62022CJ0035
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)
13 päivänä heinäkuuta 2023 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – 6 artiklan 1 kohta – Kansallisten tuomioistuinten pätemättömäksi toteamat kiinnelainasopimuksen yleiset sopimusehdot – Kanne tuomioistuimessa – Kanteen myöntäminen ennen siihen vastaamista – Kansallinen lainsäädäntö, jossa kuluttajan edellytetään toteuttavan asianomaista elinkeinonharjoittajaa kohtaan oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen toimenpiteen, jotta häntä ei velvoiteta vastaamaan oikeudenkäyntikuluista – Hyvän oikeudenkäytön periaate – Oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan
Asiassa C‑35/22,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Audiencia Provincial de Málaga (Malagan maakunnallinen ylioikeus, Espanja) on esittänyt 14.12.2021 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 17.1.2022, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
CAJASUR Banco SA
vastaan
JO ja
IM,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. Lycourgos, varapresidentti L. Bay Larsen, joka hoitaa neljännen jaoston tuomarin tehtäviä, sekä tuomarit L. S. Rossi, S. Rodin (esittelevä tuomari) ja O. Spineanu-Matei,
julkisasiamies: A. M. Collins,
kirjaaja: hallintovirkamies L. Carrasco Marco,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 11.1.2023 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
CAJASUR Banco SA, edustajanaan V. Rodríguez de Vera Casado,
–
Espanjan hallitus, asiamiehinään A. Pérez-Zurita Gutiérrez, J. Ruiz Sánchez ja J. Rodríguez de la Rúa Puig,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään J. Baquero Cruz ja N. Ruiz García,
kuultuaan julkisasiamiehen 2.3.2023 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29) 6 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä CAJASUR Banco SA sekä toisaalta JO ja IM ja joka koskee oikeudenkäyntikuluja viimeksi mainittujen vireille saattamassa oikeudenkäynnissä, jossa vaadittiin kiinnelainasopimuksen yleisen sopimusehdon toteamista pätemättömäksi erityisesti sen kohtuuttomuuden vuoksi.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
4
Kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
Espanjan oikeus
5
Siviililain (Código Civil) 1303 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jos sopimusvelvoite todetaan pätemättömäksi, sopimuspuolten on palautettava toisilleen sopimuksen kohde, tuotto ja hinta korkoineen, ellei seuraavissa pykälissä säädetystä muuta johdu.”
6
Siviiliprosessikoodeksista 7.1.2000 annetun lain 1/2000 (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil; BOE nro 7, 8.1.2000, s. 575), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan (jäljempänä LEC), 395 §:ssä, joka koskee oikeudenkuluista määräämistä siinä tapauksessa, että kanne myönnetään, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos kanne myönnetään ennen siihen vastaamista, kumpaakaan asianosaista ei voida velvoittaa korvaamaan oikeudenkäyntikuluja, ellei tuomioistuin katso vastaajan toimineen vilpillisessä mielessä ja perustele päätöstään asianmukaisesti.
Vastaajan katsotaan toimineen vilpillisessä mielessä, jos kantaja on ennen kanteen nostamista esittänyt vastaajalle uskottavan ja perustellun maksuvaatimuksen, jos sovittelumenettely on aloitettu tai jos vastaaja on kutsuttu tuomioistuinsovitteluun.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
7
Pääasian asianosaiset ovat tehneet kiinnelainasopimuksen. JO ja IM nostivat vuonna 2018 kanteen Juzgado de Primera Instancia no 18 bis de Málagassa (Malagan alioikeus nro 18 bis, Espanja) ja vaativat kyseisen sopimuksen yleisiin ehtoihin kuuluvan kiinnitysmaksuja koskevan ehdon kumoamista ja sen perusteella maksetun määrän palauttamista ehdon kohtuuttomuuden vuoksi. Kanteen nostamisen jälkeen CAJASUR Banco myönsi mainitun ehdon kohtuuttomuuden mutta suostui palauttamaan vain osan sen perusteella vaaditusta määrästä, koska se piti vaadittua määrää liiallisena.
8
Juzgado de Primera Instancia no 18 bis de Málaga totesi 2.3.2020 antamassaan tuomiossa kyseisen ehdon suoraan lain nojalla pätemättömäksi sen kohtuuttomuuden vuoksi ja velvoitti CAJASUR Bancon tällä perusteella yhtäältä palauttamaan JO:lle ja IM:lle osan vaaditusta määrästä ja toisaalta maksamaan oikeudenkäyntikulut.
9
CAJASUR Banco on valittanut Audiencia Provincial de Málagaan (Malagan maakunnallinen ylioikeus, Espanja), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, yksinomaan oikeudenkäyntikuluista määräämisen osalta. Se esittää, että koska se oli myöntänyt kanteen ennen siihen vastaamista, velvoittaminen korvaamaan oikeudenkäyntikulut on LEC:n 395 §:n vastaista, koska kyseisessä säännöksessä säädetään, että tällainen velvoittaminen on mahdollista vain siinä tapauksessa, että vastaajan katsotaan toimineen vilpillisessä mielessä. Se muistuttaa tältä osin, että mainitun pykälän mukaan vastaajan voidaan katsoa toimineen vilpillisessä mielessä vain, jos vastaajalle on ennen kanteen nostamista esitetty uskottava ja perusteltu maksuvaatimus, jos vastaajaa vastaan on aloitettu sovittelumenettely tai jos vastaaja on kutsuttu tuomioistuinsovitteluun.
10
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, tällainen näkemys vastaa Tribunal Supremon (ylin tuomioistuin, Espanja) kyseisen pykälän soveltamista koskevaa vakiintunutta oikeuskäytäntöä.
11
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee myös, että JO ja IM eivät ole toteuttaneet CAJASUR Bancoa kohtaan mitään oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen toimenpiteistä.
12
Tässä tilanteessa Audiencia Provincial de Málaga on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan vastaista vaatia kuluttajalta, että tämä on ennen oikeudenkäyntiä esittänyt oikeudenkäynnin ulkopuolisen vaatimuksen, jotta tietyn yleisen sopimusehdon toteamisella pätemättömäksi sen kohtuuttomuuden vuoksi olisi kaikki ne korvausvaikutukset (mukaan lukien oikeudenkäyntikulujen korvaaminen), jotka liittyvät tähän pätemättömyyteen [direktiivin 93/13] 6 artiklan 1 kohdan nojalla?
2)
Onko täyttä korvausta koskevan oikeuden ja unionin oikeuden tehokkuuden sekä [direktiivin 93/13] 6 artiklan 1 kohdan mukaista, että määritetään kulujen (mukaan lukien oikeudenkäyntikulut) korvaamisen peruste, joka riippuu siitä, onko kuluttaja esittänyt finanssilaitokselle ennen oikeudenkäyntiä oikeudenkäynnin ulkopuolisen vaatimuksen kyseisen sopimusehdon poistamiseksi?”
Tutkittavaksi ottaminen
13
Espanjan hallituksen mukaan ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt siinä pääasian oikeudellista ja tosiseikkoja koskevaa asiayhteyttä oikein. Sen mukaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole toimittanut unionin tuomioistuimelle niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen hyödyllisen vastauksen antamiseksi esitettyihin kysymyksiin, jotka ovat Espanjan hallituksen mukaan hypoteettisia, koska kyseinen tuomioistuin voi kansallisen oikeuden mukaan ratkaista pääasian pyytämättä unionin tuomioistuimelta tältä osin ennakkoratkaisua.
14
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan sen ratkaistavaksi saatetun riita-asian tosiseikat ja arvioimaan niitä sekä tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä. Samalla tavoin yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, ovatko sen unionin tuomioistuimelle esittämät kysymykset tarpeellisia ja onko niillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 76 kohta ja tuomio 22.9.2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 26 kohta).
15
Unionin tuomioistuin voi siis jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisupyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeussäännön tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 77 kohta ja tuomio 22.9.2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 27 kohta).
16
Näin ei ole nyt käsiteltävässä asiassa.
17
On nimittäin todettava, että ennakkoratkaisupyyntö koskee erityisesti direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan tulkintaa, ja sillä pyritään selvittämään, onko kyseinen säännös esteenä LEC:n 395 §:n kaltaiselle kansallisen oikeuden säännökselle, joka koskee oikeudenkäyntikulujen jakamista oikeudenkäynneissä, jotka kuluttajat saattavat vireille käyttääkseen kyseiseen direktiiviin perustuvia oikeuksiaan.
18
Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee lisäksi, että direktiivissä 93/13 tarkoitettu kuluttaja saatetaan LEC:n 395 §:n, sellaisena kuin sitä on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä, nojalla velvoittaa vastaamaan oikeudenkäyntikuluista, jotka liittyvät hänen elinkeinonharjoittajan kanssa tekemänsä sopimuksen ehtoja koskevaan kanteeseen, vaikka toimivaltainen tuomioistuin toteaisi jonkin sopimusehdon kohtuuttomaksi.
19
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.
Asiakysymys
20
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ensimmäisessä kysymyksessään muun muassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaan, ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ilmenee, että kyseinen tuomioistuin pohtii lähinnä direktiivin 93/13 6 artiklan tulkintaa, kun otetaan huomioon toisessa kysymyksessä tarkoitetun tehokkuusperiaatteen vaikutus.
21
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, jotka on tutkittava yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa, luettuna tehokkuusperiaatteen valossa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan silloin, jos kuluttaja ei ole toteuttanut elinkeinonharjoittajaa, jonka kanssa hän on tehnyt kohtuuttoman ehdon sisältävän sopimuksen, kohtaan mitään oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen toimenpiteistä, kuluttajan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan oikeudenkäynnissä, jonka hän saattaa vireille kyseistä elinkeinonharjoittajaa vastaan vedotakseen hänelle direktiivissä 93/13 annettuihin oikeuksiin, jos mainittu elinkeinonharjoittaja myöntää mainitun kuluttajan kanteen ennen siihen vastaamista, vaikka kyseinen ehto on todettu kohtuuttomaksi.
22
Aluksi on muistutettava, että kun otetaan huomioon elinkeinonharjoittajiin nähden heikommassa asemassa olevien kuluttajien suojelun muodostaman yleisen edun luonne ja merkityksellisyys, direktiivissä 93/13 velvoitetaan, kuten sen 7 artiklan 1 kohdasta luettuna yhdessä direktiivin johdanto-osan 24. perustelukappaleen kanssa ilmenee, jäsenvaltiot säätämään riittävistä ja tehokkaista keinoista ”kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa” (tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos unioni ei ole antanut asiasta erityissäännöksiä, jäsenvaltioiden asiana on säätää sisäisessä oikeusjärjestyksessään direktiivissä 93/13 säädetyn kuluttajansuojan toteuttamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian periaatteen nojalla. Menettelysäännöt eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita (vastaavuusperiaate), eikä niillä saada tehdä unionin oikeusjärjestyksessä tunnustettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tehokkuusperiaate) (tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
24
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että kansallisissa tuomioistuimissa käydystä oikeudenkäynnistä aiheutuneiden oikeudenkäyntikulujen jakaminen kuuluu jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian piiriin edellyttäen, että vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudatetaan (tuomio 16.7.2020, Caixabank ja Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 ja C‑259/19, EU:C:2020:578, 95 kohta).
25
Siltä osin kuin on kyse tehokkuusperiaatteesta, joka on ainoa näistä periaatteista, joka mainitaan ennakkoratkaisupyynnössä, on todettava, että kaikkia sellaisia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysääntö unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan kyseisen oikeussäännön merkitys koko menettelyn, sen kulun sekä sen erityispiirteiden kannalta eri kansallisissa elimissä. Huomioon on tällöin tarvittaessa otettava kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevat periaatteet, joita ovat muun muassa puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä menettelyn moitteeton kulku (ks. mm. tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
26
Direktiivissä 93/13 annetaan kuluttajalle oikeus saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi elinkeinonharjoittajan hänen kanssaan tekemän sopimuksen ehdon kohtuuttomuuden toteamiseksi ja sen soveltamatta jättämiseksi. Tältä osin unionin tuomioistuin on todennut, että se, että tällaisesta oikeudenkäynnistä aiheutuvien kulujen jakaminen saatetaan riippuvaiseksi ainoastaan aiheettomasti maksetuista määristä, jotka on määrätty palautettaviksi, saattaa johtaa siihen, että kuluttaja ei käytä mainittua oikeutta niiden kulujen vuoksi, jotka kanteesta aiheutuisivat (ks. vastaavasti tuomio 16.7.2020, Caixabank ja Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 ja C‑259/19, EU:C:2020:578, 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27
Unionin tuomioistuimen mukaan direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa sekä tehokkuusperiaatetta on tulkittava siten, että ne ovat esteenä järjestelmälle, jossa sallitaan se, että osa oikeudenkäyntikuluista voidaan määrätä kuluttajan maksettavaksi niiden aiheettomasti maksettujen määrien mukaan, jotka hänelle palautetaan sen jälkeen, kun sopimusehto on todettu pätemättömäksi ehdon kohtuuttomuuden vuoksi, koska tällaisella järjestelmällä luodaan olennainen este, joka on omiaan johtamaan siihen, että kuluttaja ei käytä direktiivissä 93/13 vahvistettua oikeutta sopimusehtojen mahdollisen kohtuuttomuuden tehokkaaseen tuomioistuinvalvontaan (tuomio 16.7.2020, Caixabank ja Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 ja C‑259/19, EU:C:2020:578, 99 kohta).
28
On myös mainittava, että vaikka tehokkuusperiaatteen noudattaminen ei voi mennä niin pitkälle, että sillä täysin kompensoitaisiin asianomaisen kuluttajan täydellinen passiivisuus, on kuitenkin tarkasteltava, onko kyseessä olevan kansallisen menettelyn erityispiirteet huomioon ottaen olemassa merkittävä vaara siitä, että kuluttajat saadaan luopumaan käyttämästä direktiiviin 93/13 perustuvia oikeuksiaan (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, Vicente (Asianajopalkkioiden periminen), C‑335/21, EU:C:2022:720, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
29
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että LEC:n 395 §:n, sellaisena kuin Tribunal Supremo on sitä tulkinnut, mukaan vastaaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut ainoastaan siinä tapauksessa, että vastaajan näytetään olleen vilpillisessä mielessä, ja tällaisen vilpillisen mielen katsotaan olevan olemassa vain, jos ennen kanteen nostamista kantaja on tuloksetta esittänyt vastaajalle uskottavan ja perustellun maksuvaatimuksen, jos kantaja on aloittanut sovittelumenettelyn tai jos kantaja on kutsunut vastaajan tuomioistuinsovitteluun.
30
Tältä osin on todettava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan nojalla käynnistetyissä tyypillisissä menettelyissä kyseisessä direktiivissä tarkoitettu ”kuluttaja” on useimmiten kantajana ja mainitussa direktiivissä tarkoitettu ”elinkeinonharjoittaja” vastaajana, mikä merkitsee sitä, että LEC:n 395 §:ssä, sellaisena kuin Tribunal Supremo on sitä tulkinnut, tosiasiallisesti edellytetään, että kuluttaja ennen kanteen nostamista esittää asianomaiselle elinkeinonharjoittajalle uskottavan ja perustellun maksuvaatimuksen, aloittaa sovittelumenettelyn kyseisen elinkeinonharjoittajan kanssa tai kutsuu tämän tuomioistuinsovitteluun. Muussa tapauksessa on niin, että jos mainittu elinkeinonharjoittaja myöntää kanteen ennen siihen vastaamista, elinkeinonharjoittajan oletetaan toimineen vilpittömässä mielessä eikä sitä voida velvoittaa korvaamaan oikeudenkäyntikuluja siinäkään tapauksessa, että kyseisessä sopimuksessa oleva ehto todetaan kohtuuttomaksi näin vireille saatetussa oikeudenkäynnissä.
31
Vaikka kyseisellä LEC:n 395 §:llä tavoiteltuja päämääriä eli kansallisen tuomioistuinjärjestelmän ruuhkautumisen estämistä ja hyvää oikeudenkäyttöä on pidettävä legitiimeinä – kuten Espanjan hallitus esittää – ja vaikka – kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 48 kohdassa – jonkin kyseisessä pykälässä tarkoitetun oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen toimenpiteen toteuttaminen vaikuttaa kyseessä olevan kuluttajan kannalta kohtuulliselta menettelyvaatimukselta, velvollisuus toteuttaa jokin oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen toimenpiteistä kohdistuu kuitenkin viime kädessä yksinomaan kuluttajaan.
32
Elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisten sopimusten kohtuuttomien ehtojen alalla, jota koskevaa kansallista oikeuskäytäntöä on runsaasti, tällaisen velvollisuuden pitäisi kuitenkin kuulua tasapuolisesti molemmille sopimuspuolille. Jos tietyt vakioehdot on vakiintuneessa kansallisessa oikeuskäytännössä todettu kohtuuttomiksi, pankeilta voidaan nimittäin yhtä lailla odottaa, että ne lähestyvät oma-aloitteisesti asiakkaitaan, joiden sopimuksiin sisältyy tällaisia ehtoja, kyseisten ehtojen vaikutusten poistamiseksi, ennen kuin asiakkaat nostavat kanteita.
33
Vaikka ei voida sulkea pois, että hyvää oikeudenkäyttöä koskeva yleinen etu voi sellaisenaan olla etusijalla kuluttajien yksityisiin etuihin nähden, menettelysäännöillä, joilla tällainen yleinen etu pyritään toteuttamaan, ei pidä tehdä kuluttajille direktiivissä 93/13 annettujen oikeuksien käyttämistä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (ks. vastaavasti tuomio 12.2.2015, Baczó ja Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, 51 ja 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34
LEC:n 395 §:n kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jossa kaikki vastuu aloitteellisuudesta jonkin oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen toimenpiteen toteuttamiseksi on asianomaisella kuluttajalla, ei ole omiaan kannustamaan elinkeinonharjoittajia tekemään vapaaehtoisesti ja oma-aloitteisesti kaikkia kohtuuttomia sopimusehtoja koskevasta oikeuskäytännöstä johdettavia päätelmiä ja suosii siten kohtuuttomien ehtojen vaikutusten jatkumista. Koska tällaisella lainsäädännöllä kuluttajan kannettavaksi asetetaan ylimääräinen taloudellinen riski, se saattaa luoda esteen, joka on omiaan johtamaan siihen, ettei kuluttaja käytä oikeuttaan hänen ja elinkeinonharjoittajan väliseen sopimukseen sisältyvien ehtojen mahdolliseen kohtuuttomuuteen kohdistuvaan tehokkaaseen tuomioistuinvalvontaan.
35
Kuluttajaa, joka on tehnyt kohtuuttoman ehdon sisältävän sopimuksen, ei voida moittia siitä, että hän saattaa asiansa toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi käyttääkseen hänelle direktiivissä 93/13 taattuja oikeuksia siinä tapauksessa, että asianomainen elinkeinonharjoittaja on passiivinen huolimatta siitä, että vastaavanlaiset sopimusehdot on todettu kohtuuttomiksi hyvin vakiintuneessa kansallisessa oikeuskäytännössä, minkä olisi pitänyt kannustaa elinkeinonharjoittajaa lähestymään oma-aloitteisesti kuluttajaa ja poistamaan tällaisen kohtuuttoman ehdon vaikutukset mahdollisimman pian.
36
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen sopimusehdon kohtuuttomuus on vahvistettu Tribunal Supremon vakiintuneessa oikeuskäytännössä. Se esittää tältä osin, että sen sijaan, että pankit ilmoittaisivat kuluttajille kohtuuttomia sopimusehtoja koskevan kansallisen oikeuskäytännön seurauksista, niillä on taipumus odottaa, että niille esitetään oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa vaatimus, johon ne suostuvat, tai odottaa oikeudenkäynnin vireille saattamista, jolloin ne myöntävät kanteen välittömästi ennen vastineen jättämistä välttyäkseen joutumasta vastaamaan oikeudenkäyntikuluista.
37
Kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 50 kohdassa, kun otetaan huomioon tietämys, jota luottolaitoksilla voidaan odottaa olevan tällaisista asioista, ja kuluttajien heikompi asema luottolaitokseen nähden, edellä 36 kohdassa tarkoitettu käyttäytyminen voi olla vakava viite siitä, että luottolaitokset toimivat vilpillisessä mielessä. Toimivaltaisen tuomioistuimen on siten voitava suorittaa tältä osin tarvittavat tarkistukset ja tehdä niistä asianmukaiset päätelmät.
38
Kaiken edellä esitetyn perusteella direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa, luettuna tehokkuusperiaatteen valossa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan silloin, jos kuluttaja ei ole toteuttanut elinkeinonharjoittajaa, jonka kanssa hän on tehnyt kohtuuttoman ehdon sisältävän sopimuksen, kohtaan mitään oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen toimenpiteistä, kuluttajan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan oikeudenkäynnissä, jonka hän saattaa vireille kyseistä elinkeinonharjoittajaa vastaan vedotakseen hänelle direktiivissä 93/13 annettuihin oikeuksiin, jos mainittu elinkeinonharjoittaja myöntää mainitun kuluttajan kanteen ennen siihen vastaamista, vaikka kyseinen ehto on todettu kohtuuttomaksi, sillä varauksella, että toimivaltainen kansallinen tuomioistuin voi ottaa huomioon sen, että vastaavanlaisten sopimusehtojen kohtuuttomuudesta on olemassa vakiintunutta kansallista oikeuskäytäntöä, ja elinkeinonharjoittajan asenteen todetakseen elinkeinonharjoittajan vilpillisen mielen ja velvoittaa sen siten korvaamaan kyseiset oikeudenkäyntikulut.
Oikeudenkäyntikulut
39
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 artiklan 1 kohtaa, luettuna tehokkuusperiaatteen valossa,
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan silloin, jos kuluttaja ei ole toteuttanut elinkeinonharjoittajaa, jonka kanssa hän on tehnyt kohtuuttoman ehdon sisältävän sopimuksen, kohtaan mitään oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen toimenpiteistä, kuluttajan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan oikeudenkäynnissä, jonka hän saattaa vireille kyseistä elinkeinonharjoittajaa vastaan vedotakseen hänelle direktiivissä 93/13 annettuihin oikeuksiin, jos mainittu elinkeinonharjoittaja myöntää mainitun kuluttajan kanteen ennen siihen vastaamista, vaikka kyseinen ehto on todettu kohtuuttomaksi, sillä varauksella, että toimivaltainen kansallinen tuomioistuin voi ottaa huomioon sen, että vastaavanlaisten sopimusehtojen kohtuuttomuudesta on olemassa vakiintunutta kansallista oikeuskäytäntöä, ja elinkeinonharjoittajan asenteen todetakseen elinkeinonharjoittajan vilpillisen mielen ja velvoittaa sen siten korvaamaan kyseiset oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.