62021CC0588
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 22. junija 2023 (
1
)
Zadeva C‑588/21 P
Public.Resource.Org, Inc.,
Right to Know CLG
proti
Evropski komisiji
„Pritožba – Dostop do dokumentov institucij – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Harmonizirani standardi – Štirje harmonizirani standardi, ki jih je sprejel Evropski odbor za standardizacijo – Zavrnitev dostopa – Izjema v zvezi z varstvom poslovnih interesov tretje stranke – Varstvo, ki izhaja iz avtorske pravice – Pravna država“
1.
Public.Resource.Org, Inc. in Right to Know CLG (v nadaljevanju skupaj: pritožnici), nepridobitni organizaciji, katerih glavna naloga je vsem državljanom omogočiti prosto dostopnost prava, s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča z dne 14. julija 2021, Public.Resource.Org in Right to Know/Komisija (T‑185/19, EU:T:2021:445; v nadaljevanju: izpodbijana sodba). S to sodbo je bila kot neutemeljena zavrnjena tožba, ki sta jo pritožnici vložili za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije C(2019) 639 final z dne 22. januarja 2019 o zavrnitvi njune prošnje za dostop do štirih harmoniziranih tehničnih standardov (v nadaljevanju: HTS), ki jih je sprejel Evropski odbor za standardizacijo (CEN) (v nadaljevanju: izpodbijani sklep). Obravnavana zadeva velikemu senatu Sodišča omogoča, da prvič odloči zlasti o vprašanju, ali so HTS, glede katerih je Sodišče že priznalo, da so del prava Unije in da imajo pravne učinke, lahko avtorskopravno varovani in, poleg tega, ali pravna država ter načelo preglednosti in pravica do dostopa do dokumentov iz člena 15 PDEU zahtevajo, da je dostop do HTS prosto na voljo in brezplačen.
I. Dejansko stanje
2.
Pritožnici sta na podlagi Uredbe (ES) št. 1049/2001 (
2
) in Uredbe (ES) št. 1367/2006 (
3
) pri Evropski komisiji vložili prošnjo za dostop do dokumentov, s katerimi razpolaga Komisija (v nadaljevanju: prošnja za dostop). Prošnja za dostop se je nanašala na štiri HTS, ki jih je sprejel CEN v skladu z Uredbo (EU) št. 1025/2012, (
4
) in sicer standarde: (i) „Varnost igrač – 5. del: Kemijske igrače (kompleti), razen kompletov za kemijske poskuse“; (ii) „Varnost igrač – 4. del: Kompleti za kemijske poskuse in druge poskuse, pri katerih se uporabljajo kemikalije“; (iii) „Varnost igrač – 12. del: N-nitrozamini in N-nitrozabilne snovi“ in (iv) „Simulirana obrabno-korozijska metoda za odkrivanje niklja iz prevlečenih predmetov“ (v nadaljevanju: zaprošeni HTS). HTS od (i) do (iii) se nanašajo na Direktivo 2009/48/ES (
5
) (v nadaljevanju: direktiva o varnosti igrač), HTS (iv) pa na Uredbo (ES) št. 1907/2006. (
6
)
3.
Komisija je z dopisom z dne 15. novembra 2018 na podlagi člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001 zavrnila prošnjo za dostop (v nadaljevanju: prvotni sklep o zavrnitvi). To zavrnitev je Komisija potrdila z izpodbijanim sklepom.
4.
Uredba št. 1025/2012 nadaljuje pristop usklajevanja tehničnih standardov „uredbe novega pristopa“, razvit leta 1985, ki vsebino zakonodaje omejuje na „bistvene zahteve“, tehnične podrobnosti pa prepušča HTS. Uradno določa le tri evropske organizacije za standardizacijo (EOS) za vzpostavitev HTS: CEN (pristojen za standardizacijo v večini sektorjev); Comité européen de normalisation électrotechnique (CENELEC, Evropski odbor za elektrotehniško standardizacijo), pristojen za standardizacijo na področju elektrotehnike; in Evropski inštitut za telekomunikacijske standarde (ETSI), pristojen za standardizacijo na področju informacij in komunikacij).
II. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
5.
Pritožnici sta s tožbo, vloženo v tajništvu Splošnega sodišča 28. marca 2019, predlagali razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa. S prvim tožbenim razlogom sta v bistvu Komisiji očitali napačno razlago in/ali napačno uporabo prve alinee člena 4(2) Uredbe št. 1049/2001, z drugim tožbenim razlogom pa sta Komisiji očitali kršitev člena 4(2), zadnji del stavka, Uredbe št. 1049/2001. Splošno sodišče je oba tožbena razloga in tožbo zavrnilo.
III. Presoja
A. Prvi pritožbeni razlog – napačna presoja uporabe izjeme iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001
1.
Prvi del prvega pritožbenega razloga – Splošno sodišče je napačno uporabilo pravo, ker je napačno presodilo avtorskopravno varstvo zaprošenih HTS
a)
Prva trditev: avtorskopravno varstvo HTS ni mogoče, ker so del prava Unije
6.
Pritožnici v bistvu trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni priznalo, da avtorskopravno varstvo zaprošenih HTS ni mogoče, ker so del prava Unije, pravna država pa zahteva prost dostop do predpisov. Komisija in intervenienti (CEN in 14 drugih intervenientov na prvi stopnji) trdijo, da je treba pritožbo zavrniti kot neutemeljeno, pri tem pa v bistvu trdijo, da sistem standardizacije Unije temelji na priznanju avtorske pravice EOS na HTS.
1) Uvod
7.
Te sklepne predloge je treba začeti s pregledom sodb Sodišča v zadevah Fra.bo, James Elliott in Stichting, (
7
) saj predstavljajo ozadje obravnavane zadeve.
8.
Prvič, Sodišče je v sodbi Fra.bo (točke od 27 do 32) v bistvu priznalo, da lahko nacionalne standardizacijske in certifikacijske organizacije, čeprav so subjekti zasebnega prava, izvajajo javna pooblastila in da imajo lahko nacionalni tehnični standardi, čeprav so formalno prostovoljni, dejansko obvezne učinke. To je posledica dejstva, da bi bili drugi načini skladnosti s sekundarno zakonodajo Unije za proizvajalce dražji, saj bi morali vlagati v iskanje metod, ki lahko zagotovijo vsaj enakovredno raven zaščite kot ti standardi, poleg tega pa za noben alternativen način skladnosti z bistvenimi zahtevami sekundarne zakonodaje ne bi veljala domneva o skladnosti z zahtevami sekundarne zahteve EU. Sodišče je priznalo morebitno dejansko obvezno naravo tehničnega standarda (točka 30) in odločilo, da je treba „[člen 34 PDEU] razlagati tako, da se uporablja za dejavnosti standardizacije in certificiranja zasebne organizacije, kadar nacionalni zakonodajalec proizvode, ki jih je ta organizacija certificirala, šteje za skladne z nacionalnim pravom in je zato prodaja proizvodov, ki jih navedena organizacija ni certificirala, otežena“ (točka 32).
9.
Drugič, Sodišče je v ključni sodbi James Elliott (točka 40) presodilo, da HTS zaradi svojih pravnih učinkov spadajo v pravo Unije. Razsodilo je, da „[HTS], kakršen je v postopku v glavni stvari, ki je sprejet na podlagi [direktive] in katerega sklic je bil objavljen v Uradnem listu Evropske unije, spada v pravo Unije, ker se s sklicem na določbe takega standarda odloči, ali za nek proizvod domneva [skladnosti] iz [navedene direktive] velja ali ne“. Poleg tega je v točki 42 iste sodbe navedeno, da „[č]eprav je mogoče skladnost gradbenega proizvoda z bistvenimi zahtevami iz [navedene direktive] po potrebi dokazati z drugimi sredstvi, in ne na podlagi skladnosti s [HTS], to ne more vplivati na pravne učinke
[HTS]“ (moj poudarek). Nazadnje, v skladu s točko 43 sodbe James Elliott je treba „poleg tega […] ugotoviti, da je priprava takega [HTS] sicer zaupana subjektu zasebnega prava, vendar pa je to vseeno potreben in natančno predpisan ukrep za izvajanje bistvenih zahtev iz te direktive, ki se izvaja na pobudo, na podlagi usmeritev in pod nadzorom Komisije, da bi lahko pravno učinkoval pa mora Komisija njegov sklic prej objaviti v seriji C Uradnega lista Evropske unije“ (moj poudarek). Pravzaprav od leta 2018 v seriji L (za zakonodajo) namesto v seriji C (informacije in obvestila), kar potrjuje priznanje, da HTS spadajo v pravo Unije.
10.
Tretjič, v sodbi Stichting (točke od 33 do 49) je veliki senat Sodišča presodil, da lahko standardi (v navedeni zadevi standardi Mednarodne organizacije za standardizacijo (ISO)) postanejo obvezni. Sodišče je v bistvu razsodilo, da ni nujno, da so v zakonodajnem aktu tehnična pojasnila, in da zato dejstvo, da je v direktivi samo sklicevanje na standard ISO (ne pa na njegovo celotno besedilo), ne vpliva na veljavnost navedene direktive. Vendar je Sodišče v točki 48 presodilo, da „se v skladu z načelom pravne varnosti […] tehnični standardi, ki jih določi organizacija za standardizacijo, kot je Mednarodna organizacija za standardizacijo (ISO), in ki so z zakonodajnim aktom Unije postali obvezni, zoper posameznike na splošno lahko uveljavljajo le, če so bili objavljeni v [Uradnem listu]“.
11.
Kot bom pojasnila v teh sklepnih predlogih, so zgornje sodbe, če se berejo skupaj, ob upoštevanju dejstva, da HTS nalagajo nekatere obveznosti in da se na njihove pravne učinke lahko sklicuje širša javnost, trdna podlaga, ki Sodišču omogoča, da razsodi o ustreznih pogojih za dostop do HTS. Hkrati je treba poudariti, da ta analiza ne velja nujno za druge vrste standardov, ki jih izdelajo EOS.
12.
Poleg tega je treba poudariti dejstvo, da je eden od štirih zaprošenih HTS, to je standard (iv) v točki 2 teh sklepnih predlogov, dejansko očitno obvezen, kar je Komisija priznala na obravnavi. Točka 27 v Prilogi XVII k Uredbi št. 1907/2006 namreč glede niklja določa: „Standardi, ki jih je sprejel […] CEN […], se uporabljajo kot testne metode za ugotavljanje skladnosti izdelkov z odstavkoma 1 in 2“ (moj poudarek). Zato je zahtevani standard primerljiv s standardom iz sodbe Stichting (točka 30), ki je prav tako obvezen, ker so v ureditvi Unije uporabljeni enaki izrazi („se“).
13.
Glede preostalih treh v obravnavani zadevi zaprošenih HTS je v uvodni izjavi 2 direktive o varnosti igrač navedeno, da „Direktiva 88/378/EGS [ (
8
)] […] določa samo osnovne varnostne zahteve v zvezi z igračami […]. Tehnične podrobnosti sprejemata […] CEN […] in […] CENELEC […] v skladu z Direktivo 98/34/ES [ (
9
)] […]. Skladnost s tako določenimi [HTS], katerih referenčna številka je objavljena v [Uradnem listu], predpostavlja domnevo o skladnosti z zahtevami Direktive 88/378/EGS. Izkušnje kažejo, da so bila ta osnovna načela v sektorju igrač učinkovita in jih je treba ohraniti“.
14.
HTS je težko uvrstiti v katero koli že obstoječo kategorijo prava Unije, zato je potrebna bolj poglobljena analiza, da se ugotovi, ali bi moral biti zagotovljen (prosto dostopen in brezplačen) prost dostop do HTS oziroma ali so ti lahko avtorskopravno varovani. Čeprav je Sodišče že priznalo, da imajo HTS pravne učinke, da spadajo v pravo Unije in da so lahko zavezujoči, še ni obravnavalo njihove točne narave. Glavni pritožbeni razlog pritožnic je, da avtorskopravno varstvo HTS ni mogoče, ker so del prava Unije, pravna država pa zahteva prost dostop do prava. Zato je treba za presojo, ali je mogoče ta pritožbeni razlog sprejeti, preučiti sestavne elemente HTS, kot so: katera institucija ali subjekt sprejme HTS kot akte prava Unije, na kakšni pravni podlagi in po kakšnem postopku so HTS sprejeti, kakšni so natanko pravni učinki HTS in kakšna je narava teh aktov.
15.
Dejansko je treba preučiti, ali so se HTS sčasoma razvili tako, da so pravni akti Unije sui generis (standardizacijski akti Unije), ker so strogo urejeni izvedbeni ukrepi sekundarnega prava Unije. Sodišče je na primer v sodbi o prodaji na kratko (
10
) priznalo, da člena 290 in 291 PDEU ne vzpostavljata zaprtega sistema izvajanja in da je mogoče sprejeti druge regulativne instrumente, da se dopolnijo podrobnosti zakonodajnega akta. Zato Sodišče pozivam, naj izkoristi to priložnost in zagotovi prepotrebno jasnost glede prave pravne narave in mesta HTS v pravnem redu Unije.
2) Narava HTS kot pravnega akta Unije
i) Institucija ali subjekt, ki sprejme HTS
16.
Moja glavna trditev v teh sklepnih predlogih je, da je treba HTS dejansko šteti za akte institucije, organa, urada ali agencije Evropske Unije. Dejansko ima Komisija osrednjo vlogo v sistemu standardizacije Unije, kot je ta vzpostavljen v zakonodaji Unije. Menim (tako kot je generalni pravobranilec Manuel Campos Sánchez‑Bordona že ugotovil v zadevi James Elliott (
11
)), da je treba „[HTS] šteti za ‚akte institucije, organa, urada ali agencije Unije‘ v smislu člena 267 PDEU“, pa tudi, kot bom pojasnila v nadaljevanju, v splošnem v smislu prava Unije in posebej v smislu dostopa do prava Unije.
17.
Kot je pojasnjeno v sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi James Elliott, v prid navedeni ugotovitvi dejansko govori več argumentov: (a) uporaba direktiv ali uredb novega pristopa ne sme ogroziti pristojnosti Sodišča; (b) Komisija izvaja pomemben nadzor nad postopkom priprave HTS s strani EOS in (c) za delovanje EOS kot treh edinih organov Unije za standardizacijo strogo veljajo njeni ukrepi. V skladu s tem bom pokazala, da je treba Komisijo dejansko obravnavati kot institucijo, ki sprejema HTS (saj so EOS dejansko le pripravljalne organizacije z nekim omejenim poljem proste presoje), ali vsekakor kot institucijo, odgovorno za sprejetje HTS v povezavi z EOS.
18.
Res je, da je tretji senat Sodišča v zadevi James Elliott na podlagi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez‑Bordone spomnil, da je „v skladu s sodno prakso Sodišče pristojno za razlago aktov, ki jih sicer ni sprejel organ, ki bi ga bilo mogoče opredeliti za ‚institucijo, organ, urad ali agencijo Unije‘, vendar pa pomenijo ukrep, s katerim se izvršuje ali uporablja pravni akt Unije“ (točka 34).
19.
Vendar pristop iz navedenih sklepnih predlogov, kot je bilo pravilno poudarjeno v pravni literaturi, ni izključen s sodbo Sodišča v navedeni zadevi, ker je Sodišče „pustilo neodgovorjeno vprašanje, ali je treba šteti, da [HTS] izvirajo iz Komisije, medtem ko EOS deluje le kot pripravljalna organizacija. Pomembno je, da v navedeni zadevi Sodišču ni bilo treba razsoditi o vprašanju, ali je nadzor, ki ga izvaja Komisija, zadosten za prenos končne odgovornosti za HTS z EOS na Komisijo in ali je v okviru HTS dejansko prišlo do prenosa nekaterih pooblastil s strani Komisije na EOS“. (
12
)
20.
Na podlagi svojih uvodnih preudarkov menim, da HTS niso preprosti izvedbeni ukrepi, ki bi jih sprejela organizacija zasebnega prava (EOS), ampak jih je treba – v okviru sistema standardizacije EU, ki ga je določil zakonodajalec Unije – dejansko obravnavati, kot da jih je sprejela Komisija, ali da je ta institucija vsekakor odgovorna za sprejetje HTS skupaj z EOS.
21.
Iz nedavnega sporočila Komisije je razvidno, da navedena institucija priznava javno naravo dela, ki ga opravljajo EOS, saj mora strategija Unije za standardizacijo „tudi vključevati glavne demokratične vrednote in interese [Unije] ter njena zelena in socialna načela“, pri čemer so tehnični standardi izrazito strateškega pomena za Unijo. Priznava tudi, da je treba z EOS na Komisijo prenesti še več nadzora nad HTS, ko trdi, da je treba za zagotovitev upoštevanja javnega interesa Komisijo pooblastiti za neposredno pripravo – z izvedbenimi akti – skupnih specifikacij (tehničnih dokumentov, alternativnih HTS, ki jih pripravijo EOS). (
13
)
22.
Poleg tega zgornje preudarke dodatno potrjuje preučitev postopka sprejemanja HTS.
ii) Postopek za sprejetje akta
23.
Prvič, HTS izvira iz zahteve za standardizacijo („mandat“, ki ga Komisija podeli EOS). Samo Komisija, in ne EOS ali kateri koli drug subjekt, je pooblaščena, da zahteva izdelavo HTS za izvajanje neke direktive ali uredbe. Zato se Komisija obrne na zadevno EOS, ki nato nastopa kot pripravljalna organizacija, zadolžena z navedenim mandatom. Komisija izbere EOS, ki jo bo zadolžila za pripravo osnutka HTS, ki bo izdelan v skladu s strogimi merili glede vsebine, ki jih izbere Komisija, in v roku, ki ga izbere Komisija. Mandat je podroben in vključuje poseben časovni okvir za pripravo osnutka HTS v podporo izvajanju posebne sekundarne zakonodaje Unije. Ugotavljam, da mandat vključuje merila, ki urejajo pripravo HTS, in da so ta merila praviloma zelo podrobna. (
14
) EOS mora Komisijo obveščati o razvoju postopka priprave osnutka.
24.
V zvezi s tem želim poudariti, da ima navedeni mandat daljnosežne učinke, saj ne zagotavlja le potrebnih smernic za EOS v postopku oblikovanja HTS, temveč je treba HTS v skladu s sodbo Sodišča Anstar razlagati tudi ob upoštevanju mandata, na podlagi katerega je pripravljen. (
15
) Kar zadeva vsebino mandata, lahko Komisija na EOS prenese le tehnične naloge in se mora vzdržati vsakršnega prenosa političnih diskrecijskih pravic. (
16
)
25.
Drugič, ko je osnutek HTS končan, ga mora EOS predložiti Komisiji, in, še enkrat, je le ta institucija pooblaščena, da opravi oceno skladnosti, da bi preverila, ali je osnutek HTS v skladu s prvotnim mandatom. Ta ocena je lahko v skladu s Priročnikom v treh oblikah. Pomembno je, da je odločanje o zadovoljivosti rezultatov ocene osnutka HTS izključno v pristojnosti Komisije. Priročnik (str. 9) določa, da „se specifikacije, ki jih zagotovijo evropske organizacije za standardizacijo v podporo zakonodaji Unij[e], nikoli ne smejo samodejno obravnavati kot skladne z začetno zahtevo, saj je to politična odgovornost. Komisija bo kot organ, ki predloži zahtevo, vedno morala oceniti skladnost z začetno zahtevo v sodelovanju z evropskimi organizacijami za standardizacijo […], preden sprejme odločitev o objavi sklicev na zagotovljeni standard v Uradnem listu“.
26.
Tretjič, standard, katerega osnutek EOS pripravi pod strogim nadzorom Komisije, postane HTS le, če in ko Komisija objavi sklicevanje na navedeni standard v Uradnem listu. Če Komisija meni, da osnutek HTS ni dovolj skladen z mandatom, zadevno EOS zaprosi, naj ga spremeni, ali pa se odpove objavi sklicevanja na osnutek HTS ali njegovega dela v Uradnem listu. Poleg tega je diskrecijska pravica EOS še dodatno omejena s pristojnostjo Evropskega parlamenta in držav članic, da vložijo ugovor zoper osnutek HTS.
27.
Nazadnje, Komisija ne samo strogo nadzoruje pripravo osnutka HTS, ampak tudi zagotavlja znatna finančna sredstva (do 35 % proračuna CEN). Sodelovanje s Komisijo ureja sporazum v obliki nekaterih splošnih smernic, ki se redno obnavljajo in ki poudarjajo pomen standardizacije za evropsko politiko ter prosti pretok blaga in storitev. (
17
)
28.
Življenjski cikel oblikovanja in sprejetja HTS se začne in konča pri Komisiji. Čeprav osnutek standarda pripravi EOS, je dejstvo, da ni del prava Unije, dokler Komisija ne objavi sklicevanja nanj v Uradnem listu. Iz tega sledi, da je Komisija ta, ki ta pripravljalni dokument spremeni v akt, ki je del prava Unije.
29.
Kot je bilo namreč splošno priznano v pravni literaturi, (
18
)„‚novi pristop‘ po pravu Unije vključuje bolj zapleteno tehniko. Po mnenju številnih komentatorjev je v sedanji različici, zapisani v Uredbi št. 1025/2012, določena močnejša ‚juridifikacija‘, tako da institucije Unije ne morejo zanikati svojega nadzora nad vsebino [HTS]“. (
19
)
30.
Kot je že poudaril generalni pravobranilec M. Campos Sánchez‑Bordona, „[t]ako možnost uradnega nasprotovanja držav članic in Evropskega parlamenta kot tudi ukrepi Komisije pred objavo [sklicavanj na HTS] kažejo na to, da gre za ‚nadzorovano‘ pooblastilo zasebni organizaciji za standardizacijo za normativno urejanje“ (točka 55). Poleg tega „zasebna narava postane popolnoma očitna, ko CEN pripravlja neusklajene evropske tehnične standarde; vendar pa CEN postopa drugače, ko je namen njegove dejavnosti izpolniti mandate, ki mu jih podeli Komisija za pripravo [HTS]“ (točka 56 sklepnih predlogov). (
20
)
31.
Poleg tega podobno kot delegirane in izvedbene akte tudi mandate Komisije za standardizacijo ureja uredba o komitologiji, (
21
) da se državam članicam in Evropskemu parlamentu zagotovi podobna raven nadzora.
32.
V nadaljevanju je treba preučiti pravne učinke HTS.
iii) Učinki HTS
33.
Na začetku je pomembno razlikovati običajne ali neusklajene standarde, ki so prostovoljni in sami po sebi nimajo pravnih učinkov, od HTS. Zadnjenavedeni so posebna oblika tehničnih standardov, ker: (a) so del prava Unije; (b) se nanje sklicuje obvezujoča ureditev Unije ali so vsekakor potrebni izvedbeni ukrepi take ureditve, kot je obravnavano zgoraj, in (c) imajo pomembne pravne učinke, ki jim jih pripisuje pravo Unije, kot bo prikazano v nadaljevanju. V skladu s Priročnikom (str. 8) HTS „podpirajo izvajanje zakonodaje EU“, vendar pa so dejansko bistveno več kot le „pomoč“. Pravzaprav so nepogrešljivi za pravilno izvajanje zadevne sekundarne zakonodaje EU.
34.
Ti učinki so naslednji. HTS se sprejmejo na podlagi postopka, ki ga je določil zakonodajalec Unije v Uredbi št. 1025/2012, in z njimi je povezana zelo pomembna domneva o skladnosti, in sicer, da skladnost z nekim HTS pomeni skladnost z bistvenimi zahtevami ustrezne sekundarne zakonodaje Unije in tako zagotavlja prosti pretok zadevnega blaga ali storitev v Uniji.
35.
Glede na navedeno in glede na sklicevanje v vsakem HTS na ustrezno sekundarno zakonodajo, kot je bilo poudarjeno v pravni literaturi, (
22
) se lahko ugotovi, da čeprav so bili HTS prvotno formalno zasnovani kot prostovoljni mehanizem skladnosti z bistvenimi zahtevami iz sekundarne zakonodaje Unije, je Sodišče dejansko priznalo, da imajo potencialno obvezne pravne učinke. (
23
)
36.
Stricto sensu Uredba št. 1025/2012 določa, da so HTS prostovoljni, če imajo gospodarski subjekti (vsaj teoretično) druga sredstva, da dokažejo skladnost z bistvenimi zahtevami zadevne sekundarne zakonodaje. Vendar je, kot je pojasnjeno zgoraj, ena od najpomembnejših značilnosti HTS pravni učinek domneve o skladnosti. S tem postanejo HTS bistveno orodje zlasti za gospodarske subjekte, da bi lahko uživali pravico do prostega pretoka, ker imajo, ko izpolnijo zahteve HTS, koristi od navedenega pravnega učinka, ustrezno blago in storitve pa lahko prosto krožijo na trgu Unije.
37.
Drugače povedano, na podlagi izpolnjevanja HTS za proizvajalca ali ponudnika storitev velja domneva o skladnosti, v smislu odgovornosti – v primeru povezanih težav, nesreč ali pravdnega postopka – pa se lahko proizvajalec ali ponudnik storitev sklicuje na navedeno domnevo: dejansko je v tem primeru dokazno breme, ki ga ima proizvajalec ali ponudnik storitev s tem, da dokaže izpolnjevanje zadevnih HTS, druga stranka (potrošnik ali konkurent) pa bo moral ovreči to domnevo.
38.
Tako pomembni pravni učinki pomenijo praktične težave in neravnovesje med strankami. Medtem ko skladnost HTS po eni strani zagotavljajo ključno domnevo o skladnosti, pa po drugi strani do njih ni prostega dostopa. Zaradi tega je širši javnosti otežen vpogled v HTS, gospodarskim subjektom in širši javnosti pa ocena in dejanska uporaba morebitnih alternativ HTS, da bi izpolnili bistvene zahteve sekundarne zakonodaje.
39.
Obravnavana zadeva je podobna zadevi, ki je bila podlaga za sodbo Stichting. V tej zadevi je nacionalno sodišče Sodišče zaprosilo, naj odloči o veljavnosti direktive z vidika načela preglednosti, če je navedena direktiva s sklicevanjem vključevala standard ISO, ki ni bil prosto dostopen. V navedeni zadevi je Sodišče odločilo, da načelo pravne varnosti terja objavo prava Unije, preden lahko to pravo učinkuje zoper fizične in pravne osebe. Vendar ta sodba temelji na predpostavki, da navedena direktiva ni določala nobene omejitve v zvezi z dostopom do dokumentov na podlagi Uredbe št. 1049/2001. Sodišče je ugotovilo, da je vključitev standardov ISO v Direktivo pravnim osebam naložila obveznosti, ker so lahko do teh standardov dostopale prek nacionalnih organizacij za standardizacijo. Vendar je v točki 48 navedene sodbe glede fizičnih oseb odločilo, da načelo pravne varnosti zahteva, da so tehnični standardi, ki jih določi organizacija za standardizacijo, kot je ISO, in ki so z zakonodajnim aktom Unije postali obvezni, zoper posameznike na splošno lahko uveljavljajo le, če so bili objavljeni v Uradnem listu (v nasprotju s preprostim sklicevanjem). V takem primeru širša javnost namreč ne more poznati potrebnih metod za merjenje emisij tobačnih izdelkov, če nima dostopa do navedenih standardov.
40.
V obravnavani zadevi je na primer v Prilogi II k direktivi o varnosti igrač („Posebne varnostne zahteve“), del II („Vnetljivost“), točka 3, navedeno le, da „[i]grače, razen igralne strelne kapice, ne smejo biti eksplozivne ali vsebovati elementov ali snovi, ki lahko eksplodirajo ob uporabi iz prvega pododstavka člena 10(2)“. Vendar je, kot sta poudarili pritožnici, seznam snovi in njihove največje dovoljene količine v kemičnih kompletih, ki so podlaga za domnevo o skladnosti z bistvenimi zahtevami, mogoče ugotoviti le z vpogledom v zadevne HTS.
41.
Drugače povedano, direktiva in bistvene zahteve določajo zgolj rezultat, ki ga je treba doseči, ne pa sredstev za njegovo dosego. To kaže, da v praksi fizična ali pravna oseba ne more preveriti skladnosti proizvoda z bistvenimi zahtevami, ne da bi imela dostop do zadevnih HTS.
42.
Kadar proizvajalec (ali ponudnik storitev) prevzame tveganje in da na trg proizvod (ali storitev), ki ni v sklad s HTS, je posledica to, da za proizvod in proizvajalca (ali storitev in ponudnika) ne velja domneva o skladnosti z bistvenimi zahtevami iz sekundarne zakonodaje Unije. To pomeni, da v morebitnem pravdnem postopku breme dokazovanja, da je bil proizvod dejansko v skladu z upoštevno sekundarno zakonodajo Unije, nosi proizvajalec ali ponudnik storitev. Po mojem mnenju to jasno pomeni, da si bodo dejansko vsi proizvajalci ali ponudniki storitev prizadevali vedno izpolnjevati HTS – ker se noben razumni proizvajalec ali ponudnik storitev ne bi bil pripravljen izpostaviti ogromnemu poslovnemu tveganju in nositi takšno breme.
43.
Drugače povedano, upoštevanje HTS ustvari domnevo o skladnosti z bistvenimi zahtevami sekundarne zakonodaje Unije, kar pomeni, da ima HTS enak učinek kot obvezno pravilo za vsako fizično ali pravno osebo, ki želi izpodbijati navedeno domnevo glede nekega proizvoda ali storitve. To pomeni, da uporaba HTS neposredno vpliva na dokazno breme.
44.
Zato tako za proizvajalce in ponudnike storitev kot za osebo, ki izpodbija domnevo, obstajajo pravni učinki, ki so povezani z upoštevanjem HTS – tudi če HTS (za tri tu obravnavane HTS iz direktive o varnosti igrač) formalno in teoretično niso obvezni.
45.
Dejstvo, da so HTS dejansko obvezni, saj so v splošnem edina sprejeta metoda na trgu za zagotavljanje skladnosti z ustrezno sekundarno zakonodajo Unije, potrjuje študija, ki jo je naročila Komisija: „v praktičnem smislu so [HTS] skoraj obvezni za večino gospodarskih subjektov“. Poleg tega ista študija poudarja, da je cena za HTS ena od glavnih ovir za njihovo učinkovito uporabo. (
24
)
46.
Bistvene zahteve sekundarne zakonodaje Unije namreč posameznikom dajejo pravice, ki jih je mogoče uporabiti in uveljaviti v skladu s pravom Unije. (
25
) Vendar pa bistvenih zahtev iz sekundarne zakonodaje Unije ni mogoče razumeti ločeno, saj v praksi skladnosti proizvoda ali storitve ni mogoče potrditi brez sklicevanja na ustrezne HTS. Tako javnost ne more uveljavljati svojih pravic zoper proizvajalca ali ponudnika storitev na podlagi navedene sekundarne zakonodaje, če se ne more sklicevati na zadevne HTS.
47.
Iz tega izhaja, da so HTS nujno potrebni za izvajanje ustrezne sekundarne zakonodaje Unije. Dejstvo, da so HTS dejansko obvezni, je Splošno sodišče priznalo tudi v zadevi Global Garden (sodba z dne 26. januarja 2017, GGP Italy/Komisija, T‑474/15, EU:T:2017:36, točka 67), Sodišče pa je to storilo v sodbi Fra.bo. V zadnjenavedeni sodbi je bilo ugotovljeno, da „v praksi skoraj vsi nemški potrošniki kupujejo le bakrene fitinge, ki jih je certificirala [nemška certifikacijska organizacija]“ (točka 30). Kot je Sodišče tudi pojasnilo v navedeni sodbi, je za gospodarske subjekte v splošnem težko, če ne kar nemogoče, da bi izbrali drugačno pot do tehničnega standarda, zaradi časa in stroškov, ki so za to potrebni. V prid temu govori tudi dejstvo, da podjetja HTS plačujejo. Ne vem zakaj bi podjetja, ki delujejo v konkurenčnem okolju, plačevala za HTS, če ti ne bi bili dejansko obvezni? Celotna struktura standardizacije Unije namreč predpostavlja, da načeloma vsi udeleženci uporabljajo HTS.
48.
Menim, da dejanska obvezna narava HTS ne izhaja samo iz obstoja HTS, ampak tudi iz neobstoja realnih alternativ. Obstaja močna podpora in spodbuda za stalen razvoj HTS. Zaradi tega procesa so nacionalne organizacije za standardizacijo omejene pri zagotavljanju alternativ HTS (saj morajo predvsem prenesti HTS brez kakršnih koli sprememb) in zdi se, da ni finančnih spodbud za druge zasebne akterje, da bi konkurirali na navedenem trgu. Tudi v skladu z nacionalno sodno prakso in pravno literaturo ni mogoče trditi, da je uporaba HTS prostovoljna. (
26
)
49.
Iz navedenih preudarkov izhaja, da so HTS dejansko obvezni, saj se jim vsaj zaradi dokazne vrednosti, ki jim je pripisana, ni mogoče izogniti.
50.
Torej, tudi če bi Sodišče ugotovilo, da HTS niso dejansko obvezni (quod non), menim, da to ne bi spremenilo moje analize, saj bi verjetno zadoščalo, da se presodi, da imajo (stricto sensu obvezni ali ne) HTS jasne pravne učinke, ki jim jih pripisuje ureditev Unije.
51.
Ko so HTS dokončno oblikovani in je sklicevanje nanje objavljeno v Uradnem listu, mora vsaka država članica v šestih mesecih sprejeti vsak HTS v nespremenjeni obliki kot nacionalni standard in umakniti nasprotujoče si standarde. V skladu s členom 17 PEU Komisija kot varuhinja Pogodb EU „[s]krbi za uporabo Pogodb in ukrepov, ki jih institucije sprejmejo na njuni podlagi […], [in] za uporabo prava Unije pod nadzorom“. Zato Komisija zagotovi, da so HTS v celoti učinkoviti, in po potrebi vloži tožbo zaradi neizpolnjevanja obveznosti na podlagi člena 258 PDEU. Sodišče je namreč pojasnilo, da določitev dodatnih zahtev za proizvode, ki jih zajema HTS, krši obveznost zadevne države članice, da pravilno izvaja pravo Unije. (
27
) Sodišče je navedeno odločitev sprejelo glede samih HTS, in ne glede bistvenih zahtev iz sekundarne zakonodaje. Iz tega sledi, da mora Komisija zagotoviti, da so HTS v celoti učinkoviti, kar pomeni, da morajo biti HTS izvršljivi. (
28
)
3) Vpliv zahtev pravne države na HTS
i) Splošne ugotovitve
52.
Prvič, iz člena 2 PEU sledi, da pravna država zahteva prost dostop do prava Unije za vse fizične in pravne osebe Unije. To temelji na osnovnem načelu, da bi vsakdo moral imeti možnost poznati pravo in da ga mora vsakdo spoštovati. (
29
) Zato namreč člen 297 PDEU določa, da mora biti pravo Unije objavljeno v Uradnem listu.
53.
Drugič, Sodišče se v zvezi s tem sklicuje na načelo zakonitosti (
30
) in načelo pravne varnosti, (
31
) pri čemer zadnjenavedeno prav tako zahteva, da fizične in pravne osebe poznajo pravo. V zvezi s tem je Sodišče že presodilo, da pravila nimajo pravnih učinkov za navedene osebe, če navedena pravila niso bila sporočena tretjim osebam z objavo. (
32
)
54.
Tretjič, pojem prostega dostopa do prava je priznan tudi z načelom preglednosti. (
33
) Nedvomno velja, da je pravo Unijo lahko učinkovito le, če ga je mogoče izvrševati. Kot je bilo navedeno zgoraj je izvršljivost zakona zagotovljena z njegovo objavo. Iz tega sledi, da če HTS niso objavljeni, jih ni mogoče v celoti izvrševati. Kot je bilo že navedeno v točkah od 33 do 51 teh sklepnih predlogov, so HTS del prava EU in imajo jasno opredeljene pravne učinke. Zato sedanja ureditev, po kateri se objavi le sklic na HTS, ne pa tudi njihovo besedilo, širši javnosti odreka bistveni element učinkovitega in izvršljivega prava Unije.
55.
Zato ni mogoče sprejeti trditve iz točke 107 izpodbijane sodbe, da pritožnici nista utemeljili „točnega vira ‚ustavnega načela‘, ki naj bi zahtevalo prost in brezplačen dostop do [HTS]“.
56.
Poleg tega je Sodišče v sodbi Skoma‑Lux presodilo, da mora biti pravo Unije državljanom Unije dostopno: „nujnost po pravni varnosti zahteva, da […] ureditev [Unije] omogoči osebam, na katere se nanaša, da se natančno seznanijo z obsegom obveznosti, ki jim jih nalaga, kar se lahko zagotovi zgolj z uradno objavo te ureditve v uradnem jeziku“. Na tej podlagi je Sodišče v tisti zadevi sklepalo, da uredbe ali direktive Unije nimajo pravnih učinkov za posameznike, če niso pravilno objavljene v Uradnem listu v jeziku države članice, „čeprav bi se te osebe s to ureditvijo lahko seznanile na drug način“. (
34
) Zato, kot bom pojasnila v nadaljevanju, plačljiv dostop do HTS ali dostop prek nekaterih izbranih knjižnic ali nekaj „informacijskih točk“ – (
35
) v nasprotju z mnenjem Splošnega sodišča (točki 103 in 107 izpodbijane sodbe) – očitno nista primerna in ne zadostujeta za zagotovitev spoštovanja načel pravne države.
57.
Kot je na primer poudaril Svet Evrope, je „načelo pravne varnosti bistveno za zaupanje v sodni sistem in pravno državo […] Prav tako je bistveno za produktivne poslovne dogovore, da se ustvarita razvoj in gospodarski napredek […] Da bi dosegli to zaupanje, mora država omogočiti, da je besedilo zakona lahko dostopno“. (
36
)
58.
Zato je treba presoditi, ali načelo pravne varnosti zahteva, da je HTS prosto in brezplačno dostopen, ali pa se za navedeni dostop lahko določijo nekateri pogoji.
ii) Obseg dostopa do HTS, ki je primeren v obravnavanem primeru
59.
Na začetku bi rada poudarila, da si Komisija v obravnavani zadevi sicer prizadeva za ohranitev nespremenjenega stanja, hkrati pa je v svoji strategiji Unije za standardizacijo za leto 2022 pred kratkim jasno zagovarjala, da bi „[EOS] morale razmisliti tudi o prostem dostopu do standardov in drugih dokumentov. Komisija je pripravljena, da skupaj z [EOS] vodi konstruktiven dialog z uporabo obstoječih forumov in jim tako pomaga doseči ta cilj“ (glej točko 21 teh sklepnih predlogov).
60.
Iz pravnih tradicij držav članic sledi, da „načelo pravne države v splošnem zahteva razglasitev formalno sprejetih pravnih norm. Cilj je, da so javnosti na voljo tako, da se lahko zadevne osebe zanesljivo seznanijo z njihovo vsebino. Ta možnost tudi ne sme biti nerazumno otežena.“ (
37
)
61.
Strinjam se s trditvijo pritožnic, da bi morali imeti državljani možnost izkoristiti akt, ki ima pravne učinke, je del prava Unije – kot so HTS – in bi zato moral biti izvršljiv. Dejansko zadošča navedba dejstev, ki so bila podlaga za sodbo James Elliott, v kateri se je vprašanje razlage HTS pojavilo v okviru zasebne tožbe v zvezi z gradbenimi proizvodi z napako. Glede na to, da imajo HTS dejanske pravne učinke za fizične in pravne osebe, pravna država zahteva, da imajo navedene osebe dostop do HTS. Ker namreč HTS predstavlja javni interes in ima vlogo, ki je funkcionalno enakovredna vlogi pravnih pravil, je namreč treba ustrezno prilagoditi njegovo iztožljivost (in s tem njihovo dostopnost). (
38
)
62.
Zdi se, da večina držav članic (razen Irske in nekdanje države članice Združenega kraljestva) uradna besedila izključuje iz avtorskopravnega varstva. Položaj je drugačen v zvezi z avtorskopravnim varstvom nacionalnih standardov. Vendar kot sem pojasnila v točki 33 teh sklepnih predlogov, so HTS zaradi njihove posebne vloge v pravu Unije povsem drugačni od nacionalnih standardov.
63.
Sodbi James Elliott in Stichting jasno kažeta potrebo po uradni objavi HTS (to je bilo poudarjeno tudi v pravni literaturi); sicer bi obstajala resna omejitev učinkovitosti zakonodajnih sklicevanj na taka pravila, ker jih ni mogoče uveljavljati zoper posameznike na splošno, in tudi ne zoper podjetja, ki niso imela učinkovitega dostopa do HTS. Plačana objava HTS namreč nikoli ne more nadomestiti obveznosti njihove uradne objave v Uradnem listu. To velja tudi za velika podjetja, saj se navedena pravila še vedno na koncu nanašajo na njihove stranke, ki so v resnici njihovi resnični naslovniki: kako bi lahko državljan jasno vedel, ali je podjetje izdelalo svoj proizvod ali opravilo storitev v skladu s HTS, če ne more poznati vsebine teh HTS? Državljanu ne sme biti odvzeta možnost, da se „uradno“ seznani z vsebino HTS, ki lahko neposredno ali posredno vpliva nanj. (
39
)
64.
Povezava med HTS in sekundarno zakonodajo nujno uvršča HTS na področje javnih nalog, saj so nepogrešljivo (ali „nujno“) dopolnilo za učinkovito izvajanje sekundarne zakonodaje Unije (in tako za spodbujanje učinkovitega oblikovanja notranjega trga Unije). Glede na to, da EOS opravljajo javne naloge (to je razvoj HTS, ki dopolnjujejo ureditev Unije), bi lahko za opravljanje teh javnih nalog po potrebi prejemale plačilo iz javnih sredstev (kar se delno že dogaja, saj Komisija financira vse tri EOS). (
40
)
65.
Iz navedenega sledi, da pravna država zahteva prost in brezplačen dostop do HTS. HTS, ki so kot standardizacijski akti del prava Unije, izvajajo sekundarno pravo Unijo in ustvarjajo pravne učinke, bi morali biti objavljeni v Uradnem listu, da se zagotovi njihova izvršljivost in dostopnost.
4) HTS kot del prava Unije ni mogoče avtorskopravno varovati
66.
Glede na zgornjo točko ostaja vprašanje, kako navedeno ugotovitev uskladiti z dejstvom, da so v skladu s pogodbenimi dogovori Komisije in EOS HTS avtorskopravno varovani.
67.
Argument CEN in Komisije, da dostop do zaprošenih HTS ni mogoč zaradi navedenega varstva, je pravzaprav odvisen od tega, ali se strinjamo, da so v skladu s pravom Unije HTS lahko avtorskopravno varovani.
68.
Moji preudarki glede glavne trditve, navedeni v točki 20 (da je treba HTS dejansko obravnavati, kot da jih je sprejela Komisija), se smiselno uporabljajo, tudi če bi Sodišče ugotovilo, da se HTS ne bi smeli šteti za „akte institucije, organa, urada ali agencije Unije“. To pa zato, ker v splošnem v smislu prava Unije in posebej v smislu dostopa do prava Unije ostaja dejstvo, da so HTS del prava Unije in da zaradi nepogrešljive vloge pri izvajanju obvezne sekundarne zakonodaje Unije, in njihovih pravnih učinkov načeloma ne bi smeli biti upravičeni do avtorskopravnega varstva.
69.
Zato je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni obravnavalo navedenih vprašanj, da bi presodilo, ali je avtorskopravno varstvo prava (in tako HTS kot akta, ki je del prava Unije) sploh mogoče. Sklicevalo se je zgolj na sodbo James Elliott in navedlo, da Sodišče ni razveljavilo sedanjega sistema objave HTS (čeprav to v navedeni zadevi ni bilo sporno). Tako pa ni odgovorilo na odločilno vprašanje, ali je akt, ki je del prava Unije, lahko avtorskopravno varovan.
70.
Poudariti je treba, da v nasprotju s trditvami Komisije in intervenientov Uredbe št. 1025/2012 ni mogoče šteti za podlago za avtorskopravno varstvo HTS. Navedena uredba ne vsebuje nobene določbe, ki bi določala, da je avtorskopravno varstvo HTS mogoče. Če bi zakonodajalec Unije štel, da so HTS deležni takšnega varstva, bi v navedeno uredbo logično vključil ustrezno določbo ali to vsaj omenil v uvodni izjavi.
71.
Iz tega sledi, da se izjema iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001 – na kateri je Splošno sodišče utemeljilo izpodbijano sodbo in posledično zavrnilo dostop do zaprošenih HTS – v okoliščinah tega primera ne uporablja. Zato sodba temelji na napačni uporabi prava in jo je treba razveljaviti.
b)
Druga trditev prvega dela prvega pritožbenega razloga: tudi če bi bili HTS lahko avtorskopravno varovani, ima prosti dostop do prava prednost pred avtorskopravnim varstvom
72.
Podredno pritožnici v bistvu trdita, da mora imeti prosti dostop do prava prednost pred avtorskopravnim varstvom, tudi če je avtorskopravno varstvo zaprošenih HTS mogoče.
73.
Najprej poudarjam, da Uredba št. 1049/2001 sama priznava pojem prostega dostopa do prava in da je v njeni uvodni izjavi 6 navedeno, da morajo biti dokumenti „čim bolj neposredno dostopni“, „kadar institucije delujejo v svoji zakonodajni funkciji, vključno s prenesenimi pristojnostmi“ (moj poudarek).
74.
Poleg tega je izpodbijana sodba v nasprotju z načelom preglednosti in ustaljeno sodno prakso Sodišča. Sodišče je na primer na občni seji potrdilo pomen tega načela v, na primer, zakonodajnem postopku, po katerem morajo biti dokumenti, ki so del takega postopka, načeloma objavljeni. Sodišče je opozorilo, da lahko razkritje dokumentov, uporabljenih v navedenem postopku, poveča preglednost in odprtost zakonodajnega postopka ter krepi pravico evropskih državljanov, da nadzirajo informacije, na katerih je temeljil zakonodajni akt. Ker splošna potreba po zaupnosti namreč ne obstaja niti za mnenja pravnih služb institucij Unije v zvezi z zakonodajnim postopkom, je Sodišče ugotovilo, da Uredba št. 1049/2001 načeloma nalaga obveznost razkritja teh mnenj. (
41
) Pomembnost načela preglednosti bi morala voditi Sodišče tudi v povezavi s HTS.
75.
Poleg tega je Sodišče v sodbi Stichting (točke od 40 do 42 in 73) priznalo, da je treba pravo objaviti, in opozorilo, da standardov, če niso objavljeni v Uradnem listu, ni mogoče uveljavljati zoper posameznike.
1) Ni avtorskopravnega varstva štirih zaprošenih HTS (zaradi neobstoja „izvirnosti“)
76.
Čeprav Unija ni podpisnica Bernske konvencije, (
42
) se je strinjala, da jo zavezujejo njeni členi od 1 do 21. (
43
) Iz člena 2(4) konvencije sledi, da „uradna besedila z zakonodajnega, administrativnega ali sodnega področja“ niso samodejno upravičena do avtorskopravnega varstva. Nasprotno, „[d]ržavam [bernske] unije je prepuščeno, da določijo v svojih zakonih varstvo, ki se bo priznavalo [takim] uradnim besedilom […] ter uradnim prevodom teh besedil“.
77.
Pravo Unije ne določa izrecno, ali so pravna ali kvazipravna besedila, ki izvirajo iz institucij Unije, lahko avtorskopravno varovana. Vendar se lahko šteje, da iz člena 297 PDEU izhaja, da prava Unije načeloma ni mogoče avtorskopravno varovati kot dela, ki imetniku daje izključno zakonsko pravico do reproduciranja, objavljanja, prodaje ali distribuiranja navedenega dela.
78.
Kot sem pojasnila zgoraj, menim, da avtorskopravno varstvo HTS ni mogoče, vendar tudi če bi Sodišče ugotovilo drugače (quod non), bom pojasnila, da izpodbijana sodba ne dokazuje, da so štirje zaprošeni HTS upravičeni do avtorskopravnega varstva.
i) Pristojnost za presojo avtorske pravice
79.
Pritožnici trdita, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da Komisija ni bila pooblaščena za preučitev, ali so štirje zaprošeni HTS lahko avtorskopravno varovani. Poudariti je treba, da je dejansko presodilo, da bi takšna preučitev presegla obseg nadzora, za katerega je Komisija pooblaščena v okviru postopka za dostop do dokumentov (točka 57 izpodbijane sodbe).
80.
To razlogovanje je napačno. Prvič, kot upravičeno trdita pritožnici, je ta ugotovitev v neposrednem nasprotju s točkama 48 in 49 izpodbijane sodbe, v katerih je bilo ugotovljeno, da je Komisija lahko ugotovila, da je bil prag izvirnosti dosežen, in da je pravilno odločila, da so zaprošeni HTS lahko avtorskopravno varovani. Popolnoma nejasno je, kako je mogoče ugotoviti obstoj avtorske pravice, če Komisija nima pravice, da bi to ocenila. Zato je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da Komisija ni bila pooblaščena za preučitev, ali so štirje zaprošeni HTS lahko avtorskopravno varovani.
81.
Drugič, kot pravilno poudarjata pritožnici, gre v obravnavani zadevi za prošnjo za dostop do dokumentov, ki so del prava Unije (to so štirje zaprošeni HTS), ta prošnja pa temelji na uredbi Unije (to je na Uredbi št. 1049/2001). Sodišče je v zvezi s tem presodilo, da člen 4 navedene uredbe ne vsebuje nobenega sklicevanja na nacionalno pravo države članice. (
44
) Dostop do dokumentov na podlagi Uredbe št. 1049/2001 in zlasti dostop do aktov, ki so del prava Unije morajo zato presoditi institucije Unije, nadzor nad tem pa je treba opraviti v skladu s pravom Unije in pred sodiščema Unije. Splošno sodišče tega očitno ni upoštevalo. Poleg tega bi, če bi bilo mnenje Splošnega sodišča pravilno, to ogrozilo temeljno pravico pritožnic do učinkovitih pravnih sredstev, vključno z njuno pravico do izjave. Na to protislovje opozarjajo tudi številni avtorji v pravni literaturi. (
45
) Zato morajo institucije Unije z lastno ureditvijo Unije odločiti o ravni avtorskopravnega varstva, ki ga je treba priznati aktom, ki pomenijo izvedbene ukrepe sekundarnega prava Unije in tako odločiti, ali so HTS avtorskopravno varovani.
82.
Tretjič, Splošno sodišče je svojo ugotovitev o nepristojnosti Komisije za presojo avtorske pravice oprlo na sodno prakso v zvezi s patenti. Vendar to v obravnavani zadevi ne pride v poštev. Sodišče je na občni seji v mnenju 1/09 (
46
) ugotovilo, da „Sodišče ni pristojno za odločanje o direktnih tožbah med posamezniki na področju patentov, saj so za to pristojna sodišča držav članic“.
83.
V delu v katerem se Splošno sodišče želi sklicevati na sklepne predloge generalnega pravobranilca Niila Jääskinena v zadevi Donner (C‑5/11, EU:C:2012:195) (točka 40 izpodbijane sodbe), da avtorsko pravico kljub vse obsežnejši harmonizaciji še vedno pretežno ureja nacionalno pravo, je izpodbijana sodba v tem pogledu preveč teoretična. To je že bilo poudarjeno v pravni literaturi. Sodišče namreč od leta 2012 kaže, kako daleč je prišlo usklajevanje na področju avtorskih pravic. Vsekakor se zdi, da je sklicevanje iztrgano iz sobesedila, saj je bil poudarek v zadevi Donner na pravnih sredstvih v primeru kršitve avtorskih pravic. V navedeni zadevi ni šlo za podlago za obstoj avtorskopravnega varstva, kot gre v obravnavani zadevi. (
47
)
84.
Vendar opozarjam, da se ta pritožba ne nanaša niti na direktne tožbe med posamezniki v zvezi s kršitvijo patenta (ali avtorske pravice) niti ni zunaj pristojnosti, ki je sodiščema Unije podeljena s Pogodbama EU. Na prvi stopnji je bila tožba pravzaprav namenjena razglasitvi ničnosti sklepa Komisije, naslovljenega na pritožnici, s katerim je bila zavrnjena njuna prošnja za dostop do dokumentov Unije. To je vrsta tožbe, za katero sta pristojni sodišči Unije. Zlasti člen 263 PDEU ne omejuje tožbenih razlogov, ki jih je mogoče navesti v predlogu za razglasitev ničnosti, kot je ugotovilo Splošno sodišče v točki 57 izpodbijane sodbe. Zato je Splošno sodišče napačno uporabilo analogijo med zasebnimi spori v zvezi s kršitvijo patenta na eni strani in zavrnitvijo dostopa do dokumentov Unije, ki vključuje izpodbijano uporabo člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001 na drugi strani.
85.
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da Komisija ni bila pooblaščena za preučitev zahteve glede izvirnosti, ker je štelo, da bi takšna preučitev presegla obseg nadzora, za katerega je pooblaščena v okviru postopka za dostop do dokumentov. Komisija in sodišči Unije morajo namreč ugotoviti, ali so lahko zaprošeni HTS avtorskopravno varovani in ali izpolnjujejo zahtevo glede izvirnosti.
86.
Zato izpodbijana sodba temelji na napačni uporabi prava.
ii) Neobstoj avtorske pravice na zaprošenih HTS
87.
Splošno sodišče je v bistvu presodilo, da Komisija ni storila napake, ko je navedla, da so avtorji HTS te sestavili dovolj ustvarjalno, da so varovani z avtorsko pravico, in da je na podlagi dolžine besedila mogoče sklepati, da so avtorji sprejeli številne odločitve (vključno pri zgradbi dokumenta), zaradi česar je dokument varovan z avtorsko pravico (točke od 47 do 49 izpodbijane sodbe).
88.
Razlogovanje Splošnega sodišča pomeni napačno uporabo prava.
89.
Čeprav avtorske pravice v Uniji niso v celoti usklajene, je v skladu z ustaljeno sodno prakso „[p]ojem ‚delo‘ […] avtonomen pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati in uporabljati enotno in ki zahteva, da sta izpolnjena dva kumulativna pogoja. Po eni strani ta pojem pomeni, da obstaja izviren predmet v tem smislu, da je avtorjeva lastna intelektualna stvaritev. Po drugi strani je opredelitev kot delo pridržana za elemente, ki so izraz take stvaritve“. (
48
) Za obstoj avtorskopravnega varstva mora imeti avtor pri izdelavi dela s svobodnimi in ustvarjalnimi izbirami možnost izraziti svoje ustvarjalne sposobnosti. (
49
)
90.
To potrjuje tudi sodna praksa Sodišča. Sodišče je na primer presodilo, da dejstvo, da je priprava baze podatkov zahtevala veliko dela in veščin na strani njenega avtorja, kot tako ne more upravičiti njenega varstva z avtorsko pravico, če to delo in veščine ne izražajo nobene izvirnosti. (
50
) To merilo je v tem okviru temeljnega pomena.
91.
Po mojem mnenju mora enako merilo veljati pri HTS. Glede na to, da je Sodišče zlasti v sodbi James Elliott priznalo svojo pristojnost za razlago HTS, iz tega jasno sledi, da morata sodišči Unije presoditi, ali so lahko HTS avtorskopravno varovani in ali bi EOS morale biti upravičene do avtorskopravnega varstva HTS. Ni namreč mogoče dopustiti položaja, v katerem bi države članice same odločale, ali se za pravno besedilo, ki je del prava Unije in ima ključne pravne učinke v pravu Unije, uporablja avtorska pravica. Taka ugotovitev nikakor ni v nasprotju z Bernsko konvencijo, saj so njene pogodbenice pristojne za odločitev, ali so lahko pravna besedila v njihovem pravnem sistemu avtorskopravno varovana.
92.
Strinjam se s pritožnicama, da niti Komisija v izpodbijanem sklepu niti Splošno sodišče v izpodbijani sodbi nista ustrezno preučila izvirnosti zaprošenih HTS in vprašanja, ali lahko dejansko „izražajo osebnost avtorja“. To velja tudi za prisotnost svobodnih in ustvarjalnih izbir. Glede na pojem in namen HTS, ki so običajno rezultat znanstvenega preskušanja, ki mu sledi dogovor odbora, sklepam, da bi bilo standard izvirnosti težko sprejeti kot verodostojen – (
51
) kot ga je v obravnavani zadevi sprejelo Splošno sodišče. Navedeni sklep se le še okrepi, če se upošteva posebna narava HTS (točke 16 in naslednje teh sklepnih predlogov) ter postopek za njihovo sprejetje (točke 23 in naslednje teh sklepnih predlogov).
93.
Čeprav bi morala Komisija in Splošno sodišče ugotoviti, ali se uporablja izjema iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, sta se oprla le na zelo splošne trditve in domneve: štela sta, da so zaprošeni HTS varovani z avtorsko pravico, ker je iz dolžine besedil mogoče sklepati, da so avtorji sprejeli številne odločitve. Vendar ti dejavniki ne določajo, ali je neki dokument izviren in zato avtorskopravno varovan. Izpodbijana sodba je zato napačna.
94.
V nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče navedlo v točki 59 izpodbijane sodbe, sta pritožnici utemeljili – kolikor je bilo to mogoče, ne da bi dejansko imeli dostop do zaprošenih HTS – da so bile izbire, ki jih je imel CEN, omejene na več načinov. Vsebina HTS in postavitev sta omejeni z ustrezno določbo sekundarne zakonodaje, iz katere je izpeljan HTS po mandatu Komisije. Načeloma navedeno močno omejuje vsakršno možnost za ustvarjalnost in izvirnost. Nejasno upoštevanje dolžine dokumenta pa ne zadostuje za dokaz, da so HTS rezultat ustvarjalnih izbir CEN. (
52
)
95.
Zato je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da je Komisija pravilno ugotovila, da so zaprošeni HTS avtorskopravno varovani, tako da bi bilo treba izpodbijano sodbo razveljaviti.
2.
Drugi del prvega pritožbenega razloga – Splošno sodišče je napačno uporabilo pravo pri presoji vpliva na poslovne interese CEN
96.
Pritožnici v bistvu trdita, da je Splošno sodišče pri presoji vpliva na poslovne interese CEN napačno uporabilo pravo, ker je napačno uporabilo domnevo, da bi razkritje zaprošenih HTS ogrozilo interes, ki ga varuje člen 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, in ker ni presojalo posebnih vplivov na te poslovne interese.
a)
Opiranje na splošno domnevo je bilo nezakonito
97.
V nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče navedlo v točki 97 izpodbijane sodbe, se zdi, da se Komisija ni oprla na splošno domnevo o zaupnosti, po kateri bi odobritev dostopa do HTS samodejno ogrozila interes, ki ga varuje člen 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001.
98.
Takšne splošne domneve ne določajo niti Uredba št. 1049/2001 niti Uredba št. 1025/2012 niti sodna praksa Sodišča. Za priznanje takšne domneve bi bilo namreč treba jasno dokazati, da bi razkritje zadevnih dokumentov konkretno, učinkovito in nehipotetično (
53
) resno ogrozilo sistem standardizacije Unije.
99.
Prvič, HTS so le manjši del standardov, ki jih določijo EOS, in Komisija v znatnem deležu financira EOS. V skladu s stališčem CEN, predloženim na obravnavi, 4,6 % proračuna za standardizacijo izhaja iz prodaje HTS, kar znaša približno 2 milijona EUR na leto, financiranje Komisije pa po besedah CEN znaša „približno 20 % celotnega proračuna CEN“ (moj poudarek). (
54
) Drugič, na obravnavi se je izkazalo, da sistem standardizacije Unije dejansko ne zahteva plačljivega dostopa do HTS (točki 102 in 103 izpodbijane sodbe); zahteva plačljivega dostopa izhaja iz pogodbenega razmerja in ureditve financiranja med EOS in Komisijo. ETSI (ki prav tako prejema sredstva Komisije za HTS) na primer že omogoča brezplačen pregled, tiskanje in prenos svojih HTS s svojega spletišča. (
55
) Poleg tega je iz pravne literature razvidno, da obstajajo velike razlike v cenah med praktično enakimi HTS v različnih državah članicah, kar kaže na težave, ki izhajajo iz sedanje ureditve dostopa do HTS. (
56
)
100.
Poleg tega, ker je splošna domneva o zaupnosti izjema od pravila, da mora zadevna institucija Unije vsak dokument posebej in individualno preučiti, jo je treba razlagati in uporabljati strogo. Sodišče je priznalo pet kategorij dokumentov, za katere veljajo splošne domneve o zaupnosti ((i) dokumenti upravnih spisov v zvezi z državnimi pomočmi; (ii) vloge pred sodiščema Unije; (iii) dokumenti, izmenjani v okviru nadzora koncentracij podjetij; (iv) dokumenti v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti; in (v) dokumenti v zvezi s postopkom uporabe člena 101 PDEU). (
57
)
101.
Jasno je, da HTS ne spadajo v nobeno od navedenih kategorij. Pravzaprav so vse navedene kategorije povezane s posebno procesno naravo teh dokumentov. To ne velja za zaprošene HTS, ki so poleg tega že na voljo za pregled v knjižnicah, na informacijskih točkah ali za nakup. Tako zaprošeni HTS niso zaupni in se v primerjavi z navedenimi kategorijami ne nanašajo na noben tekoči upravni ali sodni postopek.
102.
Zato je Splošno sodišče storilo napako, ko je pritrdilo, da se je Komisija lahko oprla na tako splošno domnevo, da bi zavrnila dostop do zaprošenih HTS.
b)
Neobstoj presoje posebnih vplivov na poslovne interese
103.
V izpodbijani sodbi (točka 64) so bile preprosto sprejete trditve Komisije o neizpodbitnosti avtorskopravnega varstva in ugotovljeno je bilo, da to vpliva na poslovne interese zaradi „občutnega zmanjšanja pristojbin, ki jih CEN […] prejme[…]“. To je v osnovi napačno.
104.
Prvič, preudarki Splošnega sodišča pomenijo, da ima domnevno avtorskopravno varstvo za HTS vedno prednost pred domnevo o pravici do dostopa na podlagi Uredbe št. 1049/2001. To je v nasprotju z duhom in črko te uredbe, v skladu s katero je treba vse izjeme razlagati ozko, da se zagotovi čim širše učinkovanje odobrenih pravic dostopa. (
58
)
105.
Drugič, Splošno sodišče ni upoštevalo posebnih dejstev obravnavane zadeve. Domnevni vpliv na poslovni interes se zdi neutemeljen (glej točko 100 teh sklepnih predlogov).
106.
Splošno sodišče je zato napačno uporabilo pravo, saj zavrnitve dostopa do zaprošenih HTS ni moglo utemeljiti zgolj z zatrjevanjem domnevnega negativnega vpliva na takšne poslovne interese na podlagi člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001.
B. Drugi pritožbeni razlog – napačna uporaba prava, ker ni bila priznana prevlada javnega interesa
107.
Prvič, pritožnici v bistvu trdita, da je Splošno sodišče v točkah od 98 do 101 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo. Kot izhaja iz moje analize prvega pritožbenega razloga, se strinjam s pritožnicama, da je bila njuna prošnja za dostop do zaprošenih HTS utemeljena na podlagi načela pravne države. Splošno sodišče s tem, da je razsodilo, da pritožnici nista izkazali konkretnih razlogov, ki bi utemeljevali njuno prošnjo, tega ni upoštevalo in je izpodbijano sodbo utemeljilo na napačnih preudarkih.
108.
Na prvi stopnji sta pritožnici navedli, da je prevlada javnega interesa izhajala iz dejstva, da so zaprošeni HTS del prava Unije, ki bi moralo biti prosto dostopno. Dalje sta navedli, da zaprošeni HTS obravnavajo področji prava, na katerih je bistvena visoka raven varstva potrošnikov, ki je varovana s členom 169 PDEU, in sicer varnost igrač ter največjo količino niklja kot najpomembnejšega kontaktnega alergena in domnevne rakotvorne snovi. Razumno je trditi, da bi moral vsak potrošnik poznati vsebino teh HTS, da bi zagotovil največjo varnost igrač in dodatno preprečil raka. Zato ima skladnost s HTS pomembno vlogo pri varstvu članov javnosti v Evropski uniji (zlasti otrok glede na zaprošene HTS) pred potencialno nevarnimi in škodljivimi proizvodi. Po mojem mnenju sta pritožnici v zadostni meri izkazali tudi, da so zaprošeni HTS zelo pomembni tudi za proizvajalce, ponudnike storitev in druge udeležence v dobavni verigi.
109.
Zato so navedeni preudarki zadostovali za opredelitev prevlade javnega interesa v obravnavani zadevi. Splošno sodišče je v zvezi s tem napačno uporabilo pravo.
110.
Drugič, pritožnici grajata v bistvu ugotovitev iz točk od 102 do 104 izpodbijane sodbe, da prevladujoči javni interes za zagotovitev delovanja sistema standardizacije Unije prevlada nad prostim dostopom do HTS.
111.
Delovanje standardizacijskega sistema Unije je dejavnik, ki ni povezan z izjemo iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na zaščito poslovnih interesov fizičnih ali pravnih oseb, vključno z intelektualno lastnino. Zato je Splošno sodišče dejansko ustvarilo novo izjemo od te uredbe, kar ni dopustno. (
59
) Iz zgornjih preudarkov namreč sledi, da odobritev prostega in brezpogojnega dostopa do HTS ne ogroža delovanja sistema standardizacije Unije.
112.
Dalje, člen 12 Uredbe št. 1049/2001 določa, da institucije, če je mogoče, zagotovijo, da so dokumenti neposredno dostopni javnosti. Zlasti zakonodajni dokumenti – dokumenti, ki so bili pripravljeni ali prejeti v postopku sprejetja aktov, ki so pravno zavezujoči v državah članicah ali zanje – morajo biti neposredno dostopni ob upoštevanju členov 4 in 9 navedene uredbe. Kot je pojasnjeno v okviru prvega pritožbenega razloga, so v teh okoliščinah HTS dokumenti, ki so del prava EU in ki morajo biti izvršljivi od katere koli zainteresirane stranke, zato mora zahteva glede dostopnosti veljati tudi za HTS.
113.
Iz vseh navedenih preudarkov sledi, da je treba izpodbijano sodbo razveljaviti, izpodbijani sklep razglasiti za ničen in Komisiji naložiti, da pritožnicama odobri dostop do štirih zaprošenih HTS.
IV. Predlog
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj: (i) razveljavi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. julija 2021, Public.Resource.Org in Right to Know/Komisija (T‑185/19, EU:T:2021:445); (ii) razglasi ničnost sklepa Evropske komisije z dne 22. januarja 2019, s katerim je bil zavrnjen dostop do zaprošenih harmoniziranih standardov; (iii) naloži Komisiji, da pritožnicama omogoči dostop do navedenih standardov; (iv) naloži Komisiji plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka; ter (v) naloži intervenientom, da nosijo svoje stroške.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331).
(
3
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. septembra 2006 o uporabi določb Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah v institucijah in organih Skupnosti (UL 2006, L 264, str. 13).
(
4
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o evropski standardizaciji, spremembi direktiv Sveta 89/686/EGS in 93/15/EGS ter direktiv 94/9/ES, 94/25/ES, 95/16/ES, 97/23/ES, 98/34/ES, 2004/22/ES, 2007/23/ES, 2009/23/ES in 2009/105/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Sklepa Sveta 87/95/EGS in Sklepa št. 1673/2006/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2012, L 316, str. 12).
(
5
)	Direktiva 2009/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009 o varnosti igrač (UL 2009, L 170, str. 1).
(
6
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH), o ustanovitvi Evropske agencije za kemikalije, spremembi Direktive 1999/45/ES ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 793/93 in Uredbe Komisije (ES) št. 1488/94 ter Direktive Sveta 76/769/EGS in direktiv Komisije 91/155/EGS, 93/67/EGS, 93/105/ES in 2000/21/ES (UL 2006, L 396, str. 1).
(
7
)	Sodbe z dne 12. julija 2012, Fra.bo (C‑171/11, EU:C:2012:453; v nadaljevanju: sodba Fra.bo); z dne 27. oktobra 2016, James Elliott (C‑613/14, EU:C:2016:821; v nadaljevanju: sodba James Elliott), in z dne 22. februarja 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd in drugi (C‑160/20, EU:C:2022:101; v nadaljevanju: sodba Stichting).
(
8
)	Direktiva Sveta z dne 3. maja 1988 o približevanju zakonodaje držav članic o varnosti igrač (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 9, str. 240).
(
9
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in pravil za storitve informacijske družbe (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 20, str. 337).
(
10
)	Sodba z dne 22. januarja 2014, Združeno kraljestvo/Parlament in Svet (C‑270/12, EU:C:2014:18, točki 83 in 84).
(
11
)	Sklepni predlogi v zadevi James Elliott Construction, C‑613/14, EU:C:2016:63, točka 40.
(
12
)	Lundqvist, B., „European Harmonised Standards as‘Part of EU Law“: The Implications of the James Elliott Case for Copyright Protection and, Possibly, for EU Competition Law, Legal Issues of Economic Integration, zvezek 44, št. 4, 2017, str. 429 in 431.
(
13
)	Sporočilo Komisije z dne 2. februarja 2022 (COM(2022) 31 final) z naslovom Strategija EU za standardizacijo, str. 4 in 5 in naslednje. Glej tudi „Modri vodnik“ za izvajanje predpisov EU o proizvodih 2022 (UL 2022 C247, str. 1, opomba 192).
(
14
)	Za dober primer glej mandat M.445/EN z dne 9. julija 2009 o zaprošenih HTS za direktivo o varnosti igrač.
(
15
)	Sodba z dne 14. decembra 2017, Anstar (C‑630/16, EU:C:2017:971, točki 35 in 36).
(
16
)	Komisija, Priročnik o evropski standardizaciji – Del I, SWD(2015) 205, str. 8 in 9 (v nadaljevanju: Priročnik).
(
17
)	Glej Splošne smernice za sodelovanje med CEN, CENELEC in ETSI ter Evropsko komisijo in Evropskim združenjem za prosto trgovino – 28. marec 2003 (UL 2003, C 91, str. 7).
(
18
)	Glej Schepel, H., „The new approach to the new approach: The juridification of harmonised standards in EU law“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, zvezek 20(4), 2013, str. 521.
(
19
)	De Bellis, M., „Op-Ed: ‚Private standards, EU law and access – The General Court’s ruling in Public.Resource.Org‘“, EU Law Live, 10. September 2021.
(
20
)	V zvezi s tem glej tudi pomembno sodbo James Elliott (točka 43, navedeno v točki 9 teh sklepnih predlogov).
(
21
)	Uredba (EU) št. 182/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o določitvi splošnih pravil in načel, na podlagi katerih države članice nadzirajo izvajanje izvedbenih pooblastil Komisije (UL 2011 L 55, str. 13.
(
22
)	Soroiu, A. in Correia Magalhaes de Carvalho, M. F. „Lawtify Premium: Public.Resource.Org (T‑185/19), a Judicial Take on Standardisation and Public Access to Law“, Review of European Administrative Law, zvezek 15(2), 2022, str. 57. Glej tudi Schepel, H., op. cit., str. 521 in 523; Volpato, A., „The Harmonized Standards before the ECJ: James Elliott Construction“, Common Market Law Review, zvezek 54(2), 2017, str. 591; van Gestel, R., in van Lochem, P., „Private Standards as a Replacement for Public Lawmaking?“, v: M. Cantero Gamito in H.‑W. Micklitz (ur.), The Role of the EU in Transnational Legal Ordering, Edward Elgar Publishing, 2020, str. 31.
(
23
)	Glej sodbi Fra.bo (točke od 27 do 32) in James Elliott (točke 40, 42 in 43) ter sodbo z dne 22. februarja 2018, SAKSA (C‑185/17, EU:C:2018:108, točka 39).
(
24
)	Glej EIM Business & Policy Research, Access to Standardisation – Study for the European Commission, [DG] Enterprise and Industry, 2010, str. 17 oziroma 9.
(
25
)	Glej sodno prakso navedeno v sodbi z dne 22. decembra 2022, Ministre de la Transition écologique in Premier ministre (odgovornost države za onesnaženje zraka) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, točke od 43 do 47).
(
26
)	Glej sodbo Rechtbank’s-Gravenhage (District Court, Haag, Nizozemska), z dne 31. decembra 2008, LJN: BG8465. Glej Van Gestel, B., in Micklitz, H.‑W., „European Integration Through Standardization: How Judicial Review is Breaking Down the Club House of Private Standardization Bodies“, CMLR, zvezek 50, 2013, str. 176.
(
27
)	Sodba z dne 16. oktobra 2014, Komisija/Nemčija (C‑100/13, neobjavljena, EU:C:2014:2293, točka 63).
(
28
)	Glej tudi točko 61 teh sklepnih predlogov.
(
29
)	Sodba z dne 18. januarja 2007, PKK in KNK/Svet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, točka 109).
(
30
)	Sodba z dne 29. aprila 2004, Komisija/CAS Succhi di Frutta (C‑496/99 P, EU:C:2004:236, točka 63).
(
31
)	Sodba z dne 12. novembra 1981, Meridionale Industria Salumi in drugi (od 212/80 do 217/80, EU:C:1981:270, točka 10).
(
32
)	Sodba z dne 20. maja 2003, Consorzio del Prosciutto di Parma in Salumificio S. Rita (C‑108/01, EU:C:2003:296, točki 95 in 96).
(
33
)	Priznavajo ga tudi ustavna načela iz različnih določb Pogodbe EU, kot so člen 1(2), člen 10(3), člen 11(2) in (3), ter iz Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (člen 42).
(
34
)	Sodba z dne 11. decembra 2007, Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773, točki 38 in 51).
(
35
)	Točke, ki bi jih upravljale nacionalne organizacije in kjer bi bilo možno pod določenimi pogoji dostopati do HTS.
(
36
)	Poročilo o pravni državi – ki ga je sprejela Beneška komisija na 86. plenarnem zasedanju (Benetke, 25.–26. marec 2011), CDL-AD(2011)003rev, točka 44.
(
37
)	Glej na primer Bundesverfassungsgerich (nemško zvezno ustavno sodišče): BVerfG, sodba z dne 29. julija 1998 – zadeva 1 BvR 1143/90, DE:BVerfG:1998:rk19980729.1bvr114390, točka 26.
(
38
)	Glej Van Waeyenberge, A., „La normalisation technique en Europe – L’empire (du droit) contre-attaque“, Revue internationale de droit économique: RIDE, št. 3, 2018, str. 314. Glej tudi Aubry, H., Brunet, A., in Peraldi-Leneuf, F., Le contrôle des normes: un garde-fou démocratique à perfectionner, v: H. Aubry idr. (ur.), La normalisation en France et dans l’Union européenne. Une activité privée au service de l’intérêt général?, Aix-en-Provence, PUAM, 2012, str. 104.
(
39
)	Alvarez Garcia, V., La problemática de la publicidad oficial de las normas técnicas de origen privado que despliegan efectos jurídico-públicos, Revista de Derecho Comunitario Europeo, št. 72, 2022, str. 467.
(
40
)	Glej tudi Alvarez Garcia, V., op. cit., str. 478.
(
41
)	Sodba z dne 16. februarja 2022, Madžarska/Parlament in Svet (C‑156/21, EU:C:2022:97, točka 58).
(
42
)	Bernska konvencija za varstvo književnih in umetniških del, podpisana 9. septembra 1886 v Bernu (Pariški akt z dne 24. julija 1971) v različici po spremembi z dne 28. septembra 1979.
(
43
)	S členom 1(4) Pogodbe Svetovne organizacije za intelektualno lastnino (WIPO) o avtorskih pravicah, sprejete v Ženevi 20. decembra 1996.
(
44
)	Sodba z dne 18. decembra 2007, Švedska/Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, točka 69).
(
45
)	Za kritiko izpodbijane sodbe glej Kamara, I., General Court EU: Commercial interests block the right to access European harmonised standards, Journal of Standardisation, zv. 1, 2022, članek 4, in Krämer, L., „L’environnement devant la Cour de justice de l’Union européenne“, Revue du droit de l’Union européenne, 1/2022, str. 15.
(
46
)	Mnenje z dne 8. marca 2011(sporazum o vzpostavitvi enotnega sistema za reševanje patentnih sporov) (EU:C:2011:123, točka 80).
(
47
)	Glej Blockx, F., „The General Court of the EU wanders into copyright law, and gets disoriented“, prispevek za goste IPKat, 15. julij 2021, ki vsebuje dodatne reference.
(
48
)	Sodba z dne 12. septembra 2019, Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, točka 29).
(
49
)	Sodba z dne 1. decembra 2011, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, točka 89).
(
50
)	Sodba z dne 1. marca 2012, Football Dataco in drugi (C‑604/10, EU:C:2012:115, točka 42).
(
51
)	Blockx, F., op. cit.
(
52
)	Tudi telefonski imeniki so namreč zelo dolgi in dobro zgrajeni, vendar to ne pomeni, da so rezultat ustvarjalnih izbir. Glej na primer sodbo Feist Publications, Inc. proti Rural Telephone Service Co., 499 U.S. 340 (1991). V zvezi s tem glej Blockx, F., op. cit.
(
53
)	Glej na primer sodbo z dne 1. julija 2008, Švedska in Turco/Svet (C‑39/05 P in C‑52/05 P, EU:C:2008:374, točke od 43 do 66). Glej tudi sodbo z dne 25. januarja 2023, De Capitani/Svet (T‑163/21, EU:T:2023:15, točke od 87 do 96 in navedena sodna praksa) (zoper njo ni bila vložena pritožba pri Sodišču).
(
54
)	V letnem poročilu CEN za leto 2017, str. 22, pa je navedeno, da lahko znaša do 35 % proračuna CEN.
(
55
)	Glej https://www.etsi.org/intellectual-property-rights (čeprav mora navedena organizacija odobriti njihovo reproduciranje).
(
56
)	Van Gestel, R., and Micklitz, H.‑W., op. cit., str. 181.
(
57
)	Sodba z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, točki 80 in 81).
(
58
)	Sodba z dne 18. decembra 2007, Švedska/Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, točka 66).
(
59
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2007, Švedska/Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, točka 66 in naslednje).