62003CJ0193_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C‑193/03,
jossa on kyse EY 234 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Sozialgericht Stuttgart (Saksa) on esittänyt 19.3.2003 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 9.5.2003, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
vastaan
Saksan valtio,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. Borg Barthet (esittelevä tuomari) sekä tuomarit J.‑P. Puissochet ja S. von Bahr,
julkisasiamies: M. Poiares Maduro,
kirjaaja: R. Grass,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
– Saksan valtio, jota edustaa Bundesversicherungsamt, asiamiehenään K. Schmidt,
– Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään D. Martin ja H. Kreppel,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21 päivänä maaliskuuta 1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72 (EYVL L 74, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2001/83 (EYVL L 230, s. 6), sellaisena kuin se on muutettuna 29.4.1999 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1399/1999 (EYVL L 164, s. 1; jäljempänä asetus N:o 574/72), 34 artiklan tulkinnasta.
2. Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH (jäljempänä R. Bosch) ja Bundesversicherungsamt (jäljempänä BVA) ja joka koskee tämän viimeksi mainitun päätöstä määrätä R. Bosch lopettamaan käytäntö, jonka mukaan muissa jäsenvaltioissa aiheutuneet sairauskulut korvataan täysimääräisesti silloin, kun kyseiset kulut ovat enintään 200 Saksan markkaa (DEM).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön oikeus
3. Asetuksen N:o 574/72 34 artiklassa, jonka otsikkona on ”Jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen korvaamat kustannukset, jotka ovat syntyneet toisessa jäsenvaltiossa oleskelun aikana”, säädetään seuraavaa:
”1. Jos palkatun työntekijän tai itsenäisen ammatinharjoittajan oleskelun aikana muun jäsenvaltion kuin toimivaltaisen valtion alueella ei ole mahdollista täyttää [asetuksen N:o 574/72] 20 artiklan 1 ja 4 kohdassa ja 21, 23 ja 31 artiklassa säädettyjä muodollisuuksia, hänen kustannuksensa korvataan toimivaltaisesta laitoksesta hänen hakemuksestaan oleskelupaikan laitoksen soveltamien korvausmäärien mukaisesti.
2. Oleskelupaikan laitoksen on annettava toimivaltaisen laitoksen pyynnöstä välttämättömät tiedot näistä määristä.
Jos oleskelupaikan laitos ja toimivaltainen laitos ovat sitoutuneet sopimukseen, joka edellyttää, että joko korvauksia ei suoriteta lainkaan tai että etuuksien korvaaminen tapahtuu kertasuorituksena asetuksen [N:o 1408/71] 22 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan ja 31 artiklan mukaisesti, oleskelupaikan laitos on lisäksi velvollinen siirtämään toimivaltaiselle laitokselle sille, jonka etua asia koskee, korvattavan määrän 1 kohdan säännösten mukaisesti.
– –
4. Sen estämättä, mitä 1, 2 ja 3 kohdassa säädetään, toimivaltainen laitos voi korvata kustannukset sen soveltamien korvausmäärien mukaisesti, jos korvaaminen näiden korvausmäärien mukaan on mahdollista, jos korvattavat kustannukset eivät ylitä hallintotoimikunnan määräämää tasoa, ja jos palkattu työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja tai eläkeläinen on antanut suostumuksensa tämän määräyksen soveltamiseksi. Korvattava määrä ei saa koskaan ylittää kustannusten määrää.
5. Jos oleskeluvaltion lainsäädännössä ei säädetä korvausmääristä, toimivaltainen laitos voi suorittaa korvauksen 4 kohdassa määrättyjen edellytysten mukaisesti ilman, että kysymyksessä olevan henkilön suostumus on tarpeen.”
4. Toisessa jäsenvaltiossa oleskelusta syntyneiden kustannusten korvaamisesta jäsenvaltion toimivaltaisesta laitoksesta asetuksen N:o 574/72 34 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun menettelyn mukaisesti 24 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyn Euroopan yhteisöjen siirtotyöläisten sosiaaliturvan hallintotoimikunnan päätöksen N:o 176 (EYVL 2000, L 243, s. 42) 1 artiklan mukaan kyseisen 34 artiklan 4 kohtaa sovelletaan ainoastaan, jos kyseiset kustannukset ovat enintään 1 000 euroa.
5. Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1399/1999 (jäljempänä asetus N:o 1408/71), 22 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Palkatulla työntekijällä tai itsenäisellä ammatinharjoittajalla, joka täyttää toimivaltaisen valtion lainsäädännössä asetetut edellytykset oikeuden saamiseksi etuuksiin, ottaen tarpeen mukaan huomioon 18 artiklan säännökset, ja
a) jonka tila tekee välttämättömäksi välittömät etuudet toisen jäsenvaltion alueella oleskelun aikana
– –
on oikeus
i) toimivaltaisen laitoksen puolesta annettaviin luontoisetuuksiin oleskelu‑ tai asuinpaikan laitoksesta, sen soveltaman lainsäädännön mukaisesti, ikään kuin hänet olisi vakuutettu siinä; sen kauden pituus, jonka aikana etuuksia annetaan, määrätään kuitenkin toimivaltaisen valtion lainsäädännön mukaisesti
– – ”
6. Asetuksen N:o 1408/71 31 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Eläkeläinen, jolla on oikeus eläkkeeseen tai eläkkeisiin yhden valtion lainsäädännön mukaan tai eläkkeisiin kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ja jolla on oikeus etuuksiin yhden tällaisen valtion lainsäädännön mukaan, saa yhdessä perheenjäsentensä kanssa oleskellessaan muun kuin sen jäsenvaltion alueella, jossa he asuvat,
a) luontoisetuudet oleskelupaikan laitoksesta sen soveltaman lainsäädännön määräysten mukaisesti eläkeläisen asuinpaikan laitoksen kustannuksella
– – ”
Kansallinen lainsäädäntö
7. Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gezetzliche Krankenversicherungin (sosiaaliturvaetuuksia koskevan lain V osa – lakisääteinen sairausvakuutusjärjestelmä; jäljempänä SGB V) 13 §:n 3 momentti koskee poikkeusta kyseisen lainsäädännön nojalla tavallisesti sovellettavasta korvausjärjestelmästä, ja siinä säädetään seuraavaa:
”Kun sairausvakuutuskassa ei ole voinut antaa ajoissa kiireellistä etuutta tai kun se on virheellisesti evännyt etuuden ja aiheuttanut siten kustannuksia vakuutetuille, jotka ovat maksaneet tällaisen etuuden itse, sen on korvattava vakuutetuille kyseiset kustannukset siltä osin kuin kyseinen etuus oli välttämätön.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
8. R. Bosch on liittovaltion sairausvakuutuslaitoksena BVA:n valvonnassa.
9. Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyistä asiakirjoista ja huomautuksista ilmenee, että hoidon korvaamista koskevien kansallisten säännösten soveltamisen yhteydessä R. Boschin käytäntönä on ollut korvata täysimääräisesti jäsenilleen aiheutuneet kustannukset silloin, kun summa, jonka nämä ovat maksaneet toisessa jäsenvaltiossa oleskelunsa aikana saamastaan hoidosta, on enintään 200 DEM (jäljempänä riidanalainen käytäntö).
10. R. Bosch väittää, että sosiaalivakuutetut maksavat hyvin usein suoraan sairauskulut, joita heille on aiheutunut heidän oleskellessaan toisessa jäsenvaltiossa. R. Boschin mukaan nimittäin on yleistä, että hoitopalvelujen tarjoajat eivät tunnusta asiakirjoja, jotka sairausvakuutuskassa on antanut hoidon saamiseksi ulkomailla, tai että sosiaalivakuutetuilla ei ole kyseisiä asiakirjoja mukanaan. Näin ollen R. Bosch väittää, että hallinnollisen yksinkertaistamisen ja kustannussäästöjen vuoksi on perusteltua, että toimivaltainen laitos korvaa vähäiset sairauskulut täysimääräisesti sen sijaan, että se noudattaisi niitä pitkiä, monimutkaisia ja R. Boschin kokemuksen mukaan epäkäytännöllisiä menettelyjä, joista säädetään asetuksen N:o 574/72 34 artiklassa.
11. BVA määräsi 31.1.2001 tekemällään päätöksellä R. Boschin lopettamaan riidanalaisen käytännön, jonka se katsoo kyseisen artiklan 4 kohdan vaatimusten vastaiseksi.
12. R. Bosch väittää tästä päätöksestä nostamansa kanteen tueksi, että kyseisessä päätöksessä on tehty arviointivirhe ja että se loukkaa suhteellisuusperiaatetta.
13. Sozialgericht Stuttgart näyttää katsovan, että riidanalaisella käytännöllä tosiaankin on tehokkuusetuja, että sen avulla päästään kustannussäästöihin ja että se hyödyttää sosiaalivakuutettuja, jotka saavat korvauksen nopeammin. Kyseinen tuomioistuin toteaa lisäksi, että asetuksen N:o 574/72 34 artiklan 4 kohta ja sen nojalla tehdyt päätökset, joilla vahvistettiin ensin 500 euroon ja sitten 1 000 euroon se raja, jota pienempien summien osalta toimivaltaiset laitokset voivat tiettyjen edellytysten vallitessa soveltaa omia korvausmääriään oleskelupaikan laitoksen soveltamien korvausmäärien asemesta, ilmentävät riidanalaisen käytännön taustalla olevien tavoitteiden kaltaisia tavoitteita.
14. Näin ollen Sozialgericht Stuttgart päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko asetuksen (ETY) N:o 574/72 34 artiklan vastaista, että SGB V:n 13 §:n 3 momentin soveltamisen yhteydessä noudatetaan käytäntöä, jossa sairausvakuutuslaitos suorittaa muiden vastaavien pieniä summia koskevien säännösten mallin mukaan kiinteämääräisen korvauksen toisessa jäsenvaltiossa aiheutuneista sairauskuluista[?]”
Ennakkoratkaisukysymys
15. Kuten tämän tuomion 9 kohdasta ilmenee, riidanalaisena käytäntönä, jota ei pääasiassa kyseessä olevassa päätöksessä hyväksytä, on se, että sairauskulut, joita sosiaalivakuutetuille on aiheutunut heidän oleskellessaan toisessa jäsenvaltiossa, korvataan täysimääräisesti silloin, kun kyseiset kulut ovat enintään 200 DEM.
16. Tästä seuraa, että kansallinen tuomioistuin kysyy kysymyksellään lähinnä sitä, onko asetuksen N:o 574/72 34 artiklaa tulkittava siten, että se estää sellaisen sairausvakuutuskassan käytännön, jota noudatetaan kansallisen lainsäädännön soveltamisen yhteydessä ja jossa sairauskulut, joita kyseisen kassan jäsenille on aiheutunut heidän oleskellessaan toisessa jäsenvaltiossa, korvataan täysimääräisesti silloin, kun kyseiset kulut ovat enintään 200 DEM.
17. Täten uudelleenmuotoiltuun kysymykseen vastaamiseksi on syytä korostaa, että asetuksen N:o 574/72 34 artiklassa perustettua korvausjärjestelmää sovelletaan silloin, kun kyseisen asetuksen 20 artiklan 1 ja 4 kohdassa ja 21, 23 ja 31 artiklassa säädettyjä muodollisuuksia ei ole ollut mahdollista täyttää oleskeltaessa toisessa jäsenvaltiossa, kuten kyseisen 34 artiklan 1 kohdasta ilmenee.
18. On myös tärkeää palauttaa mieleen, että kyseiset muodollisuudet ovat niitä, joiden täyttyessä sosiaalivakuutettujen on tavallisesti voitava saada muussa jäsenvaltiossa kuin toimivaltaisessa valtiossa oleskellessaan luontoisetuuksia, joita annetaan toimivaltaisen laitoksen puolesta oleskelupaikan laitoksesta sen lainsäädännön mukaisesti, jota tämä oleskelupaikan laitos soveltaa ikään kuin kyseessä oleva henkilö olisi vakuutettu siinä asetuksen N:o 1408/71 22 ja 31 artiklassa säädettyjen edellytysten mukaisesti.
19. Kuten yhteisöjen tuomioistuin jo on katsonut, näissä viimeksi mainituissa säännöksissä myönnettyjen oikeuksien tarkoituksena on osaltaan helpottaa sosiaalivakuutettujen vapaata liikkuvuutta (ks. asia C‑368/98, Vanbraekel ym., tuomio 12.7.2001, Kok. 2001, s. I‑5363, 32 kohta; asia C‑326/00, IKA, tuomio 25.2.2003, Kok. 2003, s. I‑1703, 38 ja 51 kohta ja asia C‑56/01, Inizan, tuomio 23.10.2003, 21 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
20. Samoin on näin ollen asia asetuksen N:o 574/72 34 artiklassa perustetun korvausjärjestelmän osalta, koska tätä järjestelmää voidaan soveltaa vain korvaavasti silloin, kun asetuksen N:o 1408/71 22 ja 31 artiklassa taattuja luontoisetuuksia ei säädettyjen muodollisuuksien täyttymättä jäämisen takia ole voitu saada, ja siksi kyseisellä järjestelmällä pyritään varmistamaan, että näiden viimeksi mainittujen säännösten mukainen oikeus hoitojen korvaamiseen ei riipu pelkistä muotovaatimuksista.
21. Lisäksi on syytä palauttaa mieleen, että yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan osalta, että tällä säännöksellä ei pyritä sääntelemään – eikä se näin ollen myöskään mitenkään estä – sitä, että jäsenvaltiot korvaavat siinä jäsenvaltiossa, jossa henkilö on vakuutettu, voimassa olevien korvausmäärien mukaan kulut, jotka ovat aiheutuneet toisessa jäsenvaltiossa annetusta hoidosta, kun sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa henkilö on vakuutettu, säädetään tällaisesta korvauksesta ja kun tämän lainsäädännön mukaan sovellettavat korvausmäärät osoittautuvat edullisemmiksi kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa hoito on annettu (ks. erityisesti em. asia Vanbraekel ym., tuomion 36 kohta).
22. Samoin on katsottava asetuksen N:o 574/72 34 artiklan kaltaisen säännöksen osalta, jolla pyritään tämän tuomion 20 kohdassa tarkoitettua tilannetta silmällä pitäen vain säätämään sellaisesta korvaavasta korvausjärjestelmästä, jota on sovellettava, kun sosiaalivakuutettu ei ole voinut saada luontoisetuuksia suoraan oleskelupaikan laitoksesta toimivaltaisen laitoksen puolesta asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan tai 31 artiklan säännösten mukaisesti.
23. Kuten tämän tuomion 9 kohdasta ilmenee, käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse riidanalaisesta käytännöstä, jossa sairauskulut, joita sosiaalivakuutetulle on aiheutunut hänen oleskellessaan toisessa jäsenvaltiossa, korvataan kansallisen oikeuden nojalla täysimääräisesti silloin, kun kyseiset kulut ovat enintään 200 DEM.
24. Näin ollen on todettava, että se, että kyse on täysimääräisestä korvauksesta, riittää takaamaan sen, että sosiaalivakuutetun saama korvaus on vähintään yhtä suuri, ellei suurempi, kuin se, jonka hän olisi saanut, jos korvaus olisi maksettu asetuksen N:o 574/72 34 artiklassa säädettyjen edellytysten mukaisesti.
25. Tästä seuraa, että tämä viimeksi mainittu säännös ei estä sellaista riidanalaisen käytännön kaltaista käytäntöä, jossa sosiaalivakuutetulle aiheutuneet sairauskulut korvataan täysimääräisesti.
26. Kysymys siitä, voiko tällainen käytäntö tosiasiassa perustua sovellettavaan kansalliseen lainsäädäntöön, ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan.
27. Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että esitettyyn kysymykseen on syytä vastata siten, että asetuksen N:o 574/72 34 artiklaa on tulkittava siten, ettei se estä sellaista sairausvakuutuskassan käytäntöä, jota noudatetaan kansallisen lainsäädännön soveltamisen yhteydessä ja jossa sairauskulut, joita kyseisen kassan jäsenille on aiheutunut heidän oleskellessaan toisessa jäsenvaltiossa, korvataan täysimääräisesti silloin, kun kyseiset kulut ovat enintään 200 DEM.
Oikeudenkäyntikulut
28. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21 päivänä maaliskuuta 1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna 29.4.1999 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1399/1999, 34 artiklaa on tulkittava siten, ettei se estä sellaista sairausvakuutuskassan käytäntöä, jota noudatetaan kansallisen lainsäädännön soveltamisen yhteydessä ja jossa sairauskulut, joita kyseisen kassan jäsenille on aiheutunut heidän oleskellessaan toisessa jäsenvaltiossa, korvataan täysimääräisesti silloin, kun kyseiset kulut ovat enintään 200 DEM.