 от настоящото заключение, други случаи могат да бъдат релевантни, това не променя факта, че те не трябва да позволяват да се презумира контролът върху съответното образувание. A fortiori, както следва от точка 50 от настоящото заключение, тези случаи също така не трябва да позволяват да се презумира, че финансовите средства се предоставят непряко на лице, което е включено в списък, по смисъла на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014(69). Според мен сред тези други случаи е и конкурентното влияние.
100. От това следва, че юрисдикцията, сезирана с иск срещу арбитражно решение, постановено в полза на образувание, върху което лица, включени в списък, упражняват конкурентно влияние, трябва да извърши преценка, основана не на общи презумпции, а на разглеждане на представените ѝ доказателства в тяхната цялост и като вземе предвид контекста, в който се вписват тези доказателства, за да определи дали те дават възможност да се установи наличието на разумен риск от непряко предоставяне на финансови средства на тези лица.
101. За да се даде обаче напълно полезен отговор на запитващата юрисдикция, е необходимо също така да се изясни разпределението на тежестта на доказване в рамките на спор като този по главното производство.
2.      По разпределянето на тежестта на доказване
102. Следва да се припомни, че от акта за преюдициално запитване, както и от обясненията, дадени от френското правителство в съдебното заседание, е видно, че в производство по иск за отмяна на арбитражно решение съдът трябва да провери конкретно дали включването във френския правен ред на арбитражно решение нарушава съществено международния обществен ред(70). По същество според това правителство страната, която се е позовала на такова нарушение, трябва да го докаже (или да го квалифицира). Ето защо в случая, освен ако проверката на запитващата юрисдикция не покаже друго, тежестта на доказване е изцяло за лицето, което се позовава на нарушение на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014(71).
103. Следва обаче да се отбележи, че такава тежест на доказване може да направи невъзможно или прекомерно трудно както за запитващата юрисдикция, така и за ищеца да установи нарушение на забраната по член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, и по този начин може да засегне ефективността на тази забрана(72).
104. Всъщност доказателствата, които са от значение за установяване или изключване на това нарушение, са трудно достъпни за трети лица, по-специално в контекста на гражданска война, както в настоящия случай.
105. Съдът вече е признал тази трудност в контекста на решения за включване в списък, като припомня, че може да се вземе предвид контекстът, в който се вписват тези мерки, и по-специално трудността да се получат по-точни доказателства в държава в положение на гражданска война(73).
106. Освен това съгласно практиката на Общия съд при липсата на разследващи правомощия в трети държави преценката на органите на Съюза трябва фактически да се основава на обществено достъпни източници на информация, доклади, статии в пресата, доклади на тайните служби или други подобни източници на информация. Така статиите в пресата могат — ако са достатъчно конкретни, точни и убедителни по отношение на описаните в тях факти — да се използват, за да се подкрепи съществуването на някои факти. Общият съд приема също, че би било прекомерно и непропорционално да се изисква от Съвета сам да води разследване на място по отношение на истинността на фактите, които са отразени от много медии(74).
107. Според мен тези съображения имат още по-голяма тежест в производство по иск за отмяна на арбитражно решение пред националните юрисдикции.
108. Всъщност националните съдилища, натоварени с прилагането в рамките на своята компетентност на разпоредбите на правото на Съюза, следва да гарантират пълното действие на тези разпоредби(75).
109. В рамките на настоящото дело това изисква също така да се вземе предвид същественият характер на разпоредбите,
предмет на спора, за правния ред на Съюза или тяхното фундаментално значение за изпълнението на задачите, възложени на Съюза(76). Всъщност спазването на този вид разпоредби трябва да бъде предмет на пълен и ефективен контрол от страна на националните съдилища в производство по иск за отмяна на арбитражно решение(77).
110. При тези обстоятелства, за да се осигури пълното действие на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, считам, че в производство по иск за отмяна на арбитражно решение относно твърдяното прилагане на установената в тази разпоредба забрана, когато всички доказателства, с които разполага националната юрисдикция(78), сочат, че съществува разумен риск лица, които са включени в списък, да се ползват от финансови средства, изплатени на образувание, което не е включено в списък, ответниците, в случая — министерството и YOGC, следва надлежно да докажат, че този риск не съществува(79).
111. Съгласно представените на Съда материали по делото доказателствата, с които разполагат националните юрисдикции, по същество се отнасят до претендирането от страна на движението на хутите на контрола върху YOGC, посочването в официалния уебсайт на това дружество на името на министър на хутите, фактът, че този уебсайт използва наименованието на домейн, използван от това движение („.ye“), както и твърдяното участие на министър-председателя на хутите в среща на YOGC, оповестена от йеменска информационна агенция.
112. В светлината на съдебната практика, която току-що припомних(80), тези обстоятелства ми се струват достатъчни, за да се установи наличието на разумен риск лица, които са включени в списък, да се ползват от финансовите средства, изплатени на образувание, което не е включено в списък, което запитващата юрисдикция следва да провери.
113. При тези обстоятелства и за да се гарантира ефективността на забраната за предоставяне на финансови средства, ответниците следва да представят на запитващата юрисдикция доказателства, че на практика този риск не съществува. В това отношение те могат по-специално да докажат, че са установили вътрешни процедури, за да избегнат този риск, като например защитни стени (firewalls), че уебсайтът на YOGC използва домейна „.com“ или че този уебсайт е бил обект на хакерска атака. Както следва от точка 104 от настоящото заключение, ответниците са единствените, които могат да разполагат с този вид информация.
114. Освен това обстоятелството, че законното правителство не сътрудничи с движението на хутите, също може да бъде взето предвид от запитващата юрисдикция при преценката на доказателствената сила на всяко от доказателствата, с които разполага(81). Въпреки това считам, че това обстоятелство не може да бъде решаващо. Всъщност не влиянието на движението на хутите върху министерството, а неговото влияние върху YOGC може да обоснове прилагането на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014. Следователно именно степента на влияние на министерството върху YOGC ще бъде определяща, по-специално за да се докаже приемането на вътрешни процедури, гарантиращи, че движението на хутите няма да има достъп до финансовите средства.
115. Освен това в съдебното заседание министерството изтъква, че доколкото, от една страна, през декември 2023 г. DNO му е изплатило дължимата по силата на арбитражното решение сума и от друга страна, през 2022 г. YOGC е завило, че е прехвърлило всички свои права по това арбитражно решение на министерството и няма намерение да претендира сумите, които вече са изплатени на министерството, в случая не е съществувал риск от нарушение на забраната по член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014.
116. Макар тези обстоятелства да могат да бъдат взети предвид от запитващата юрисдикция в светлината на принципа на свободната преценка на доказателствата, според мен те не могат да бъдат решаващи, за да се обоснове липсата на такъв риск. Всъщност, макар дължимата сума да е изплатена на министерството, арбитражното решение е постановено и в полза на YOGC. Освен това прехвърлянето на въпросните права би могло да бъде оборено, доколкото представлява правен акт, който произвежда действие само inter partes.
117. Освен това според министерството обръщането на тежестта на доказване, като тя се възлага на ответника, след като бъде установено наличието на разумен риск лица, които са включени в списък, да се ползват от финансови средства, изплатени на образувание, което не е включено в списък, противоречи на съдебната практика, съгласно която съответното лице не е длъжно да доказва отрицателен факт, а именно че мотивите срещу него не са основателни(82). Поради изложените по‑долу съображения не споделям това становище.
118. На първо място, следва да се отбележи, че тази съдебна практика се отнася до решение за включване в списък. Както вече посочих, тази хипотеза е подчинена на специфични изисквания за доказване.
119. На второ място, както следва от моя анализ(83), това обръщане на тежестта на доказване е необходимо, за да се гарантира ефективността на забраната по член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014. Причината за това е, че ответникът обикновено разполага по-лесно с релевантните доказателства, за да докаже, че не съществува разумен риск лица, които са включени в списък, да се ползват от финансови средства, изплатени на образувание, което не е включено в списък. Следователно става въпрос за намиране на равновесие между различните засегнати интереси, като не се предвиждат нито прекалено строги правила, по‑специално по отношение на това доказване на отрицателен факт,
нито такива, които не са достатъчно стриктни, чието прилагане на практика би довело до пълно обръщане на тежестта на доказване(84).
120. Ето защо предлагам на втория преюдициален въпрос да се отговори, че член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че в производство по иск за отмяна на арбитражно решение относно твърдяното прилагане на забраната, прогласена в тази разпоредба, фактът, че лица, които са включени в списък, упражняват в рамките на публично образувание, което не е включено в списък, влияние, конкурентно на упражняваното от образувание, което не е включено в списък, не позволява да се презумира, че тези лица контролират това публично образувание, като се има предвид, че в производството по този иск за отмяна, когато всички доказателства, с които разполага националната юрисдикция, сочат, че съществува разумен риск лица, които са включени в списък, да се ползват от финансови средства, изплатени на образувание, което не е включено в списък, последното трябва да докаже надлежно липсата на такъв риск.
V.      Заключение
121. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Cour de cassation (Касационен съд, Франция) преюдициални въпроси по следния начин:
„Член 2, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1352/2014 на Съвета от 18 декември 2014 година относно ограничителни мерки с оглед на положението в Йемен
трябва да се тълкува в смисъл, че:
–        изплащането на финансови средства в изпълнение на арбитражно решение на образувание, върху което конкурентно влияние упражняват както лица, включени в списък, така и образувание, което не е включено в списък,
може да попадне в обхвата на тази разпоредба, когато тези финансови средства могат да бъдат изплатени на тези лица или когато последните разполагат с правомощието да се разпореждат с тях,
–        наличието на разумен риск лица, включени в списък, да се ползват от част или от всички финансови средства, изплатени на образувание, което не е включено в списък, в изпълнение на арбитражно решение, води до прилагането на забраната, предвидена в тази разпоредба,
–        в производство по иск за отмяна на арбитражно решение относно твърдяното прилагане на забраната, прогласена в тази разпоредба, фактът, че лица, които са включени в списък, упражняват в рамките на публично образувание, което не е включено в списък, влияние, конкурентно на упражняваното от образувание, което не е включено в списък, не позволява да се презумира, че тези лица контролират това публично образувание, като се има предвид, че в производството по този иск за отмяна, когато всички доказателства, с които разполага националната юрисдикция, сочат, че съществува разумен риск лица, които са включени в списък, да се ползват от финансови средства, изплатени на образувание, което не е включено в списък, последното трябва да докаже надлежно липсата на такъв риск“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      Регламент на Съвета от 18 декември 2014 година относно ограничителни мерки с оглед на положението в Йемен (ОВ L 365, 2014 г., стр. 60).
3      Подписана в Сан Франциско (Съединени щати) на 26 юни 1945 г.
4      Както следва от преамбюла му, този регламент е приет на основание член 215 ДФЕС и Решение № 2014/932/ОВППС на Съвета от 18 декември 2014 година относно ограничителни мерки с оглед на положението в Йемен (ОВ L 365, 2014 г., стр. 147).
5      Идентична забрана фигурира в повечето регламенти на Съюза, с които се установяват ограничителни мерки. Следователно тълкуването, което Съдът ѝ дава в практиката си, по принцип е релевантно за тълкуването на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014.
6      Вж. параграф 19 от Резолюция 2140(2014).
7      Вж. приложение I към Решение 2014/932, последно изменено с Решение за изпълнение (ОВППС) 2022/2035 на Съвета от 24 октомври 2022 г. (ОВ L 274I, 2022 г., стр. 4), и приложение I към Регламент № 1352/2014, последно изменено с Регламент за изпълнение (ЕС) 2022/2034 на Съвета от 24 октомври 2022 г. (ОВ L 274 I, 2022 г., стр. 1).
8      Вж. член 1 от Решение за изпълнение (ОВППС) 2022/420 на Съвета от 14 март 2022 година за прилагане на Решение 2014/932/ОВППС относно ограничителни мерки с оглед на положението в Йемен (ОВ L 86, 2022 г., стр. 4) и член 1 от Регламент за изпълнение (ЕС) 2022/419 на Съвета от 14 март 2022 година за прилагане на Регламент (ЕС) 1352/2014 относно ограничителни мерки с оглед на положението в Йемен (ОВ L 86, 2022 г., стр. 1).
9      Насоки, приети от Съвета на 8 декември 2003 г. (15579/03). Актуализирани са на 4 май 2018 г. (5664/18). В настоящото заключение ще се позовавам именно на последния посочен текст.
10      Текстът на точка 55б—д от тези насоки съответства по същество на текста на точки 64, 68 и 70 от документа на Съвета, озаглавен „Най-добри практики на ЕС за ефективно прилагане на ограничителни мерки“, в редакцията му от 3 юли 2024 г. (11623/24) (наричан по-нататък „документът с най-добрите практики“).
11      В това отношение запитващата юрисдикция се позовава на решение от 17 май 2023 г. (жалба № 21‑24.106, FR:CCASS:2023:C100324).
12      От материалите по делото, с които разполага Съдът, както и от устните състезания в съдебното заседание е видно, че понастоящем седалището на YOGC е в Аден. В писменото си становище DNO обаче посочва, че седалището на YOGC е в Сана. Освен това в съдебното заседание министерството уточнява, че движението на хутите е създало „огледално“ дружество YOGC със седалище в Сана.
13      Вж. документ, озаглавен „Action Document for Supporting Pathways for Economic Recovery in Yemen“, Annex II to the Commission Implementing Decision on the financing of the special measure in favour of Yemen for 2023 („Документ за действие в подкрепа на пътищата за икономическо възстановяване на Йемен“, приложение II към Решението за изпълнение на Комисията относно финансирането на специалната мярка в полза на Йемен за 2023 г.), стр. 6.
14      Решение Möllendorf и Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, наричано по-нататък „решение Möllendorf“, EU:C:2007:596, т. 51).
15      Решение от 11 ноември 2021 г., Bank Sepah (C‑340/20, наричано по-нататък „решение Bank Sepah“, EU:C:2021:903, т. 53 и 54).
16      Искам да уточня, че запитващата юрисдикция не иска от Съда да установи дали самото изпълнение на арбитражно решение представлява „предоставяне на финансови средства“ по смисъла на член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014, нито евентуално какви последици следва да се изведат от това. Този аспект обаче е предмет на висящото пред Съда дело Graudu sabiedrība, C‑701/25. Предложенията ми за отговор в настоящото заключение не предрешават анализа, който Съдът следва да извърши по това дело. Във всеки случай, разглежданите в настоящия случай финансови средства вече са били изплатени на министерството (вж. т. 27 от настоящото заключение).
17      Вж. точка 23 от настоящото заключение.
18      Решение Möllendorf, точки 50 и 51.
19      Решение от 21 декември 2011 г., Afrasiabi и др. (C‑72/11, наричано по-нататък „решение Afrasiabi и др.“, EU:C:2011:874, т. 50).
20      Като се позовава по-специално на Резолюцията на ООН, послужила като основа за приемането на разглежданите по това дело ограничителни мерки.
21      Решение Afrasiabi и др., точка 51.
22      Решение Afrasiabi и др., точка 52.
23      Решение Afrasiabi и др., точка 53. Уточнявам, че член 7, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 423/2007 на Съвета от 19 април 2007 година относно ограничителни мерки срещу Иран (ОВ L 103, 2007 г., стр. 1), посочен в решение Afrasiabi и др., забранява „да се предоставят финансови средства в полза“ на лица, включени в списък. Член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 се отнася до финансови средства, „използвани в полза“ на лица, които са включени в списък.
24      Вж. точки 21 и 22 от настоящото заключение.
25      Вж. по аналогия решение Bank Sepah, точка 56.
Вж. също решение от 12 март 2026 г., EM System (C-84/24, EU:C:2026:181, т. 79), в което Съдът подчертава, че за да се постигнат целите, преследвани с ограничителните мерки, е необходимо те да се прилагат за всички лица, групи или възможно най-широк кръг образувания, за да се избегне заобикалянето им.
26      Вж. в този смисъл решение Bank Sepah, точка 54 и цитираната съдебна практика.
27      Вж. по аналогия решение Bank Sepah, точка 55 и цитираната съдебна практика.
28      Решение на 17 януари 2019 г., SH (C‑168/17, наричано по-нататък „решение SH“, EU:C:2019:36, т. 62).
29      Решение от 29 юни 2010 г., E и F (C‑550/09, EU:C:2010:382, т. 68).
30      Вж. решение от 29 юни 2010 г., E и F (C‑550/09, EU:C:2010:382, т. 63).
31      Вж. решение от 18 септември 2024 г., Kozitsyn/Съвет (T‑607/22 и T‑731/22, EU:T:2024:635, т. 65). По отношение на правно необвързващия характер на актуализирания на 23 януари 2026 г. документ на Комисията, отнасящ се до нейните насоки, озаглавен „Frequently asked questions on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014“ („Често задавани въпроси относно прилагането на Регламент № 833/2014 и Регламент № 269/2014“), вж. заключението на генерален адвокат Medina по дело Jemerak (C‑109/23, EU:C:2024:307, т. 69).
32      Вж. в същия смисъл и документ, озаглавен „Често задавани въпроси относно прилагането на Регламент № 833/2014 и Регламент № 269/2014“, стр. 29.
33      Вж. решение SH, точка 62.
34      Решение от 5 май 2015 г. (T‑433/13, EU:T:2015:255).
35      Решение от 5 май 2015 г., Petropars Iran и др./Съвет (T‑433/13, EU:T:2015:255, т. 80).
36      Точка 62 от това решение.
37      Вж. по аналогия заключението на генерален адвокат Biondi по дело Reibel (C‑802/24, EU:C:2026:110, т. 37).
38      Вж. в този смисъл решение Möllendorf, точка 62. Вж. също документа с най‑добрите практики, точка 33.
39      Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Bot по дело Afrasiabi и др. (C‑72/11, EU:C:2011:737, т. 92).
40      Вж. в този смисъл решение Afrasiabi и др., точки 55 и 56.
41      Вж. документа с най-добрите практики, точка 68.
42      Вж. съображение 3 от Регламент № 1352/2014.
43      Вж. решения от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 55, 88 и 89), и от 10 септември 2024 г., Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, т. 45).
44      Вж. в този смисъл решение от 1 август 2025 г., Тимченко/Съвет (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, т. 38 и цитираната съдебна практика).
45      Вж. в този смисъл решение от 1 август 2025 г., Тимченко/Съвет (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, т. 39 и цитираната съдебна практика).
46      Вж. точка 66 от настоящото заключение.
47      Вж. решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 132 и цитираната съдебна практика).
48      Вж. решение от 12 март 2026 г., EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, т. 102).
49      Вж. решения от 6 март 2018 г., Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, т. 55), и от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, наричано по-нататък „решение Royal Football Club Seraing“, EU:C:2025:617, т. 78 и 79).
50      Вж. в този смисъл решения от 1 юни 1999 г., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, т. 35), от 26 октомври 2006 г., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, т. 34), и Royal Football Club Seraing (т. 84).
51      Вж. документ, озаглавен „Становище на Комисията относно член 2, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 269/2014 на Съвета“, C(2021) 4223
final, стр. 4.
52      Вж. по аналогия решение от 4 юни 2009 г., T-Mobile Netherlands и др. (C‑8/08, EU:C:2009:343, т. 46, 52 и 53).
53      Вж. по аналогия решения от 4 юни 2009 г., T-Mobile Netherlands и др. (C‑8/08, EU:C:2009:343, т. 51—53), и от 21 януари 2016 г., Eturas и др. (C‑74/14, EU:C:2016:42, т. 33).
54      Вж. точки 41—43 от настоящото заключение.
55      Вж. решение от 15 декември 2022 г., Instrubel и др. (C‑753/21 и C‑754/21, EU:C:2022:987, т. 50 и цитираната съдебна практика).
56      Вж. решения от 3 септември 2008 г., Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия (C‑402/05 P и C‑415/05 P, EU:C:2008:461, т. 361 и цитираната съдебна практика), и от 1 август 2025 г., Тимченко/Съвет (C‑703/23 P, EU:C:2025:608, т. 62).
57      Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Mengozzi по дело SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, т. 53).
58      Решение SH, точка 62.
59      Решение от 29 юни 2010 г., E и F (C‑550/09, EU:C:2010:382, т. 77).
60      Вж. решения от 13 март 2012 г., Melli Bank/Съвет (C‑380/09 P, EU:C:2012:137, т. 58), от 22 септември 2016 г., NIOC и др./Съвет (C‑595/15 P, EU:C:2016:721, т. 89), и от 31 януари 2019 г., Islamic Republic of Iran Shipping Lines и др./Съвет (C‑225/17 P, EU:C:2019:82, т. 110).
61      Вж. в този смисъл решение от 21 декември 2021 г.,
Melli Bank Iran (C‑124/20, наричано по-нататък „решение Melli Bank Iran“, EU:C:2021:10351035, т. 65—67), както и заключението на генерален адвокат Hogan по това дело (EU:C:2021:386, т. 95). Вж. в този смисъл и решение от 21 юни 2017 г., W и др. (C‑621/15, EU:C:2017:484, т. 28—32).
62      Вж. решение Bank Melli Iran (т. 67).
63      Вж. по аналогия решение от 21 юни 2017 г., W и др. (C‑621/15, EU:C:2017:484, т. 34 и 35).
64      Вж. решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, т. 70).
65      Вж. решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, т. 71).
66      Вж. точка 47 от настоящото заключение.
67      Вж. по-специално член 1, точка 6 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 на Съвета от 27 декември 2001 година относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и
образувания (OB L 344, 2001 г., стр. 70) и член 1, буква й) от Регламент (ЕС) № 269/2014 на Съвета от 17 март 2014 година относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (OB L 78, 2014 г., стр. 6). Що се отнася до последния регламент, вж. също съображение 6 от Регламент (ЕС) 2025/2037 на Съвета от 23 октомври 2025 година за изменение на Регламент (ЕС) № 269/2014 относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (OВ L, 2025/2037).
68      Вж. Насоки относно ограничителните мерки, точка 55б in fine. Вж. също решение от 12 март 2026 г., EM System (C‑84/24, EU:C:2026:18, т. 88).
69      Вж. a contrario точка 55г от Насоките относно ограничителните мерки.
70      Вж. точка 14 от настоящото заключение.
71      Вж. по аналогия решение Bank Melli Iran (т. 64).
72      Вж. по аналогия решение Bank Melli Iran (т. 65).
73      Решение от 21 април 2015 г., Anbouba/Съвет (C‑605/13 P, EU:C:2015:248, т. 46). Вж. също решение от 1 октомври 2020 г., Drex Technologies/Съвет (C‑348/19 P, EU:C:2020:782, т. 89).
74      Решение от 6 ноември 2024 г., Karić/Съвет (T‑520/22, EU:T:2024:774, т. 82 и цитираната съдебна практика).
75      Решение от 17 септември 2002 г., Muñoz и Superior Fruiticola (C‑253/00, EU:C:2002:497, т. 28 и цитираната съдебна практика). Вж. също, що се отнася до конкретния случай на регламенти, установяващи ограничителни мерки, заключението на генерален адвокат Norkus по дело Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, т. 41).
76      Отбелязвам, че в случая нито един от преюдициалните въпроси не се отнася до абсолютния характер на приетите от Съюза ограничителни мерки. Този въпрос обаче е предмет на висящите пред Съда дела Reibel, C‑802/24, и Graudu sabiedrība, C‑701/25. Ще отбележа само, че значимостта на целите, преследвани с приетите от Съюза ограничителни мерки, изглежда безспорна (вж. по аналогия решение Royal Football Club Seraing, т. 87—89 и заключение на генерален адвокат Biondi по дело Reibel, C‑802/24, EU:C:2026:110, т. 63). При всички положения всички встъпили по настоящото дело страни приемат за установено, че член 2, параграф 2 от Регламент № 1352/2014 попада в обхвата на обществения ред на Съюза. Освен това тази разпоредба е част от френския международен обществен ред. Що се отнася до връзката между обществения ред на Съюза и този на държавите членки, вж. решение от 4 октомври 2024 г., Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, т. 39).
77      Вж. в този смисъл решение Royal Football Club Seraing (т. 82 и 85—87). Вж. също заключението на генерален адвокат Biondi по дело Reibel (C‑802/24, EU:C:2026:110, т. 58).
78      Въпросът дали националният съд е длъжен служебно да провери дали една от страните в производството е лице, по отношение на което са наложени ограничителни мерки, се разглежда във висящото дело Čiekuri-Shishki (C‑480/24). В заключението по това дело генерален адвокат Norkus предлага да се отговори в смисъл, че „при наличие на улики сезираният съд е длъжен да извърши служебна проверка дали някоя от страните в производството е сред лицата, посочени в член 2 или член 11, параграф 1, буква а) или б) от Регламент № 269/2014, и за тази цел да упражни всички правомощия за събиране на доказателства, с които разполага. По-специално той е длъжен да поиска необходимата информация от специализираните компетентни органи, за да може да извърши тази проверка“ (заключение на генерален адвокат Norkus по дело Čiekuri-Shishki, C‑480/24, EU:C:2025:672, т. 60).
79      Вж. по аналогия решение Bank Melli Iran (т. 67). Вж. също по аналогия решения от 27 октомври 1993 г., Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, т. 14 и 18), и от 31 май 1995 г., Royal Copenhagen (C‑400/93, EU:C:1995:155, т. 24 и 26).
80      Вж. точки 105 и 106 от настоящото заключение.
81      Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Bot по дело Afrasiabi и др. (C‑72/11, EU:C:2011:737, т. 58).
82      Решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 121).
83      Вж. точка 104 от настоящото заключение.
84      Вж. по аналогия решение от 15 октомври 2015 г., Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, т. 29).