62002CC0414_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Wienin Verwaltungsgerichtshof on 6.11.2002 tekemällään välipäätöksellä esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (jäljempänä yhteisön tullikoodeksi tai vain koodeksi) 202 artiklan 3 kohdan tulkinnasta.(2) Ennakkoratkaisukysymyksen esittänyt tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuinta ensisijaisesti ratkaisemaan, onko sellainen jäsenvaltion kansallinen säännös, jonka mukaan myös työnantajalle (tai toimeksiantajalle) syntyy tullivelka tilanteessa, jossa työntekijä (tai toimeksisaaja) tehtäviään hoitaessaan menettelee tullioikeudellisia velvollisuuksia koskevien säännösten vastaisesti, ristiriidassa kyseisen tullikoodeksin säännöksen kanssa.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
2. Yhteisön tullikoodeksin 202 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tuontitullivelka syntyy, kun:
– a)	tuontitullien alainen tavara tuodaan säännösten vastaisesti yhteisön tullialueelle; taikka – – .
– –
3. Velallisina ovat:
– säännösten vastaiseen tuontiin syyllistynyt henkilö,
– säännösten vastaiseen tuontiin osallistuneet henkilöt, jotka ovat tienneet tai joiden olisi kohtuudella pitänyt tietää tuonnin olleen säännösten vastaista, sekä
– kyseistä tavaraa hankkineet tai hallussaan pitäneet henkilöt, jotka tavaran hankkiessaan tai vastaanottaessaan ovat tienneet taikka joiden olisi tällöin kohtuudella pitänyt tietää tavaran olleen säännösten vastaisesti tuotua.”
3. Tullikoodeksin 213 artiklassa tehdään lisäksi seuraava täsmennys:
”Jos yhtä tullivelkaa kohti on useita velallisia, näiden on maksettava tullivelka yhteisvastuullisesti.”
Kansallinen lainsäädäntö
4. Zollrechts-Durchführungsgesetzin (yhteisön tullioikeuden täytäntöönpanoa koskeva laki, jäljempänä ZollR-DG)(3) 79 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tullivelka, joka syntyy työntekijälle tai muulle yrittäjän toimeksiannon ottaneelle, kun tämä työn- tai toimeksiantajansa tehtäviä hoitaessaan menettelee säännösten vastaisesti tullioikeudellisten velvollisuuksien noudattamisen osalta, syntyy samalla myös kyseiselle työn- tai toimeksiantajalle, mikäli tämä ei jo ole tullut jonkin toisen säännöksen perusteella samassa asiassa tullivelalliseksi.”
II Tosiseikasto ja asian käsittelyn vaiheet
5. Oikeudenkäyntiaineistosta ilmenee, että Hassan Bas on yrityksen Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A. S. Instanbulin (jäljempänä Ulustrans) työntekijä.
6. Hassan Bas kuljetti 5.12.1996 Ulustransin nimiin rekisteröidyllä ajoneuvolla Sveitsin ja Itävallan välisen Höchstin rajatullitoimipaikan yli neljä tekstiilimateriaalien puolauslaitetta ilmoittamatta kuljettamiaan tavaroita tullissa.
7. Hauptzollamt Feldkirchin (Feldkirchin tullikamari) 11.12.1996 tekemällä päätöksellä Hassan Basille määrättiin tullikoodeksin 202 artiklan 1–3 kohdan nojalla 770 684 Itävallan šillingin tulli (josta 83 770 šillinkiä oli tullia ja 686 914 šillinkiä arvonlisäveroa tuonnista).
8. Lisäksi sama tullikamari ilmoitti 27.2.1997 Ulustransille, että tullikoodeksin 202 artiklan 1 kohdan ja ZollR-DG:n 79 §:n 2 momentin nojalla myös yritykselle oli syntynyt tullivelka, joka oli samansuuruinen kuin sen työntekijälle määrätty tulli.
9. Ulustrans valitti päätöksestä, mutta valitus hylättiin. Tämän jälkeen yritys teki hallintovalituksen Finanzlandesdirektion für Oberösterreichin IV:lle valitusjaostolle, mutta sekin hylättiin 21.11.2000 tehdyllä päätöksellä.
10. Ulustrans teki näin ollen Verwaltungsgerichtshofille uuden valituksen, jossa se vaati Finanzlandesdirektion für Oberösterreichin (jäljempänä vastaajana oleva viranomainen) päätöksen kumoamista erityisesti sillä perusteella, että ZollR-DG:n 79 §:n 2 momentin säännös on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, koska siinä laajennetaan lainvastaisesti koodeksin 202 artiklan 3 kohdassa säädettyä tyhjentävää tullivelallisten luetteloa.
11. Saatuaan asian käsiteltäväkseen Verwaltungsgerichtshof katsoi siis tarpeelliseksi esittää yhteisöjen tuomioistuimelle EY 234 artiklan mukaisesti seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Laajennetaanko ZollR-DG:n 79 §:n 2 momentilla (jonka mukaan tilanteessa, jossa yrittäjän palveluksessa olevalle tai muulle toimeksisaajalle syntyy tullivelka tämän menetellessä työn- tai toimeksiantajansa tehtäviä hoitaessaan tullioikeudellisia velvollisuuksia koskevien säännösten vastaisesti, tullivelka syntyy samalla myös työn- tai toimeksiantajalle) tullivelallisen käsitettä tullikoodeksin 202 artiklan 3 kohtaan nähden luvattomalla ja siten yhteisön oikeuden kanssa ristiriitaisella tavalla?”
12. Näin vireille pannussa menettelyssä kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet vastaajana oleva viranomainen, Itävallan hallitus ja komissio.
III Asian oikeudellinen arviointi
13. Ennakkoratkaisukysymyksen esittänyt tuomioistuin pyytää siis yhteisöjen tuomioistuinta ratkaisemaan, onko ZollR-DG:n 79 §:n 2 artikla yhteensopiva tullikoodeksin 202 artiklan 3 kohdan kanssa.
14. Kuten tiedetään, yhteisöjen tuomioistuin ei ennakkoratkaisumenettelyn mukaisesti ole toimivaltainen ratkaisemaan, ovatko kansalliset säännökset yhteensopivia yhteisön oikeuden kanssa. Se on ainoastaan toimivaltainen ”esittämään kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat”, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin voi arvioida ”kyseistä yhteensopivuutta käsiteltäväkseen saatetussa asiassa”.(4)
15. Yhteisöjen tuomioistuimen tällaisia tapauksia koskevan käytännön mukaisesti Verwaltungsgerichtshofin esittämä ennakkoratkaisukysymys on siis muotoiltava uudelleen ja on ymmärrettävä siten, että siinä pyydetään ratkaisemaan, onko Itävallan lainsäädäntöön sisältyvän kaltainen kansallinen säännös, jonka mukaan myös työnantajalle (tai toimeksiantajalle) syntyy tullivelka sen seurauksena, että työntekijä (tai toimeksisaaja) tehtäviään hoitaessaan menettelee tullioikeudellisia velvollisuuksia koskevien säännösten vastaisesti, ristiriidassa tullikoodeksin kyseisen säännöksen kanssa.
16. Tältä osin muistutan ensinnäkin, että niitä tilanteita varten, joissa tuontitullien alainen tavara tuodaan säännösten vastaisesti yhteisön tullialueelle, koodeksin 202 artiklan 3 kohdassa luetellaan kolme tullivelallisten luokkaa: i) säännösten vastaiseen tuontiin syyllistynyt henkilö; ii) säännösten vastaiseen tuontiin osallistuneet henkilöt, jotka ovat tienneet tai joiden olisi kohtuudella pitänyt tietää tuonnin olleen säännösten vastaista; iii) kyseistä tavaraa hankkineet tai hallussaan pitäneet henkilöt, jotka tavaran hankkiessaan tai vastaanottaessaan ovat tienneet taikka joiden olisi tällöin kohtuudella pitänyt tietää tavaran olleen säännösten vastaisesti tuotua.
17. Tarkasteltavana olevaan kysymykseen vastaamiseksi on siis ensiksi selvitettävä, onko edellä mainittu tullivelallisten luettelo tyhjentävä vai voivatko jäsenvaltiot laajentaa sitä lisäämällä tullivelallisten joukkoon muita velallisluokkia.
18. Vastaajana oleva viranomainen ja Itävallan hallitus ovat viimeksi mainitun väitteen kannalla. Ne nimittäin katsovat, että tullikoodeksin 202 artiklan 3 kohta on vain ”perussääntö”, jossa vahvistetaan ainoastaan velallisen käsitettä koskevat vähimmäisvaatimukset. Se ei siis estä jäsenvaltioita hyväksymästä muita, ZollR-DG:n 79 §:n 2 momentin kaltaisia säännöksiä, joilla kyseistä käsitettä laajennetaan tullivelkojen maksun varmistamiseksi.
19. Kyseisen viranomaisen ja hallituksen mukaan tämä tulkinta on yhdenmukainen tullikoodeksin 232 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä tehdyn neuvoston päätöksen 2000/597 8 artiklan kanssa,(5) joissa kansallisten tulliviranomaisten ja jäsenvaltioiden tehtäväksi annetaan käyttää kaikkia kansallisiin säännöksiin perustuvia mahdollisuuksia tullien maksamisen varmistamiseksi.
20. En voi kuitenkaan hyväksyä tätä tulkintaa. Mielestäni tullikoodeksin 202 artiklan 3 kohdassa yksilöidään kattavasti velalliset sellaisten tullivelkojen yhteydessä, jotka syntyvät, kun tavara tuodaan säännösten vastaisesti yhteisön tullialueelle.
21. Tämä päätelmä näyttää saavan tukea myös tarkasteltavana olevan säännöksen tekstistä.
22. Siinä yksilöidään nimittäin täsmällisesti henkilöt, joita pidetään tullivelan yhteydessä ”velallisina”, eikä tekstissä millään tavalla anneta ymmärtää, että jäsenvaltiot voisivat lukea velallisiin myös muita henkilöitä kuin säännöksessä selkeästi luetellut.
23. Lisäksi mainittua päätelmää näyttää tukevan myös aiempien tätä alaa koskevien säännösten tarkastelu.
24. Ennen tullikoodeksin hyväksymistä tätä alaa koskevia säännöksiä sisältyi johdetun oikeuden useisiin eri säädöksiin. Tullivelan yhteydessä velallisina pidettävistä henkilöistä säädettiin erityisesti 18.4.1988 annetussa neuvoston asetuksessa N:o 1031/88 (jäljempänä asetus N:o 1031/88).(6)
25. Kyseisen asetuksen 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädettiin, että kun tavaran säännösten vastaisen yhteisön tullialueelle tuonnin seurauksena syntyy tullivelka, ”tullivelka lankeaa sen henkilön maksettavaksi, joka on tuonut tavaran säännösten vastaisesti tullialueelle”.(7) Toisessa kohdassa lisättiin kuitenkin, että ”jäsenvaltioissa voimassa olevien kansallisten säännösten mukaisesti tullivelan osalta velallisia ovat yhteisvastuullisesti myös – – henkilöt, jotka ovat osallistuneet tavaran säännösten vastaiseen tuontiin”, ”henkilöt, jotka ovat ostaneet tavaran tai pitäneet sitä hallussaan”, samoin kuin ”kaikki henkilöt, jotka ovat vastuussa tavaran säännösten vastaisesta tuonnista” .(8)
26. Kuten komissio on perustellusti todennut, jäsenvaltioilla oli siis asetuksen N:o 1031/88 nojalla oikeus yksilöidä muita sellaisten henkilöiden luokkia, jotka ovat jollakin tavalla vastuussa tavaran säännösten vastaisesta tuonnista ja joilta tullivelka voidaan periä.
27. Kuten tiedetään, helpottaakseen sekä ”yhteisön taloudellisten toimijoiden että tullihallintojen” toimintaa tullikoodeksissa koottiin yhteen koodeksiin ”tullilainsäädäntö, joka [nykyisellään] sisältyy useisiin yhteisön asetuksiin ja direktiiveihin”, joista yksi siis oli juuri asetus N:o 1031/88 (tullikoodeksin johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale),(9) ja lisäksi tätä lainsäädäntöä muutettiin koodeksissa tarpeen mukaan yhteisön tullilainsäädännön ”yhtenäistämiseksi ja yksinkertaistamiseksi”, ja jotta saataisiin aikaan ”täydellinen” alaa koskeva lainsäädäntö (tullikoodeksin johdanto-osan toinen perustelukappale).
28. Tämä on siis se näkökulma, josta on tarkasteltava koodeksin 202 artiklaa, jolla korvattiin asetuksen N:o 1031/88 3 artikla ja jossa yksilöidään täsmällisesti tullivelan yhteydessä velallisina pidettävät henkilöt viittaamatta – aiemmasta poiketen – millään tavalla kansallisiin säännöksiin.
29. Minusta vaikuttaa siltä, että mainitusta lainsäädännön kehityksestä käy ilmi, että 202 artiklassa annetun velallisten luettelon taustalla on se, että lainsäätäjä on juuri ”yksinkertaiseen” ”ja täydelliseen” lainsäädäntöön pyrkiessään tietoisesti päättänyt luetella yksiselitteisesti ja kattavasti kaikki henkilöt, jotka voidaan asettaa vastuuseen tavaran säännösten vastaisen tuonnin yhteydessä syntyvistä tulliveloista.
30. Tästä päättelen, että koodeksin hyväksymisen jälkeen jäsenvaltioilla ei enää ole oikeutta hyväksyä ja pitää voimassa säännöksiä, joissa yksilöidään muita henkilöitä, joilla on, myös yhteisvastuullisesti, näitä velkoja koskeva maksuvelvollisuus.
31. Kun tämä on todettu, seuraavaksi on selvitettävä, laajennetaanko Itävallan lainsäädäntöön sisältyvän kaltaisella säännöksellä, joka koskee työnantajan vastuuta työntekijän säännösten vastaisen menettelyn seurauksena syntyvän tullivelan maksamisen osalta, koodeksin 202 artiklan 3 kohdassa annettua kattavaa luetteloa vai voidaanko se johtaa jostakin niistä kolmesta henkilöluokasta, jotka säännökseen sisältyvät.
32. Totean tältä osin heti, että säännöksess ä mainitulla kolmannella tullivelallisten joukolla, eli sääntöjen vastaisesti tuodun tavaran hankkineilla ja sitä hallussaan pitäneillä henkilöillä, ei ole kyseessä olevan asian kannalta mitään merkitystä. Tässä asiassahan ei käsitellä sen henkilön vastuuta, joka on tuonnin jälkeen hankkinut tavaran tai pitänyt sitä hallussaan, vaan sen henkilön, jonka palveluksessa säännösten vastaiseen tuontiin syyllistynyt henkilö on.
33. Sen sijaan on otettava huomioon tullikoodeksin 202 artiklan 3 kohdan toiseen luetelmakohtaan liittyvät vastuuta koskevat oletukset.
34. Kuten on todettu, ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetään, että velallisena on ”säännösten vastaiseen tuontiin syyllistynyt henkilö”.
35. Tähän säännökseen viitaten ennakkoratkaisukysymyksen lähettäneen tuomioistuimen välipäätöksessä korostettiin, jonka mukaan osassa oikeuskirjallisuutta kannatetaan näkemystä, että mainitussa säännössä tarkoitettuna velallisena on aina pidettävä tavaran säännösten vastaiseen tuontiin syyllistyneen työntekijän työnantajaa. Tästä väitteestä seuraisi tosiasiassa se, että tällaisissa tapauksissa tavaran yhteisöön tuojaksi katsottaisiin aina yrittäjä, vaikka tuonti tapahtuisikin välillisesti työntekijän välityksellä.
36. Mielestäni tätä näkemystä ei voida hyväksyä.
37. Yhteisöjen tuomioistuin onkin jo selkeästi vahvistanut, että koodeksin 202 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettu velallinen on ”henkilö, joka on tosiasiallisesti
tuonut tavarat”,(10) eli ainoastaan henkilö – kuten ajoneuvon kuljettaja –, jonka hallussa tavara tosiasiallisesti on sillä hetkellä, kun se tuodaan yhteisön tullialueelle. Näin ollen Itävallan lainsäädäntöön sisältyvän säännön, jonka mukaan työnantaja on vastuussa säännösten vastaisesta tuonnista, johon työntekijä on syyllistynyt, kaltaista sääntöä ei voida johtaa kyseisestä koodeksin säännöksestä.
38. Vielä on kuitenkin tarkasteltava oletusta, joka liittyy koodeksin 202 artiklan 3 kohdan toiseen luetelmakohtaan, jonka mukaan velallisiksi luetaan myös ”säännösten vastaiseen tuontiin osallistuneet henkilöt, jotka ovat tienneet tai joiden olisi kohtuudella pitänyt tietää tuonnin olleen säännösten vastaista”.
39. Kuten komissio on perustellusti todennut, tähän tilanteeseen saattaa hyvinkin liittyä työnantajan vastuu työntekijän säännösten vastaisesta toiminnasta, edellyttäen tietenkin, että edellä mainittuun säännökseen sisältyviä ehtoja noudatetaan.
40. Kuten 202 artiklan 3 kohdan tekstistä käy ilmi, tämä edellyttää, että objektiivisesti osoitettavissa oleva edellytys eli osallistuminen tavaran tuontiin yhteisön tullialueelle täyttyy. Tämä edellytys täyttyy tietysti kaikissa niissä tapauksissa, joissa henkilö on tosiasiallisesti tai moraalisesti osallistunut tavaran tuontiin yhteisön alueelle: esimerkiksi silloin – kuten kyseessä olevassa tapauksessa –, kun työnantaja antaa työntekijälleen tehtäväksi kuljettaa tietyt tavarat yhteisön alueelle ja antaa hänen käyttöönsä jopa omistamansa ajoneuvon.
41. Lisäksi edellytetään, että tuontiin osallistunut henkilö on tiennyt tai hänen olisi ”kohtuudella pitänyt tietää tuonnin olleen säännösten vastaista”. On siis näytettävä toteen, että hän tosiasiassa tiesi säännösten vastaisesta menettelystä, johon se henkilö, jonka hallussa tavara tosiasiallisesti oli, oli syyllistynyt, tai että hän oli tilanteessa, jossa on kohtuullista
olettaa, että hän on saattanut tietää siitä tai että hänen on pitänyt tietää siitä.
42. Minusta vaikuttaa, että Itävallan lainsäädäntöön sisältyvä säännös, jonka mukaan myös työnantajalle (tai toimeksiantajalle) syntyy tullivelka sen johdosta, ettei työntekijä (tai toimeksisaaja) ”hoitaessaan työn- tai toimeksiantajansa tehtäviä” noudata tullivelvollisuuksia, täyttää edellä mainitut ehdot. Kun työnantajan vastuu rajoitetaan tilanteisiin, joissa työntekijä on syyllistynyt tullivelvollisuuksien noudattamatta jättämiseen ”työn- tai toimeksiantajansa tehtäviä” hoitaessaan, varmistetaan, että työnantaja on vastuussa tullivelasta nimenomaan ja ainoastaan niissä tilanteissa, joita ajatellen kyseinen koodeksin säännös on annettu.
43. Työnantaja on siis vastuussa ensisijaisesti siksi, että hän on antanut tehtäväksi kuljettaa tavaran yhteisöön ja tällä tavoin osallistunut sen tuontiin yhteisön tullialueelle.
44. Lisäksi työnantaja on vastuussa siksi, että työnantajan aseman perusteella on kohtuullista olettaa, että hän on (tai hänen on pitänyt olla) perillä siitä, miten työntekijä hoitaa tehtäviään; joka tapauksessa työnantajan tehtävä on valvoa sitä, miten työntekijä tehtäviä hoitaessaan noudattaa asian kannalta merkityksellisiä säännöksiä.
45.  Edellä esitetyistä syistä katson siis, että ZollR-DG:n 79 §:n 2 momentin kaltainen kansallinen säännös, jonka mukaan myös työnantajalle (tai toimeksiantajalle) syntyy tullivelka sen johdosta, että työntekijä (tai toimeksisaaja) syyllistyy tehtäviään hoitaessaan tullivelvollisuuksien noudattamatta jättämiseen, ei ole ristiriidassa tullikoodeksin 202 artiklan 3 kohdan kanssa.
IV Ratkaisuehdotus
46. Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan näin ollen, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Verwaltungsgerichtshofin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Zollrechts-Durchführungsgesetzin 79 §:n 2 momentin kaltainen kansallinen säännös, jonka mukaan myös työnantajalle (tai toimeksiantajalle) syntyy tullivelka sen johdosta, että työntekijä (tai toimeksisaaja) syyllistyy tehtäviään hoitaessaan tullivelvollisuuksien noudattamatta jättämiseen, ei ole ristiriidassa yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 202 artiklan 3 kohdan kanssa.
(1) .
(2)
–	EYVL L 302, s. 1.
(3)
–	BGBl. 1994/659.
(4)
–	Ks. mm. yhdistetyt asiat, De Coster, tuomio 29.11.2001 (Kok. 2001, s. I-9445, 23 kohta).
(5)
–	29 päivänä syyskuuta 2000 tehty neuvoston päätös (EYVL L 253, s. 42).
(6)
–	Tullivelallisten määrittelystä 18 päivänä huhtikuuta 1988 annettu neuvoston (EYVL L 102, s. 5).
(7)
–	Tässä ja jäljempänä ratkaisuehdotuksessa esitetyt lainaukset asetuksesta on suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.
(8)
–	Kursivointi tässä.
(9)
–	Ks. tullikoodeksin 251 artikla.
(10)
–	Yhdistetyt asiat, Viluckas ym., tuomio 4.3.2004 (29 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Kursivointi tässä.