62000CC0470_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Euroopan parlamentti on valittanut Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (neljäs jaosto) asiassa Ripa di Meana ym. vastaan parlamentti 26.10.2000 antamasta tuomiosta(2) (jäljempänä riidanalainen tuomio) ja vaatinut kyseisen tuomion kumoamista asioiden T-83/99 ja T-84/99 osalta.
A Asiaa koskevat oikeussäännöt
2. Koska parlamentin kaikkia jäseniä koskevaa yhdenmukaista yhteisön eläkejärjestelmää ei ole, parlamentin puhemiehistö vahvisti 24.5. ja 25.5.1982 sellaisista jäsenvaltioista, jotka eivät ole säätäneet parlamentin jäseniä koskevasta eläkejärjestelmästä, olevien jäsenten tilapäisen eläkejärjestelmän (jäljempänä tilapäinen eläkejärjestelmä). Tätä järjestelmää, jota sovelletaan myös siinä tapauksessa, että säädetyn eläkkeen määrä ja/tai ehdot eivät vastaa sen valtion kansanedustuslaitoksen jäsenten eläkkeen määrää ja ehtoja, jonka edustajaksi kyseinen parlamentin jäsen on valittu, koskevat säännökset ovat Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III (jäljempänä liite III).
3. Liitteen III
25.5.1982 alkaen voimassa olleessa tekstissä määrättiin erityisesti seuraavaa:
”1 artikla
1. Kaikilla Euroopan parlamentin jäsenillä on oikeus vanhuuseläkkeeseen.
2. Kaikille Euroopan parlamentin jäsenille tarkoitetun lopullisen yhteisön eläkejärjestelmän perustamiseen asti tilapäistä eläkettä maksetaan kyseisen jäsenen pyynnöstä Euroopan yhteisön talousarviosta, parlamenttia koskevasta osastosta.
2 artikla
1. Tilapäisen eläkkeen määrä ja ehdot ovat samat kuin sen valtion kansanedustuslaitoksen alahuoneen jäsenen eläkkeen määrä ja ehdot, jonka edustajaksi jäsen on valittu Euroopan parlamenttiin.
2. Jäsenen, joka on edellä 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu edunsaaja, on maksettava yhteisön talousarvioon määrä, jonka suuruus lasketaan siten, että hän maksaa kokonaissuorituksen, joka on samansuuruinen kuin se, jonka hänen kansanedustuslaitoksensa jäsen maksaisi kansallisten määräysten mukaisesti.
3 artikla
Eläkkeen suuruutta laskettaessa aikaan, jonka jäsen on toiminut Euroopan parlamentissa, voidaan lisätä aika, jonka hän on toiminut kansanedustajana kansallisessa parlamentissa. Ajanjaksot, jolloin jäsenellä on ollut kaksoismandaatti, lasketaan ainoastaan yhdeksi ajanjaksoksi.”
4. Tilapäistä eläkejärjestelmää muutettiin parlamentin puhemiehistön 13.9.1995 tekemällä päätöksellä (jäljempänä vuoden 1995 päätös), jonka pääsisältö on, että niin järjestelmään liittyminen kuin eläkkeen maksaminenkin edellyttävät sitä koskevan hakemuksen jättämistä tietyn määräajan kuluessa.
5. Liitteessä III olevassa 3 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 1995 päätöksellä, määrätään tästedes seuraavaa:
”1. Hakemukset kyseiseen tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymiseksi on tehtävä kuuden kuukauden kuluessa jäsenen toimikauden alkamisesta.
Kyseisen määräajan päätyttyä eläkejärjestelmään liittyminen tulee voimaan hakemuksen vastaanottamiskuukauden ensimmäisestä päivästä alkaen.
2. Eläkkeen maksamista koskevat hakemukset on tehtävä kuuden kuukauden kuluessa eläkeoikeuden alkamisesta.
Kyseisen määräajan päätyttyä eläkkeen maksaminen alkaa hakemuksen vastaanottamiskuukauden ensimmäisestä päivästä alkaen.”
6. Liitteessä III olevassa 4 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 1995 päätöksellä, on kokonaisuudessaan kyseisen liitteen entisen 3 artiklan teksti.
7. Liitteessä III olevassa 5 artiklassa sen sijaan määrätään seuraavaa:
”Nämä säännöt tulevat voimaan sinä päivänä, jolloin puhemiehistö hyväksyy ne [eli 13.9.1995].
Jäsenet, jotka ovat aloittaneet toimikautensa ennen näiden sääntöjen hyväksymispäivää, voivat kuitenkin tehdä kyseiseen järjestelmään liittymistä koskevan hakemuksen kuuden kuukauden kuluessa näiden sääntöjen voimaantulosta.”
8. Liitteeseen III vuoden 1995 päätöksellä tehty muutos lähetettiin kaikille Euroopan parlamentin jäsenille tiedoksi 28.9.1995 päivätyllä parlamentin tiedonannolla nro 25/95.
9. ”Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien” sääntöjen 27 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1. Jäsenet saavat toimikautensa alussa pääsihteeriltä jäljennöksen näistä säännöistä, ja jäsenten on ilmoitettava niiden vastaanottamisesta kirjallisesti.
2. Parlamentin jäsen, joka on sitä mieltä, että kyseisiä sääntöjä ei ole sovellettu oikein, voi ilmoittaa asiasta kirjallisesti parlamentin pääsihteerille. Jos jäsen ja pääsihteeri eivät pääse yhteisymmärrykseen, asia annetaan käsiteltäväksi kvestorikollegiolle, joka tekee päätöksen pääsihteeriä ja mahdollisesti myös puhemiestä ja/tai puhemiehistöä kuultuaan.”
II Riita-asian perustana olevat tosiseikat ja asian käsittely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
10. Valituksenalaisesta tuomiosta käy ilmi, että riita-asia perustui seuraaviin tosiseikkoihin:
”1 [Carlo Ripa di Meana, Leoluca Orlando ja Gastone Parigi] olivat Euroopan parlamentin – – jäseniä vaalikauden 1994–1999 aikana.
– –
6 Koska [Ripa di Meana, Orlando ja Parigi] luulivat kuuluvansa tilapäisen eläkejärjestelmään piiriin viran puolesta, kuten Italian parlamentin soveltamassa järjestelmässä tapahtuu, he eivät tehneet 13.9.1995 tehdyssä muutoksessa edellytettyjä hakemuksia tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymiseksi. He saivat tietää vasta vuoden 1998 ensimmäisten kuukausien aikana aivan sattumalta, etteivät he itse asiassa kuuluneet mihinkään eläkejärjestelmään, koska he eivät olleet nimenomaisesti liittyneet tilapäiseen eläkejärjestelmään kuuden kuukauden kuluessa puhemiehistön 13.9.1995 muuttamassa liitteessä III olevan uuden 3 artiklan 1 kohdan voimaantulosta.
7 [Ripa di Meana, Orlando ja Parigi] menettelivät tämän jälkeen eri tavoin. Parigi jätti 18.2.1998 henkilöstöasioita käsittelevän parlamentin pääosaston henkilöstö- ja sosiaaliasiain osaston sosiaaliasiain jaostolle – – kyseiseen järjestelmään liittymistä koskevan hakemuksensa. Hän vaati tilapäisen eläkejärjestelmän taannehtivaa soveltamista. Kvestorikollegio vastasi hakemukseen 2.7. ja 20.10.1998 päivätyillä kahdella kirjeellä, joissa ilmoitettiin, että tilapäiseen eläkejärjestelmään oli mahdotonta liittyä taannehtivasti.
8 Ripa di Meana ja Orlando ottivat yhteyttä parlamentin hallintoelimiin kirjallisia hakemuksia esittämättä.
9 Parlamentin toimivaltaisiin yksiköihin tehtyjen yhteydenottojen jäätyä tuloksettomiksi kantajat kääntyivät parlamentin varapuhemiesten, Imbenin ja Podestàn, puoleen pyytäen heitä puuttumaan asiaan ongelman ratkaisemiseksi.
10 Imbeni ja Podestà lähettivät kvestorikollegiolle 19.11.1998 kirjeen, jossa vaadittiin, että kantajien tilanne tutkittaisiin uudelleen. Vaatimus hylättiin kvestorikollegion kantajille osoittamilla 4.2.1999 päivätyillä kirjeillä (Ripa di Meanalle osoitetulla kirjeellä nro 300762, Orlandolle osoitetulla kirjeellä nro 300763 ja Parigille osoitetulla kirjeellä nro 300761) sillä perusteella, että kaikille parlamentin jäsenille oli ilmoitettu, että kyseiseen eläkejärjestelmään liittyminen edellytti liittymistä koskevan hakemuksen tekemistä edellä mainitussa parlamentin puhemiehistön 13.9.1995 tekemässä päätöksessä asetetussa määräajassa – – .”
11. Näin ollen Ripa de Meana (asia T-83/99), Orlando (asia T-83/99) ja Parigi (asia T-85/99) nostivat kumoamiskanteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 13.4.1999 jättämillään kannekirjelmillä parlamentin 4.2.1999 tekemistä päätöksistä, joilla se hylkäsi näiden vaatimukset liitteessä III tarkoitetun tilapäisen eläkejärjestelmän taannehtivasta soveltamisesta.
12. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtaja määräsi 22.5.2000 antamallaan määräyksellä, että koska nämä kolme asiaa liittyivät toisiinsa, ne oli yhdistettävä suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
III Valituksenalainen tuomio
13. Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi osittain parlamentin esittämän oikeudenkäyntiväitteen.
14. Parigin nostaman kanteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin katsonut, että kvestorikollegion Parigille osoittamassa 4.2.1999 päivätyssä kirjeessä ei ole mitään uutta verrattuna 2.7.1998 ja 20.10.1998 päivättyihin kirjeisiin ja että 4.2.1999 päivätty kirje on siten päätös, jolla pelkästään vahvistetaan aikaisemmat päätökset. Koska näitä kahta vuonna 1998 tehtyä päätöstä ei ole riitautettu laillisissa määräajoissa ja koska 4.2.1999 annettua päätöstä ei lisäksi ollut edeltänyt minkäänlainen Parigin tilanteen uudelleen arviointi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 36 kohdassa, että Parigin nostama kanne oli jätettävä kokonaan tutkittavaksi ottamatta.
15. Ripa di Meanan ja Orlandon nostamien kanteiden osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on sen sijaan hylännyt parlamentin väitteen, jonka mukaan mainitut kanteet on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että 4.2.1999 päivätyissä kirjeissä vain toistetaan parlamentin puhemiehistön 13.9.1995 tekemän päätöksen sisältö. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 26 kohdassa, että ”varapuheenjohtajien 19.11.1998 päivättyä kirjettä on – – pidettävä hakemuksena, jonka nämä ovat tehneet kantajien puolesta”, ja todennut saman tuomion 27–31 kohdassa seuraavaa:
”27 On huomattava, että yhteisöjen tuomioistuin on jo yhdistetyissä asioissa 16/62 ja 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes ym. vastaan neuvosto, 14.12.1962 antamassaan tuomiossa (Kok. 1962, s. 901) katsonut, että EY:n perustamissopimuksen 173 artiklan neljännen kohdan (josta on tullut EY 230 artiklan neljäs kohta) mukainen päätöksen käsite on ymmärrettävä sille EY:n perustamissopimuksen 189 artiklalla (josta on tullut EY 249 artikla) annetussa teknisessä merkityksessä, ja se, onko kyseessä lainsäädäntötoimi vai jälkimmäisessä artiklassa tarkoitettu päätös, on ratkaistava sen perusteella, onko kyseinen toimi yleisesti sovellettava.
28 Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä lisäksi ilmenee, mahdollisuudella enemmän tai vähemmän yksilöidysti osoittaa niiden oikeussubjektien määrä tai henkilöllisyys, joihin tointa sovelletaan, ei voida saattaa kyseenalaiseksi toimen normatiivisuutta (ks. asia C-10/95 P, Asocarne v. neuvosto, määräys 23.11.1995, Kok. 1995, s. I-4149, 30 kohta ja siinä mainittu oikeuskäytäntö).
29 Tässä tapauksessa on todettava, että 13.9.1995 tehdyssä liitteen III muutoksessa säädettyjen määritelmien, jotka on laadittu yleisin ja abstraktein käsittein ja jotka tuottavat siten oikeusvaikutuksia yleisesti ja abstraktisti määritellyille parlamentin jäsenille ja näin ollen kaikille parlamentin jäsenille, on katsottava olevan yleisesti sovellettavia ja normatiivisia toimenpiteitä. Vaikka olisi selvitetty, että ne parlamentin jäsenet, joihin 13.9.1995 tehdyn muutoksen 5 artiklan 2 kohta soveltuu, voitiin nimetä muutosta tehtäessä, tällä seikalla ei kuitenkaan voida asettaa kyseenalaiseksi sitä, että viimeksi mainittu on lainsäädäntötoimi, kun otetaan huomioon, että sitä sovelletaan vain objektiivisiin oikeudellisiin tai tosiasiallisiin tilanteisiin.
30 Vaikka yhteisöjen tuomioistuin onkin myöntänyt, että lainsäädäntötoimi voi tietyissä olosuhteissa koskea suoraan ja erikseen tiettyjä luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä (ks. yhdistetyt asiat T-172/98 ja T-175/98–T-177/98, Salamander ym. v. parlamentti ja neuvosto, tuomio 27.6.2000, Kok. 2000, s. II-2487, 30 kohta ja siinä mainittu oikeuskäytäntö), tähän oikeuskäytäntöön ei voida vedota esillä olevassa asiassa, sillä riidanalaisella toimenpiteellä ei ole loukattu mitään kantajien erityistä oikeutta tässä oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
31 Tästä seuraa, että asioissa T-83/99 ja T-84/99 nostettujen kanteiden tutkimatta jättämistä koskeva parlamentin vaatimus on hylättävä.”
16. Jatkaessaan Ripa di Meanan ja Orlandon nostamien kanteiden pääasian tarkastelua ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi näiden parlamentin puhemiehistön 13.9.1995 tekemää päätöstä koskevan lainvastaisuusväitteen, mutta hyväksyi heidän kanneperusteensa, joiden mukaan liitteessä III tarkoitettua, tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymistä koskevan hakemuksen tekemiseen sovellettavaa kuuden kuukauden määräaikaa ei ole laiminlyöty ja joiden mukaan hyvän hallinnon ja oikeusvarmuuden periaatteita on loukattu.
17. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut erityisesti seuraavaa:
”75 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteiden asettamien vaatimusten noudattamiseksi ja parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 27 artiklan 1 kohdan huomioon ottamiseksi parlamentin olisi pitänyt antaa liitteen III muutos henkilökohtaisesti saantitodistuksin tiedoksi niille parlamentin jäsenille, joita asia koskee.
76 Vain tällä tavoin parlamentti olisi toiminnassaan noudattanut yhteisön oikeuskäytäntöä, jossa edellytetään, että kaikki hallinnolliset toimenpiteet, joilla on oikeudellisia vaikutuksia, ovat selkeitä ja täsmällisiä ja että ne tiedoksiannetaan henkilölle, jota asia koskee, sillä tavoin, että tämä tietää varmuudella, mistä hetkestä lähtien kyseinen toimenpide on olemassa ja alkaa tuottaa oikeusvaikutuksia (yhdistetyt asiat T-18/89 ja T-24/89, Tagaras v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 7.2.1991, Kok. 1991, s. II-53, 40 kohta; ks. myös asia 5/85, AKZO Chemie v. komissio, tuomio 23.9.1986, Kok. 1986, s. 2585, [Kok. Ep. VIII, s. 741,] 39 kohta).
77 Koska tiedoksiantamista ei ole suoritettu tällä tavoin, nyt esillä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaisia eläkeoikeuksia koskevaan toimenpiteeseen perustuvan hakemuksen tekemistä koskeva määräaika alkaa yhteisöjen oikeuskäytännön nojalla kulua vasta siitä hetkestä lähtien, jolloin henkilö, jota asia koskee ja joka on saanut tietää kyseisen säädöksen olemassaolosta, on hankkinut kohtuullisessa ajassa tarkan tiedon kyseisestä toimenpiteestä (ks. vastaavasti asia T-100/92, La Pietra v. komissio, tuomio 15.3.1994, Kok. H. 1994, s. I-A-83 ja II-275, 30 kohta ja siinä mainittu oikeuskäytäntö).
78 Vaikka kantajat eivät kiistä saaneensa tiedon liitteen III muutoksen olemassaolosta vuoden 1998 ensimmäisten kuukausien aikana, parlamentti ei ole näyttänyt toteen, että kyseisen muutoksen tarkasta sisällöstä olisi annettu tieto aikaisemmin kuin kuusi kuukautta ennen 19.11.1998 tehtyä hakemusta. Lisäksi asian olosuhteet osoittavat, että tämä tarkka tieto on hankittu kohtuullisessa määräajassa.
79 Näin ollen kantajat ovat tehneet tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymistä koskevat hakemuksensa liitteen III muutoksessa asetetussa määräajassa.”
18. Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin siis kumosi valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 ja 3 kohdassa Euroopan parlamentin 4.2.1999 tekemät päätökset nro 300762 ja nro 300763, joilla hylättiin Ripa di Meanan ja Orlandon hakemukset, joissa vaadittiin liitteessä III tarkoitetun tilapäisen eläkejärjestelmän taannehtivaa soveltamista, ja velvoitti asioissa T-83/99 ja T-84/99 parlamentin vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan Ripa di Meanan ja Orlandon oikeudenkäyntikulut.
19. Valituksenalaisen tuomion 2 ja 4 kohdassa tuomioistuin sen sijaan jätti tutkimatta Parigin kanteen ja velvoitti hänet vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan parlamentin oikeudenkäyntikulut asiassa T-85/99.
IV Asian käsittelyn vaiheet yhteisöjen tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
20. Parlamentti on yhteisöjen tuomioistuimeen 22.12.2000 toimittamallaan kirjelmällä tehnyt nyt käsiteltävänä olevan EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklaan perustuvan valituksen.
21. Parlamentti vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
– kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin se koskee asioita T-83/99 ja T-84/99
– toteaa tämän seurauksena, että kantajien ensimmäisessä oikeusasteessa nostamat kanteet on jätettävä tutkimatta ja toteaa ne perusteettomiksi
– velvoittaa ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet osapuolet korvaamaan kaikki ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen sekä yhteisöjen tuomioistuimen menettelyistä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
22. Ripa di Meana ja Orlando puolestaan vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
– jättää parlamentin valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 ja 3 kohdasta tekemän valituksen kokonaisuudessaan tutkimatta, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, ja/tai toteaa sen perusteettomaksi
– vahvistaa näin ollen valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 ja 3 kohdan ja hyväksyy siten lopullisesti ja täydellisesti Ripa de Meanan ja Orlandon ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset
– velvoittaa parlamentin korvaamaan myös valitusmenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
23. Siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin hyväksyisi valituksen kokonaan tai osittain, Ripa di Meana ja Orlando vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
– toteaa, että parlamentin vaatimus kantajien velvoittamisesta maksamaan ensimmäisessä oikeusasteessa kokonaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeudenkäyntikulut jätetään tutkimatta siltä osin kuin kyse on vaatimuksista, jotka on esitetty ensimmäisen kerran valituksessa ja siis yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 1 kohdan toisen luetelmakohdan vastaisesti
– jakaa kohtuusyistä valituksesta aiheutuvat oikeudenkäyntikulut.
24. Lisäksi Parigi on hakenut muutosta valituksenalaiseen tuomioon siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin velvoitti hänet vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan lisäksi parlamentin oikeudenkäyntikulut. Vastineessaan Parigi vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
– kumoaa valituksenalaisen tuomion ainoastaan siltä osin kuin se koskee tuomiolauselman 4 kohtaa, joka koskee asiaa T-85/99
– toteaa näin ollen, että asian T-85/99 menettelyn osalta asianosaiset vastaavat kukin omista oikeudenkäyntikuluistaan
– velvoittaa parlamentin korvaamaan käsiteltävänä olevasta valituksesta aiheutuvat oikeudenkäyntikulut.
25. Siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin hylkäisi kokonaan tai osittain vastavalituksen, Parigi vaatii yhteisöjen tuomioistuinta jakamaan kohtuusyistä muutoksenhausta aiheutuvat oikeudenkäyntikulut.
26. Parlamentti on esittänyt oikeudenkäyntiväitteen tästä vastavalituksesta. Se vaatii puolestaan, että yhteisöjen tuomioistuin
– jättää Parigin tekemän vastavalituksen tutkimatta
– velvoittaa Parigin korvaamaan kokonaisuudessaan muutoksenhakumenettelyn oikeudenkäyntikulut.
V Valittajien valituksen analyysi
A Ensimmäinen valitusperuste
1.
Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut
27. Ensimmäisessä valitusperusteessaan parlamentti riitauttaa sen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on luonnehtinut parlamentin kahden varapuhemiehen 19.11.1998 päivätyn kirjeen ”kantajien pyynnöksi saada liittyä eläkejärjestelmään”. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 26 kohdassa, että ”19.11.1998 päivättyä kirjettä on – – pidettävä hakemuksena, jonka varapuhemiehet ovat tehneet kantajien puolesta”.
28. Parlamentti toteaa, ettei ole olemassa mitään oikeudellista väitettä, joka tukisi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen väitettä, koska kyseisillä varapuhemiehillä ei ole mitään erityistä asemaa, jonka perusteella he voisivat esittää tilapäistä eläkejärjestelmää koskevan liittymishakemuksen Ripa de Meanan ja Orlandon puolesta minkään säädöksen eikä myöskään näiden kahden jäsenen mahdollisesti antaman valtuutuksen perusteella. Parlamentin mukaan tällainen pääasian kaltainen ilman valtuutusta tapahtuva edustaminen, joka vaikuttaa suoraan kyseisten jäsenten oikeudelliseen ja taloudelliseen asemaan, ei voi tulla kysymykseen. Tämä 19.11.1998 päivätty kirje on siis rinnastettavissa epäviralliseen toimenpiteeseen, jonka tarkoitus on pyytää kantajien tilanteen uudelleen tarkastelua, mutta sitä ei missään tapauksessa voida pitää hakemuksena tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä.
29. Parlamentin mukaan tämä vaatimus on muutoin vahvistettu mainitun kirjeen sanamuodossa, josta käy ilmi, että varapuhemiehet eivät ole täysin ymmärtäneet tilannetta, koska kyseisessä kirjeessä he vertaavat Ripa di Meanan ja Orlandon tilannetta Parigin tilanteeseen. Valituksenalaisen tuomion tarkastelusta käy parlamentin mukaan kuitenkin ilmi, että kyseisten henkilöiden asemat poikkeavat perusteellisesti toisistaan.
30. Ripa di Meana ja Orlando ovat parlamentin mukaan joka tapauksessa nimenomaisesti myöntäneet, etteivät he ole milloinkaan jättäneet parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen määräysten mukaista hakemusta tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymiseksi, eivätkä millään muullakaan tavalla, eivätkä he myöskään ole milloinkaan pyytäneet vastineissaan tai ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suullisessa käsittelyssä, että 19.11.1998 päivättyä kirjettä pidettäisiin varapuhemiesten heidän nimissään ja heidän lukuunsa tekemänä hakemuksena kyseiseen järjestelmään liittymisestä. Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lausunut ultra petita.
31. Siltä osin kuin kyse on Ripa di Meanan ja Orlandon väitteestä, jonka mukaan liitteessä III ei sen enempää kuin missään muussa yhteisöjen oikeuden tai kansallisen oikeuden säännöksessä määrätä tarkasti, miten hakemus väliaikaiseen eläkejärjestelmään liittymiseksi on tehtävä, parlamentti huomauttaa ensinnäkin, että parlamentin toimivaltaisilta yksiköiltä saa erityisiä lomakkeita – joiden olemassaolosta Ripa di Meana ja Orlando ovat tietoisia – ja toiseksi, että jos hyväksytään ajatus, jonka mukaan hakemukselta, jolla väliaikaiseen eläkejärjestelmään liitytään, ei edellytetä erityisiä muotomääräyksiä, kyseinen hakemus on joka tapauksessa toimitettava kirjallisesti siten, että hakemuksen vastaanottava hallintoviranomainen saa vaadittujen muodollisuuksien täyttämisen edellyttämät tiedot erityisesti siltä osin kuin kyse on hakemuksen esittämispäivän vaikutuksista.
32. Parlamentti muistuttaa seuraavaksi, että tämän saman liittymishakemuksen virallista muotovaatimusta koskevan väitteen osalta ongelma ei nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ole liittymishakemuksen muoto, vaan Ripa di Meanan ja Orlandon tekemän hakemuksen puuttuminen yleensäkin. Tältä osin se toteaa, että nämä kaksi parlamentin jäsentä eivät ole lähestyneet parlamentin hallintoviranomaisia esittääkseen ”suullisen” hakemuksen tilapäiseen järjestelmään liittymiseksi, vaan ainoastaan pyytääkseen ”tietoja” siitä. Parlamentin toimivaltaiset yksiköt ovat sen mukaan tiedottaneet tässä yhteydessä kyseisiä henkilöitä velvollisuudesta toimittaa kirjallinen hakemus liittymisestä ja sitä tarkoitusta varten käytettävissä olevista erityisistä lomakkeista.
33. Ripa di Meana ja Orlando huomauttavat, että liitteessä III sen enempää kuin missään muussakaan yhteisön oikeuden tai kansallisen oikeuden säädöksessä ei ole annettu yksityiskohtaisia sääntöjä siitä, miten hakemus tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä on toimitettava. Mikään ei siis ole esteenä sille, että Ripa di Meana ja Orlando antavat parlamentin italialaisten varapuhemiesten edustaa itseään hakemusasiassa. Koska tässä tarkoituksessa annettavan valtuutuksen muotoa koskevia pakollisia sääntöjä ei ole, kyseinen valtuutus voidaan itse asiassa antaa missä tahansa muodossa, jopa suullisesti tai sanattomasti.
34. Käsiteltävänä olevassa asiassa varapuhemiesten kirjeessä mainittiin selvästi ja yksiselitteisesti, että molemmilta parlamentin jäseniltä oli valtuutus siten, että varapuhemiesten kirjettä oli syytä pitää Ripa di Meanan ja Orlandon lukuun tehtynä todellisena hakemuksena tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä. Heidän mukaansa se seikka, että kvestorikollegio – joka olisi voinut kieltäytyä vastaamasta tai jättää varapuhemiesten kirjeen tutkimatta sillä perusteella, että parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 27 artiklan 2 kohdassa määrättyä menettelyä ei ollut noudatettu – vastasi tähän kirjeeseen sekä vielä suoraan ja erikseen Ripa di Meanalle ja Orlandolle viitaten nimenomaisesti heidän hakemukseensa liittyä väliaikaiseen eläkejärjestelmään, vahvistaa tämän vaatimuksen. Heidän mielestään tämä seikka osoittaa selvästi, että varapuhemiesten kirjettä on pidettävä pätevänä hakemuksena järjestelmään liittymisestä, minkä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on heidän mukaansa sitä paitsi vahvistanut valituksenalaisen tuomion 26 kohdassa.
35. Ripa di Meana ja Orlando korostavat edelleen, että parlamentin väitteillä, joiden mukaan hakemuksia väliaikaiseen eläkejärjestelmään liittymisestä ei ole olemassa, ei joka tapauksessa ole merkitystä, koska valituksenalaiset ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kumoamat asiakirjat ovat kvestorikollegion 4.2.1999 päivätyt kirjeet ja koska näin ollen ensimmäisessä oikeusasteessa nostettujen kanteiden tutkittavaksi ottamista on tarkasteltava pelkästään näiden kirjeiden valossa.
2.
Asian arviointi
36. On selvää, että Ripa di Meanan ja Orlandon tapa menetellä oli erikoinen.
37. Parlamentin väitettä vastaan, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi luonnehtia varapuhemiesten 19.11.1998 päivättyä kirjettä liittymishakemukseksi, puhuu voimakkaasti se seikka, että yksi parlamentin toimielimistä eli kvestorikollegio on myös pitänyt sitä liittymishakemuksena, jonka varapuhemiehet ovat tehneet kyseisten parlamentin jäsenten puolesta.
38. Tämä on seurausta ei ainoastaan kvestorikollegion 4.2.1999 päivättyjen kirjeiden sisällöstä, jossa kvestorit totesivat seuraavaa: ”Tämän vuoksi hakemustanne
ei voimassa olevien sääntöjen nojalla voida hyväksyä”,(3) vaan myös, kuten Ripa di Meana ja Orlando perustellusti huomauttavat, siitä, että mainitut kirjeet, jotka sisällöllisesti ovat vastaus varapuhemiesten 19.11.1998 päivättyyn kirjeeseen, on osoitettu suoraan ja erikseen niille kolmelle parlamentin jäsenelle, joita asia koskee.
39. Ehdotan siis, että parlamentin ensimmäinen valitusperuste hylätään perusteettomana.
B Toinen valitusperuste
1. Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut
40. Toisessa valitusperusteessaan parlamentti
riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen näkemyksen, jonka mukaan kvestorikollegion 4.2.1999 päivätyt kirjeet ovat ”parlamentin päätöksiä”. Parlamentin mielestä kyse on nimittäin parlamentin kvestorien pelkistä tiedonannoista, joissa ainoastaan vahvistetaan olemassa oleva tilanne, joka oli jo täysin kyseisten parlamentin jäsenten tiedossa.
41. Parlamentti riitauttaa ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 30 kohtaan sisältyvän väittämän, jonka mukaan parlamentin puhemiehistön 13.9.1995 tekemällä päätöksellä ”ei ole loukattu mitään kantajien erityistä oikeutta – – oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla”. Koska mainittuun päätökseen on sisällytetty määräpäivä ehdoksi parlamentista saatavalle eläkkeelle, se loukkaa parlamentin jäsenten subjektiivista oikeudellista asemaa ja Ripa di Meanalla ja Orlandolla oli siis täysi oikeus nostaa kumoamiskanne tästä päätöksestä. Tämä kanne oli kuitenkin nostettava EY 230 artiklassa määrättyjen määräaikojen kuluessa. Näiden määräaikojen päättymistä tuloksettomina ei kuitenkaan missään tapauksessa voida korjata nostamalla kanne sellaisia kirjeitä vastaan, joita parlamentti pitää kohteliaina tiedotteina, joissa pelkästään vahvistetaan parlamentin jäsenten tiedossa oleva sääntö. Päinvastainen tulkinta johtaisi sen mukaan oikeusvarmuuden perusluonteisen periaatteen loukkaamiseen.
42. Toiseksi parlamentti toteaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamusten ristiriitaisuuden, kun se vahvistaa yhtäältä valituksenalaisen tuomion 29 ja 30 kohdassa, että parlamentin puhemiehistön päätös on yleisesti sovellettava normatiivinen toimenpide, joka ei ole loukannut mitään kantajien erityistä oikeutta, ja toisaalta saman tuomion 75 kohdassa, että parlamentin olisi oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteiden asettamien vaatimusten noudattamiseksi pitänyt antaa liitteen III muutos henkilökohtaisesti saantitodistuksin tiedoksi niille parlamentin jäsenille, joita asia koskee. Parlamentin mukaan vain toinen näistä väitteistä on perusteltavissa: joko vuoden 1995 päätöstä on pidettävä yleisesti sovellettavana toimenpiteenä, joka ei loukkaa niiden oikeuksia, joihin se kohdistuu ja niitä tavanomaisia muodollisuuksia, joita toimielin noudattaa tiedottaessaan jäsenilleen, on siis pidettävä riittävinä; tai tämä sama päätös on yksittäisesti sovellettava toimenpide, josta oli tiedotettava kaikille parlamentin jäsenille, missä tapauksessa jäsenten olisi pitänyt nostaa tästä toimenpiteestä kumoamiskanne säädetyssä määräajassa, joka on parlamentin mukaan alkanut kulua siitä päivästä, jolloin he saivat tiedon toimenpiteestä. Tämä määräaika oli näin ollen päättynyt ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt jättää kanne tutkimatta.
43. Parlamentti korostaa lopuksi, että 4.2.1999 päivättyjä kirjeitä ei missään tapauksessa voida luonnehtia ”parlamentin päätöksiksi”, koska Ripa di Meana ja Orlando eivät joka tapauksessa noudattaneet tavanomaisia sääntöjä ja menettelyjä epävirallisesti ja poikkeuksellisesti tapahtuneissa yhteyksissään varapuhemiehiin. Tältä osin parlamentti viittaa erityisesti Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 27 artiklan 2 kohtaan, jonka mukaan ”parlamentin jäsen, joka on sitä mieltä, että kyseisiä sääntöjä ei ole sovellettu oikein, voi ilmoittaa asiasta kirjallisesti parlamentin pääsihteerille. Jos jäsen ja pääsihteeri eivät pääse yhteisymmärrykseen, asia annetaan käsiteltäväksi kvestorikollegiolle, joka tekee päätöksen pääsihteeriä ja mahdollisesti myös puhemiestä ja/tai puhemiehistöä kuultuaan”.
44. Ripa di Meanan ja Orlandon asiassa Weber vastaan parlamentti annettua tuomiota(4) koskevan väitteen osalta parlamentti muistuttaa, että vaikka tämän tuomion mukaan parlamentin toimenpiteet, joilla on oikeudellisia vaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin, tosin kuuluvat laillisuusvalvonnan piiriin, kyseisten sääntöjen soveltamisesta on oltava olemassa säädös. Edellä mainitussa asiassa Weber vastaan parlamentti oli kyse kvestorikollegion päätöksestä, joka koski Weberin pyytämää toimikauden päättyessä maksettavaa siirtymäkauden korvausta. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ei parlamentin mukaan ole mitään asiaan liittyvien sääntöjen soveltamissäädöstä, koska sellaisen säädöksen antamisen edellyttämät oikeudelliset ehdot eivät täyty. Kvestorikollegion kirjeillä ei toisin sanoen voinut olla mitään oikeusvaikutusta, koska tässä tapauksessa Ripa di Meana ja Orlando eivät olleet esittäneet mitään muodollista hakemusta tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä. Parlamentti muistuttaa tältä osin, että hallinnollisen menettelyn aloittamisen ehdoton edellytys on asianomaisen allekirjoittama kirjallinen aloite, jonka perusteella aloitettu menettely voi tarvittaessa johtaa riitauttamiskelpoiseen päätökseen. Tässä tapauksessa ei sen mukaan ole mitään tähän verrattavaa kummankaan parlamentin jäsenen toimittamaa asiakirjaa. Varapuhemiesten kirjeellä – joka ei siten ollut peräisin asianomaisilta jäseniltä itseltään – ei siis voinut olla mitään oikeudellista arvoa.
45. Ripa di Meana ja Orlando huomauttavat vastauksessaan parlamentin toiseen kanneperusteeseen, että kvestorikollegio itse ei noudattanut Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 27 artiklan 2 kohtaa vastatessaan suoraan kyseisille parlamentin jäsenille, ja riitauttavat parlamentin väitteen, jonka mukaan kvestorikollegion kirjeet olisivat vain kohtelias tiedonanto ja että ainoa riitauttamiskelpoinen toimi olisi 13.9.1995 tehty päätös. He vetoavat tältä osin siihen, että kyseistä väitettä vastaan puhuvat niin mainituissa kirjeissä käytetty yksiselitteinen sanamuoto, jonka mukaan ”[Ripa di Meanan ja Orlandon] hakemusta ei voida hyväksyä”, kuin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä eli edellä mainitussa asiassa Weber vastaan parlamentti annetusta tuomiosta ilmenevä ratkaiseva ennakkotapaus.
46. Viimeksi mainitussa asiassa kvestorikollegio oli nimittäin hylännyt Euroopan parlamentin jäsenen hakemuksen, jolla tämä vaati toimintansa päättymisen jälkeen toimikauden päättyessä maksettavaa siirtymäkauden korvausta. Kvestorikollegio oli hylännyt kyseisen parlamentin jäsenen hakemuksen parlamentin puhemiehistön päätöksen perusteella, johon kvestorikollegio nimenomaisesti viittasi kirjeessään. Tuomiossaan yhteisöjen tuomioistuin otti tutkittavaksi kanteen, jonka Weber oli nostanut kvestorikollegion kirjeestä, jolla hänen hakemuksensa hylättiin sillä perusteella, että ”parlamentin jäsenille toimikauden päättyessä maksettavaa korvausta koskevilla säännöillä sekä tällaisten sääntöjen yksittäisillä soveltamistoimilla tuotetaan oikeusvaikutuksia, jotka ylittävät toimielimen sisäisen työskentelyn järjestelyn siltä osin kuin ne vaikuttavat edustajan varallisuusasemaan hänen tehtäviensä päättyessä”. Ripa di Meanan ja Orlandon mukaan kaikki toimet, jotka vaikuttavat parlamentin jäsenten varallisuusasemaan, ovat siis riitautettavissa yleisesti sovellettavia sääntöjä koskevat toimet mukaan luettuina.
47. Heidän mukaansa 4.2.1999 päivättyjen kirjeiden kohdalla on nimenomaisesti kysymys tällaisesta tilanteesta. Sen sijaan, että ne olisivat ainoastaan kohteliaita tiedotteita, tällaiset tiedotteet ovat itse asiassa parlamentin yleisten vanhuuseläkettä koskevien sääntöjen soveltamistoimenpiteitä. Vaikka ne onkin toteutettu liitteeseen III vuoden 1995 päätöksellä tehdyn muutoksen nojalla, nämä kirjeet ovat konkreettisesti vaikuttaneet kyseisten edustajien varallisuusasemaan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa olisikin pitänyt riitauttaa nämä kirjeet eikä vuoden 1995 päätöstä.
48. Lisäksi Ripa di Meanan ja Orlandon mukaan se, että kvestorikolle gion 4.2.1999 päivätyt kirjeet ovat todellakin päätöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia heihin nähden, on vahvistettu saman kollegion 21.5.1999 päivätyssä kirjeessä, joka on vastaus kahteen maalis- ja huhtikuussa 1999 päivättyyn kirjeeseen, joissa Ripa di Meana ja Orlando olisivat ilmoittaneet kvestorikollegiolle aikomuksestaan viedä asia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen. Heidän mukaansa tässä 21.5.1999 päivätyssä kirjeessä kvestorikollegio on nimittäin ilmoittanut yhtäältä, että ”kollegio on tutkinut [Ripa di Meanan ja Orlandon kirjeet, joissa nämä riitauttavat] päätöksen, jolla kollegio hylkäsi [heidän] liittymisensä eläkerahastoon taannehtivasti”, ja toisaalta, että koska ”[heidän] hakemuksensa tueksi ei ole esitetty muuta seikkaa, kollegio toistaa, ettei se voi antaa puoltavaa lausuntoa”. Ripa di Meanan ja Orlandon mukaan nämä kaksi väittämää todellakin vahvistavat, että 4.2.1999 päivättyjä kirjeitä ei mitenkään voida rinnastaa pelkkiin kohteliaisiin tiedotteisiin ja että ne ovat siten EY 230 artiklassa tarkoitettuja riitauttamiskelpoisia päätöksiä.
49. Ripa di Meana ja Orlando muistuttavat myös, että heidän etunsa ei ollut hakea liitteeseen III tehdyn muutoksen – joka ei ollut tullut heidän tietoonsa – kumoamista, vaan ainoastaan sitä, että tätä muutosta sovelletaan heidän tapauksessaan siitä päivästä lähtien, jolloin he saivat siitä tiedon, ja he vaativat tältä osin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottaa heidän kanteensa aiheellisesti tutkittavaksi.
2.
Asian arviointi
50. Ehdotan, että Ripa di Meanan ja Orlandon esittämä väite, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeusvirhettä luokitellessaan 4.2.1999 päivätyt kirjeet EY 230 artiklan mukaisiksi päätöksiksi, hyväksytään.
51. Ensiksikin kun parlamentti väittää, että kvestorikollegion kirjeitä ei voida luonnehtia päätöksiksi sillä perusteella, että tässä tapauksessa Ripa di Meana ja Orlando eivät olleet esittäneet mitään muodollista hakemusta tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä, on syytä todeta, että toinen valitusperuste liittyy ensimmäiseen perusteeseen, joka ei mielestäni ole perusteltu, kuten edellä on sanottu.
52. Parlamentin väitettä, jonka mukaan kvestorikollegion 4.2.1999 päivätyissä kirjeissä ainoastaan vahvistetaan vuoden 1995 päätös ja että kanteen vireillepanoa koskeva määräaika oli siis päättynyt, ei myöskään voida hyväksyä.
53. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 29 ja 30 kohdassa, että vuoden 1995 päätös on yleisesti sovellettava normatiivinen päätös, joka sinänsä ei loukkaa mitään kyseisten edustajien erityistä oikeutta. Siinä nimittäin säädetään ainoastaan yleisesti velvollisuudesta esittää kuuden kuukauden määräajan kuluessa hakemus tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä sen uhalla, että eläkettä ei myönnetä taannehtivasti.
54. Kvestorikollegion 4.2.1999 päivätyt kirjeet sen sijaan ovat luonteeltaan toisenlaisia siltä osin kuin niissä sovelletaan vuoden 1995 päätöstä kyseisten edustajien konkreettiseen tapaukseen. Vasta siinä vaiheessa, kun hakemus tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä hylättiin konkreettisesti, heidän erityisiä oikeuksiaan on loukattu ja EY 230 artiklassa tarkoitettu päätös on olemassa.
55. Vuoden 1995 päätöksen ja 4.2.1999 päivättyjen kirjeiden välinen ero ja siten se, että kirjeet eivät ole ainoastaan vuoden 1995 päätöksen vahvistus, on sitä paitsi näytetty hyvin toteen Ripa di Meanan ja Orlandon väitteessä, jonka mukaan heillä ei ollut mitään syytä vaatia vuoden 1995 päätöksen kumoamista, vaan pelkästään sitä, että tätä muutosta sovelletaan heidän tapaukseensa siitä päivästä alkaen, kun asia tuli heidän tietoonsa.
56. Ripa di Meanan ja Orlandon tekemä käsiteltävänä olevan asian ja edellä mainitun asian Weber vastaan parlamentti välinen vertailu on mielestäni merkityksellinen siltä osin kuin myös asian Weber vastaan parlamentti kohteena oli kvestorikollegion parlamentin puhemiehistön antamien sääntöjen nojalla tekemä rahallisen edun myöntämistä koskeva hylkäävä päätös. Viimeksi mainitussa asiassa parlamentti ei ole mitenkään riitauttanut sitä, että kanne, jonka Weber nosti tästä kvestorikollegion hylkäävästä päätöksestä, oli otettava tutkittavaksi.
57. Lopuksi siltä osin kuin kyse on parlamentin väitteestä, joka koskee valituksenalaisen tuomion väitettyä 29 ja 30 kohdan ja toisaalta 75 kohdan välistä ristiriitaa, kuuluu tämä väite mielestäni parlamentin esittämään kolmanteen valitusperusteeseen ja parlamentti palaakin tähän väitteeseen kolmannen valitusperusteensa yhteydessä.
58. Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen ehdotan, että parlamentin esittämä toinen valitusperuste hylätään.
C Kolmas valitusperuste
59. Kolmannessa valitusperusteessaan parlamentti riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen johtopäätöksen, jonka mukaan Ripa di Meana ja Orlando ovat todellakin esittäneet hakemuksen tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä vuoden 1995 päätöksessä säädetyssä määräajassa. Tältä osin parlamentti vetoaa neljään väitteeseen, jotka ehdotan ryhmiteltäväksi kahteen osaan: ensimmäinen osa koostuu kahdesta ensimmäisestä väitteestä ja koskee kysymystä siitä, oliko vuoden 1995 päätöksestä tiedotettava henkilökohtaisesti (valituksenalaisen tuomion 75 ja 76 kohta); toinen osa koostuu kahdesta viimeisestä väitteestä ja liittyy siihen, millä tavoin Ripa di Meana ja Orlando ovat saaneet tietää vuoden 1995 päätöksestä (valituksenalaisen tuomion 77 ja 78 kohta).
1.
Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen vuoden 1995 päätöksen tiedoksiantamiseen liittyvää velvoitetta koskeva osa
a)
Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut
i) Ensimmäinen parlamentin esittämä väite
60. Parlamentti riitauttaa valituksenalaisen tuomion 75 kohtaan sisältyvän väitteen, jonka mukaan parlamentin olisi pitänyt antaa liitteen III muutos henkilökohtaisesti saantitodistuksin tiedoksi niille parlamentin jäsenille, joita asia koskee ”Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 27 artiklan 1 kohdan huomioon ottamiseksi”. Parlamentin mukaan tämä viimeksi mainittu artikla – jossa säädetään, että ”jäsenet saavat toimikautensa alussa pääsihteeriltä jäljennöksen näistä säännöistä ja jäsenten on ilmoitettava niiden vastaanottamisesta kirjallisesti” – koskee nimittäin ainoastaan edustajien toimikauden alussa voimassa olevia täydellisiä sääntöjä eikä mainittuihin sääntöihin ja niiden liitteisiin myöhemmin tehtäviä muutoksia.
61. Tältä osin parlamentti vetoaa yhtäältä siihen, että täydelliset säännöt muodostavat sääntörungon, joka on paljon merkittävämpi kuin myöhemmin annettavat sitä muuttavat tai täydentävät säädökset, ja toisaalta siihen, että toimikauden alussa voimassa olevat säännöt on yleensä antanut parlamentti, johon edustaja ei vielä ole kuulunut, eikä hän siis ole voinut tietää niistä, ellei kyse ole edustajan peräkkäisistä toimikausista. Edustajan toimikauden aikana sääntöihin tehdyt muutokset sitä vastoin ovat sellaisen parlamentin tekemiä, jonka jäsen tämä on, ja on siis normaalia, että ne voidaan antaa tiedoksi kyseiselle edustajalle joustavammalla, parlamentin antamien säädösten sisäiselle jakelulle tyypillisellä tavalla, joka on kaikkien parlamentin jäsenten tiedossa. Tulkitessaan laajasti Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 27 artiklan 1 kohtaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on parlamentin mukaan käsitellyt samalla tavalla erilaisia tilanteita ja loukannut näin oleellista yhdenvertaisuuden periaatetta.
62. Ripa di Meana ja Orlando vastaavat, että liite III on olennainen osa sääntöjä, joista jokainen edustaja saa toimikautensa alussa kopion saantitodistuksella, ja siksi mainittujen sääntöjen 27 artiklan 1 kohdan menettelyä olisikin sovellettava kaikkiin näihin sääntöihin tehtäviin muutoksiin, niiden liitteisiin tehtävät muutokset mukaan luettuina. Tämä on ainoa oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteiden noudattamisen mahdollistava tulkinta.
63. Ripa di Meana ja Orlando korostavat tältä osin, että olisi järjetöntä edellyttää kirjallista saantitodistusta kaikkien kyseisten sääntöjen osalta, jos niihin myöhemmin tehtävien muutosten vaikutukset voivat tulla voimaan asianomaisille osoitetun epävirallisen ja kaiken lisäksi epävarman tiedoksiannon jälkeen. Heidän mielestään tällainen ratkaisu olisi yhtä järjetön kuin sellainen ratkaisu, jonka mukaan yhteisön asetukset on julkaistava Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä ja kyseisiin asetuksiin tehtävät muutokset voitaisiin julkaista jossakin toimielinten sisäisessä tiedotteessa.
ii) Toinen parlamentin esittämä väite
64. Parlamentti yhtyy valituksenalaisen tuomion 76 kohdassa esitettyyn arviointiin, jonka mukaan ”yhteisön oikeuskäytäntö – – edellyttää, että kaikki hallinnolliset toimenpiteet, joilla on oikeudellisia vaikutuksia, ovat selkeitä ja täsmällisiä ja että ne tiedoksiannetaan henkilölle, jota asia koskee, sillä tavoin, että tämä tietää varmuudella, mistä hetkestä lähtien kyseinen toimenpide on olemassa ja alkaa tuottaa oikeusvaikutuksia”, ja korostaa, että tämä sääntö koskee ainoastaan yksittäisiä toimenpiteitä tai joka tapauksessa toimenpiteitä, jotka vaikuttavat tiettyjen henkilöiden tilanteeseen. Tällaiset toimenpiteet on nimittäin osoitettu jollekulle ja ne voidaan antaa heille tiedoksi. Valituksenalaisen tuomion 28–30 kohdasta käy parlamentin mukaan ilmi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rinnastanut liitteen III muutoksen yleisesti sovellettavaan lainsäädäntötoimeen, jonka tarkoitus on säännellä kaikkien sellaisten nykyisten sekä tulevien parlamentin jäsenten oikeutta eläkkeeseen, jotka eivät kuulu oman jäsenvaltionsa järjestämän lopullisen eläkejärjestelmän piiriin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis tehnyt oikeusvirheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa, että liitteen III muutos on yksittäinen hallinnollinen toimi, joka on annettava tiedoksi henkilökohtaisesti saantitodistuksella.
65. Siltä osin kuin kyse on Ripa di Meanan ja Orlandon viittauksesta erääseen parlamentin jäseneen, joka, kuten Euroopan oikeusasiamiehen vuotta 1998 koskevasta kertomuksesta käy ilmi, olisi saanut kirjallisen tiedoksiannon vuoden 1995 päätöksestä sekä parlamenttiin että kotiosoitteeseensa, parlamentti väittää, että tämä tilanne oli erilainen kuin Ripa di Meanan ja Orlandon tapauksessa, ja lisäksi se, että parlamentti on jossakin tietyssä tapauksessa toimittanut kirjallisen tiedoksiannon toimenpiteestä sekä parlamenttiin että kotiosoitteeseen henkilölle, jota asia koskee, ei tarkoita, että sillä olisi oikeudellista velvoitetta toimia tällä tavoin kaikissa tapauksissa tai että hyvän hallinnon periaate edellyttäisi välttämättä useampaa eri tiedoksiantotapaa.
66. Ripa di Meana ja Orlando korostavat, että parlamentin väitteiden ristiriitaisuus on siinä, että yhtäältä se väittää, että he voivat riitauttaa ainoastaan 13.9.1995 tehdyn päätöksen, ja toisaalta, että tätä päätöstä on pidettävä yleisesti sovellettavana lainsäädäntötoimena, jonka tarkoitus on säännellä nykyisten ja tulevien parlamentin jäsenten ja jopa Euroopan unionin tulevien jäsenvaltioiden edustajien oikeuksia eläkkeeseen. Tämä päätös on nimittäin vaikutukseltaan niin yleinen, että olisi vaikeaa väittää, että kaksi parlamentin jäsentä voisivat riitauttaa sen EY 230 artiklan nojalla.
67. Seuraavaksi Ripa di Meana ja Orlando muistuttavat, että vaikka vuoden 1995 päätös onkin yleisesti sovellettava lainsäädäntötoimi, se edellyttää joka tapauksessa henkilökohtaista tiedoksiantamista saantitodistuksella, koska tällainen vaatimus käy heidän mukaansa ilmi Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 27 artiklan 1 kohdan tekstistä.
68. Lopuksi nämä kaksi parlamentin jäsentä viittaavat erästä Euroopan parlamentin jäsentä koskeneeseen tilanteeseen, jossa tämä ei ollut toimittanut säädetyssä määräajassa hakemustaan lisäeläkejärjestelmään liittymisestä ja oli valittanut vuonna 1997 oikeusasiamiehelle parlamentin huonosta hallintotavasta sen jälkeen, kun parlamentin toimivaltaiset yksiköt olivat hylänneet hänen (myöhään toimitetun) hakemuksensa. Parlamentin oikeudellinen yksikkö oli vastannut tässä asiassa, että kantajan väite, jonka mukaan hänelle ei ollut asianmukaisesti annettu tiedoksi lisäeläkejärjestelmään tehtyjä muutoksia, joiden mukaan, kuten nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, kyseiseen järjestelmään liittymisestä on tehtävä kirjallinen hakemus kuuden kuukauden kuluessa, ei ole perusteltu, koska edustaja ”oli saanut siitä kirjallisen tiedoksiannon sekä parlamenttiin että kotiosoitteeseensa”. Oikeusasiamies hylkäsi sittemmin valituksen sillä perusteella, että tämä kaksinkertainen mahdollisuus saada tietoonsa hakemuksen jättämiseen liittyvä määräaika antoi riittävän suojan sekä edusajalle että hyvän hallinnon vaatimukselle. Ripa di Meana ja Orlando ihmettelevät, miksi tässä tapauksessa ei noudatettu samanlaista tiedoksiantomenettelyä liitteeseen III tehtyjen muutosten suhteen.
b)
Asian arviointi
69. Parlamentti riitauttaa näillä kahdella väitteellä valituksenalaisen tuomion 75 ja 76 kohdan, joissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perustelee tuomionsa, jonka mukaan vuoden 1995 päätös olisi pitänyt antaa tiedoksi henkilökohtaisesti saantitodistuksella niille parlamentin jäsenille, joita se koskee.
70. Muistutan, että tuomion 75 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteiden asettamien vaatimusten noudattamiseksi ja parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 27 artiklan 1 kohdan huomioon ottamiseksi parlamentin olisi pitänyt antaa liitteen III muutos henkilökohtaisesti saantitodistuksin tiedoksi niille parlamentin jäsenille, joita asia koskee.”
71. Ripa di Meanan ja Orlandon tavoin katson, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeusvirhettä päätellessään tällä tavoin.
72. Määrätessään sääntöjen 27 artiklan 1 kohdassa, että ”jäsenet saavat [heti] toimikautensa alussa pääsihteeriltä jäljennöksen näistä säännöistä ja jäsenten on ilmoitettava niiden vastaanottamisesta kirjallisesti”, parlamentti osoitti, että se antoi suuren merkityksen sille, että sen jäsenet ovat tarkasti tietoisia oikeuksistaan.
73. Vuonna 1995 tehty muutos oli merkittävä, koska kuuden kuukauden määräajan noudattamatta jättäminen oli omiaan vaikuttamaan merkittävällä tavalla jäsenten eläkeoikeuksiin sellaisina kuin ne olivat sääntöjen aikaisemmassa versiossa.
74. Näin ollen parlamentin olisi hyvän hallinnon periaatteen, huolenpitovelvollisuuden sekä tietyllä tavalla menettelymääräysten vastaavuuden periaatteen noudattamiseksi pitänyt tulkita 27 artiklan 1 kohtaa laajasti ja katsoa, että se koski ainakin sellaisia muutoksia, joilla saattoi olla kielteisiä vaikutuksia parlamentin jäseniin, mikäli he eivät noudata niitä.
75. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis aiheellisesti katsonut, että parlamentin jäsenten huomio olisi pitänyt kiinnittää hiljattain käyttöön otettuun määräaikaan käyttämällä tässä tarkoituksessa henkilökohtaista tiedoksiantoa saantitodistuksella.
76. Valituksenalaisen tuomion 76 kohdan osalta en sen sijaan yhdy ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmään.
77. Kyseisessä 76 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Vain tällä tavoin [eli henkilökohtaisella tiedoksiannolla saantitodistuksella] parlamentti olisi toiminnassaan noudattanut yhteisön oikeuskäytäntöä, jossa edellytetään, että kaikki hallinnolliset toimenpiteet, joilla on oikeudellisia vaikutuksia, ovat selkeitä ja täsmällisiä ja että ne tiedoksiannetaan henkilölle, jota asia koskee, sillä tavoin, että tämä tietää varmuudella, mistä hetkestä lähtien kyseinen toimenpide on olemassa ja alkaa tuottaa oikeusvaikutuksia (yhdistetyt asiat T-18/89 ja T-24/89, Tagaras v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 7.2.1991, Kok. 1991, s. II-53, 40 kohta; ks. myös asia 5/85, AKZO Chemie v. komissio, tuomio 23.9.1986, Kok. 1986, s. 2585, 39 kohta).”(5)
78. Käsite ”hallinnollinen toimenpide, jolla on oikeudellisia vaikutuksia” ei ole yksiselitteinen, kun otetaan huomioon valituksenalaisen tuomion tässä kohdassa olevat oikeuskäytäntöviittaukset.
79. Edellä mainitussa asiassa Tagaras vastaan yhteisöjen tuomioistuin annetussa tuomiossa oli kysymys virkamiehen nimityspäätöksen julkaisemisesta kyseisen päätöksen ollessa jo sinänsä luonteeltaan henkilökohtainen. Parlamentti huomauttaa perustellusti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 30 kohdassa, että vuoden 1995 päätös ei nimenomaisesti ole sen kaltainen päätös. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 76 kohdan päättely ei siis vastaavasti ole asian kannalta merkittävä.
80. Edellä mainitussa asiassa AKZO Chemie vastaan komissio oli kysymys komission jäsenten valtuuttamispäätösten julkaisemisesta, joka on todellakin samoin kuin vuoden 1995 päätös yleisesti sovellettava toimenpide. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen lainaamassa kohdassa yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin viitannut ainoastaan tarpeeseen julkaista valtuuttamispäätökset eikä lainkaan mihinkään velvoitteeseen antaa niitä tiedoksi henkilökohtaisesti.
81. Näin ollen jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 76 kohdan mukaista päättelyä sovelletaan yleisesti sovellettaviin toimenpiteisiin, kyseinen päättely on virheellinen. Edellä mainitusta asiasta AKZO Chemie vastaan komissio ei nimittäin ole mahdollista päätellä, että luonteeltaan lainsäädännölliset toimet olisi annettava tiedoksi henkilökohtaisesti tällaisen velvoitteen ollessa lisäksi useimmiten mahdoton toteuttaa.
82. Valituksenalaisen tuomion 76 kohdasta huolimatta olen kuitenkin sitä mieltä, että edellä esitetyistä syistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti päättänyt, että vuoden 1995 päätös olisi pitänyt antaa tiedoksi henkilökohtaisesti.
83. Ehdotan siis, että kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa hylätään.
2.
Kolmannen valitusperusteen toinen osa, joka koskee vuoden 1995 päätöksen tiedoksisaantitapaa
a)
Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut
i) Ensimmäinen parlamentin esittämä väite
84. Parlamentti riitauttaa valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa olevan väitteen, jonka mukaan henkilökohtaisen saantitodistuksella varustetun tiedoksiannon puuttuessa ”kyseessä olevan kaltaisia eläkeoikeuksia koskevaan toimenpiteeseen perustuvan hakemuksen tekemistä koskeva määräaika alkaa yhteisöjen oikeuskäytännön nojalla kulua vasta siitä hetkestä lähtien, jolloin henkilö, jota asia koskee ja joka on saanut tietää kyseisen säädöksen olemassaolosta, on hankkinut kohtuullisessa ajassa tarkan tiedon kyseisestä toimenpiteestä”. Parlamentin mukaan tätä sääntöä, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt aikaisemmin toimielimen ja sen työntekijöiden välisistä suhteista, ei voida soveltaa toimielimen ja sen jäsenten välisiin suhteisiin. Kun virkamiehet sen mukaan toimivat heidät työllistävän toimielimen alaisuudessa siten, että heidät työllistävän elimen nimittävän viranomaisen toteuttamat toimenpiteet tuottavat vaikutuksia vasta siitä alkaen, kun kyseiset virkamiehet ovat kohtuullisen määräajan kuluessa saaneet tarkasti tietää kyseisistä toimenpiteistä, parlamentin jäsenten oikeudellinen asema on täysin erilainen.
85. Yhtäältä parlamentin jäsenet eivät nimittäin ole toimielimen alaisia vaan itse osa sitä. Näin ollen parlamentin jäsenet osallistuvat – puhemiehistön tekemien päätösten tapauksessa välillisesti – toimielimen tahdonilmaisun muodostamiseen, eikä parlamentin jäsenten ja kyseisen toimielimen välillä voi olla kysymys minkäänlaisesta alaisuussuhteesta.
86. Toisaalta kohtuullinen määräaika, jonka kuluessa nämä parlamentin jäsenet, jotka kuuluvat säädöksen laativaan toimielimeen, voivat siirtyä tilasta, jossa he ovat tietoisia kyseisen säädöksen olemassaolosta, tilaan, jossa he ovat tarkasti tietoisia sen oikeusvaikutuksia tuottavasta sisällöstä, on erityisen lyhyt eikä voi missään tapauksessa olla pidempi kuin yksi kuukausi.
87. Ensinnäkin siltä osin kuin kyse on parlamentin väitteestä, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määrittelemiä toimielimen ja sen työntekijöiden välisiä suhteita koskevia sääntöjä ei voida soveltaa toimielimen ja sen jäsenten välisiin suhteisiin, Ripa di Meana ja Orlando väittävät, että erityisten sääntöjen soveltamista työsuhteeseen ei määritellä sen elimellisen suhteen perusteella, joka yhdistää henkilön johonkin toimielimeen. Tilanteita on päinvastoin tarkasteltava tapauskohtaisesti ottamalla asianmukaisesti huomioon asia, josta on kyse. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ei voida kieltää sitä, että kun kyse on parlamentin jäsenten eläkejärjestelmään liittyvistä ongelmista, parlamentin suhde sen (entisiin) jäseniin on luonteeltaan puhtaasti hallinnollinen eikä se mitenkään liity kyseisten jäsenten poliittiseen mandaatin. Näin ollen Ripa di Meanan ja Orlandon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vireille panemaa kannetta olisi tarkasteltava nyt käsiteltävänä olevassa asiassa samalla tavoin kuin mitä tahansa jonkin toimielimen toimihenkilön sitä vastaan nostamaa kannetta.
88. Siltä osin kuin kyse on parlamentin väitteestä, jonka mukaan kohtuullinen määräaika, jonka kuluessa parlamentin jäsenten tietoisuus säädöksen olemassaolosta on muuttunut tarkaksi tiedoksi sen sisällöstä, ei voi missään tapauksessa olla pidempi kuin yksi kuukausi, Ripa di Meana ja Orlando korostavat, että tätä määräaikaa ei voida määritellä abstraktisti ja matemaattisesti, vaan sitä on tarkasteltava tapauskohtaisesti ottaen huomioon asian olosuhteet ja ensimmäisessä oikeusasteessa suoritetun tutkinnan tulokset. Tällainen määrittely kuuluu yksinomaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivaltaan, sillä se on ainoa pääasiasta päättävä tuomioistuin, eikä siitä siis sinänsä ole mahdollista valittaa.
ii) Toinen parlamentin esittämä väite
89. Parlamentti riitauttaa valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa olevan väitteen, jonka mukaan ”vaikka kantajat eivät kiistä saaneensa tietoa liitteen III muutoksen olemassaolosta vuoden 1998 ensimmäisten kuukausien aikana, parlamentti ei ole näyttänyt toteen, että kyseisen muutoksen tarkasta sisällöstä olisi annettu tieto aikaisemmin kuin kuusi kuukautta ennen 19.11.1998 tehtyä hakemusta”.
90. Käsiteltävänä olevassa asiassa yhtäältä ”tarkan” tiedon hankintaa ei nimittäin voi erottaa ”pelkän” tiedon saamisesta, koska liitteen III muutos on ollut selvä ja täsmällinen. Siinä edellytetään pelkästään, että tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä tehtävä hakemus, joka oli aikaisemmin kaikissa tapauksissa vaikutukseltaan taannehtiva, oli tästä muutoksesta lähtien taannehtiva ainoastaan, jos se esitettiin kuuden kuukauden kuluessa muutoksesta tai tarvittaessa parlamentin jäsenen toimikauden alkamisesta. Parlamentti kysyykin näin ollen, mikä tarkka merkitys on niillä kahdella adjektiivilla, jotka kuvaavat tietoa niinkin yksinkertaisesta säädöksestä kuin siitä, josta käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse, ja erityisesti millaista on sellainen ”pelkkä” tieto joka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mielestä ei johda kanteen nostamista koskevan määräajan kulumiseen.
91. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on parlamentin mukaan tehnyt menettelyvirheen soveltaessaan käänteistä todistustaakkaa ja vaatiessaan, että parlamentti näyttää toteen, että liitteen III muutoksen pelkkä tiedoksisaaminen, jonka kantajat ovat myöntäneet, on muuttunut tiedoksi kyseisen muutoksen ”tarkasta” sisällöstä yli kuusi kuukautta ennen varapuhemiesten kirjettä, jota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pitää hakemuksena tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä.
92. Parlamentin mukaan siitä lähtien, kun oikeudessa on vahvistettu, että liitteeseen III tehdystä muutoksesta on tosiasiallisesti saatu tieto, kyseisten kahden parlamentin jäsenen – eikä siis parlamentin – tehtävä oli näyttää toteen, ettei tämä pelkkä tieto muutoksen olemassaolosta ollut riittävä peruste siihen, että tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymiseksi tehtävän hakemuksen jättämiselle asetettu määräaika alkoi kulua. Parlamentin mukaan tämä käy erityisesti ilmi asiassa Michel vastaan parlamentti annetusta tuomiosta.(6) Jos Ripa di Meana ja Orlando halusivat siis hyötyä pelkän tiedon ja tarkan (tai riittävän) tiedon välillä tehdystä erosta sekä määräajasta, joka alkoi kulua vasta tarkan tiedon ajankohdasta, heidän tehtävänsä oli selvittää, mitä heidän tarvitsi tietää tarkkaan ennen liittymishakemuksen jättämistä, eikä kyseistä hakemusta tässä tapauksessa ole milloinkaan jätettykään.
93. Tuomion 78 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei parlamentin mielestä ole ottanut huomioon kantajien kirjallisen ja suullisen menettelyn aikana esittämän väitteen seuraamuksia; tämän väitteen mukaan mainitut kantajat olivat saaneet tietää liitteeseen III tehdystä muutoksesta ”viimeistään vuoden 1998 ensimmäisten kuukausien aikana”. Parlamentti muistuttaa tältä osin, että mainitun muutoksen teksti on lähetetty parlamentin edustajille 28.9.1995 päivätyllä tiedoksiannolla nro 25/95 sekä puhemiehistön 13.9.1995 pitämän kokouksen pöytäkirjan välityksellä, joka jaetaan parlamentin sisäisen työjärjestyksen 28 artiklan 1 kohdan perusteella kaikille parlamentin jäsenille Euroopan unionin virallisilla kielillä.
94. Parlamentin mukaan tämä muutos on lisäksi saatettu parlamentin jäsenten tietoon, kun näille on toimitettu – kaikkia parlamentin jäseniä koskevien luonteeltaan yleisten sisäisten sääntöjen toimittamiseen liittyvien menettelyjen mukaisesti – Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen konsolidoitu teksti, joka on julkaistu maaliskuussa 1996 ja syyskuussa 1997.
95. Ripa di Meana ja Orlando saivat kuukausittain nimenomaisesta pyynnöstään otteen kuluistaan ja korvauksistaan. Näissä otteissa mainitaan parlamentin mukaan aina parlamentin hallinnon jäsenille maksetuista summista tekemät vähennykset sekä tarvittaessa tilapäiseen eläkejärjestelmään tai muihin eläkejärjestelmiin liittymisen perusteella vähennettävät summat. Kyseisten parlamentin jäsenten oli siis helppo tarkistaa, kuuluivatko he eläkejärjestelmään.
96. Ensinnäkin siltä osin kuin kyse on parlamentin väitteestä, jonka mukaan käsiteltävänä olevassa asiassa ei ole syytä tehdä eroa liitteeseen III tehdyn muutoksen pelkän tiedoksisaamisen ja ”tarkan” tiedon välillä, Ripa di Meana ja Orlando korostavat, että parlamentin väitteet ovat ristiriitaisia. Parlamentti näyttäisi hylkäävän tässä näiden kahden käsitteen välisen eron olemassaolon, vaikka se on aikaisemmin hyväksynyt sen vahvistaessaan, että kohtuullinen määräaika, jonka aikana parlamentin jäsenten pelkkä tieto säädöksen olemassaolosta muuttuu tarkaksi tiedoksi sen sisällöstä, ei voi olla pidempi kuin yksi kuukausi.
97. Ripa di Meana ja Orlando väittävät seuraavaksi, että toisin kuin parlamentti väittää muutoksenhaussaan, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole esittänyt ehtoa, joka koskee ”tarkkaa tietoa” toimenpiteestä ja josta määräaika tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä tehtävän hakemuksen esittämiselle alkaa kulua, vasta nyt käsiteltävänä olevan asian yhteydessä. Tämä ehto samoin kuin tieto säädöksen olemassaolosta ja tarkka tieto sen sisällöstä perustuvat nimittäin yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön ja erityisesti edellä mainitussa asiassa Pietra vastaan komissio annettuun tuomioon.
98. Ripa di Meanan ja Orlandon mukaan viimeksi mainitun tuomion 30 kohdasta seuraa, että jotta voitaisiin katsoa, että sellainen henkilö, joka ei ole voinut esittää kuuden kuukauden määräajassa väliaikaiseen eläkejärjestelmään liittymiseksi vaadittua hakemusta, on noudattanut huolellisuusperiaatetta syyllistymättä kuitenkaan virheeseen, tämän henkilön on sen jälkeen, kun hän on saanut tiedon säädöksestä, jossa tällaisen määräajan käyttöön ottamisesta on säädetty, a) otettava kohtuullisen määräajan kuluessa yhteyttä, vaikka vain suullisesti, toimivaltaisiin yksiköihin saadakseen tarkan tiedon kyseisen säädöksen sisällöstä ja perusteluista ja b) esitettävä seuraavaksi kuuden kuukauden kuluessa kyseinen liittymishakemus. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on heidän mukaansa katsonut, että edellä mainitut a)- ja b)-vaiheet ovat seuranneet toisiaan vuoden 1998 helmikuun ja marraskuun välisenä aikana edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisessa määräajassa. Parlamentin valitusperustetta ei siis voida ottaa tutkittavaksi, koska sillä pyritään riitauttamaan yhteisöjen tuomioistuimessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen itsenäinen arviointi.
99. Siltä osin kuin kyse on lisäksi parlamentin väitteestä, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt menettelyvirheen soveltaessaan käänteistä todistustaakkaa ja vaatiessaan, että parlamentti näyttää toteen, että pelkkä tieto liitteen III muutoksesta on muuttunut ”tarkaksi” tiedoksi kyseisen muutoksen sisällöstä yli kuusi kuukautta ennen varapuhemiesten kirjettä, Ripa di Meana ja Orlando huomauttavat yhtäältä, että todistustaakkaan liittyvät kysymykset kuuluvat pääasiaan eikä muotomääräyksiin, eikä niistä siis voi seurata ”menettelyvirhettä”, ja toisaalta, että yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä mainitusta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että kyseessä olevan toimielimen tehtävä on näyttää toteen, että jonkin tietyn toimenpiteen vastaanottaja on tosiasiassa saanut tietää siitä.
100. Lopuksi sen parlamentin väitteen osalta, joka koskee otetta, jonka Ripa di Meana ja Orlando saivat kuukausittain kuluistaan ja korvauksistaan ja jonka perusteella heidän olisi välittömästi pitänyt voida tarkistaa, onko tilapäisen eläkejärjestelmän vakuutusmaksut vähennetty, nämä kaksi parlamentin jäsentä hylkäävät sen perusteenaan, että sitä ei voida ottaa tutkittavaksi, koska se on parlamentin uusi yritys riitauttaa yhteisöjen tuomioistuimessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen itsenäinen arviointi.
101. He väittävät myös, että tämä väite ei joka tapauksessa ole perusteltu, koska kuukausittaisten otteiden esitysmuoto ei ole samanlainen virkamiehille ja parlamentin jäsenille. Jos asianomaisen virkamiehen osalta ei ole suoritettu mitään maksua, virkamiehille osoitetussa otteessa on maksua koskevassa sarakkeessa luku ”nolla”. Virkamiehet pystyvät siis selvittämään tätä kirjanpitosaraketta koskevan hallinnollisen tilanteensa otteesta, ja jos virkamies siis jättää asian huomioimatta, hänen huolimattomuutensa ei ole perusteltua. Parlamentin jäsenille lähetetyissä kuukausittaisissa otteissa ilmoitetaan ainoastaan yksi summa niin, että siitä on mahdotonta todeta, mitä vähennyksiä on mahdollisesti tehty, eikä parlamentin jäseniä siksi voida moittia huolimattomuudesta.
b)
Asian arviointi
102. Käsitykseni mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti viitannut valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa eroon, joka vallitsee yhtäältä sen tiedon välillä, joka on säädöksen olemassaolosta – käsiteltävänä olevassa asiassa vuoden 1995 päätös – ja toisaalta sen tiedon välillä, joka on kyseisen säädöksen tarkasta sisällöstä. On nimittäin muistettava, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut seuraavaa asiassa Dillinger Hüttenwerke vastaan komissio annetun tuomion 14 kohdassa,(7) johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on välillisesti viitannut valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa:
”yhteisöjen tuomioistuimen Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen 173 artiklan 3 kohtaan liittyvän oikeuskäytännön mukaan (asia 76/79, Könecke, tuomio 5.3.1980, Kok. 1980, s. 665 ja asia 59/84, Tezi Textiel, tuomio 5.3.1986, Kok. 1986, s. 887), kun säädöstä ei ole julkaistu eikä annettu tiedoksi, sen, joka on tietoinen itseään koskevan säännöksen olemassaolosta, on pyydettävä koko säännösteksti kohtuullisessa ajassa, ja että kanteen nostamiselle varattu määräaika alkaa kulua vasta siitä hetkestä lähtien, kun kyseinen kolmas on saanut kyseisen säädöksen sisällöstä ja perusteluista niin täsmälliset tiedot, että se voi menestyksekkäästi käyttää kanneoikeuttaan”.(8)
103. Toisin kuin parlamentti väittää, näiden kahden tiedon muodon välisen eron merkityksellisyys ei rajoitu julkisen hallinnon alaan, kuten edellä mainitusta asiassa Dillinger Hüttenwerke vastaan komissio annetusta EHTY:ä koskevasta tuomiosta lisäksi ilmenee.
104. Yhdyn sen sijaan parlamentin käsitykseen, jota parlamentti on korostanut vielä kuulemisessakin ja jonka mukaan todetessaan valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa, että kun ajankohta, jona säädöksen olemassaolosta
on saatu tieto, on vahvistettu, parlamentin tehtävä oli näyttää toteen ajankohta, jona säädöksen sisällöstä on saatu tarkka
tieto, ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ja tästä syystä sen omaa edellä mainitussa asiassa La Pietra vastaan komissio annettua tuomiota, joka on tarkasti tämän oikeuskäytännön mukainen.
105. Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin todennut edellä asiassa Dillinger Hüttenwerke vastaan komissio annetun tuomion kohdassa, että ”sen, joka on tietoinen itseään koskevan säännöksen olemassaolosta, on pyydettävä koko säännösteksti kohtuullisessa ajassa”. Tämä kohta puuttuu kokonaan valituksenalaisesta tuomiosta.
106. Tämä kohta on kuitenkin oleellinen. Olisi nimittäin oikeusvarmuuden vastaista myöntää, että henkilö, jonka osalta on osoitettu, että hän on saanut tiedon sellaisen säännöksen olemassaolosta, joka on omiaan tuottamaan häneen kohdistuvia oikeusvaikutuksia, voi vedota omaan toimimattomuuteensa perustellakseen kyseisen säännöksen soveltumattomuuden hänen tapaukseensa.
107. Mielestäni ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki siis oikeudellisen virheen, kun se ei tarkastellut sen jälkeen, kun oli vahvistettu, että Ripa di Meana ja Orlando olivat saaneet tiedon vuoden 1995 päätöksestä vuoden 1998 ensimmäisten kuukausien aikana, kysymystä siitä, olivatko he noudattaneet velvollisuutta pyytää päätöksen teksti kohtuullisessa ajassa.
108. Tämän sijaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tyytyi valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa katsomaan parlamentin velvollisuudeksi näyttää toteen, että Ripa di Meana ja Orlando olivat saaneet tiedon vuoden 1995 päätöksestä enemmän kuin kuusi kuukautta ennen heidän hakemustensa jättämistä. Minusta näyttää siltä, että kun parlamentin jäsenten velvollisuus oli pyytää päätöksen teksti kohtuullisessa ajassa, todistustaakka oli heillä: heidän tehtävänsä oli osoittaa, että he olivat ryhtyneet tarvittaviin toimiin kohtuullisessa ajassa.
109. Kolmannen valitusperusteen toinen osa on siis perusteltu, ja ehdotankin, että valituksenalainen tuomio kumotaan siltä osin kuin siinä hyväksytään asioiden T-83/99 ja T-84/89 osalta parlamentin 4.2.1999 tehtyjen päätösten nro 300762 ja nro 300763 kumoamista koskeva kanne, jossa vaaditaan, että Ripa di Meanan ja Orlandon liitteessä III tarkoitettua tilapäistä eläkejärjestelmää sovelletaan taannehtivasti.
110. EY:n tuomioistuimen perussäännön 54 artiklan ensimmäisen kohdan toisen virkkeen mukaan yhteisöjen tuomioistuin voi, kun kyse on ensimmäisen oikeusasteen päätöksen kumoamisesta, ratkaista riita-asian itse lopullisesti silloin, kun sen ratkaisemisen edellytykset ovat olemassa. Mielestäni nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on kysymys tällaisesta tapauksesta.
111. On näytetty toteen, että Ripa di Meana ja Orlando ovat, kuten valituksenalaisen tuomion 78 kohdasta ilmenee, saaneet tiedon vuoden 1995 päätöksestä ”vuoden 1998 ensimmäisten kuukausien aikana”.
112. Siltä osin kuin kyse on tarkan tiedon saamisesta vuoden 1995 päätöksen sisällöstä, Ripa di Meana ja Orlando eivät ole pystyneet, kun asiaa on heiltä kysytty heidän asiamiestensä välityksellä, antamaan mitään selvitystä siitä, minä ajankohtana ja millä tavoin he ovat saaneet tietää vuoden 1995 päätöksen sisällöstä.
113. Näin ollen Ripa di Meana ja Orlando eivät ole näyttäneet toteen, että sen jälkeen, kun he olivat tulleet tietoisiksi vuoden 1995 päätöksestä, he olisivat kohtuullisessa ajassa tosiasiallisesti pyytäneet nähtäväkseen päätöksen koko tekstiä. He eivät siis voi vedota edellä mainitun asian Dillinger Hüttenwerke vastaan komissio mukaiseen oikeuskäytäntöön, jossa tietyllä ilmaisulla asetetaan varaus, jonka mukaan kanteen nostamiselle varattu määräaika alkaa kulua vasta siitä hetkestä lähtien, kun kyseinen kolmas on saanut tiedon kyseisen säännöksen sisällöstä ja perusteluista sillä edellytyksellä, että saatuaan tiedon kyseisen säännöksen olemassaolosta hän on kohtuullisessa ajassa pyytänyt nähtäväkseen säännöksen tekstin.
114. Näin ollen ei ole syytä katsoa, että Ripa di Meana ja Orlando olisivat saaneet tietää vuoden 1995 päätöksen sisällöstä
myöhemmin kuin sinä ajankohtana, jolloin he kiistattomasti ovat saaneet tietää kyseisen säädöksen olemassaolosta .
115. Tosiseikat lisäksi vahvistavat, että nämä kaksi tiedon astetta eivät ole toteutuneet, kuten parlamenttikin väittää, ajallisesti oleellisesti eri ajankohtina.
116. Viittaan tältä osin Ripa di Meanan ja Orlandon vastauskirjelmän kohtaan, jossa he käsittelevät parlamentin ensimmäistä valitusperustetta ja jossa lukee seuraavaa:
”Sen väittäminen, kuten parlamentti tekee, että kantajat eivät ensimmäisessä oikeusasteessa olleet esittäneet virallista liittymishakemusta ja että he olisivat itsekin sen myöntäneet, johtaa tosiseikkojen kulun virheelliseen kerrontaan : asiakirjojen huolellinen tarkastelu (katso kannekirjelmien 8 ja 9 kohta ja vastauskirjelmän 2 kohta asioissa T-83/99 ja T-84/99; valituksenalaisen tuomion 8, 21, 25 ja 26 kohta; valitukseen annetun vastauskirjelmän 18 kohta) osoittaa selvästi, että välittömästi saatuaan
sattumalta vuoden 1998 ensimmäisten kuukausien aikana tiedon
liitteeseen III tehdystä muutoksesta, Ripa d i Meana ja Orlando olivat esittäneet parlamentin toimivaltaisille yksiköille hakemuksen, vaikkakin suullisen, liittyä taannehtivasti tilapäiseen eläkejärjestelmään ja nämä yksiköt olivat vastanneet heille, että se ei ollut mahdollista, sillä vuonna 1995 käyttöön otettu määräaika oli kulunut umpeen .”(9)
117. Edellä esitetystä seuraa siis kiistattomasti, että Ripa di Meana ja Orlando olivat saaneet tiedon muutoksen sisällöstä ”välittömästi” sen jälkeen, kun he olivat saaneet tietää sen olemassaolosta.
118. Parlamentin yksiköiden antama vastaus on nimittäin täysin yhtenevä vuoden 1995 päätöksen sisällön kanssa, jossa pääsisältöisesti ei ole muuta määräystä kuin tämä kuuden kuukauden määräaika eläkeoikeuksien saamiselle taannehtivasti.
119. Tältä osin on syytä muistuttaa, että vuoden 1995 päätös ei tuo mitään uutta edes siltä osin kuin siinä edellytetään, että tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä on tehtävä hakemus. Tämä velvoite oli jo liitteen III ennen vuoden 1995 päätöstä voimassa olleessa versiossa, jonka Ripa di Meana ja Orlando ovat vastaanottaneet saantitodistuksella silloin, kun he ovat ottaneet vastaan parlamentin jäsenen tehtävän, eikä tätä seikkaa ole kiistetty.
120. Edellä esitetystä seuraa siis, ettei voida väittää Ripa di Meanan ja Orlandon jättäneen hakemuksensa tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymisestä kuuden kuukauden kuluessa siitä, kun he ovat saaneet tietää vuoden 1995 päätöksestä.
121. Koska hakemus on jätetty 19.11.1998 päivätyllä varapuhemiesten kirjeellä, tiedon vuoden 1995 päätöksestä olisi pitänyt sijoittua 19.5.1998 jälkeiseen aikaan, jotta hakemus voitaisiin vielä katsoa jätetyksi kuuden kuukauden määräajan sisällä.
122. Kuten olen jo edellä todennut, tämä tiedoksisaaminen niin vuoden 1995 päätöksen olemassaolosta kuin sen sisällöstäkin on tapahtunut – viimeistään – vuoden 1998 ensimmäisten kuukausien aikana, mikä vastaa tammi–helmikuuta taikka korkeintaan maaliskuuta, mutta ei toukokuuta.
123. Parlamentti oli siis oikeassa hylätessään 4.2.1999 tehdyissä päätöksissään Ripa di Meanan ja Orlandon jättämät hakemukset. Näin ollen ehdotan, että näistä päätöksistä nostettu kumoamiskanne hylätään.
D Oikeudenkäyntikulut
1.
Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut
124. Siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin hyväksyy valituksen kokonaan tai osittain, Ripa di Meana ja Orlando vaativat joka tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin jättää tutkimatta parlamentin vaatimukset, joissa se vaatii yhteisöjen tuomioistuinta velvoittamaan kantajat maksamaan ”kokonaan [ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin]menettelyistä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut – – ”. Heidän mukaansa nämä vaatimukset muodostavat itse asiassa uuden vaatimuksen, joka esitetään ensimmäisen kerran valituksessa, mikä on kielletty EY:n tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa. He muistuttavat tältä osin, että ensimmäisessä oikeusasteessa parlamentti ei ollut esittänyt mitään erityistä vaatimusta kantajia vastaan, vaan oli ainoastaan pyytänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ”päättämään oikeudenkäyntikuluista lain määräämällä tavalla”. EY:n ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ”joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, [vain] jos vastapuoli sitä [nimenomaisesti] vaatii”, ja parlamentin olisi siis pitänyt vastata omista oikeudenkäyntikuluistaan, jos se olisi voittanut asian ensimmäisessä oikeusasteessa. Muutoksenhakuvaiheessa esitetty vaatimus, jolla pyritään velvoittamaan Ripa di Meana ja Orlando maksamaan kaikki ensimmäisen oikeusasteen menettelyistä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut, muodostaa siis uuden vaatimuksen, joka on jätettävä tutkimatta.
125. Parlamentti korostaa, että sen vaatimus velvoittaa Ripa di Meana ja Orlando maksamaan kaikki ensimmäisen oikeusasteen menettelyistä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut ei ole uusi muutoksenhakumenettelyssä esitetty vaatimus, vaan se oli esitetty toisessa muodossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Paras todiste siitä on, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut näitä sanoja oikein asiassa T-85/99, kun se velvoitti Parigin vastaamaan omista sekä parlamentin oikeudenkäyntikuluista.
2.
Asian arviointi
126. On totta, kuten Ripa di Meana ja Orlando perustellusti huomauttavat, että vaatimus, jonka mukaan oikeudenkäyntikuluista määrätään säännösten mukaisesti, ei vastaa vaatimusta velvoittaa vastapuoli korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Yhteisöjen tuomioistuin on nimenomaisesti todennut näin asiassa Lestelle vastaan komissio annetussa tuomiossa.(10)
127. Mielestäni kuitenkin se seikka, että parlamentti on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa pyytänyt määräämään oikeudenkäyntikuluista säännösten mukaisesti, ei sido yhteisöjen tuomioistuinta sen arvioidessa muutoksenhakuvaiheessa oikeudenkäyntikulujen jakamista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeudenkäyntikulujen arviointi mukaan luettuina.
128. Ripa di Meanan ja Orlandon päättely perustuu nimittäin työjärjestyksen 113 artiklan 1 kohdan toiseen luetelmakohtaan, vaikka oikeudenkäyntikuluista säädetään mainitun työjärjestyksen 122 artiklassa, ja jos tästä määräyksestä ei muuta johdu, 69–75 artiklassa, joita voidaan soveltaa valitusmenettelyyn työjärjestyksen 118 artiklan nojalla.
129. Näiden säännösten perusteella yhteisöjen tuomioistuimen oikeudenkäyntikuluja koskeva toimivalta ei ole riippuvainen siitä, onko jokin osapuoli esittänyt niitä koskevan vaatimuksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
130. Työjärjestyksen 122 artiklan ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätään yleisesti, että jos ”valitus on perusteltu ja yhteisöjen tuomioistuin ratkaisee itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista”.
131. Lisäksi työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Ripa di Meana ja Orlando ovat käsitykseni mukaan häviäviä osapuolia asioissa T-83/99 ja T-84/99 sekä nyt käsiteltävänä olevassa valitusasiassa, ja koska parlamentti on vaatinut yhteisöjen tuomioistuimessa heidän velvoittamistaan korvaamaan näiden kahden oikeusasteen oikeudenkäyntikulut, ei ole syytä hylätä sen vaatimuksia. Ehdotan siis, että Ripa di Meana ja Orlando velvoitetaan korvaamaan kaikki molemmista oikeusasteista aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
VI Vastavalituksen arviointi
A Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut
132. Vastavalituksessaan Parigi vaatii valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 4 kohdan kumoamista siltä osin kuin siinä hänet tuomittiin vastaamaan omien oikeudenkäyntikulujensa lisäksi parlamentin oikeudenkäyntikuluista asiassa T-85/99. Tältä osin hän vetoaa kolmeen seuraavaan väitteeseen.
133. Ensinnäkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hänen mukaansa rikkonut työjärjestyksensä 87 artiklan 2 kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa todetessaan valituksenalaisen tuomion 81 kohdan kolmannessa virkkeessä, että koska Parigi on hävinnyt asiansa, hänet on ”parlamentin vaatimusten mukaisesti” velvoitettava korvaamaan parlamentin oikeudenkäyntikulut. Parigin mukaan parlamentti ei nimittäin ole missään kohdassa pyytänyt vastineessaan ja vastauskirjelmässään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta velvoittamaan Parigia korvaamaan oikeudenkäyntikulut, vaan ainoastaan ”määräämään oikeudenkäyntikuluista säännösten mukaisesti”.
134. Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on Parigin mukaan rikkonut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 88 artiklaa, jonka mukaan ”yhteisöjen ja niiden henkilöstön välisissä riita-asioissa toimielinten on vastattava omista kustannuksistaan – – ”. Parigin mukaan hänen ensimmäisessä oikeusasteessa nostamaansa kannetta on nimittäin pidettävä yhteisöjen virkamiehen yhtä sen toimielintä vastaan nostamana kanteena, koska kyseinen kanne ei liity hänen hoitamaansa poliittista mandaattia koskevaan kysymykseen, vaan luonteeltaan yksinomaan hallinnolliseen päätökseen, jonka kvestorikollegio on tehnyt vanhuuseläkettä koskevassa asiassa. Vaikka hän onkin hävinnyt asian, häntä ei siis milloinkaan olisi pitänyt velvoittaa korvaamaan parlamentin oikeudenkäyntikuluja.
135. Lopuksi siltä osin kuin kyse on siitä, että muutosta ei voida hakea vain oikeudenkäyntikulujen määrän osalta tai siltä osin, kuka vastaa oikeudenkäyntikuluista, kuten Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan toisessa alakohdassa on säädetty, Parigi huomauttaa, että tätä määräystä on tulkittava siten, että siinä yhteisöjen tuomioistuin velvoitetaan jättämään tutkimatta valitukset, joilla pyritään riitauttamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeudenkäyntikuluja koskevat päätökset, jotka se on tehnyt sille esitettyjen tosiseikkojen arvioinnin perusteella. Käsiteltävänä olevassa asiassa vastavalituksessa tuotiin sen sijaan esille ilmeinen virhe, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt velvoittamisvaatimukseen liittyvän tosiseikan osalta, jonka olemassaolon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti todennut ja josta on näin ollen seurannut oikeusvirhe. Parigi on tässä tilanteessa katsonut, että häneen on kohdistunut oikeusvirhe ja vaatinut yhteisöjen tuomioistuimelta, että se ottaa vastavalituksen tutkittavaksi ja toteaa sen perustelluksi.
136. Parlamentti riitauttaa ensinnäkin Parigin määritelmän parlamentin valituksesta. Parlamentin mukaan Parigin mainitsemien artiklojen sekä hänen ”vastineensa” sisällön analyysistä käy nimittäin ilmi, että kyse ei ole niinkään ensimmäisen oikeusasteen tuomiosta tehdystä ”vastavalituksesta”, vaan erillisestä valitukselle asetetun määräajan ulkopuolella tästä tuomiosta tehdystä valituksesta. Parlamentti väittää tältä osin, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäistä alakohtaa, johon Parigi vetoaa, ei voida soveltaa vastavalitukseen, kun Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 115 artiklan 1 kohdassa viitataan valitukseen annettavaan vastineeseen eikä ”vastavalituksen sisältävään” asiakirjaan. Myös mainitun työjärjestyksen 116 artiklan 1 kohdan ensimmäinen luetelmakohta koskee valituksen hylkäämistä kokonaan tai osittain tai valituksen kohteena olevan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen päätöksen kumoamista kokonaan tai osittain. Käsiteltävänä olevassa asiassa vastineessa esitetyt vaatimukset eivät siis voineet koskea Ripa di Meanaa ja Orlandoa koskeviin yhdistettyihin asioihin T-83/99 ja T-84/99 liittyvää ensimmäisen oikeusasteen tuomiota.
137. Parlamentti korostaa lisäksi, että jos Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 116 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa viitataan ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen vaatimusten hyväksymiseen kokonaan tai osittain, mutta ei uusien vaatimusten hyväksymiseen, sen perusteella ei missään tapauksessa voida pidentää EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan ensimmäisessä alakohdassa määrättyä määräaikaa. Tässä tapauksessa Parigi on tehnyt valituksen kauan valituksenalaisen tuomion tiedoksiantamisesta laskettavan lakisääteisen kahden kuukauden määräajan jälkeen.
138. Parlamentti toteaa lopuksi, että jos Parigin kirjelmä otetaan huomioon, sitä ei joka tapauksessa ole syytä ottaa tutkittavaksi sillä perusteella, että se loukkaa EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan toista alakohtaa, jonka mukaan ”muutosta ei voida hakea vain oikeudenkäyntikulujen määrän osalta tai siltä osin, kuka vastaa oikeudenkäyntikuluista”. Parlamentti hylkää tältä osin Parigin vastineessaan tästä määräyksestä antaman ”harhauttavan” tulkinnan.
B Asian arviointi
139. Riittää, kun todetaan, että Parigin vastavalitus on valitus, jonka yksinomainen kohde on ensimmäisen oikeusasteen asiassa T-85/99 tekemän oikeudenkäyntikuluja koskevan päätöksen riitauttaminen.
140. Parlamentti toteaa perustellusti, että EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan toisen alakohdan mukaan muutosta ei voida hakea vain oikeudenkäyntikulujen määrän osalta tai siltä osin, kuka vastaa oikeudenkäyntikuluista. Tämä määräys on selvä, eikä siinä sallita, toisin kuin Parigi väittää, poikkeuksia sen mukaan, mikä on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemään päätökseen liittyvä virhe.
141. Ehdotan siis, että vastavalitus jätetään tutkimatta ja että Parigi velvoitetaan korvaamaan vastavalituksesta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
142. Lisään vielä, sikäli kuin sillä on merkitystä, että Parigin väitettä, jonka mukaan hänen kanteensa oli pidettävä yhteisöjen virkamiehen yhtä sen toimielintä vastaan nostamana kanteena ja että näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt soveltaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 88 artiklaa, ei voida hyväksyä.
143. Tosin, kuten asiassa Kontogeorgis vastaan komissio annetusta tuomiosta,(11) johon Parigi viittaa, käy ilmi, toimielimen jäsen voi nostaa EY 236 artiklaan perustuvan kanteen toimielintään vastaan.
144. Kuitenkin, jotta tällainen kanne voidaan ottaa tutkittavaksi, sitä on edellettävä Euroopan yhteisöjen henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa tarkoitettu edeltävä hallintomenettely.(12)
145. Koska Parigi ei ole, eivätkä myöskään Ripa di Meana ja Orlando, noudattanut tätä menettelyä – toisin kuin Kontogeorgis(13) – heidän kannettaan ei voida pitää EY 236 artiklaan perustuvana kanteena. Se on sen sijaan luokiteltava EY 230 artiklaan perustuvaksi kanteeksi, johon toimielimen jäsenet voivat myöskin turvautua.(14)
VII Ratkaisuehdotus
146. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että
– Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (neljännen jaoston) asiassa Ripa di Meana ym. vastaan komissio (yhdistetyt asiat T-83/99, T-84/99 ja T-85/99) 26.10.2000 annettu tuomio kumotaan siltä osin kuin siinä hyväksyttiin yhdistetyissä asioissa T-83/99 ja T-84/99 nostettu kumoamiskanne Euroopan parlamentin 4.2.1999 tekemistä päätöksistä nro 300762 ja nro 300763, joilla hylättiin Ripa di Meanan ja Orlandon hakemukset Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III tarkoitetun tilapäisen eläkejärjestelmän taannehtivasta soveltamisesta
– yhdistetyissä asioissa T-83/99 ja T-84/99 nostettu kumoamiskanne hylätään perusteettomana
– Parigin vastavalitus jätetään tutkimatta
– Ripa di Meana ja Orlando velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan Euroopan parlamentin oikeudenkäyntikulut yhdistetyissä asioissa T-83/99 ja T-84/99 ja vastaamaan omista valituksen aiheuttamista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan Euroopan parlamentin oikeudenkäyntikulut, jotka aiheutuvat sen valituksesta
– Parigi velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan Euroopan parlamentin vastavalituksesta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
(1) .
(2)
–	Yhdistetyt asiat T-83/99, T-84/99 ja T-85/99, Kok. 2000, s. II-3493.
(3)
–	Kursivointi tässä.
(4)
–	Asia C-314/91, tuomio 23.3.1993 (Kok. 1993, s. I-1093).
(5)
– Kursivointi tässä.
(6)
–	Asia 195/80, tuomio 26.11.1981 (Kok. 1981, s. 2861).
(7)
–	Asia 236/86, tuomio 6.7.1988 (Kok. 1988, s. 3761).
(8)
– Ks. myös asia C-180/88, Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie v. komissio, tuomio 6.12.1990 (Kok. 1990, s. I-4413, 22 kohta); asia C-309/95, komissio v. neuvosto, tuomio 19.2.1998 (Kok. 1998, s. I-655, 18 kohta) ja asia C-102/92, Ferriere Acciaierie Sarde v. komissio, määräys 5.3.1993 (Kok. 1993, s. I-801, 18 kohta).
(9)
– Vastauskirjelmän 13 kohdan d kohdan ensimmäinen alakohta. Kursivoitu alkuperäisessä tekstissä lukuun ottamatta virkettä ”välittömästi – – muutoksesta”, joka on kursivoitu tässä.
(10)
–	Asia C-30/91 P, tuomio 9.6.1992 (Kok. 1992, s. I-3755, 38 kohta).
(11)
–	Asia 163/88, tuomio 12.12.1989 (Kok. 1989, s. 4189).
(12)
–	Ks. erityisesti asia 200/87, Giordani v. komissio, tuomio 27.6.1989 (Kok. 1989, s. 1877, 22 kohta).
(13)
–	Ks. julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus em. asiassa Kontogeorgis v. komissio, 7 kohta.
(14)
–	Ks. esim. asia C-416/92, H v. tilintarkastustuomioistuin, tuomio 17.5.1994 (Kok. 1994, s. I-1741) ja erityisesti julkisasiamies Lenzin tässä asiassa antaman ratkaisuehdotuksen 31 kohta.