62023CC0530
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
TAMARA ĆAPETA
14 päivänä marraskuuta 2024 (
1
)
Asia C‑530/23 [Barało] (
i
)
K.P.,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Prokurator Rejonowy we Włocławku
(Ennakkoratkaisupyyntö – Sąd Rejonowy we Włocławku (piirioikeus, Włocławek, Puola))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Menettelylliset takeet rikosoikeudellisissa menettelyissä haavoittuvassa asemassa oleville epäillyille tai syytetyille – Oikeus käyttää oikeudellista avustajaa – Direktiivi 2013/48/EU – Direktiivi (EU) 2016/1919 – Todisteiden hyväksyttävyys
I Johdanto
1.
Mitä erityisvaatimuksia unionin oikeudessa asetetaan kansallisille viranomaisille rikosoikeudellisessa menettelyssä, jossa on osallisina haavoittuvassa asemassa olevia henkilöitä? Tämä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien 15 kysymyksen punainen lanka.
2.
Ennakkoratkaisukysymykset liittyvät oikeudesta käyttää avustajaa annettuun direktiiviin 2013/48 (
2
) ja direktiiviin 2016/1919, (
3
) jolla tehostetaan tämän oikeuden toteutumista velvoittamalla jäsenvaltiot takaamaan oikeusapua. Direktiivin 2013/48 13 artiklassa samoin kuin direktiivin 2016/1919 9 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot ottamaan huomioon haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden erityistarpeet.
3.
Henkilö, jota pääasian oikeudenkäynti koskee, kärsii mielenterveysongelmista ja on siten haavoittuvassa asemassa, joten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, mitä konkreettisia velvoitteita tästä seuraa kansallisille viranomaisille rikosoikeudellisessa menettelyssä.
4.
Unionin tuomioistuin on käsitellyt jo direktiiviä 2013/48, mutta se ei ole koskaan aiemmin tulkinnut direktiiviä 2016/1919, jos ei oteta huomioon sen yhtä sivumennen esittämää mainintaa (
4
) ja julkisasiamiesten muutamaa siihen tekemää viittausta. (
5
)
II Tosiseikat, ennakkoratkaisukysymykset ja menettely unionin tuomioistuimessa
5.
K.P. on henkilö, jota syytetään rikosoikeudenkäynnissä ensinnäkin siitä, että hänellä oli hallussaan 8,50 grammaa marihuanaa ja 33,83 grammaa amfetamiinia, ja toiseksi siitä, että hän kuljetti henkilöautoa alkoholin kaltaisen aineen vaikutuksen alaisena, kun hänen veressään oli amfetamiinia. Syytteiden tausta on seuraavanlainen.
6.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan 21.7.2022 hieman ennen puoltayötä poliisit kiinnittivät huomiota oudosti liikkuvaan ajoneuvoon, josta kuului kummallisia ääniä. He lähestyivät K.P:n kuljettamaa ajoneuvoa ja puhuteltuaan häntä ajoivat pois paikalta.
7.
Hieman myöhemmin samat poliisit saivat radion kautta tiedon kahden ajoneuvon yhteentörmäyksestä, ja koska K.P:n ajoneuvo vastasi heidän mielestään toisen yhteentörmäyksessä osallisena olleen ajoneuvon kuvausta, he palasivat paikkaan, jossa he olivat nähneet K.P:n ensimmäisen kerran. K.P. oli ajoneuvon ulkopuolella, hän vaikutti hermostuneelta ja puhui sekavasti. Poliisit esittivät hänelle kysymyksiä ja pyysivät häntä luovuttamaan kaikki hallussaan olevat mahdollisesti kielletyt esineet.
8.
K.P. väitti, ettei hän ollut kuljettanut ajoneuvoa, ja luovutti hallussaan olleet muovipussit, joissa oli valkoista jauhetta ja kuivattua vihreää ainetta. Sen jälkeen, kun K.P. oli laitettu käsirautoihin ja otettu kiinni (22.7.2022 klo 00.05), hänet vietiin sairaalaan, jossa hänelle tehtiin verikoe huumausainetestiä varten.
9.
Kun aineet oli todettu testissä marihuanaksi ja amfetamiiniksi, K.P:tä epäiltiin laittomien aineiden hallussapidosta 22.7.2022 klo 12.15. K.P:lle kerrottiin hänen oikeudestaan käyttää itse nimeämäänsä oikeudellista avustajaa ja mahdollisuudesta pyytää oikeusapua, jos hänen taloudellinen tilanteensa sitä edellyttää. Hänelle ilmoitettiin myös oikeudesta antaa lausumia sekä oikeudesta kieltäytyä antamasta lausumia.
10.
K.P. ei luopunut oikeudestaan käyttää oikeudellista avustajaa eikä pyytänyt sellaisen nimeämistä. Kuulustelupöytäkirjassa ei ole mainintaa siitä, että poliisi olisi kuulustelun aikana pyrkinyt selvittämään sitä, oliko epäilty huumausaineiden vaikutuksen alaisena, tai hänen kykyään ymmärtää ja muistaa tapahtumat.
11.
K.P. kielsi syyllistyneensä väitettyyn rikokseen; hän kieltäytyi antamasta lausumia, allekirjoittamasta pöytäkirjaa tai tutustumasta lopulliseen asiakirja-aineistoon tutkinnan päätyttyä. Kuulustelusta ei tehty audiovisuaalista tallennetta, ja se suoritettiin ilman oikeudellisen avustajan läsnäoloa, eikä tutkintaviranomainen pyytänyt tuomioistuinta nimeämään K.P:lle oikeudellista avustajaa. K.P. vapautettiin tutkintavankeudesta 22.7.2022 klo 12.31.
12.
Elo- ja syyskuussa 2022 poliisi kuuli psykiatria K.P:n mielenterveydestä, ja syyttäjä sai hänen potilastietonsa mielisairaalasta, jossa hän oli ollut hoidossa.
13.
Sen jälkeen, kun K.P:n verikokeen tulokset julkistettiin 7.8.2022, häntä epäiltiin lisäksi ajamisesta huumausaineiden vaikutuksen alaisena. Nämä tiedot ilmoitettiin K.P:lle 14.10.2022 hänen ollessaan potilaana psykiatrisessa sairaalassa, jossa häntä kuulusteltiin.
14.
Kuten 22.7.2022 tehty kuulustelukin, tämä toinen kuulustelu suoritettiin ilman oikeudellisen avustajan läsnäoloa, syyttäjä ei pyytänyt tuomioistuinta nimeämään K.P:lle oikeudellista avustajaa, eikä kuulustelusta tehty audiovisuaalista tallennetta. K.P:lle ilmoitettiin samoin hänen oikeudestaan käyttää oikeudellista avustajaa, oikeudestaan pyytää oikeusapua, jos hänen taloudellinen tilanteensa sitä edellyttää, oikeudestaan antaa lausumia ja oikeudestaan kieltäytyä antamasta lausumia. K.P. pyysi saada tutustua häntä koskevaan asiakirja-aineistoon ja syytteiden kirjallisiin perusteluihin, jotka toimitettiin kirjallisesti hänen äidilleen 27.10.2022.
15.
Syyttäjä jätti K.P:tä koskevan syytekirjelmän 15.12.2022 Sąd Rejonowy we Włocławkuun (piirioikeus, Włocławek, Puola). K.P. nimesi oman oikeudellisen avustajansa.
16.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin määräsi 28.2.2023 Prokuratura Rejonowa we Włocławkun (Włocławekin piirisyyttäjänvirasto, Puola) täydentämään tutkintaa kuulustelemalla K.P:tä puolustusasianajajan läsnä ollessa ja hankkimalla psykiatreilta asiantuntijalausuntoja K.P:n mielenterveydellisestä tilasta tekojen ja menettelyn aikana.
17.
Syyttäjä teki 3.3.2023 kyseisestä määräyksestä valituksen, jossa hän väitti, ettei todistusaineistoa tarvinnut täydentää eikä jo saatujen potilasasiakirjojen perusteella ollut aiheellista, että asiantuntijat tutkisivat K.P:n hänen mielenterveydellisen tilansa määrittämiseksi. Sąd Okręgowy we Włocławku (alueellinen tuomioistuin, Włocławek, Puola) hyväksyi 29.3.2023 syyttäjän tekemän valituksen ja palautti asian ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
18.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, ettei direktiivejä 2016/1919 ja 2013/48 pantu asianmukaisesti ja kattavasti täytäntöön Puolan oikeusjärjestyksessä, minkä seurauksena K.P:lle haavoittuvassa asemassa olevana henkilönä unionin oikeudessa annettuja oikeuksia loukattiin.
19.
Näiden seikkojen perusteella Sąd Rejonowy we Włocławku, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, esitti unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 2016/1919] 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa sekä 4 artiklan 5 kohtaa ja 9 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 18, 19, 24 ja 27 perustelukappaleen kanssa, luettuna yhdessä [direktiivin 2013/48] 3 artiklan 2 kohdan a ja c alakohdan sekä 3 artiklan 3 kohdan a alakohdan kanssa, sellaisena kuin se on tulkittuna [komission suosituksen] 6, 7, 11 ja 13 kohdan sisällön mukaisesti, tulkittava siten, että niissä otetaan käyttöön suoraan vaikuttava ja ehdoton sääntö, jonka mukaan haavoittuvassa asemassa olevan henkilön kuulustelua ilman oikeudellisen avustajan läsnäoloa ei voida hyväksyä tilanteessa, jossa on olemassa objektiivisiin tosiseikkoihin perustuvat edellytykset oikeusavun antamiselle, kun samalla esitutkintaviranomainen jättää antamatta viran puolesta (myös hätäluonteista tai ensivaiheen) oikeusapua ilman aiheetonta viivästystä ja ennen kuin poliisi, toinen lainvalvontaviranomainen tai oikeusviranomainen kuulustelee kyseistä henkilöä [haavoittuvassa asemassa olevaa henkilöä in concreto] tai ennen yksittäisten tutkintatoimien tai todisteiden keräämistoimien toteuttamista?
2)
Onko [direktiivin 2016/1919] 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 artiklan 5 kohtaa sekä 9 artiklaa yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 18, 19, 24 ja 27 perustelukappaleen kanssa, luettuna yhdessä [kyseisen direktiivin] 1 artiklan 2 kohdan kanssa, sellaisena kuin se on tulkittuna [komission suosituksen] 6, 7, 11 ja 13 kohdan sisällön mukaisesti, tulkittava siten, että mahdollisen haavoittuvuuden havaitsemisen ja tunnustamisen laiminlyönti siitä huolimatta, että on olemassa tosiseikkoihin perustuvat edellytykset haavoittuvuuden tunnistamiselle ilman viivästystä, ja se, ettei arviointia henkilön mahdollisesta haavoittuvuudesta voida riitauttaa eikä hänelle ilman aiheetonta viivästystä anneta oikeudellista avustajaa viran puolesta, ei ole missään tapauksessa sallittua silloin, kun epäillään sellaista rikosta, josta voi seurata vankeusrangaistus, ja että olosuhteet, joiden vuoksi haavoittuvuuden tunnistaminen ja oikeudellisen avustajan antaminen viran puolesta on laiminlyöty, on nimenomaisesti mainittava lähtökohtaisesti valituskelpoisessa päätöksessä, jonka nojalla kuulustelu suoritetaan ilman oikeudellista avustajaa?
3)
Onko [direktiivin 2016/1919] 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 artiklan 5 kohtaa sekä 9 artiklaa yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 18, 19, 24 ja 27 perustelukappaleen kanssa, luettuna yhdessä [kyseisen direktiivin] 1 artiklan 2 kohdan kanssa, sellaisena kuin se on tulkittuna [komission suosituksen] 3 jakson 7 kohdan sisällön mukaisesti, tulkittava siten, että jos jäsenvaltio laiminlyö haavoittuvuusolettaman käyttöönoton rikosoikeudellisissa menettelyissä, tätä on tulkittava niin, että se estää epäiltyä käyttämästä niitä takeita, jotka annetaan [direktiivin 2016/1919] 9 artiklassa, sellaisena kuin se on tulkittuna [komission suosituksen] 11 kohdan sisällön mukaisesti, ja näin ollen oikeusviranomaiset ovat tällaisessa tilanteessa velvollisia soveltamaan direktiivin säännöksiä suoraan?
4)
Jos vähintään yhteen 1, 2 ja 3 kohdan kysymyksistä vastataan myöntävästi: onko molempien direktiivien edellä mainittuja säännöksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaisille kansallisille säännöksille kuin
a)
rikosprosessilain (Kodeks postępowania karnego) 301 §:n toinen virke, jonka mukaan epäiltyä kuulustellaan nimetyn oikeudellisen avustajan läsnä ollessa ainoastaan epäillyn pyynnöstä, eikä avustajan saapumatta jääminen epäillyn kuulusteluun estä kuulustelua
b)
rikosprosessilain 79 §:n 1 momentin 3 ja 4 kohta, joiden mukaan rikosoikeudellisessa menettelyssä syytetyllä (epäillyllä) on oltava oikeudellinen avustaja, jos on perusteltua epäillä, että häneltä puuttui teon aikana kyky ymmärtää kyseisen teon merkitys tai säädellä käyttäytymistään tai jos tämä kyky oli olennaisesti heikentynyt, ja jos on perusteltua epäillä, ettei hän mielenterveydellisen tilansa vuoksi kykene osallistumaan menettelyyn tai puolustautumaan itsenäisesti ja kohtuullisella tavalla?
5)
Onko [direktiivin 2013/48] 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman direktiivin 3 artiklan 3 kohdan b alakohdan kanssa, sekä unionin oikeuden ensisijaisuuden ja direktiivin välittömän oikeusvaikutuksen periaatetta tulkittava siten, että ne [velvoittavat] esitutkintaviranomaiset, tuomioistuimet ja muut valtion viranomaiset jättämään soveltamatta neljännessä kysymyksessä mainitun kaltaisia direktiivin vastaisia kansallisia säännöksiä ja näin ollen – täytäntöönpanolle asetetun määräajan päätyttyä – korvaamaan kansalliset säännökset edellä mainituilla suoraan sovellettavilla direktiivin säännöksillä?
6)
Onko [direktiivin 2016/1919] 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 artiklan 5 kohtaa sekä 9 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 19, 24 ja 27 perustelukappaleen kanssa, tulkittava siten, että jos ei ole tehty oikeusavun viran puolesta antamista koskevaa päätöstä tai on laiminlyöty oikeusavun antamista viran puolesta henkilölle, joka on haavoittuvassa asemassa tai jota koskee [komission suosituksen] 3 jakson 7 kohdassa tarkoitettu haavoittuvuusolettama, ja kun poliisi tai muu lainvalvontaviranomainen on seuraavaksi suorittanut tutkintatoimia, joihin tämä henkilö on osallistunut, mukaan lukien toimia, joita ei voida toistaa tuomioistuimessa, kansallisella tuomioistuimella, jossa rikosoikeudellinen menettely on vireillä, sekä kaikilla muilla rikosoikeudelliseen menettelyyn osallistuvilla lainkäyttöviranomaisilla (eli esitutkintaviranomaisilla) on velvollisuus jättää soveltamatta neljännessä kysymyksessä mainitun kaltaisia direktiivin vastaisia kansallisia säännöksiä ja näin ollen – täytäntöönpanolle asetetun määräajan päätyttyä – korvata kansalliset säännökset edellä mainituilla suoraan sovellettavilla direktiivin säännöksillä, vaikka tämä henkilö on sen jälkeen, kun tutkintatoimet on saatettu päätökseen ja yleinen syyttäjä on toimittanut haastehakemuksen tuomioistuimeen, nimennyt itse valitsemansa oikeudellisen avustajan?
7)
Onko [direktiivin 2016/1919] 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 artiklan 5 kohtaa sekä 9 artiklaa yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 19, 24 ja 27 perustelukappaleen kanssa, luettuna yhdessä [kyseisen direktiivin] 1 artiklan 2 kohdan kanssa, sellaisena kuin se on tulkittuna [komission suosituksen] 6, 7, 11 ja 13 kohdassa, tulkittava siten, että jäsenvaltion on varmistettava, että epäillyn haavoittuvuus havaitaan ja tunnustetaan viipymättä ja että epäillyille ja syytetyille, joita koskee haavoittuvuusolettama tai jotka ovat haavoittuvassa asemassa, annetaan rikosoikeudellisessa menettelyssä viran puolesta oikeusapua, joka on luonteeltaan pakollista myös tilanteessa, jossa toimivaltainen viranomainen on jättänyt pyytämättä riippumatonta asiantuntijaa selvittämään, kuinka haavoittuvassa asemassa henkilö on, mitkä ovat hänen tarpeensa ja ovatko kaikki jo toteutetut tai suunnitellut henkilöä koskevat toimenpiteet asianmukaisia, kunnes riippumaton asiantuntija on tehnyt asianmukaisen arvioinnin?
8)
Jos 7 kohdan kysymykseen vastataan myöntävästi: onko mainittuja direktiivin ja komission suosituksen säännöksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaisille kansallisille säännöksille kuin rikosprosessilain 79 §:n 1 momentin 3 ja 4 kohta, joiden mukaan rikosoikeudellisessa menettelyssä syytetyllä on oltava oikeudellinen avustaja vain, jos on perusteltua epäillä, että häneltä puuttui teon aikana kyky ymmärtää kyseisen teon merkitys tai säädellä käyttäytymistään tai jos tämä kyky oli olennaisesti heikentynyt, ja jos on perusteltua epäillä, ettei hän mielenterveydellisen tilansa vuoksi kykene osallistumaan menettelyyn tai puolustautumaan itsenäisesti ja kohtuullisella tavalla?
9)
Onko [direktiivin 2016/1919] 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 artiklan 5 kohtaa sekä 9 artiklaa yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 19, 24 ja 27 perustelukappaleen kanssa, luettuna yhdessä [kyseisen direktiivin] 1 artiklan 2 kohdan kanssa, sellaisena kuin se on tulkittuna [komission suosituksen] 6, 7, 11 ja 13 kohdassa, sekä haavoittuvuusolettaman periaatetta tulkittava siten, että toimivaltaisten viranomaisten (syyttäjäviranomaisen, poliisin) on viimeistään ennen poliisin tai muun toimivaltaisen viranomaisen toimittamaa ensimmäistä kuulustelua viipymättä suoritettava toimenpiteitä epäillyn mahdollisen haavoittuvuuden havaitsemiseksi ja tunnustamiseksi rikosoikeudellisessa menettelyssä sekä varmistettava, että hänelle annetaan oikeusapua tai hätäluonteista (ensivaiheen) oikeusapua, ja lykättävä kuulustelua siihen asti, kunnes epäillylle annetaan oikeusapua viran puolesta tai hätäluonteista (ensivaiheen) oikeusapua?
10)
Jos 9 kohdan kysymykseen vastataan myöntävästi: onko [direktiivin 2016/1919] 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 artiklan 5 kohtaa sekä 9 artiklaa yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 19, 24 ja 27 perustelukappaleen kanssa, luettuna yhdessä [kyseisen direktiivin] 1 artiklan 2 kohdan kanssa, sellaisena kuin se on tulkittuna [komission suosituksen] 6, 7, 11 ja 13 kohdassa, tulkittava siten, että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot selvästi esittämään kansallisessa lainsäädännössään perusteet ja kriteerit, joiden nojalla voidaan poiketa siitä, että rikosoikeudellisessa menettelyssä toteutetaan viipymättä epäillyn mahdollisen haavoittuvuuden havaitseminen ja tunnustaminen ja hänelle annetaan oikeusapua tai hätäluonteista (ensivaiheen) oikeusapua, ja tällaisten poikkeusten olisi oltava oikeasuhteisia ja ajallisesti rajoitettuja eivätkä ne saisi vaarantaa menettelyn yleistä oikeudenmukaisuutta, minkä lisäksi niistä olisi annettava väliaikaisen poikkeuksen sallimista koskeva menettelyllinen päätös, joka lähtökohtaisesti antaisi asianosaiselle oikeuden vaatia kyseisen päätöksen saattamista tuomioistuimen arvioitavaksi?
11)
Onko SEU 19 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa ja [Euroopan unionin perusoikeuskirjan, jäljempänä perusoikeuskirja] 47 artiklaa, luettuna yhdessä [direktiivin 2013/48] 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 3 artiklan 3 kohdan a ja b alakohdan kanssa, luettuna yhdessä [direktiivin 2016/1919] 1 artiklan 2 kohdan ja johdanto-osan 27 perustelukappaleen kanssa sekä yhdessä saman direktiivin 8 artiklan kanssa, tulkittava siten, että jos menettelyyn osallistuva viranomainen on jättänyt antamatta oikeusapua eikä ole esittänyt syitä sille, että on jätetty tekemättä päätös oikeusavun antamisesta viran puolesta henkilölle, jota koskee ([komission suosituksen] 7 ja 11 kohdassa tarkoitettu) haavoittuvuusolettama tai joka on haavoittuvassa asemassa, tällaisella henkilöllä on oikeus tehokkaaseen oikeussuojakeinoon, jollaisena on pidettävä rikosprosessilain 344 a §:ssä tarkoitettua kansallista prosessioikeudellista instituutiota, joka määrää palauttamaan asian syyttäjälle, jotta
a)
esitutkintaviranomainen voi toteuttaa rikosoikeudellisessa menettelyssä toimenpiteitä epäillyn haavoittuvuuden havaitsemiseksi ja tunnustamiseksi
b)
epäilty voi neuvotella oikeudellisen avustajan kanssa ennen kuulustelun aloittamista
c)
epäiltyä voidaan kuulustella oikeudellisen avustajan läsnä ollessa ja kuulustelu voidaan tallentaa audiovisuaalisesti
d)
oikeudellinen avustaja voi tutustua menettelyasiakirjoihin ja haavoittuvassa asemassa oleva henkilö ja hänelle viran puolesta annettu tai epäillyn itsensä nimeämä asianajaja voivat esittää mahdollista todistusaineistoa?
12)
Onko [perusoikeuskirjan] 4 artiklaa yhdessä [SEU 6 artiklan 1, 2 ja 3 kohdan] kanssa, luettuna yhdessä Roomassa 4.11.1950 ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen [jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus], sellaisena kuin se on muutettuna pöytäkirjoilla 3, 5 ja 8 sekä täydennettynä pöytäkirjalla 2, 3 artiklan kanssa, sekä [komission suosituksen] 7 kohdassa tarkoitettua haavoittuvuusolettamaa tulkittava siten, että poliisin tai muun tutkintatoimien toteuttamiseen valtuutetun henkilön suorittama epäillyn kuulustelu, joka tapahtuu psykiatrisessa sairaalassa, ottamatta huomioon epävarmuustilaa ja erityisen rajoitetun sananvapauden ja henkisen puolustuskyvyttömyyden olosuhteissa sekä ilman asianajajaa, on epäinhimillistä kohtelua, joka aiheuttaa siten tällaisen kuulustelun pätemättömyyden, koska kyseisellä menettelytoimella rikotaan unionin perusoikeuksia?
13)
Jos 12 kohdan kysymykseen vastataan myöntävästi: onko säännöksiä, joihin 12 kysymyksessä viitataan, tulkittava siten, että kansallisella tuomioistuimella, jossa on vireillä rikosoikeudellinen menettely, joka kuuluu [direktiivin 2016/1919], luettuna yhdessä [komission suosituksen] 7 kohdan kanssa, soveltamisalaan ja [direktiivin 2013/48] soveltamisalaan, sekä kaikilla muilla rikosoikeudelliseen menettelyyn osallistuvilla menettelytoimia toteuttavilla viranomaisilla on oikeus (tai velvollisuus) jättää soveltamatta direktiivin vastaisia kansallisia säännöksiä, erityisesti rikosprosessilain 168 a §:ää, ja näin ollen – täytäntöönpanolle asetetun määräajan päätyttyä – korvata kansalliset säännökset edellä mainituilla suoraan sovellettavilla direktiivin säännöksillä, vaikka tällainen henkilö on sen jälkeen, kun tutkintatoimet on saatettu päätökseen ja yleinen syyttäjä on toimittanut haastehakemuksen tuomioistuimeen, nimennyt itse valitsemansa oikeudellisen avustajan?
14)
Onko [direktiivin 2016/1919] 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 artiklan 5 kohtaa sekä 9 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 19, 24, ja 27 perustelukappaleen kanssa, yhdessä [direktiivin 2013/48] 3 artiklan 2 kohdan a, b ja c alakohdan sekä 3 artiklan 3 kohdan b alakohdan kanssa, luettuna yhdessä SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen kappaleen kanssa, sekä unionin oikeuden tehokkuusperiaatetta tulkittava siten, että syyttäjä on rikosasian esitutkintavaiheessa velvoitettu toimimaan kunnioittaen täysimääräisesti direktiivissä 2016/1919 esitettyjä vaatimuksia, joilla on välitön vaikutus, ja siten varmistamaan, että mainittujen direktiivien nojalla suojattu epäilty tai syytetty saa menettelyssä tehokasta oikeussuojaa mistä hyvänsä seuraavasta ajankohdasta alkaen, sen mukaan mikä niistä on aikaisin:
a)
ennen kuin poliisi tai muu lainvalvonta- tai oikeusviranomainen kuulustelee häntä
b)
tutkinta- tai muiden toimivaltaisten viranomaisten suorittaessa tutkintatoimia tai muita todisteiden keräämistoimia [direktiivin 2013/48] 3 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti
c)
ilman aiheetonta viivästystä vapaudenmenetyksen (mikä tarkoittaa myös oleskelua psykiatrisessa sairaalassa) jälkeen, ja syyttäjän on tarvittaessa jätettävä huomioimatta mahdolliset ylemmänasteisten syyttäjien määräykset, jos hän on vakuuttunut siitä, että niiden noudattaminen heikentäisi sellaisen epäillyn tehokasta suojaa, jota koskee haavoittuvuusolettama, mukaan lukien hänen oikeuttaan oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin tai muuta oikeutta, josta säädetään direktiivissä 2016/1919 yhdessä direktiivin 2013/48 kanssa?
15)
Jos 14 kohdan kysymykseen vastataan myöntävästi: onko SEU 19 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa, jossa määritellään tehokkaan oikeussuojan periaate, luettuna yhdessä SEU 2 artiklan kanssa, erityisesti yhdessä oikeusvaltioperiaatteen kanssa, sellaisena kuin sitä on tulkittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä (ks. tuomio 27.5.2019, [OG ja PI (Lyypekin ja Zwickaun yleisen syyttäjän virasto), C‑508/18 ja C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456]), ja SEU 19 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa ja [perusoikeuskirjan] 47 artiklassa vahvistettua oikeuslaitoksen riippumattomuuden periaatetta, sellaisena kuin sitä on tulkittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä (ks. tuomio 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:[1]17), tulkittava siten, että nämä periaatteet ovat sen mahdollisuuden takia, että valtakunnansyyttäjä tai ylemmänasteiset syyttäjät voivat antaa alemmanasteisille syyttäjille sitovia määräyksiä, jotka velvoittavat heitä olemaan soveltamatta suoraan sovellettavia unionin oikeussääntöjä tai vaikeuttavat näiden sääntöjen soveltamista, esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, josta ilmenee, että syyttäjälaitos on riippuvainen toimeenpanoelimestä eli oikeusministeristä, ja esteenä sellaiselle kansalliselle sääntelylle, joka rajoittaa syyttäjälaitoksen riippumattomuutta unionin oikeuden soveltamisalalla, erityisesti
a)
syyttäjälaitoksesta 28.1.2016 annetun lain (Ustawa z dnia 28 stycznia 2016 roku – Prawo o prokuraturze) 1 §:n 2 momentille, 3 §:n 1 momentin 1 ja 3 kohdalle ja 7 §:n 1–6 ja 8 momentille sekä 13 §:n 1 ja 2 momentille, joiden sisällöstä ilmenee, että oikeusministeri, joka on samalla valtakunnansyyttäjä ja syyttäjälaitoksen korkein viranhaltija, voi antaa alemmanasteisia syyttäjiä sitovia määräyksiä myös unionin oikeuden suoran soveltamisen rajoittamiseksi tai vaikeuttamiseksi?”
20.
Kirjallisia huomautuksia esittivät Prokurator Rejonowy we Włocławku (Puola), Tšekin ja Puolan hallitukset sekä Euroopan komissio.
21.
Istuntoa ei pidetty.
III Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Direktiivi 2013/48
22.
Direktiivin 2013/48 3 artiklan 1–3 kohdassa säädetään oikeudesta käyttää avustajaa rikosoikeudellisissa menettelyissä seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että epäillyllä ja syytetyllä on oikeus käyttää avustajaa sellaisena ajankohtana ja sellaisella tavalla, että hän voi käytännössä ja tehokkaasti käyttää puolustautumisoikeuksiaan.
2.   Epäillyllä tai syytetyllä on oikeus käyttää avustajaa ilman aiheetonta viivästystä. Epäillyllä tai syytetyllä on joka tapauksessa oikeus käyttää avustajaa mistä hyvänsä seuraavasta ajankohdasta alkaen, sen mukaan mikä niistä on aikaisin:
a)
ennen kuin poliisi tai muu lainvalvonta- tai oikeusviranomainen kuulustelee häntä;
b)
tutkinta- tai muiden toimivaltaisten viranomaisten suorittaessa tutkintatoimia tai muita todisteiden keräämistoimia 3 kohdan c alakohdan mukaisesti;
c)
ilman aiheetonta viivästystä vapaudenmenetyksen jälkeen;
d)
hyvissä ajoin ennen rikosasioissa toimivaltaiseen tuomioistuimeen kutsutun epäillyn tai syytetyn kuulemista kyseisessä tuomioistuimessa.
3.   Oikeus käyttää avustajaa tarkoittaa seuraavaa:
a)
jäsenvaltioiden on huolehdittava, että epäillyllä tai syytetyllä on oikeus tavata yksityisesti avustajaa, joka edustaa häntä, ja pitää yhteyttä tämän kanssa, myös ennen poliisin tai muun lainvalvonta- tai oikeusviranomaisen suorittamaa kuulustelua;
b)
jäsenvaltioiden on huolehdittava, että epäillyllä tai syytetyllä on oikeus siihen, että hänen avustajansa on läsnä ja osallistuu tosiasiallisesti hänen kuulusteluunsa. Tällaiseen osallistumiseen olisi sovellettava kansallisen lainsäädännön mukaisia menettelyjä, edellyttäen, että kyseiset menettelyt eivät rajoita kyseessä olevan oikeuden tosiasiallista käyttöä ja olennaista tarkoitusta. Kun avustaja osallistuu kuulusteluun, osallistuminen on kirjattava asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaista kirjaamismenettelyä käyttäen;
c)
jäsenvaltioiden on huolehdittava, että epäillyllä tai syytetyllä on vähintään oikeus siihen, että hänen avustajansa on läsnä seuraavien tutkintatoimien tai todisteiden keräämistoimien yhteydessä, jos kyseisistä toimista on säädetty kansallisessa lainsäädännössä ja jos epäillyn tai syytetyn on oltava tai hän saa olla läsnä kyseisen toimen aikana:
i)
ryhmätunnistukset;
ii)
vastakkainkuulustelut;
iii)
rikospaikan rekonstruoinnit.”
23.
Direktiivin 2013/48 12 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeussuojakeinot”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että rikosoikeudellisissa menettelyissä epäillyllä tai syytetyllä sekä eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä etsityllä on käytössään kansallisen lainsäädännön mukaiset tehokkaat oikeussuojakeinot, jos tämän direktiivin mukaisia oikeuksia loukataan.
2.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että rikosoikeudellisissa menettelyissä arvioitaessa epäillyn tai syytetyn lausumia tai todisteita, joiden hankkimisessa on loukattu hänen oikeuttaan käyttää avustajaa, tai poikettu tästä oikeudesta 3 artiklan 6 kohdan mukaisesti tehdyllä päätöksellä, oikeutta puolustukseen ja oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuutta kunnioitetaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta todisteiden hyväksyttävyyttä koskevia kansallisia sääntöjä ja järjestelmiä.”
24.
Direktiivin 2013/48 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Haavoittuvassa asemassa olevat henkilöt”, säädetään lisäksi seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että haavoittuvassa asemassa olevien epäiltyjen ja syytettyjen erityistarpeet otetaan huomioon tätä direktiiviä sovellettaessa.”
B
Direktiivi 2016/1919
25.
Direktiivissä 2016/1919 säädetään oikeusavun antamisesta epäillyille, syytetyille henkilöille ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä etsityille henkilöille. (
6
) Direktiivin soveltamisala määritellään sen 2 artiklan 1 kohdassa seuraavasti:
”Tätä direktiiviä sovelletaan rikosoikeudellisissa menettelyissä epäiltyihin ja syytettyihin henkilöihin, joilla on oikeus käyttää avustajaa direktiivin 2013/48/EU mukaisesti ja;
a)
jotka ovat menettäneet vapautensa;
b)
joiden on unionin tai kansallisen lainsäädännön mukaisesti käytettävä avustajan apua; tai
c)
joiden on oltava tai jotka saavat olla läsnä jonkin tutkintatoimen tai todisteiden keräämistoimen aikana, joihin kuuluvat ainakin seuraavat:
i)
ryhmätunnistukset:
ii)
vastakkainkuulustelut;
iii)
rikospaikan rekonstruoinnit.”
26.
Direktiivin 2016/1919 3 artiklan määritelmän mukaan oikeusavulla tarkoitetaan ”jäsenvaltion rahoittamaa avustajan antamaa apua, jolla mahdollistetaan se, että oikeutta avustajaan voidaan käyttää”.
27.
Saman direktiivin 4 artiklassa säädetään edellytyksistä oikeusavun antamiselle rikosoikeudellisissa menettelyissä seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillyillä ja syytetyillä henkilöillä, jotka eivät pysty itse maksamaan avustajan avusta, on oikeus saada oikeusapua, jos oikeuden toteutuminen sitä edellyttää.
2.   Jäsenvaltiot voivat soveltaa tarveharkintaa, aiheellisuusharkintaa tai molempia sen arvioimiseksi, onko oikeusapua annettava 1 kohdan mukaisesti.
3.   Kun jäsenvaltio soveltavaa tarveharkintaa arvioidakseen asianomaisessa jäsenvaltiossa sovellettavien kriteerien mukaisesti, pystyvätkö epäillyt tai syytetyt henkilöt maksamaan itse avustajan avusta, sen on otettava huomioon kaikki asiaankuuluvat ja objektiiviset tekijät, kuten asianomaisen henkilön tulot, varallisuus ja perhetilanne, avustajan avusta aiheutuvat kustannukset sekä elintaso asianomaisessa jäsenvaltiossa.
4.   Kun jäsenvaltiot soveltavat aiheellisuusharkintaa sen arvioimiseksi, edellyttääkö oikeuden toteutuminen oikeusavun antamista, niiden on otettava huomioon rikoksen vakavuus, tapauksen monimutkaisuus ja siitä mahdollisesti määrättävän seuraamuksen ankaruus. Oikeusavun antaminen katsotaan joka tapauksessa aiheelliseksi seuraavissa tilanteissa:
a)
silloin, kun epäilty tai syytetty henkilö saatetaan toimivaltaisen tuomioistuimen tai tuomarin tutkittavaksi tutkintavankeudesta päättämiseksi missä tahansa tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvassa menettelyn vaiheessa; ja
b)
tutkintavankeuden aikana.
5.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että oikeusapua annetaan ilman aiheetonta viivästystä ja viimeistään ennen poliisin, toisen lainvalvontaviranomaisen tai oikeusviranomaisen suorittamia kuulusteluja tai ennen 2 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettujen tutkintatoimien tai todisteiden keräämistoimien toteuttamista.
6.   Oikeusapua annetaan ainoastaan niitä rikosoikeudellisia menettelyjä varten, joissa asianomainen henkilö on rikoksesta epäiltynä tai syytettynä.”
28.
Direktiivin 2016/1919 8 artiklan mukaan jäsenvaltioiden ”on huolehdittava siitä, että epäillyillä, syytetyillä henkilöillä ja etsityillä henkilöillä on kansallisen lainsäädännön nojalla käytössään tehokkaat oikeussuojakeinot tilanteissa, joissa heidän tämän direktiivin mukaisia oikeuksiaan loukataan”.
29.
Saman direktiivin 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Haavoittuvassa asemassa olevat henkilöt”, säädetään lisäksi, että jäsenvaltioiden ”on huolehdittava siitä, että haavoittuvassa asemassa olevien epäiltyjen, syytettyjen henkilöiden ja etsittyjen henkilöiden erityistarpeet otetaan huomioon tätä direktiiviä täytäntöön pantaessa”.
IV Asian tarkastelu
30.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät 15 kysymystä koskevat rikosoikeudellisen menettelyn erinäisiä näkökohtia silloin, kun kyseessä on haavoittuvassa asemassa oleva henkilö. Jaottelen näiden kysymysten tarkastelun viiteen aiheeseen ja käsittelen kunkin aiheen yhteydessä paitsi kysymyksen asiasisältöä myös joidenkin menettelyn osapuolten esittämiä oikeudenkäyntiväitteitä.
31.
Ensimmäisissä 14 kysymyksessä käsitellään direktiiveissä 2013/48 ja 2016/1919 säänneltyjä neljää aihetta: haavoittuvuutta, tehokkaita oikeussuojakeinoja, epäinhimillistä tai halventavaa kohtelua sekä välitöntä oikeusvaikutusta. Viidestoista kysymys liittyy syyttäjäviranomaisen riippumattomuuteen, mikä ei kuulu kyseisten kahden direktiivin soveltamisalaan. Tarkasteltuani lyhyesti mainittujen kahden direktiivin sovellettavuutta (A jakso) käsittelen vuorotellen kutakin aihetta (B–F jakso).
A
Kyseessä olevien kahden direktiivin sovellettavuus
32.
Direktiivin 2013/48 2 artiklan 1 kohdan mukaan kyseistä direktiiviä sovelletaan ”rikosoikeudellisissa menettelyissä epäiltyyn tai syytettyyn siitä lähtien, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet hänelle joko virallisella ilmoituksella tai muulla tavoin tiedon siitä, että häntä epäillään tai syytetään rikoksesta, ja riippumatta siitä, onko hän menettänyt vapautensa”. Unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt, että riittävää on jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten antama tieto kyseiselle henkilölle riippumatta sen antamistavasta ja että tavalla, jolla tällaiset tiedot välitetään tälle henkilölle, ei siis ole merkitystä. (
7
)
33.
Kun otetaan huomioon asian tosiseikat, sellaisina kuin ne on esitetty edellä 7-9 kohdassa, on selvää, että direktiiviä 2013/48 sovellettiin K.P:hen siitä lähtien, kun poliisit pyysivät häntä luovuttamaan mahdolliset laittomat aineet, laittoivat hänet käsirautoihin ja ottivat hänet kiinni. (
8
)
34.
Lisäksi direktiivin 2016/1919 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kyseistä direktiiviä sovelletaan henkilöihin, joilla on oikeus käyttää oikeudellista avustajaa direktiivin 2013/48 mukaisesti ja jotka muun muassa ovat menettäneet vapautensa tai joiden on unionin tai kansallisen lainsäädännön mukaisesti käytettävä oikeudellisen avustajan apua.
35.
Se, sovelletaanko direktiiviä 2016/1919 K.P:hen, määräytyy näin ollen sen mukaan, onko hänellä oikeus käyttää oikeudellista avustajaa direktiivin 2013/48 mukaisesti.
36.
Direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdan mukaan epäillyllä tai syytetyllä ”on oikeus käyttää avustajaa ilman aiheetonta viivästystä”. Saman kohdan a alakohdan mukaan epäillyllä tai syytetyllä on joka tapauksessa oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ”ennen kuin poliisi tai muu lainvalvonta- tai oikeusviranomainen kuulustelee häntä”. Direktiivin 2016/1919 4 artiklan 5 kohdassa säädetään samalla, että oikeusapua annetaan ”ilman aiheetonta viivästystä ja viimeistään ennen poliisin, toisen lainvalvontaviranomaisen tai oikeusviranomaisen suorittamia kuulusteluja”.
37.
Päättelenkin, että K.P:llä olisi direktiivin 2013/48 mukaisesti pitänyt olla oikeudellinen avustaja (
9
) ja että hän kuului siten direktiivin 2016/1919 soveltamisalaan. (
10
)
B
Haavoittuvuus (ensimmäinen, toinen, kolmas, seitsemäs, yhdeksäs ja kymmenes kysymys)
38.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisessä kysymyksessään, estääkö henkilön haavoittuvuus viranomaisia kuulustelemasta kyseistä henkilöä rikosoikeudellisessa menettelyssä ilman oikeudellisen avustajan läsnäoloa ja antamatta hänelle oikeusapua silloin, kun sen edellytykset täyttyvät.
39.
Toisessa kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko tilanteissa, joissa asianomaista henkilöä syytetään rikoksesta, josta voi seurata vankeusrangaistus, kyseisen henkilön haavoittuvuuden tunnistamisen laiminlyönti mainittava nimenomaisesti päätöksessä, jonka nojalla kuulustelu suoritetaan ilman oikeudellista avustajaa.
40.
Kolmannessa kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, otetaanko direktiiveissä 2016/1919 ja 2013/48 käyttöön haavoittuvuusolettama, jota jäsenvaltion viranomaisten on noudatettava rikosoikeudellisessa menettelyssä.
41.
Seitsemännessä kysymyksessään se kysyy velvoitteista, joita direktiiveissä 2013/48 ja 2016/1919 asetetaan kansallisille viranomaisille sen varmistamiseksi, että haavoittuvuus tunnistetaan, ja oikeuksista, joita asianomaisella henkilöllä on tämän perusteella rikosoikeudellisessa menettelyssä.
42.
Yhdeksännessä kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko toimivaltaisilla viranomaisilla rikosoikeudellisessa menettelyssä velvollisuus havaita ja tunnistaa välittömästi epäillyn haavoittuvuus, antaa hänelle oikeusapua ja lykätä kuulustelua siihen asti, kunnes epäillylle annetaan oikeusapua.
43.
Jos yhdeksänteen kysymykseen vastataan myöntävästi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lisäksi kymmenennessä kysymyksessään, onko jäsenvaltioiden esitettävä kansallisessa lainsäädännössään yksityiskohtaiset perusteet ja kriteerit, joiden nojalla voidaan poiketa siitä, että rikosoikeudellisessa menettelyssä toteutetaan viipymättä epäillyn mahdollisen haavoittuvuuden havaitseminen ja tunnustaminen ja hänelle annetaan oikeusapua. Se kysyy lisäksi, onko tällaisen poikkeuksen oltava oikeasuhteinen, ajallisesti rajoitettu ja oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan periaatteen mukainen siten, että asianomaisella osapuolella on oikeus vaatia asian saattamista tuomioistuimen arvioitavaksi.
44.
Näiden kysymysten taustalla oleva yhteinen nimittäjä liittyy haavoittuvuuden käsitteeseen ja kansallisten viranomaisten velvoitteisiin havaita se oikea-aikaisesti ja ryhtyä asianmukaisiin toimiin sen johdosta. Esitän näin ollen jäljempänä ohjeita siitä, kuka on haavoittuvassa asemassa oleva henkilö (ensimmäinen alajakso), minkä jälkeen tulkitsen näitä kahta direktiiviä ja velvoitteita, joita niissä asetetaan kansallisille viranomaisille, kun epäilty tai syytetty on haavoittuvassa asemassa oleva henkilö (toinen alajakso).
1. Kuka on haavoittuvassa asemassa oleva henkilö?
45.
Neuvosto vaati vuonna 2009 vaiheittaista lähestymistapaa rikosoikeudellista menettelyä koskevien eri prosessuaalisten oikeuksien sääntelemiseen, myös erityisiä suojatoimia suojattomassa asemassa olevien epäiltyjen tai syytettyjen henkilöiden osalta. (
11
) Tämä lainsäädännöllinen tavoite, kun kyse on haavoittuvassa asemassa olevista henkilöistä, (
12
) on kuitenkin saavutettu tähän mennessä ainoastaan rikoksesta epäiltyjen tai syytettyjen lasten osalta. (
13
)
46.
Koska unionissa ei ollut annettu muuta lainsäädäntöä, jossa haavoittuvuus rikosoikeudellisessa menettelyssä määriteltäisiin laajemmin, (
14
) komissio julkaisi suosituksen haavoittuvassa asemassa olevia rikoksesta epäiltyjä ja syytettyjä koskevista menettelytakeista rikosoikeudellisissa menettelyissä. (
15
)
47.
Siinä esitetyn määritelmän mukaan haavoittuvassa asemassa olevilla henkilöillä tarkoitetaan henkilöitä, ”jotka eivät ikänsä, psyykkisen tai fyysisen tilansa tai vammansa vuoksi pysty ymmärtämään rikosoikeudellista menettelyä ja osallistumaan siihen tehokkaasti”. (
16
)
48.
Komission suosituksessa otetaan lisäksi käyttöön seuraava haavoittuvuusolettama: ”Jäsenvaltioiden olisi otettava käyttöön haavoittuvuusolettama, joka koskisi erityisesti henkilöitä, joilla on vakava psyykkinen, älyllinen tai fyysinen vajavuus, aistivamma, mielisairaus tai kognitiivinen häiriö, joka estää heitä ymmärtämästä menettelyä ja osallistumasta siihen tehokkaasti.” (
17
)
49.
Mielisairaudet ja mielenterveyden häiriöt ovat yleisesti vaikeammin havaittavissa kuin esimerkiksi nuoresta iästä johtuva haavoittuvuus, ja oikeuskirjallisuudessa arvostellaan komission päätöstä ehdottaa direktiiviä yksinomaan lasten osalta ja antaa pelkästään suositus haavoittuvassa asemassa olevien aikuisten suojelusta. (
18
)
50.
Komission suositus on ei-sitova toimi, jolla ei ole tarvittavaa oikeudellista tehokkuutta ehdottomien velvoitteiden asettamiseksi kansallisille viranomaisille rikosoikeudellisessa menettelyssä.
51.
Vaikka yhteisöjen tuomioistuin katsoi tuomiossa Grimaldi, (
19
) että kansallisten tuomioistuinten on otettava huomioon suositukset, tämä toteamus ei tarkoita, että suositukset olisivat luonteeltaan oikeudellisesti sitovia. Yhteisöjen tuomioistuin pelkästään totesi, ettei suosituksia voida jättää huomiotta tulkittaessa muita unionin oikeuden normeja, mutta se ei väittänyt, että niissä asetetaan tietyn tuloksen saavuttamista koskeva velvollisuus. Suosituksilla ei siten aseteta kansallisille tuomioistuimille yhdenmukaista tulkintaa koskevaa velvollisuutta.
52.
Se seikka, että neuvosto kehotti jäsenvaltioita ”ottamaan” komission suosituksen ”huomioon”, (
20
) ei myöskään muuta sen ei-sitovaa luonnetta. Tosiasiassa vain yksi jäsenvaltio on ilmoittanut tarvittavista toimenpiteistä kyseisen suosituksen täytäntöönpanemiseksi. (
21
)
53.
Näin ollen haavoittuvassa asemassa olevan henkilön määritelmä sen enempää kuin henkilöiden, joilla on tiettyjä vajavuuksia, sairauksia tai häiriöitä, haavoittuvuusolettamakaan, sellaisina kuin niitä ehdotetaan komission suosituksessa (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 47 ja 48 kohta), eivät sido jäsenvaltioita.
54.
Unionin oikeuteen ei sisälly komission suosituksen lisäksi asiaa koskevia täsmällisempiä säännöksiä, joten käsiteltävän asian kannalta merkityksellisiä ovat toisiaan vastaavat direktiivin 2013/48 13 artikla (
22
) ja direktiivin 2016/1919 9 artikla, (
23
) joissa vaaditaan jäsenvaltioita huolehtimaan siitä, ”että haavoittuvassa asemassa olevien epäiltyjen ja syytettyjen erityistarpeet otetaan huomioon tätä direktiiviä sovellettaessa”. (
24
)
55.
Tulkitessaan direktiivin 2013/48 13 artiklaa unionin tuomioistuin on todennut, että psyykkisesti sairaiden (
25
) on katsottava olevan haavoittuvassa asemassa olevia henkilöitä. Näin on riippumatta siitä, ettei kyseisessä direktiivissä nimenomaisesti eritellä haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden ryhmiä. (
26
)
56.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö tukee tätä lähestymistapaa. Siinä on katsottu, että osallistuminen rikosoikeudelliseen menettelyyn on tehokasta, jos ”syytetyllä on laaja tietämys oikeudenkäyntimenettelyn luonteesta, siitä, mitä seurauksia hänelle voi aiheutua, ja mahdollisesti määrättävän rangaistuksen merkityksestä”. (
27
)
57.
Arvioidessaan rikosoikeudellisen menettelyn yleistä oikeudenmukaisuutta Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on lisäksi koonnut luettelon merkityksellisistä tekijöistä, joista ensimmäinen on se, ”oliko valittaja erityisen haavoittuvassa asemassa esimerkiksi ikänsä tai henkisen toimintakykynsä vuoksi”. (
28
)
58.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on myös todennut, että aikuinen on erityisen haavoittuvassa asemassa, jos hän kärsii alkoholismista ja/tai hänellä on akuutti alkoholimyrkytys, jos hänellä on fyysinen vamma tai sairaus, jos hän kuuluu sosiaalisesti heikommassa asemassa olevaan ryhmään tai jos hänellä on mielenterveyden häiriö. (
29
)
59.
Yleisesti ottaen ja ilman, että käsiteltävässä asiassa olisi tarpeen määritellä tyhjentävästi haavoittuvassa asemassa olevaa henkilöä, voidaan todeta varmasti, että K.P:n kaltaisia mielenterveyden häiriöistä kärsiviä henkilöitä pidetään unionin oikeuden nojalla haavoittuvassa asemassa olevina epäiltyinä tai syytettyinä.
60.
Tarkastelen seuraavaksi velvoitteita, joita kyseessä olevissa kahdessa direktiivissä asetetaan kansallisille viranomaisille, kun kyse on haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden kohtelusta rikosoikeudellisen menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa ja haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden vastaavista oikeuksista.
2. Kansallisten viranomaisten velvollisuudet rikosoikeudellisessa menettelyssä, kun epäilty tai syytetty on haavoittuvassa asemassa oleva henkilö
61.
Komissio väittää, että direktiivin 2016/1919 9 artiklaa olisi tulkittava siten, että siinä otetaan käyttöön toimivaltaisten viranomaisten velvollisuus arvioida haavoittuvuutta siinä tapauksessa, että ne tulevat tietoisiksi tiettyyn mielenterveyden häiriöön tai mielisairauteen viittaavista seikoista. Komission mukaan toisenlainen tulkinta veisi kyseiseltä säännökseltä sen tehokkaan vaikutuksen. Kyseinen toimielin laajentaa tätä tulkintaa myös toteamalla, ettei oikeusapua voida evätä haavoittuvassa asemassa olevilta henkilöiltä ilman, että on ensin tutkittu kyseisen henkilön psyykkinen terveydentila.
62.
Puolan hallitus väittää samaan tapaan, että Puolan lainsäädännössä säädetään myös, että toimivaltaisten viranomaisten olisi annettava oikeusapua aina, kun ne tulevat tietoisiksi siitä, että asianomainen henkilö saattaa olla haavoittuvassa asemassa. Komissiosta poiketen Puolan hallitus ei kuitenkaan hyväksy minkäänlaista komission suositukseen sisältyvän kaltaista haavoittuvuusolettamaa.
63.
Olen samaa mieltä Puolan hallituksen kanssa siitä, että kuten olen jo selittänyt, (
30
) komission suositus, jonka mukaan jäsenvaltioiden olisi säädettävä kansallisissa oikeusjärjestyksissään haavoittuvuusolettamasta tietyissä tilanteissa, ei ole oikeudellisesti sitova. Tältä osin katson myös, että henkilön haavoittuvuuden määrittämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt kuuluvat tällä hetkellä jäsenvaltioiden toimivaltaan.
64.
Komissio on kuitenkin oikeassa todetessaan, että direktiivin 2016/1919 9 artikla – ja myös direktiivin 2013/48 13 artikla – menettäisi merkityksensä, ellei kansallisille viranomaisille asetettaisi velvollisuutta tunnistaa epäillyn tai syytetyn haavoittuvuus ja ryhtyä asianmukaisiin toimiin sen johdosta. Kansallisten tuomioistuinten on tulkittava kansallista lainsäädäntöä siten, ettei unionin oikeutta tehdä tyhjäksi.
65.
Direktiivin 2016/1919 9 artiklaa ja direktiivin 2013/48 13 artiklaa on tulkittava siten, että niissä edellytetään toimivaltaisilta viranomaisilta valppautta sen mahdollisuuden suhteen, että epäilty tai syytetty on haavoittuvassa asemassa, koska hänellä on vaikeuksia ymmärtää menettelyä tai osallistua siihen. (
31
) Tällä velvollisuudella on välitön oikeusvaikutus. Jos on olemassa epäily siitä, että epäilty tai syytetty on haavoittuvassa asemassa, viranomaisten on noudatettava erityistä huolellisuutta varmistaessaan, että direktiiveillä 2013/48 ja 2016/1919 myönnettyjä oikeuksia suojellaan.
66.
Kun kyse on oikeudesta käyttää oikeudellista avustajaa, direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että vaikka K.P. ei olisikaan ollut haavoittuvassa asemassa, hänellä olisi pitänyt olla apunaan oikeudellinen avustaja poliisikuulustelussa ja ehdottomasti ilman aiheetonta viivästystä vapaudenmenetyksen jälkeen. On sitäkin tärkeämpää, että tätä oikeutta kunnioitetaan, jos henkilö on haavoittuvassa asemassa.
67.
Katson näin ollen, että direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdalla, luettuna yhdessä 13 artiklan kanssa, on välitön oikeusvaikutus ja että sitä on tulkittava siten, että toimivaltaisten viranomaisten, jotka ovat tietoisia epäillyn tai syytetyn mahdollisesta haavoittuvuudesta, on varmistettava, että viimeksi mainitulla on apunaan oikeudellinen avustaja.
68.
Kun kyse on oikeusavun antamisesta, pidän analogista tulkintaa vakuuttavana. (
32
)
69.
Tilanteissa, joissa direktiiviä 2016/1919 sovelletaan, oikeusapua voidaan antaa joko tarveharkinnan (
33
) tai aiheellisuusharkinnan (
34
) tai molempien perusteella. Yleisesti ottaen kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”epäillyillä ja syytetyillä henkilöillä, jotka eivät pysty itse maksamaan avustajan avusta, on oikeus saada oikeusapua, jos oikeuden toteutuminen sitä edellyttää”.
70.
Olen samaa mieltä kaikkien tämän menettelyn osapuolten kanssa siitä, että kun epäillyn tai syytetyn haavoittuvuus todetaan, hänen tehokas osallistumisensa menettelyyn saattaa vaarantua, ellei hän saa oikeusapua. Tämä on sopusoinnussa direktiivin 2016/1919 4 artiklan 5 kohdan kanssa, jossa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus huolehtia siitä, että oikeusapua annetaan ilman aiheetonta viivästystä ja viimeistään ennen poliisin suorittamia kuulusteluja.
71.
Näin on sitäkin suuremmalla syyllä pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa rikoksesta voidaan määrätä vapaudenmenetys. (
35
)
72.
Katson näin ollen, että direktiivin 2016/1919 2 artiklan 1 kohdalla, luettuna yhdessä sen 4 artiklan 1 ja 5 kohdan ja 9 artiklan kanssa, on välitön oikeusvaikutus ja että sitä on tulkittava siten, että toimivaltaisten viranomaisten, jotka ovat tietoisia epäillyn tai syytetyn mahdollisesta haavoittuvuudesta, on annettava hänelle oikeusapua. Tämä on erityisen tärkeää tilanteissa, joissa väitetystä rikoksesta voidaan määrätä vapaudenmenetys.
3. Haavoittuvuutta koskeva päätelmä
73.
Unionin oikeudessa ei sen nykytilassa aseteta jäsenvaltioille velvollisuutta ottaa käyttöön haavoittuvuusolettamaa. Henkilön haavoittuvuuden määrittämistä koskevista täsmällisistä yksityiskohtaisista säännöistä ja menettelyistä on säädettävä kansallisessa lainsäädännössä.
74.
Direktiivin 2016/1919 9 artiklaa ja direktiivin 2013/48 13 artiklaa on tulkittava siten, että niissä edellytetään toimivaltaisilta viranomaisilta valppautta sen mahdollisuuden suhteen, että epäilty tai syytetty saattaa olla haavoittuvassa asemassa, koska hänellä on vaikeuksia ymmärtää menettelyä tai osallistua siihen. Tällä velvollisuudella on välitön oikeusvaikutus. Jos on olemassa epäily siitä, että epäilty tai syytetty on haavoittuvassa asemassa, viranomaisten on noudatettava erityistä huolellisuutta varmistaessaan, että direktiiveillä 2013/48 ja 2016/1919 myönnettyjä oikeuksia suojellaan.
75.
Direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdalla, luettuna yhdessä sen 13 artiklan kanssa, on välitön oikeusvaikutus, ja sitä on tulkittava siten, että toimivaltaisten viranomaisten, jotka ovat tietoisia epäillyn tai syytetyn mahdollisesta haavoittuvuudesta, on varmistettava, että viimeksi mainitulla on apunaan oikeudellinen avustaja.
76.
Direktiivin 2016/1919 2 artiklan 1 kohdalla, luettuna yhdessä sen 4 artiklan 1 ja 5 kohdan ja 9 artiklan kanssa, on välitön oikeusvaikutus, ja sitä on tulkittava siten, että toimivaltaisten viranomaisten, jotka ovat tietoisia epäillyn tai syytetyn mahdollisesta haavoittuvuudesta, on annettava hänelle oikeusapua. Tämä on erityisen tärkeää tilanteissa, joissa väitetystä rikoksesta voidaan määrätä vapaudenmenetys.
C
Oikeussuojakeinot (toinen ja kymmenes kysymys)
77.
Toisessa ja kymmenennessä kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko jäsenvaltioilla velvollisuus varmistaa, että sekä päätös kuulustella haavoittuvassa asemassa olevaa henkilöä ilman oikeudellista avustajaa että päätös siitä, ettei henkilön haavoittuvuutta havaita ja tunnusteta välittömästi, voidaan saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi.
78.
Direktiivin 2013/48 12 artiklassa ja direktiivin 2016/1919 8 artiklassa säädetään jäsenvaltioiden velvollisuudesta huolehtia siitä, että epäillyllä tai syytetyllä on käytössään tehokkaat oikeussuojakeinot, jos jommankumman direktiivin mukaisia oikeuksia loukataan.
79.
Oikeuteen tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin sisältyy oikeus saattaa asia sellaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jolla on toimivalta arvioida unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien loukkaamista ja korjata se. Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti tämän jo tuomiossaan Johnston, (
36
) ja tämä sama vaatimus johtuu nykyään perusoikeuskirjan 47 artiklasta.
80.
Kyseisissä direktiiveissä ei kuitenkaan täsmennetä seurausta, joka seuraa siitä, jos tuomari toteaa oikeutta käyttää oikeudellista avustajaa tai oikeutta oikeusapuun loukatun. Niissä jätetään tämä sen sijaan jäsenvaltioille ja edellytetään ainoastaan, että valitun oikeussuojakeinon on oltava tehokas.
81.
Tarkemmin ottaen näissä direktiiveissä ei käsitellä sitä, onko tällaista oikeutta loukkaamalla hankitut todisteet hylättävä. Tämä on nähdäkseni sen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksen ydin, kuuluvatko viranomaisten tutkintamenettelyn aikana toteuttamat tietyt toimet tuomioistuinvalvonnan piiriin.
82.
Unionin tuomioistuimelle esittämissään kirjallisissa huomautuksissa menettelyn osapuolet ja etenkin Prokurator Rejonowy we Włocławku antavat suuren painoarvon sille seikalle, ettei kyseisiin kahteen säännökseen sisälly sääntöä, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen olisi hylättävä asianomaisten direktiivien vastaisesti kerätyt todisteet, mikä on asia, josta ei säädetä lainkaan unionin oikeudessa.
83.
Omaksun saman näkemyksen kuin asiassa M.S. ym. (
37
) ja yhdyn Prokurator Rejonowy we Włocławkun väitteeseen: asiaa koskevassa unionin lainsäädännössä ei tällä hetkellä säännellä todisteiden hyväksyttävyyttä kansallisissa rikosoikeudellisissa menettelyissä. Todisteiden hyväksyttävyyttä koskeva kysymys kuuluu tällä erää kansallisen lainsäädännön alaan. (
38
)
84.
Jos unionin oikeutta sovelletaan, asiaa koskevat kansalliset säännökset eivät kuitenkaan saa olla perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan vastaisia. (
39
)
85.
Perusoikeuksien, sellaisina kuin ne on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklassa, kunnioittaminen edellyttää mielestäni, että kansallisilla tuomareilla on tarvittavaa joustoa menettelyn yleisen oikeudenmukaisuuden arvioinnissa. Jos he katsovat, että jokin todiste on hylättävä, koska se hankittiin puolustautumisoikeuksia loukkaamalla, heidän olisi voitava hylätä se. Toisin sanoen unionin oikeudessa ei säännellä todisteiden hyväksyttävyyttä, mutta se on esteenä sille, että kansallisessa lainsäädännössä rajoitetaan asiakysymystä arvioivien tuomareiden toimivaltaa arvioida vapaasti todistusaineistoa ja tehdä tällaisesta arvioinnista tarpeellisiksi katsomansa päätelmät. (
40
)
86.
Samankaltaisen lähestymistavan on omaksunut myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuin, jonka mukaan Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ei määrätä todisteiden hyväksyttävyydestä, (
41
) koska siinä määrätään pelkästään sen arvioimisesta, onko menettelyn yleinen oikeudenmukaisuus vaarantunut. (
42
)
87.
Tehokasta oikeussuojaa koskeva periaate edellyttää näin ollen, että mikä tahansa unionin oikeuteen perustuvan oikeuden loukkaus kuuluu tuomioistuinvalvonnan piiriin. Direktiivin 2013/48 12 artiklassa ja direktiivin 2016/1919 8 artiklassa ei kuitenkaan täsmennetä asianmukaisia oikeussuojakeinoja vaan jätetään niiden valinta sen sijaan jäsenvaltioille ja edellytetään ainoastaan, että valittu oikeussuojakeino on tehokas. Perusoikeuksien, sellaisina kuin ne on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklassa, kunnioittaminen edellyttää kuitenkin, että kansallisilla tuomareilla on tarvittavaa joustoa menettelyn yleisen oikeudenmukaisuuden arvioinnissa. Jos he katsovat, että todiste on hylättävä, koska se hankittiin loukkaamalla menettelyllisiä oikeuksia, mikä merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista, heidän olisi voitava vapaasti hylätä se.
D
Epäinhimillinen tai halventava kohtelu (kahdestoista kysymys)
88.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kahdennellatoista kysymyksellään, merkitseekö poliisin tai muun tutkintatoimien toteuttamiseen valtuutetun henkilön suorittama epäillyn kuulustelu, joka tapahtuu psykiatrisessa sairaalassa, ottamatta huomioon epävarmuustilaa ja erityisen rajoitetun sananvapauden ja henkisen puolustuskyvyttömyyden olosuhteissa sekä ilman oikeudellista avustajaa, perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitettua epäinhimillistä tai halventavaa kohtelua.
89.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan mukaan on välttämätöntä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin määrittää esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostaa ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. (
43
)
90.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selitti ennakkoratkaisupyynnössä, että kun poliisi kuulusteli K.P:tä 14.10.2022, hän oli psykiatrisessa sairaalassa. Siihen ei kuitenkaan sisälly tästä kuulustelusta muita yksityiskohtia, joiden perusteella unionin tuomioistuin voisi antaa ohjeita epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kiellon mahdollisesta rikkomisesta.
91.
Koska tietoja ei ole riittävästi, unionin tuomioistuimen olisi siis nähdäkseni jätettävä kahdestoista kysymys tutkimatta.
92.
Täydellisyyden vuoksi unionin tuomioistuin voisi kuitenkin esittää kansalliselle tuomioistuimelle asian kannalta merkitykselliset parametrit, joita se voi käyttää määrittäessään tosiseikkoja ja päättäessään epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kiellon mahdollisesta rikkomisesta.
93.
Unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Jawo, (
44
) että perusoikeuskirjan 4 artiklalla ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklalla on sama merkitys ja ulottuvuus. On näin ollen hyödyllistä viitata Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön. (
45
)
94.
Määrittäessään, onko kyseessä rikosoikeudellisessa menettelyssä haavoittuvassa asemassa olevan henkilön epäinhimillinen tai halventava kohtelu, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi tuomiossa Khlaifia ym. v. Italia, että sen arviointi, onko kohtelu epäinhimillistä ja halventavaa, on ”suhteellista ja riippuu asian kaikista olosuhteista, pääasiallisesti kohtelun kestosta, sen fyysisistä tai psyykkisistä vaikutuksista ja joissain tapauksissa uhrin sukupuolesta, iästä ja terveydentilasta”. (
46
)
95.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin esitti esimerkkejä siitä, mitä seikkoja se voisi ottaa huomioon määrittäessään kohtelun ankaruutta tapauskohtaisesti. Näihin esimerkkeihin kuuluivat huonon kohtelun tarkoitus sekä sen taustalla oleva aikomus tai vaikutin; asiayhteys, jossa huonosta kohtelusta määrättiin, kuten jännitteinen ja tunteikas ilmapiiri, ja se, onko uhri haavoittuvassa asemassa, kuten on tavallisesti vapaudenmenetyksen kohteiksi joutuneiden henkilöiden tapauksessa. (
47
)
96.
Tästä voidaan päätellä varmasti, että yksinomaan se seikka, että K.P:tä kuulusteltiin ilman oikeudellista avustajaa hänen ollessaan potilaana psykiatrisessa sairaalassa, ei sellaisenaan muodosta epäinhimillistä tai halventavaa kohtelua, kun sitä arvioidaan edellä mainitun Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön valossa.
97.
Tosiseikkojen arvioiminen ja perusoikeuskirjan 4 artiklan mahdollisen rikkomisen toteaminen on kuitenkin kansallisen tuomioistuimen tehtävä.
E
Välitön oikeusvaikutus (neljäs, viides, kuudes, kahdeksas, yhdestoista, kolmastoista ja neljästoista kysymys)
98.
Neljännessä, viidennessä, kuudennessa, kahdeksannessa, yhdennessätoista, kolmannessatoista ja neljännessätoista kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee seurauksista, joita kyseessä olevien direktiivien asiaa koskevien säännösten välittömällä oikeusvaikutuksella on katsottava olevan.
99.
Prokurator Rejonowy we Włocławku, Puolan hallitus ja komissio väittävät, että neljästoista kysymys, joka koskee syyttäjän velvollisuuksia rikosoikeudellisen menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen aikana, on merkityksetön ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa käsiteltävän asian ratkaisemisen kannalta ja että se on siten jätettävä tutkimatta.
100.
Olen tästä eri mieltä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kannalta on merkitystä sillä, olivatko syyttäjän oikeudenkäyntiä edeltäneessä vaiheessa toteuttamat toimet unionin oikeuden mukaisia, jotta se voi arvioida asianmukaisesti sille esitettyä todistusaineistoa ja mahdollisesti hylätä todisteita. Katson näin ollen, että neljästoista kysymys voidaan ottaa tutkittavaksi.
101.
On lisättävä, että Prokurator Rejonowy we Włocławku väittää kirjallisissa huomautuksissaan, ettei kyseessä olevissa kansallisissa säännöksissä ole mitään ongelmallista unionin oikeuden näkökulmasta vaan että menettelyyn osallistuneet ovat tehneet virheitä ja laiminlyöntejä K.P:n osalta.
102.
Koska tämä on viime kädessä seikka, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on todettava, esitän nyt pelkästään yhteenvedonomaisesti seuraukset, joita on tilanteella, jossa asiaa koskeva unionin oikeus, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, eroaa kansallisesta oikeudesta, sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sen ymmärtänyt.
103.
Unionin tuomioistuin on jo useaan otteeseen selittänyt oikeuskäytännössään välittömän oikeusvaikutuksen seurauksia. Samaan tapaan kuin tein asiassa M.S. ym., (
48
) toistan siten vain kaikkein tärkeimmät seuraukset, jotka koskevat käsiteltävää asiaa.
104.
SEU 19 artiklan 1 kohdan ja SEUT 267 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla unionin tuomioistuimella on toimivalta tulkita ainoastaan unionin oikeutta, kun taas kansallisilla tuomioistuimilla on yksinomainen toimivalta tulkita kansallista oikeutta. (
49
)
105.
Tämän unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten tiukan työnjaon mukaisesti ensiksi mainitulla ei ole toimivaltaa lausua kansallisen lainsäädännön yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa. (
50
) Saatuaan vastauksen unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia on tehdä siitä tarvittavat päätelmät sovellettavan kansallisen lainsäädännön osalta. (
51
)
106.
Jos kansallinen tuomioistuin toteaa kansallisen ja unionin oikeuden välisen yhteensopimattomuuden, sen seuraukset ovat seuraavanlaisia.
107.
Jos kansallinen tuomioistuin voi tulkita kansallisen oikeuden säännöksiä unionin oikeuden, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, mukaisesti, sen olisi tehtävä näin. (
52
) Tulkitsemalla kansallista oikeutta näin unionin oikeuden mukaisesti ja soveltamalla sitä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pitäisi päätyä samaan lopputulokseen kuin se, joka määräytyy sovellettavan unionin oikeuden perusteella. Käsiteltävässä asiassa tämä merkitsee sitä, että haavoittuvassa asemassa olevalla henkilöllä on oltava oikeus siihen, että toimivaltaiset viranomaiset määrittävät hänen haavoittuvuutensa ja että häntä kuulustellaan oikeudellisen avustajan läsnä ollessa tai, jos hänellä ei ole avustajaa, hänelle annetaan oikeusapua.
108.
Jos kansallinen tuomioistuin ei voi tulkita kansallista oikeutta unionin oikeuden mukaisesti, sovelletaan välittömän oikeusvaikutuksen periaatetta. Välittömän oikeusvaikutuksen periaatteen mukaan yksityiset voivat vaatia unionin oikeudesta johtuvia oikeuksiaan vetoamalla suoraan unionin oikeuden säännöksiin kansallisissa tuomioistuimissa ja kansalliset tuomioistuimet ovat näin ollen velvollisia tunnustamaan nämä oikeudet soveltamalla suoraan asiaa koskevaa unionin oikeuden säännöstä. (
53
)
109.
Jos nämä oikeudet ovat ristiriidassa kansallisen lainsäädännön kanssa, unionin oikeudessa annetaan kansallisille tuomioistuimille toimivalta jättää soveltamatta tällaisia kansallisen oikeuden säännöksiä. Tämä toimivalta on seurausta unionin oikeuden välitöntä oikeusvaikutusta ja ensisijaisuutta koskevien unionin perustuslaillisten periaatteiden yhteisvaikutuksesta. (
54
)
110.
Lyhyesti sanottuna ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi pyrittävä poistamaan kaikki mahdolliset esteet tällaisten oikeuksien tunnustamiselle tulkitsemalla kansallisen oikeuden asiaa koskevia säännöksiä unionin oikeuden kanssa yhdenmukaisella tavalla. Jos yhdenmukainen tulkinta osoittautuu mahdottomaksi, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta unionin oikeuden vastaisia kansallisia säännöksiä ja suojattava unionin oikeudesta johtuvia oikeuksia.
111.
Kansallisten tuomioistuinten lisäksi myös kansallisten hallintoviranomaisten (
55
) ja kaikkien muiden valtion elinten on varmistettava unionin oikeuden säännösten täysi vaikutus. (
56
) Unionin oikeuden välitön oikeusvaikutus, yhdenmukainen tulkinta ja ensisijaisuus sitovat näin ollen kaikkia valtion elimiä, joiden on myös tunnustettava unionin oikeudesta johtuvat oikeudet.
112.
Tämä tarkoittaa, että rikosoikeudellisen menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa syyttäjäviranomaisten ja poliisin on tunnustettava suoraan asianomaisiin direktiiveihin perustuvat haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden oikeudet ja omat vastaavat velvollisuutensa. Niiden on tulkittava kansallista lainsäädäntöä yhdenmukaisesti näissä direktiiveissä edellytettyjen tulosten kanssa. Toissijaisesti ne ovat velvollisia jättämään soveltamatta kansallisia säännöksiä mahdollistaakseen haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden suojelun, sellaisena kuin myös sitä edellytetään kyseisissä direktiiveissä. Tähän sisältyvät kaikki kansallisen oikeuden säännökset, jotka estäisivät asiaa käsittelevää syyttäjää varmistamasta unionin oikeuden soveltamisen täyttä vaikutusta, kuten ylemmänasteisen syyttäjäviranomaisen tai jonkin muun elimen antamat sitovat ohjeet.
113.
Jos syyttäjä tai muu rikosoikeudellisesta menettelystä vastaava elin ei varmista unionin oikeuden täyttä vaikutusta (joko siksi, ettei se tulkitse kansallisia säännöksiä unionin oikeuden mukaisesti, tai siksi, että se soveltaa kansallisia säännöksiä unionin oikeuden vastaisesti), tuomioistuimen, jossa rikosoikeudenkäynti on vireillä, on todettava, että kyseiset valtion elimet ovat rikkoneet unionin oikeuteen perustuvia velvoitteitaan.
F
Syyttäjän riippumattomuus
114.
Viidennessätoista kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, edellyttävätkö SEU 2 artikla, SEU 19 artiklan 1 kohta, oikeusvaltioperiaate, tuomioistuimen riippumattomuuden periaate ja perusoikeuskirjan 47 artikla syyttäjän riippumattomuutta.
115.
Prokurator Rejonowy we Włocławku, Puolan hallitus ja komissio esittävät kaikki epäilyjä siitä, täyttääkö tämä kysymys tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
116.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta”. (
57
) Jos esitetyt ennakkoratkaisukysymykset eivät ole unionin tuomioistuimen näkemyksen mukaan tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi antaa päätöksen käsiteltäväkseen saatetussa asiassa, se toteaa, ettei ole toimivaltainen. (
58
)
117.
Syyttäjälaitoksen yleistä järjestämistä Puolassa koskeva kysymys ei nähdäkseni ole suoraan merkityksellinen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevan rikosoikeudenkäynnin kannalta. Riippumatta syyttäjäviranomaisen riippumattomuudesta täytäntöönpanovallan käyttäjiin nähden sillä on velvollisuus varmistaa rikosoikeudellisessa menettelyssä haavoittuvassa asemassa olevien oikeudet, joita heillä on unionin oikeuden perusteella. (
59
)
118.
Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin jättää viidennentoista kysymyksen tutkimatta.
V Ratkaisuehdotus
119.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Rejonowy we Włocławkun ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Vastauksena ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäiseen, toiseen, kolmanteen, seitsemänteen, yhdeksänteen ja kymmenenteen kysymykseen unionin oikeudessa ei sen nykytilassa aseteta jäsenvaltioille velvollisuutta ottaa käyttöön haavoittuvuusolettamaa. Henkilön haavoittuvuuden määrittämistä koskevista täsmällisistä yksityiskohtaisista säännöistä ja menettelyistä on säädettävä kansallisessa lainsäädännössä.
Oikeusavusta rikosoikeudellisissa menettelyissä epäillyille ja syytetyille henkilöille ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä etsityille henkilöille 26.10.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/1919 9 artiklaa ja oikeudesta käyttää avustajaa rikosoikeudellisissa menettelyissä ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä sekä oikeudesta saada tieto vapaudenmenetyksestä ilmoitetuksi kolmannelle osapuolelle ja pitää vapaudenmenetyksen aikana yhteyttä kolmansiin henkilöihin ja konsuliviranomaisiin 22.10.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/48/EU 13 artiklaa
on tulkittava siten, että
niissä edellytetään toimivaltaisilta viranomaisilta valppautta sen mahdollisuuden suhteen, että epäilty tai syytetty on haavoittuvassa asemassa, koska hänellä on vaikeuksia ymmärtää menettelyä tai osallistua siihen. Tällä velvollisuudella on välitön oikeusvaikutus. Jos on olemassa epäily siitä, että epäilty tai syytetty on haavoittuvassa asemassa, viranomaisten on noudatettava erityistä huolellisuutta varmistaessaan, että direktiiveillä 2013/48 ja 2016/1919 myönnettyjä oikeuksia suojellaan.
Direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdalla, luettuna yhdessä sen 13 artiklan kanssa, on välitön oikeusvaikutus, ja sitä on tulkittava siten, että toimivaltaisten viranomaisten, jotka ovat tietoisia epäillyn tai syytetyn mahdollisesta haavoittuvuudesta, on varmistettava, että viimeksi mainitulla on apunaan avustaja.
Direktiivin 2016/1919 2 artiklan 1 kohdalla, luettuna yhdessä sen 4 artiklan 1 ja 5 kohdan ja 9 artiklan kanssa, on välitön oikeusvaikutus, ja sitä on tulkittava siten, että toimivaltaisten viranomaisten, jotka ovat tietoisia epäillyn tai syytetyn mahdollisesta haavoittuvuudesta, on annettava kyseiselle henkilölle oikeusapua. Tämä on erityisen tärkeää tilanteissa, joissa väitetystä rikoksesta voidaan määrätä vapaudenmenetys.
2)
Vastauksena ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toiseen ja kymmenenteen kysymykseen tehokasta oikeussuojaa koskeva periaate edellyttää, että mikä tahansa unionin oikeuteen perustuvan oikeuden loukkaus kuuluu tuomioistuinvalvonnan piiriin. Direktiivin 2013/48 12 artiklassa ja direktiivin 2016/1919 8 artiklassa ei kuitenkaan täsmennetä asianmukaisia oikeussuojakeinoja vaan jätetään niiden valinta sen sijaan jäsenvaltioille ja edellytetään ainoastaan, että valittu oikeussuojakeino on tehokas. Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklassa vahvistettujen perusoikeuksien kunnioittaminen edellyttää kuitenkin, että kansallisilla tuomareilla on tarvittavaa joustoa menettelyn yleisen oikeudenmukaisuuden arvioinnissa. Jos he katsovat, että todiste on hylättävä, koska se hankittiin loukkaamalla menettelyllisiä oikeuksia, mikä merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista, heidän olisi voitava vapaasti hylätä se.
3)
Riittävien tietojen puutteen vuoksi kahdettatoista kysymystä ei voida ottaa tutkittavaksi.
4)
Vastauksena neljänteen, viidenteen, kuudenteen, kahdeksanteen, yhdenteentoista, kolmanteentoista ja neljänteentoista kysymykseen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi pyrittävä poistamaan kaikki mahdolliset esteet direktiivissä 2013/48 ja direktiivissä 2016/1919 annettujen välittömästi vaikuttavien oikeuksien tunnustamiselle tulkitsemalla kansallista oikeutta niiden kanssa yhdenmukaisella tavalla. Jos tämä ei ole mahdollista, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi jätettävä soveltamatta unionin oikeuden vastaisia kansallisia säännöksiä unionin oikeuden välittömän oikeusvaikutuksen ja ensisijaisuuden perusteella. Unionin oikeuden mukainen tulkinta, välitön oikeusvaikutus ja ensisijaisuus sitovat kaikkia valtion elimiä, joiden on myös tunnustettava unionin oikeudesta johtuvat oikeudet. Tämä tarkoittaa, että rikosoikeudellisen menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa syyttäjäviranomaisten ja poliisin on tunnustettava suoraan asianomaisiin direktiiveihin perustuvat haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden oikeudet ja omat vastaavat velvollisuutensa. Elleivät ne tee näin, tuomioistuimen, jossa rikosoikeudenkäynti on vireillä, on todettava, että kyseiset valtion elimet ovat rikkoneet unionin oikeuteen perustuvia velvoitteitaan.
5)
Viidestoista kysymys on jätettävä tutkimatta, koska se ei ole suoraan merkityksellinen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevan pääasian oikeudenkäynnin kannalta.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
(
2
)	Oikeudesta käyttää avustajaa rikosoikeudellisissa menettelyissä ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä sekä oikeudesta saada tieto vapaudenmenetyksestä ilmoitetuksi kolmannelle osapuolelle ja pitää vapaudenmenetyksen aikana yhteyttä kolmansiin henkilöihin ja konsuliviranomaisiin 22.10.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/48/EU (EUVL 2013, L 294, s. 1; jäljempänä direktiivi 2013/48).
(
3
)	Oikeusavusta rikosoikeudellisissa menettelyissä epäillyille ja syytetyille henkilöille ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä etsityille henkilöille 26.10.2016 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2016/1919 (EUVL 2016, L 297, s. 1; jäljempänä direktiivi 2016/1919).
(
4
)	Tuomio 22.6.2023, K.B. ja F.S. (Ottaminen huomioon viran puolesta rikosasiassa) (C‑660/21, EU:C:2023:498, 44, 49 ja 53 kohta).
(
5
)	Julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Moro (C‑646/17, EU:C:2019:95, alaviite 15); julkisasiamies Pikamäen ratkaisuehdotus Spetsializirana prokuratura (Oikeuksia koskeva ilmoitus) (C‑649/19, EU:C:2020:758, 53 ja 81 kohta); julkisasiamies Pikamäen ratkaisuehdotus K.B. ja F.S. (Ottaminen huomioon viran puolesta rikosasiassa) (C‑660/21, EU:C:2023:52, alaviite 58); julkisasiamies Ćapetan ratkaisuehdotus M.S. ym. (Alaikäisten menettelylliset oikeudet) (C‑603/22, EU:C:2024:157, alaviitteet 14 ja 34) ja julkisasiamies Pikamäen ratkaisuehdotus 1Dream ym. (C‑767/22, C‑49/23 ja C‑161/23, EU:C:2024:608, 55 kohta).
(
6
)	Direktiivin 2016/1919 1 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tämä direktiivi täydentää direktiivejä 2013/48/EU ja (EU) 2016/800. Minkään tässä direktiivissä ei saa tulkita rajoittavan kyseisissä direktiiveissä säädettyjä oikeuksia.”
(
7
)	Tuomio 7.9.2023, Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Henkilöön kohdistuva etsintä) (C‑209/22, EU:C:2023:634, 37 kohta). Siitä, miten tämä laaja tulkinta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö yhteensovitetaan, ks. julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus VW (Oikeus avustajaan, jos haastettu epäilty ei saavu oikeuteen) (C‑659/18, EU:C:2019:940, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
8
)	Samaan tapaan henkilöä pidetään epäiltynä ja hänen katsotaan siten kuuluvan mainitun direktiivin soveltamisalaan tilanteessa, jossa poliisit kohdistavat ”asianomaiseen henkilöön etsinnän ja takavarikoivat sen, mitä tämä on ilmoittanut pitävänsä hallussaan, näillä toimilla yhtäältä osoitetaan, että toimivaltainen viranomainen epäilee vastedes kyseistä henkilöä, ja toisaalta annetaan hänelle implisiittisesti mutta välttämättä tieto tästä epäilystä”. Ks. tuomio 7.9.2023, Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Henkilöön kohdistuva etsintä) (C‑209/22, EU:C:2023:634, 43 kohta).
(
9
)	Asiakirja-aineistossa ei ole siihen viittaavia tietoja, että K.P. olisi luopunut oikeudestaan käyttää oikeudellista avustajaa. Jos hän olisi tehnyt niin, viranomaisilla olisi kuitenkin lisäksi velvollisuus antaa K.P:lle ”selkeää ja riittävää tietoa kyseisen oikeuden sisällöstä ja siitä luopumisen mahdollisista seurauksista selkeällä ja ymmärrettävällä kielellä, kun otetaan huomioon hänen asemansa haavoittuvassa asemassa olevana henkilönä”. Tuomio 14.5.2024, Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, 64 kohta).
(
10
)	Se, oliko hän tosiasiallisesti oikeutettu oikeusapuun direktiivissä 2016/1919 säädettyjen edellytysten mukaisesti, on toinen asia, jota käsittelen jäljempänä IV.B.2 jaksossa.
(
11
)	Etenemissuunnitelmasta epäiltyjen tai syytettyjen henkilöiden prosessuaalisten oikeuksien vahvistamiseksi rikosoikeudellisissa menettelyissä 30.11.2009 annettu neuvoston päätöslauselma (EUVL 2009, C 295, s. 1).
(
12
)	Komissio myönsi, etteivät jäsenvaltiot ole yksimielisiä haavoittuvuuden käsitteestä, 27.11.2013 julkaistussa yksiköidensä valmisteluasiakirjassa ”Impact Assessment. Accompanying the document Proposal for a directive of the European Parliament and of the Council Proposal for a on procedural safeguards for children suspected or accused in criminal proceedings” (SWD(2013) 480 final, s. 12–28).
(
13
)	Rikoksesta epäiltyjä tai syytettyjä lapsia koskevista menettelytakeista rikosoikeudellisissa menettelyissä 11.5.2016 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2016/800 (EUVL 2016, L 132, s. 1), johdanto-osan neljäs, viides ja kuudes perustelukappale.
(
14
)	Mergaerts, L., ”Defence lawyers’ views on and identification of suspect vulnerability in criminal proceedings”, International Journal of the Legal Profession, osa 29(3), 2022, s. 281 ja 283.
(
15
)	Haavoittuvassa asemassa olevia rikoksesta epäiltyjä ja syytettyjä koskevista menettelytakeista rikosoikeudellisissa menettelyissä 27.11.2013 annettu komission suositus (EUVL 2013, C 378, s. 8; jäljempänä komission suositus). Ks. Meysman, M., ”Quo vadis with vulnerable defendants in the EU?”, European Criminal Law Review, osa 4(2), 2014, s. 179 ja 188, jossa tätä suositusta moititaan yleisluonteiseksi ja epämääräiseksi.
(
16
)	Komission suositus, johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale. Ks. Waddington, L., ”Exploring vulnerability in EU law: An analysis of ’vulnerability’ in EU criminal law and consumer protection law”, European Law Review, osa 45(6), 2020, s. 779 ja 791, jonka mukaan tämä määritelmä on liian suppea.
(
17
)	Komission suositus, 7 kohta. Komissio määritti vuonna 2003 haavoittuvassa asemassa oleviksi henkilöiksi sellaiset henkilöt, joilla on psyykkisiä ongelmia (esimerkiksi henkilöt, joilla on jokin psykiatrinen sairaus, kuten skitsofrenia). Ks. Komission vihreä kirja – Rikoksista epäiltyjen ja syytettyjen etujen turvaaminen rikosoikeudenkäynneissä Euroopan unionin alueella (KOM(2003) 75 lopullinen).
(
18
)	Tästä arvostelusta ja laajemmin komission haluttomuudesta vaatia oikeudellisesti sitovan säädöksen antamista haavoittuvassa asemassa olevien aikuisten osalta ja tästä aiheutuvista ongelmista ks. edellä alaviitteessä 15 mainittu Meysman, M., s. 191–193. Sen, että komissio päätyi lopulta valitsemaan suosituksen, taustasta ks. van der Aa, S., ”Variable vulnerabilities? Comparing the rights of adult vulnerable suspects and vulnerable victims under EU law”, New Journal of European Criminal Law, osa 7(1), 2016, s. 39 ja 43–47.
(
19
)	Kansallisten tuomioistuinten ”on otettava huomioon suositukset ratkaistessaan niiden käsiteltäviksi saatettuja asioita erityisesti silloin, kun niissä selvennetään suositusten toteuttamiseksi annettujen kansallisten säädösten tulkintaa tai kun niiden tarkoituksena on täydentää yhteisön sitovia säädöksiä”. Tuomio 13.12.1989, Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, 18 kohta).
(
20
)	Neuvoston päätelmät haavoittuvassa asemassa olevien aikuisten suojelemisesta Euroopan unionissa (EUVL 2021, C 330 I, s. 1; jäljempänä neuvoston päätelmät), s. 5 ja 6. Samassa asiakirjassa neuvosto myös pyysi komissiota ”tutkimaan, onko tarpeen vahvistaa kattavasti menettelytakeita sellaisten haavoittuvassa asemassa olevien aikuisten osalta, jotka ovat epäiltyjä tai syytettyjä rikosoikeudellisissa menettelyissä”.
(
21
)	Ibid., 10 kohta.
(
22
)	Direktiivin 2013/48 johdanto-osan 51 perustelukappaleessa todetaan lisäksi seuraavaa: ”Velvollisuus huolehtia epäillyistä tai syytetyistä, jotka ovat mahdollisesti heikossa asemassa, on edellytys lainkäytön oikeudenmukaisuudelle. Syyttäjien, lainvalvontaviranomaisten ja oikeusviranomaisten olisi sen vuoksi helpotettava tällaisten henkilöiden osalta tässä direktiivissä säädettyjen oikeuksien käyttöä, esimerkiksi ottamalla huomioon mahdollisen haavoittuvuuden, joka vaikuttaa heidän kykyynsä käyttää oikeutta avustajaan ja saada tieto vapaudenmenetyksestä ilmoitetuksi kolmannelle osapuolelle, ja toteuttamalla asianmukaisia toimenpiteitä sen varmistamiseksi, että nämä oikeudet taataan.”
(
23
)	Direktiivin 2016/1919 johdanto-osan 18 perustelukappaleessa todetaan lisäksi seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden olisi säädettävä oikeusavun antamista koskevista käytännön järjestelyistä. Näissä järjestelyissä voitaisiin määrätä, että oikeusapua annetaan epäillyn, syytetyn henkilön tai etsityn henkilön hakemuksesta. Kun otetaan huomioon erityisesti haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden erityistarpeet, tällainen hakemus ei kuitenkaan saisi olla oikeusavun antamisen olennainen edellytys.”
(
24
)	Tiedonsaantioikeudesta on annettu samankaltainen säännös; ks. tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU (EUVL 2012, L 142, s. 1) 3 artiklan 2 kohta.
(
25
)	”Psyykkisesti sairaiden on siis katsottava olevan tässä säännöksessä tarkoitettuja haavoittuvassa asemassa olevia, koska on olemassa vaara siitä, että nämä henkilöt eivät vakavien mielenterveyden häiriöiden vuoksi ymmärrä heille toimitettuja heidän oikeuksiaan koskevia tietoja.” Tuomio 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 47 kohta). Unionin tuomioistuin teki saman päätelmän luku- ja kirjoitustaidottoman henkilön tapauksessa 14.5.2024 antamassaan tuomiossa Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, 60 kohta).
(
26
)	Tuomio 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 48 kohta).
(
27
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 10.11.2004, S.C. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2004:0615JUD006095800, 29 kohta). Ks. myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.3.2016, Blokhin v. Venäjä (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206, 195 kohta).
(
28
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.9.2016, Ibrahim ym. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, 274 kohta).
(
29
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 31.3.2009, Płonka v. Puola (CE:ECHR:2009:0331JUD002031002); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 27.1.2011, Bortnik v. Ukraina (CE:ECHR:2011:0127JUD003958204); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.3.2010, Oršuš ym. v. Kroatia (CE:ECHR:2010:0316JUD001576603); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.3.2016, Blokhin v. Venäjä (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.12.2010, Borotyuk v. Ukraina (CE:ECHR:2010:1216JUD003357904). Tätä koskevasta yleiskatsauksesta ks. Mergaerts, L. ja Dehaghani, R., ”Protecting vulnerable suspects in police investigations in Europe: Lessons learned from England and Wales and Belgium”, New Journal of European Criminal Law, osa 11(3), 2020, s. 313.
(
30
)	Ks. edellä 46–53 kohta.
(
31
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selitti poliisien panneen merkille, että K.P. käyttäytyi ja puhui epäjohdonmukaisesti. Tämä on ehdottomasti seikka, jonka perusteella he olisivat voineet ottaa huomioon sen mahdollisuuden, että K.P. on tietyllä tapaa haavoittuvassa asemassa.
(
32
)	Direktiivin 2016/1919 johdanto-osan 23 perustelukappaleessa todetaan, että jäsenvaltioiden olisi noudatettava oikeusavun saatavuutta rikosoikeusjärjestelmissä koskevia Yhdistyneiden kansakuntien periaatteita ja suuntaviivoja. Näiden periaatteiden ja suuntaviivojen periaatteessa 10 todetaan, että toimivaltaisten viranomaisten olisi toteutettava erityistoimenpiteitä sen varmistamiseksi, että muun muassa mielisairaudesta kärsivillä henkilöillä on mielekäs mahdollisuus saada oikeusapua. Saatavilla täällä: https://www.unodc.org/documents/justice-and-prison-reform/UN_principles_and_guidlines_on_access_to_legal_aid.pdf
(
33
)	Direktiivin 2016/1919 4 artiklan 3 kohdan mukaan on niin, että kun jäsenvaltio soveltaa tarveharkintaa ”arvioidakseen asianomaisessa jäsenvaltiossa sovellettavien kriteerien mukaisesti, pystyvätkö epäillyt tai syytetyt henkilöt maksamaan itse avustajan avusta, sen on otettava huomioon kaikki asiaankuuluvat ja objektiiviset tekijät, kuten asianomaisen henkilön tulot, varallisuus ja perhetilanne, avustajan avusta aiheutuvat kustannukset sekä elintaso asianomaisessa jäsenvaltiossa”.
(
34
)	Direktiivin 2016/1919 4 artiklan 4 kohdan mukaan, kun jäsenvaltiot soveltavat aiheellisuusharkintaa ”sen arvioimiseksi, edellyttääkö oikeuden toteutuminen oikeusavun antamista, niiden on otettava huomioon rikoksen vakavuus, tapauksen monimutkaisuus ja siitä mahdollisesti määrättävän seuraamuksen ankaruus. Oikeusavun antaminen katsotaan joka tapauksessa aiheelliseksi seuraavissa tilanteissa: a) silloin, kun epäilty tai syytetty henkilö saatetaan toimivaltaisen tuomioistuimen tai tuomarin tutkittavaksi tutkintavankeudesta päättämiseksi missä tahansa tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvassa menettelyn vaiheessa; ja b) tutkintavankeuden aikana”.
(
35
)	Esimerkiksi direktiivin 2016/1919 4 artiklan 4 kohdassa luetellaan ”rikoksen vakavuus, tapauksen monimutkaisuus ja siitä mahdollisesti määrättävän seuraamuksen ankaruus” tekijöinä, jotka jäsenvaltiot voivat ottaa huomioon soveltaessaan aiheellisuusharkintaa sen arvioimiseksi, edellyttääkö oikeuden toteutuminen oikeusavun antamista.
(
36
)	Tuomio 15.5.1986, Johnston (222/84, EU:C:1986:206, 58 kohta).
(
37
)	Julkisasiamies Ćapetan ratkaisuehdotus M.S. ym. (Alaikäisten menettelylliset oikeudet) (C‑603/22, EU:C:2024:157, 118–127 kohta).
(
38
)	Unionin tuomioistuin vahvisti tämän direktiivin 2016/800 osalta 5.9.2024 antamassaan tuomiossa M.S. ym. (Alaikäisten menettelylliset oikeudet) (C‑603/22, EU:C:2024:685, 169–174 kohta). Unionin tuomioistuimen tulkinta rikosasioita koskevasta eurooppalaisesta tutkintamääräyksestä 3.4.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/41/EU (EUVL 2014, L 130, s. 1) 14 artiklan 7 kohdasta muodostaa poikkeuksen tästä. Ks. tuomio 30.4.2024, M.N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, 126–131 kohta).
(
39
)	Tuomio 7.9.2023, Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Henkilöön kohdistuva etsintä) (C‑209/22, EU:C:2023:634, 58–61 kohta).
(
40
)	Samasta toteamuksesta direktiivin 2016/800 osalta silloin, kun haavoittuvassa asemassa olevat henkilöt ovat lapsia, ks. tuomio 5.9.2024, M.S. ym. (Alaikäisten menettelylliset oikeudet) (C‑603/22, EU:C:2024:685, 167, 168 ja 174 kohta).
(
41
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 12.7.1988, Schenk v. Sveitsi (CE:ECHR:1988:0712JUD001086284, 45 ja 46 kohta); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 1.3.2007, Heglas v. Tšekin tasavalta (CE:ECHR:2007:0301JUD000593502, 84 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 11.7.2017, Moreira Ferreira v. Portugali (nro 2) (CE:ECHR:2017:0711JUD001986712, 83 kohta).
(
42
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 17.1.2017, Habran ja Dalem v. Belgia (CE:ECHR:2017:0117JUD004300011, 94 kohta).
(
43
)	Tuomio 21.3.2024, Remia Com Impex (C‑10/23, EU:C:2024:259, 29 kohta).
(
44
)	Tuomio 19.3.2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 91 kohta).
(
45
)	Kuten unionin tuomioistuin on tehnyt useasti, esimerkiksi 15.7.2021 antamassaan tuomiossa komissio v. Puola (Tuomareiden kurinpitojärjestelmä) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 165 kohta).
(
46
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.12.2016, Khlaifia ym. v. Italia (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 159 kohta).
(
47
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuin lisäsi, että ”tämän määräyksen mukaan valtion on huolehdittava siitä, että henkilöä pidetään vangittuna olosuhteissa, jotka ovat yhteensopivia hänen ihmisarvonsa kunnioittamisen kanssa, että toimenpiteen toteuttamisen tavasta ja menetelmästä ei aiheudu hänelle ahdistusta tai rasitusta, jonka voimakkuus ylittää vangittuna pitämiseen erottamattomasti liittyvän kärsimyksen, jota ei voida välttää, ja että hänen terveytensä ja hyvinvointinsa turvataan riittävästi ottaen huomioon vankeuteen liittyvät käytännön vaatimukset” (ibid., 160 kohta).
(
48
)	Ratkaisuehdotukseni M.S. ym. (Alaikäisten menettelylliset oikeudet) (C‑603/22, EU:C:2024:157, 128–135 kohta).
(
49
)	Tuomio 17.6.1999, Piaggio (C‑295/97, EU:C:1999:313, 29 kohta) ja tuomio 15.1.2013, Križan ym. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 58 kohta).
(
50
)	Tuomio 21.1.1993, Deutsche Shell (C‑188/91, EU:C:1993:24, 27 kohta).
(
51
)	Ks. vastaavasti tuomio 17.6.1999, Piaggio (C‑295/97, EU:C:1999:313, 32 kohta).
(
52
)	Tuomio 13.11.1990, Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, 8 kohta) ja tuomio 24.1.2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, 23–27 kohta).
(
53
)	Tuomio 5.2.1963, van Gend & Loos (C‑26/62, EU:C:1963:1, s. 13), tuomio 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Välitön oikeusvaikutus) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 37 kohta) ja tuomio 5.9.2024, M.S. ym. (Alaikäisten menettelylliset oikeudet) (C‑603/22, EU:C:2024:685, 118 kohta).
(
54
)	Ks. esim. tuomio 18.1.2022, Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, 25 ja 26 kohta) ja tuomio 24.6.2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 53 ja 54 kohta).
(
55
)	Tuomio 22.6.1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, 31 kohta).
(
56
)	Tuomio 4.12.2018, Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, 38 kohta).
(
57
)	Tuomio 8.12.2022, Inspektor v. Inspektorata kam Visshia sadeben savet (Henkilötietojen käsittelyn tarkoitukset – Rikostutkinta) (C‑180/21, EU:C:2022:967, 66 kohta).
(
58
)	Tuomio 26.3.2020, Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny (C‑558/18 ja C‑563/18, EU:C:2020:234, 43 ja 45 kohta).
(
59
)	Viidestoista kysymys vastaa lähes sanatarkasti asiassa M.S. ym., esitettyä neljännentoista kysymyksen b kohtaa. Kuten kyseisessä asiassa esittämässäni ratkaisuehdotuksessa totesin, mainittua kysymystä ei voitu ottaa tutkittavaksi, koska sillä ei ollut – kuten nyt käsiteltävässä asiassakaan – mitään yhteyttä kyseiseen asiaan ja se oli siten hypoteettinen. Ks. ratkaisuehdotukseni M.S. ym. (Alaikäisten menettelylliset oikeudet) (C‑603/22, EU:C:2024:157, 54–59 kohta).