61993CC0308_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1 Centrale Raad van Beroepin tuomioistuimelle esittämät ennakkoratkaisukysymykset koskevat sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71(1)
2 ja 3 artiklan sekä asetuksen liitteessä VI olevan J jakson (Alankomaat) 2 kohdan tulkintaa(2).
Tarkemmin kansallinen tuomioistuin haluaa tietää, onko asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdan tarkoittamaa siirtotyöläisten ja työntekijöiden, jotka ovat kyseisen valtion kansalaisia, välisen yhdenvertaisen kohtelun periaatetta tulkittava siten, että henkilöllä, joka ei ole Alankomaiden kansalainen ja joka ei ole asunut eikä työskennellyt Alankomaiden alueella tiettyä ajanjaksoa, on kuitenkin oikeus siirtotyöläisen perheenjäsenenä ja/tai jälkeenjääneenä puolisona saada kyseisenä ajanjaksona vapaaehtoisen vakuutuksen maksusta sama alennus kuin Alankomaiden kansalaisella.
2 Tämän ongelman selvittämiseksi on ensin palautettava mieliin sitä koskeva kansallinen ja yhteisön oikeus.
Algemene Ouderdomswetilla (Alankomaiden yleistä vanhuusvakuutusta koskeva laki, jäljempänä AOW), joka tuli voimaan 1.1.1957, on perustettu sellainen eläkejärjestelmä, jossa vanhuuseläkkeen määrä lasketaan yleensä pelkästään täyttyneiden vakuutuskausien perusteella. AOW:n mukaan pakollisesti vakuutettuja ovat kaikki Alankomaiden alueella asuvat Alankomaiden kansalaiset ja ne henkilöt, jotka joutuvat maksamaan Alankomaihin tuloveroa maassa tekemästään palkkatyöstä.
AOW:ssa säädetään pakollisen vakuutuksen lisäksi vapaaehtoisesta vakuutuksesta. Vapaaehtoisen vakuutuksen tarkoituksena on mahdollistaa eläkeoikeuksien saavuttaminen niitä ajanjaksoja varten, joita pakollinen vakuutus ei kata. Vapaaehtoista vakuutusta koskevista edellytyksistä on säädetty AOW:n 35 pykälän mukaisesti myöhemmillä kuninkaallisilla asetuksilla, jotka koskevat juuri vapaaehtoisten maksujen maksamista. Kuninkaallisen asetuksen, joka on annettu 24.2.1961, 2 pykälä ja 22.12.1971 annetun kuninkaallisen asetuksen 3 pykälä ovat erityisen tärkeitä esillä olevassa asiassa. Kuninkaallisen asetuksen, joka on annettu 24.2.1961, 2 pykälän mukaan " - - maksu kyseisen ajanjakson jokaiselta täydeltä kalenterivuodelta on yhtä suuri kuin suurin määrä, jonka vakuutettu voi olla velvollinen maksamaan kyseisenä vuonna Algemene Ouderdomswetin mukaisesti" (1 momentti); tätä säännöstä ei kuitenkaan sovelleta Alankomaiden kansalaiseen, jonka on maksettava maksu "kyseisen ajanjakson jokaiselta täydeltä kalenterivuodelta, jonka osalta hän voi hyväksyttävästi osoittaa Sociale Verzekehringsbankille, että näin määräytyvä maksu on alhaisempi, kyseisenä kalenterivuonna saadun tulon Algemene Ouderdomswetin 28 pykälän mukaisesti laskettu prosenttimäärä, tämän prosenttimäärän kuitenkaan alittamatta 5 prosenttia siitä enimmäismäärästä, jonka vakuutettu voi olla velvollinen maksamaan tämän lain perusteella kyseisenä vuonna" (2 momentti). Kuninkaallisen asetuksen, joka on annettu 22.12.1971, 3 pykälä sisältää juuri kuvailtuja vastaavat säännökset; itse asiassa ainoa ero on siinä, että jälkimmäisessä kuninkaallisessa asetuksessa viitataan Algemene Weduwen- en Wezenwettiin (Alankomaiden laki leskien ja orpojen yleisestä vakuutuksesta, AWW).
Lisäksi on muistettava, että 24.2.1961 annetun kuninkaallisen asetuksen 9 pykälän mukaan nainen on vakuutettu AOW:n perusteella, jos hän on tai on ollut vapaaehtoisia maksuja maksavan henkilön puoliso, maksujen kattaman jakson ajan, jos hän oli kyseisenä aikana täyttänyt 15 muttei 65 vuotta.
3 AOW:n mukaan pakollisesti tai vapaaehtoisesti vakuutetuilla henkilöillä on oikeus vanhuuseläkkeeseen, kun he ovat täyttäneet 65 vuotta. Suurin mahdollinen vanhuuseläkkeen määrä saavutetaan 50 vuoden vakuutuskaudella kyseisen henkilön 15. ja 65. syntymäpäivän välisenä aikana; tätä määrää vähennetään 2 prosentilla jokaiselta vuodelta, jona henkilö ei ole ollut vakuutettu.
Koska AOW tuli voimaan 1.1.1957, ennen tätä päivää ei tietenkään ollut mahdollista olla vakuutettu, joten kukaan ei olisi voinut saada täyttä vanhuuseläkettä ennen vuotta 2007. Alankomaiden lainsäätäjä paransi tilannetta säätämällä AOW:n 55 ja 56 pykälässä siirtymäajasta, jolla mahdollistetaan sellaisen vakuutetun 15. syntymäpäivän ja 1.1.1957 välisen ajanjakson sisällyttäminen AOW:n mukaiseen vakuutuskauteen, jolloin seuraavat kolme edellytystä täyttyvät: a) vakuutettu on asunut Alankomaissa 59. ja 65. ikävuotensa välisen ajan (kuuden vuoden edellytys)(3); b) vakuutettu on Alankomaiden kansalainen tai rinnastetaan sellaiseksi (tähän edellytykseen ei tietenkään voida vedota yhteisön kansalaisia vastaan, jotka käyttävät oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen asetuksen N:o 1408/71 mukaisesti); c) vakuutettu asuu yhä Alankomaissa täytettyään 65 vuotta (nykyistä asuinpaikkaa koskeva ehto, jota ei kuitenkaan sovelleta sellaisiin henkilöihin, jotka ovat olleet vakuutettuja AOW:n mukaisesti keskeytyksettä 1.1.1957 lähtien 65-vuotispäiväänsä asti).
4 Ottaen huomioon, että tällaiseen siirtymäjärjestelmään liittyvät, kansalaisuuteen ja asuinpaikkaan perustuvat edut eivät olleet kaikkien siirtotyöläisten saavutettavissa, neuvosto sisällytti tätä varten sosiaaliturvaa koskevaan yhteisön järjestelmään säännöksiä, joilla voitaisiin välttää mahdollinen syrjintä. Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan J jakson (Alankomaat) 2 kohdassa, joka koskee juuri "Alankomaiden yleistä vanhuusvakuutusta koskevan lainsäädännön soveltamista", säädetään seuraavaa:
"a) Vakuutuskausia ennen 1 päivää tammikuuta 1957, joiden aikana edunsaaja asui Alankomaiden alueella 15 vuotta täytettyään tai jona aikana asuessaan toisen jäsenvaltion alueella hän harjoitti toimintaa palkattuna työntekijänä Alankomaissa sinne sijoittautuneen työnantajan palveluksessa, pidetään myös sovellettaessa Alankomaiden yleistä vanhuusvakuutuslainsäädäntöä täyttyneinä vakuutuskausina, huolimatta siitä, että edunsaaja ei täytä edellytyksiä, joiden mukaan hänen osaltaan tällaisia kausia sallittaisiin käsiteltävän vakuutuskausina.
- -
c) Kun kysymys on avioliitossa olevasta naisesta, jonka aviomiehellä on oikeus Alankomaiden yleistä vanhuusvakuutusta koskevan lainsäädännön mukaiseen eläkkeeseen, avioliittokaudet, jotka edeltävät sitä päivää, jolloin nainen täytti 65 vuotta ja joiden aikana hän asui yhden tai useamman jäsenvaltion alueella, otetaan myös huomioon vakuutuskausina niiltä osin kuin nuo kaudet ovat päällekkäisiä hänen aviomiehensä täyttämien vakuutuskausien kanssa tämän lainsäädännön mukaan ja niiden kausien kanssa, jotka otetaan huomioon a alakohdan mukaan.
- -
e) Sikäli kuin kysymys on naisesta, joka on ollut avioliitossa ja jonka aviopuoliso on ollut Alankomaiden vanhuusvakuutusta koskevan lainsäädännön alainen tai katsotaan täyttäneen vakuutuskausia a alakohdan mukaan, kahden edellä olevan alakohdan määräyksiä sovelletaan soveltuvin osin.
- - "
5 Kerron tämän tapauksen tosiasiat. Ranskalainen aviopari Cabanis-Issarte muutti 23.11.1948 Alankomaihin Cabaniksen työtehtävien takia. Lukuun ottamatta aikaa 20.10.1960-12.11.1963 (Ranskassa asuminen) he asuivat Alankomaissa 15.7.1969 saakka, jolloin he palasivat lopullisesti Ranskaan. Cabanis työskenteli 18.2.1969 asti eli siihen asti, kun hän täytti 65 vuotta, minkä jälkeen hän sai täyttä vanhuuseläkettä AOW:n mukaisesti. Samasta päivästä alkaen hänen puolisonsa Cabanis-Issarte sai AOW:n nojalla puolison eläkettä(4).
Cabanis kuoli 7.10.1977, minkä jälkeen Cabanis-Issartelle myönnettiin naimattoman henkilön eläke AOW:n nojalla 1.4.1978 lähtien, ja tätä eläkettä Sociale Verzekeringsbank (toimivaltainen Alankomaiden viranomainen, jäljempänä SVB) vähensi 29 vakuuttamattoman vuoden perusteella. Tämä vähennys johtui ajanjaksosta 13.5.1924-23.11.1948, eli 15 ikävuoden täyttämisestä Alankomaihin muuttamiseen asti, sekä ajanjaksosta 15.7.1969-13.5.1974, eli lopullisesta Ranskaan paluusta 65 ikävuoden täyttämiseen asti.
Juuri viimeksi mainitun ajanjakson osalta (1969-1974) SVB totesi, että Cabanis-Issartella on oikeus eläkkeeseen, jos hän maksaa vapaaehtoiset maksut, ja asetti nämä maksut mahdollisimman korkeiksi 22.12.1971 annetun kuninkaallisen asetuksen 3 pykälän nojalla.
6 Cabanis-Issarte oletti saavansa asetuksen N:o 1408/71
3 artiklan(5) mukaisesti samat maksujen alennukset kuin kyseisen valtion kansalaisille myönnetään, ja nosti kanteen päätöksestä, jolla maksun suuruus määriteltiin, Amsterdamin Raad van Beroepissa, joka totesi kanteen olevan perusteltu. SVB valitti tuomiosta Centrale Raad van Beroepiin, joka esitti yhteisöjen tuomioistuimelle päätöksentekoaan varten seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1) Sovelletaanko asetusta (ETY) N:o 1408/71 mukaan lukien sen 3 artiklassa säädetty yhdenvertaisen kohtelun periaate tämän tapauksen vastaajan kaltaiseen henkilöön asetuksen 2 artiklan nojalla,
a) koska Cabanis-Issarten on katsottava olevan tämän asetuksen liitteessä V olevan H jakson 2 kohdan a alakohdassa (kuten liite oli numeroitu silloin, kun kiistanalainen päätös on annettu) tarkoitettu edunsaaja?
b) koska Cabanis-Issarten on katsottava olevan perheenjäsen tai (lopulta) jälkeenjäänyt edellä mainitun asetuksen 2 artiklassa tarkoitetulla tavalla, sillä tuona ajankohtana sovelletun, 24.2.1961 annetun kuninkaallisen asetuksen 9 pykälän mukaan hänet oli vakuutettu (kolmannen henkilön toimesta), hänen nyt jo kuolleen aviomiehensä maksettua vapaaehtoisen vakuutuksen maksut (20.10.1960-12.11.1963)?
c) koska Cabanis-Issarten on katsottava olevan perheenjäsen tai jälkeenjäänyt, koska edellä mainitun liitteen 2 e ja c alakohdat yhdessä soveltuvat paitsi kyseessä olevana ajanjaksona myös tämän jakson ulkopuolella?
2) Voidaanko tällaisessa tapauksessa päätyä siihen, että sosiaaliturvaetuudet menetetään käytettäessä oikeutta vapaaseen liikkumiseen, minkä takia ETY:n perustamissopimuksen 48-51 artiklan päämäärää ei voida saavuttaa; jos näin on, mitä seurauksia tällä on sille, että edellytetään tiettyä kansallisuutta tässä asiassa kyseessä olevan maksettavan määrän pienentämiseksi?"
Ensimmäinen kysymys
7 Tässä on siis kysymys siitä, onko asetuksen N:o 1408/71 3 artiklassa säädetyn työntekijöiden, jotka ovat kyseisen valtion kansalaisia, ja siirtotyöläisten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaista se, että Cabanis-Issarten asemassa oleva henkilö saa kyseisen valtion kansalaisille myönnettävät maksujen alennukset.
Nyt on täsmennettävä, että tässä tapauksessa on kyse vain vapaaehtoisesta vakuutuksesta maksettavien maksujen määrästä 15.7.1969 (jolloin Cabanis-Issarte muutti Alankomaista) ja 13.5.1974 (jolloin Cabanis-Issarte täytti 65 vuotta) väliseltä ajalta; sitä vastoin ei ole kiistetty sitä, että kyseessä olevana ajanjaksona Cabanis-Issartella ei ole oikeutta saada hyväkseen laskennallisia vakuutuskausia AOW:n tai asetuksen N:o 1408/71 liitteen VI nojalla. Totean vielä, että kyseisenä ajanjaksona Cabanis-Issarte ja hänen puolisonsa eivät asuneet Alankomaissa ja että puoliso ei sitä paitsi enää maksanut AOW:n mukaisia maksuja, sillä hän sai jo vanhuuseläkettä.
8 Kansallinen tuomioistuin puolestaan viittaa kolmeen eri säännökseen eli asetuksen N:o 1408/71
2 artiklaan ja saman asetuksen liitteessä VI olevan J jakson
2 kohdan a ja e alakohtaan, joiden perusteella Cabanis-Issartella voisi katsoa olevan oikeus saada alennuksia maksuista. On selvää, että kyseisten säännösten sovellettavuus edellyttää Cabanis-Issarten kuulumista asetuksen N:o 1408/71 henkilölliseen soveltamisalaan joko työntekijänä, perheenjäsenenä tai jälkeenjääneenä.
Tässä suhteessa on tuskin tarpeellista todeta, että asetuksen N:o 1408/71
2 artiklan 1 kohdassa, jossa määritellään henkilöllinen soveltamisala, erotetaan kaksi selvästi toisistaan poikkeavaa edunsaajaryhmää: toisaalta työntekijät ja toisaalta heidän perheenjäsenensä ja jälkeenjääneensä.
9 On selvää, että koska Cabanis-Issarte ei ole koskaan työskennellyt Alankomaissa eikä muussakaan jäsenvaltiossa, häntä ei voida pitää asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettuna työntekijänä; yhtä selvää on se, että hän kuuluu tämän asetuksen henkilölliseen soveltamisalaan, koska hän on tämän asetuksen tarkoittama siirtotyöläisen perheenjäsen ja sittemmin jälkeenjäänyt puoliso(6).
Kuten kaikki tässä tapauksessa käsityksensä esittäneet osapuolet ovat tarkkaan korostaneet, tämä seikka ei riitä siihen, että kyseisen valtion kansalaisten ja siirtotyöläisten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta olisi sovellettava Cabanis-Issarteen. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan(7) asetuksessa tarkoitetut työntekijät voivat vaatia asetuksessa tarkoitettuja etuuksia henkilön omina oikeuksina, kun taas työntekijän perheenjäsenet tai jälkeenjääneet eivät voi vedota kuin henkilön johdannaisiin oikeuksiin, jotka on saatu perheenjäsenenä tai jälkeenjääneenä.
Tämän selvityksen tarkoitukselle merkittävää on siis lopulta se, onko vapaaehtoista vakuutusta koskevaan järjestelmään kuuluminen henkilön oma oikeus vai päinvastoin johdannainen, perheenjäsenenä tai jälkeenjääneenä saavutettu oikeus, ja jos jälkimmäinen vaihtoehto pitää paikkansa, on pääteltävä, mihin säännöksiin kyseessä oleva oikeus perustuu.
10 AOW:tä sovelletaan suoraan ja henkilökohtaisesti kaikkiin 15-65-vuotiaisiin
Alankomaiden kansalaisiin riippumatta sukupuolesta ja aviosäädystä, joten on selvää, että eläkeoikeus ei ole siirtotyöläisen perheenjäsenenä tai jälkeenjääneenä saavutettu oikeus vaan henkilön oma oikeus sillä tavalla, että jokaisella olisi periaatteessa oikeus liittyä vapaaehtoiseen vakuutusjärjestelmään.
Valitusta käsittelevä kansallinen tuomioistuin toteaa kuitenkin (ensimmäisen kysymyksen b kohta), että ajanjaksona 20.10.1960-12.11.1963 Cabanis-Issarte on ollut vakuutettu (kolmannen toimesta) AOW:n mukaisesti 22.2.1961 annetun kuninkaallisen asetuksen 9 pykälän nojalla, koska hän oli kyseisen lainsäädännön mukaisesti vapaaehtoisesti vakuutetun henkilön puoliso, jolloin hän siis oli vakuutettu perheenjäsenenä.
11 Voiko siis ajatella, että vapaaehtoisen vakuutuksen saaminen kyseisenä ajanjaksona on Cabanis-Issartelle henkilön johdannainen oikeus, johon siis sovelletaan samoja edellytyksiä kuin kyseisen valtion kansalaisten osalta?
Vastaus tähän kysymykseen voi olla vain kielteinen. Jos tosiaankin on totta, että kansallisen tuomioistuimen tarkoittamana ajanjaksona Cabanis-Issarte on ollut vapaaehtoisesti vakuutettu, koska hänen aviomiehensä on kuulunut tällaiseen vakuutusjärjestelmään, eli siis perheenjäsenenä, on myös totta, että tässä tapauksessa merkityksellisenä ajanjaksona eli 15.7.1969-13.5.1974 hän ei voi vedota mihinkään oikeuteen tässä ominaisuudessaan. Tänä ajanjaksona Cabanis ei harjoittanut mitään ammattitoimintaa, vaan sai jo vanhuuseläkettä, eikä asunut enää Alankomaissa.
Cabanis-Issarten mahdollisuus turvautua vapaaehtoiseen vakuutukseen on siis kyseisenä ajanjaksona hänen oma oikeutensa, jonka Alankomaiden lainsäädäntö myöntää jokaiselle henkilölle, joka haluaa vielä olla vakuutettu pakollisen vakuutuksen lakattua olemasta voimassa, mikä on Cabanis-Issarten osalta tapahtunut hänen palattuaan lopullisesti Ranskaan.
12 Mielestäni Cabanis-Issarte ei voi myöskään saadakseen maksua alennetuksi vedota liitteessä VI olevan J jakson 2 kohdan a ja e alakohtaan (joihin kansallinen tuomioistuin viittaa ensimmäisen kysymyksensä a ja c kohdassa).
Se että naimisissa olevat naiset voivat tietyillä edellytyksillä vedota liitteessä VI oleviin säännöksiin, jotta AOW:n mukaiset vakuutuskaudet otettaisiin huomioon, on itse asiassa samantekevää siltä osin kuin on kyse vapaaehtoisen vakuutuksen saamisen edellytyksistä, joita säännellään kansallisessa lainsäädännössä(8) ja joita ei joka tapauksessa lainkaan oteta huomioon kyseisessä liitteessä.
13 On muistettava, että liitteen 2 kohdan a alakohdan tarkoituksena on taata sellaiselle henkilölle, joka ei saa kyseisessä AOW:ssä edellytettyjä siirtymäkauden etuja, mahdollisuus saada eläkeoikeuksia 1.1.1957 edeltäviltä ajanjaksoilta, joilla on yhteys Alankomaihin joko kyseisen henkilön asuinpaikan tai palkkatyön takia.
Tähän säännökseen ei varmasti voida soveltaa asetuksen laajaa henkilöllisen soveltamisalan tulkintaa, joten sitä ei voida soveltaa sellaiseen henkilöön kuin Cabanis-Issarte(9), joka ei ole asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettu työntekijä. Toisaalta tämä säännös koskee ainoastaan 1.1.1957 edeltäviä vakuutuskausia, kun taas tässä on kyse jakson 1969-1974 maksujen suuruudesta.
14 Lopuksi liitteen 2 kohdan e alakohtaa ei voida tulkita niin, että Cabanis-Issartella olisi oikeus saada alennus maksuista pelkästään, koska hän on naimisissa Alankomaiden yleistä vanhuusvakuutusta koskevan lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvan henkilön kanssa.
Itse asiassa kyseisenä ajanjaksona Cabanikseen ei sovellettu maksujen suorittamisen osalta Alankomaiden lainsäädäntöä, kuten edellytetään 2 kohdan e alakohdassa, jossa viitataan c alakohtaan. Sitä paitsi Cabanis-Issarte ei voi missään tapauksessa hyötyä näistä säännöksistä, koska, kuten on jo todettu, vapaaehtoisen vakuutuksen saaminen on Cabanis-Issarten henkilön oma oikeus eikä oikeus, joka hänellä on siirtotyöläisen perheenjäsenenä ja/tai jälkeenjääneenä.
15 Edeltävien päätelmien perusteella totean, että asetuksen N:o 1408/71
2 artiklalla tai sen liitteessä VI olevan J jakson 2 kohdan säännöksellä ei anneta Cabanis-Issarten asemassa olevalle henkilölle mahdollisuutta vaatia vapaaehtoisen vakuutuksen maksujen alennuksia, joita myönnetään kyseisen valtion kansalaisille.
Toinen kysymys
16 Toisella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisöjen
tuomioistuinta toteamaan, onko Cabanis-Issarten kohtelu yhteensopivaa henkilöiden vapaan liikkuvuuden periaatteen ja erityisesti perustamissopimuksen 48 ja 51 artiklan kanssa.
Tältä osin on todettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan "48-51 artiklojen tarkoitusta ei saavuteta, jos työntekijät menettävät jäsenvaltion heille myöntämät sosiaaliturvaetuudet käyttäessään oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen"(10). Tällainen seuraus estäisi itse asiassa yhteisön työntekijöitä käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja olisi siis tämän vapauden este(11). Pitäen tämän mielessä yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt esimerkiksi, että kyseessä on syrjintä, jos kansallinen lainsäätäjä määrittelee edellytykset saada oikeuksia etuuksiin tai säilyttää nämä oikeudet siten, että edellytykset voi täyttää vain sellainen työntekijä, joka on kyseisen jäsenvaltion kansalainen(12).
17 Tässä ei selvästikään ole kyse sellaisesta tilanteesta, kun Cabanis-Issarte ei ole koskaan käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen suoraan eli työntekijänä, koska hän ei ole koskaan työskennellyt Alankomaissa eikä missään muussakaan jäsenvaltiossa.
Asiassa Spruyt antamassaan tuomiossa(13) yhteisöjen tuomioistuin tosin totesi, että naimisissa olevan naisen, joka halusi seurata puolisoaan tämän muuttaessa toiseen jäsenvaltioon, vapaan liikkuvuuden esteenä saatettiin pitää sitä, että liitteessä VI olevan 2 kohdan a ja e alakohtien säännöksellä yhdessä tulkittuina estetään naimisissa olevien naisten osalta naimisiinmenoa edeltävien Alankomaissa asumiskausien huomioon ottaminen, minkä seurauksena miesten ja yksin elävien naisten ja naimisissa olevien naisten kohtelu on erilaista, syrjivää ja vastoin perustavanlaatuista vapaan liikkuvuuden periaatetta.
On kuitenkin todettava, että tämä asia on täysin erilainen, koska tässä ei ole kyse kieltäytymisestä ottaa huomioon Alankomaissa todella asuneen naimisissa olevan naisen hyväksi kyseisenä ajanjaksona AOW:n voimaantuloa edeltäneitä vakuutuskausia, vaan ainoastaan vapaaehtoista vakuutusta koskevaan järjestelmään pääsyn edellytyksistä sellaiselta ajanjaksolta, joka ei ole ainoastaan AOW:n voimaantulon vaan myös puolison eläkeiän saavuttamisen jälkeinen.
18 Voi tosin kysyä sitä, olisiko kyseisenä aikana Cabanis-Issarten tulevaisuudennäkymien katsoa voineen ehkäistä Cabaniksen halua käyttää oikeutta vapaaseen liikkumiseen.
Mielestäni ongelmaa ei voi järkevästi esittää tällä tavalla ottaen huomioon kyseisen sosiaaliturvajärjestelmän luonne. Kuten komissio toteaa, tämä järjestelmä perustuu itse asiassa solidaarisuuden periaatteelle, minkä seurauksena ainoastaan sellaiset kansalaiset, joilla ei ole tuloja tai joiden tulot ovat erittäin vaatimattomat, voivat saada vapaaehtoisen vakuutuksen ja saada täyden eläkkeen maksettuaan erittäin alhaisia maksuja, jotka siis vastaavat korkeintaan 5 prosenttia maksettavan määrän enimmäismäärästä. Tämä tekee mahdolliseksi ymmärtää Alankomaiden lainsäätäjän perusteet sille, että se on rajoittanut mahdollisuuden maksujen alentamiseen kansalaisiinsa, mikä rajoitus ei tietenkään sovellu asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan J jakson 2 kohdan perusteella henkilöihin, jotka luokitellaan tämän olevan asetuksen tarkoittamiksi työntekijöiksi.
19 Edeltävien päätelmien perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa seuraavasti Centrale Raad van Beroepille:
"1) Asetuksen (ETY) N:o 1408/71
3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tällä kohdalla ei estetä soveltamasta kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan ainoastaan kyseisen valtion kansalaisilla ja asetuksessa tarkoitetuilla työntekijöillä on oikeus vapaaehtoisen vakuutuksen maksujen alennukseen.
2) Tällaisella kansallisella lainsäädännöllä ei vaaranneta 48 ja 51 artiklan päämäärää."
1 Sen jälkeen kun tässä asiassa antamani ratkaisuehdotus oli esitetty 21.9.1994(14), yhteisöjen tuomioistuin päätti aloittaa oikeudenkäynnin suullisen käsittelyn uudestaan. Samalla se siirsi asian täysistunnon käsiteltäväksi ja esitti joitakin kysymyksiä, joilla pyrittiin erityisesti saamaan pääasian asianosaisten, komission ja jäsenvaltioiden mielipide henkilön omien oikeuksien ja johdannaisten oikeuksien välisestä erottelusta sellaisena kuin se on esitetty asiassa Kermaschek annetussa tuomiossa(15) ja vahvistettu myöhemmässä oikeuskäytännössä(16) (jäljempänä Kermaschek-oikeuskäytäntö).
Muistutan, että tämän erottelun perusteella ne henkilöt, jotka ovat sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2001/83 (EYVL L 230, s. 6, jäljempänä asetus) tarkoitettuja työntekijöitä, voivat vaatia oikeutta asetuksessa tarkoitettuihin etuuksiin henkilön omina oikeuksina, kun taas työntekijän perheenjäsenet ja jälkeenjääneet voivat vedota ainoastaan henkilön johdannaisiin oikeuksiin eli oikeuksiin, joita he ovat saaneet työntekijän perheenjäseninä ja/tai jälkeenjääneinä.
2 Muistutan, että Ranskan kansalainen Cabanis-Issarte on asunut Alankomaissa lähes 18 vuotta aviomiehensä ammattitoiminnan takia.(17) Hän vaati, että häneen sovelletaan samoja Algemene Ouderdomswetin (Alankomaiden laki yleisestä vanhuusvakuutuksesta, jäljempänä AOW) mukaisia alennuksia vapaaehtoisella vakuutuksella saatavasta eläkeoikeudesta maksettavista maksuista kuin Alankomaiden kansalaisiin sen ajanjakson osalta, jolloin hän ei asunut eikä työskennellyt Alankomaissa.
Cabanis-Issarten ja Bestuur van de Sociale Verzekeringsbankin (Alankomaiden vakuutusviranomainen, jäljempänä SVB) välinen oikeudenkäynti on vireillä kansallisessa tuomioistuimessa Centrale Raad van Beroepissa, joka sitten pyysi yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan asetuksen 2 ja 3 artiklaa sekä saman asetuksen liitteessä VI olevan J jakson 2 kohdan a, e ja c alakohtaa sen vahvistamiseksi, voiko Cabanis-Issarten tilanteessa oleva henkilö saada vakuutusmaksusta alennukset, joihin Alankomaiden kansalaisilla on oikeus.
3 Muistutan myös siitä, että 21.9.1994 antamassani ratkaisuehdotuksessa ehdotin, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa kansalliselle tuomioistuimelle, että edellä mainittuja asetuksen säännöksiä on tulkittava siten, että niillä ei estetä soveltamasta kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan ainoastaan kyseisen valtion kansalaisilla ja asetuksessa tarkoitetuilla työntekijöillä on oikeus vapaaehtoisen vakuutuksen maksujen alennukseen.
4 Olen jo kyseisessä ratkaisuehdotuksessa esitetyillä perusteilla(18) yhä vakuuttunut siitä, että Cabanis-Issarte ei voi vakuutusmaksun alentamiseksi tehokkaasti vedota liitteessä VI olevan J jakson 2 kohdan a ja e alakohtaan, joihin kansallinen tuomioistuin viittaa ensimmäisen kysymyksen a ja c kohdassa. Tältä osin muistutan ainoastaan, että sillä seikalla, että naimisissa olevat naiset voivat tietyillä edellytyksillä vedota asetuksen liitteen VI määräyksiin, jotta AOW:n mukaiset vakuutuskaudet otettaisiin huomioon, ei ole mitään vaikutusta vapaaehtoista vakuutusta koskeviin yksityiskohtaisiin sääntöihin, joista säädetään yhä kansallisessa lainsäädännössä ja joita ei missään tapauksessa oteta mitenkään huomioon kyseisessä liitteessä.
Samalla tavalla olen yhä sitä mieltä, että jos Kermaschek-oikeuskäytännön mukaista, henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välistä erottelua sovelletaan tähän asiaan, on välttämättä pääteltävä, että Cabanis-Issartella ei ole oikeutta kyseessä oleviin vakuutusmaksun alennuksiin.(19) Koska AOW koskee suoraan ja henkilökohtaisesti kaikkia Alankomaissa asuvia 15 ikävuodesta 65 ikävuoden täyttämiseen asti sukupuolesta ja siviilisäädystä riippumatta, on selvää, että oikeus eläkkeeseen ja sitä koskevat yksityiskohtaiset säännöt - mukaan lukien vapaaehtoista vakuutusta koskevaan järjestelmään liittyminen - ei ole siirtotyöläisen perheenjäsenenä tai jälkeenjääneenä saavutettu oikeus vaan jokaisen henkilön oma oikeus.
5 Todettuani tämän tunnustan, että ehdottaessani yhteisöjen tuomioistuimelle, että se soveltaisi henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välistä erottelua Cabanis-Issarten tapaukseen, olin hieman tyytymätön juuri niiden seurausten takia, joita tällä erottelulla on vapaaseen liikkuvuuteen, johon tämä erottelu ei vaikuta mutta jota se ei myöskään rohkaise. Tämä tyytymättömyys kasvoi, kun kuukautta myöhemmin totesin asiassa Krid(20) antamassani ratkaisuehdotuksessa yhteisöjen tuomioistuimen hiljattain esittämän käsityksen mukaisesti,(21) että Kermaschek-oikeuskäytäntöä ei sovelleta sellaisten kolmansien maiden, joiden kanssa yhteisö on tehnyt yhteistyösopimuksen, kansalaisia olevien työntekijöiden perheenjäseniin ja jälkeenjääneisiin.
Tässä on siis kyse erottelusta, joka tekee minut neuvottomaksi useammasta kuin yhdestä syystä. Oikeudenkäynnin suullisen käsittelyn aloittaminen uudestaan ottaen huomioon SVB:n, jäsenvaltioiden ja komission antamat vastaukset yhteisöjen tuomioistuimen esittämiin, edellä käsiteltyä aihetta koskeviin kysymyksiin antaa meille mahdollisuuden käsitellä kysymystä vielä syvällisemmin.
6 Mielestäni on tarkoituksenmukaista ensin muistuttaa, että asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa todetaan seuraavaa: "Jollei tämän asetuksen erityisistä säännöksistä muuta johdu, jäsenvaltion alueella asuvat henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat jäsenvaltion lainsäädännön mukaan samojen velvoitteiden alaisia ja nauttivat samoja etuja kuin tämän jäsenvaltion kansalaiset." Tässä säännöksessä siis vahvistetaan kyseisen jäsenvaltion kansalaisten ja asetuksen soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden välisen yhdenvertaisen kohtelun periaate, jos nämä henkilöt asuvat jäsenvaltion alueella ja jos saman asetuksen erityisistä säännöksistä ei muuta johdu.
Asetuksen 2 artiklan 1 kohdan mukaan asetusta "sovelletaan palkattuihin työntekijöihin tai itsenäisiin ammatinharjoittajiin, jotka ovat tai ovat olleet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön alaisia ja jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia - - sekä heidän perheenjäseniinsä ja jälkeenjääneisiinsä". Tässä asiassa on tärkeätä vielä määritellä, että "'perheenjäsenellä' tarkoitetaan henkilöä, joka määritellään tai tunnustetaan perheenjäseneksi tai osoitetaan talouteen kuuluvaksi jäseneksi lainsäädännössä, jonka perusteella etuudet annetaan, tai - - sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jonka alueella tällainen henkilö asuu" (1 artiklan f kohta). Käsite "jälkeenjäänyt" määritellään vastaavalla tavalla (1 artiklan g kohta). Molemmissa tapauksissa viittausta kansallisiin lainsäädäntöihin kuitenkin rajoitetaan käsitteellä työntekijästä "pääasiallisesti riippuvainen - - henkilö", sillä kun on kyse tällaisesta henkilöstä, "perheenjäsentä" ja/tai "jälkeenjäänyttä" koskevan asetuksen soveltamisedellytyksen on joka tapauksessa katsottava täyttyvän.(22)
7 Viittaamistani säännöksistä ilmenee selvästi toisaalta, että asetusta sovelletaan paitsi työntekijöihin myös heidän perheenjäseniinsä ja/tai jälkeenjääneisiinsä, ja toisaalta, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta olisi sovellettava sekä työntekijöihin että heidän perheenjäseniinsä, ellei asetuksessa itsessään ole erityisiä säännöksiä.
Oikeussääntöjen ollessa tällaiset annettiin Kermaschek-oikeuskäytäntö, jossa on mielestäni joitakin ristiriitaisuuksia. Joka tapauksessa pidän tarkoituksenmukaisena analysoida lyhyesti tätä oikeuskäytäntöä erityisesti, jotta olisi mahdollista ymmärtää paremmin henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välille tehdyn erottelun perusteita. Tämän tutkimuksen lähtökohtana voi olla ainoastaan asiassa Kermaschek annettu tuomio.
8 Tässä asiassa yhteisöjen tuomioistuinta pyydettiin toteamaan, voidaanko työttömyyskorvauksia koskevia asetuksen 67-70 artiklaa soveltaa saksalaisen työntekijän puolisoon, joka on kolmannen valtion kansalainen, kun tämä saksalainen työntekijä ns. pysyi paikallaan eli ei käyttänyt työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksiaan; yhteisöjen tuomioistuin totesi, että asetuksen 2 artiklan 1 kohdalla tarkoitetaan "kahta selvästi erotettavissa olevaa ryhmää: toisaalta työntekijöitä ja toisaalta heidän perheenjäseniään ja jälkeenjääneitään".(23) Yhteisöjen tuomioistuin piti tätä lähtökohtanaan ja vahvisti sitten henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välisen erottelun, joka käy yhteisöjen tuomioistuimen mukaan ilmi 2 artiklan 2 kohdasta ja 1 artiklan f ja g kohdasta.(24)
Asetuksen 2 artiklan 2 kohdassa, jonka mukaan työntekijät, jotka eivät ole jäsenvaltion kansalaisia, rinnastetaan kansalaisiin siltä osin kuin on kyse heidän jälkeenjääneidensä oikeuksista, jos nämä jälkeenjääneet ovat jäsenvaltion kansalaisia, todetaan todellisuudessa ainoastaan, että (yhteisön) kansalaiset, jotka ovat sellaisen työntekijän perheenjäseniä, joka on kolmannen valtion kansalainen, hyötyvät asetuksesta jälkeenjääneen ominaisuudessaan. Kyseinen säännös, joka on varmasti relevantti tässä asiassa ottaen huomioon se, että Kermaschek oli - ennen kuin hänestä tuli yhteisön kansalaisen perheenjäsen - asunut ja työskennellyt jäsenvaltiossa, tarkoittaa kiistatta sitä, että työntekijöillä, jotka eivät ole jäsenvaltion kansalaisia, ei ole oikeutta vedota asetuksen säännöksiin työntekijöinä, vaikka he ovat yhteisön kansalaisen perheenjäseniä. Tältä kannalta tarkasteltuna asetuksen 2 artiklan 2 kohdassa ei mielestäni tueta henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välistä erottelua etenkään siinä laajuudessa ja sillä tavalla yleistäen kuin myöhemmässä oikeuskäytännössä on tehty.
Vaikka on totta, että asetuksen 1 artiklan f ja g kohdassa viitataan "perheenjäsenen" ja/tai "jälkeenjääneen" määrittelemiseksi kansalliseen lainsäädäntöön, jonka perusteella etuudet myönnetään, tai sen jäsenvaltion lainsäädäntöön, jonka alueella tällainen henkilö asuu, on myös totta, että tällä viittauksella pyritään vahvistamaan ainoastaan se, onko kyseessä henkilö, joka kuuluu työntekijän talouteen,(25) eikä varmasti sitä, että kansallisissa oikeussäännöissä voitaisiin säätää, mitkä etuudet asetuksen soveltamisalaan kuuluvista etuuksista myönnetään työntekijän perheenjäsenille, kuten jotkut jäsenvaltiot ja SVB ovat tämän menettelyn aikana suosittaneet.
9 Henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välinen erottelu sellaisena kuin se on tehty asiassa Kermaschek annetussa tuomiossa on vahvistettu myöhemmin.(26) Tältä osin on mielestäni tärkeätä korostaa, että suurimmassa osassa yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetuista asioista asetuksen nojalla evätyt etuudet - siltä osin kuin on kyse henkilön omista oikeuksista - kuitenkin myönnettiin asetuksen (ETY) N:o 1612/68(27)
7 artiklan 2 kohdan nojalla, jonka mukaan työntekijän, joka on jäsenvaltion kansalainen, on saatava "samat sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin kotimaisten työntekijöiden".
Käsitteen "sosiaalinen etu" laaja määrittely, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin sen on vakiintuneessa oikeuskäytännössään(28) esittänyt, tekee mahdolliseksi sen, että jos vakuutusetuuksia pidetään työntekijälle kuuluvina sosiaalisina etuina, ne on myönnettävä myös työntekijän perheenjäsenelle, vaikka niitä ei voida myöntää hänelle asetuksen perusteella sen vuoksi, että niitä ei pidetä työntekijän perheenjäsenen ominaisuudesta johdettavina oikeuksina.(29) Kuten erityisesti Ranskan hallitus on korostanut, tällä tavalla Kermaschek-oikeuskäytännön soveltamisesta mahdollisesti aiheutuvat haitalliset vaikutukset estettäisiin.
10 Mielestäni juuri korostamani seikan ei kuitenkaan voida katsoa häivyttävän epäilyksiä, joita henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välinen erottelu aiheuttaa. Tästä on osoituksena ensinnäkin käsiteltävänäni oleva asia, sillä asetuksen N:o 1612/68
7 artiklan 2 kohtaa ei aina voida käyttää tähän erotteluun sisältyvien rajoitusten torjumiseen; toiseksi Kermaschek-oikeuskäytännöstä itsestään kokonaisuutena tarkastellen ilmenee, että tämä erottelu, joka tehtiin varmasti erityislaatuisessa asiassa ja joka oli siinä asiassa perusteltu,(30) on sitten laajentunut ja yleistynyt liikaa siten, että erottelu saattaa olla ristiriidassa itse asetuksen tavoitteen kanssa, jota on tarkasteltava ensisijaisesti ja ennen kaikkea työntekijöiden vapaan liikkuvuuden kannalta.
Tältä osin ei ole varmaankaan tarpeetonta muistuttaa asetuksen viidennen perustelukappaleen sanamuodosta, joka on seuraava: "Kansallisten sosiaaliturvalainsäädäntöjen yhteensovittamissäännöt ovat osa
jäsenvaltioiden kansalaisten vapaan liikkuvuuden periaatetta, ja niillä on tämän vuoksi myötävaikutettava heidän elämäntasonsa ja työolojensa parantumiseen takaamalla yhteisössä yhtäältä kaikille jäsenvaltioiden kansalaisille yhdenvertainen kohtelu erilaisten kansallisten lainsäädäntöjen osalta ja takaamalla toisaalta työntekijöille ja heidän oikeudenomistajilleen mahdollisuus saada sosiaaliturvaetuuksia työ- ja asuinpaikasta riippumatta."
11 Mielestäni on kiistämätöntä, että tätä tavoitetta ei ainakaan oteta huomioon, jos jokaisessa kansallisessa lainsäädännössä olisi mahdollista määritellä ne sosiaaliturvaan kuuluvat etuudet, joihin työntekijän perheenjäsenillä ja/tai jälkeenjääneillä on oikeus, määrittelemällä etuuksia koskevat yksityiskohtaiset säännöt ja etuuksien ominaispiirteet. Kuten komissio on todennut, tähän liittyy se, että yhteiskunnan kehitys huomioon ottaen näitä etuuksia saadaan nykyään yhä enemmän henkilön omina oikeuksina eikä johdannaisina oikeuksina.
Tämän perusteella on täysin selvää, että asiasta Kermaschek lähtien käsitteinä vahvistettujen henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välisen erottelun ylläpitäminen johtaa lopulta siihen surkeaan lopputulokseen, että työntekijän perheenjäsenet nauttivat varmasti, ehkä jopa yksinomaisesti sairas- ja perhe-etuuksia sekä eläkkeitä ja leskien ja orpojen elinkorkoja. Näiden etuuksien luonne huomioon ottaen voidaan mielestäni kuitenkin kysyä, mikä on asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa säädetyn yhdenvertaisen kohtelun periaatteen merkitys ja soveltamisala; on toistettava, että tämä periaate koskee, jollei asetuksen erityisistä säännöksistä muuta johdu, paitsi kaikkia työntekijöitä myös kaikkia henkilöitä, joihin asetusta sovelletaan, mukaan lukien työntekijöiden perheenjäsenet ja/tai jälkeenjääneet.
12 En voi olla muistuttamatta tässä siitä, että henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välistä erottelua ei sitä vastoin sovelleta, kuten olen jo maininnut aiemmin, kun on kyse sellaisten kolmansien maiden, joiden kanssa yhteisö on tehnyt yhteistyösopimuksen, kansalaisia olevien työntekijöiden perheenjäsenistä ja jälkeenjääneistä. Asiassa Kziber(31) oli kyse marokkolaisen työntekijän tyttären vaatimasta työttömyysavustuksesta, ja yhteisöjen tuomioistuin totesi marokkolaisen työntekijän kanssa asuvien perheenjäsenten oikeuksien ulottuvuudesta, että "sosiaaliturvan alalla kaiken kansallisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaate tarkoittaa, että henkilöltä, joka täyttää kaikki kansallisessa lainsäädännössä työmarkkinatuen saamiseksi asetetut edellytykset, ei voida kansalaisuuden perusteella evätä näitä etuuksia."(32)
Myöhemmässä asiassa Krid(33) yhteisöjen tuomioistuinta pyydettiin nimenomaisesti soveltamaan Kermaschek-oikeuskäytäntöä myös sellaisista kolmansista maista tulevien työntekijöiden perheenjäseniin, joiden kanssa yhteisö on tehnyt yhteistyösopimuksen - tässä oli kyse Algerian kanssa tehdystä yhteistyösopimuksesta -, ja yhteisöjen tuomioistuin vahvisti, että tätä oikeuskäytäntöä ei sovelleta siltä osin kuin sopimuksen henkilöllinen soveltamisala "ei ole sama kuin asetuksen N:o 1408/71
2 artiklan". Olen vain osittain samaa mieltä. On tosin totta, että kyseisissä sopimuksissa on määräyksiä, joilla kielletään kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä yhteisön jäsenvaltioiden kansalaisten ja kolmansien valtioiden työntekijöiden ja heidän perheenjäsentensä välillä, ja näiden määräyksien perusteella on mahdollista - ellei yhteistyöneuvosto ole antanut sopimuksessa määrättyjä soveltamissäännöksiä - olla rajoittamatta säädettyä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta pelkästään etuuksiin, joita voidaan pitää henkilön johdannaisina oikeuksina. Mielestäni on kuitenkin myös totta, että asetuksen 3 artiklan mukaisesta yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta ei ole syytä tehdä tehotonta joka kerta, kun asetuksessa itsessään ei ole nimenomaisesti säädetty, että kyseinen etuus myönnetään yksinomaan ja nimenomaisesti työntekijöille.
13 Tähän suuntaan mentiin jo asiassa Époux F annetussa tuomiossa(34), jossa yhteisöjen tuomioistuin nimenomaan totesi, että "asetuksen aineellisen soveltamisalan osalta on todettava, että jollei erityissäännöksestä muuta johdu, työntekijän perheenjäsenten on voitava saada asuinvaltionsa lainsäädännössä säädetyt oikeudet samoilla edellytyksillä kuin tämän valtion kansalaisten" ja että "mitä siten tulee niihin oikeuksiin, jotka koskevat kansallisessa lainsäädännössä vammaisille säädettyjä etuuksia, työntekijä itse tai hänen perheenjäsenensä eivät voi olla huonommassa asemassa kuin asuinvaltion kansalaiset pelkästään sen vuoksi, ettei heillä ole tämän valtion kansalaisuutta". Yhteisöjen tuomioistuin on siten päätellyt, että asetuksen ja erityisesti sen 2 artiklan 1 kohdan ja 3 artiklan 1 kohdan perusteella ei ole sallittua evätä siirtotyöläisen vammaiselta, aikuiselta lapselta oikeutta vammaiselle myönnettävään etuuteen.(35)
On korostettava, että yhteisöjen tuomioistuin päätyi samaan ratkaisuun asiassa Inzirillo 16.12.1976 antamassaan tuomiossa(36), joka siis annettiin hieman asiassa Kermaschek annetun tuomion jälkeen. Lisään, että tämä ratkaisu vastaa mielestäni paremmin sekä asetuksen päämääriä että sen asiaankuuluvien säännösten sanamuotoa.
14 Tämä ei tietenkään tarkoita sitä, että työntekijöiden perheenjäsenillä on oikeus kaikkiin asetuksessa säädettyihin sosiaaliturvaetuuksiin, vaan paljon yksinkertaisemmin sitä, että heillä on oikeus etuuksiin yhdenvertaisen kohtelun periaatteen nojalla aina kun se ei ole vastoin asetuksen sanamuotoa. Toisin sanoen olen sitä mieltä, että työntekijöiden ja heidän perheenjäsentensä välinen erottelu on tosin säilytettävä, mistä seuraa se, että joitakin etuuksia maksetaan pelkästään työntekijälle,(37) mutta henkilön omien ja johdannaisten oikeuksien välinen erottelu on varmasti lakkautettava, jos se ymmärretään Kermaschek-oikeuskäytännön tavoin siten, että työntekijöiden perheenjäsenillä on oikeus ainoastaan niihin sosiaaliturvaetuuksiin, jotka on kansallisissa laeissa nimenomaisesti säädetty myös heitä varten.
Esittämäni ajatus on sitä paitsi täydellisesti sopusoinnussa asioissa Époux F ja Inzirillo annettujen tuomioiden kanssa, ja sen sisältö on ennen kaikkea se, että luokittelu henkilön omaksi tai johdannaiseksi oikeudeksi on tehtävä asetuksen eikä eri kansallisten lainsäädäntöjen perusteella. Selitän käsitystäni: Ottaen huomioon asetuksen tarkoitus, joka on olennaisesti työntekijöiden vapaan liikkuvuuden takaaminen, ja se, että juuri tämän takia työntekijöiden perheenjäsenet ja jälkeenjääneet kuuluvat asetuksen henkilölliseen soveltamisalaan, johdannaisen oikeuden käsite ja siten niiden etuuksien käsite, joihin työntekijöiden perheenjäsenillä on oikeus tässä ominaisuudessaan, voivat olla ainoastaan yhteisön käsitteitä. Tämän takia päättelen, että työntekijöiden perheenjäsenillä on oikeus yhdenvertaisen kohtelun periaatteen perusteella saada kaikki kansalaisille myönnettävät etuudet, joita ei ole millään tavalla sidottu työntekoon ja jotka eivät siten ole työntekijän omia oikeuksia.
Tämä tulkinta ei ole mielestäni ollenkaan ristiriidassa sen, oikeudenkäynnin aikana sitä paitsi esitetyn seikan kanssa, että asetuksella yhteensovitetaan kansallisia, sosiaaliturvaa koskevia lainsäädäntöjä ryhtymättä kuitenkaan mihinkään yhdenmukaistamiseen. Tältä osin toteankin ainoastaan, että ehdotettu ratkaisu ei tarkoita minkäänlaista yhdenmukaistamista ja että sillä ei varmasti puututa tämän alan kansallisten lainsäädäntöjen eroavuuksiin.
15 Käsiteltävänäni olevassa asiassa keskustellaan vapaaehtoisesta eläkevakuutuksesta maksettavien maksujen alennuksista, joita myönnetään ainoastaan kyseisen valtion kansalaisille, ja mielestäni on tarkoituksenmukaista korostaa, että Cabanis-Issarte on saanut ensimmäisen kysymyksen b kohdastakin ilmenevin tavoin eläkeoikeutensa tietyiltä vakuutuskausilta siirtotyöläisen perheenjäsenenä - eli siis Kermaschek-oikeuskäytännön mukaisena henkilön johdannaisena oikeutena - ja muilta vakuutuskausilta henkilön omana oikeutena. Täsmällisemmin sanottuna hän on saanut etuudet henkilön omana oikeutena niiltä ajanjaksoilta, jolloin hän asui Alankomaissa, koska AOW:tä sovelletaan kaikkiin Alankomaiden asukkaisiin, ja sitä vastoin ominaisuudessaan työntekijän perheenjäsenenä eli ei siis henkilön johdannaisena oikeutena niiltä ajanjaksoilta, joihin sovelletaan siirtymävaiheen järjestelmää tai joiden aikana hän ei asunut Alankomaissa.
Todettuani tämän täsmennän, että keskustelun aiheena on tässä yksinomaan niiden maksujen määrä, jotka vapaaehtoisesta vakuutuksesta on maksettava 15.7.1969 (jolloin Cabanis-Issarte muutti Alankomaista) ja 13.5.1974 (jolloin hän täytti 65 vuotta) välisenä aikana. Ottaen huomioon, että tänä ajanjaksona Cabanis-Issarte ei enää asunut Alankomaissa ja hänen aviomiehensä oli jo eläkkeellä, Kermaschek-oikeuskäytännön soveltaminen johtaisi päätelmään, että eläkeoikeudet ovat kyseisen henkilön oma oikeus, mistä seuraisi myöhemmin se, että hän ei voisi millään tavalla vaatia kyseisen valtion kansalaisille myönnettäviä maksujen alennuksia.
16 Ottaen huomioon edeltävät huomautukset on selvää, että en enää ehdota yhteisöjen tuomioistuimelle tällaista ratkaisua. Huomautan sitä paitsi, että Cabanis-Issarten tapauksessa tulevat täysin esille ne vääristävät vaikutukset, joita erottelulla henkilön omiin ja johdannaisiin oikeuksiin on. Tässä asiassa luonnehdinta henkilön omaksi tai johdannaiseksi oikeudeksi riippuu kyseisestä kansallisesta lainsäädännöstä, kun taas sitä, että Cabanis-Issarten osalta kyseinen oikeus liittyy kiinteästi hänen ominaisuuteensa työntekijän perheenjäsenenä, ei oteta mitenkään huomioon.
Cabanis-Issarten Alankomaiden lainsäädännön perusteella saamat eläkeoikeudet perustuvat yksinomaan siihen, että kyseessä on sellaisen siirtotyöläisen puoliso, joka on työskennellyt Alankomaissa. Tämä pitää sitäkin suuremmalla syyllä paikkansa, kun otetaan huomioon se, että aviomiehensä kuolemaan saakka Cabanis-Issarte ei saanut itsenäistä eläkettä; hänen eläkeoikeutensa oli liitetty aviomiehen eläkeoikeuksiin, ja tämän takia aviomies sai naimisissa olevien henkilöiden eläkettä. Tältä kannalta se seikka, että kyseisenä ajanjaksona Cabanis-Issarte ei asunut Alankomaissa ja hänen aviomiehensä oli eläkkeellä, ei missään tapauksessa voi aiheuttaa sitä, että SVB:n itsensä tarjoamista eläkeoikeuksista joutuisi maksamaan enemmän kuin kyseisen valtion kansalaiset joutuvat.
Lopulta arvioin, että asetuksen 2 artiklan 1 kohdan perusteella, luettuna yhdessä asetuksen 3 artiklan 1 kohdan kanssa, Cabanis-Issartella on siirtotyöläisen perheenjäsenenä oikeus saada samat alennukset vapaaehtoisen vakuutuksen maksuista kuin kyseisen valtion kansalaisilla.
17 Koska ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin harkitsee uudelleen, vaikkakin vain osittain, Kermaschek-oikeuskäytäntöään, pidän tarpeellisena arvioida sitä, onko tarkoituksenmukaista rajoittaa ehdotukseni mukaisen tuomion ajallisia oikeusvaikutuksia.
Lisään, että yhteisöjen tuomioistuimen esitettyä täsmällisen kysymyksen oikeudenkäynnin suullisen käsittelyn uudelleen aloittamisen yhteydessä SVB ja jäsenvaltiot esittivät vastauksissaan yhteisöjen tuomioistuimelle pyynnön, että jos Kermaschek-oikeuskäytäntö hylätään, tuomion ajallisia vaikutuksia rajoitettaisiin. Komissiokaan ei ole tätä vastustanut, vaikka se on arvioinut, että sosiaaliturvajärjestelmille aiheutuvat käytännölliset ja taloudelliset vaikutukset eivät ole kovin merkittäviä.
18 Tältä osin muistutan ensinnäkin, että tunnetusti yhteisöjen tuomioistuimen perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisen toimivallan nojalla antama tulkinta yhteisön oikeuden oikeussäännöstä valaisee ja selventää oikeussäännön merkitystä ja ulottuvuutta sellaisena kuin oikeussääntöä on täytynyt tai olisi täytynyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulosta lähtien. Tuomioistuimet siis voivat ja niiden täytyy soveltaa näin tulkittua oikeussääntöä myös oikeussuhteisiin, jotka ovat syntyneet ja jotka on perustettu ennen tulkintapyyntöä koskevaa tuomiota, jos ei ole kyse jo lakanneista oikeussuhteista ja jos edellytykset kyseistä oikeussääntöä koskevan asian käsittelylle toimivaltaisissa tuomioistuimissa muuten täyttyvät.(38)
Yhteisöjen tuomioistuin on siis ainoastaan poikkeuksellisissa tilanteissa oikeusvarmuutta koskevaa yleistä periaatetta soveltaen rajoittanut asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota tällä tavalla tulkittuun oikeussääntöön.(39) Antaessaan tällaisen tuomion yhteisöjen tuomioistuin on toisaalta ottanut huomioon ne mahdolliset vakavat taloudelliset seuraukset, joiden syynä on erityisesti vilpittömässä mielessä pätevänä pidetyn lainsäädännön nojalla perustettujen oikeussuhteiden suuri määrä, ja toisaalta yhteisöjen tuomioistuin on arvioinut, oliko tulkintaa koskevan tuomion kohteena olevien yhteisön oikeussääntöjen merkityksestä objektiivisia ja huomattavia epäilyksiä.
19 Totean ensin, että edellä esittämäni huomioon ottaen Kermaschek-oikeuskäytännön hylkääminen ei vaikuta aiheuttavan merkittäviä taloudellisia seurauksia jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmille, minkä jäsenvaltioiden vastaukset yhteisöjen tuomioistuimen esittämään täsmälliseen kysymykseen vahvistavat.(40) On kuitenkin niin, että ehdottamani ratkaisu tarkoittaa 20 vuotta vanhan oikeuskäytännön muuttamista, joten tässä tulkittujen oikeussääntöjen merkitys on kieltämättä objektiivisesti ja huomattavalla tavalla epäselvä.
Olen siis sitä mieltä, että tuomion ajallisten vaikutusten rajoittaminen on tässä asiassa välttämätöntä. Tietenkin niiden henkilöiden oikeudet, jotka ovat ennen tuomion antamista panneet asiansa vireille tuomioistuimessa tai esittäneet vastaavan vaatimuksen, on turvattava, mikä on yhteisöjen tuomioistuimen takaaman perustavanlaatuisen tuomioistuimissa saatavan täyden oikeussuojan periaatteen mukaista.
20 Edellä esitetyn perusteella katson, että minun on ehdotettava yhteisöjen tuomioistuimelle erilaista ratkaisua kuin mihin päädyin ratkaisuehdotuksessani 21.9.1994. Ehdotan siis, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa kansalliselle tuomioistuimelle seuraavasti:
"1) Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2001/83, 2 artiklan 1 kohtaa ja 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan tässä asetuksessa tarkoitetun työntekijän perheenjäseniltä ja/tai jälkeenjääneiltä evätään oikeus vapaaehtoisesta vakuutuksesta maksettavien maksujen alennuksiin asuinpaikan perusteella, on ristiriidassa näiden säännöksien kanssa.
2) Työntekijän perheenjäsenet ja/tai jälkeenjääneet eivät voi vedota asetuksen N:o 1408/71
2 artiklan 1 kohtaan ja 3 artiklan 1 kohtaan sellaisten vaatimusten tueksi, jotka koskevat tämän tuomion julistamista edeltävää aikaa, ellei ole kyse henkilöistä, jotka jo ovat panneet asiansa vireille tuomioistuimessa tai esittäneet vastaavan vaatimuksen."
(1) - Konsolidoituna neuvoston 2.6.1983 antama asetus (ETY) N:o 2001/83 (EYVL L 230, s. 6).
(2) - On täsmennettävä, että tapahtumien ajankohtana kyseessä oli asetuksen liitteessä V olevan H jakson 2 kohta.
(3) - Tätä edellytystä lievennetään 3.12.1985 annetun kuninkaallisen asetuksen 2 pykälässä, jonka mukaan sellaisen henkilön, joka on vakuutettu AOW:n mukaisesti ja joka on muuttanut Alankomaista, katsotaan asuneen Alankomaissa kuuden vuoden säännön mukaisesti.
(4) - Itse asiassa Cabanis-Issartella oli ollut pakollinen vakuutus Alankomaissa asuessaan ja vapaaehtoinen vakuutus yhdessä puolisonsa kanssa 24.2.1961 annetun kuninkaallisen asetuksen 9 pykälän mukaisesti 20.10.1960-12.11.1963, jolloin hänen miehensä maksoi vapaaehtoisen vakuutuksen maksut.
(5) - 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: "Jollei tämän asetuksen erityisistä säännöksistä muuta johdu, jäsenvaltion alueella asuvat henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat jäsenvaltion lainsäädännön mukaan samojen velvoitteiden alaisia ja nauttivat samoja etuja kuin tämän valtion kansalaiset."
(6) - Käsitteet perheenjäsen ja jälkeenjäänyt on määritelty vastaavasti kyseisen asetuksen 1 artiklan f ja g kohdassa.
(7) - Ks. asia 40/76, Kermaschek, tuomio 23.11.1976 (Kok. 1976, s. 1669, 8 kohta). Ks. samoin asia C-310/91, Schmid, tuomio 27.5.1993 (Kok. 1993, s. I-3011, 12 kohta).
(8) - Viittaan tässä asiaan 43/86, De Rijke, tuomio 24.9.1987 (Kok. 1987, s. 3611), jossa tuomioistuin totesi, että naimisissa oleva nainen ei voi liitteessä VI olevan 2 kohdan c alakohdan perusteella saada oikeutta kuulua vapaaehtoista vakuutusta koskevaan järjestelmään, kun AOW:n säätämä määräaika asiassa oli jo päättynyt.
(9) - Cabanis-Issarte on kuitenkin hyötynyt tämän säännöksen soveltamisesta siltä osin kuin säännös kuuluu yhteen liitteen 2 kohdan c alakohdan kanssa. Ajanjakso vuodesta 1948 (jolloin hän sijoittautui miehensä kanssa Alankomaihin) 1.1.1957 asti (jolloin AOW astui voimaan) on myönnetty hänelle vakuutuskaudeksi AOW:n mukaisesti.
(10) - Asia 284/84, Spruyt, tuomio 25.2.1986 (Kok. 1986, s. 685, 19 kohta).
(11) - Samoin asia C-12/93, Drake, tuomio 20.9.1994 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(12) - Samoin ks. mm. asia C-349/87, Paraschi, tuomio 4.10.1991 (Kok. 1991, s. I-4501, 23 kohta).
(13) - Asia C-349/87, tuomion 25 kohta.
(14) - Viittaan tähän ratkaisuehdotukseen paitsi tosiseikkojen ja yhteisön ja kansallisen oikeussääntöjen kuvauksen osalta myös kaikkien niiden näkökantojen osalta, jotka eivät koske omien ja johdannaisten oikeuksien välistä erottelua. Esitettävät huomautukset koskevat nimittäin yksinomaan tätä erottelua ja sen vaikutuksia käsiteltävänä olevaan asiaan.
(15) - Asia 40/76, Kermaschek, tuomio 23.11.1976 (Kok. 1976, s. 1669, 8 kohta).
(16) - Asia 157/84, Frascogna, tuomio 6.6.1985 (Kok. 1985, s. 1739, 16 ja 17 kohta); asia 94/84, Deak, tuomio 20.6.1985 (Kok. 1985, s. 1873, 14-16 kohta); asia 147/87, Zaoui, tuomio 17.12.1987 (Kok. 1987, s. 5511, 12 ja 13 kohta); asia C-243/91,
tuomio 8.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4401, 8 ja 9 kohta); asia C-78/91, Hughes, tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4839, 25 ja 26 kohta) ja asia C-310/91, Schmid, tuomio 27.5.1993 (Kok. 1993, s. I-3011, 12 ja 13 kohta).
(17) - Tarkemmin sanottuna Cabanis-Issarte asui Alankomaissa 23.11.1948-15.7.1969 lukuun ottamatta ajanjaksoa 20.10.1960-12.11.1963.
(18) - Ks. erityisesti 12-14 kohta.
(19) - Ks. tältä osin 21.9.1994 annetun ratkaisuehdotuksen 9-11 kohta.
(20) - Ratkaisuehdotus 23.2.1995 asiassa C-103/94, Krid, tuomio 5.4.1995 (Kok. 1995, s. I-719).
(21) - Asia C-18/90, Kziber, tuomio 31.1.1991 (Kok. 1991, s. I-199, 28 kohta).
(22) - Ks. 1 artiklan f kohdan i alakohdan toinen virke ja g kohdan toinen virke.
(23) - Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia Kermaschek, tuomion 6 ja 7 kohta.
(24) - Asia Kermaschek, tuomion 8 kohta.
(25) - Tätä tulkintaa vahvistaa se jo korostamani seikka, että käsitteellä pääasiallisesti riippuvainen henkilö rajoitetaan kansallisten lakien soveltamista.
(26) - Ks. alaviitteessä 3 mainitut tuomiot.
(27) - Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15 päivänä lokakuuta 1968 annettu neuvoston asetus (EYVL L 257, s. 2).
(28) - Ks. mm. asia 249/83, Hoeckx, tuomio 27.3.1985 (Kok. 1985, s. 973).
(29) - Yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut asetuksen N:o 1612/68
7 artiklan 2 kohtaa siten, että sosiaalisena etuna on pidettävä erityistä vanhuusetuutta (alaviitteessä 3 mainittu asia Frascogna, tuomion 20-24 kohta), nuorille työttömille työntekijöille tarkoitettuja työmarkkinatukia (alaviitteessä 3 mainittu asia Deak, tuomion 21-24 kohta) ja vammaisille myönnettäviä etuuksia (alaviitteessä 3 mainittu asia Schmid, tuomion 18-22 kohta). Ainoa poikkeus on tuomio asiassa jossa oli kuitenkin kyse samasta vammaisille myönnettävästä etuudesta kuin asiassa Schmid. Yhteisöjen tuomioistuin on päätynyt erilaiseen ratkaisuun sen takia, että molemmissa asioissa asiaankuuluvan kansallisen lainsäädännön mukaan kolmansien valtioiden kansalaisten ei ollut mahdollista vaatia kyseistä etuutta, vaikka he olisivat työntekijän perheenjäseniä. mutta toisin kuin Schmid, hän ei ollut minkään jäsenvaltion kansalainen. Tältä osin en voi olla toteamatta, että yhteisöjen tuomioistuin on yhä 7 artiklan 2 kohdan nojalla todennut, että Deakilla, joka oli siirtotyöläisen perheenjäsen mutta kolmannen valtion kansalainen, oli oikeus työmarkkinatukeen, vaikka asiaankuuluvan kansallisen lainsäädännön mukaan oikeutta näihin etuuksiin ei ollut edes kyseisen valtion kansalaisten sellaisilla perheenjäsenillä, jotka eivät ole yhteisön kansalaisia.
(30) - Ei saa unohtaa sen asian erityisluonnetta, jossa eroteltiin omat ja johdannaiset oikeudet. Viittaan erityisesti siihen, että Kermaschek vaati työttömyyskorvausta, koska hän oli työskennellyt jäsenvaltiossa ja sitten muuttanut toiseen jäsenvaltioon, jossa hänestä vasta työskentelyn lopettamisen jälkeen tuli yhteisön (paikallaan olevan) työntekijän perheenjäsen. Pyyntö saada näitä etuuksia työntekijän perheenjäsenenä selittyy juuri sillä, että hän oli kolmannen valtion kansalainen; muussa tapauksessa kyseisiä etuja olisi vaadittu työntekijänä. Kun olen täsmentänyt tämän asian, minun on kuitenkin myönnettävä, että epäilen, voidaanko asetusta soveltaa Kermaschekin tilanteessa olevaan henkilöön, vaikka oikeutta työttömyysetuuksiin siis olisi pidetty johdannaisena oikeutena. Vaikka onkin totta, että asetusta sovelletaan siirtotyöläisten lisäksi kaikkiin muihinkin työntekijöihin, jopa niihin, jotka liikkuvat yhteisön alueella muista kuin ammattitoiminnan harjoittamiseen liittyvistä syistä, ja siis myös heidän perheenjäseniinsä, jotka liikkuvat yhteisössä, en voi ymmärtää, miten paikallaan pysyvän työntekijän perheenjäsen, joka ei ole koskaan muuttanut työntekijän perheenjäsenenä, voi vaatia "johdannaisia oikeuksia". Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin vahvistanut tällaisen näkemyksen tuomiossa asiassa Zaoui (mainittu alaviitteessä 3). Yhteisöjen tuomioistuin eväsi Zaouilta, joka on Algerian kansalainen ja joka ei ole koskaan muuttanut yhteisön alueella, ylimääräisen etuuden, jota kansallinen solidaarisuuskassa maksoi eläkeläisille ja jota Zaoui vaati sellaisen Ranskan kansalaisen puolisona, joka ei ollut koskaan käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen yhteisössä, pelkästään sillä perusteella, että se arvioi kyseessä olevan oman eikä johdannaisen oikeuden. Tämä sisältää asian Kermaschek tavoin sen, että jos vaadittu etuus olisi myönnetty kyseisen kansallisen lainsäädännön perusteella perheenjäsenenä saavutettuna johdannaisena oikeutena, hänellä olisi ollut siihen oikeus.
(31) - Edellä alaviitteessä 8 mainittu asia Kziber, tuomion 28 kohta.
(32) - Tältä osin kannattaa muistaa, että julkisasiamies Van Gerven oli asiassa antamassaan ratkaisuehdotuksessa päinvastoin väittänyt, että "asetuksen N:o 1408/71
2 ja 3 artiklalle asiassa Kermaschek annettua tulkintaa, joka on vahvistettu ja jota on sovellettu työmarkkinatukeen asiassa Deak, on sovellettava myös sopimuksen 41 artiklaan. Ottaen huomioon sopimuksen tavoite ja soveltamisala sekä 41 artiklan, jolla pyritään takaamaan yhdenvertainen kohtelu, sanamuoto, ei todellakaan voida todeta, että tällä määräyksellä annettaisiin marokkolaisen työntekijän perheenjäsenille laajempia oikeuksia (ei pelkästään johdannaisia vaan myös omia) kuin asetuksella N:o 1408/71, jolla pyritään takaamaan työntekijöiden vapaa liikkuvuus yhteisössä, annetaan sellaisen työntekijän, joka on yhteisön kansalainen, perheenjäsenille" (Kok. 1991, s. I-219).
(33) - Edellä alaviitteessä 7 mainittu asia Krid, tuomion 38 ja 39 kohta.
(34) - Asia 7/75, Époux F, tuomio 17.6.1975 (Kok. 1975, s. 679, 16 ja 17 kohta).
(35) - Samassa asiassa yhteisöjen tuomioistuin myös vahvisti, että "jos asia ei olisi näin, työntekijällä, joka haluaa turvata sen, että hänen lapsensa saa vammaisuutensa vuoksi välttämättömät jatkuvat etuudet, olisi houkutus muuttaa jäsenvaltiosta, johon hän on muuttanut ja jossa hän on löytänyt työpaikkansa, mikä olisi vastoin työntekijöiden vapaata liikkuvuutta yhteisössä koskevalla periaatteella tavoiteltua päämäärää ottaen huomioon muun muassa tällä periaatteella työntekijälle ja hänen perheenjäsenilleen asetuksessa N:o 1521/70 säädetyillä edellytyksillä annettu oikeus jäädä sen jäsenvaltion alueelle, jossa hänellä on ollut työpaikka" (20 kohta). Mielestäni kannattaa muistaa, että tässä asiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö on sama kuin oli kyseessä asioissa joissa yhteisöjen tuomioistuin sovelsi omien ja johdannaisten oikeuksien välistä erottelua, mutta päätyi kuitenkin toiseen tulokseen eli siihen, että asetusta ei voida soveltaa, ja syynä oli juuri se, että aikuisen vammaisen oikeus etuuteen luokiteltiin hänen omaksi oikeudekseen.
(36) - Asia 63/76, Inzirillo, tuomio 16.12.1976 (Kok. 1976, s. 2057, 15-17 kohta). Myös tässä asiassa käsiteltiin vammaisen aikuisen oikeutta etuuteen, jota kyseisessä kansallisessa lainsäädännössä pidettiin omana oikeutena.
(37) - Asia on näin paitsi silloin, kun on kyse ammattitautien ja työtapaturmien osalta maksettavista etuuksista, myös silloin, kun on kyse itse työttömyyskorvauksista, jotka on asetuksen 67-70 artiklan mukaan tarkoitettu yksinomaan asetuksessa tarkoitetuille työntekijöille.
(38) - Ks. asia 61/79, Denkavit, tuomio 27.3.1980 (Kok. 1980, s. 1205, 16 kohta) ja yhdistetyt asiat 66/79, 127/79 ja 128/79, Salumi, tuomio 27.3.1980 (Kok. 1980, s. 1237, 9 kohta).
(39) - Ks. asia 43/75, Defrenne, tuomio 8.4.1976 (Kok. 1976, s. 455, 69-75 kohta) sekä viimeksi asia C-415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995 (136-146 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(40) - Jäsenvaltioita ja SVB:tä pyydettiin selvittämään sosiaaliturvajärjestelmille Kermaschek-oikeuskäytännön mahdollisesta hylkäämisestä aiheutuvat käytännölliset ja taloudelliset vaikutukset, mutta jäsenvaltiot ja SVB itse eivät kyenneet antamaan tästä tietoja.