62002CC0289_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I
Johdanto
1.
Lyhyessä ja ytimekkäässä ennakkoratkaisupyynnössään Oberlandesgericht München (Saksa) kysyy, onko EY 12 ja EY 49 artiklaa tulkittava siten, että ne estävät sen, että saksalaisessa tuomioistuimessa ratkaistussa riita-asiassa, jonka hävinnyt asianosainen on velvollinen korvaamaan voittaneelle asianosaiselle tämän asianajajan palkkiot ja jossa voittanutta osapuolta on edustanut kotimaisen asianajajan kanssa yhteistyössä työskentelevä ulkomainen asianajaja, käytetään oikeudenkäyntikulujen ylärajana Saksan tuomioistuinten käytännön mukaisesti saksalaista palkkioasteikkoa, ja että tämän saman käytännön mukaisesti kotimaisen asianajajan palkkiot eivät ole korvattavia kuluja.
II
Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Yhteisön lainsäädäntö
2.
Asianajajien palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamisesta 22 päivänä maaliskuuta 1977 annetun neuvoston direktiivin 77/249/ETY(2) (jäljempänä direktiivi) 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
"Asiakkaan edustamiseen oikeudenkäynnissä tai viranomaisessa liittyvää toimintaa harjoitetaan kussakin vastaanottavassa jäsenvaltiossa noudattaen sinne sijoittautuneita asianajajia koskevia ehtoja, lukuun ottamatta vaatimuksia asumisesta tai ammatilliseen järjestöön kuulumisesta siellä."
3.
Direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
"Asiakkaan edustamiseen oikeudenkäynnissä liittyvän toiminnan harjoittamiseksi jäsenvaltio voi vaatia, että 1 artiklassa tarkoitetut asianajajat:
─ ─
─
työskentelevät yhdessä sellaisen asianajajan kanssa, joka toimii kyseisessä tuomioistuimessa ja on tarvittaessa vastuussa tälle tuomioistuimelle, taikka yhdessä tässä tuomioistuimessa toimivan
"avouén"
tai
"procuratoren"
kanssa.
"
B
Kansalliset oikeussäännöt
4.
Saksan Zivilprozessordnungin (jäljempänä siviiliprosessilaki) 91 §:n 1 momentin mukaan oikeusriidan voittanut asianosainen voi vaatia hävinnyttä osapuolta korvaamaan asianajajansa asianajopalkkiot, mikäli ne ovat olleet kanteen nostamisen tai asianmukaisen puolustuksen kannalta välttämättömiä.
5.
Korvauksen määrä perustuu asianajopalkkioita koskevassa saksalaisessa laissa (Bundesrechtsanwaltsgebührenordnung; jäljempänä BRAGO) määriteltyyn palkkioasteikkoon. Sen 24 a §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
"1)
Jos asianajaja toimii eurooppalaisten asianajajien toiminnasta Saksassa annetun lain 28 §:ssä tarkoitettuna yhteistyöasianajajana, hän saa palkkion, jonka määrä vastaa sitä oikeudenkäyntipalkkiota (Prozessgebühr) tai asianhoitopalkkiota (Geschäftsgebühr), johon hänellä olisi ollut oikeus, mikäli hän itse olisi toiminut oikeudenkäyntiasiamiehenä. Tämä palkkio veloitetaan oikeudenkäyntiasiamiehen perimistä palkkioista.
─ ─ .
"
6.
BRAGO-lakiin ei sisälly säännöksiä ulkomaisen asianajajan käytöstä.
7.
Edellä viitatulla toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen asianajajan käyttämisestä Saksassa annetulla lailla (Gesetz über die Tätigkeit europäischer Rechtsanwälte in Deutschland; jäljempänä EURAG) on pantu täytäntöön useita asianajajan ammatin harjoittamisesta annettuja direktiivejä. Lain 28 §:ssä säädetään seuraavaa:
"1)
Sellaisissa oikeudenkäynneissä ja sellaisissa rikkomusta, järjestyssäännön rikkomista, virkavirhettä tai virkavelvollisuuksien rikkomista koskevissa viranomaismenettelyissä, joissa päämies ei voi itse ajaa kannetta tai hoitaa puolustustaan, palveluja tarjoava eurooppalainen asianajaja voi edustaa päämiestä vain yhdessä asianajajan (yhteistyöasianajajan) kanssa.
2) Yhteistyöasianajajalla on oltava asianmukaiset valtuudet edustaa asianosaista kyseisessä tuomioistuimessa tai viranomaisessa. Hänen on huolehdittava siitä, että palveluja tarjoava eurooppalainen asianajaja noudattaa asianosaista edustaessaan hyvän oikeudenkäytön periaatteita.
3) Yhteistyöasianajajan ja päämiehen välillä ei ole sopimussuhdetta, ellei asianosaisten välillä erikseen muuta sovita.
─ ─ .
"
8.
EURAG 28 §:n 4 momentissa puolestaan viitataan BRAGO 52 §:ään ja sen 1 momenttiin, jonka mukaan asianajaja, jonka ainoana tehtävänä on toimia yhdysmiehenä asiakkaan ja tämän asiaa hoitavan asianajajan välillä taikka hankkia asiantuntijalausuntoja liitettäviksi asiaa hoitavalle asianajajalle ylemmän oikeusasteen tuomioistuimesta lähetettyihin asiapapereihin, voi periä palveluistaan asianajajan oikeudenkäyntipalkkiota (Prozessgebühr) vastaavan korvauksen, jonka asiaa hoitava asianajaja maksaa.
III
Tosiseikat ja pääasian oikeudenkäynti
9.
Pääasian oikeudenkäynti koski Oberlandesgericht Münchenille tehtyä valitusta Landgericht Traunsteinissa (Saksa) sopimusriidan käsittelyn päätteeksi vahvistetusta oikeudenkäyntikulujen määrästä. Valittajana oli itävaltalainen yritys A&R Gastronomie GmbH (jäljempänä A&R), kotipaikka Salzburg, ja vastaajana saksalainen yritys AMOK Verlags GmbH (jäljempänä AMOK), joka hävisi riidan. Valittajaa edusti oikeudenkäynnissä itävaltalainen asianajaja, joka työskenteli yhdessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen
"yhteistyöasianajajaksi"
nimittämän kotimaisen asianajajan kanssa.
10.
A&R vaatii hävinneeltä osapuolelta (AMOK) korvausta oikeudenkäyntikuluistaan. Se vaatii itävaltalaiselle asianajajalle maksettavien palkkioiden korvaamista itävaltalaisen asianajopalkkioita koskevan lain mukaan (Rechtsanwaltstarifgesetz; jäljempänä RATG), minkä lisäksi se vaatii myös saksalaisen yhteistyöasianajajan palkkioiden hyvittämistä.
11.
Vastapuoli AMOK on eri mieltä ja väittää, että ulkomaisen asianajajan kulut on korvattava saksalaisessa asianajopalkkioita koskevassa laissa (BRAGO) vahvistetun palkkioasteikon mukaisesti, jolloin palkkio olisi huomattavasti pienempi. AMOK pitää perusteettomana, että se velvoitetaan maksamaan kahden asianajajan palkkiot.
12.
Muutoksenhakuasteen tuomioistuin Oberlandesgericht München, jolle oikeudenkäyntikulujen määrästä valitettiin, selittää, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ulkomaisen asianajajan edustama ulkomainen asianosainen voi periaatteessa vaatia vastapuolta korvaamaan oikeudenkäyntikulut vain siihen määrään asti, joka saksalaisen oikeudenkäyntiasiamiehen käyttämisestä olisi aiheutunut, ja etteivät palkkiot kotimaisen asianajajan yhteistyöstä missään tapauksessa ole korvattavia kuluja.
13.
Koska Oberlandesgericht München epäili tämän käytännön olevan ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, se päätti lykätä asian käsittelyä ja pyytää Euroopan yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua seuraavaan kysymykseen:
"Onko EY 49 ja EY 12 artiklaa tulkittava siten, että ne estävät kansallista tuomioistuinta antamasta ratkaisua, jonka mukaan jäsenvaltiossa (kotimaassa) pidettävässä oikeudenkäyntimenettelyssä voidaan toisesta jäsenvaltiosta tulevan asianajajan käyttämisestä ja yhdessä ulkomaisen asianajajan kanssa työskentelevän kotimaisen asianajajan käyttämisestä aiheutuneiden kulujen osalta vaatia oikeudenkäyntikulujen korvaamista enintään niiden kulujen arvonlisäveron sisältävään kokonaismäärään asti, jotka olisivat aiheutuneet, jos asiassa olisi käytetty kotimaista asianajajaa?"
IV
Oikeussääntöjen soveltaminen
14.
Suullisessa käsittelyssä komissio ilmoitti yhteisöjen tuomioistuimelle luopuvansa kirjallisissa huomautuksissa esittämistään varaumista siihen, voidaanko ennakkoratkaisupyyntö ottaa tutkittavaksi.
15.
Vaikka ennakkoratkaisupyyntö on hyvin lyhyt, myös minä katson sen sisältävän kaikki ne tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta yhteisöjen tuomioistuin voi antaa yhteisön oikeudesta kansalliselle tuomioistuimelle sellaisen tulkinnan, josta on sille hyötyä.(3) Mielestäni ei myöskään ole aihetta epäillä, etteikö Oberlandesgericht München olisi pääasian oikeudenkäynnissä toiminut EY 234 artiklassa tarkoitettuna lainkäyttöelimenä.
A
Kysymyksen ensimmäinen osa (Itävallan palkkioasteikon käyttö)
1. Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt väitteet
16.
Pääasian vastaaja A&R väittää, että oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimuksen määrän rajoittaminen ulkomaisen oikeudenkäyntiasiamiehen osalta enintään BRAGO-laissa vahvistettuun määrään rikkoo EY 49 artiklaa.
17.
Saksan käytännön mukaan asian voittanut kotimainen (saksalainen) asianosainen voi periaatteessa vaatia kaikkien oikeudenkäyntikulujensa korvaamista. Sen sijaan asian voittanut ulkomainen asianosainen, jolle koituu asianajopalkkioista säädetyn ulkomaisen lain nojalla enemmän oikeudenkäyntikuluja, voi joutua itse maksamaan huomattavan osan niistä. Tämä rajoittaa asianosaisen oikeutta valita vapaasti asianajajansa, koska se epäsuorasti pakottaa tämän valitsemaan tuomioistuimen paikkakunnalle sijoittautuneen asianajajan. Samalla Saksan käytäntö loukkaa ulkomaisten asianajajien palvelujen tarjoamisen vapautta.
18.
A&R:n mielestä itävaltalaisen palkkiosäännön käyttöä puoltaa myös kansainvälinen yksityisoikeus, jonka mukaan asianajajien palkkiovaatimuksiin on periaatteessa sovellettava asianajajan sijoittautumisalueen lakia.
19.
Samoin asian olosuhteet puhuvat Itävallan palkkiosäännön käytön puolesta. Ulkomailla sijaitsevana yrityksenä asianosaisella oli täysi oikeus palkata itselleen luotettava asianajaja omalta paikkakunnaltaan.
20.
Itävallan hallituksen mielestä asianajajan ja tämän asiakkaan välinen suhde on sopimusoikeudellinen kysymys, ja se on erotettava asianajopalkkioiden korvaamista koskevasta kysymyksestä, joka voi johtaa prosessioikeuden ja lex fori -säännön piiriin kuuluvaan valtion kanteeseen. Lex fori -sääntö puolestaan perustuu asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden (equality of arms) periaatteeseen, jonka mukaan kaikilla asianosaisilla on oltava yhtä suuri riski oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
21.
Itävallan hallituksen mukaan kyseessä ei siis ole EY 49 artiklassa tarkoitettuun palvelujen tarjoamisen vapauteen kohdistuva rajoitus eikä EY 12 artiklassa tarkoitettu syrjintä, koska itävaltalainen asianajaja voi kulujen korvaamisen osalta harjoittaa ammattiaan Saksan alueella samoin edellytyksin kuin Saksan liittotasavallan omat kansalaiset.
22.
Saksan hallitus täsmentää, että Saksan liittotasavallassa sovellettavan lain mukaan asianajopalkkio määräytyy aina asianajajan sijoittautumisalueen lain mukaan, kun taas asian voittaneen osapuolen hävinnyttä osapuolta vastaan nostama oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskeva kanne kuuluu Saksan siviiliprosessioikeuden piiriin.
23.
Lisäksi Saksan hallitus toteaa, että oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimuksen määrän rajoittaminen perustuu Saksan siviiliprosessilain (ZPO) 91 §:n 1 momentissa mainittuun välttämättömyyden käsitteeseen, ja lisää, että ulkomaisen asianajajan käyttö on joissakin tapauksissa välttämätöntä asian erityisluonteen takia, kun on esimerkiksi sovellettava toisen valtion lakia. Tällöin korvausvaatimuksen määrä voidaan poikkeuksellisesti määrittää ulkomaisen palkkiosäännön mukaan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kyseenalaistama rajoitus sen sijaan liittyy selvästi tilanteeseen, jossa ulkomaisen asianajajan käytön ei voida katsoa olleen asian erityisluonteen takia välttämätöntä.
24.
Saksan hallitus väittää vielä, ettei asianosaisten kansallisuudella tai asianajajan sijoittautumismaalla ole sinänsä mitään merkitystä. Vaikka Saksassa toimiva asianajaja vaatisikin asiakkaan kanssa tekemänsä toimeksiantosopimuksen nojalla BRAGO-laissa säädettyä suurempaa korvausta, palkkioita ei missään tapauksessa korvattaisi toimeksiantosopimuksessa ilmoitettuun määrään asti.
25.
Saksan hallituksen mukaan BRAGO-laki, jossa säädetään kaikkien Saksassa ammattiaan harjoittavien asianajajien palkkioihin sovellettavista ja ketään syrjimättömistä säännöistä, on rinnastettavissa myyntiä säänteleviin toimiin, joita yleinen rajoituskielto ei koske. Tässä yhteydessä Saksan hallitus viittaa asioissa Alpine Investments(4) ja Gourmet International Products(5) annettuihin yhteisöjen tuomioistuimen tuomioihin, joissa asiassa Keck ja Mithouard(6) annettuun tuomioon perustuva myynnin sääntelemiseen liittyvä oikeuskäytäntö laajennettiin koskemaan palvelujen vapaaseen tarjontaan kohdistuvia rajoituksia. Tällä perusteella Saksan hallitus katsoo, ettei ylärajan asettaminen asianajopalkkioiden korvausvaatimuksille ole kiellettyä.
26.
Saksan hallitus jatkaa, että vaikka ylärajan asettaminen korvausvaatimuksille merkitsisikin palvelujen vapaan tarjonnan rajoittamista, se olisi siitä huolimatta täysin oikeutettua asiassa Gebhard(7) annetussa tuomiossa määriteltyjen edellytysten perusteella. Yläraja on asetettu hyvän oikeudenhoidon varmistamiseksi, mitä asiassa Reisebüro Broede(8) annetun tuomion mukaan voidaan pitää yleistä etua koskevana pakottavana syynä.
27.
Saksan lainsäätäjä antoi BRAGO-lain ohjenuoraksi, jonka oli määrä turvata intressien tasapaino. Oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimusten rajoittaminen laissa vahvistettuun määrään asti suojaa oikeudenkäynnin hävinnyttä osapuolta kohtuuttomilta korvausvaatimuksilta. Jos asianosaisen on oikeusriidan hävittyään korvattava vastapuolen kulut, korvauksen määrän on oikeusvarmuuteen liittyvistä syistä oltava ennakoitavissa, eikä se saa olla riippuvainen vastapuolen mielivaltaisesta päätöksestä. Hävinnyt asianosainen ei nimittäin voi mitenkään vaikuttaa siihen, minkälaisen asianajajan vastapuoli valitsee ja miten suuresta palkkiosta asianajaja ja vastapuoli keskenään sopivat.
28.
Saksan hallitus vetoaa vielä EY 12 artiklan toissijaisuuteen verrattuna EY 49 artiklaan, joka on palvelujen tarjonnasta annettu erityismääräys.
29.
Komissio muistuttaa, että direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että asiakkaan edustamiseen oikeudenkäynnissä tai viranomaisessa (toisessa jäsenvaltiossa) liittyvää toimintaa harjoitetaan kussakin vastaanottavassa jäsenvaltiossa noudattaen sinne sijoittautuneita asianajajia koskevia ehtoja. Tästä seuraa, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneisiin asianajajiin, jotka toisesta valtiosta käsin tarjoavat palveluja Saksassa, pätevät samat palkkiosäännöt kuin saksalaisiin asianajajiin.
30.
Näitä sääntöjä sovelletaan riippumatta siitä, mitä asiakkaan ja asianajajan välillä on sovittu: jos sovittu asianajopalkkio on suurempi kuin hävinneen asianosaisen korvattavaksi vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännön nojalla jäävä osuus, päämies joutuu itse maksamaan loput palkkiosta asianajajalle.
2. Arviointi
31.
Oberlandesgericht München kysyy, onko EY 12 ja EY 49 artiklaa tulkittava siten, että ne estävät sitä noudattamasta perinteistä käytäntöään oikeudenkäyntikulujen määräämisessä.
32.
EY 12 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että
"kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä tämän sopimuksen soveltamisalalla
sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän sopimuksen erityismääräysten soveltamista "
.(9)
33.
Ennen kuin voidaan katsoa, että artiklaa on sovellettava tarkasteltavana olevaan tilanteeseen, on ensin varmistettava, ettei ole olemassa mitään erityismääräystä, joka rajoittaisi tämän periaatteen soveltamista kyseisellä alalla.
34.
Tämä sääntö vahvistetaan vakiintuneessa oikeuskäytännössä, jonka mukaan perustamissopimuksen 6 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 12 artikla) määrättyä
"kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon yleistä periaatetta sovelletaan itsenäisesti ainoastaan sellaisissa yhteisön oikeudessa säännellyissä tilanteissa, joita koskevia syrjinnän kieltäviä erityissääntöjä ei ole perustamissopimuksessa"
.(10)
35.
Tässä tapauksessa on kyse palvelujen vapaaseen tarjontaan liittyvästä ongelmasta. Palvelujen tarjonnan alalla syrjinnän kiellon periaate on pantu täytäntöön ja konkretisoitu EY 49 artiklassa. Näin ollen on siirryttävä tulkitsemaan tätä sekä muita perustamissopimuksen III osaston palveluja koskevaan 3 lukuun sisältyviä artikloja.
36.
EY 49 artiklan ensimmäisessä kohdassa todetaan seuraavaa:
"Jäljempänä olevien määräysten mukaisesti (11) kielletään rajoitukset, jotka koskevat muuhun yhteisön valtioon kuin palvelujen vastaanottajan valtioon sijoittautuneen jäsenvaltion kansalaisen vapautta tarjota palveluja yhteisössä.
"
37.
EY 50 artiklan viimeisessä kohdassa täsmennetään, että
"palvelun tarjoaja saa tilapäisesti harjoittaa toimintaansa valtiossa, jossa palvelu tarjotaan, niillä edellytyksillä, jotka tämä valtio asettaa kansalaisilleen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sijoittautumisoikeutta koskevan luvun määräysten soveltamista"
.
38.
EY 52 artiklan 1 kohdan mukaan
"neuvosto antaa määräenemmistöllä komission ehdotuksesta sekä talous- ja sosiaalikomiteaa ja Euroopan parlamenttia kuultuaan direktiivein säännöksiä tietyn palvelun vapauden toteuttamiseksi"
.
39.
Asianajajien palveluista on annettu tällainen direktiivi. Kyse on
"asianajajien palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamisesta"
annetusta direktiivistä, jonka tarkoituksena on poistaa kaikki perustamissopimuksen kanssa ristiriitaiset rajoitukset.
40.
Direktiivin 4 artiklan 1 kohdasta seuraa, että
"asiakkaan edustamiseen oikeudenkäynnissä tai viranomaisessa liittyvää toimintaa harjoitetaan kussakin vastaanottavassa jäsenvaltiossa noudattaen
sinne sijoittautuneita asianajajia koskevia ehtoja
,(12) lukuun ottamatta vaatimuksia siellä asumisesta tai ammatilliseen järjestöön kuulumisesta
"
.
41.
Saman artiklan 2 kohdassa lisätään, että
"tällaista toimintaa harjoittavan asianajajan on noudatettava vastaanottavan jäsenvaltion ammatillisia menettelytapasääntöjä ─ ─ "
.
42.
Vaikka yhteisön lainsäätäjä sulki pois kaksi ehtoa, joiden perusteella palvelujen vapaa tarjoaminen olisi voitu rinnastaa alueelle sijoittautumiseen, se selvästikin katsoi, että kaikkia muita vastaanottavassa jäsenvaltiossa voimassa olevia ehtoja ja sääntöjä voidaan soveltaa.
43.
Siitä, että monet näistä ehdoista ja säännöistä ovat erilaisia kuin palvelujen tarjoajan sijoittautumismaassa ja tästä syystä haittaavat toimintaa toisessa jäsenvaltiossa tai tekevät sen vähemmän houkuttelevaksi ulkomaiselle asianajajalle, ei tarvitse välittää, koska niiden laillisuus on jo kertaalleen vahvistettu lainsäädännön yhdenmukaistamiseksi annetuissa direktiiveissä.
44.
Yksi niistä ehdoista tai säännöistä, joka tekee palvelujen tarjoamisen toisessa jäsenvaltiossa vähemmän houkuttelevaksi mutta joka siitä huolimatta on sallittava, on oikeudenkäyntikulujen määrän rajoittaminen BRAGO-lain mukaisesti.
45.
Esillä olevan asian käsittelyssä yhteisöjen tuomioistuimessa ei ole kiistetty, että
"sinne [vastaanottavaan jäsenvaltioon] sijoittautuneita asianajajia koskeviin ehtoihin"
sisältyvät myös ehdot, joiden mukaisesti asianajajan palkkio määräytyy.
46.
On totta, ettei pääasian oikeudenkäynti koske suoraan itävaltalaista asianajajaa. Hänen oikeuttaan esiintyä oikeudessa Saksassa ja vaatia asiakkaaltaan BRAGO-laissa määriteltyjä suurempia palkkioita ei ole kiistetty.
47.
Siitä huolimatta Oberlandesgericht Münchenin esittämä ongelma kuuluu direktiivin 4 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, sillä ehdot, joilla päämies voi vaatia vastapuolta korvaamaan asianajajansa palkkiot, liittyvät kiinteästi ehtoihin, joilla asianajaja voi harjoittaa ammattiaan.
48.
Se, että Saksassa asian voittanut asianosainen voi ylipäätään vaatia korvausta asianajopalkkioista, on jo sinällään seurausta
"sinne [vastaanottavaan jäsenvaltioon] sijoittautuneita asianajajia koskevista ehdoista"
. Muutamissa jäsenvaltioissa
ei edes tarjota tällaista mahdollisuutta.
49.
Kaikista näistä syistä katson, että direktiivin 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että Saksan tuomioistuimilla on oikeus toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen asianajajan osalta rajoittaa oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimuksen määrää asiaa koskevan kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
50.
Näin ollen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäistä osaa ei ole tarpeen tarkastella EY 49 artiklan valossa.
51.
Koska sekä A&R että Saksan hallitus ja komissio ovat kuitenkin näin tehneet, esitän asiasta toissijaisesti seuraavat huomautukset.
52.
Siinä, että Saksassa käydyn oikeudenkäynnin voittanut osapuoli, joka on käyttänyt toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta asianajajaa, saa vain osittaisen korvauksen asianajajansa veloittamista (suuremmista) palkkioista, on todellakin kyse EY 49 artiklassa tarkoitetusta rajoituksesta. Tämä käytäntö estää epäsuorasti toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita asianajajia tarjoamasta palvelujaan Saksassa.
53.
Vaikuttaa kuitenkin siltä, että kyseinen käytäntö täyttää kaikki neljä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetettua ehtoa.(13)
54.
Sitä sovelletaan erotuksetta kaikkiin Saksan tuomioistuimissa pidettäviin oikeudenkäynteihin.
55.
Se on myös perusteltavissa yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä eli oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenhoidon periaatteilla.(14)
56.
Jos voittaneen asianosaisen asianajopalkkiot kuuluvat kansallisen lainsäädännön mukaan hävinneen osapuolen maksettaviksi, korvattavan määrän on mahdollisuuksien mukaan oltava ennakoitavissa eikä se saa olla kohtuuttoman suuri.
57.
Asianosainenhan ei voi mitenkään vaikuttaa siihen, minkälaisen asianajajan vastapuoli valitsee ja miten suuresta palkkiosta asianajaja ja vastapuoli keskenään sopivat, olipa vastapuolen asianajaja sijoittautunut kotimaahan tai toiseen jäsenvaltioon.
58.
Asianosaisen riski joutua asian hävittyään maksamaan korvauksia oikeudenkäyntikuluista voimatta mitenkään ennakoida niiden määrää pakottaisi vähävaraiset henkilöt luopumaan oikeuksiensa ajamisesta tuomioistuimessa, vaikka näiden vaatimukset sinänsä olisivat täysin perusteltuja.
59.
Lopuksi on myös todettava, että kyseessä olevan kaltainen oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskeva sääntö soveltuu sille asetetun tavoitteen toteuttamiseen eikä ylitä sitä, mikä on tarpeen tavoitteen saavuttamiseksi.
60.
Näin ollen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäiseen osaan olisi mielestäni vastattava niin, että EY 49 artiklaa ja direktiiviä on tulkittava siten, että ne eivät estä kansallista tuomioistuinta noudattamasta sääntöä, jonka mukaan asian voittaneelle asianosaiselle toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen asianajajan käyttämisestä aiheutuneiden kulujen osalta vaatia oikeudenkäyntikulujen korvaamista enintään siihen arvonlisäveron sisältävään kokonaismäärään asti, joka olisi aiheutunut, jos asiassa olisi käytetty oikeudenkäyntivaltioon sijoittautunutta asianajajaa.
B
Ennakkoratkaisukysymyksen toinen osa (yhteistyöasianajajan asianajopalkkioiden korvaaminen)
1. Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt perustelut
61.
A&R väittää pääasiassa, että EY 49 artiklan rikkomista pahentaa vielä se, ettei asian voittanut ulkomainen asianosainen, joka on käyttänyt omalle paikkakunnalleen sijoittautunutta asianajajaa, saa mitään korvausta kotimaisen yhteistyöasianajajan käytöstä.
62.
Taloudelliset syyt luovat ulkomaiselle asianosaiselle lisää painetta käyttää vain tuomioistuimen paikkakunnalle sijoittautunutta asianajajaa. A&R:n mukaan tämä rajoittaa asianosaisen oikeutta valita vapaasti asianajajansa.
63.
Saksan hallituksen mukaan kotimaisen asianajajan käytöstä aiheutuvat lisäkulut ovat suoraa seurausta direktiivin 5 artiklasta.
64.
Siinä ei Saksan hallituksen mukaan edellytetä, että asianajopalveluja ostavan henkilön olisi saatava käyttää apunaan
"kuluitta"
sekä kotimaista että ulkomaista asianajajaa, koska on olemassa myös sellaisia prosessityyppejä, joissa hävinneeltä osapuolelta ei vaadita mitään korvauksia.
65.
Koska päämies joka tapauksessa joutuu ensin itse maksamaan asianajajilleen, sitä, että vastapuolen ei tietyissä tapauksissa tarvitse korvata tälle kotimaisen asianajajan käytöstä aiheutuneita kuluja, ei Saksan hallituksen mukaan voida tulkita ulkomaisen asianajajan syrjimiseksi.
66.
Komissio sen sijaan katsoo seuraavaa:
"jos ulkomainen asianajaja työskentelee direktiivin 77/249/ETY mukaisesti yhdessä kotimaisen asianajajan kanssa, kansallisessa lainsäädännössä säädetyt korvaukset on maksettava molempien asianajajien osalta. Tämä ratkaisu perustuu suoraan direktiiviin, joten sitä ei ole tarpeen perustella perustamissopimuksen määräyksillä. Jotta asian tarkastelu olisi mahdollisimman tyhjentävä, on kuitenkin lisättävä, että jos ulkomainen asianajaja velvoitettaisiin käyttämään apuna kansallista (kotimaista) asianajajaa voimatta periä tästä mitään korvausta, kyseessä olisi ilman muuta EY 49 artiklassa tarkoitettu palvelujen vapaaseen tarjontaan kohdistuva rajoitus. Tällaista taloudellista rajoitusta ei voitaisi pitää perusteltuna, ja se rikkoisi selvästi EY 49 artiklaa."
2. Arviointi
67.
On varmaa, ettei yhteisön lainsäädännössä velvoiteta jäsenvaltioita määräämään, että oikeudenkäynnin hävinneen asianosaisen on korvattava voittaneelle asianosaiselle tämän oikeudenkäyntikulut.
68.
Yhteisön lainsäädännössä ei myöskään velvoiteta jäsenvaltioita määräämään, että kun asianosainen käyttää toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta asianajajaa, tämän on työskenneltävä yhdessä kotimaisen asianajajan kanssa. Direktiivin 5 artiklassa ainoastaan tarjotaan mahdollisuus tähän.
69.
Onko yhteisön lainsäädännöstä kuitenkin pääteltävissä, että silloin, kun jäsenvaltio käyttää näitä molempia mahdollisuuksia, oikeudenkäynnin hävinnyt asianosainen on velvoitettava korvaamaan kulut, joita voittaneelle asianosaiselle on koitunut asianajajan käyttämisestä?
70.
On varmaa, että kielteinen vastaus tähän kysymykseen rajoittaisi asianosaisten halua käyttää toisiin jäsenvaltioihin sijoittautunutta asianajajaa ja näin ollen loukkaisi kyseisille asianajajille kuuluvaa palvelujen tarjoamisen vapautta.
71.
Tältä osin voidaan ensinnäkin väittää, että kun jäsenvaltion omassa lainsäädännössä edellytetään kanteen nostamiseksi tai asianmukaisen puolustuksen saamiseksi
"välttämättömien"
kulujen korvaamista, ja kun samassa lainsäädännössä vaaditaan kotimaisen asianajajan käyttöä, koska tämän osallistumista oikeudenkäyntiin pidetään
"välttämättömänä"
, tämän asianajajan palkkiot on korvattava, koska ne kuuluvat tällöin direktiivin 4 artiklassa tarkoitettuihin
"sinne [vastaanottavaan jäsenvaltioon] sijoittautuneita asianajajia koskeviin ehtoihin"
.
72.
Lopputulos olisi sama, vaikka ongelmaa tarkasteltaisiin EY 49 artiklan eikä direktiivin perusteella.
73.
Tältä osin on syytä todeta, että mikäli jäsenvaltio vaatii kotimaisen asianajajan osallistumista, sen täytyy pitää tätä hyvän oikeudenhoidon kannalta välttämättömänä.
74.
En ymmärrä, miten tämä sama hyvän oikeudenhoidon periaate voisi edellyttää, ettei näistä palveluista aiheutuneita kuluja korvata oikeudenkäynnin voittaneelle asianosaiselle.
75.
Ainoa peruste, johon tässä mielessä voitaisiin vedota, on hävinneen asianosaisen suojaaminen kohtuuttoman suurilta korvausvaatimuksilta.(15)
76.
On totta, että ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäisessä osassa totesin ─ tosin vain toissijaisesti ─ tämän perusteen voivan oikeuttaa ulkomaisen asianajan asianajopalkkioiden korvausvaatimuksen rajoittamisen BRAGO-laissa säädettyyn määrään asti.
77.
Kotimaisen asianajajan palkkiot ovat kuitenkin eri asia. EURAG 28 §:ssä velvoitetaan nimenomaisesti käyttämään kotimaista asianajajaa ja BRAGO 24 a §:n 2 momentissa määritellään tälle korvattavat palkkiot.
78.
Kotimaisen asianajajan palkkioihin ei siis liity mitään oikeudellista epävarmuutta.
79.
Jokainen asianosainen tietää, että vastapuoli saattaa käyttää ulkomaista asianajajaa, jonka on työskenneltävä yhdessä kotimaisen asianajajan kanssa, ja että asianosaista voidaan vaatia korvaamaan molempien asianajajien palkkiot. Asianosaisen on otettava tämä riski huomioon pannessaan vireille oikeudenkäynnin tai kieltäytyessään asian sovittelusta, jolloin vastapuoli voi haastaa hänet oikeuteen.
80.
Ennakkoratkaisukysymyksen toiseen osaan olisi näin ollen vastattava, että EY 49 artiklan ja direktiivin 77/249/ETY perusteella kotimaisen yhteistyöasianajajan käytöstä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut olisi korvattava oikeudenkäynnin voittaneelle asianosaiselle, joka on käyttänyt toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta asianajajaa.
V
Ratkaisuehdotus
81.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että Oberlandesgericht Münchenin esittämään kysymykseen vastataan seuraavasti:
1)
EY 49 artiklaa ja asianajajien palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamisesta 22 päivänä maaliskuuta 1977 annettua neuvoston direktiiviä 77/249/ETY on tulkittava siten, että ne eivät estä kansallista tuomioistuinta noudattamasta sääntöä, jonka mukaan oikeudenkäynnin voittaneelle asianosaiselle toisesta jäsenvaltiosta tulevan asianajajan käyttämisestä aiheutuneiden kulujen osalta voidaan vaatia oikeudenkäyntikulujen korvaamista enintään siihen arvonlisäveron sisältävään kokonaismäärään asti, joka olisi aiheutunut, jos asiassa olisi käytetty oikeudenkäyntivaltioon sijoittautunutta asianajajaa;
2)
EY 49 artiklan ja direktiivin 77/249/ETY perusteella oikeudenkäynnin voittaneen osapuolen olisi kuitenkin tässä tapauksessa pitänyt saada vaatia korvausta kotimaisen asianajajan palkkioista, jos toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen asianajajan on oikeudenkäyntivaltion lainsäädännön nojalla täytynyt työskennellä yhdessä kotimaisen asianajajan kanssa.
(1) .
(2)
EYVL L 78, s. 17.
(3)
Ks. erityisesti asia C-190/02, Viacom, määräys 2.10.2002 (Kok. 2002, s. I-8289, 13─16 kohta).
(4)
Asia C-384/93, tuomio 10.5.1995 (Kok. 1995, s. I-1141, 33─35 kohta).
(5)
Asia C-405/98, tuomio 8.3.2001 (Kok. 2001, s. I-1795, 18─21 ja 39 kohta).
(6)
Yhdistetyt asiat C-267/91 ja C-268/91, tuomio 24.11.1993 (Kok. 1993, s. I-6097, Kok. Ep. XIV, s. I-477, 13 ja 17 kohta).
(7)
Asia C-55/94, tuomio 30.11.1995 (Kok. 1995, s. I-4165, 37 kohta).
(8)
Asia C-3/95, tuomio 12.12.1996 (Kok. 1996, s. I-6511, 38 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(9)
Kursivointi tässä.
(10)
Ks. asia C-100/01, Oteiza Olazabal, tuomio 26.11.2002 (Kok. 2002, s. I-10981, 25 kohta) ja 49 artiklan osalta erityisesti asia C-18/93, Corsica Ferries, tuomio 17.5.1994 (Kok. 1994, s. I-1783, Kok. Ep. XV, s. I-147, 19 ja 20 kohta).
(11)
Kursivointi tässä.
(12)
Kursivointi tässä.
(13)
Ks. asia C-79/01, Payroll ym., tuomio 17.10.2002 (Kok. 2002, I-8923, 28 kohta ja siinä mainitut tuomiot).
(14)
Ks. em. asia Reisebüro Broede.
(15)
Ks. Saksan hallituksen perustelut, tämän ratkaisuehdotuksen 27 kohta.