UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kuudes jaosto)
3 päivänä huhtikuuta 2025 (*)
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Kuluttajansuoja – Direktiivi 2009/54/EY – 8 artiklan 2 kohta – Sen kieltäminen, että yhden ja saman lähteen luontaista kivennäisvettä ja lähdevettä markkinoidaan useammalla kuin yhdellä kauppanimityksellä – 7 artiklan 2 kohdan b alakohta – 9 artiklan 4 kohdan c alakohta – Merkintöjä koskevat vaatimukset – Pakolliset tiedot – Lähteen nimi – Direktiivin virheellinen täytäntöönpano
Asiassa C‑462/23,
jossa on kyse SEUT 258 artiklaan perustuvasta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevasta kanteesta, joka on nostettu 24.7.2023,
Euroopan komissio, asiamiehinään N. Nikolova ja B. Rous Demiri,
kantajana,
vastaan
Bulgarian tasavalta, asiamiehinään T. Mitova ja S. Ruseva ja R. Stoyanov,
vastaajana,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: varapresidentti T. von Danwitz, joka hoitaa kuudennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit A. Kumin ja I. Ziemele (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: J. Kokott,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Bulgarian tasavalta ei ole noudattanut luontaisten kivennäisvesien hyödyntämisestä ja markkinoille saattamisesta 18.6.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/54/EY (EUVL 2009, L 164, s. 45) 8 artiklan 2 kohdan, 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan mukaisia velvoitteitaan,
–        kun se ei ole kieltänyt sitä, että yhden ja saman lähteen luontaista kivennäisvettä ja lähdevettä markkinoidaan useammalla kuin yhdellä kauppanimityksellä
–        kun se ei ole vaatinut, että luontaisten kivennäisvesien ja lähdevesien merkinnöissä on ilmoitettava lähteen nimi
–        ja kun se on sallinut nimityksen ”lähdevesi” käytön vedelle, joka ei täytä tätä koskevia vaatimuksia.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
2        Direktiivin 2009/54 johdanto‑osan 5, 7 ja 9 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(5)      Kaikkien luontaisia kivennäisvesiä koskevien säännösten ensisijaisena tarkoituksena olisi oltava kuluttajien terveyden suojeleminen, kuluttajien harhaanjohtamisen estäminen ja rehellisen kaupankäynnin varmistaminen.
– –
(7)      On huolehdittava, että luontaisilla kivennäisvesillä säilyy sen vaiheen ajan, jona niitä markkinoidaan, ominaisuudet, joihin niiden tunnustaminen sellaisiksi vesiksi on perustunut. – –
– –
(9)      Luontaisen kivennäisveden analyyttistä koostumusta koskevan maininnan sisällyttämisen merkintöihin olisi kuluttajien tiedonsaannin varmistamiseksi oltava pakollista.”
3        Kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämä direktiivi koskee jäsenvaltioiden maaperästä saatua vettä, jonka tämän jäsenvaltion vastuussa oleva viranomainen tunnustaa liitteessä I olevan I jakson säännökset täyttäväksi luontaiseksi kivennäisvedeksi.”
4        Direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Luontaisten kivennäisvesien merkinnöissä on oltava pakollisina seuraavat maininnat:
– –
b)      lähteen hyödyntämispaikka ja nimi;
– –”
5        Kyseisen direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Seudun, kylän tai paikan nimi saa esiintyä kauppanimityksen sanamuodossa, jos se viittaa luontaiseen kivennäisveteen, jonka lähdettä hyödynnetään kauppanimityksessä mainitussa paikassa, ja jos se ei ole harhaanjohtava lähteen hyödyntämispaikan suhteen.
2.      Yhden ja saman lähteen luontaisen kivennäisveden markkinointi useammalla kuin yhdellä kauppanimityksellä on kiellettyä.
3.      Jos luontaisten kivennäisvesien myyntipakkausten merkinnöissä tai teksteissä on eri kauppanimitys kuin lähteen nimi tai sen hyödyntämispaikka, on hyödyntämispaikka tai lähteen nimi ilmoitettava korkeudeltaan ja leveydeltään vähintään puolitoista kertaa isompina kirjaimina kuin kauppanimityksessä käytetyt isoimmat kirjaimet.
Ensimmäistä alamomenttia sovelletaan soveltuvin osin ja samassa hengessä siltä osin kuin kyse on lähteen nimen tai sen hyödyntämispaikan merkityksellisyydestä kauppanimitykseen nähden luontaisten kivennäisvesien kaikenlaisessa mainonnassa.”
6        Direktiivin 2009/54 9 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Nimityksen ’lähdevesi’ käyttö on sallittava vain sellaisesta luonnontilaisena ihmisten kulutettavaksi tarkoitetusta vedestä, joka pullotetaan ottopaikassaan ja:
– –
c)      joka täyttää 7 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa ja 8 artiklassa säädetyt merkintöjä koskevat vaatimukset,
– –”
7        Kyseisen direktiivin liitteessä I on I osa, jonka otsikko on ”Määritelmä” ja jonka 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”’Luontaisella kivennäisvedellä’ tarkoitetaan 5 artiklan mukaista mikrobiologisesti terveellistä vettä, jonka alkuperä on maanalainen vesikerrostuma tai ‑varasto ja joka tulee esille lähteestä, josta sitä otetaan yhden tai useamman luontaisen tai poratun ulostulopaikan kautta.
– –”
Bulgarian oikeus
Vuoden 2004 asetus
8        Luontaisiin kivennäisvesiin, lähdevesiin ja juotavaksi tarkoitettuihin pullotettuihin vesiin sovellettavista vaatimuksista annetun asetuksen (Naredba za iziskvaniyata kam butiliranite naturalni mineralni, izvorni i trapezni vodi, prednaznacheni za piteyni tseli, DV nro 68, 3.8.2004; jäljempänä vuoden 2004 asetus) 22 §:n 3 momentin sanamuoto on seuraava:
”Jollei [elintarvikkeiden merkintöjä ja esillepanoa koskevista vaatimuksista annetun asetuksen (Naredba za iziskvaniyata za etiketiraneto i predstavyaneto na hranite; DV nro 62, 28.7.2000)] säännöksistä muuta johdu, luontaisten kivennäisvesien myyntipakkausten pakkausmerkinnöissä on oltava myös seuraavat pakolliset tiedot:
1.      veden ulostulopaikan nimi ja maininta kivennäisvesivarastosta 5 §:ssä tarkoitetun todistuksen mukaisesti
2.      sen paikan nimi, jossa luontainen kivennäisvesi pullotetaan – –”
9        Kyseisen asetuksen 23 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1)      Luontaisen kivennäisveden kauppanimitys (tavaramerkki) voi sisältää sen paikkakunnan tai kylän nimen, jossa veden ulostulopaikka ja vesivarasto sijaitsevat, edellyttäen, että tämä ei johda harhaan veden ulostulopaikan hyödyntämispaikan suhteen.
2)      Samasta veden ulostulopaikasta saadun luontaisen kivennäisveden markkinointi useilla kauppanimityksillä on kiellettyä.”
10      Mainitun asetuksen 26 §:n 3 momentissa säädetään, että elintarvikkeiden merkintöjä ja esillepanoa koskevista vaatimuksista annetun asetuksen mukaisesti lähdeveden myyntipakkausten merkinnöissä on oltava myös pakolliset tiedot veden ulostulopaikan nimestä myönnetyn vedenottoluvan mukaisesti ja sen paikan nimestä, jossa lähdevesi pullotetaan.
11      Saman asetuksen 26 §:n 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”Lähdevesien merkintöihin sovelletaan myös 23 ja 24 §:ssä säädettyjä vaatimuksia.”
12      Vuoden 2004 asetuksen täydentävien säännösten 1 §:n 4 momentissa määritellään käsite ”veden ulostulopaikka” seuraavasti:
”’veden ulostulopaikka’: vedenottoon tarkoitettu pohjavesilaitos, johon sisältyvät pintalaitteistot. [Pohjaveden hyödyntämisestä, käytöstä ja suojelusta annetun asetuksen nro 1/2007 (Naredba n° 1 ot 2007 g. za prouchvane, polzvane i opazvane na podzemnite vodi, DV nro 87, 30.10.2007; jäljempänä asetus nro 1/2007)] 89 §:n 1 momentissa luetellaan erityyppiset pohjaveden ulostulopaikat.”
13      Kyseisten täydentävien säännösten 1 §:n 5 momentissa määritellään käsite ”kivennäisvesivarasto” seuraavasti:
”’Kivennäisvesivarastolla’ tarkoitetaan pohjavesimuodostumaa, joka koostuu kivennäisvedestä.”
Asetus nro 1/2007
14      Asetuksen 1/2007 89 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Pohjavesilaitoksia sen mukaan, miten ne sijoittuvat pohjavesimuodostumaan nähden, ovat seuraavat:
1.      pystysuuntaiset:
a)      porakaivot
b)      kaivetut kaivot
c)      yhdistelmäkaivot (kaivetut ja poratut)
2.      vaakasuuntaiset:
a)      siiviläputket
b)      tunnelit
3.      siiviläputkikaivot
4.      lähdevedenottamot
5.      erityisrakenteiset laitokset:
a)      kallistetut porakaivot
b)      yhdistelmäkaivot (kaivetut ja poratut), joissa kaivetun kaivon pohjasta lähtee useita kallistettuja porakaivoja
c)      porakaivo, jossa on useita vedenottokammioita.”
Vesilaki
15      Vesilain (Zakon za vodite; DV nro 67, 27.7.1999) täydentävien säännösten 1 kohdan 61 ja 98 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”61.      ’Pohjavesimuodostumalla’ tarkoitetaan yhtenäisenä vesimassana akviferiin tai akvifereihin varastoitunutta pohjavettä, jolle on ominaista pohjaveden tietty tila.
– –
98.      ’Kivennäisvesivarastolla’ tarkoitetaan pohjavesimuodostumaa tai sen osaa, joka koostuu kivennäisvedestä, jonka koostumus ja kemialliset ominaisuudet ovat yhdenmukaiset.”
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
16      Komissio lähetti 2.7.2020 Bulgarian tasavallalle virallisen huomautuksen kahdella perusteella: yhtäältä kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä ei noudatettu direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdan vaatimuksia, koska siinä sallittiin yhden ja saman lähteen luontaisen kivennäisveden ja lähdeveden markkinoiminen useammalla kuin yhdellä kauppanimityksellä, ja toisaalta kyseisessä lainsäädännössä ei noudatettu kyseisen direktiivin 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan vaatimuksia, koska siinä ei tehty pakolliseksi lähteen nimen mainitsemista mainittujen vesien pakkausmerkinnöissä.
17      Bulgarian tasavalta vastasi 29.9.2020 päivätyllä kirjeellä, jossa se sitoutui ilmoittamaan komissiolle 30.10.2020 mennessä toimenpiteistä direktiivin 2009/54 saattamiseksi asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä. Bulgarian viranomaiset toimittivat 24.11.2020 komissiolle luonnoksen asetukseksi luontaisiin kivennäisvesiin, lähdevesiin ja juotavaksi tarkoitettuihin pullotettuihin vesiin sovellettavista vaatimuksista.
18      Tarkasteltuaan ilmoitettuja toimenpiteitä komissio lähetti 23.9.2021 Bulgarian tasavallalle perustellun lausunnon, jossa se asetti Bulgarian lainsäädännön direktiivin 2009/54 mukaiseksi saattamiselle kahden kuukauden määräajan lausunnon vastaanottamisesta. Se moitti siinä Bulgarian tasavaltaa siitä, ettei tämä ollut noudattanut direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdan, 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ollut edelleenkään saattanut asianmukaisesti osaksi Bulgarian oikeusjärjestystä kyseistä direktiiviä ja erityisesti käsitettä ”lähde”, sellaisena kuin sitä on tulkittu 24.6.2015 annetussa tuomiossa Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414; jäljempänä tuomio Hotel Sava Rogaška).
19      Sen jälkeen, kun vastaamiselle asetettua määräaikaa oli pidennetty 21.1.2022 saakka, Bulgarian tasavalta ilmoitti 17.1.2022 komissiolle kantansa perusteltuun lausuntoon ja toimitti tarkistetun luonnoksen asetukseksi luontaisiin kivennäisvesiin, lähdevesiin ja juotavaksi tarkoitettuihin pullotettuihin vesiin sovellettavista vaatimuksista. Myöhemmässä kirjeenvaihdossa Bulgarian tasavalta sitoutui muun muassa muuttamaan elintarvikelakia sen jälkeen, kun komissio oli ilmoittanut kyseiselle jäsenvaltiolle, että suunnitellut toimenpiteet olivat riittämättömiä.
20      Koska kyseinen jäsenvaltio ei ollut toteuttanut lisätoimenpiteitä direktiivin 2009/54 saattamiseksi asianmukaisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystä, komissio nosti 24.7.2023 nyt käsiteltävän kanteen.
Kanne
21      Komissio esittää kanteensa tueksi kaksi kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdan rikkomista ja toinen kyseisen direktiivin 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan rikkomista.
Tutkittavaksi ottaminen
22      Vaikka Bulgarian tasavalta ei ole esittänyt nyt käsiteltävän kanteen tutkimatta jättämistä koskevaa oikeudenkäyntiväitettä, se väittää kuitenkin, että se on oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn aikana ilmoittanut komissiolle vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti voimassa olevan kansallisen lainsäädännön muuttamiseksi useita suunnitelmia, joissa toistettiin direktiivin 2009/54 sanamuoto sellaisena kuin sitä on tulkittu tuomiossa Hotel Sava Rogaška, ja kaikkia näitä toimenpiteitä pidettiin riittämättöminä. Kyseisen jäsenvaltion mukaan tämä seikka on todellisuudessa osoitus vaikeuksista, joita aiheutuu siitä, ettei direktiivissä 2009/54 ole määritelty käytettyjä peruskäsitteitä, joista osa on lisäksi epäjohdonmukaisia muissa unionin oikeuden säädöksissä käytettyjen samansisältöisten käsitteiden kanssa.
23      Tässä yhteydessä Bulgarian tasavalta, joka väittää olleensa ainoa, jota on pyydetty määrittelemään nämä samat käsitteet kansallisessa oikeudessaan, ilman, että se olisi saanut täsmällisiä tietoja käsitteiden sisällöstä, korostaa komission roolia toimielimenä, jolla on lainsäädäntöaloitevalta eli valta toteuttaa toimenpiteitä unionin oikeuden täsmentämiseksi silloin, kun voimassa olevaa oikeudellista kehystä on päivitettävä. Sama jäsenvaltio toteaa, että nyt käsiteltävässä asiassa uusien kansallisten säännösten antamista on lykätty juuri odotettaessa sitä, että kyseinen toimielin hyväksyy suunnitellun lähestymistavan. Komissio on kuitenkin nostanut nyt käsiteltävänä olevan kanteen kolmen kuukauden kuluttua siitä, kun se oli antanut Bulgarian tasavallalle tiedoksi viimeiset sille osoittamansa asiakirjat, ilman, että se olisi järjestänyt lisäkuulemista.
24      Tältä osin on todettava, että siltä osin kuin Bulgarian tasavallan väitteet on ymmärrettävä siten, että ne koskevat sitä, että komissio on väitetysti loukannut vilpittömän yhteistyön velvoitetta nostamalla nyt käsiteltävän kanteen, on todettava, että sen lisäksi, että komissiolla ei ole toimivaltaa määrittää lopullisesti niiden kantojen avulla, jotka se omaksuu oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä, jäsenvaltion oikeuksia ja velvollisuuksia tai antaa jäsenvaltiolle takeita tietyn toiminnan yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa (ks. vastaavasti tuomio 20.3.2003, komissio v. Saksa, C‑135/01, EU:C:2003:171, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja‑aineistosta ilmenee, että nyt käsiteltävässä asiassa Bulgarian tasavalta ei ole missään tapauksessa vedonnut kyseisen menettelyn aikana direktiivissä 2009/54 käytettyjen käsitteiden tulkintavaikeuksiin, joihin nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä on vedottu.
25      Näin ollen ei voida väittää, että komissio olisi saattanut kyseisen jäsenvaltion epävarmuuteen velvoitteidensa laajuudesta tai että se olisi estänyt sitä lopettamasta laiminlyöntiä, josta sitä moititaan (ks. vastaavasti tuomio 20.3.2003, komissio v. Saksa, C‑135/01, EU:C:2003:171, 23 kohta).
26      Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission tehtävänä on lisäksi arvioida jäsenvaltioon kohdistettavien toimenpiteiden tarkoituksenmukaisuutta, määrittää ne säännökset, joita se katsoo jäsenvaltion rikkoneen, ja valita ajankohta, jolloin se aloittaa jäsenvaltiota vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn, eikä niillä näkökohdilla, joilla on ratkaiseva merkitys tässä valinnassa, ole vaikutusta kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiin. Tässä mielessä yksinomaan komission tehtävänä on arvioida, onko jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen nostaminen ja pysyttäminen tarkoituksenmukaista, ja unionin tuomioistuimen on puolestaan tutkittava, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty väitetyllä tavalla noudattamatta vai ei, eikä sen asiana ole lausua siitä, miten komissio on käyttänyt harkintavaltaansa (ks. vastaavasti tuomio 25.3.2021, komissio v. Unkari (Savukkeiden valmisteverokanta), C‑856/19, EU:C:2021:253, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27      Tästä seuraa, että Bulgarian tasavallan väitteillä ei voida kyseenalaistaa nyt käsiteltävän kanteen tutkittavaksi ottamista.
Asiakysymys
Direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdan rikkomista koskeva ensimmäinen kanneperuste
–       Asianosaisten lausumat
28      Komissio väittää, että direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdassa, luettuna yhdessä sen 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan kanssa, kielletään markkinoimasta useammalla kuin yhdellä kauppanimityksellä yhden ja saman lähteen luontaista kivennäisvettä ja lähdevettä, sellaisena kuin niitä tulkittiin unionin tuomioistuimen tuomiossa Hotel Sava Rogaška, eli luontaista kivennäisvettä ja lähdevettä, joiden alkuperä on yksi ja sama maanalainen vesikerrostuma tai ‑varasto ja jotka ovat ominaisuuksiltaan samanlaisia kaikissa luontaisissa tai poratuissa ulostulopaikoissa.
29      Vuoden 2004 asetuksen 23 §:n 2 momentissa ja 26 §:n 4 momentissa, joilla kyseinen sääntö on saatettu osaksi Bulgarian oikeusjärjestystä, säädetyllä kiellolla on komission mukaan kuitenkin erilainen ulottuvuus, koska siinä ei viitata ”lähteeseen” vaan ”veden ulostulopaikkaan”, sellaisena kuin se on määritelty vuoden 2004 asetuksen täydentävien säännösten 1 §:n 4 momentissa ja asetuksen 1/2007 89 §:n 1 momentissa. Kyseinen kielto kattaa sen mukaan siis vuoden 2004 asetuksen 23 §:n 2 momentin ja 26 §:n 4 momentin mukaan samasta ”vedenottoon tarkoitetusta pohjavesilaitoksesta” otetun luontaisen kivennäisveden tai lähdeveden markkinoinnin useilla kauppanimityksillä. Näissä olosuhteissa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä jokaista vedenottopaikkaa pidetään erillisenä lähteenä, ja näin ollen yhden ja saman lähteen vedelle voidaan antaa erilaisia kauppanimityksiä.
30      Bulgarian tasavalta toteaa, että direktiivissä 2009/54 ei määritellä ”lähteen” käsitettä, eikä sitä kyseisen jäsenvaltion mukaan ole määritelty myöskään unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, minkä vuoksi ei voida määrittää, mitä pohjavesimuodostuma, jota on pidettävä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna ”lähteenä”, täsmällisesti ottaen kattaa. Bulgarian tasavallan mukaan tästä seuraa, että jäsenvaltioilla on vapaus paitsi määritellä tämä käsite kansallisessa oikeudessaan myös käyttää olemassa olevia kansallisia säännöksiä direktiivissä vahvistettujen tavoitteiden saavuttamiseksi.
31      Bulgarian tasavalta korostaa tässä yhteydessä, että bulgarian kielessä ”vesilähde” vastaa nimenomaan lähdettä, jossa on laitos, joka mahdollistaa veden hyödyntämisen ja josta käsin hyödynnetään luontaista kivennäisvettä tai lähdevettä, joka tulee ulos yhdestä tai useammasta luonnollisesta tai poratusta lähteestä. Näin ymmärrettyä ”vesilähdettä” koskevien tietojen toimittaminen mahdollistaa sen, että kuluttajat voivat mahdollisimman tarkasti yksilöidä kyseessä olevan veden alkuperän ja erottaa luontaisen kivennäisveden toisesta luontaisesta kivennäisvedestä lähteen hyödyntämispaikan perusteella.
32      Näin ollen vuoden 2004 asetuksen 23 §:llä ja 26 §:llä voidaan Bulgarian tasavallan mukaan saavuttaa sekä direktiivin 2009/54 tavoite kokonaisuudessaan että kyseisen direktiivin 8 artiklan erityinen tavoite. Lisäksi kyseisissä artikloissa oleva kielto heijastaa edellytystä, jonka mukaan luontaisella kivennäisvedellä on oltava samat ominaisuudet kaikissa sen ulostulopaikoissa, jotta sen voidaan katsoa olevan peräisin samasta lähteestä. Tältä osin on otettu huomioon se, että Bulgariassa vesillä, jotka ovat peräisin samasta vesikerrostumasta tai ‑varastosta ja jotka tulevat pinnalle useista erilaisista luontaisista tai poratuista ulostulopaikoista, on niiden välisen etäisyyden vuoksi erilaisia ominaisuuksia, eikä komissio ole myöskään osoittanut, että kyseisten kansallisten säännösten soveltaminen olisi vaarantanut direktiivin 2009/54 tavoitteet.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
33      Direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdan mukaan yhden ja saman lähteen luontaisen kivennäisveden markkinointi useammalla kuin yhdellä kauppanimityksellä on kielletty.
34      Ensimmäiseksi siitä, että Bulgarian tasavalta ei väitteen mukaan tiedä kyseisessä säännöksessä tarkoitetun käsitteen ”lähde” merkitystä, on aluksi muistutettava, että tuomion Hotel Sava Rogaška 45 kohdassa unionin tuomioistuin totesi, että kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa esiintyvää käsitettä ”yhden ja saman lähteen luontainen kivennäisvesi” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan luontaista kivennäisvettä, jota otetaan yhden tai useamman luontaisen tai poratun ulostulopaikan kautta ja joka on peräisin yhdestä ja samasta maanalaisesta vesikerrostumasta tai ‑varastosta, jos kyseisen veden mainitun direktiivin liitteessä I lueteltujen edellytysten mukaisesti arvioidut ominaispiirteet pysyvät kaikissa näissä luontaisissa tai poratuissa ulostulopaikoissa vakioina luontaisten vaihtelujen puitteissa.
35      Ennen tämän toteamuksen esittämistä unionin tuomioistuin katsoi nimenomaisesti, että käsitettä ”lähde” ei voida rinnastaa käsitteeseen ”ulostulopaikka”, sillä direktiivin 2009/54 liitteessä I olevan I osan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa olevan luontaisen kivennäisveden määritelmän sanamuodossa täsmennetään nimenomaisesti, että lähteestä voidaan ottaa vettä ”yhden tai useamman luontaisen tai poratun ulostulopaikan kautta”. Unionin tuomioistuin on siis katsonut, että sen arvioimiseksi, onko tällainen vesi direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua ”yhden ja saman lähteen luontaista kivennäisvettä”, merkitystä ei ole sillä, otetaanko vettä yhdestä vai useammasta ulostulopaikasta (tuomio Hotel Sava Rogaška, 30 kohta).
36      Unionin tuomioistuin on todennut, että tätä tulkintaa tukee direktiivin 2009/54 yleinen rakenne, sillä kokonaisuutena ymmärrettynä se osoittaa, että luontaisten kivennäisvesien ominaisuuksilla on hallitseva asema sen soveltamisessa, minkä lisäksi tämä tulkinta on ainoa, jolla voidaan taata kyseisellä direktiivillä tavoiteltujen päämäärien saavuttaminen, kun otetaan huomioon kyseisen direktiivin 5, 7 ja 9 perustelukappaleen sanamuoto. On nimittäin niin, että koska luontaisen kivennäisveden kauppanimitys liittyy kyseisen veden ominaispiirteisiin, kuluttajia johdettaisiin harhaan eivätkä he pystyisi tekemään asiantuntevaa valintaa luontaisen kivennäisveden mahdollisten terveyden suojeluun liittyvien ominaisuuksien perusteella, jos samasta lähteestä peräisin olevia ja ominaispiirteiltään samoja luontaisia kivennäisvesiä olisi mahdollista myydä eri kauppanimityksillä (ks. vastaavasti tuomio Hotel Sava Rogaška, 36 ja 39–41 kohta).
37      Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja‑aineistosta ilmenee, että direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohta on saatettu osaksi Bulgarian oikeusjärjestystä vuoden 2004 asetuksen 23 §:n 2 momentilla, jossa kielletään samasta ”veden ulostulopaikasta” otetun luontaisen kivennäisveden markkinointi useilla kauppanimityksillä; käsite ”veden ulostulopaikka” puolestaan määritellään kyseisen asetuksen täydentävien säännösten 1 momentin 4 kohdassa siten, että se on vuoden 2007 asetuksen 89 §:n 1 momentin soveltamisalaan kuuluva ”vedenottoon tarkoitettu pohjavesilaitos, johon sisältyvät pintalaitteistot”.
38      Kun otetaan huomioon kyseisten kansallisten säännösten sisältö, on katsottava, että koska niissä kielletään ainoastaan samasta ulostulopaikasta otettujen luontaisten kivennäisvesien markkinointi useilla kauppanimityksillä, ne ovat ristiriidassa direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdan sanamuodon kanssa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin tulkitsi sitä tuomiossa Hotel Sava Rogaška, jonka 30 kohdassa unionin tuomioistuin sulkee nimenomaisesti pois käsitteiden ”lähde” ja ”ulostulopaikka” vastaavuuden.
39      Kyseisissä kansallisissa säännöksissä sivuutetaan myös kyseisellä direktiivillä tavoitellut päämäärät, jotka mainitaan direktiivin johdanto‑osan viidennessä perustelukappaleessa. Kuten komissio huomauttaa, siltä osin kuin mainituissa säännöksissä jokaista ”vedenottoon tarkoitettua laitosta” pidetään erillisenä lähteenä, näistä laitoksista hyödynnettäville vesille voidaan antaa erilliset kauppanimitykset, vaikka ei ole poissuljettua, että näistä eri ulostulopaikoista peräisin oleva vesi on tosiasiallisesti vettä, jolla on sama alkuperä ja samat ominaisuudet. Kuten unionin tuomioistuin nimenomaisesti totesi asiassa Hotel Sava Rogaška antamansa tuomion 41 kohdassa, tällainen mahdollisuus on omiaan johtamaan kuluttajia harhaan eivätkä he kykene tekemään asiantuntevaa valintaa luontaisen kivennäisveden mahdollisten terveyden suojeluun liittyvien ominaisuuksien perusteella.
40      Bulgarian tasavallan väitteistä, jotka koskevat Bulgarian väitettyjä geologisia ja hydrologisia erityispiirteitä ja komission esittämien todisteiden riittämättömyyttä, on korostettava, että nyt käsiteltävä kanneperuste koskee tapaa, jolla direktiivi 2009/54 on saatettu osaksi Bulgarian oikeutta, eikä täytäntöönpanosäännöstön soveltamisen konkreettista tulosta. Näin ollen sen osoittamiseksi, että kyseisen direktiivin täytäntöönpano on riittämätöntä tai epäasianmukaista, ei ole tarpeen osoittaa kyseistä täytäntöönpanoa varten annetun kansallisen lainsäädännön todellisia vaikutuksia, koska kyseisen lainsäädännön säännökset itsessään osoittavat täytäntöönpanon riittämättömyyden tai virheellisyyden (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2024, komissio v. Slovakia (Ammattitaitovaatimukset), C‑773/22, EU:C:2024:645, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
41      Tämän tuomion 22 ja 23 kohdassa tiivistetysti esitetyistä väitteistä on todettava, että kun otetaan huomioon direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdan säännösten sanamuoto, luettuina yhdessä sen liitteessä I olevan I osan 1 kohtaan sisältyvän ”luontaisen kivennäisveden” määritelmän kanssa, Bulgarian tasavalta ei voi vedota siihen, että kyseisessä direktiivissä käytettyjä käsitteitä ei väitetysti ole määritelty, oikeuttaakseen jäsenyysvelvoitteidensa noudattamatta jättämisen. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska – kuten tämän tuomion 34–36 kohdassa muistutetaan – unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus täsmentää kyseisten säännösten tulkintaa asiassa Hotel Sava Rogaška antamassaan tuomiossa, joka sitä paitsi annettiin yli kuusi vuotta ennen perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymistä.
42      Näin ollen komission ensimmäinen väite on hyväksyttävä siltä osin kuin se koskee sitä, ettei yhdestä lähteestä peräisin olevan luontaisen kivennäisveden markkinointia useilla kauppanimityksillä ole kielletty.
43      Toiseksi siltä osin kuin kyseinen väite koskee myös sitä, ettei yhdestä ja samasta lähteestä peräisin olevan lähdeveden markkinointia useilla kauppanimityksillä ole kielletty, on todettava, että direktiivin 2009/54 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan mukaan kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa säädettyä kieltoa sovelletaan myös tämän pullotetun veden ryhmän markkinointiin.
44      Koska tämä sääntö on, kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja‑aineistosta ilmenee, saatettu osaksi Bulgarian oikeutta vuoden 2004 asetuksen 26 §:n 4 momentilla, jonka mukaan ”lähdevesien merkintöihin sovelletaan myös 23 ja 24 §:ssä säädettyjä vaatimuksia”, kun otetaan huomioon kyseisen määräyksen 23 §:n 2 momentin ulottuvuus, sellaisena kuin se palautetaan mieleen tämän tuomion 37 kohdassa, ja edellä esitetyissä perusteluissa esitettyjä syitä vastaavista syistä tämä ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä myös siltä osin kuin se koskee tämäntyyppisten vesien markkinointia.
Toinen kanneperuste, joka koskee direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan rikkomista
–       Asianosaisten lausumat
45      Komissio väittää, että vuoden 2004 asetuksen 22 ja 26 §:ssä vahvistetuissa luontaisten kivennäisvesien ja lähdevesien merkintöjä koskevissa pakollisissa säännöissä ei säädetä velvollisuudesta ilmoittaa lähteen nimi kyseisten tuotteiden merkinnöissä.
46      Komissio toteaa tältä osin ensinnäkin, että kyseisen asetuksen 22 §:n 3 momentin 1 kohdassa, jolla direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohta saatetaan osaksi Bulgarian oikeusjärjestystä, edellytetään, että luontaisen kivennäisveden vähittäismyyntipakkauksen pakkausmerkinnöissä on oltava ”veden ulostulopaikan nimi ja maininta kivennäisvesivarastosta 5 §:ssä tarkoitetun todistuksen mukaisesti”. Velvollisuus mainita ”veden ulostulopaikka”, joka on vuoden 2004 asetuksen täydentävien säännösten 1 §:n 4 momentissa määritelty siten, että se on ”vedenottoon tarkoitettu pohjavesilaitos, johon sisältyvät pintalaitteistot”, tai velvollisuus mainita ”kivennäisvesivarasto”, joka puolestaan määritellään kyseisten täydentävien säännösten 1 momentin 5 kohdassa siten, että se on ”pohjavesimuodostuma tai sen osa, joka koostuu kivennäisvedestä”, eivät täytä direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohdassa asetettua vaatimusta.
47      Toiseksi komissio katsoo, että koska Bulgarian kansallisissa säännöksissä ei säädetä kyseisen direktiivin 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 8 artiklan mukaisista merkintöjä koskevista vaatimuksista, näissä säännöksissä sallitaan mainitun direktiivin 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan, joka on saatettu osaksi Bulgarian oikeusjärjestystä vuoden 2004 asetuksen 26 §:n 3 momentin 1 kohdalla, vastaisesti sellaisen veden markkinoiminen ”lähdevetenä”, joka ei täytä kyseisten artiklojen vaatimuksia.
48      Bulgarian tasavalta väittää, että sisällyttäessään vuoden 2004 asetuksen 22 §:n 3 momentin 1 kohdan ja 26 §:n 3 momentin 1 kohdan kansalliseen lainsäädäntöönsä se katsoi, että kuluttajien tiedonsaannin osalta oli riittävää ilmoittaa luontaisten kivennäisvesien ja lähdevesien merkinnöissä veden lähde, joksi katsotaan lähde ja veden hyödyntämisen mahdollistava laitos. Kuten tuomion Hotel Sava Rogaška 33 kohdasta Bulgarian tasavallan mukaan ilmenee, lähteen nimeä ja sen hyödyntämispaikan nimeä voidaan käyttää itsenäisesti tässä tarkoituksessa. Joka tapauksessa luettelosta jäsenvaltioiden tunnustamista luontaisista kivennäisvesistä (EUVL 2013, C 315, s. 1) ja sen siitä osasta, joka sisältää luettelon Bulgarian tasavallan tunnustamista luontaisista kivennäisvesistä, ilmenee sen mukaan, että otsakkeissa ”Lähteen nimi” ja ”Hyödyntämispaikka” on samat nimet, joten yhden niistä ilmoittaminen varmistaa kuluttajien tiedonsaannin.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
49      Ensinnäkin direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohdasta johtuvasta merkintävaatimuksesta on todettava, että kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee, että luontaisten kivennäisvesien merkinnöissä on ilmoitettava pakollisina tietoina lähteen hyödyntämispaikka ja lähteen nimi.
50      Tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että kyseisessä direktiivissä tarkoitettua käsitettä ”lähde” ei voida rinnastaa käsitteeseen ”maanalainen vesikerrostuma tai ‑varasto”, koska mainitun direktiivin liitteessä I olevan I osan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa olevan luontaisen kivennäisveden määritelmän sanamuodossa tehdään selvä ero näiden kahden käsitteen välillä, eikä – kuten tämän tuomion 35 kohdassa todetaan – käsitteeseen ”ulostulopaikka”, sillä tässä samassa sanamuodossa täsmennetään nimenomaisesti, että lähdettä voidaan hyödyntää ”yhden tai useamman luontaisen tai poratun ulostulopaikan kautta” (ks. vastaavasti tuomio Hotel Sava Rogaška, 29 ja 30 kohta).
51      Kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja‑aineistosta ilmenee, vuoden 2004 asetuksen täydentävien säännösten 22 §:n 3 momentin 1 kohdassa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen täydentävien säännösten 1 momentin 4 ja 5 kohdan kanssa, joilla direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohta saatetaan osaksi Bulgarian oikeusjärjestystä, asetetaan velvollisuus ilmoittaa luontaisten kivennäisvesien myyntipakkausten merkinnöissä ”veden ulostulopaikan”, jolla tarkoitetaan ”vedenottoon tarkoitettua laitosta”, nimi ja maininta ”kivennäisvesivarastosta”, jolla puolestaan tarkoitetaan lähinnä ”pohjavesimuodostumaa, joka koostuu kivennäisvedestä”, mutta siinä ei sen sijaan säädetä, että kyseisten tuotteiden merkinnöissä olisi ilmoitettava ”lähteen nimi”.
52      Koska viimeksi mainitulla käsitteellä on – kuten tämän tuomion 50 kohdasta ilmenee – väistämättä eri merkitys kuin käsitteillä ”veden ulostulopaikka” ja ”vesivarasto”, on todettava, että Bulgarian tasavalta on pannut direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan täytäntöön virheellisesti.
53      Kyseisen jäsenvaltion esittämillä väitteillä ei voida saattaa kyseenalaiseksi tätä arviointia.
54      Ensinnäkin on nimittäin niin, että toisin kuin Bulgarian tasavalta väittää, tuomion Hotel Sava Rogaška 33 kohdassa käytetystä sanasta ”tai” ei voida päätellä, että direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan vaatimusten noudattamiseksi olisi riittävää ilmoittaa luontaisten kivennäisvesien merkinnöissä joko paikka, jossa lähdettä hyödynnetään, tai lähteen nimi.
55      On totta, että tuomion Hotel Sava Rogaška 33 kohdassa unionin tuomioistuin totesi, että direktiivin 2009/54 8 artiklalla pyritään näin ollen kokonaisuutena takaamaan se, että kuluttaja voi joka tilanteessa luontaisen kivennäisveden lähteen nimen tai sen hyödyntämispaikkaa koskevan tiedon ansiosta ostotilanteessa yksilöidä kyseessä olevan veden alkuperän ilman erehtymisen vaaraa ja erottaa tällaisen nimen tai tiedon ansiosta tietyn luontaisen kivennäisveden kaikista muista luontaisista kivennäisvesistä. Tällainen yksilöiminen voidaan kuitenkin varmistaa kaikissa tapauksissa vain, jos molemmat tiedot, joiden perusteella kyseinen alkuperä voidaan vaihtoehtoisesti tai yhdessä yksilöidä yksiselitteisesti, on ilmoitettu merkinnöissä.
56      Joka tapauksessa kyseisen tuomion 33 kohdan sanamuodosta ilmenee, että kyseisessä kohdassa oleva täsmennys ei liity kyseisen direktiivin 7 artiklan 2 kohdan b alakohtaan vaan sen 8 artiklaan. Se ei siis millään tavoin saata kyseenalaiseksi kyseisen 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan selvää sanamuotoa, koska unionin tuomioistuin toteaa mainitun tuomion 34 kohdassa nimenomaisesti, että lähteen nimelle ja sen hyödyntämispaikalle annettu merkitys luontaisen kivennäisveden yksilöimisessä käy ilmi myös direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohdasta, jossa säädetään, että luontaisten kivennäisvesien merkinnöissä on oltava pakollisina maininta lähteen hyödyntämispaikasta ja nimestä.
57      Toiseksi Bulgarian tasavallan väitteestä, jonka mukaan lähteen nimi ja sen hyödyntämispaikan nimi ovat kyseisessä jäsenvaltiossa käytännössä samat, minkä vuoksi kuluttajat saavat riittävästi tietoa, jos kyseessä olevissa merkinnöissä ilmoitetaan vain toinen niistä, on todettava, että tällainen samanlaisuus – olettaen, että se näytetään toteen – ei missään tapauksessa voi vapauttaa jäsenvaltiota sille direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla kuuluvasta erityisestä velvollisuudesta säätää kansallisessa oikeudessaan velvollisuudesta ilmoittaa lähteen nimi kyseessä olevien tuotteiden merkinnöissä. Vaikka siis oletettaisiin, että kyseisessä jäsenvaltiossa ei tällä hetkellä ole todellista eroa vesilähteen nimen ja sen hyödyntämispaikan nimen välillä, direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan asianmukainen täytäntöönpano velvoittaisi kuitenkin viimeksi mainittua jäsenvaltiota.
58      Tässä yhteydessä on korostettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin säännökset on pantava täytäntöön kiistattoman sitovasti ja riittävän yksilöidysti, täsmällisesti ja selvästi, jotta täytettäisiin oikeusvarmuutta koskeva edellytys (tuomio 20.6.2024, komissio v. Bulgaria (Erityisten suojelutoimien alueiden suojelu), C‑85/22, EU:C:2024:535, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), jotta voidaan taata, että kaikki oikeussubjektit unionissa tietävät, mitkä ovat heidän oikeutensa ja velvollisuutensa kaikissa olosuhteissa (ks. vastaavasti tuomio 27.10.2011, komissio v. Puola, C‑362/10, EU:C:2011:703, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59      Toiseksi komissio väittää lähinnä, että riidanalaisessa kansallisessa lainsäädännössä sallitaan ilmaisun ”lähdevesi” käyttö sellaisesta vedestä, joka ei täytä merkintöjä koskevia vaatimuksia. Tältä osin on muistutettava, että direktiivin 2009/54 9 artiklan 4 kohdan c alakohdassa säädetään, että ilmaisun ”lähdevesi” käyttö on sallittava vain sellaisesta luonnontilaisena ihmisten kulutettavaksi tarkoitetusta vedestä, joka pullotetaan ottopaikassaan ja joka täyttää kyseisen direktiivin 7 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa sekä 8 artiklassa säädetyt merkintöjä koskevat vaatimukset. Kyseisen 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan sanamuodosta ilmenee, että luontaisten kivennäisvesien merkintöjä koskevia vaatimuksia, sellaisina kuin niistä säädetään muun muassa direktiivin 2009/54 7 artiklan 2 kohdan b alakohdassa, sovelletaan myös lähdevesiin, joita ei voida markkinoida lähdevesinä, jos ne eivät täytä näitä vaatimuksia.
60      Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja‑aineistosta ilmenee, että vuoden 2004 asetuksen 26 §:n 3 momentin 1 kohdassa, jolla kyseinen sääntö saatetaan osaksi Bulgarian oikeusjärjestystä, puolestaan säädetään ainoastaan, että lähdevesien merkinnöissä on ilmoitettava ”veden ulostulopaikan” eli kyseisen määräyksen täydentävien säännösten 1 momentin 4 kohdan mukaisesti ”vedenottoon tarkoitetun laitoksen” nimi, mutta siinä ei viitata mitenkään velvollisuuteen mainita niissä ”lähteen nimeä”, vaikka – kuten tämän tuomion 52 kohdassa todetaan – kyseiset käsitteet eivät ole yhteneviä.
61      Näin ollen on katsottava, kuten komissio väittää, että Bulgarian tasavalta sallii sellaisten vesien markkinoimisen lähdevetenä, jotka eivät täytä niitä merkintöjä koskevia vaatimuksia, joihin direktiivin 2009/54 9 artiklan 4 kohdan c alakohdassa viitataan, vaikka kyseiseen artiklaan ei sisälly mitään mahdollisuutta poiketa kyseisistä vaatimuksista.
62      Tästä seuraa, että toinen kanneperuste on hyväksyttävä.
63      Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että Bulgarian tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdan, 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan mukaisia velvoitteitaan,
–        kun se ei ole kieltänyt sitä, että yhden ja saman lähteen luontaista kivennäisvettä ja lähdevettä markkinoidaan useammalla kuin yhdellä kauppanimityksellä
–        kun se ei ole vaatinut, että luontaisten kivennäisvesien ja lähdevesien merkinnöissä on ilmoitettava lähteen nimi
–        ja kun se on sallinut nimityksen ”lähdevesi” käytön vedelle, joka ei täytä tätä koskevia vaatimuksia.
Oikeudenkäyntikulut
64      Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Bulgarian tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, Bulgarian tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Bulgarian tasavalta ei ole noudattanut luontaisten kivennäisvesien hyödyntämisestä ja markkinoille saattamisesta 18.6.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/54/EY 8 artiklan 2 kohdan, 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan 4 kohdan c alakohdan mukaisia velvoitteitaan,
–        kun se ei ole kieltänyt sitä, että yhden ja saman lähteen luontaista kivennäisvettä ja lähdevettä markkinoidaan useammalla kuin yhdellä kauppanimityksellä
–        kun se ei ole vaatinut, että luontaisten kivennäisvesien ja lähdevesien merkinnöissä on ilmoitettava lähteen nimi
–        ja kun se on sallinut nimityksen ”lähdevesi” käytön vedelle, joka ei täytä tätä koskevia vaatimuksia.
2)      Bulgarian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.