62003CC0165_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Predmet te zadeve je vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je na podlagi člena 234 ES pri Sodišču vložilo Landgericht Stuttgart (Nemčija) in se nanaša na razlago Direktive Sveta 69/335/EGS z dne 17. julija 1969 o posrednih davkih na zbiranje kapitala(2), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 85/303/EGS z dne 10. junija 1985(3) (v nadaljevanju: Direktiva).
2. Predložitveno sodišče od Sodišča v bistvu zahteva, naj navede, ali se načela, ki izhajajo iz sklepa v zadevi Gründerzentrum(4), katere predmet je dejavnost notarjev na območju Oberlandesgericht Karlsruhe (v nadaljevanju: OLG Karlsruhe), uporabljajo tudi za zadevo, ki se tokrat nanaša na notarje uslužbence na območju Oberlandesgericht Stuttgart (v nadaljevanju: OLG Stuttgart).
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
3. Namen Direktive je pospeševanje prostega pretoka kapitala, ki se šteje za enega od bistvenih pogojev za ustvarjanje gospodarske unije s podobnimi značilnostmi, kot jih ima notranji trg (prva uvodna izjava). Glede posrednih davkov na zbiranje kapitala se za dosego takega cilja predpostavlja njihova uskladitev (druga uvodna izjava).
4. Člen 4 Direktive določa:
„1. Dajatvi na kapital so zavezane naslednje transakcije:
a) ustanovitev kapitalske družbe;
b) preoblikovanje družbe, združenja ali pravne osebe, ki ni kapitalska družba, v kapitalsko družbo;
c) povečanje kapitala kapitalske družbe z vložkom sredstev katere koli vrste;
d) povečanje sredstev kapitalske družbe z vložkom sredstev katere koli vrste za plačilo, ne z deležem v kapitalu ali sredstvih družbe, ampak z enakimi pravicami, kakor jih imajo člani, kot so glasovalne pravice, udeležba v dobičku ali udeležba v presežku po likvidaciji;
[…]
2. Naslednje transakcije so lahko […] zavezane dajatvi na kapital:
a) povečanje kapitala kapitalske družbe s kapitalizacijo dobička ali trajnih ali začasnih rezerv;
b) povečanje sredstev kapitalske družbe prek storitev člana, ki ne povzročijo povečanja kapitala družbe, temveč je njihova posledica sprememba pravic v družbi ali pa lahko povečajo vrednost deležev družbe;
[…]
3. Ustanovitev v smislu odstavka 1(a) ne vključuje nobene spremembe ustanovitvene listine ali pravil kapitalske družbe […]“
5. V skladu z zadnjo uvodno izjavo Direktiva določa tudi odpravo drugih posrednih davkov z enakimi značilnostmi, kakor jih ima dajatev na kapital. Ti davki, ki jih je prepovedano obračunavati, so našteti v členu 10, ki določa:
„Razen dajatve na kapital države članice družbam, združenjem ali pravnim osebam, ki poslujejo zaradi pridobivanja dobička, ne obračunajo nobenih drugih davkov:
a) v zvezi s transakcijami iz člena 4;
b) v zvezi z vložki, posojili ali opravljanjem storitev, ki so del transakcij iz člena 4;
c) v zvezi z registracijo ali katero koli drugo formalnostjo, ki ji je družba, združenje ali pravna oseba, ki posluje zaradi pridobivanja dobička, lahko zavezana pred začetkom poslovanja zaradi svoje pravne oblike.“
6. Nazadnje člen 12(1)(e) določa:
„1. Ne glede na člena 10 in 11 lahko države članice obračunajo:
[…]
e) dajatve, ki se plačajo kot pristojbine ali takse;
[…]“
B – Nacionalno pravo
7. Na podlagi člena 2 in naslednjih ter člena 53(2) Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung (nemški zakon o družbah z omejeno odgovornostjo) je za spremembo družbene pogodbe GmbH (družba z omejeno odgovornostjo) potrebna notarska overitev.(5)
8. Iz člena 116 Bundesnotarordnung (zvezni zakonik o notariatu, v nadaljevanju: BNotO)(6) v povezavi s členom 3(2) Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit (deželni zakon o izbirni sodni pristojnosti)(7) izhaja, da lahko na območju OLG Stuttgart – v nasprotju z delom dežele, ki pripada območju OLG Karlsruhe – poklic notarja opravljajo notarji uslužbenci dežele in samozaposleni notarji.
9. Zneske nagrad, ki jih lahko zaračuna notar, določa Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit(8) (Kostenordnung) (zvezni zakon o stroških listin) v različici, ki izhaja iz Drittes Gesetz zur Änderung der Bundesnotarordnung und anderer Gesetze(9) (tretji zakon o spremembi zveznega zakonika o notariatu, ki spreminja različne zakonske določbe, v nadaljevanju: KostO). Te nagrade se uporabljajo enako na vsem ozemlju Nemčije ter veljajo za samozaposlene notarje in notarje uslužbence.
10. V skladu z drugim stavkom člena 12(1) in členom 14(1) KostO so notarji uslužbenci na območju OLG Stuttgart, v nasprotju z notarji uslužbenci na območju OLG Karlsruhe, sami upniki zneskov, ki jih dolgujejo dolžniki kot nagrado za overitev. Na podlagi regionalnih predpisov so nato dolžni odvajati določen pavšalni delež navedene nagrade v deželno javno blagajno. V skladu s členom 15(2) KostO lahko javna blagajna nagrado zaračuna samo, če kljub opominu nagrada ni bila poravnana.
11. Glede postopka pritožbe proti notarjevemu obračunu nagrade za overitev določene transakcije je treba navesti člen 156(1) KostO, ki določa:
„1. Ugovor zoper obračun nagrade, kar vključuje ugovor zoper obveznost plačila in izvršitev izvršilne klavzule, je treba sporočiti v obliki pritožbe, poslane na Landgericht, na območju katerega se nahaja notarska pisarna. Pred odločitvijo mora sodišče zaslišati stranke in organ, ki je nadrejen notarju. Če dolžnik izpodbija notarjev obračun nagrade, lahko notar predlaga, naj razsodi Landgericht.
[…]“
12. Člen 156(6) KostO pa določa:
„6. Organ, ki mu je notar podrejen, lahko v vsakem primeru notarju odredi, naj pridobi odločbo Landgericht in naj zoper tako odločbo vloži pritožbo. S sodno odločbo lahko sodišče tudi zviša znesek iz stroškovnika.“
III – Dejansko stanje in vprašanji za predhodno odločanje
13. Mathias Längst (notar uslužbenec na območju OLG Stuttgart) je v vlogi javnega notarja overil nekatere odločitve v zvezi z družbo SABU Schuh & Marketing GmbH (v nadaljevanju: SABU), ki se nanašajo na združitev poslovnih deležev v enotni poslovni delež, spremembo osnovnega kapitala in poslovnih deležev navedene družbe v eure, povečanje osnovnega kapitala z združitvijo lastnih sredstev in spremembo imena družbe.
14. S pozivom k plačilu je M. Längst pozval SABU, naj plača 2892,46 eura iz naslova nagrade in stroškov za overitev zadevnih listin. Ta znesek zajema nagrado za overitev v višini 1584 eurov neto – izračunano glede na skupno vrednost 484.007 eurov – ki jo je treba plačati za povečanje kapitala in spremembo statuta. Delež, ki pripada državi, znaša 1183,83 eura, delež notarja pa 400,17 eura.
15. Ob upoštevanju sklepa Sodišča Gründerzentrum je predsednik Landgericht Stuttgart, ki je nadrejen notarju, presodil, da je obračun nagrade za overitev delno v nasprotju z Direktivo 69/335, ker je po njegovem mnenju nagrada za povečanje kapitala in spremembo statuta davek, ki ga navedena direktiva prepoveduje. Tako je pozval M. Längsta, naj popravi znesek stroškovnika in od SABU zahteva samo 1465,66 eura ter naj na podlagi člena 156(6) KostO pri Landgericht Stuttgart sproži postopek za izdajo odločbe glede zakonitosti obravnavanega poziva k plačilu.
16. M. Längst je upošteval navodilo, naj listine predloži oddelku Landgericht Stuttgart, pristojnemu za pritožbe, pri čemer je menil, da je njegov obračun nagrade v celoti upravičen.
17. Zaradi teh različnih stališč in glede na to, da je tudi samo imelo dvome glede razlage zgoraj navedenega sklepa Sodišča, je Landgericht Stuttgart s sklepom z dne 31. marca 2003 odločilo prekiniti odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1. Ali je v pravnem sistemu, kot velja v würtemberškem delu dežele Baden‑Württemberg (območje Oberlandesgericht Stuttgart), kjer lahko – v nasprotju z dejstvi, ki so podlaga sklepa Sodišča z dne 21. marca 2002 v zadevi Gründerzentrum-Betrieb-GmbH (C‑264/00) − notarsko dejavnost opravljajo notarji, ki so uslužbenci ali samozaposleni ki so vsi sami upniki nagrade, ki jo zaračunajo, vendar morajo notarji uslužbenci na podlagi deželnega zakona odvesti določen pavšalni del nagrade državi, ki je njihov delodajalec in te prihodke uporablja za financiranje svoje porabe, treba šteti nagrado, ki jo obračuna notar uslužbenec za sestavo listine o transakcijah iz Direktive 69/335, v spremenjenem besedilu, za davek v smislu te direktive?
2. Ali se, če je odgovor pritrdilen, obravnavana nagrada izogne opredelitvi za davek v smislu Direktive 69/335, če se država odpove svojemu deležu in preneha uporabljati določbo dežele, na podlagi katere ji je treba odvajati del nagrade?“
IV – Postopek pri Sodišču
18. V tako sproženem postopku so pisna stališča predložile nemška in španska vlada ter Komisija.
19. Med pripravljalnim postopkom je Sodišče v skladu s členom 104(5) Poslovnika od Landgericht Stuttgart zahtevalo nekatera pojasnila glede poteka in narave postopka, ki poteka pri Landgericht Stuttgart.
20. Na obravnavi 25. novembra 2004 so ustne utemeljitve predstavili M. Längst, predsednik Landgericht Stuttgart in Bezirksrevisor (okrožni revizor) pri Landgericht Stuttgart ter španska vlada in Komisija.
V – Pravna analiza
A – Dopustnost
21. Med postopkom je prišlo do dvoma o obstoju spora v postopku, ki poteka pri Landgericht Stuttgart, in o tem, ali ima zahtevana odločba značaj sodne odločbe, ter, posledično, o pristojnosti Sodišča, da odgovori na predloženi vprašanji. Preden se opredelim o vsebini teh vprašanj, bom na kratko preučil ta problem.
22. Dvomi nastajajo zlasti zaradi tega, ker je zadevni postopek sprožil M. Längst po navodilih nadrejenega, da bi preveril zakonitost poziva k plačilu, ki ga je sam izdal. Lahko bi torej šteli, da pri predložitvenem sodišču ni bil sprožen spor v pravem pomenu, kot je na primer spor med upnikom in dolžnikom notarske nagrade, temveč le „interno“ vprašanje javni upravi, pri čemer ne gre za kontradiktorni postopek.
23. Glede tega je treba najprej opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso „iz člena 234 ES izhaja, da lahko nacionalna sodišča sprožijo postopek pred Sodiščem le, če pri njih poteka postopek in če odločajo v okviru postopka, ki bo privedel do izdaje odločbe, ki ima značaj sodne odločbe “.(10) Odločilno je torej, kot je navedlo tudi Sodišče, da vprašanja za predhodno odločanje postavi sodišče, pozvano, da „reši spor“(11), in to ne glede na to, „ali je postopek [v glavni stvari] kontradiktoren ali ne(12) “.
24. Vendar menim, da je na podlagi narave postopka v glavni stvari pri obravnavani zadevi mogoče hitro sklepati, da gre za spor. Iz spisa dejansko izhaja, da se postopki na podlagi člena 156 KostO lahko sprožijo samo pri izpodbijanju zakonitosti in/ali zneska dajatev, ki se plačajo za notarsko listino. Ta določba namreč ureja edini način odprtega izpodbijanja poziva k plačilu, ki ga izda notar. Iz tega izhaja, da je namen postopka v glavni stvari dejansko rešitev spora.
25. Menim, da dejstvo, da je v obravnavani zadevi nagradi, ki jo je zahteval M. Längst, ugovarjal notarjev nadrejeni in ne zadevni dolžnik, ne vodi do drugačnega zaključka. M. Längst in njegov nadrejeni dejansko podajata trditve in predlagata nasprotujoče si rešitve glede razlage prava Skupnosti in zlasti glede uporabe navedenega sklepa Gründerzentrum pri obravnavani zadevi. Kot je mogoče videti, predsednik Landgericht Stuttgart meni, da del zahtevane nagrade pomeni davek, ki ga Direktiva prepoveduje, notar pa trdi, da ni tako. Pri preverjanju zakonitosti zadevne nagrade mora predložitveno sodišče torej izbrati med trditvama, ki si popolnoma nasprotujeta.
26. Drugič, po mojem mnenju odločba, ki jo mora sprejeti predložitveno sodišče, jasno izraža značaj „sodne odločbe“. Zlasti, kot je bilo poudarjeno v pojasnilih, predloženih Sodišču, bo ta odločba izvršljiva v razmerjih med upnikom in dolžnikom zadevne nagrade ter bo p ridobila moč razsojene stvari. Poleg tega bi lahko bila predmet pritožbe pri OLG Stuttgart, vendar samo zaradi pravnih razlogov in ob odobritvi pritožbenega sodišča.
27. Ob upoštevanju zgoraj navedenega menim, da je Sodišče pristojno za reševanje vprašanj, ki so bila naslovljena nanj v obravnavani zadevi in ki jih bom zdaj preučil.
B – Temelj
Prvo vprašanje
28. Videti je mogoče, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali je treba ob upoštevanju sklepa Gründerzentrum, ki se nanaša na notarsko dejavnost na območju OLG Karlsruhe, tudi nagrado, ki jo zaračuna javni notar uslužbenec območja OLG Stuttgart za overitev transakcije, ki jo predvideva Direktiva, šteti za davek.
29. Da bi lahko odgovoril na to vprašanje, je treba najprej opozoriti, da je v sklepu, ki ga navaja predložitveno sodišče, Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso(13) presodilo – kar me zanima na tem mestu –, da nagrade, ki se plačajo za sestavo notarskih listin, ki potrjujejo transakcijo, predvideno v Direktivi, v okoliščinah, v katerih i) so notarji uslužbenci in ii) se notarske nagrade deloma nakazujejo javnemu organu, ki jih upravlja in uporablja za financiranje svojih nalog, pomenijo davek v smislu Direktive(14) .
30. Sodišče je nato presodilo, da nagrada, ki se v takih okoliščinah zaračuna za sestavo notarske listine, ki potrjuje ustanovitev družbe, pomeni davek, ki je prepovedan v skladu s členom 10 Direktive, saj: i) mora biti zadevna transakcija obvezno overjena z notarsko listino; ii) zaračunana nagrada nima značaja poplačila oziroma „nima zveze s stroški posamezne storitve“.(15)
31. Po mnenju predložitvenega sodišča in nemške vlade pa se ta rešitev ne more uporabiti za obravnavano zadevo. Pravni položaj notarjev uslužbencev, ki opravljajo svojo dejavnost na območju OLG Stuttgart, naj bi se razlikoval od pravnega položaja njihovih kolegov na območju OLG Karlsruhe glede dveh vidikov.
32. Po eni strani se je mogoče na območju OLG Stuttgart, v nasprotju z razmerami na območju OLG Karlsruhe, obrniti ne samo na notarje uslužbence, ampak tudi na samozaposlene notarje. Ta možnost izbire naj bi izključevala obvezni značaj davka. Če se imajo namreč posamezniki možnost obrniti na samozaposlene notarje, dajatev za sestavo notarskih listin ne bi nujno zaračunala država.
33. Po drugi strani pa, medtem ko je na območju OLG Karlsruhe upnik dajatev vedno javna blagajna in notarji uslužbenci prejmejo plačilo, ki ustreza delu dajatev, zaračunanih za listine, ki jih sestavijo, je na obravnavanem območju notar tisti, ki načeloma neposredno zaračuna nagrado in šele nato plača državi pavšalni znesek. S tega stališča je torej položaj notarja uslužbenca, ki opravlja svojo dejavnost na območju OLG Stuttgart, veliko bolj podoben položaju samozaposlenega.
34. Glede na ti razliki predložitveno sodišče in nemška vlada trdita, da nagrada, ki jo zaračunavajo notarji uslužbenci na območju OLG Stuttgart, ne pomeni davka v smislu člena 10 Direktive.
35. Naj kar takoj omenim, da se s to trditvijo ne strinjam. Tako kot španska vlada in Komisija menim, da zgoraj navedene razlike med položajem notarjev uslužbencev na zadevnih dveh območjih ne upravičujejo različnih rešitev glede tega, ali se zadevna nagrada obravnava kot davek.
36. Najprej glede soobstoja notarjev uslužbencev in samozaposlenih notarjev na območju OLG Stuttgart poudarjam, da so podobne okoliščine obstajale že v primeru, ki je privedel do sklepa Gründerzentrum. V navedeni odločbi je Sodišče navedlo, da „iz člena 20 BNotO izhaja, da se je mogoče za overitev listine obrniti na katerega koli notarja, uslužbenca ali samozaposlenega, ki opravlja dejavnost na nemškem ozemlju, in da mora biti tako overjena listina priznana na vsem nemškem ozemlju“.(16) Z drugimi besedami, v nasprotju s trditvami predložitvenega sodišča in nemške vlade, je tudi v navedeni zadevi obstajala možnost izbire med dvema vrstama notarjev. Kot smo lahko videli, to Sodišču nikakor ni preprečilo ugotovitve, da nagrade, ki jih zaračunavajo notarji uslužbenci OLG Karlsruhe, pomenijo davke.
37. To je mogoče razložiti s tem, da se vprašanje, ali so nagrade davki ali ne, postavlja samo v zvezi z notarji uslužbenci, ne glede na to, ali obstaja možnost uporabe storitev samozaposlenih notarjev. To vprašanje se pojavi vsakokrat, ko država prek svojih predstavnikov obračuna dajatve za transakcije, ki jih predvideva Direktiva. Skratka, za uporabo Direktive in zlasti za prepoved iz člena 10 je pomembno samo to, da uslužbenci opravljajo poklic notarja.
38. S tega vidika je položaj na območju OLG Stuttgart popolnoma enak položaju, obravnavanemu v zadevi Gründerzentrum. Dejansko lahko na obeh območjih uslužbenci opravljajo poklic notarja in zaračunavajo nagrade za transakcije, ki jih predvideva Direktiva.
39. Menim, da druga okoliščina, ki jo navaja predložitveno sodišče, in sicer da so notarji uslužbenci na območju OLG Stuttgart upniki svojih nagrad, ne more vplivati na opredelitev teh nagrad.
40. V skladu s sodno prakso Sodišča je edino pomembno merilo preverjanje, ali so nagrade, ki jih plačajo posamezniki, vsaj „delno izplačane državi za financiranje javne porabe“.(17) Manj je torej pomembno, ali je to zaračunavanje neposredno, kot pri območju OLG Karlsruhe, ali bolj posredno, kot v obravnavani zadevi. V resnici je pomembno, da je v obeh primerih del zaračunanih nagrad izplačan v javno blagajno, kot izhaja iz predložitvenega sklepa.
41. Zdi se mi, da lahko za zaključek navedem, da je položaj notarjev uslužbencev na navedenih območjih podoben in da se zato načela, ki jih je navedlo Sodišče v sklepu Gründerzentrum, uporabljajo tudi za obravnavano zadevo. Poleg tega je treba opozoriti, da je Komisija, kot je navedla na obravnavi, ravno ob upoštevanju podobnosti proti Nemčiji sprožila postopek za ugotavljanje kršitev glede predpisov, ki se uporabljajo za vse notarje uslužbence dežele Baden‑Württemberg, se pravi za tiste na območju OLG Karlsruhe in tiste na območju OLG Stuttgart.
42. Zato Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje odgovori, da je treba Direktivo Sveta 69/335/EGS, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 85/335, razlagati tako, da v okviru sistema, kot je tisti, ki se uporablja na območju LOG Stuttgart, nagrada, ki se plača za sestavo notarske listine, ki je transakcija, za katero se uporablja Direktiva, pomeni davek v smislu te direktive, če gre za položaj, v katerem so notarji uslužbenci in v katerem se nagrade delno izplačajo državi za financiranje javne porabe.
Drugo vprašanje
43. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem Sodišče sprašuje, ali bi davčni značaj nagrad, ki jih zaračunavajo notarji uslužbenci, izginil, če bi se država odpovedala delu notarskih nagrad, ki ji pripada, ker ne bi uporabljala regionalne določbe, ki predvideva nakazilo dela teh nagrad v javno blagajno.
44. Pri oblikovanju tega vprašanja se je predložitveno sodišče sklicevalo zlasti na okrožnico ministrstva za pravosodje dežele Baden‑Württemberg z dne 22. maja 2002, poslano po sklepu Gründerzentrum, s katero je pozivalo notarje, naj ne zaračunavajo nagrad, ki se v smislu Direktive štejejo za davke. Po mnenju predložitvenega sodišča bi lahko sklep Gründerzentrum morda privedel javno blagajno do tega, da se odpove zaračunavanju dela nagrade, ki ji pripada, če se za te nagrade šteje, da so v nasprotju z zakonodajo Skupnosti.
45. Sam pa predvsem opozarjam, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Skupnosti „predložitvene odločbe in torej pristojnosti Sodišča ne upravičuje izdajanje posvetovalnih mnenj o splošnih in hipotetičnih vprašanjih, pač pa njena neogibna potrebnost za učinkovito rešitev spora“.(18)
46. V teh okoliščinah se mi zdi dovolj opozoriti, da zadevno vprašanje temelji na hipotetični in negotovi okoliščini oziroma le na predpostavki, da bi se deželni organi odločili odpovedati zadevnim nagradam. Drugače povedano, gre za hipotetičnost, o kateri lahko prosto presoja javna uprava.
47. Iz spisa niti ne izhaja, da bi dežela imela namen izkoristiti to možnost. Poleg tega, kot je poudarila nemška vlada sama, v času dejanskega stanja ni bilo nobene ureditve, ki bi predvidevala, da se lahko država odpove tem nagradam, temveč samo predlog zakona o spremembah v tem smislu.
48. Glede sporočila, ki ga navaja predložitveno sodišče, ni težko ugotoviti, da se nanaša na drugo vprašanje, kot je tisto, zastavljeno tu. Navedeno sporočilo v resnici zadeva izključno zaračunavanje nagrad s strani notarjev uslužbencev in te poziva, naj ne zahtevajo plačila nagrad, ki so v nasprotju z Direktivo. V obravnavani zadevi pa je bilo to plačilo, ki je predmet spora o glavni stvari, zahtevano.
49. Po mojem mnenju iz tega izhaja, da zadevno vprašanje ni koristno za rešitev spora iz postopka, ki poteka pri nacionalnem sodišču, in da se Sodišče ni dolžno opredeliti v zvezi s tem.
50. Vendar če se Sodišču zdi primerno odgovoriti na to vprašanje, menim, da to, da se država odpove zaračunanju dela nagrade, ki ji pripada, ne zadošča, da bi te nagrade izgubile značaj davka v smislu Direktive.
51. Če je notar uslužbenec, ki je sestavni del upravne organizacije in ga plačuje država, da opravlja javno funkcijo, se nagrade, plačane temu notarju, dejansko v vsakem primeru, vsaj posredno, izplačajo državi in torej pomenijo davek.
VI – Predlog
52. Zato ob zaključku Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Landgericht Stuttgart, odgovori:
Direktivo Sveta 69/335/EGS, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 85/335, je treba razlagati tako, da v sistemu, kot je tisti, ki se uporablja na območju LOG Stuttgart, nagrada, ki se plača za sestavo notarske listine, ki je transakcija, za katero se uporablja Direktiva, pomeni davek v smislu te direktive, če gre za položaj, v katerem so notarji uslužbenci in v katerem se nagrada delno izplača državi za financiranje javne porabe.
(1) .
(2)  –	UL L 249, 3.10.1969, str. 25.
(3)
–	UL L 156, 15.6.1985, str. 23.
(4)  –	Sklep z dne 21. marca 2004 v zadevi Gründerzentrum-Betrieb-GmbH proti Land Baden‑Württemberg, C‑264/00 (Recueil, str. I‑3333).
(5)  –	Zakon z dne 20. aprila 1892 o družbah z omejeno odgovornostjo, RGBl, str. 477, kot je bil spremenjen z razglasom z dne 20. maja 1898 (RGBl, str. 846).
(6)  –	Zakonik z dne 24. februarja 1961, BGBl. 1961, str. I‑98.
(7)  –	Zakon z dne 12. februarja 1975, GB1. str. 116.
(8)  –	Zakon z dne 26. julija 1957, BGBl. I, str. 960.
(9)  –	Zakon z dne 31. avgusta 1998, BGBl. 1998 I, str. 2585.
(10)  –	Glej sodbe z dne 19. oktobra 1995 v zadevi Job Centre, imenovani: Job Centre I (C‑111/94, Recueil, str. I‑3361, točka 9); z dne 12. novembra 1998 v zadevi Victoria Film (C‑134/97, Recueil, str. I‑7023, točka 14) in z dne 14. junija 2001 v zadevi Salzmann (C‑178/99, Recueil, str. I‑4421, točka 14) ter sklep z dne 22. januarja 2002 v zadevi Holto (C‑447/00, Recueil, str. I‑735, točka 17). Dodan poudarek.
(11)  –	Glej predvsem zgoraj navedeno sodbo Job Centre I, v kateri se je Sodišče opredelilo za nepristojno, da bi presodilo o vprašanjih, ki jih je predložilo Tribunale di Milano, ker je menilo, da to sodišče v okviru postopka „giuridizione volontaria“ v zvezi z zahtevo za odobritev ustanovitvenega akta družbe za njen vpis v register podjetij „ukrepa kot upravni organ, ne da bi bilo hkrati pozvano, naj reši spor “ (točka 11). Dodan poudarek.
(12)  –	Sodba z dne 21. februarja 1974 v zadevi Birra Dreher (162/73, Recueil, str. 201, točka 3). Glej novejši sodbi z dne 18. junija 1998 v zadevi Corsica Ferries in drugi (C‑266/96, Recueil, str. I‑3949, točka 23) ter z dne 15. januarja 2002 v zadevi Lutz (C‑182/00, Recueil, str. I‑547, točka 13).
(13)  –	Glej zlasti sodbi z dne 29. septembra 1999 v zadevi Modelo SGPS (C‑56/98, Recueil, str. I‑6427) in z dne 21. septembra 2000 v zadevi Modelo Continente SGPS (C‑19/99, Recueil, str. I‑7213).
(14)  –	Zgoraj navedeni sklep Gründerzentrum, točki 27 in 28.
(15)  –	Zgoraj navedeni sklep Gründerzentrum, točki 29 in 33.
(16)  –	Zgoraj navedeni sklep Gründerzentrum, točka 13. Dodan poudarek. Poleg tega je v navedeni zadevi eden od intervenientov (okrožni revizor pri sodišču v Fribourgu) trdil, da se nagrade ne morejo šteti za davek v smislu Direktive, zlasti glede na to, da „se nacionalni pravni sistem v zadevi Modelo […] jasno razlikuje od sistema v Nemčiji, saj ta poleg notarjev uslužbencev pozna še dve vrsti samozaposlenih notarjev“ (točka 22).
(17)  –	Zgoraj navedeni sodbi Modelo I, točka 22, in Modelo II, točka 22. Treba je poudariti, da so v zadevi Modelo, tako kot v sistemu, ki se uporablja na območju OLG Stuttgart, notarjiuslužbenci zaračunavali nagrade in jih nato delno izplačevali državi. Glej tudi navedeni sklep Gründerzentrum, točka 28.
(18)  –	Glej, med številnimi drugimi, sodbe z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia proti Novello (244/80, Recueil, str. 3045, točka 18); z dne 15. junija 1995 v zadevi Zabala Erasun in drugi (od C‑422/93 do C‑424/93, Recueil, str. I‑1567, točka 29) ter z dne 12. marca 1998 v zadevi Djabali (C‑314/96, Recueil, str. I‑1149, točka 19).