62025CJ0195
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 20. novembra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Azilna politika – Območje svobode, varnosti in pravice – Status begunca ali status subsidiarne zaščite – Skupni postopki za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite – Direktiva 2001/55/ES – Začasna zaščita v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb – Člena 17 in 19 – Pojem ‚prošnja za azil‘ – Člen 3(1) – Priznanje statusa subsidiarne zaščite osebi, upravičeni do začasne zaščite – Direktiva 2011/95/EU – Člen 18 – Direktiva 2013/32/EU – Člen 33(2) – Neposredni učinek“
V zadevi C‑195/25, [Framholm] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (upravno sodišče v Göteborgu, ki odloča o zadevah v zvezi s priseljevanjem, Švedska) z odločbo z dne 11. marca 2025, ki je na Sodišče prispela 11. marca 2025, v postopku
AA,
BA,
CA,
DA,
EA,
FA
proti
Migrationsverket,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi C. Lycourgos, predsednik senata, O. Spineanu-Matei, sodnica, S. Rodin (poročevalec), N. Piçarra in N. Fenger sodniki,
generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. julija 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za AA, BA, CA, DA, EA in FA E. Nygren, jurist,
–
za Migrationsverket C. Bexelius in J. M. Edlund, agenta,
–
za švedsko vlado O. Åbrink in C. Meyer-Seitz, agenta,
–
za bolgarsko vlado T. Mitova, agentka,
–
za Evropsko komisijo F. Blanc, M. Debieuvre, C. Faroghi in A. Katsimerou, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. septembra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago:
–
člena 3(1), člena 17(1) in člena 19(2) Direktive Sveta 2001/55/ES z dne 20. julija 2001 o najnižjih standardih za dodelitev začasne zaščite v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb in o ukrepih za uravnoteženje prizadevanj in posledic za države članice pri sprejemanju takšnih oseb (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 162);
–
Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9) in
–
člena 10(2) Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med šestimi državljani tretjih držav, ki so upravičenci do začasne zaščite, in Migrationsverket (urad za migracije, Švedska) (v nadaljevanju: urad) glede odločb tega urada o zavrnitvi njihovih prošenj za mednarodno zaščito, s katerimi so želeli pridobiti status begunca in status subsidiarne zaščite.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2001/55
3
Člen 1 Direktive 2001/55 določa:
„Namen te direktive je določiti najnižje standarde za dodelitev začasne zaščite v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb iz tretjih držav, ki se ne morejo vrniti v svojo matično državo in podpirati uravnoteženje prizadevanj med državami članicami pri sprejemanju teh oseb in posledicah takega sprejema.“
4
Člen 2 te direktive določa:
„V tej direktivi:
(a)
‚začasna zaščita‘ je izredni postopek, ki v primeru množičnega prihoda ali neizbežnega množičnega prihoda razseljenih oseb iz tretjih držav, ki se ne morejo vrniti v svojo matično državo, zagotavlja takojšnjo in začasno zaščito takšnim osebam, zlasti če obstaja tudi tveganje, da azilni sistem ne bo zmožen obdelati prihoda brez neželenih učinkov na njegovo uspešno delovanje v korist zadevnih oseb in drugih oseb, ki prosijo za zaščito;
[…]
(e)
‚begunci‘ so državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva v smislu člena 1A [Konvencije o statusu beguncev, podpisane v Ženevi 28. julija 1951 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)), ki je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, sklenjenim v New Yorku 31. januarja 1967 (v nadaljevanju: Ženevska konvencija)];
[…]
(g)
‚dovoljenje za prebivanje‘ je kakršnokoli dovoljenje ali odobritev, ki ga izdajo oblasti države članice in je v obliki, predpisani v državni zakonodaji, ki dovoljuje državljanom tretjih držav ali osebam brez državljanstva prebivanje na njenem ozemlju;
[…]“
5
Člen 3 navedene direktive določa:
„1.   Začasna zaščita ne prejudicira priznanja statusa begunca po Ženevski konvenciji.
2.   Države članice uporabljajo začasno zaščito z vsem spoštovanjem človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter svojih obveznosti glede načela nevračanja.
[…]
5.   Ta direktiva ne vpliva na posebno pravico držav članic, da sprejmejo ali ohranijo bolj ugodne pogoje za osebe vključene v začasno zaščito.“
6
Člen 17 iste direktive določa:
„1.   Osebam, ki uživajo začasno zaščito, se omogoči, da lahko kadarkoli vložijo prošnjo za azil.
2.   Obravnava prošnje za azil, ki ni bila obdelana pred koncem obdobja začasne zaščite, mora biti zaključena po koncu tega obdobja.“
7
Člen 19 Direktive 2001/55 določa:
„1.   Države članice lahko določijo, da […] začasne zaščite ni možno uživati hkrati s statusom prosilca za azil, medtem ko se prošnje obravnavajo.
2.   Kadar se po preučitvi prošnje za azil osebi, ki izpolnjuje pogoje za uživanje začasne zaščite ali jo že uživa, ne podeli status begunca ali, kjer je to ustrezno, druga oblika zaščite, države članice brez poseganja v člen 28 tej osebi omogočijo uživanje ali nadaljevanje uživanja začasne zaščite v preostalem obdobju zaščite.“
Direktiva 2011/95
8
Z Direktivo 2011/95, ki je bila sprejeta na podlagi člena 78(2)(a) in (b) PDEU, je bila razveljavljena Direktiva Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca, ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96).
9
V uvodnih izjavah 12, 23, 24, 33 in 39 Direktive 2011/95 je navedeno:
„(12)
Glavni cilj te direktive je po eni strani zagotoviti, da države članice uporabljajo skupna merila za ugotavljanje, katere osebe resnično potrebujejo mednarodno zaščito, po drugi strani pa zagotoviti, da je v vseh državah članicah navedenim osebam na voljo minimalna raven ugodnosti.
[…]
(23)
Določiti bi bilo treba standarde za opredelitev in vsebino statusa begunca, ki bi pristojne nacionalne organe držav članic vodili pri uporabi Ženevske konvencije.
(24)
Treba je uvesti skupna merila za priznavanje statusa begunca prosilcem za azil v smislu člena 1 Ženevske konvencije.
[…]
(33)
Treba bi bilo določiti tudi standarde za opredelitev in vsebino statusa subsidiarne zaščite. Subsidiarna zaščita bi morala biti dopolnilna in dodatna zaščiti beguncev, ki jo vsebuje Ženevska konvencija.
[…]
(39)
Kot odziv na poziv Stockholmskega programa za vzpostavitev enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, z izjemo odstopanj, ki so potrebna in objektivno upravičena, bi bilo treba upravičencem do statusa subsidiarne zaščite priznati enake pravice in ugodnosti, kot jih imajo na podlagi te direktive begunci, zanje pa bi morali veljati tudi enaki pogoji za upravičenost.“
10
Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te direktive je določitev standardov glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite.“
11
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(a)
‚mednarodna zaščita‘ pomeni status begunca in status subsidiarne zaščite, kot sta opredeljena v točkah (e) in (g);
[…]
(f)
‚oseba, upravičena do subsidiarne zaščite‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki ne izpolnjuje pogojev za begunca, a je bilo v zvezi z njim/njo izkazano, da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se zadevna oseba, če bi se vrnila v izvorno državo, ali v primeru osebe brez državljanstva v državo prejšnjega običajnega prebivališča, soočila z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot je opredeljena v členu 15, in za katero se člen 17(1) in (2) ne uporablja in ki ne more ali zaradi takega tveganja noče izkoristiti zaščite te države;
(g)
‚status subsidiarne zaščite‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, s strani države članice;
(h)
‚prošnja za mednarodno zaščito‘ pomeni prošnjo državljana tretje države ali osebe brez državljanstva za zaščito s strani države članice, ki se lahko razume kot prošnjo za status begunca ali status subsidiarne zaščite in ki ne zahteva izrecno druge vrste zaščite izven področja uporabe te direktive, za katero se lahko zaprosi posebej;
[…]“
12
Člen 18 iste direktive, naslovljen „Priznanje statusa subsidiarne zaščite“, določa:
„Države članice priznajo status subsidiarne zaščite državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki izpolnjuje pogoje za subsidiarno zaščito v skladu s poglavjema II in V.“
Direktiva 2013/32
13
Z Direktivo 2013/32, sprejeto na podlagi člena 78(2)(d) PDEU, je bila razveljavljena Direktiva Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah (UL 2005, L 326, str. 13).
14
V uvodnih izjavah 4 in 13 te direktive je navedeno:
„(4)
[…] skupni evropski azilni sistem [bi moral] kratkoročno vključevati skupne standarde za pravične in učinkovite azilne postopke v državah članicah, dolgoročno pa pravila Unije, ki bodo pripeljala do skupnega azilnega postopka v [Evropski u]niji.
[…]
(13)
Približevanje postopkovnih pravil za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite bi moralo pripomoči k omejevanju sekundarnega gibanja prosilcev za mednarodno zaščito med državami članicami v primerih, kadar takšno gibanje povzročajo razlike med pravnimi okviri, in vzpostavilo enake pogoje za uporabo Direktive [2011/95] v državah članicah.“
15
Člen 1 Direktive 2013/32, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te direktive je določiti skupne postopke za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite na podlagi Direktive [2011/95].“
16
Člen 2 Direktive 2013/32 z naslovom „Opredelitev pojmov“ določa:
„V tej direktivi:
[…]
(b)
‚prošnja za mednarodno zaščito‘ ali ‚prošnja‘ pomeni prošnjo državljana tretje države ali osebe brez državljanstva za zaščito s strani države članice, ki se lahko razume kot prosilec za status begunca ali subsidiarne zaščite in ki ne zahteva izrecno druge vrste zaščite zunaj področja uporabe Direktive [2011/95];
[…]
(f)
‚organ za presojo‘ pomeni kateri koli parasodni ali upravni organ v državi članici, ki je odgovoren za obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito in je pristojen izdajati odločbe na prvi stopnji v takih primerih;
[…]
(h)
‚oseba, upravičena do subsidiarne zaščite‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki izpolnjuje zahteve iz člena 2(f) Direktive [2011/95];
(i)
‚mednarodna zaščita‘ pomeni status begunca in status subsidiarne zaščite, kot sta opredeljena v točkah (j) in (k);
(j)
‚status begunca‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca s strani države članice;
(k)
‚status subsidiarne zaščite‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, s strani države članice;
[…]“
17
Člen 3 Direktive 2013/32, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„Ta direktiva se uporablja za vse prošnje za mednarodno zaščito, podane na ozemlju države članice, vključno na meji, v teritorialnih vodah ali tranzitnih območjih države članice, ter za odvzem mednarodne zaščite.“
18
Člen 10 te direktive, naslovljen „Zahteve za obravnavanje prošenj“, v odstavku 2 določa:
„Pri obravnavanju prošenj za mednarodno zaščito organ za presojo najprej presodi, ali prosilci izpolnjujejo pogoje za status begunca, in če jih ne, presodi, ali so upravičeni do subsidiarne zaščite.“
19
Člen 33 navedene direktive, naslovljen „Nedopustne prošnje“, v odstavku 2 določa:
„Države članice lahko štejejo prošnjo za mednarodno zaščito za nedopustno le, če:
(a)
je druga država članica priznala mednarodno zaščito;
(b)
se država, ki ni država članica, šteje za prvo državo azila za prosilca na podlagi člena 35;
(c)
se država, ki ni država članica, šteje za varno tretjo državo za prosilca na podlagi člena 38;
(d)
je prošnja naknadna prošnja, ne da bi se pojavili novi elementi ali ugotovitve v zvezi z vprašanjem, ali prosilec izpolnjuje pogoje kot upravičenec do mednarodne zaščite, na podlagi Direktive [2011/95], oziroma ne da bi prosilec navedel take nove elemente ali ugotovitve; ali
(e)
vzdrževana oseba prosilca vloži prošnjo, potem ko je v skladu s členom 7(2) soglašala, da bo njen primer del prošnje, ki je bila vložena v njenem imenu, in ne obstajajo nikakršna dejstva v zvezi z vzdrževano osebo, ki bi upravičevala ločeno prošnjo.“
Izvedbeni sklep (EU) 2022/382 in poznejša izvedbena sklepa
20
Na podlagi Direktive 2001/55 je bil sprejet Izvedbeni sklep Sveta (EU) 2022/382 z dne 4. marca 2022 o ugotovitvi obstoja množičnega prihoda razseljenih oseb iz Ukrajine v smislu člena 5 Direktive 2001/55/ES in z učinkom uvedbe začasne zaščite (UL 2022, L 71, str. 1).
21
Člen 2, od (1) do (3), tega izvedbenega sklepa določa:
„1.   Ta sklep se uporablja za naslednje kategorije oseb, ki so 24. februarja 2022 ali pozneje razseljene iz Ukrajine zaradi vojaške invazije ruskih oboroženih sil, ki se je začela na navedeni datum:
(a)
ukrajinske državljane, ki so pred 24. februarjem 2022 prebivali v Ukrajini,
(b)
osebe brez državljanstva in državljane tretjih držav, razen Ukrajine, ki so bili pred 24. februarjem 2022 upravičeni do mednarodne zaščite ali enakovredne nacionalne zaščite v Ukrajini, ter
(c)
družinske člane oseb iz točk (a) in (b).
2.   Države članice uporabljajo bodisi ta sklep bodisi ustrezno zaščito po svojem nacionalnem pravu v zvezi z osebami brez državljanstva in državljani tretjih držav, razen Ukrajine, ki lahko na podlagi veljavnega dovoljenja za stalno prebivanje, izdanega v skladu z ukrajinskim pravom, dokažejo, da so pred 24. februarjem 2022 zakonito prebivali v Ukrajini, in se ne morejo vrniti v svojo državo ali regijo izvora na varen in trajen način.
3.   V skladu s členom 7 Direktive [2001/55] lahko države članice uporabljajo ta sklep tudi za druge osebe, vključno z osebami brez državljanstva in državljani tretjih držav, razen Ukrajine, ki so zakonito prebivale v Ukrajini in se ne morejo vrniti v svojo državo ali regijo izvora na varen in trajen način.“
22
Začasna zaščita razseljenih oseb iz Ukrajine iz člena 2 Izvedbenega sklepa 2022/382 je bila večkrat podaljšana, nazadnje s členom 1 Izvedbenega sklepa Sveta (EU) 2025/1460 z dne 15. julija 2025 o podaljšanju začasne zaščite, kot je bila uvedena z Izvedbenim sklepom (EU) 2022/382 (UL L, 2025/1460), do 4. marca 2027.
Švedsko pravo
23
Določbe, ki urejajo pravico do prebivanja tujcev na Švedskem in priznanje mednarodne zaščite, so v Utlänningslag (2005:716) (zakon o tujcih (2005:716)) (v nadaljevanju: zakon o tujcih).
24
Poglavje 21 tega zakona je namenjeno prenosu določb o začasni zaščiti iz Direktive 2001/55 v nacionalno pravo. To poglavje je bilo spremenjeno v okviru prenosa direktiv 2004/83 in 2005/85, ne pa ob začetku veljavnosti direktiv 2011/95 in 2013/32, s katerima sta bili prvonavedeni direktivi nadomeščeni.
25
Člen 5 iz poglavja 21 navedenega zakona določa:
„Če je bilo tujcu izdano dovoljenje za prebivanje na podlagi začasne zaščite, to ne preprečuje obravnavanja prošnje za dovoljenje za prebivanje kot begunec v smislu člena 1 iz poglavja 4. Enako velja za prošnjo za priznanje statusa begunca iz člena 3 iz poglavja 4 in prošnjo za izdajo potovalnega dokumenta iz člena 4 iz poglavja 4.
Obravnava prošnje iz prvega odstavka se lahko odloži le iz posebnih razlogov. Če prošnja ni bila obravnavana pred iztekom začasne zaščite, se obravnava čim prej po preteku tega obdobja.“
26
Urad, ki je organ, pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje na podlagi začasne zaščite, izdaja pravna mnenja z navodili za svoje uslužbence.
27
V skladu s pravnim mnenjem z naslovom „Ordningen för prövningen enligt 21 kap. utlänningslagen“ (ureditev obravnavanja prošenj, vloženih na podlagi poglavja 21 zakona o tujcih), člen 5 iz tega poglavja ne nasprotuje temu, da oseba, upravičena do začasne zaščite, zaprosi za priznanje statusa begunca. Vendar v skladu s tem mnenjem besedilo tega člena 5 ne določa možnosti obravnavanja prošenj za subsidiarno zaščito.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
28
AA, nigerijski državljan z dovoljenjem za stalno prebivanje v Ukrajini, BA, ukrajinska državljanka, in njuni štirje otroci, CA, DA, EA in FA, ukrajinski državljani, so na Švedskem upravičeni do začasne zaščite v smislu Direktive 2001/55. Ta zaščita jim je bila dodeljena na podlagi Izvedbenega sklepa 2022/382, katerega učinki so bili nazadnje podaljšani z Izvedbenim sklepom 2025/1460. Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so poleg tega vložile prošnje za mednarodno zaščito.
29
Urad je prošnjo, ki jo je vložil AA, v delu, v katerem se je nanašala na status begunca, zavrnil kot neutemeljeno, in v delu, v katerem se je nanašala na status subsidiarne zaščite, zavrgel kot nedopustno. Prošnja, ki so jo vložili BA in njeni štirje otroci, je bila v delu, v katerem se je nanašala na status begunca, zavrnjena kot neutemeljena, in v delu, v katerem se je nanašala na status subsidiarne zaščite, zavržena brez vsebinske obravnave. Urad je v odločbah o zavrnitvi oziroma zavrženju teh prošenj med drugim navedel, da nacionalna ureditev, ki ureja pravico do prebivanja tujcev in priznanje mednarodne zaščite, natančneje člen 5 iz poglavja 21 zakona o tujcih, upravičencem do začasne zaščite v smislu Direktive 2001/55 ne omogoča vložitve prošnje za pridobitev statusa subsidiarne zaščite v smislu člena 2 Direktive 2011/95 in člena 2 Direktive 2013/32.
30
Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so zoper navedeni odločbi vložile tožbo pri Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (upravno sodišče v Göteborgu, ki odloča o zadevah v zvezi s priseljevanjem, Švedska), ki je predložitveno sodišče.
31
Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari v utemeljitev tožbe trdijo, da se direktivi 2011/95 in 2013/32, ki urejata pogoje in postopek za priznanje mednarodne zaščite, uporabljata za upravičence do začasne zaščite v smislu Direktive 2001/55. V zvezi s tem naj bi bilo treba pravico do vložitve prošnje za azil iz člena 17 Direktive 2001/55 razumeti kot pravico do vložitve prošnje za status begunca ali status subsidiarne zaščite v skladu z direktivama 2011/95 in 2013/32. Pojem „prošnja za azil“ v smislu člena 17 Direktive 2001/55 naj bi bilo namreč treba razumeti kot sopomenko za prošnjo za „mednarodno zaščito“, kot je opredeljena v direktivah 2011/95 in 2013/32. Ob upoštevanju namena Direktive 2001/55 in sistematike njenih členov 17 in 19, ki naj bi imela neposredni učinek, naj člen 5 iz poglavja 21 zakona o tujcih ne bi bil združljiv s pravom Unije in bi ga bilo treba poleg tega spremeniti tako, da bi vključeval pravico do vložitve prošnje za priznanje statusa subsidiarne zaščite.
32
Urad trdi, da člen 5 iz poglavja 21 zakona o tujcih ne omogoča obravnavanja prošnje za priznanje statusa subsidiarne zaščite, ki jo vloži tuji državljan, ki uživa začasno zaščito. Pojasnjuje, da po prenosu direktiv 2004/83 in 2005/85, ki sta bili nadomeščeni z direktivama 2011/95 in 2013/32, člen 5 iz poglavja 21 zakona o tujcih, ki tujim državljanom, ki so upravičeni do začasne zaščite, omogoča, da zaprosijo za status begunca, ni bil spremenjen tako, da bi ti državljani lahko zaprosili za status subsidiarne zaščite. Taka odločitev bi bila v skladu z zakonodajo Unije. Direktiva 2001/55 naj bi namreč pomenila posebno ureditev, ki naj bi se uporabljala pred splošnimi pravili v zvezi z obravnavo prošenj za mednarodno zaščito, katerih namen je priznanje statusa begunca in statusa subsidiarne zaščite, in namesto teh pravil. Priznanje začasne zaščite naj bi povzročilo delno neuporabo določb direktiv 2011/95 in 2013/32. Edina izjema od tega pravila naj bi bila pravica do vložitve prošnje za azil, to je prošnje za priznanje statusa begunca. Utemeljenost prošenj tožečih strank iz postopka v glavni stvari za priznanje tega statusa pa naj bi bila preučena, preden so bile te prošnje zavrnjene oziroma zavržene.
33
Predložitveno sodišče se najprej sprašuje o razlagi členov 3, 17 in 19 Direktive 2001/55 ter o njihovi povezavi z direktivama 2011/95 in 2013/32. Meni, da se zadnjenavedeni direktivi uporabljata tako za prošnjo za priznanje statusa begunca kot za prošnjo za priznanje statusa subsidiarne zaščite, ki jo vložijo upravičenci do začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55, ker je priznanje teh prvih dveh statusov – drugega v primeru zavrnitve prvega – predmet ene in iste prošnje.
34
Po mnenju predložitvenega sodišča med drugim iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je namen Direktive 2001/55 omogočiti hitro obvladovanje množičnega prihoda oseb, ki so upravičene do subsidiarne zaščite, in da začasna zaščita, ki jo določa, ni ovira za poznejšo vložitev popolne prošnje za mednarodno zaščito (sodba z dne 19. decembra 2024, Kaduna, C‑244/24 in C‑290/24, EU:C:2024:1038, točke od 125 do 127).
35
Predložitveno sodišče nato ugotavlja, da je treba Direktivo 2001/55 razlagati ob upoštevanju dejstva, da subsidiarna zaščita ob sprejetju te direktive ni bila del azilnega sistema Unije, saj je bila subsidiarna zaščita v pravo Unije uvedena z Direktivo 2004/83, ki je bila nadomeščena z Direktivo 2011/95. Iz besedila člena 19(2) Direktive 2001/55 in Sporočila Komisije o operativnih smernicah za izvajanje Izvedbenega sklepa Sveta 2022/382 o ugotovitvi obstoja množičnega prihoda razseljenih oseb iz Ukrajine v smislu člena 5 Direktive 2001/55/ES in z učinkom uvedbe začasne zaščite (UL 2022, C 126I, str. 1) naj bi med drugim izhajalo, da je treba pojem „prošnja za azil“ iz člena 17(1) Direktive 2001/55 razlagati tako, da se nanaša tako na prošnjo za priznanje statusa begunca kot na prošnjo za priznanje statusa subsidiarne zaščite.
36
Glede na zgornje preudarke se predložitveno sodišče sprašuje tudi, ali imata člen 17(1) in člen 19(2) Direktive 2001/55 v povezavi s členom 10(2) Direktive 2013/32 neposredni učinek. Nazadnje, navedeno sodišče dvomi o združljivosti švedske zakonodaje iz postopka v glavni stvari s pravom Unije in o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz morebitne nezdružljivosti.
37
V teh okoliščinah je Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (upravno sodišče v Göteborgu, ki odloča o zadevah v zvezi s priseljevanjem) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali se Direktiva [2011/95] in Direktiva [2013/32] uporabljata za prošnje za priznanje statusa begunca in prošnje za pridobitev statusa subsidiarne zaščite, potem ko je bila odobrena začasna zaščita v skladu z Direktivo [2001/55]?
2.
(a)
Ali je treba člen 17(1) in člen 19(2) Direktive [2001/55] razlagati tako, da se možnost vložitve ‚prošnje za azil‘ nanaša na možnost vložitve prošnje za priznanje statusa begunca in prošnje za pridobitev statusa subsidiarne zaščite ter na možnost, da se taka prošnja obravnava ob upoštevanju direktiv 2011/95 in 2013/32?
(b)
Ali je treba člen 3(1) Direktive [2001/55] razlagati tako, da začasna zaščita iz te direktive nasprotuje pridobitvi statusa subsidiarne zaščite iz Direktive [2011/95] osebam, ki so upravičene do začasne zaščite ali uživajo začasno zaščito na podlagi prvonavedene direktive?
3.
Če se člen 17(1) in člen 19(2) Direktive [2001/55] uporabljata tudi za pravico do vložitve prošnje za pridobitev statusa subsidiarne zaščite na podlagi Direktive [2011/95], ali sta ta člena v povezavi s členom 10(2) Direktive [2013/32] dovolj jasna in natančna, da imata neposredni učinek?
4.
Ali je nacionalna zakonodaja, kot je člen 5 iz poglavja 21 [zakona o tujcih], združljiva s pravom Unije, če v zvezi s prošnjo za priznanje statusa begunca in prošnjo za pridobitev statusa subsidiarne zaščite priznava pravico do vložitve le prve?“
Postopek pred Sodiščem
38
Predložitveno sodišče je v predlogu za sprejetje predhodne odločbe Sodišču predlagalo, naj to zadevo obravnava po nujnem postopku iz člena 107 Poslovnika Sodišča.
39
Tretji senat Sodišča je 27. marca 2025 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca odločil, da se temu predlogu ne ugodi, ker nujnost, ki se zahteva s to določbo, v obravnavani zadevi ni dokazana.
40
Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 22. maja 2025 odločil, da se ta zadeva obravnava po hitrem postopku iz člena 105(1) Poslovnika.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
41
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člene 3, 17 in 19 Direktive 2001/55 v povezavi z direktivama 2011/95 in 2013/32 razlagati tako, da državi članici dovoljujejo, da zavrne prošnjo za mednarodno zaščito v delu, v katerem se z njo želi pridobiti status subsidiarne zaščite, zgolj zato, ker je prosilec upravičen do začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55.
42
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba določbe prava Unije, ki – tako kot členi 3, 17 in 19 Direktive 2001/55 – za določitev svojega pomena in obsega ne napotujejo izrecno na pravo držav članic, običajno v vsej Uniji razlagati avtonomno in enotno, pri čemer je treba upoštevati ne le besedilo teh določb, ampak tudi njihov kontekst in cilj, ki se uresničuje z zadevno ureditvijo (glej zlasti sodbo z dne 16. julija 2020, AFMB in drugi, C‑610/18, EU:C:2020:565, točka 50).
43
Kar zadeva, na prvem mestu, besedilo določb, za razlago katerih prosi predložitveno sodišče, je treba poudariti, po eni strani, da člen 3(1) Direktive 2001/55 določa, da začasna zaščita ne prejudicira priznanja statusa begunca po Ženevski konvenciji, medtem ko člen 17 te direktive določa, da se osebam, ki uživajo začasno zaščito, omogoči, da lahko kadar koli vložijo prošnjo za azil, in da mora biti obravnava prošenj za azil, ki niso bile obdelane pred koncem obdobja začasne zaščite, zaključena po koncu tega obdobja.
44
Po drugi strani člen 19 Direktive 2001/55 določa, da če se po obravnavi prošnje za azil osebi, ki izpolnjuje pogoje za uživanje začasne zaščite ali ki tako zaščito že uživa, ne podeli status begunca ali, kjer je to ustrezno, druga oblika zaščite, države članice brez poseganja v člen 28 te direktive tej osebi omogočijo uživanje ali nadaljevanje uživanja začasne zaščite v preostalem obdobju zaščite.
45
Čeprav je v teh členih izrecno navedena le možnost, da oseba, ki uživa začasno zaščito, zaprosi za status begunca in ga pridobi, pa ni mogoče šteti, da iz samega besedila navedenih členov izhaja, da ti členi državam članicam dovoljujejo, da zavrnejo preučitev, ali prosilec za mednarodno zaščito izpolnjuje pogoje za pridobitev statusa subsidiarne zaščite, dokler je ta prosilec upravičen do začasne zaščite, določene z Direktivo 2001/55.
46
Po eni strani namreč iz samega besedila člena 19 Direktive 2001/55 izhaja, da se upravičencem do začasne zaščite lahko prizna zaščita, ki ni azil. Po drugi strani pa niti v členih 3, 17 in 19 te direktive niti v nobeni drugi določbi navedene direktive ni navedeno, kako se postopek za priznanje subsidiarne zaščite uporablja za osebo, ki je na podlagi navedene direktive upravičena do začasne zaščite. Kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah 45 in 46 sklepnih predlogov, je to, da v tej direktivi ni nobene ureditve v zvezi s tem, mogoče pojasniti tako z dejstvom, da je bila Direktiva 2001/55 sprejeta pred Direktivo 2004/83, s katero je bil uveden status upravičenca do subsidiarne zaščite, kot z okoliščino, da prva od teh direktiv ni bila nikoli spremenjena.
47
Na drugem mestu, kar zadeva cilj, ki mu sledi Direktiva 2001/55, je iz njenega člena 1 razvidno, da je eden od namenov te direktive določiti najnižje standarde za dodelitev začasne zaščite v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb iz tretjih držav, ki se ne morejo vrniti v svojo matično državo. Tako je iz člena 2(a) navedene direktive razvidno, da je namen izvajanja te zaščite zlasti preprečiti, da bi zaradi množične hkratne predložitve prošenj za pridobitev statusa begunca prišlo do preobremenitve sistema, namenjenega dodeljevanju mednarodne zaščite, kar je v interesu tako teh razseljenih oseb kot tudi drugih oseb, ki prosijo za mednarodno zaščito. Iz tega sledi, da je namen mehanizma začasne zaščite, uvedenega z isto direktivo, med drugim ohraniti dobro delovanje sistema mednarodne zaščite znotraj držav članic (sodba z dne 19. decembra 2024, Kaduna, C‑244/24 in C‑290/24, EU:C:2024:1038, točki 81 in 125).
48
Iz tega izhaja, da Direktiva 2001/55 med drugim zagotavlja ohranitev dejanske možnosti za državljane tretjih držav in osebe brez državljanstva, upravičene do začasne zaščite, da po ustrezni preučitvi njihovega posamičnega položaja pridobijo mednarodno zaščito, pri čemer pa se jim hkrati zagotovi manj obsežna takojšnja zaščita (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2024, Kaduna, C‑244/24 in C‑290/24, EU:C:2024:1038, točka 127).
49
Tak namen pa govori v prid razlagi členov 3, 17 in 19 Direktive 2001/55, v skladu s katero ti členi državam članicam preprečujejo, da bi štele, da upravičenec do začasne zaščite, dokler ta zaščita traja, ne more zaprositi za subsidiarno zaščito.
50
Na tretjem mestu, tudi kontekst, v katerega je umeščena Direktiva 2001/55, nakazuje na tako razlago, pri čemer je treba na tem področju posebno pozornost nameniti direktivama 2011/95 in 2013/32, ki sta tako kot Direktiva 2001/55 del skupne politike na področju mednarodne zaščite, ki jo je zakonodajalec Unije vzpostavil na podlagi tega, kar je zdaj člen 78 PDEU.
51
V zvezi s tem je treba, prvič, navesti, da Direktiva 2011/95 tako kot Direktiva 2004/83, ki jo prvonavedena direktiva nadomešča, določa dva različna sistema mednarodne zaščite, in sicer status begunca in status subsidiarne zaščite (glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2018, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, točka 38).
52
Kot je razvidno iz uvodnih izjav 6 in 33 Direktive 2011/95, je cilj subsidiarne zaščite, da bi bila dopolnilna in dodatna zaščiti beguncev, ki jo vsebuje Ženevska konvencija (sodba z dne 13. septembra 2018, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, točka 39).
53
Navesti je treba tudi, da je iz členov 13 in 18 Direktive 2011/95 v povezavi z opredelitvijo izrazov „begunec“ in „oseba, upravičena do subsidiarne zaščite“ iz člena 2(d) in (f) te direktive razvidno, da je treba mednarodno zaščito iz te direktive načeloma priznati vsakemu državljanu tretje države ali vsaki osebi brez državljanstva, ki se utemeljeno boji, da bo preganjana zaradi rasne, verske ali nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini, ali za katero obstaja utemeljeno tveganje, da bo utrpela resno škodo v smislu člena 15 navedene direktive (sodba z dne 29. julija 2019, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, točka 49).
54
Zato morajo države članice, kadar oseba izpolnjuje minimalne standarde, določene s pravom Unije, da bi bila upravičena do enega od teh statusov, ker izpolnjuje pogoje iz poglavij II in III oziroma poglavij II in V Direktive 2011/95, ob upoštevanju razlogov za izključitev, določenih v tej direktivi, in razlogov za nedopustnost prošnje, določenih z Direktivo 2013/32, priznati mednarodno zaščito, za katero je zaprosila, pri čemer te države v zvezi s tem nimajo diskrecijske pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 29. julija 2019, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, točka 50).
55
Nobena določba Direktive 2011/95 pa ne določa, da upravičencem do začasne zaščite ni mogoče priznati subsidiarne zaščite, kar je v skladu z ugotovitvijo iz točk 45 in 46 te sodbe v zvezi s členi 3, 17 in 19 Direktive 2001/55.
56
Drugič, v členu 2 Direktive 2013/32 je prošnja za mednarodno zaščito opredeljena kot prošnja državljana tretje države ali osebe brez državljanstva za zaščito s strani države članice, ki se lahko razume kot prosilec za status begunca ali status subsidiarne zaščite.
57
Člen 10(2) te direktive pa določa, da pristojni nacionalni organ pri obravnavanju prošenj za mednarodno zaščito najprej presodi, ali prosilci izpolnjujejo pogoje za statusa begunca, in če je odgovor nikalen, ali so upravičeni do subsidiarne zaščite. Iz tega sledi, kot je poudarila Evropska komisija, da je prošnjo za mednarodno zaščito mogoče zavrniti kot neutemeljeno le, če je pristojni organ ugotovil, da prosilcu ni mogoče priznati niti statusa begunca niti statusa upravičenca do subsidiarne zaščite.
58
Sodišče je tudi razsodilo, da je treba člen 33(2) Direktive 2013/32, ki se nanaša na nedopustne prošnje, razlagati ozko in ga zato ni mogoče uporabiti za položaj, ki ne ustreza njegovemu besedilu. V tej določbi so tako izčrpno našteti položaji, v katerih lahko države članice prošnjo za mednarodno zaščito zavržejo kot nedopustno, ne da bi jo kakor koli vsebinsko obravnavale (glej v tem smislu sodbi z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 30, in z dne 1. avgusta 2022, Bundesrepublik Deutschland (Otrok beguncev, rojen zunaj države gostiteljice), C‑720/20, EU:C:2022:603, točka 51).
59
Dejstvo, da je oseba upravičena do začasne zaščite, pa ni navedeno med razlogi za nedopustnost prošenj za mednarodno zaščito, navedenimi v členu 33(2) Direktive 2013/32.
60
Iz Direktive 2011/95 in Direktive 2013/32 torej izhaja, prvič, da država članica prošnje za mednarodno zaščito ne more zavreči kot nedopustne zgolj zato, ker jo je vložil državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki je upravičena do začasne zaščite iz Direktive 2001/55, in drugič, da je treba pred zavrnitvijo te prošnje kot neutemeljene preučiti, ali ta prosilec izpolnjuje pogoje, zahtevane za priznanje statusa begunca ali – če jih ne – za priznanje statusa subsidiarne zaščite, pri čemer okoliščina, da je že upravičen do začasne zaščite, v zvezi s tem nima vpliva.
61
Glede na navedeno je treba na prvi dve vprašanji odgovoriti, da je treba člene 3, 17 in 19 Direktive 2001/55 v povezavi z Direktivo 2011/95 in Direktivo 2013/32 razlagati tako, da državi članici ne dovoljujejo, da zavrne prošnjo za mednarodno zaščito v delu, v katerem se z njo želi pridobiti status subsidiarne zaščite, zgolj zato, ker je prosilec upravičen do začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55.
Tretje in četrto vprašanje
62
Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 17(1) in člen 19(2) Direktive 2001/55 v povezavi s členom 10(2) Direktive 2013/32 razlagati tako, da imata neposredni učinek.
63
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanje, ki mu je bilo predloženo. Poleg tega lahko Sodišče presodi, da je treba upoštevati določbe prava Unije, na katere se nacionalno sodišče v besedilu svojega vprašanja ni sklicevalo (glej zlasti sodbo z dne 4. septembra 2025, Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș in drugi, C‑489/23, EU:C:2025:651, točka 63 in navedena sodna praksa).
64
V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da želi predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem ugotoviti, ali ne sme uporabiti švedske zakonodaje, v skladu s katero bi moral pristojni nacionalni organ šteti, da državljan tretje države ali oseba brez državljanstva ne more biti upravičena do subsidiarne zaščite v smislu direktiv 2011/95 in 2013/32, dokler uživa začasno zaščito na podlagi Direktive 2001/55, ker je ta zakonodaja v nasprotju z določbo prava Unije z neposrednim učinkom.
65
Iz točk 45 in 46 ter točk od 53 do 60 te sodbe pa izhaja, prvič, da člen 18 Direktive 2011/95 in člen 33(2) Direktive 2013/32 nasprotujeta temu, da država članica državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva zavrne priznanje statusa subsidiarne zaščite zgolj zato, ker je ta upravičena do začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55, in drugič, da člena 17 in 19 Direktive 2001/55 ne moreta omajati take ugotovitve.
66
V teh okoliščinah je treba tretje in četrto vprašanje preoblikovati ter šteti, da predložitveno sodišče z njima v bistvu sprašuje, ali je treba člen 18 Direktive 2011/95 in člen 33 Direktive 2013/32 razlagati tako, da imata neposredni učinek in da zato nacionalna sodišča, če nacionalne zakonodaje ne morejo razlagati v skladu z zahtevami iz teh členov, te zakonodaje ne smejo uporabiti.
67
Na prvem mestu, treba je spomniti, da za zagotavljanje učinkovitosti vseh določb prava Unije načelo primarnosti med drugim nacionalnim sodiščem nalaga, da nacionalno pravo razlagajo, kolikor je mogoče, v skladu s pravom Unije (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 57).
68
Vendar ima obveznost skladne razlage nacionalnega prava nekatere omejitve in zlasti ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava contra legem (sodba z dne 6. oktobra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, točka 72 in navedena sodna praksa).
69
Zato mora predložitveno sodišče presoditi, ali je člen 5 iz poglavja 21 zakona o tujcih mogoče razlagati tako, da pridobitev dovoljenja za prebivanje na podlagi Direktive 2001/55 ne preprečuje preučitve utemeljenosti prošnje za mednarodno zaščito, ki se nanaša na priznanje statusa subsidiarne zaščite. Okoliščina, da naj bi urad razlago te nacionalne določbe, ki ni združljiva s pravom Unije, podprl z mnenjem, v zvezi s tem ni upoštevna.
70
Na drugem mestu, če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da nacionalne zakonodaje ni mogoče razlagati v skladu s pravom Unije, je treba opozoriti, da so posamezniki v skladu z ustaljeno sodno prakso v primerih, v katerih so določbe direktive vsebinsko nepogojne in dovolj natančne, upravičeni, da se nanje sklicujejo pred nacionalnimi sodišči proti državi, če ta direktive ni prenesla v nacionalno pravo v roku ali če je ni prenesla pravilno (sodba z dne 6. novembra 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, točka 63 in navedena sodna praksa).
71
V obravnavanem primeru člen 18 Direktive 2011/95, ki določa pravico vsakega državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, da se ji prizna status subsidiarne zaščite, če izpolnjuje pogoje iz poglavij II in V te direktive, določa pravilo, katerega vsebina je nepogojna in dovolj natančna, da se mu prizna neposredni učinek.
72
Podobno člen 33 Direktive 2013/32, v katerem so izčrpno našteti primeri, v katerih se lahko prošnja za mednarodno zaščito zavrže kot nedopustna, kot je bilo opozorjeno v točki 58 te sodbe, določa pravilo, katerega vsebina je nepogojna in dovolj natančna, da se lahko šteje za določbo z neposrednim učinkom (sodba z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU in C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, točka 182).
73
Če bi torej predložitveno sodišče ugotovilo, da nacionalnega prava ni mogoče razlagati v skladu s členom 18 Direktive 2011/95 in členom 33 Direktive 2013/32, bi moralo v okviru svojih pristojnosti zagotoviti pravno varstvo, ki za posameznike izhaja iz teh členov 18 in 33, ter zagotoviti polni učinek teh členov tako, da po potrebi ne uporabi člena 5 iz poglavja 21 zakona o tujcih (glej po analogiji sodbo z dne 3. junija 2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, točka 72).
74
Glede na navedeno je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 18 Direktive 2011/95 in člen 33 Direktive 2013/32 razlagati tako, da imata neposredni učinek in da zato nacionalna sodišča, če nacionalne zakonodaje ne morejo razlagati v skladu z zahtevami iz teh členov 18 in 33, te zakonodaje ne smejo uporabiti.
Stroški
75
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.
Člene 3, 17 in 19 Direktive Sveta 2001/55/ES z dne 20. julija 2001 o najnižjih standardih za dodelitev začasne zaščite v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb in o ukrepih za uravnoteženje prizadevanj in posledic za države članice pri sprejemanju takšnih oseb v povezavi z Direktivo 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite ter Direktivo 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite
je treba razlagati tako, da
da državi članici ne dovoljujejo, da zavrne prošnjo za mednarodno zaščito v delu, v katerem se z njo želi pridobiti status subsidiarne zaščite, zgolj zato, ker je prosilec upravičen do začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55.
2.
Člen 18 Direktive 2011/95 in člen 33 Direktive 2013/32
je treba razlagati tako, da
imata neposredni učinek in da zato nacionalna sodišča, če nacionalne zakonodaje ne morejo razlagati v skladu z zahtevami iz teh členov 18 in 33, te zakonodaje ne smejo uporabiti.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: švedščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.