62023CJ0352
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhdeksäs jaosto)
12 päivänä syyskuuta 2024 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikka – Euroopan unionin perusoikeuskirja – Soveltamisala – 1, 4 ja 7 artikla – Direktiivi 2011/95/EU – Soveltamisala – 2 ja 3 artikla – Humanitaarisista syistä annettava kansallinen suojelu – Direktiivi 2008/115/EY – 14 artikla – Maastapoistaminen ei ole mahdollista – Todistus – Laittomasti maassa oleskelevan kolmannen maan kansalaisen oikeudet tilanteessa, jossa maastapoistamista lykätään – Direktiivi 2013/33/EU – Soveltamisala – Aineelliset vastaanotto-olosuhteet
Asiassa C‑352/23 [Changu] (
i
),
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Administrativen sad Sofia-grad (Sofian kaupungin hallintotuomioistuin, Bulgaria) on esittänyt 29.5.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 7.6.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
LF
vastaan
Zamestnik-predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja O. Spineanu-Matei, neljännen jaoston puheenjohtaja C. Lycourgos (esittelevä tuomari), joka hoitaa yhdeksännen jaoston tuomarin tehtäviä, ja tuomari S. Rodin,
julkisasiamies: J. Richard de la Tour,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
LF, edustajinaan V. B. Ilareva ja K. Stoyanov, advokati,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään A. Azéma, J. Hottiaux, A. Katsimerou ja E. Rousseva,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 1, 4 ja 7 artiklan sekä vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU (EUVL 2011, L 337, s. 9) 2 artiklan h alakohdan ja 3 artiklan sekä jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi 16.12.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/115/EY (EUVL 2008, L 348, s. 98) 14 artiklan 2 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat LF ja Darzhavna agentsia za bezhantsten (kansallinen pakolaisvirasto, Bulgaria; jäljempänä DAB) ja joka koskee päätöstä, jolla LF:ltä evättiin pakolaisasema ja ”humanitaarinen asema”.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2008/115
3
Direktiivin 2008/115 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Olisi otettava huomioon niiden kolmansien maiden kansalaisten tilanne, jotka oleskelevat maassa laittomasti mutta joita ei voida vielä poistaa maasta. Heidän toimeentulonsa perusedellytykset olisi määriteltävä kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Näille henkilöille olisi annettava heidän asemaansa koskeva kirjallinen vahvistus, jotta he voisivat osoittaa erityistilanteensa viranomaisten suorittamissa valvonta- tai tarkastustilanteissa. Jäsenvaltioilla olisi oltava runsaasti harkintavaltaa kirjallisen vahvistuksen muodon osalta, ja niiden olisi myös voitava sisällyttää vahvistus tämän direktiivin nojalla annettuihin palauttamiseen liittyviin päätöksiin.”
4
Direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat päättää, että ne eivät sovella tätä direktiiviä kolmansien maiden kansalaisiin,
a)
joita koskee pääsyn epääminen [henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä (Schengenin rajasäännöstö) 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 562/2006 (EUVL 2006, L 105, s. 1)] 13 artiklan mukaisesti tai jotka toimivaltaiset viranomaiset ovat pysäyttäneet tai ottaneet kiinni heidän ylittäessään laittomasti jäsenvaltion ulkorajan maa-, meri- tai ilmateitse ja joille ei ole sen jälkeen myönnetty lupaa tai oikeutta oleskella tuossa jäsenvaltiossa;
b)
jotka on rikosoikeudellisena seuraamuksena tai rikosoikeudellisen seuraamuksen johdosta määrätty palautettavaksi kansallisen lainsäädännön mukaisesti tai jotka ovat luovuttamismenettelyn kohteena.”
5
Direktiivin 6 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltio voi milloin tahansa päättää myöntää alueellaan laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle erillisen oleskeluluvan tai muun luvan, joka oikeuttaa oleskeluun, yksilöllisten inhimillisten syiden tai humanitaaristen tai muiden syiden perusteella. Tällöin palauttamispäätöstä ei tehdä. Jos palauttamispäätös on jo tehty, se perutaan tai sitä lykätään oleskeluluvan tai muun oleskeluun oikeuttavan luvan voimassaoloajaksi.”
6
Direktiivin 8 artiklan 1 ja 2 kohdan sanamuoto on seuraava:
"1.   Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet pannakseen täytäntöön palauttamispäätöksen, jos vapaaehtoista poistumista varten ei ole myönnetty aikaa 7 artiklan 4 kohdan mukaisesti tai jos paluuvelvoitetta ei ole noudatettu 7 artiklan mukaisesti myönnetyn ajan kuluessa.
2.   Jos jäsenvaltio on myöntänyt 7 artiklan mukaisesti aikaa vapaaehtoista poistumista varten, palauttamispäätös saadaan panna täytäntöön vasta tuon ajan päätyttyä, paitsi jos tämän ajan kuluessa ilmenee 7 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu vaara.”
7
Direktiivin 2008/115 9 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
"1.   Jäsenvaltioiden on lykättävä maastapoistamista
a)
silloin, kun se loukkaisi palauttamiskiellon periaatetta; tai
b)
niin kauan kuin myönnetään 13 artiklan 2 kohdan mukaista lykkäystä.
2.   Jäsenvaltio voi lykätä maastapoistamista asianmukaiseksi ajaksi ottaen huomioon yksittäistapauksen erityispiirteet. Jäsenvaltioiden on erityisesti otettava huomioon:
a)
kolmannen maan kansalaisen fyysinen tai henkinen tila;
b)
tekniset syyt, kuten kuljetuskapasiteetin puute tai maastapoistamisen epäonnistuminen siksi, että palautettavan henkilöllisyyttä ei voida selvittää.”
8
Direktiivin 14 artiklassa säädetään seuraavaa:
"1.   Jäsenvaltioiden on 16 ja 17 artiklassa tarkoitettua tilannetta lukuun ottamatta varmistettava, että kolmansien maiden kansalaisten osalta otetaan mahdollisuuksien mukaan huomioon seuraavat periaatteet vapaaehtoista paluuta varten 7 artiklan mukaisesti myönnetyn ajan kuluessa sekä aikoina, jolloin maastapoistamista on lykätty 9 artiklan mukaisesti:
a)
perheen yhtenäisyys jäsenvaltion alueella olevien perheenjäsenten kesken säilytetään;
b)
tarjotaan kiireellistä terveydenhoitoa ja välttämätöntä sairaanhoitoa;
c)
alaikäisille annetaan pääsy peruskoulutusjärjestelmään heidän oleskelunsa pituudesta riippuen;
d)
haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden erityistarpeet otetaan huomioon.
2.   Jäsenvaltioiden on annettava 1 kohdassa tarkoitetuille henkilöille kansallisen lainsäädännön mukainen kirjallinen vahvistus siitä, että vapaaehtoista poistumista varten myönnettyä aikaa on jatkettu 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti tai että palauttamispäätöstä ei toistaiseksi panna täytäntöön.”
Direktiivi 2011/95
9
Direktiivin 2011/95 johdanto-osan 14 ja 15 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(14)
Jäsenvaltioilla olisi oltava oikeus säätää tai pitää voimassa suotuisampia säännöksiä kuin tässä direktiivissä vahvistetut vaatimukset kolmansien maiden kansalaisille tai kansalaisuudettomille henkilöille, jotka pyytävät kansainvälistä suojelua jostakin jäsenvaltiosta, silloin kun pyynnön katsotaan perustuvan siihen, että kyseessä on joko [28 päivänä heinäkuuta 1951 tehdyn pakolaisten oikeusasemaa koskevan] Geneven yleissopimuksen [sellaisena kuin se on täydennettynä 31 päivänä tammikuuta 1967 tehdyllä New Yorkin pöytäkirjalla] 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu pakolainen tai henkilö, joka voi saada toissijaista suojelua.
(15)
Tätä direktiiviä ei sovelleta sellaisiin kolmansien maiden kansalaisiin tai kansalaisuudettomiin henkilöihin, joiden annetaan jäädä jäsenvaltioiden alueelle myötätunnosta tai yksilöllisistä inhimillisistä syistä eikä kansainvälisen suojelun tarpeen perusteella.”
10
Direktiivin 2 artiklan h alakohdan mukaan tässä direktiivissä tarkoitetaan ”kansainvälistä suojelua koskevalla hakemuksella kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön esittämää pyyntöä saada suojelua jostakin jäsenvaltiosta, kun hakijan voidaan katsoa tarkoittavan pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa ja kun hakija ei nimenomaisesti pyydä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävää muunlaista suojelua, jota voidaan pyytää erikseen”.
11
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat säätää tai pitää voimassa suotuisampia säännöksiä sen määrittämiseksi, kuka määritellään pakolaiseksi tai henkilöksi, jolle voidaan antaa toissijaista suojelua, sekä kansainvälisen suojelun sisällön määrittelemiseksi, kunhan nämä säännökset ovat yhteensopivat tämän direktiivin kanssa.”
Direktiivi 2013/32/EU
12
Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/32/EU (EUVL 2013, L 180, s. 60) 2 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
f)
’määrittävällä viranomaisella’ jäsenvaltion mitä tahansa lainkäyttöelimiin verrattavaa tai hallinnollista elintä, joka vastaa kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkinnasta ja jolla on toimivalta tehdä niistä ensimmäinen päätös;
– –
q)
’myöhemmällä hakemuksella’ kansainvälistä suojelua koskevaa uutta hakemusta, joka tehdään sen jälkeen, kun aiemmasta hakemuksesta on tehty lainvoimainen päätös, mukaan lukien tapaukset, joissa hakija on nimenomaisesti peruuttanut hakemuksensa, ja tapaukset, joissa määrittävä viranomainen on hylännyt hakemuksen, joka on implisiittisesti peruutettu 28 artiklan 1 kohdan mukaisesti.”
13
Direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Hakijoiden on annettava jäädä jäsenvaltioon yksinomaan menettelyä varten, kunnes määrittävä viranomainen on tehnyt päätöksensä III luvussa säädettyjen ensimmäiseen päätökseen liittyvien menettelyjen mukaisesti. Tämä oikeus jäädä alueelle ei oikeuta oleskelulupaan.”
14
Direktiivin 41 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat poiketa oikeudesta jäädä alueelle, kun henkilö
a)
on jättänyt ensimmäisen myöhemmän hakemuksen, jonka tutkintaa ei 40 artiklan 5 kohdan mukaisesti jatketa, vain viivyttääkseen tai estääkseen sellaisen päätöksen täytäntöönpanoa, joka merkitsisi hänen poistamistaan välittömästi kyseisestä jäsenvaltiosta; tai
b)
tekee toisen myöhemmän hakemuksen samassa jäsenvaltiossa sen jälkeen kun lainvoimainen päätös, jonka mukaan ensimmäiseltä myöhemmältä hakemukselta puuttuvat 40 artiklan 5 kohdan mukaisesti tutkittavaksi ottamisen edellytykset, tai lainvoimainen päätös kyseisen hakemuksen hylkäämisestä perusteettomana on tehty.
Jäsenvaltiot voivat tehdä tämän poikkeuksen ainoastaan silloin, kun määrittävä viranomainen katsoo, että palauttamispäätös ei johda suoraan tai epäsuoraan palauttamiseen, joka rikkoisi kansainväliseen ja unionin oikeuteen perustuvia kyseisen jäsenvaltion velvoitteita.”
15
Direktiivin 46 artiklan 5 ja 6 kohdassa säädetään seuraavaa:
"5.   Jäsenvaltion on sallittava hakijoiden jäädä alueelleen siihen asti, kun määräaika, jonka kuluessa näiden on käytettävä oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, on päättynyt, ja silloin, kun tällaista oikeutta on käytetty määräajassa, odottamaan muutoksenhaun tulosta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 kohdan soveltamista.
6.   Kun kyseessä on
a)
päätös katsoa hakemus ilmeisen perusteettomaksi 32 artiklan 2 kohdan mukaisesti tai perusteettomaksi 31 artiklan 8 kohdan mukaisen tutkinnan perusteella, paitsi jos nämä päätökset perustuvat 31 artiklan 8 kohdan h alakohdassa tarkoitettuihin olosuhteisiin;
– –
tuomioistuimella on oltava valtuudet ratkaista joko hakijan pyynnöstä tai omasta aloitteestaan, saako hakija jäädä jäsenvaltion alueelle, jos päätöksen seurauksena hakijan oikeus jäädä jäsenvaltioon lakkaa ja kun kansallisessa lainsäädännössä ei ole tällaisissa tapauksissa säädetty oikeudesta jäädä jäsenvaltion alueelle odottamaan muutoksenhaun tulosta.”
Direktiivi 2013/33
16
Kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vaatimuksista 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/33/EU (EUVL 2013, L 180, s. 96) 20 artiklan 1 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
"1.   Jäsenvaltiot voivat rajoittaa aineellisia vastaanotto-olosuhteita tai asianmukaisesti perustelluissa poikkeustapauksissa peruuttaa ne, jos hakija:
– –
c)
on tehnyt myöhemmän, direktiivin [2013/32] 2 artiklan q alakohdassa määritellyn hakemuksen.
– –
5.   Aineellisten vastaanotto-olosuhteiden rajoittamista tai peruuttamista taikka tämän artiklan 1, 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettujen seuraamusten määräämistä koskevat päätökset on tehtävä kussakin yksittäistapauksessa erikseen, objektiivisesti ja puolueettomasti ja päätökset on perusteltava. Päätösten on perustuttava erityisesti 21 artiklassa tarkoitettujen henkilöiden osalta asianomaisen henkilön henkilökohtaiseen tilanteeseen suhteellisuusperiaate huomioon ottaen. Jäsenvaltioiden on aina varmistettava terveydenhuollon saatavuus 19 artiklan mukaisesti sekä varmistettava ihmisarvon turvaava elintaso kaikille hakijoille.”
Bulgarian oikeus
ZUB
17
Turvapaikka- ja pakolaislain (Zakon za ubezhichteto i bezhanitsite, jäljempänä ZUB) 8 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Bulgarian tasavallassa pakolaisasema myönnetään ulkomaalaiselle, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, poliittisten mielipiteiden tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen vuoksi ja joka oleskelee alkuperämaansa ulkopuolella ja on kykenemätön tai sellaisen pelon johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan tai palaamaan sinne.”
18
Lain 9 §:ssä säädetään seuraavaa:
"1.   Humanitaarinen asema myönnetään ulkomaalaiselle, joka ei täytä pakolaisaseman myöntämisen edellytyksiä ja joka ei voi tai ei halua saada suojelua alkuperämaaltaan, koska hän voi joutua todelliseen vaaraan kärsiä vakavaa haittaa, kuten:
1)
kuolemanrangaistus tai teloitus; tai
2)
kidutus tai epäinhimillinen tai halventava rangaistus tai kohtelu; tai
3)
siviilihenkilön henkeä tai ruumiillista koskemattomuutta uhkaava vakava vaara, joka johtuu mielivaltaisesta väkivallasta kansainvälisen tai maan sisäisen aseellisen selkkauksen yhteydessä.
– –
8.   Humanitaarinen asema voidaan myöntää myös muista humanitaarisista syistä sekä Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisasiain päävaltuutetun viraston toimeenpanevan komitean päätelmissä esitetyistä syistä.”
ZChRB
19
Bulgarian tasavallassa olevista ulkomaalaisista annetun lain (Zakon za chuzhdenitsite v Republika Balgaria, jäljempänä ZChRB) 44b §:ssä säädetään seuraavaa:
"1.   Jos ulkomaalaisen välitön karkottaminen tai palauttaminen ei ole mahdollista tai jos näiden toimenpiteiden täytäntöönpanoa on lykättävä oikeudellisista tai teknisistä syistä, viranomaisen, joka on toteuttanut hallinnollisen pakkokeinon, on lykättävä sen täytäntöönpanoa, kunnes sen täytäntöönpanon esteet on poistettu.
2.   Jos ulkomaalaisen karkottaminen tai palauttaminen ei ole mahdollista [ZUB:ssä] säädetyn tilapäisen suojelun voimassaoloajan päättyessä tai jos näiden toimenpiteiden täytäntöönpanoa on lykättävä terveydellisistä tai humanitaarisista syistä, viranomaisen, joka on toteuttanut hallinnollisen pakkokeinon, on lykättävä sen täytäntöönpanoa, kunnes sen täytäntöönpanon esteet on poistettu.”
20
ZChRB:n täydentävien säännösten 1 kohdan 16 kohdan mukaan ”humanitaarisista syistä” on kyse silloin, kun ulkomaalaiselle asetettu maahantulokielto Bulgarian tasavallan alueelle tai ulkomaalaisen poistaminen Bulgarian tasavallan alueelta aiheuttaisi objektiivisten olosuhteiden vuoksi vakavan vaaran ulkomaalaisen terveydelle tai hengelle tai hänen perheensä yhtenäisyydelle tai jos perheen tai lapsen etu edellyttää, että hänet otetaan maahan tai hän saa jää maahan.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
21
LF on täysi-ikäinen kolmannen maan kansalainen, joka on oleskellut Bulgariassa vuodesta 1996 lähtien. Hän on tehnyt useita kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia tuloksetta, ja hänestä on tehty useita palauttamispäätöksiä, joita ei ole koskaan pantu täytäntöön.
22
LF teki 13.4.2021 yhdennentoista kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, jossa hän väitti muun muassa, että hän on viettänyt suuren osan elämästään Bulgariassa ja että koska hänen oleskelunsa tässä jäsenvaltiossa jää sääntelyn ulkopuolelle, hänellä ei ole ollut mahdollisuutta saada sairausvakuutusta eikä päästä terveystarkastuksiin. Hän väitti myös, että erityisesti hänen huonontunut terveydentilansa on estänyt häntä matkustamasta normaalisti ja että pitkät matkat saattavat vaarantaa hänen henkensä.
23
DAB, joka on määrittävä viranomainen Bulgariassa, hylkäsi LF:n hakemuksen 29.4.2021 tekemällään päätöksellä. Tällöin päätettiin, että asianomaisen henkilön alkuperämaahan palauttaminen toteutetaan palauttamisesta vastaava kansallisen viranomaisen tai Kansainvälisen siirtolaisuusjärjestön (OMI) välityksellä.
24
Päätös kumottiin 25.11.2021 annetulla lainvoimaiseksi tulleella tuomiolla yhtäältä sillä perusteella, että LF oli vedonnut palauttamiskiellon periaatteeseen, jota on sovellettava häneen hänen väitteensä siitä, että pitkät matkat vaarantaisivat hänen henkensä, huomioon ottaen, ja toisaalta sillä perusteella, että palauttamiskiellon periaatteen loukkaaminen on peruste ZUB:n 9 §:n 1 momentin 2 kohdan mukaisen humanitaarisen aseman myöntämiselle.
25
Päätöksen kumoamisen jälkeen LF:n kansainvälistä suojelua koskeva hakemus rekisteröitiin 30.12.2021. LF ilmaisi toivovansa, että hänet majoitettaisiin DAB:n rekisteröinti- ja vastaanottokeskukseen, koska hän ei kyennyt huolehtimaan perustarpeistaan.
26
DAB teki 10.8.2022 riidanalaisen päätöksen, jolla se epäsi LF:ltä pakolaisaseman ja humanitaarisen aseman.
27
Kyseinen viranomainen katsoi, että LF:n esittämät syyt eivät merkinneet yhtäältä ZUB:n 8 §:n 1 momentissa tarkoitettua perusteltua pelkoa joutua vainotuksi tai sen 9 §:n 1 momentissa tarkoitettua vaaraa vakavasta haitasta eivätkä toisaalta voineet olla tämän lain 9 §:n 8 momentin mukaisia perusteita humanitaarinen aseman saamiselle. Kyseinen viranomainen totesi lisäksi, että useat LF:lle määrätyt rikostuomiot osoittavat, ettei hän ollut integroitunut bulgarialaiseen yhteiskuntaan ja että hän oli syyllistynyt rikkomisen uusimiseen. Lopuksi se katsoi, että LF:n pitkäaikainen oleskelu Bulgariassa ja se, ettei hän voi palata alkuperämaahansa, eivät olleet peruste ZUB:n mukaisen suojelun saamiselle, vaan näillä seikoilla voitiin perustella ainoastaan hakemusta hallinnollisen aseman saamiseksi ZChRB:n mukaisesti.
28
LF nosti tästä päätöksestä kanteen Administrativen sad Sofia‑gradissa (Sofian kaupungin hallintotuomioistuin, Bulgaria), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
29
Tämä tuomioistuin katsoo ensinnäkin, että LF ei täytä ZUB:n 8 §:n 1 momentissa tarkoitetun pakolaisaseman tai tämän lain 9 §:n 1 momentissa tarkoitetun humanitaarisen aseman saamisen edellytyksiä. Kun otetaan huomioon, että LF on oleskellut Bulgariassa huomattavan pitkään eli yli 26 vuotta, jona aikana hänellä ei ole ollut henkilöllisyystodistusta ja häneltä on direktiivin 2008/115 14 artiklan vastaisesti usein evätty ihmisarvon turvaavan elintason takaamiseksi tarvittavat takeet, hänen tilanteensa on kuitenkin rinnastettavissa tilanteisiin, joista oli kyse 19.3.2019 annetussa tuomiossa Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218) ja 19.3.2019 annetussa tuomiossa Ibrahim ym. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219) sekä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 21.1.2011 antamassa tuomiossa M.S.-S. v. Belgia ja Kreikka (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609).
30
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa erityisesti, että Bulgarian viranomaiset eivät ole noudattaneet direktiivin 2008/115 8 artiklaan perustuvaa velvoitettaan poistaa LF maasta mahdollisimman pian.
31
Koska ZChRB:ssä ei ole säännöstä, jolla sallittaisiin oleskeluoikeuden myöntäminen LF:lle humanitaarisista syistä, ja koska jäsenvaltioilla ei direktiivin 2008/115 6 artiklan 4 kohdan mukaan ole velvollisuutta ottaa käyttöön tällaista säännöstä, tämä tuomioistuin pohtii, onko siinä, että Bulgarian viranomaiset eivät ole tunnustaneet LF:n erityistilannetta – olettaen, että sillä rikotaan perusoikeuskirjan 1, 4 ja 7 artiklaa –, kyse ”painavista humanitaarisista syistä”, joiden vuoksi ZUB:n 9 §:n 8 momenttia on perusteltua tulkita direktiivin 2011/95 johdanto-osan 15 perustelukappaleen ja 2 artiklan h alakohdan mukaisesti.
32
Jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, kyseinen tuomioistuin pohtii vielä, onko myönnettävä ZUB:n 9 §:n 8 momentin nojalla direktiivissä 2011/95 tarkoitettua toissijaista suojelua vai direktiivin 2008/115 6 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu oleskeluoikeus humanitaarisista syistä.
33
Toiseksi tämä tuomioistuin korostaa, ettei ZChRB:n missään säännöksessä säädetä LF:n oikeudesta saada asemaansa koskeva kirjallinen vahvistus, mikä on vastoin sitä, mitä direktiivin 2008/115 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa todetaan ja sen 14 artiklan 2 kohdassa säädetään.
34
ZChRB:tä ja direktiiviä 2008/115 on nyt käsiteltävässä asiassa sovellettu LF:ään vain siten, että hänestä on annettu 26.9.2005 ja 9.8.2017 päivätyt kaksi palauttamispäätöstä, joita ei ole pantu täytäntöön. Ei ole mitään viitteitä siitä, että se, ettei niitä ole pantu täytäntöön, johtuisi niiden täytäntöönpanon esteistä tai terveydellisistä tai humanitaarisista syistä.
35
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan direktiivissä 2008/115 ei määritetä seurauksia, joita aiheutuu siitä, että maastapoistamisen täytäntöönpanolla loukataan kolmannen maan kansalaisen oikeutta yksityiselämän kunnioittamiseen. Koska tämän direktiivin 6 artiklan 4 kohdan mukaista kansallista humanitaarista lauseketta ei ole hyväksytty, se, että kyseisen direktiivin 14 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 12 perustelukappaleen kanssa, ei ole noudatettu, ei voi siten johtaa siihen, että jäsenvaltio velvoitetaan myöntämään oleskeluoikeus kolmannen maan kansalaiselle.
36
Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että ainoastaan ZUB:n 9 §:n 8 momentti koskee oleskeluluvan myöntämistä humanitaarisin perustein kolmannen maan kansalaiselle. Tämä tuomioistuin on kuitenkin epävarma siitä, miten tätä säännöstä on unionin oikeuden kannalta tulkittava, koska Bulgarian lainsäätäjä on katsonut virheellisesti, että oleskeluluvan myöntämisestä humanitaarisista syistä oli säädettävä ZUB:ssä, jonka pääasiallisena tavoitteena on saattaa direktiivi 2011/95 osaksi Bulgarian oikeutta.
37
Kansallinen tuomioistuin katsoo yhtäältä, että vaikka Bulgarian oikeudessa luonnehditaan myös toissijaista suojelua ilmaisulla ”humanitaarinen asema”, ZUB:n 9 §:n 8 momentissa tarkoitetut ”humanitaariset syyt” eivät vaikuta olevan merkityksellisiä arvioitaessa sitä, onko syytä myöntää toissijaista suojelua, sellaisena kuin siitä säädetään direktiivin 2011/95 15 artiklassa ja ZUB:n 9 §:n 1 momentissa. Tämän direktiivin johdanto-osan 12 perustelukappaleen ja 2 artiklan h alakohdan mukaan kyseisen direktiivin soveltamisalaan ei toisaalta kuulu oleskeluluvan myöntäminen tällaisten humanitaaristen syiden perusteella.
38
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo LF:n tilanteen edellyttävän laajaa tulkintaa siltä osin kuin on kyse mahdollisuudesta soveltaa ainoaa kansallisen oikeuden ”humanitaarista säännöstä” siten, että se on sopusoinnussa perusoikeuskirjan 1, 4 ja 7 artiklassa tarkoitettujen perusoikeuksien kanssa.
39
Jos ZUB:n 9 §:n 8 momenttia tulkittaisiin siten, ettei se kuulu direktiivin 2011/95 soveltamisalaan, LF:n oikeusasemaa ei voitaisi arvioida hänen mahdollisen alkuperämaahansa palauttamisen perusteella vaan sen tilanteen perusteella, jossa hän on Bulgariassa, mukaan lukien hänen tässä jäsenvaltiossa oleskelunsa pituus ja hänen perusoikeuksiensa kunnioittaminen.
40
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii näin ollen, voidaanko direktiivin 2011/95 3 artiklaan sisältyvästä varaumasta, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat antaa suotuisampia säännöksiä, huolimatta myöntää tämän direktiivin 2 artiklan 2 kohdan h alakohdan perusteella suojelua ”painavista humanitaarisista syistä”, joilla ei ole yhteyttä kyseisen direktiivin luonteeseen ja perusteisiin, kolmannen maan kansalaiselle, joka LF:n tavoin on oleskellut jäsenvaltiossa yli 26 vuotta ilman hänen oikeudellista asemaansa koskevaa kirjallista vahvistusta ja ilman mahdollisuutta saada oleskelulupa ”humanitaaristen syiden perusteella”.
41
Tämän tuomioistuimen mukaan perusoikeuskirjan 1, 2, 3 ja 35 artiklassa vahvistettu oikeus ihmisarvon ja elämän kunnioittamiseen, henkilökohtaiseen koskemattomuuteen ja terveyden suojeluun sekä sen 4 artiklassa tarkoitettu epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kielto ovat esteenä sille, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa kolmannen maan kansalaiselta, joka oleskelee maassa laittomasti ja jonka maastapoistamista on tosiasiallisesti lykätty, evätään toimeentulon perusedellytykset hänen odottaessa kanteensa käsittelyä.
42
Tässä tilanteessa Administrativen sad Sofia-grad päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1)
Onko direktiivin [2011/95] johdanto-osan 15 perustelukappaletta, 2 artiklan h alakohtaa ja 3 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltio voi niiden nojalla ottaa käyttöön kansallista sääntelyä, joka koskee kansainvälisen suojelun myöntämistä myötätunnosta tai yksilöllisistä inhimillisistä syistä ja jolla ei ole mitään johdanto-osan 15 perustelukappaleen ja 2 artiklan h alakohdan (muunlainen suojelu) mukaista yhteyttä direktiivin logiikkaan ja henkeen, vai onko myös tällaisessa tapauksessa kansallisessa lainsäädännössä säädetyn mahdollisuuden myöntää suojelua ’humanitaarisista syistä’ oltava 3 artiklan nojalla kansainvälistä suojelua koskevien oikeusnormien mukainen?
2)
Asetetaanko direktiivin [2008/115] johdanto-osan 12 perustelukappaleessa ja 14 artiklan 2 kohdassa, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklan kanssa, jäsenvaltiolle ehdoton velvollisuus antaa kolmannen maan kansalaisille kirjallinen vahvistus siitä, että he oleskelevat maassa laittomasti mutta että heitä ei voida vielä poistaa maasta?
3)
Onko tapauksessa, jossa kolmannen maan kansalaisen aseman määrittämistä ”humanitaarisista syistä” koskeva ainoa kansallisen oikeuden säännös sisältyy ZUB:n 9 §:n 8 momenttiin, tämän kansallisen säännöksen tulkinta, jolla ei ole mitään yhteyttä direktiivin 2011/95 luonteeseen ja perusteisiin, yhteensopiva direktiivin johdanto-osan 15 perustelukappaleen sekä 2 artiklan h alakohdan ja 3 artiklan kanssa?
4)
Edellyttävätkö perusoikeuskirjan 1, 4 ja 7 artikla direktiivin 2011/95 soveltamisen yhteydessä sen tutkimista, muodostaako kolmannen maan kansalaisen pitkäaikainen oleskelu jäsenvaltiossa ilman säänneltyä asemaa itsenäisen perusteen kansainvälisen suojelun myöntämiselle ”painavien humanitääristen syiden” perusteella?
5)
Mahdollistaako jäsenvaltion positiivinen velvoite varmistaa perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklan kunnioittaminen kansallisen toimenpiteen eli ZUB:n 9 §:n 8 momentin laajan tulkinnan, jossa ylitetään direktiivin 2011/95 mukaiset kansainvälisen suojelun logiikka ja normit, ja edellyttääkö se tulkintaa, joka koskee yksinomaan perusoikeuskirjan [mainittujen] artiklojen mukaisten ehdottomien perusoikeuksien kunnioittamista?
6)
Voiko se, ettei ZUB:n 9 §:n 8 momentin mukaista suojelua myönnetä [pääasian] kantajan tilanteessa olevalle kolmannen maan kansalaiselle, johtaa siihen, että jäsenvaltio ei noudata perusoikeuskirjan 1, 4 ja 7 artiklan mukaisia velvoitteitaan?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen, kolmas ja viides kysymys
43
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä, kolmannella ja viidennellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 2011/95 2 artiklan h alakohtaa, luettuna yhdessä tämän direktiivin johdanto-osan 15 perustelukappaleen ja 3 artiklan sekä perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklan kanssa, tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio myöntää kolmannen maan kansalaiselle oleskeluoikeuden humanitaarisista syistä, joilla ei ole mitään yhteyttä tässä direktiivissä tarkoitetun kansainvälisen suojelun luonteeseen, perusteisiin ja tavoitteisiin.
44
Ensinnäkin on muistutettava, että direktiivin 2011/95 3 artiklan, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 14 perustelukappaleen kanssa, mukaan jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa säännöksiä, joilla lievennetään edellytyksiä, joilla kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle voidaan myöntää pakolaisasema tai toissijainen suojeluasema, edellyttäen, että nämä säännökset ovat yhteensopivat tämän direktiivin kanssa. Tällaiset säännökset eivät näin ollen saa olla mainitun direktiivin systematiikan tai tavoitteiden vastaisia. Kiellettyjä ovat erityisesti säännökset, joilla on tarkoitus myöntää pakolaisasema tai toissijainen suojeluasema sellaisille kolmansien maiden kansalaisille tai kansalaisuudettomille henkilöille, jotka ovat tilanteissa, joilla ei ole mitään yhteyttä kansainvälisen suojelun logiikkaan (ks. vastaavasti tuomio 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Perheen yhtenäisyyden säilyttäminen), C‑91/20, EU:C:2021:898, 39 ja 40 kohta).
45
Unionin tuomioistuin on jo todennut kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annetun neuvoston direktiivin 2004/83/EY (EUVL 2004, L 304, s. 12) 3 artiklasta, jonka sanamuoto oli sama kuin direktiivin 2011/95 3 artiklan sanamuoto, että tämä säännös oli esteenä sille, että jäsenvaltio myöntää pakolaisaseman tai toissijaisen suojeluaseman kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle kyseisen jäsenvaltion alueella tapahtuneen perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitetun epäinhimillisen tai halventavan kohtelun vuoksi, koska tällaisella tilanteella ei ole yhteyttä kansainvälisen suojelun logiikkaan (ks. vastaavasti tuomio 18.12.2014, M’Bodj, C‑542/13, EU:C:2014:2452, 33, 43 ja 44 kohta).
46
Oleskeluoikeuden myöntäminen kolmannen maan kansalaiselle ei voi siten perustua direktiivin 2011/95 säännöksiin, jos tällaista oleskeluoikeutta perustellaan aineellisella puutteella, jossa kolmannen maan kansalainen vastaanottavan jäsenvaltion alueella on, vaikka tämä tilanne olisi niin vakava, että se voitaisiin rinnastaa perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitettuun epäinhimilliseen tai halventavaan kohteluun.
47
Toiseksi on kuitenkin korostettava, että direktiivin 2011/95 2 artiklan h alakohdan mukaan ”kansainvälistä suojelua koskevalla hakemuksella” tarkoitetaan kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön pyyntöä saada suojelua jostakin jäsenvaltiosta, kun hakijan voidaan katsoa hakevan pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa ja kun hakija ei nimenomaisesti pyydä muunlaista suojelua. Tätä säännöstä on luettava yhdessä kyseisen direktiivin johdanto-osan 15 perustelukappaleen kanssa, jossa täsmennetään, että direktiiviä ei sovelleta sellaisiin kolmansien maiden kansalaisiin tai kansalaisuudettomiin henkilöihin, joiden annetaan jäädä jäsenvaltioiden alueelle myötätunnosta tai yksilöllisistä inhimillisistä syistä eikä kansainvälisen suojelun tarpeen perusteella.
48
Tästä seuraa, ettei direktiivillä 2011/95 sen 3 artiklasta huolimatta kielletä jäsenvaltiota myöntämästä kansallista suojelua, jonka osana henkilöille, joilla ei ole pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa, annetaan oikeus oleskella sen alueella, mutta tällaisen suojelun myöntäminen ei kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan (ks. vastaavasti tuomio 9.11.2010, B ja D, C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, 116–118 kohta ja tuomio 23.5.2019, Bilali, C‑720/17, EU:C:2019:448, 61 kohta). Jäsenvaltio voi siten myöntää pelkästään kansallisen lainsäädäntönsä nojalla humanitaarisista syistä oleskeluoikeuden sellaisille kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat sen alueella äärimmäisessä aineellisessa puutteessa.
49
Tämä kansallinen suojelu ei kuitenkaan saa olla sekoitettavissa direktiivissä tarkoitetun pakolaisaseman tai toissijaisen suojeluaseman kanssa, koska muutoin direktiivillä 2011/95 käyttöön otettua järjestelmää rikottaisiin. Kansallisen suojelun myöntämistä koskevien säännösten on siten mahdollistettava selvän eron tekeminen sen ja direktiivin nojalla myönnettävän suojelun välillä (ks. analogisesti tuomio 9.11.2010, B ja D, C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, 119 ja 120 kohta).
50
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, mahdollistavatko kansalliset säännökset, joiden perusteella pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa olevalle kolmannen maan kansalaiselle voidaan tarvittaessa myöntää humanitaarisista syistä oleskeluoikeus, sen, että tällaiseen oleskeluoikeuteen perustuvan aseman ja direktiivin 2011/95 nojalla myönnettävän aseman välillä voidaan tehdä selvä ero.
51
Pelkästään sen perusteella, että kansallisessa oikeudessa luonnehditaan yhtäältä toissijaisen suojelun myöntämisjärjestelmää ja toisaalta tätä kansallista suojelujärjestelmää samalla tavalla, ei tässä yhteydessä voida katsoa, ettei näiden kahden järjestelmän välillä voida tehdä riittävää eroa (ks. analogisesti tuomio 9.11.2010, B ja D, C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, 119 ja 120 kohta). Myöskään sen perusteella, että tällaista kansallista suojelua koskevat säännökset ovat osa kansallisen oikeuden säännöksiä, jotka lähtökohtaisesti koskevat direktiivin 2011/95 nojalla annettavaa suojelua, ei voida katsoa, että näiden järjestelmien välillä ei voida tehdä riittävää eroa.
52
Kuitenkin silloin, kun – kuten nyt käsiteltävässä asiassa näyttää olevan – kansalliseen suojeluun perustuvasta järjestelmästä säädetään samassa lainsäädännössä kuin se, jolla direktiivi 2011/95 on saatettu osaksi kansallista oikeutta, ja kun kansallinen lainsäätäjä lisäksi luonnehtii tätä järjestelmää samalla tavalla kuin toissijaisen suojelun järjestelmää, tällaisen kansallisen suojelun myöntämistä koskevien säännösten ei voida katsoa mahdollistavan selvän eron tekemistä tämän suojelun ja kyseisen direktiivin nojalla myönnettävän suojelun välillä, jos tähän kansalliseen järjestelmään perustuva asema on lisäksi olennaisesti sama kuin toissijaisen suojelun saajan asema, sellaisena kuin siitä säädetään tässä direktiivissä.
53
Lopuksi direktiivin 2011/95 2 artiklan h alakohdassa säädetään ainoastaan, että hakemusta, jolla kolmannen maan kansalainen tai kansalaisuudeton henkilö nimenomaisesti pyytää muunlaista suojelua, ei pidetä kansainvälistä suojelua koskevana hakemuksena, jos tätä muunlaista suojelua voidaan kansallisen lainsäädännön mukaan pyytää erillisellä hakemuksella. Toisin kuin Euroopan komissio väittää, tämä säännös ei ole millään tavoin esteenä sille, että kansallinen viranomainen, joka ensin on hylännyt kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, myöntää oleskeluoikeuden yksinomaan kansalliseen oikeuteen perustuvan suojelun perusteella.
54
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen, kolmanteen ja viidenteen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2011/95 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio myöntää kolmannen maan kansalaiselle oleskeluoikeuden syistä, joilla ei ole mitään yhteyttä tämän direktiivin yleiseen rakenteeseen ja tavoitteisiin, kunhan tämä oleskeluoikeus erotetaan selvästi kyseisen direktiivin nojalla myönnettävästä kansainvälisestä suojelusta.
Toinen kysymys
55
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 2008/115 14 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä tämän direktiivin johdanto-osan 12 perustelukappaleen ja perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklan kanssa, tulkittava siten, että jäsenvaltion, joka ei kykene poistamaan maasta kolmannen maan kansalaista tämän direktiivin 8 artiklan mukaisesti vahvistetussa määräajassa, on annettava kolmannen maan kansalaiselle kirjallinen vahvistus siitä, että vaikka hän oleskelee laittomasti kyseisen jäsenvaltion alueella, häntä koskevaa palauttamispäätöstä ei toistaiseksi panna täytäntöön.
56
Ensinnäkin on muistutettava, että direktiiviä 2008/115 sovelletaan kaikkiin jäsenvaltion alueella laittomasti oleskeleviin kolmannen maan kansalaisiin, jollei direktiivin 2008/115 2 artiklan 2 kohdassa säädetyistä poikkeuksista muuta johdu. Lisäksi kun kolmannen maan kansalainen kuuluu tämän direktiivin soveltamisalaan, häneen on lähtökohtaisesti sovellettava direktiivissä maastapoistamista varten säädettyjä yhteisiä vaatimuksia ja menettelyjä niin kauan kuin oleskelua ei ole mahdollisesti laillistettu (tuomio 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Maastapoistaminen – Lääkekannabis), C‑69/21, EU:C:2022:913, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57
Jos kolmannen maan kansalaisesta on tehty palauttamispäätös noudattaen direktiivissä 2008/115 käyttöön otettuja aineellisia ja menettelyllisiä takeita, asianomaisen jäsenvaltion on tämän direktiivin 8 artiklan nojalla poistettava maasta tämä kolmannen maan kansalainen (ks. vastaavasti tuomio 14.1.2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ilman huoltajaa olevan alaikäisen palauttaminen), C‑441/19, EU:C:2021:9, 79 ja 80 kohta ja tuomio 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Maastapoistaminen – Lääkekannabis), C‑69/21, EU:C:2022:913, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58
Toiseksi poiketen velvollisuudesta poistaa maasta kolmannen maan kansalainen, josta on tehty palauttamispäätös, direktiivin 2008/115 8 artiklan mukaisesti vahvistetussa määräajassa tämän direktiivin 9 artiklassa sallitaan se, että asianomainen jäsenvaltio lykkää maastapoistamista, tai se velvoitetaan lykkäämään maastapoistamista tietyissä tapauksissa.
59
Laittomasti maassa oleskeleva kolmannen maan kansalainen, jonka maastapoistamista on lykätty, kuuluu siten edelleen tämän direktiivin soveltamisalaan, kuten direktiivin 2008/115 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa vahvistetaan. Tämän direktiivin 14 artiklasta ilmenee lisäksi, että kolmannen maan kansalaisella on tiettyjä oikeuksia silloin, kun hän odottaa maastapoistamista.
60
Direktiivin 2008/115 14 artiklan 2 kohdassa edellytetään tässä yhteydessä, että jäsenvaltio, jonka alueella kyseinen kolmannen maan kansalainen laittomasti oleskelee, antaa hänelle kansallisen lainsäädännön mukaisesti kirjallisen vahvistuksen siitä, että hänestä tehtyä palauttamispäätöstä ei toistaiseksi panna täytäntöön.
61
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2008/115 14 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion, joka ei kykene poistamaan maasta kolmannen maan kansalaista tämän direktiivin 8 artiklan mukaisesti vahvistetussa määräajassa, on annettava kolmannen maan kansalaiselle kirjallinen vahvistus siitä, että vaikka hän oleskelee laittomasti kyseisen jäsenvaltion alueella, häntä koskevaa palauttamispäätöstä ei toistaiseksi panna täytäntöön.
Neljäs ja kuudes kysymys
62
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee neljännellä ja kuudennella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, pääasiallisesti, onko perusoikeuskirjan 1, 4 ja 7 artiklaa, luettuina yhdessä direktiivin 2008/115 kanssa, tulkittava siten, että jäsenvaltio voi olla painavista humanitaarisista syistä velvollinen myöntämään tarvittaessa kansainvälisen suojelun perusteella oleskeluoikeuden kolmannen maan kansalaiselle, joka on oleskellut pitkään sen alueella ilman säänneltyä asemaa ja joka oleskelee siellä laittomasti tälläkin hetkellä.
63
Ensinnäkin on muistutettava, että perusoikeuskirjan soveltamisala on jäsenvaltioiden toimenpiteiden osalta määritelty perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan perusoikeuskirjan määräykset koskevat jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta, ja kyseisellä määräyksellä vahvistetaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, jonka mukaan unionin oikeusjärjestyksessä taatut perusoikeudet on tarkoitettu sovellettaviksi kaikkiin unionin oikeudessa säänneltyihin tilanteisiin mutta ei muihin tilanteisiin. Sen sijaan silloin, kun oikeudellinen tilanne ei kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan, unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen arvioimaan tilannetta, eivätkä perusoikeuskirjan määräykset, joihin mahdollisesti tukeudutaan, sellaisinaan voi perustaa kyseistä toimivaltaa (tuomio 19.11.2019, A. K. ym. (Ylimmän tuomioistuimen kurinpitojaoston riippumattomuus), C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18, EU:C:2019:982, 78 kohta ja tuomio 25.1.2024, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova ym., C‑58/22, EU:C:2024:70, 40 kohta).
64
Aluksi on siten tutkittava, missä määrin pääasian kantajan tilanteen kaltainen kolmannen maan kansalaisen tilanne voi kuulua perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla unionin oikeuden soveltamisalaan, minkä jälkeen on ratkaistava, edellyttääkö tällainen tilanne perusoikeuskirjan 1, 4 tai 7 artiklan nojalla sitä, että kyseiselle kolmannen maan kansalaiselle myönnetään oleskeluoikeus.
65
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamista tiedoista ilmenee tältä osin, että pääasian kantaja ei täytä edellytyksiä direktiivissä 2011/95 tarkoitetun kansainvälisen suojelun saamiseksi, joten tätä direktiiviä ei siten sovelleta hänen tilanteeseensa.
66
Toiseksi on niin, että jollei pääasian kantaja kykene vetoamaan muuhun Bulgarian alueella oleskeluun oikeuttavaan lupaan, hän kuuluu sitä vastoin direktiivin 2008/115 soveltamisalaan, koska hän on oleskellut tällä alueella laittomasti sen päätöksen tekemisen jälkeen, jolla hänen kansainvälistä suojelua koskeva hakemuksensa on hylätty ja josta hän on nostanut kanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 209 ja 210 kohta). Tästä seuraa, että pääasian kantajan tilanne kuuluu unionin oikeuden soveltamisalaan.
67
Direktiivin 2008/115 mitään säännöstä ei kuitenkaan voida tulkita siten, että siinä vaaditaan jäsenvaltiota myöntämään oleskelulupa alueellaan laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle. Tämän direktiivin 6 artiklan 4 kohdasta on erityisesti todettava, että tässä säännöksessä vain sallitaan se, että jäsenvaltiot myöntävät kansallisen oikeutensa – eivätkä unionin oikeuden – perusteella alueellaan laittomasti oleskeleville kolmansien maiden kansalaisille oleskeluoikeuden yksilöllisten inhimillisten syiden tai humanitaaristen syiden perusteella (ks. vastaavasti tuomio 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Maastapoistaminen – Lääkekannabis), C‑69/21, EU:C:2022:913, 85 ja 86 kohta).
68
Perusoikeuskirjan 51 artiklan 2 kohdan mukaan perusoikeuskirjan määräyksillä ei kuitenkaan laajenneta unionin oikeuden soveltamisalaa. Näin ollen ei voida katsoa, että jäsenvaltio voisi olla velvollinen myöntämään direktiivin 2008/115 soveltamisalaan kuuluvalle kolmannen maan kansalaiselle oleskeluoikeuden perusoikeuskirjan 1, 4 tai 7 artiklan nojalla (ks. vastaavasti tuomio 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Maastapoistaminen – Lääkekannabis), C‑69/21, EU:C:2022:913, 87 kohta). Sillä, kuinka pitkään kolmannen maan kansalainen on oleskellut asianomaisen jäsenvaltion alueella, ei ole tässä yhteydessä merkitystä.
69
Kolmanneksi on niin, että vaikka pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa oleva kolmannen maan kansalainen oleskelee laittomasti asianomaisen jäsenvaltion alueella, hän kuuluu myös direktiivien 2013/32 ja 2013/33 soveltamisalaan niin kauan kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole ratkaissut kannetta, jonka hän on nostanut kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa hylkäämisestä (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 207 ja 208 kohta).
70
Direktiivin 2013/32 46 artiklan 5 kohdan mukaan kansainvälisen suojelun hakijoiden on sallittava jäädä, jollei tämän direktiivin 41 artiklan 1 kohdassa ja 46 artiklan 6 kohdassa tarkoitetuista tapauksista muuta johdu, asianomaisen jäsenvaltion alueelle odottamaan hakemuksensa hylkäämisestä nostamansa kanteen ratkaisemista (ks. vastaavasti tuomio 17.12.2020, komissio v. Unkari (Kansainvälisen suojelun hakijoiden vastaanotto), C‑808/18, EU:C:2020:1029, 282 kohta).
71
Nyt käsiteltävässä asiassa ei siten ole poissuljettua, että vaikka pääasian kantajan kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on myöhempi hakemus, hänellä on oikeus jäädä Bulgarian alueelle siihen saakka, kunnes ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä oleva kanne on ratkaistu.
72
Kuten direktiivin 2013/32 9 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti täsmennetään, tällainen oikeus jäädä asianomaisen jäsenvaltion alueelle ei kuitenkaan oikeuta oleskelulupaan. Näin ollen ja tämän tuomion 68 kohdassa esitettyjä syitä vastaavista syistä jäsenvaltiota ei voida millään perusoikeuskirjan määräyksellä velvoittaa myöntämään kansainvälisen suojelun hakijalle oleskeluoikeutta, joka laajuudeltaan ylittää tämän direktiivin 46 artiklan 5 kohtaan perustuvan luvan jäädä jäsenvaltion alueelle.
73
Toiseksi on kuitenkin lisättävä yhtäältä, että direktiivin 2008/115 14 artiklan 1 kohdan b ja d alakohdan mukaan jäsenvaltioiden on mahdollisuuksien mukaan varmistettava, että niin kauan kuin kyseessä olevan kolmannen maan kansalaisen maastapoistamista lykätään, hänelle tarjotaan kiireellistä terveydenhoitoa ja välttämätöntä sairaanhoitoa ja että haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden erityistarpeet otetaan huomioon.
74
Jäsenvaltioiden on direktiiviä 2008/115 soveltaessaan noudatettava lisäksi perusoikeuskirjan 4 artiklaan perustuvaa epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kieltoa. Tästä seuraa, että jäsenvaltioiden on huolehdittava myös siitä, ettei niiden alueella laittomasti oleskeleva kolmannen maan kansalainen joudu tässä 4 artiklassa kiellettyyn tilanteeseen niin kauan, kuin häntä ei ole poistettu tältä alueelta.
75
Unionin tuomioistuin on jo katsonut, ettei perusoikeuskirjan 4 artiklaa noudateta tilanteessa, jossa jäsenvaltion viranomaisten välinpitämättömyydestä seuraa, että julkisesta avusta täysin riippuvainen henkilö on tahdostaan ja tekemistään valinnoista riippumatta äärimmäisessä aineellisessa puutteessa, jossa hän ei kykene täyttämään edes kaikkein perustavanlaatuisimpia tarpeitaan, kuten ravintoon, puhtauteen ja asumiseen liittyviä tarpeita, ja joka vahingoittaa hänen fyysistä tai henkistä terveyttään tai saattaa hänet ihmisarvon vastaiseen alennustilaan (ks. vastaavasti tuomio 19.3.2019, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 92 kohta ja tuomio 16.7.2020, Addis, C‑517/17, EU:C:2020:579, 51 kohta).
76
Kansainvälisen suojelun hakijan, jolla tässä ominaisuudessaan on oikeus jäädä asianomaisen jäsenvaltion alueelle, on toisaalta saatava direktiivissä 2013/33 säädetyt vastaanotto-olosuhteet niin kauan kuin hänen hakemustaan ei ole ratkaistu lopullisesti (ks. vastaavasti tuomio 17.12.2020, komissio v. Unkari (Kansainvälisen suojelun hakijoiden vastaanotto), C‑808/18, EU:C:2020:1029, 284–286 kohta).
77
Jos LF:llä on nyt käsiteltävässä asiassa tällainen oikeus jäädä Bulgarian alueelle, kunnes hänen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä oleva kanteensa on ratkaistu – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava –, hänen olisi saatava myös tämän direktiivin mukaiset vastaanotto-olosuhteet niin kauan kuin tätä kannetta ei ole ratkaistu lopullisesti.
78
Jos vielä oletetaan, että aineellisia vastaanotto-olosuhteita rajoitetaan tai ne peruutetaan tämän direktiivin 20 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla sillä perusteella, että pääasian taustalla oleva kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on myöhempi hakemus, tälle hakijalle taataan joka tapauksessa tämän direktiivin 20 artiklan 5 kohdassa vähimmäisvastaanotto-olosuhteet, jotka mahdollistavat sen, että hän voi elää ihmisarvoista elämää.
79
Edellä esitetyn perusteella neljänteen ja kuudenteen kysymykseen on vastattava, että perusoikeuskirjan 1, 4 ja 7 artiklaa, luettuina yhdessä direktiivin 2008/115 kanssa, on tulkittava siten, että jäsenvaltio ei ole painavista humanitaarisista syistä velvollinen myöntämään oleskeluoikeutta kolmannen maan kansalaiselle, joka oleskelee tällä hetkellä sen alueella laittomasti, riippumatta siitä, kuinka pitkään kolmannen maan kansalainen on tällä alueella oleskellut. Kolmannen maan kansalainen voi kuitenkin vedota oikeuksiin, jotka taataan hänelle sekä perusoikeuskirjassa että tämän direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa, niin kauan kuin häntä ei ole poistettu maasta. Jos tällä kolmannen maan kansalaisella on myös asema kansainvälisen suojelun hakijana, jolla on lupa jäädä kyseisen jäsenvaltion alueelle, hän voi lisäksi vedota direktiivissä 2013/33 vahvistettuihin oikeuksiin.
Oikeudenkäyntikulut
80
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2011/95/EU
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio myöntää kolmannen maan kansalaiselle oleskeluoikeuden syistä, joilla ei ole mitään yhteyttä tämän direktiivin yleiseen rakenteeseen ja tavoitteisiin, kunhan tämä oleskeluoikeus erotetaan selvästi kyseisen direktiivin nojalla myönnettävästä kansainvälisestä suojelusta.
2)
Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi 16.12.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/115/EY 14 artiklan 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
jäsenvaltion, joka ei kykene poistamaan maasta kolmannen maan kansalaista tämän direktiivin 8 artiklan mukaisesti vahvistetussa määräajassa, on annettava kolmannen maan kansalaiselle kirjallinen vahvistus siitä, että vaikka hän oleskelee laittomasti kyseisen jäsenvaltion alueella, häntä koskevaa palauttamispäätöstä ei toistaiseksi panna täytäntöön.
3)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 1, 4 ja 7 artiklaa, luettuina yhdessä direktiivin 2008/115 kanssa,
on tulkittava siten, että
jäsenvaltio ei ole painavista humanitaarisista syistä velvollinen myöntämään oleskeluoikeutta kolmannen maan kansalaiselle, joka oleskelee tällä hetkellä sen alueella laittomasti, riippumatta siitä, kuinka pitkään kolmannen maan kansalainen on tällä alueella oleskellut. Kolmannen maan kansalainen voi kuitenkin vedota oikeuksiin, jotka taataan hänelle sekä perusoikeuskirjassa että tämän direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa, niin kauan kuin häntä ei ole poistettu maasta. Jos tällä kolmannen maan kansalaisella on myös asema kansainvälisen suojelun hakijana, jolla on lupa jäädä kyseisen jäsenvaltion alueelle, hän voi lisäksi vedota kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vaatimuksista 26.6.2013 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2013/33/EU vahvistettuihin oikeuksiin.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa menettelyn minkään osapuolen todellista nimeä.