62012CC0085
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PEDRO CRUZ VILLALÓN
30 päivänä toukokuuta 2013 (
1
)
Asia C‑85/12
Société Landsbanki Islands HF
vastaan
Kepler Capital Markets SA
ja
Frédéric Giraux
(Ennakkoratkaisupyyntö – Cour de cassation (Ranska))
”Sijoittautumisvapaus — Luottolaitokset — Direktiivi 2001/24/EY — Luottolaitosten tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteiden toteuttamisen edellytykset — Kyseisten toimenpiteiden toteuttamiseen toimivaltaiset viranomaiset — Yksittäisluonteinen erityislaki — Yhdenvertainen kohtelu — Oikeussuoja — Oikeuspaikan laki (lex fori) — Menettelyn aloittaneen jäsenvaltion laki (lex concursus)”
1.
Talousjärjestelmän romahdettua Islantia vuonna 2008 koetelleen kansainvälisen finanssikriisin vuoksi Islannin parlamentti toteutti joukon erilaisia Islantiin sijoittautuneita rahalaitoksia koskevia tervehdyttämistoimenpiteitä, joista yhteen, joka perustuu direktiiviin 2001/24/EY, (
2
) on vedottu kahta tuomioistuimen Ranskassa määräämää takavarikkoa vastaan. Cour de cassation tiedustelee asiassa lähinnä sitä, kuuluvatko nämä tervehdyttämistoimenpiteet kyseisen direktiivin soveltamisalaan, vaikka ne ovat lainsäätäjän toteuttamia, kun direktiivin tarkoituksena on hallinnollisten viranomaisten ja oikeusviranomaisten toteuttamien tervehdyttämistoimenpiteiden ja likvidaatiomenettelyjen vastavuoroinen tunnustaminen.
2.
Käsiteltävä kysymys liittyy tyypillisesti niihin hankaluuksiin, joita aiheutuu toisinaan siitä, että unionin oikeudessa käytetään tiettyjä kansallisissa oikeuksissa käytettyjä keskeisiä luokituksia. Kuten jäljempänä esitetään, muodon ja nimityksen lisäksi tällaisissa tapauksissa on kiinnitettävä huomiota sisältöön ja etenkin tarkoitukseen, joka kyseisillä luokituksilla on yhtäältä unionin oikeudessa ja toisaalta jäsenvaltioiden oikeuksissa. Kansallisten luokitusten sovittaminen unionin oikeuden yhteyteen on otettava huomioon myös käsiteltäessä niitä hankaluuksia, joita tässä tapauksessa aiheutuu sellaisen direktiivin, kuten direktiivin 2001/24, tulkinnasta, jossa ei ole voitu ottaa huomioon vielä nykyisinkin vaikuttavan finanssikriisin luonnetta ja laajuutta. Koko tilanteen taustalla on tietenkin kysymys siitä, voivatko käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevan kaltainen kansallinen hätätilanteen säädös ja sen soveltamisesta tehdyt päätökset sisältyä direktiivin 2001/24 soveltamisalaan. Unionin tuomioistuimelta ei kuitenkaan pyydetä nyt ennakkoratkaisua tähän kysymykseen.
3.
Rajatakseni kysymyksen esitetyn pyynnön mukaisesti ehdotan, että direktiivissä 2001/24 tarkoitetut luokitukset ”hallinnollinen viranomainen” ja ”oikeusviranomainen” ymmärrettäisiin ”toiminnallisesti” siten, että tietyin edellytyksin viittaus kyseisiin viranomaisiin voi sisältää myös lainsäätäjän. Toisin sanoen kansallisen lainsäädäntövallan käyttäminen direktiivissä säädettyjä toimenpiteitä toteutettaessa ei johtaisi siihen, että kyseiset toimenpiteet jäisivät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
4.
Direktiivissä 2001/24 säädetään luottolaitosten tervehdyttämistoimenpiteiden ja likvidaatiomenettelyjen vastavuoroista tunnustamista koskevista säännöistä. Seuraavat sen johdanto-osan perustelukappaleet ovat käsiteltävän asian kannalta oleellisia:
”(6)
On tärkeää uskoa kotijäsenvaltion hallinnollisille tai oikeusviranomaisille yksinomainen toimivalta päättää kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön ja siellä voimassa olevien käytäntöjen mukaisista tervehdyttämistoimenpiteistä sekä soveltaa niitä. Koska on vaikea yhdenmukaistaa jäsenvaltioiden lainsäädäntöjä ja käytäntöjä, olisi omaksuttava järjestelmä, jossa jäsenvaltiot vastavuoroisesti tunnustavat kunkin jäsenvaltion toteuttamat toimenpiteet niiden laitosten elinkelpoisuuden palauttamiseksi, joille se on myöntänyt toimiluvan.
(7)
On välttämätöntä taata, että kotijäsenvaltion hallinnollisten tai oikeusviranomaisten toteuttamat tervehdyttämistoimenpiteet sekä niiden henkilöiden tai elinten toteuttamat toimenpiteet, jotka nämä viranomaiset ovat nimenneet hallinnoimaan näitä tervehdyttämistoimenpiteitä, vaikuttavat kaikissa jäsenvaltioissa, mukaan luettuina toimenpiteet, joihin voi liittyä maksujen keskeyttäminen, täytäntöönpanotoimenpiteiden keskeyttäminen tai saatavien alentaminen, sekä kaikki muut toimenpiteet, joilla voidaan vaikuttaa kolmansien osapuolien olemassa oleviin oikeuksiin.
– –
(12)
Velkojien tasapuolisen kohtelun periaate heidän muutoksenhakumahdollisuuksiensa osalta edellyttää, että kotijäsenvaltion hallinnolliset tai oikeusviranomaiset toteuttavat tarpeelliset toimenpiteet, jotta vastaanottavan jäsenvaltion velkojat voivat käyttää muutoksenhakuoikeuttaan tähän tarkoitukseen säädetyssä määräajassa.
– –
(16)
Velkojien tasavertaisuus edellyttää luottolaitoksen likvidaatiota yhtenäisyyden ja yleispätevyyden periaatteiden mukaisesti, jotka edellyttävät kotijäsenvaltion hallinnollisten tai oikeusviranomaisten yksinomaista toimivaltaa ja niiden antamien päätösten tunnustamista sekä sitä, että kotijäsenvaltion lainsäädännön nojalla syntyvät päätösten vaikutukset tulevat voimaan ilman mitään muodollisuuksia kaikissa muissa jäsenvaltiossa, jollei tässä direktiivissä toisin säädetä.
– –
(20)
Tunnetuille velkojille ilmoittaminen henkilökohtaisesti on yhtä tärkeää kuin julkaiseminenkin, jotta nämä voivat tarvittaessa vaatia saataviaan tai tehdä saataviaan koskevia huomautuksia säädetyssä määräajassa. Tämä ei saisi aiheuttaa minkäänlaista velkojien asuinpaikkaan tai heidän saataviensa luonteeseen perustuvaa syrjintää niiden velkojien vahingoksi, joiden kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa kuin kotijäsenvaltiossa. Velkojille on säännöllisesti sopivalla tavalla annettava tietoja likvidaatiomenettelyn aikana.
– –
(23)
Vaikka on tärkeää säilyttää periaate, jonka mukaan kaikki tervehdyttämistoimenpiteiden tai likvidaatiomenettelyjen vaikutukset määräytyvät kotijäsenvaltion lainsäädännön mukaan sekä sisällön että menettelytapojen osalta, on kuitenkin otettava huomioon, että nämä vaikutukset voivat olla ristiriidassa niiden sääntöjen kanssa, joita tavanomaisesti sovelletaan luottolaitoksen ja sen sivuliikkeiden taloudelliseen ja rahoitustoimintaan muissa jäsenvaltioissa. Viittaus toisen jäsenvaltion lainsäädäntöön on tietyissä tapauksissa välttämätön lievennys kotijäsenvaltion lainsäädännön soveltamista koskevaan periaatteeseen.
– –
(30)
Tervehdyttämistoimenpiteiden tai likvidaatiomenettelyn vaikutukset vireillä olevaan oikeudenkäyntiin määräytyvät sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jossa oikeudenkäynti on vireillä, poikkeuksena ’lex concursus’ ‑periaatteen soveltamisesta. Tällaisten toimenpiteiden ja menettelyjen vaikutukset näistä oikeudenkäynneistä johtuviin yksittäisiin täytäntöönpanotoimiin määräytyvät tämän direktiivin yleissäännön mukaisesti kotijäsenvaltion lainsäädännön mukaan.”
5.
Direktiivin 2001/24 2 artiklassa annetaan useita määritelmiä, joilla on tässä tapauksessa merkitystä:
”– –
—
’hallinnollisilla tai oikeusviranomaisilla’ [tarkoitetaan] sellaisia jäsenvaltioiden hallinnollisia tai oikeusviranomaisia, joiden toimivaltaan tervehdyttämistoimenpiteet tai likvidaatiomenettelyt kuuluvat,
—
’tervehdyttämistoimenpiteillä’ [tarkoitetaan] toimenpiteitä, joilla on tarkoitus säilyttää tai palauttaa ennalleen luottolaitoksen taloudellinen tilanne ja jotka voivat vaikuttaa kolmansien osapuolien olemassa oleviin oikeuksiin, mukaan lukien toimenpiteitä, joihin voi kuulua maksujen keskeyttäminen, täytäntöönpanotoimenpiteiden keskeyttäminen tai saatavien alentaminen,
– –
—
’likvidaatiomenettelyillä’ [tarkoitetaan] kaikkia velkoja koskevia menettelyjä, joita jäsenvaltioiden hallinnolliset tai oikeusviranomaiset aloittavat ja joita ne valvovat ja joiden tarkoituksena on omaisuuden muuttaminen rahaksi kyseisten viranomaisten valvonnassa, myös silloin, kun menettelyt päätetään akordiin tai muuhun vastaavaan toimenpiteeseen,
– –”
6.
Direktiivin 2001/24 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Päätös tervehdyttämistoimenpiteistä – sovellettava lainsäädäntö”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kotijäsenvaltion hallinnolliset tai oikeusviranomaiset ovat yksin toimivaltaisia päättämään luottolaitosta ja sen muissa jäsenvaltioissa sijaitsevia sivuliikkeitä koskevan yhden tai useamman tervehdyttämistoimenpiteen toteuttamisesta.
2.   Tervehdyttämistoimenpiteet toteutetaan kotijäsenvaltiossa sovellettavien lakien, asetusten ja menettelyjen mukaisesti, jollei tässä direktiivissä toisin säädetä.
Tervehdyttämistoimenpiteet tulevat täysimääräisesti voimaan tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti koko yhteisössä ilman eri muodollisuuksia, myös muissa jäsenvaltioissa oleviin sivullisiin nähden siinäkin tapauksessa, että niihin sovellettavissa vastaanottavan jäsenvaltion säännöksissä ei säädetä tällaisista toimenpiteistä tai että niissä säädetään toimenpiteiden toteuttaminen riippuvaksi ehdoista, jotka eivät täyty.
Tervehdyttämistoimenpiteet tulevat voimaan koko yhteisössä heti, kun ne tulevat voimaan jäsenvaltiossa, jossa ne toteutettiin.”
7.
Saman direktiivin 9 artiklan otsikko on ”Likvidaatiomenettelyn aloittaminen – Ilmoittaminen muille toimivaltaisille viranomaisille”, ja sen 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Likvidaatiomenettelyyn asettamisesta vastaavat kotijäsenvaltion hallinnolliset tai oikeusviranomaiset ovat yksin toimivaltaisia päättämään luottolaitosta sekä sen muihin jäsenvaltioihin perustettuja sivuliikkeitä koskevan likvidaatiomenettelyn aloittamisesta.
Kotijäsenvaltion hallinnollisen tai oikeusviranomaisen päätös aloittaa likvidaatiomenettely tunnustetaan ilman eri muodollisuuksia kaikkien muiden jäsenvaltioiden alueella, ja päätös tulee niissä voimaan samanaikaisesti kuin jäsenvaltiossa, jossa menettely aloitetaan.”
8.
Direktiivin 10 artiklassa, jonka otsikko on ”Sovellettava lainsäädäntö”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jollei tässä direktiivissä toisin säädetä, luottolaitoksen likvidaatio tapahtuu sen kotijäsenvaltiossa sovellettavien lakien, asetusten ja menettelyjen mukaisesti.
2.   Kotijäsenvaltion lainsäädännön mukaan määräytyvät erityisesti:
– –
e)
likvidaatiomenettelyn vaikutukset yksittäisten velkojien saatavien erillisperintään, lukuun ottamatta niiden vaikutuksia vireillä oleviin oikeudenkäynteihin, joista säädetään 32 artiklassa;
– –
l)
kaikkia velkojia vahingoittavien oikeustointen mitättömyys, pätemättömyys ja peräytyminen.”
9.
Direktiivin 32 artiklan mukaan ”tervehdyttämistoimenpiteiden tai likvidaatiomenettelyn vaikutukset luottolaitoksen vallinnasta erotettua omaisuutta tai oikeutta koskevaan vireillä olevaan oikeudenkäyntiin määräytyvät yksinomaan sen jäsenvaltion lain mukaan, jossa oikeudenkäynti on vireillä”.
10.
Direktiivin 2001/24 6 artiklan 1 kohtaan sekä 7, 13 ja 14 artiklaan sisältyvien säännösten nojalla päätökset, joilla määrätään tervehdyttämistoimenpiteen toteuttamisesta tai likvidaatiomenettelyn aloittamisesta, on julkaistava Euroopan unionin virallisessa lehdessä, ja niistä on ilmoitettava asianomaisen laitoksen tunnetuille velkojille, joiden asuinpaikka tai sääntömääräinen kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa.
B Islannin lainsäädäntö
11.
Yhteiseen konkurssijärjestelmään sovelletaan Islannissa 26.3.1991 annettua lakia nro 21/91, jonka 138 §:ssä säädetään, että kun konkurssi julistetaan oikeudessa, lakkaa konkurssin tehneen omaisuutta koskeva takavarikko välittömästi edellyttäen, että kyseinen omaisuus liitetään konkurssipesään. Samaa säännöstä sovelletaan tilanteeseen, jossa panttaus on tehty konkurssin julistamista edeltävien kuuden kuukauden aikana, sekä takavarikkoihin ja pakkotäytäntöönpanoihin, jotka on toteutettu konkurssiin asetetun henkilön perheenjäsenen pyynnöstä konkurssin julistamispäivää edeltävien 6–24 kuukauden aikana, ellei perheenjäsen vahvista oikeudelle, että konkurssiin asetettu oli tuona ajankohtana maksukykyinen kyseisestä toimenpiteestä huolimatta.
12.
Direktiivi 2001/24 pantiin täytäntöön finanssilaitoksista 20.12.2002 annetulla lailla nro 161/2002.
13.
Ensimmäinen lainsäädäntötoimenpide Islantia koetelleen pankki- ja finanssikriisin puhkeamisen jälkeen oli poikkeustilanteessa maksettavasta valtionavusta 6.10.2008 annettu laki nro 125/2008, jossa annettiin Islannin finanssivalvontaviranomaiselle (jäljempänä FME) valtuudet puuttua finanssilaitosten toimintaan erinäisin toimenpitein, esimerkiksi käyttämällä yhtiökokoukselle kuuluvaa toimivaltaa, erottamalla hallituksen ja ottamalla laitoksen toiminnan hoitaakseen tai nimittämällä väliaikaisen hallintotoimikunnan.
14.
Kuukautta myöhemmin 13.11.2008 annetulla lailla nro 129/2008 uudistettiin lain nro 161/2002 98 §:ää ja kiellettiin tuomioistuinmenettelyiden vireillepano ”moratorioon” asetettuja finanssilaitoksia vastaan ja määrättiin meneillään olevat menettelyt keskeytettäviksi, ellei kyseisessä laissa toisin säädetty tai ellei ollut tapahtunut rikosta.
15.
Muutamia kuukausia myöhemmin eli 15.4.2009 annettu laki nro 44/2009, joka mainitaan nimenomaisesti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäisessä kysymyksessä, sisälsi joukon siirtymäsäännöksiä, joiden nojalla rahalaitosten likvidaatiota koskevia lain nro 161/2002 säännöksiä oli sovellettava niihin laitoksiin, jotka olivat moratorion kohteena lain nro 44/2009 voimaan tullessa. Lain nro 44/2009 mukaan kyseinen soveltaminen oli toteutettava ”samoin kuin jos tuomioistuin olisi päättänyt kyseisen laitoksen likvidaatiosta ennen lain voimaantuloa”.
16.
Samaan aikaan lailla nro 44/2009 kumottiin lailla nro 129/2008 käyttöön otettu kielto.
17.
Mainittujen siirtymäsäännösten II.2 kohdassa säädettiin, että laitoksen moratorion päättyessä katsotaan laitoksen likvidaatiomenettelyn alkavan automaattisesti ilman erillistä tuomioistuimen päätöstä.
18.
Tässä asiassa merkityksellistä on myös se, että lakia nro 161/2002 uudistettiin uudelleen 16.11.2010 annetulla lailla nro 132/2010 siten, ettei likvidaatiomenettely ala enää automaattisesti moratorion perään vaan likvidaatio aloitetaan vain, jos väliaikainen hallintotoimikunta ja likvidaatiokomitea pyytävät sitä yhdessä oikeusviranomaiselta ennen moratorion päättymistä.
II Asian tosiseikat
19.
Landsbanki Islands HF (jäljempänä Landsbanki) on Islannin oikeuden mukaan perustettu luottolaitos, johon kohdistettiin Ranskassa 10.11.2008 kaksi takavarikkoa Ranskassa asuvan velkojan, Frédéric Giraux’n, saatavien turvaamiseksi.
20.
Landsbanki riitautti kyseiset takavarikot ranskalaisissa tuomioistuimissa ja vetosi Islannin viranomaisten aiemmin toteuttamiin terveyhdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteisiin. (
3
)
21.
Landsbanki esitti Tribunal de grande instance de Paris’ssa näin ollen ensinnäkin, että Islannissa toteutettuihin toimenpiteisiin voitiin vedota ranskalaista velkojaa vastaan ja että Islannin lainsäädännön (lain nro 44/2009 ja lain nro 21/1991) mukaisesti kaikki 15.5.2008 lähtien toteutetut pakkotäytäntöönpanotoimenpiteet on katsottava taannehtivasti tehottomiksi.
22.
Tribunal de grande instance de Paris hylkäsi Landsbankin väitteet 25.6.2009 antamassaan tuomiossa. Sen mukaan Islannin lakiin nro 44/2009 perustuvat tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteet eivät kuulu direktiivin 2001/24 soveltamisalaan, joten niitä ei voitu soveltaa Ranskassa eikä Giraux’n hakemuksesta toteutettuja takavarikkoja, joilla pyrittiin turvaamaan hänen saatavansa, näin ollen peruttaisi.
23.
Cour d’appel de Paris vahvisti Tribunal de grande instance de Paris’n tuomion 4.11.2010. Cour d’appel de Paris katsoi yhtäältä, ettei Islannin lainsäädännön soveltamisesta aiheudu taannehtivaa peruuttavaa vaikutusta, johon Landsbanki vetosi, ja toisaalta, vaikka tällainen vaikutus olisi, sen aiheuttavat lainsäädännön säännökset eivät ole direktiivissä 2001/24 tarkoitettuja hallinnollisten ja oikeusviranomaisten toteuttamia tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteitä.
24.
Cour d’appel de Paris täsmensi, että Islannin säännös, jolla kiellettiin tuomioistuinmenettelyjen vireillepano moratorion kohteena olevia luottolaitoksia vastaan (laki nro 161/2002), oli kumottu 15.4.2009 lailla nro 44/2009.
25.
Ratkaisusta valitettiin Cour de cassationiin, joka päätti pyytää ennakkoratkaisua.
III Ennakkoratkaisukysymys
26.
Ennakkoratkaisukysymys kuuluu seuraavasti:
”1)
Onko luottolaitosten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta annetun direktiivin 2001/24/EY 3 ja 9 artiklaa tulkittava siten, että 15.4.2009 annettuun Islannin lakiin nro 44/2009 perustuvan kaltaisia finanssilaitoksen tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteitä on pidettävä näissä direktiivin artikloissa tarkoitettuina hallinnollisen viranomaisen tai oikeusviranomaisten toteuttamina toimenpiteinä?
2)
Onko direktiivin 2001/24/EY 32 artiklaa tulkittava siten, että se estää 20.12.2002 annetun Islannin lain 98 §:n kaltaisen kansallisen säännöksen, jolla kielletään tuomioistuinmenettelyiden vireillepano finanssilaitoksia vastaan tai määrätään kaikki tällaiset finanssilaitokseen kohdistetut menettelyt keskeytettäväksi moratorion voimaantulosta alkaen, vaikutukset turvaamistoimenpiteisiin, jotka on määrätty jossakin muussa jäsenvaltiossa ennen moratorion asettamista?”
27.
Cour de cassation muistuttaa, että direktiivin 2001/24 mukaan kotijäsenvaltion hallinnolliset viranomaiset tai oikeusviranomaiset ovat yksin toimivaltaisia päättämään luottolaitosta ja sen muissa jäsenvaltioissa sijaitsevia sivuliikkeitä koskevien tervehdyttämis- tai likvidaatiotoimenpiteiden toteuttamisesta.
IV Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
28.
Ennakkoratkaisupyyntö kirjattiin saapuneeksi unionin tuomioistuimen kirjaamoon 20.2.2012.
29.
Kirjallisia huomautuksia esittivät pääasian valittajat, EFTAn valvontaviranomainen, Ranskan, Islannin ja Portugalin hallitukset sekä komissio.
30.
Pääasian valittajat, EFTAn valvontaviranomainen, Ranskan hallitus ja komissio esittivät suullisia huomautuksia 7.3.2013 pidetyssä istunnossa.
V Osapuolten lausumat
A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
31.
Landsbanki väittää, että lain nro 44/2009 siirtymäsäännöksissä nimenomaisesti säädetty likvidaatiomenettely on oikeusvaikutus, joka seuraa kyseisen lain mukaisesti moratorion asettamista koskevasta oikeuden päätöksestä eli tässä tapauksessa Reykjavikin aluetuomioistuimen 5.12.2008 tekemästä päätöksestä. Tästä syystä on katsottava, että Islannissa määrätyt tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteet olivat direktiivissä 2001/24 tarkoitettujen toimivaltaisten hallinnollisten ja oikeusviranomaisten toteuttamia, eli ne on tunnustettava Ranskassa. Muussa tapauksessa toimittaisiin vastoin velkojien suojaa ja tasavertaista kohtelua. Toisaalta sen mielestä ratkaisevana on pidettävä sitä, että Islannin lainsäätäjän toteuttamat toimenpiteet eivät eroa tarkoitukseltaan hallinnollisen tai oikeusviranomaisen toimesta, koska ne koskevat yksittäisiä tilanteita ja etuja ja lisäksi niihin voi hallinnollisen ja oikeusviranomaisen toimien tavoin hakea muutosta. Ranskan hallitus yhtyy kahteen viimeksi mainittuun huomautukseen.
32.
Giraux väittää puolestaan, että ainoastaan hallinnolliset viranomaiset tai oikeusviranomaiset voivat toteuttaa tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteitä, joten siitä, ettei lainsäädännön säännökseen voi hakea muutosta, seuraa, että ainoastaan hallinnollisilla päätöksillä ja oikeuden päätöksillä voidaan taata velkojille, että toimenpiteet toteutetaan aina tapauskohtaisen taloudellisen tilanteen mukaisesti ja että toimenpiteisiin voidaan hakea muutosta. Toisaalta Giraux tuo esiin, että direktiivissä tehdään hyvin selkeä ero tervehdyttämistoimenpiteiden ja likvidaatiomenettelyjen välillä, joihin molempiin sovelletaan omaa järjestelmäänsä, joka on sovitettu kummankin lopulliseen tarkoitukseen. Näin ollen ne kumpikin edellyttävät erillistä hallinnollista tai oikeuden päätöstä, eikä tervehdyttämistoimenpiteen toteuttamisesta voi direktiivin 2001/24 mukaan seurata likvidaatiomenettelyn vaikutuksia.
33.
Ranskan, Islannin ja Portugalin hallitukset väittävät, että direktiivin 2, 3 ja 9 artiklan on katsottava olevan sovellettavissa lakiin nro 44/2009 perustuviin toimenpiteisiin. Niiden mielestä vain tällöin toteutuu direktiivin tarkoitus, jäsenvaltion viranomaisten toteuttamien tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteiden vastavuoroinen ja automaattinen tunnustaminen.
34.
Ranskan hallituksen mukaan olisi ristiriitaista kieltää lakiin nro 44/2009 perustuvien toimenpiteiden tunnustaminen ja tunnustaa sen sijaan samojen toimenpiteiden soveltamisesta annetut hallinnolliset päätökset tai oikeuden päätökset. Direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ja 9 artiklan 1 kohdan osalta Ranskan hallitus esittää, ettei tarkoituksena ole niinkään vaatia, että toimenpiteen toteuttaa hallinnollinen viranomainen tai oikeusviranomainen, vaan pikemminkin varmistaa, että toimenpiteitä voivat hyväksyä ainoastaan kotijäsenvaltion viranomaiset, eivät muiden jäsenvaltioiden viranomaiset. Portugalin hallitus on puolestaan sitä mieltä, että hallinnollisten tai oikeudellisten toimenpiteiden on sisällyttävä siihen lainmukaiseen järjestelmään, jonka perusteella tervehdyttämistoimenpiteiden toteuttamisesta aiheutuvat vaikutukset kokonaisuutena määräytyvät.
35.
Komissio väittää, että koska maksukyvyttömyyttä koskevia kansallisia säännöksiä ei ole yhdenmukaistettu, direktiivissä 2001/24 säädetään ainoastaan laitosten elinkelpoisuuden varmistamiseksi toteutettujen toimenpiteiden vastavuoroisesta tunnustamisesta. Kotijäsenvaltion on siis nimettävä tällaisten toimenpiteiden toteuttamiseen toimivaltaiset viranomaiset direktiivissä säädettyjä vähimmäisvaatimuksia noudattaen. Tätä vapautta ei pidä rajoittaa kunkin jäsenvaltion oikeuskulttuurin ja valtiosääntöperinteen johdosta eikä sen merkityksen perusteella, joka hallintotoimen ja lainsäädäntötoimen käsitteillä voi kussakin tapauksessa olla.
36.
Komissiosta ratkaisevaa ei ole, onko toimenpiteen toteuttanut parlamentti tai tuomari, vaan direktiivin mukaisesti merkityksellistä on, että toimenpiteet ovat perusteltuja yksittäisen laitoksen taloudellisen tilanteen vuoksi, jolloin direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävät koko finanssialalla yleisesti ja erotuksetta sovellettavat toimenpiteet. Komission mielestä tässä tapauksessa on erotettava toisistaan lain nro 161/2002 säännökset, sellaisina kuin niitä sovelletaan asian tosiseikkoihin, joita ei niiden yleisen ja erotuksettoman soveltamisen vuoksi voida lukea mukaan direktiivin 2001/24 soveltamisalaan, sekä laissa nro 161/2002 annetun toimivallan nojalla tehdyt FME:n ja Reykjavikin aluetuomioistuimen päätökset. Nämä viimeksi mainitut kyseistä lakia soveltaen tehdyt päätökset ovat komission mielestä selkeästi lähtöisin direktiivissä 2001/24 tarkoitetulta hallinnolliselta tai oikeusviranomaiselta.
37.
EFTAn valvontaviranomainen väittää puolestaan, että käsiteltävässä tapauksessa kaikkien toimenpiteiden toteuttajana on joko FME tai toimivaltainen oikeusviranomainen. Sen mielestä asiassa ei ole sovellettu lain 44/2009 mukaista likvidaatiomenettelyn automaattista alkamista, joka on kumottu sittemmin lailla nro 132/2010.
B Toinen ennakkoratkaisukysymys
38.
Landsbankin mukaan direktiivin 2001/24 32 artikla ei estä soveltamasta lain nro 161/2002 98 §:ää, jonka nojalla päätettiin moratorioon asettamisesta, joka estää sen mielestä Ranskassa määrättyjen takavarikkojen vaikutuksen. Landsbankin näkemyksen mukaan 32 artiklassa käytetyllä ilmaisulla ”vireillä oleva oikeudenkäynti” tarkoitetaan ainoastaan pääasiaa koskevia oikeudenkäyntejä. Lisäksi sen mielestä direktiivin johdanto-osan 30 perustelukappaleessa tunnustetaan, että moratorion kaltaisten toimenpiteiden vaikutukset vireillä olevista oikeudenkäynneistä aiheutuviin yksittäisiin täytäntöönpanotoimiin määräytyvät kotijäsenvaltion lainsäädännön mukaan, eikä ole epäilystäkään siitä, ettei takavarikko olisi tällainen toimi.
39.
Giraux katsoo, ettei kysymystä voida ottaa tutkittavaksi, koska lain nro 161/2002 98 §:ää ei voida soveltaa käsiteltävään tapaukseen. Hänen mielestään kyseisellä säännöksellä ainoastaan estetään oikeudellisten vaateiden vireillepano moratorioon asetettua laitosta vastaan eikä sillä ole vaikutusta takavarikkoon, josta on määrätty ennen moratorioon asettamista. Lisäksi Giraux väittää, että säännös on todettu perustuslain vastaiseksi ja korvattu lailla nro 44/2009.
40.
Ranskan ja Islannin hallitukset, komissio ja EFTAn valvontaviranomainen väittävät, että on erotettava toisistaan vireillä olevat oikeudenkäynnit, joihin sovelletaan sen valtion lakia, jossa se on aloitettu (lex fori), ja konkreettiset toimet, joihin sovelletaan kotijäsenvaltion lakia (lex concursus). Tämä käy niiden mukaan ilmi tulkittaessa direktiivin 2001/24 32 artiklaa yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 30 perustelukappaleen ja 10 artiklan 2 kohdan e alakohdan kanssa. Direktiivin 32 artikla kattaa niiden mukaan vain pääasiaa koskevat oikeudenkäynnit, ei pakkotäytäntöönpanoon liittyviä lisätoimia. Kun otetaan huomioon direktiivin tavoitteet (erityisesti yleispätevyys ja velkojien tasavertaisuus), takavarikkojen katsotaan puolestaan olevan konkreettisia toimia, joihin sovelletaan kotijäsenvaltion oikeutta.
41.
Komissio väittää, että kotijäsenvaltion oikeutta on sovellettava pakkotäytäntöönpanotoimenpiteisiin, myös takavarikkoihin, joiden vaikutusten voimassaolo kestää ajallisesti, siitä päivästä lähtien, jona tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteet toteutetaan, myös silloin kun pakkotäytäntöönpanotoimenpiteet on toteutettu ennen kyseistä päivää. Tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteillä on sen mukaan taannehtiva vaikutus pakkotäytäntöönpanotoimenpiteisiin, jos näin säädetään asiaan sovellettavassa kotijäsenvaltion lainsäädännössä.
42.
Komissio toteaa yleisemmin, ettei direktiivistä 2001/24 seuraa toisissa jäsenvaltioissa laitoksen osalta käynnistettyjen kaikkien toimien automaattinen kieltäminen tai keskeyttäminen välittömästi, kun kyseiseen laitokseen kohdistetaan tervehdyttämis- tai likvidaatiotoimenpiteitä toisessa jäsenvaltiossa. Tosin vain viimeksi mainittu pystyy toteuttamaan tervehdyttämis- tai likvidaatiotoimenpiteitä alueellaan toimivan laitoksen osalta (toimenpiteillä voi olla vaikutusta vain, jos vaikutukset voivat ulottua kaikkiin jäsenvaltioihin), mutta mikään direktiivissä ei estä muita jäsenvaltioita toteuttamasta toisenlaisia toimenpiteitä tai panemasta vireille toisenlaisia oikeudenkäyntejä, kuten sopimusvelvoitteita koskevia tai rikosoikeudellisia menettelyjä.
VI Arviointi
43.
Cour de cassation esittää kaksi kysymystä, joista toinen on paljon monimutkaisempi kuin toinen. Tämä käy ilmi jo siitä, että menettelyyn osallistuneiden kesken käydyssä keskustelussa on keskitytty niistä ensimmäiseen, ja käytännössä kaikki ovat sen sijaan olleet yhtä mieltä toiseen kysymykseen annettavasta vastauksesta.
44.
Siitä huolimatta, että ehdotan unionin tuomioistuimelle ratkaisua myös ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään toiseen kysymykseen, keskityn lähinnä ensimmäiseen kysymykseen. Lisäksi pyrin keskittymään tiukasti kysymyksen kohteeseen.
A Ensimmäinen kysymys
1. Kohteen rajaaminen
45.
Kysymyksistä ensimmäinen voidaan esittää hyvin pelkistetysti: voiko parlamentti toteuttaa yksin lainsäädäntömenettelyn kautta sellaisia toimenpiteitä, jotka varataan direktiivissä 2001/24 poikkeuksetta kotijäsenvaltion kansallisille toimivaltaisille hallinnollisille tai oikeusviranomaisille. Cour de cassation ei määritä tyhjentävästi kysymyksensä kohteena olevia lainsäädäntötoimenpiteitä vaan viittaa yleisesti 15.4.2009 annettuun Islannin lakiin nro 44/2009 perustuviin rahalaitoksen tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteisiin.
46.
Sekä ennakkoratkaisupyynnön että osapuolten välillä käydyn keskustelun perusteella voidaan silti päätellä, että niitä lain nro 44/2009 toimenpiteitä, jotka ovat merkityksellisiä tässä asiassa, ovat lähinnä ne siirtymäsäännökset, joiden nojalla moratorion kohteena lain nro 44/2009 voimaan tullessa olleiden laitosten – kuten Landsbankin, joka oli asetettu moratorioon 5.12.2008 – katsottaisiin siirtyvän automaattisesti likvidaatiomenettelyyn ilman tästä tehtyä erillistä tuomioistuimen päätöstä.
47.
Tästä lainsäädännön konkreettisesta säännöksestä seuraa Landsbankin mielestä se, että tapaukseen on sovellettava likvidaatiomenettelyjä koskevia Islannin säännöksiä ja erityisesti että sen omaisuutta koskeva takavarikko on peruttava. Siitä seikasta, onko tämän oltava kyseisen toimenpiteen seuraus, ei ole kuitenkaan tarpeen lausua tässä menettelyssä.
48.
Ennakkoratkaisupyyntöpäätöksen perusteella on nimittäin niin, että asianosaisten välinen riita koskee pääasian kannalta olennaisen Islannin oikeuden tulkintaa, ja Cour de cassationin on lausuttava pääasiassa, oliko Cour d’appel de Paris oikeassa todetessaan, ettei ole osoitettu, että Landsbankiin olisi sovellettava yhteisestä konkurssijärjestelmästä annetun lain nro 21/91 138 §:ää, mikä merkitsisi sen omaisuuteen kohdistuvien takavarikkojen peruuttamista.
49.
Cour d’appel de Paris’n tekemän ratkaisun tärkein peruste ei kuitenkaan ollut riittämätön näyttö niiden Islannin oikeuden säännösten sovellettavuudesta, joihin Landsbanki vetosi – tämä kysymys on vielä ratkaisematta – vaan se seikka, että nämä säännökset eivät missään tapauksessa sisältyneet direktiivissä tarkoitettuun hallinnolliseen päätökseen tai tuomioistuinratkaisuun vaan lainsäädäntöön kuuluvaan säännökseen ja että ne jäivät tästä syystä direktiivin 2001/24 soveltamisalan ulkopuolelle, mikä merkitsi, ettei lain nro 21/91 sovellettavuudella asiaan ollut tässä tapauksessa merkitystä.
50.
Tämä on siis esikysymys, josta riippuu, pitääkö ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkastella perusteellisesti sitä ongelmaa, joka koskee pääasiaan sovellettavan ja pääasian kannalta merkityksellisen Islannin oikeuden määrittämistä. Näin on siksi, että on selvää, että jos unionin tuomioistuin toteaa, etteivät lakiin nro 44/2009 sisältyvät toimenpiteet voi olla verrattavissa direktiivissä 2001/24 tarkoitettuihin hallinnollisiin päätöksiin tai tuomioistuinratkaisuihin, jää täyttymättä välttämätön edellytys, jonka nojalla Landsbanki voisi perustella oikeudellisesti väitettä, jonka se on esittänyt ranskalaisissa tuomioistuimissa ja jonka mukaan Ranskassa on tunnustettava tällaisten toimenpiteiden vaikutukset, sillä Ranskalla on velvollisuus tunnustaa tällaiset vaikutukset vain, jos nämä toimenpiteet sisältyvät kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
51.
On vielä lisättävä yksi tarkennus: mielestäni myöskään sillä ei ole tämän asian kannalta merkitystä, että Reykjavikin aluetuomioistuin määräsi Landsbankin likvidaatiomenettelyyn 22.11.2010 antamallaan tuomiolla. Kyseinen tuomio kuuluisi tuomioistuinratkaisuna ilman muuta direktiivin 2001/24 soveltamisalaan, ja se olisi näin ollen tehnyt laissa nro 44/2009 säädettyä automaattista likvidaatiota koskevasta kysymyksestä teoreettisen.
52.
Varmaa kuitenkin on, että Landsbanki on ollut likvidaatiomenettelyn kohteena jo siitä lähtien, kun likvidaatiokomitea nimettiin oikeuden päätöksellä 29.4.2009 – eli muutamia päiviä sen jälkeen, kun laki nro 44/2009 tuli voimaan. Tämän nimeämisen vuoksi laissa nro 44/2009 säädetty likvidaation automaattisuus vaikutti eräällä tapaa Landsbankiin jo alusta alkaen, ja sen ansiosta Landsbanki pystyi vetoamaan ranskalaisissa tuomioistuimissa Islannin konkurssilainsäädäntöön ja vaatimaan sen omaisuuteen kohdistetun takavarikon perumista. Tosiasiassa Reykjavikin aluetuomioistuimen 22.11.2010 tekemällä päätöksellä ei varsinaisesti aloitettu Landsbankia koskevaa likvidaatiomenettelyä, vaan – kuten päätöksen viidennestä kohdasta käy ilmi – sillä päätettiin jatkaa lain nro 44/2009 nojalla jo aloitettua menettelyä. Tällainen päätös oli välttämätön, koska automaattisesta likvidaatiosta luovuttiin lailla nro 132/2010, joka tuli voimaan viisi päivää ennen aluetuomioistuimen antamaa päätöstä.
53.
Vastaan seuraavaksi yhteenvetona erityisesti lakia nro 44/2009 koskeviin kysymyksiin.
2. Ennakkoratkaisukysymyksen aineellinen tarkastelu
54.
Esitän nyt kolmessa osassa yhden ennakko-oletuksen ja kaksi edellytystä, joilla voidaan mielestäni perustella tiettyjen lainsäädäntötoimenpiteiden sisällyttäminen direktiivin 2001/24 soveltamisalaan.
a) ”Tervehdyttämistoimenpiteet” eivät jää direktiivin 2001/24 soveltamisalan ulkopuolelle yksin siitä syystä, että ne on toteuttanut kansallinen lainsäätäjä
55.
Siirryn nyt pidemmittä puheitta vastaamaan Cour de cassationin ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen. Aluksi on todettava, että vaikuttaa kiistattomalta, että kun otetaan huomioon direktiivin 2001/24 3 artiklan 1 kohdan ja 9 artiklan 1 kohdan sanamuodot, nämä säännökset eivät sisällä missään nimessä lainsäätäjiä, vaan niissä mainitaan nimenomaisesti vain hallinnolliset ja oikeusviranomaiset, jotka ovat sen mukaan ”yksin toimivaltaisia” toteuttamaan tällaisia toimenpiteitä. (
4
) Tällainen tulkinta olisi kuitenkin mielestäni vastoin paitsi direktiivin 2001/24 henkeä ja tarkoitusta, ennen kaikkea sen systematiikkaa. (
5
)
56.
Kun nämä säännökset lukee kokonaisuudessaan, käy ilmi, että niissä ratkaisevaa ei ole niinkään se, mitkä viranomaiset ovat varsinaisesti toimivaltaisia toteuttamaan direktiivissä 2001/24 tarkoitetut tervehdyttämistoimenpiteet, vaan se edellytys, jonka mukaan viranomaisen on oltava direktiivissä tarkoitettu kotijäsenvaltion viranomainen. Yhtä ratkaisevalta näissä säännöksissä vaikuttaa mielestäni kyseisten toimenpiteiden luonne sekä niiden keskeisyys direktiivin systematiikassa.
57.
Koko direktiivin 2001/24 tarkoituksena on nimittäin omaksua järjestelmä, ”jossa jäsenvaltiot vastavuoroisesti tunnustavat kunkin jäsenvaltion toteuttamat toimenpiteet niiden laitosten elinkelpoisuuden palauttamiseksi, joille se on myöntänyt toimiluvan”, (
6
) ja jossa taataan, että toimenpiteet ”vaikuttavat kaikissa jäsenvaltioissa”. (
7
)
58.
Toisaalta direktiivin 2 artiklan mukaan tervehdyttämistoimenpiteillä tarkoitetaan ”toimenpiteitä, joilla on tarkoitus säilyttää tai palauttaa ennalleen luottolaitoksen taloudellinen tilanne”. (
8
) Kyseiset toimenpiteet ovat siis konkreettisia, yksittäisiä ja yksittäisiin luottolaitoksiin kohdistuvia, eikä niitä pyritä osoittamaan kaikille tällaisille laitoksille eikä niillä pyritä sääntelemään rahoitusalan oikeudellista järjestelmää. Tämän vahvistavat direktiivin 3 ja 9 artiklan sanamuodot, joissa viitataan aina yhtä luottolaitosta koskeviin toimenpiteisiin.
59.
Tervehdyttämistoimenpiteet kohdistetaan yksilöllisesti tai yksittäisesti, minkä vuoksi tietenkin tulee ensimmäisenä mieleen, että hallinnolliset viranomaiset tai oikeusviranomaiset ovat toimivaltaisia niiden toteuttamiseen. Vaikka jäsenvaltioiden valtiosääntörakenteissa on paljon eroa, niiden perinteisiin sisältyy yhteinen periaate, jonka mukaan laki on määritelmänsä mukaan yleisluonteinen ja abstrakti normi, toisin kuin lain yleisluonteisten säädösten soveltamiseksi tehdyt hallinnolliset päätökset ja tuomioistuinratkaisut, jotka ovat luonteeltaan yksittäisiä ja konkreettisia. Näin ollen jo koko direktiivin pelkästä lukemisesta ilmenee laajalti, miten suuri merkitys laillisuusperiaatteelle on annettu.
60.
Sanotun rajoittamatta edellä esitettyä, valtiosääntöjen vertaileminen osoittaa, että joissakin niissä käytetään sellaisia lakeja, jotka ovat sisältönsä tai kohteidensa puolesta luonteeltaan yksilöllisiä tai yksittäistapauksellisia. (
9
) Jos tämäntyyppiset lait ovat sallittuja jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä, (
10
) mikään ei voi lähtökohtaisesti olla unionin oikeudessa esteenä sille, että niitä voidaan käyttää normatiivisina välineinä kansallista julkista valtaa käytettäessä. Kuten jäljempänä nähdään, direktiivin 2001/24 tapauksessa tiettyjen edellytysten on kuitenkin täytyttävä.
61.
Direktiivissä viitataan hallinnollisiin tai oikeusviranomaisiin toistuvasti, mikä vastaa mielestäni joka tapauksessa lähinnä sitä kiistatonta ennakko-oletusta, että yleensä juuri näiden viranomaisten tehtävänä on toteuttaa tervehdyttämistoimenpiteitä, joiden tunnustamista jäsenvaltioissa direktiivillä tavoitellaan. Olen kuitenkin sitä mieltä, ettei tätä ole aiheellista pitää nimenomaisena tahdonilmauksena siitä, että jäsenvaltion lainsäätäjä on haluttu jättää kaikissa tilanteissa pois niiden kansallisten viranomaisten joukosta, jotka voivat toteuttaa näitä toimenpiteitä, joiden yleistä tunnustamista direktiivillä tavoitellaan.
62.
Välipäätelmänä totean olevani sitä mieltä, että Islannin lainsäätäjän toteuttamat toimenpiteet nyt käsiteltävän asian yhteydessä ja erityisesti lakiin nro 44/2009 sisältyvät toimenpiteet eivät jäljempänä esittämini ehdoin jää direktiivin 2001/24 soveltamisalan ulkopuolelle yksin siitä syystä, että ne on toteutettu lainsäädännön säännöksinä.
b) Lainsäätäjän toteuttamien toimenpiteiden on kuitenkin oltava todella sellaisia, jotta ne sisältyisivät direktiivin 2001/24 soveltamisalaan
63.
Aluksi on todettava, että mielestäni lainsäätäjän voidaan katsoa jäävän direktiivin 2001/24 soveltamisalan ulkopuolelle ainoastaan, kun lainsäätäjä toteuttaa yleisluonteisia ja abstrakteja toimenpiteitä eli säännöksiä, jotka eivät vastaa direktiivissä 2001/24 käytettyä tervehdyttämistoimenpiteiden käsitettä. Jos taas lainsäätäjä voi toteuttaa sisäisen oikeuden mukaisesti myös sellaisia toimenpiteitä, jotka sopivat yksilöllisen ja konkreettisen luonteensa puolesta direktiivin 2001/24 käsitteeseen, mikään ei mielestäni ole esteenä sille, että nämä toimenpiteet voivat olla verrattavissa hallinnollisten tai oikeusviranomaisten toteuttamiin toimenpiteisiin, eikä sille, että niiden tunnustamista vaaditaan koko unionissa siten kuin kyseisessä direktiivissä säädetään tervehdyttämistoimenpiteiden osalta.
64.
Lähtökohtaisesti laki nro 44/2009 vaikuttaa päällepäin lailta muotonsa ja ilmaisutapansa perusteella. Lisäksi sillä muutetaan tällaista lakia eli finanssilaitoksia koskevaa lakia nro 161/2002. Tästä huolimatta laki nro 44/2009 on osoitettu erityisesti siirtymäsäännöstensä perusteella niille finanssilaitoksille, jotka on asetettu moratorioon. Lain tullessa voimaan huhtikuussa 2009 Landsbanki oli tällaisessa tilanteessa 5.12.2008 tehdyn tuomioistuinratkaisun mukaisesti. Islannin hallituksen mukaan (
11
) neljän muun finanssilaitoksen tilanne oli sama.
65.
Islannissa vuonna 2008 alkaneen finanssikriisin aikana Landsbankin yksittäinen tilanne oli väistämättä Islannin lainsäätäjän tiedossa. Nimenomaan kyseisen finanssilaitoksen tilanne on ollut muiden muassa kaikkien niiden lainsäädäntötoimenpiteiden perustana, jotka on toteutettu hätätilanteessa 6.10.2008 lähtien, jolloin annettiin laki nro 125/2008, jolla annettiin FME:lle valtuudet toteuttaa tiettyjä toimenpiteitä. (
12
) Kyseessä on siis joukko lainsäädäntötoimenpiteitä, joiden soveltaminen rajautuu ensi näkemältä sisällön puolesta hyvin rajalliseen ja helposti määritettävään yksittäisten toimijoiden joukkoon.
66.
Toisaalta on mahdotonta sivuuttaa sitä seikkaa, että Landsbankin tervehdyttämiseksi tarvitut toimenpiteet ovat saattaneet väistämättä edellyttää, että ne toteutetaan lain tasoisella säännöksellä, joita eivät hallinnolliset viranomaiset eivätkä oikeusviranomaiset pysty siis toteuttamaan. Kuten tämän ennakkoratkaisuehdotuksen alussa todettiin, juuri tässä yhteydessä on pidettävä mielessä, miten vakavaa kriisiä Islannin viranomaiset yrittivät ratkaista. Finanssikriisin mittavuuden ja laajuuden vuoksi kansalliset viranomaiset katsoivat, että sitä voitiin torjua ainoastaan lainsäädäntönä toteutettavilla korjaavilla toimenpiteillä, myöntämällä poikkeuksia muutamista finanssilaitoksia koskevan yhteisen järjestelmän määräyksistä. Tärkeää on kuitenkin se, että tällaiset toimenpiteet toteutettiin erityisellä tavalla ja lisäksi ne olivat väliaikaisia, eivät yleisluonteisia ja pysyviä, toisin kuin tarkastellussa tilanteessa myöhemmin tapahtuneet uudistukset.
67.
Jos siis rahalaitoksen tilanteen edellyttämät tervehdyttämistoimenpiteet voivat olla luonteeltaan ainoastaan lainsäädännöllisiä niiden säännösten säädöshierarkkisen aseman vuoksi, joihin toimenpiteiden voimaantulo vaikuttaa, parlamentin toteuttamia toimenpiteitä ei ole perusteltua jättää direktiivin 2001/24 soveltamisalan ulkopuolelle yksin siksi, ettei kyseessä ole hallinnollinen viranomainen eikä oikeusviranomainen, eli siksi, etteivät ne ole lähtöisin sellaiselta viranomaiselta, joka olisi voinut niitä antaa. Päinvastoin tästä näkökulmasta käsin merkitystä on mielestäni ainoastaan sillä, että kyseiset toimenpiteet ovat olennaisia tietyn laitoksen yksittäisessä konkreettisessa tilanteessa, sillä toimenpiteiden yksittäistapauksellisuus ja konkreettisuus on ratkaiseva – joskaan ei ainoa, kuten jäljempänä nähdään – peruste direktiivin 2001/24 soveltamisen kannalta. (
13
)
68.
Katson aiheelliseksi huomauttaa sivumennen tässä kohtaa, ettei esitetty kysymys menetä merkitystään sen komission esittämän väitteen vuoksi, että koska riidanalaisia säännöksiä on sovellettu Landsbankin konkreettiseen tilanteeseen tiettyjen hallinnollisten päätösten ja tuomioistuinratkaisujen kautta, nämä viimeksi mainitut ovat tosiasiassa niitä toimenpiteitä, joilla on merkitystä direktiivin kannalta, eikä varsinainen laki nro 44/2009, joka on pelkästään oikeusperustana kyseisille yksittäisille soveltamistoimille.
69.
Väitettä ei voida hyväksyä, sillä lakiin nro 44/2009 sisältyvät riidanalaiset säännökset ovat itsessään direktiivissä 2001/24 tarkoitettu toimenpide, koska niillä yhdistetään oikeudessa määrättyyn Landsbankia koskevaan moratorioon sellaisia vaikutuksia, jotka olivat oikeusviranomaisen ulottumattomissa määräystä annettaessa. Kyse ei siis ole tuomioistuimen myöhemmin konkretisoimasta lainsäädäntötoimesta vaan lainsäädännön säännöksestä, jota lainsäätäjä itse soveltaa sitä edeltävän tuomioistuinratkaisun ylimääräisenä ja automaattisena vaikutuksena.
70.
Mielestäni myöskään toista ääripäätä edustavaa Portugalin väitettä, jonka mukaan direktiivi 2001/24 kattaa hallinnollisten ja oikeusviranomaisten toteuttamien toimenpiteiden lisäksi myös näihin toimenpiteisiin sovellettavat oikeudelliset säännöt, ei voida hyväksyä. Jos näin olisi, ei määritelmänsä mukaisten yksittäisten ja konkreettisten hallinnollisten toimenpiteiden ja oikeudellisten toimenpiteiden sekä näiden perustana olevan yleisluonteisen ja abstraktin lainsäädännön välillä olisi enää mitään eroa, jolloin eron mukana katoaisi myös varsinaisen direktiivin 2001/24 merkitys.
71.
Joka tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä, miten pitkälti kyseiset Islannin lainsäädännön säännökset ja erityisesti laki nro 44/2009, joita voidaan mahdollisesti soveltaa pääasian tilanteeseen, voidaan katsoa direktiivin 2001/24 2 artiklan mukaisiksi toimenpiteiksi, ”joilla on tarkoitus säilyttää tai palauttaa ennalleen luottolaitoksen (
14
) taloudellinen tilanne”, tässä tapauksessa Landsbankin taloudellinen tilanne. Tätä varten sen on arvioitava tällaisten toimenpiteiden hallinnoimiseen ja toteuttamiseen liittyviä olosuhteita, niiden toimijoiden piiriä, joille toimenpiteet on tosiasiallisesti osoitettu, ja mahdollista vastaavuutta yhtäältä kyseisten toimenpiteiden konkreettiseen vaikutuspiiriin kuuluvien laitosten ja toisaalta niiden lainsäädännöllisten toimenpiteiden välillä, joita lainsäätäjä toteuttaa vastatakseen uusiin olosuhteisiin. Viime kädessä sen on selvitettävä, vaikuttaako laki nro 44/2009 tarkoituksensa puolesta, muodostaan ja laatijastaan huolimatta, olevan direktiivissä 2001/24 tarkoitettu hallinnollinen päätös tai tuomioistuinratkaisu eli toimi, joka ei ole yleisluonteinen ja jota ei ole tarkoitettu sovellettavaksi toistuvasti vaan joka on tarkoitettu yksittäiseen konkreettiseen tilanteeseen.
72.
Tätä seikkaa on tarkennettava, sillä kun Cour de cassationille annetaan tehtäväksi määrittää lain nro 44/2009 merkitys ja laajuus, on ilmeistä, ettei sen tehtävänä ole lausua omasta kansallisesta säännöksestä vaan ulkomaisesta säännöksestä, johon yksi asianosaisista on vedonnut pääasiassa. Näin ollen Cour de cassation ei pysty määrittämään kyseisen Islannin lain merkitystä samoin edellytyksin kuin jos kyseessä olisi Ranskan säännös, jonka autenttinen tulkinta riippuu pelkästään ranskalaisista tuomioistuimista, joilla on velvollisuus tuntea se jura novit curia ‑periaatteen nojalla.
73.
Näin ollen Cour de cassationin on ratkaistava lain nro 44/2009 merkitys ja laajuus todistelun perusteella, eli se on tältä osin riippuvainen asianosaisten esittämästä näytöstä. Tosiasiassa siis pääasian asianosaisten on osoitettava sen Islannin lainsäädännön yksityiskohdat, johon ranskalaisissa tuomioistuimissa on vedottu, sillä juuri viimeksi mainittujen on väistämättä saatava sille vahvistus Ranskan oikeudessa voimassa olevan todistelujärjestelmän mukaisesti.
74.
Toisena välipäätelmänä on vahvistettava kyseisten edellytysten mukaisesti, että laki nro 44/2009 voidaan katsoa toiminnallisesti direktiivissä 2001/24 tarkoitetuksi hallinnolliseksi päätökseksi tai tuomioistuinratkaisuksi, ja siihen sisältyvät toimenpiteet vastaavat lähtökohtaisesti direktiivissä tarkoitettujen ”hallinnollisten tai oikeusviranomaisten” toteuttamia toimenpiteitä. Jotta tämä olisi lopulta näin, on myös toisen edellytyksen täytyttävä.
c) Velkojien tasavertaisen kohtelun on säilyttävä erityisesti oikeussuojan osalta
75.
Mielestäni on nimittäin niin, että direktiivin 2001/24 tarkoitusta on pidettävä olennaisena taattaessa, että yhden jäsenvaltion toteuttamat tervehdyttämistoimenpiteet tunnustetaan koko unionissa, mikä edellyttää, kuten edellä esitin, että huomioon otetaan pikemmin toimenpiteiden sisältö kuin niitä toteuttavat subjektit. Minusta vaikuttaa siltä, että julkisen vallan tehtävien jakamista koskevaa jäsenvaltioiden itsemääräämisoikeutta on kunnioitettava tässä yhteydessä mahdollisimman paljon.
76.
Tämä ei kuitenkaan ole direktiivin 2001/24 ainoa tarkoitus. Sen lisäksi sillä pyritään puolustamaan tervehdyttämisen kohteena olevien finanssilaitosten velkojien tiettyjä oikeuksia. Direktiivissä korostetaan erityisesti, että ”velkojien tasapuolisen kohtelun periaate heidän muutoksenhakumahdollisuuksiensa osalta (
15
) edellyttää, että kotijäsenvaltion hallinnolliset tai oikeusviranomaiset toteuttavat tarpeelliset toimenpiteet, jotta vastaanottavan jäsenvaltion velkojat voivat käyttää muutoksenhakuoikeuttaan tähän tarkoitukseen säädetyssä määräajassa”. (
16
) Direktiiviin sisältyy siis myös velkojien oikeus hakea tervehdyttämistoimenpiteisiin muutosta, minkä kautta toteutuu oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan, joka on virallistettu nyt Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa. (
17
)
77.
Tässä kohti tervehdyttämistoimenpiteen toteuttavan subjektin luonne on väistämättä erityisen oleellinen. Näin on jälleen kuitenkin ainoastaan siksi, etteivät yksityiset voi hakea monissa jäsenvaltioissa lainsäätäjän toimiin muutosta suoraan tuomioistuimessa. (
18
)
78.
Esitetyn kaltaisena direktiivin 2001/24 tarkoituksista yksi (tervehdyttämistoimenpiteiden tunnustaminen kaikissa jäsenvaltioissa) ei toteutuisi, jos sen soveltamisalan ulkopuolelle jätettäisiin tietyt toimenpiteet yksin siitä syystä, että ne on toteuttanut lainsäädäntövallan käyttäjä, huolimatta siitä, että aineellisesti ne sopivat direktiivissä annettuun tervehdyttämistoimenpiteen käsitteeseen. Kuitenkin eräs toinen sen tarkoituksista (velkojien tasapuolinen kohtelu, kun kyseessä on mahdollisuus hakea muutosta heihin vaikuttaviin toimenpiteisiin) jäisi samoin toteutumatta, ellei direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jätetä niitä lainsäätäjän toteuttamia toimenpiteitä, joihin ei voi hakea yksilöllisesti muutosta.
79.
Velkojien tasavertainen mahdollisuus käyttää muutoksenhakuoikeutta edellyttää näin ollen, että tervehdyttämistoimenpiteet toteutetaan sellaisina päätöksinä, joihin voidaan hakea tosiasiassa yksilöllisesti muutosta oikeudessa. Jälleen kerran säännöksen lainsäädännöllinen luonne voi viitata vaikeuksiin tällä saralla. Näin ei ole kuitenkaan aina eikä jokaisessa tapauksessa, sillä sellaisissa jäsenvaltioissa, joissa lain tasoisiin säännöksiin ei voi hakea suoraan yksilöllisesti muutosta, on olemassa toisia säännöksiä, joihin muutosta voi hakea.
80.
Näin ollen ja kolmantena välipäätelmänä totean, että lailla nro 44/2009 toteutetut toimenpiteet voidaan katsoa direktiivissä tarkoitetuiksi tervehdyttämistoimenpiteiksi (yksittäiselle finanssilaitokselle osoitetuiksi toimenpiteiksi, joiden osalta on taattu kaikkien velkojien tasavertainen oikeus oikeussuojaan) sillä edellytyksellä, ettei tällaisten toimenpiteiden oikeudellinen muoto estä niiden vaikutuspiiriin kuuluvia hakemasta niihin tosiasiallisesti muutosta Islannin tuomioistuimissa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava edellä tämän ratkaisuehdotuksen 72 ja 73 kohdassa asetettujen edellytysten mukaisesti.
B Toinen kysymys
81.
Kuten jo aiemmin totesin, toinen esitetyistä kysymyksistä on mielestäni helpompi.
82.
Cour de cassation tiedustelee, onko direktiivin 2001/24 32 artiklaa tulkittava siten, että se estää sellaisen kansallisen säännöksen, jolla kielletään tai keskeytetään kaikki tuomioistuinmenettelyt finanssilaitosta vastaan moratorion voimaantulosta alkaen, vaikutukset turvaamistoimenpiteisiin, jotka on määrätty aiemmin jossain muussa jäsenvaltiossa.
83.
Giraux väittää, ettei tätä toista kysymystä voida ottaa tutkittavaksi, sillä kyseistä Islannin säännöstä (lain nro 161/2002 98 §:ää) ei hänen mukaansa voida soveltaa pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa. Giraux’n mukaan on niin, että koska tällä säännöksellä estetään panemasta vireille tuomioistuinmenettelyitä moratorioon asetettua laitosta vastaan, sitä ei voida soveltaa moratoriota edeltäneeseen takavarikkoon. Giraux väittää toisaalta lisäksi, että kyseinen säännös on todettu perustuslain vastaiseksi ja korvattu lailla nro 44/2009.
84.
Kysymys voidaan mielestäni ottaa tutkittavaksi, koska sen taustalla oleva peruste liittyy selkeästi Cour de cassationin esittämän kysymyksen asiasisältöön eli siihen, voiko sellainen säännös, joka estää lähtökohtaisesti ainoastaan toteuttamasta turvaamistoimenpiteitä moratorioon jo asetettuja laitoksia vastaan, vaikuttaa moratorion voimaantuloa edeltäviin takavarikkoihin. Toisaalta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, miten se seikka, että kyseinen kansallinen säännös on todettu perustuslain vastaiseksi ja korvattu myöhemmällä lailla, vaikuttaa pääasiassa lopulta sovellettavan oikeuden määrittämiseen. Unionin tuomioistuin auttaa sitä ratkaisemaan ainoastaan epäilykset siitä, onko lain nro 161/2002 98 § unionin oikeuden mukainen, eli avustaa yhdessä niistä näkökohdista, joiden avulla sen on muodostettava ratkaisunsa siitä, miten sovitetaan yhteen kaikki ne säännökset, jotka voivat olla lähtökohtaisesti oleellisia käsiteltävän asian ratkaisemisen kannalta.
85.
Kysymyksen asiasisällön osalta katson, että vastausta annettaessa on otettava huomioon direktiivin 2001/24 johdanto-osan 30 perustelukappale: ”Tervehdyttämistoimenpiteiden tai likvidaatiomenettelyn vaikutukset vireillä olevaan oikeudenkäyntiin määräytyvät sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jossa oikeudenkäynti on vireillä, poikkeuksena ’lex concursus’ ‑periaatteen soveltamisesta. Tällaisten toimenpiteiden ja menettelyjen vaikutukset näistä oikeudenkäynneistä johtuviin yksittäisiin täytäntöönpanotoimiin määräytyvät tämän direktiivin yleissäännön mukaisesti kotijäsenvaltion lainsäädännön mukaan.”
86.
Kyseisen kohdan perusteella ja direktiivin 2001/24 32 artiklan mukaisesti Islannin määräämällä moratoriolla on Ranskan lainsäädännössä säädetyn mukainen vaikutus Ranskassa vireille pannuissa oikeudenkäynneissä. Kun taas kyse on nimenomaan moratorion vaikutuksista pakkotäytäntöönpanotoimenpiteisiin, jotka seuraavat kyseisistä menettelyistä, kun ne on saatettu päätökseen, on sovellettava Islannin lainsäädäntöä direktiivin 2001/24 10 artiklan 2 kohdan e alakohdan mukaisesti. Kuten komissio toteaa, tällainen kanta ei sulje pois ranskalaisten tuomioistuinten mahdollisuutta toteuttaa pakkotäytäntöönpanotoimenpiteitä, vaan se edellyttää ainoastaan, että niiden on tällaisia toimenpiteitä toteuttaessaan noudatettava tervehdyttämis- tai likvidaatiotoimenpiteisiin sovellettavia kotijäsenvaltion säännöksiä.
87.
Tässä tapauksessa Islannin oikeutta, jota sovelletaan niihin moratorion vaikutuksiin, jotka kohdistuvat toisessa jäsenvaltiossa käydyistä menettelyistä seuranneisiin toimenpiteisiin, on katsottava sovellettavan tällaisten vaikutusten ajallisen ulottuvuuden määrittämiseen direktiivin 2001/24 3 artiklan 2 kohdan, 9 artiklan 1 kohdan ja 10 artiklan perusteella.
88.
Viimeisenä välipäätelmänä katson, että direktiivin 2001/24 32 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että 20.12.2002 annetun Islannin lain 98 §:n kaltaisella kansallisella säännöksellä on vaikutuksia sellaisiin toimenpiteisiin, jotka toinen jäsenvaltio on tässä tapauksessa toteuttanut ennen kyseisessä pykälässä tarkoitetun moratorion alkamista.
VII Ratkaisuehdotus
89.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Luottolaitosten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta annetun direktiivin 2001/24/EY 3 ja 9 artiklaa on tulkittava siten, ettei 15.4.2009 annettuun Islannin lakiin nro 44/2009 sisältyvän kaltaisia lailla toteutettuja toimenpiteitä pidä jättää direktiivin 2001/24 soveltamisalan ulkopuolelle yksin siitä syystä, että kansallinen lainsäätäjä on toteuttanut ne suoraan.
2)
Joka tapauksessa lainsäätäjän toteuttamien toimenpiteiden on oltava tosiasiallisesti direktiivissä 2001/24 tarkoitettuja toimenpiteitä, ja näin ollen niiden on oltava osoitettuja nimenomaisesti yksittäisille finanssilaitoksille kyseisten laitosten tilanteen vuoksi ilman, että ne johtavat myöhemmin asiaa koskevan yleisen lainsäädännön muuttamiseen.
3)
Islannin lailla nro 44/2009 toteutetut toimenpiteet voidaan katsoa direktiivissä 2001/24 tarkoitetuiksi tervehdyttämistoimenpiteiksi, ellei niiden oikeudellinen muoto estä niiden vaikutuspiiriin kuuluvia hakemasta niihin tosiasiallisesti muutosta tuomioistuimissa.
4)
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on osana tosiseikkojen määrittämistä koskevaa tehtäväänsä arvioitava kahdessa edellisessä kohdassa esitettyjen edellytysten täyttymistä, kun se tarkastelee Islannin oikeutta.
5)
Direktiivin 2001/24 32 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että 20.12.2002 annetun Islannin lain 98 §:n kaltaisella kansallisella säännöksellä on vaikutuksia sellaisiin toimenpiteisiin, jotka toinen jäsenvaltio on tässä tapauksessa toteuttanut ennen kyseisessä pykälässä tarkoitetun moratorion alkamista.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: espanja.
(
2
)	Luottolaitosten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta 4.4.2001 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL L 125, s. 15; jäljempänä direktiivi 2001/24 tai direktiivi).
(
3
)	Islannin finanssivalvontaviranomainen oli puuttunut lain nro 125/2008 nojalla Landsbankin toimintaan 7.10.2008. Reykjavikin aluetuomioistuin määräsi 5.12.2008 Landsbankin aloitteesta sen maksut lykättäviksi (moratorio) lakia nro 161/2002 soveltaen. Moratoriosta (jota pidennettiin useita kertoja) ilmoitettiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 9.1.2009 (EUVL C 4, s. 3) tervehdyttämistoimenpiteenä direktiivin 2001/24 6 artiklan mukaisesti. Ilmoituksen mukaan Landsbankia vastaan ei voitu panna vireille oikeustoimia niin kauan kuin moratorio oli voimassa.
Aluetuomioistuin nimesi likvidaatiokomitean 29.12.2008. Velkojia kehotettiin 22.4.2009 esittämään saatavansa likvidaatiokomitealle ennen 30.10.2009. Asianomainen ilmoitus julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 5.6.2009 (EUVL C 125, s. 22).
Aluetuomioistuin määräsi 22.11.2010 Landsbankin asetettavaksi likvidaatiomenettelyyn lain nro 161/2002 yleisten säännösten mukaisesti. Kyseinenkin päätös julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 16.12.2010 (EUVL C 341, s. 12).
(
4
)	Tilanne on siis täysin toinen kuin asiassa C-389/08, Base NV ym., 6.10.2010 annetussa tuomiossa, joka liittyi sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 2002/21/EY (EYVL L 108, s. 33) ja yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 2002/22/EY (EYVL L 108, s. 51); kummassakaan direktiivissä ei nimetä erikseen niitä jäsenvaltioiden viranomaisia, joille jäsenvaltioiden on annettava tiettyjä sääntelytehtäviä. Unionin tuomioistuimen tuomion 30 kohdassa esitetty ratkaisu perustui kyseisten direktiivien tarkoitusten huomioon ottamiseen, mikä kuitenkin sopii tässä ehdotettuun ratkaisuun, joka perustuu samaan näkemykseen.
(
5
)	Yleisiä näkökohtia direktiivistä 2001/24, ks. Wessels, B., ”Commentary on Directive 2001/24/EC on the reorganisation and winding-up of credit institutions”, EU banking and insurance insolvency, 2006, s. 47–103 ja Deguée, J.-P., ”La directive 2001/24/CE sur l’assainissement et la liquidation des établissements de crédit : enfin un droit international privé uniforme des procédures d’insolvabilité en matière bancaire!”, Sûretés bancaires et financières, 2004, s. 183–226.
(
6
)	Direktiivin 2001/24 johdanto-osan 6 perustelukappale.
(
7
)	Direktiivin 2001/24 johdanto-osan 7 perustelukappale.
(
8
)	Kursivointi tässä.
(
9
)	Tähän asiaan liittyvät teoreettiset perusteet valtiosääntöperinteessä, ks. Muñoz Machado, S., Tratado de Derecho Administrativo y Derecho Público General I, Iustel, 3. painos, Madrid, 2011, s. 682–707. Ks. myös Santamaría Pastor, J. A., Fundamentos de Derecho Administrativo I, Centro de Estudios Ramón Areces, Madrid, 1988, s. 513–554.
(
10
)	Yksittäistapauksellisten säädösten hyväksyttävyys on nimittäin ratkaistava juuri valtiosäännöissä sekä sisäisen toimivallanjaon näkökulmasta että subjektiivisten oikeuksien ja erityisesti yhdenvertaisuuden periaatteen näkökulmasta.
(
11
)	Kirjallisten huomautusten 10 kohta.
(
12
)	Islannin viranomaisten vastaukset finanssikriisiin, ks. Gunnarsson, E. G., ”The Icelandic Regulatory Responses to the Financial Crisis”, European Business Organization Law Review, 12, 2011, s. 1–39.
(
13
)	Tässä ehdotettu ratkaisu vastaa hengeltään unionin tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa C-128/09-C-131/09, C-134/09 ja C-135/09, Boxus ym., 18.10.2011 antamaa tuomiota (Kok., s. I-9711, 35–48 kohta), jossa otettiin ennen kaikkea huomioon lainsäädäntöön kuuluvan säädöksen varsinainen laadintamenettely ja lainsäätäjien käytössä olevat tiedot, ei niinkään lopulta annetun säädöksen lainsäädännöllistä muotoa.
(
14
)	Kursivointi tässä.
(
15
)	Kursivointi tässä.
(
16
)	Johdanto-osan 12 perustelukappale. Toinen direktiivissä mainittu velkojien oikeus on velkojille ilmoittaminen ja vaadittujen saatavien kohteen julkaiseminen aiheuttamatta syrjintää asuinpaikan perusteella (johdanto-osan 20 perustelukappale).
(
17
)	Tässä direktiivi 2001/24 vastaa tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annettua neuvoston direktiiviä 85/337/ETY (EYVL L 175, s. 40), jonka soveltamisalan ulkopuolelle jäävät samoin lainsäädäntötoimina tehdyt päätökset, joihin yksityiset eivät voi hakea muutosta tuomioistuimessa. Ks. tältä osin asia C‑182/10, Solvay ym., tuomio 16.2.2012, 44–52 kohta.
(
18
)	Perustuslaillisen tuomiovallan mallien väliset erot Euroopassa, ks. Rubio Llorente, F., ”Seis tesis sobre la jurisdicción constitucional en Europa”, Revista Española de Derecho Constitucional, nro 35, 1992, s. 9–39.