61996CC0279_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1 Tribunale civile di Genova (Italia) on esittänyt kaksi ennakkoratkaisukysymystä, jotka koskevat sitä, mikä vaikutus yhteisön oikeudella, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut sitä oikeuskäytännössään, on tiettyihin edellytyksiin, jotka on asetettu oikeudelle vaatia palautettavaksi eräitä Italian viranomaisten perusteettomasti kantamia veroja ja maksuja. Toisin sanoen on kysymys niiden määrien palauttamisesta, jotka tietyt yritykset ovat suorittaneet yhteisön säännösten vastaisen kansallisen veron maksamiseksi.
Tosiasiat, pääasian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
2 Asioissa C-279/96 ja C-281/96 kantajina ovat eräät yhtiöt, jotka ovat 26.10.1972 annetun presidentin asetuksen nro 641:n (jäljempänä DPR nro 641/1972) säännösten perusteella maksaneet Italian valtiolle useiden vuosien kuluessa erisuuruisia summia yhtiöiden yritysrekisteriin merkitsemisestä perittävänä vuosimaksuna. Asiassa C-280/96 kantajana on Italian verohallinto, joka on tuomittu palauttamaan mainitut määrät erään toisen yrityksen osalta.
3 Sen jälkeen kun yhteisöjen tuomioistuin oli 20.4.1993 antanut yhdistetyissä asioissa Ponente Carni ja Cispadana Costruzioni(1) tuomion (jäljempänä Ponente Carni -tuomio), jossa annettiin vastaus moniin pääoman hankinnasta kannettavista välillisistä veroista 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY(2) tulkintaa koskeviin ennakkoratkaisukysymyksiin, Italian lainsäätäjä kumosi vuosimaksun ja alensi yhtiön ensimmäisestä rekisteriin merkitsemisestä perittävän maksun 500 000 ITL:aan.(3)
4 Myös Italian tuomioistuimet osaltaan totesivat vuosimaksun yhteisön oikeuden vastaiseksi(4) ja kyseisellä perusteella suoritetut maksut tämän mukaisesti perusteettomiksi.
5 Vaadittuaan menestyksettä, että Italian viranomaiset palauttaisivat aiheettomasti maksetut maksut, kysymyksessä olevat yhtiöt vaativat Tribunale di Genovassa, että tämä tuomioistuin tuomitsisi valtiovarainministeriön palauttamaan maksut. Marine Insurance Consultants Srl:n osalta tuomioistuimen puheenjohtaja hyväksyi tämän vaatimuksen 21.7.1995 antamallaan määräyksellä, josta verohallinto on valittanut.
6 Ennen kyseisten asioiden ratkaisemista lopullisesti Tribunale di Genova päätti esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kaksi ennakkoratkaisukysymystä:
"1) Ovatko yhteisön oikeuden kanssa yhteensopivia sellaiset kansalliset säännökset, joilla asetetaan yhteisön oikeusjärjestykseen perustuvaa oikeutta koskevan kanteen nostamiselle sellainen määräaika, joka alkaa kulua ennen kuin se direktiivi, jolla tämä oikeus on annettu, on saatettu asianmukaisesti ja täydellisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystä?
2) Onko yhteisön oikeuden kanssa yhteensopivaa se, että sellaiselle henkilölle, jonka oikeutta on myönnetty loukatun ja jonka vaatimus tiettyjen maksettujen määrien palauttamisesta on hyväksytty, maksettaviin määriin sovelletaan sellaisia laskentasääntöjä, jotka ovat erilaisia ja epäedullisempia kuin yksityisten välisiä edunpalautuskanteita koskevat laskentasäännöt ja jotka on antamallaan säädöksellä sisällöllisesti määrittänyt se sama viranomainen, joka on loukannut mainittua oikeutta?"
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
7 Koska tämä ennakkoratkaisukysymys on samankaltainen kuin Tribunale civile di Genovan asiassa C-231/96, Edis, esittämät ennakkoratkaisukysymykset, joista myös tänään esitän ratkaisuehdotukseni, olisi ollut mahdollista laatia ratkaisuehdotus vain viittaamalla tähän toiseen ratkaisuehdotukseen. Kun oikeudenkäyntejä ei kuitenkaan ole yhdistetty ja ennakkoratkaisua pyytäneet kansalliset tuomioistuimet ja pääasian asianosaiset eivät ole samat, olen katsonut paremmaksi toistaa ainakin samat perusnäkökohdat kummassakin asiassa lisäten mahdollisesti jonkin erityismaininnan tai viittaamalla asian Edis ratkaisuehdotukseen tiettyjen yhteisten seikkojen osalta.
8 Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys koskee sitä, onko yhteisön oikeuden vastaista se, että perusteettomien verojen palautusvaatimuksia koskevassa kansallisessa lainsäädännössä asetetaan kolmen vuoden preklusiivisen määräajan alkuajankohdaksi maksupäivä, vaikka veroon sovellettavaa yhteisön direktiiviä ei tuolloin vielä ollut saatettu asianmukaisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
9 Kyseisten yritysten, komission ja eri jäsenvaltioiden esittämät kirjalliset huomautukset koskivat sitä, mikä vaikutus on yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Emmott 25.7.1991 antamalla samaa ongelmaa koskevalla tuomiolla.(5) Tässä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin tunnetusti katsoi seuraavaa: "[- -] niin kauan kuin direktiiviä ei ole asianmukaisesti saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä, direktiivin vastaisesti toimiva jäsenvaltio ei siis voi vedota sellaisen kanteen myöhäisyyteen, jonka yksityinen oikeussubjekti on nostanut sitä vastaan turvatakseen tämän direktiivin säännösten mukaiset oikeutensa. Oikeussuojakeinon käyttämistä koskevan kansallisen määräajan on alettava vasta, kun direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä".(6)
10 On totta, että yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin myöhemmin rajoittanut asiassa Emmott luodun oikeuskäytännön soveltamisalaa korostaen sen soveltamisen olevan mahdollista vain silloin, kun tähän asiaan liittyneet erityisolosuhteet ovat olemassa. Yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Steenhorst-Neerings 27.10.1993 antamassaan tuomiossa(7) ja asiassa Johnson 6.12.1994 antamassaan tuomiossa(8) vahvistanut, että kansalliset vanhentumisajat ovat sovellettavissa tiettyihin direktiiveihin perustuviin, myöntämättä jätettyjä sosiaalietuuksia koskeviin vaatimuksiin myös silloin, kun direktiivejä ei vielä ollut asianmukaisesti saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
11 Kun esillä oleva ennakkoratkaisumenettely oli vielä vireillä, yhteisöjen tuomioistuin antoi tuomiot edellä mainituissa asioissa Haahr Petroleum(9) sekä Texaco ja Olieselskabet Danmark.(10) Niissä yhteisöjen tuomioistuin jälleen kerran katsoi, ettei asiassa Emmott annetussa tuomiossa luotua oikeusperiaatetta sovelleta. Kummassakin tapauksessa Tanskan viranomaiset hylkäsivät palautusvaatimuksen - jota oli perusteltu perustamissopimuksen 95 artiklan vastaisuudella - ja vetosivat kansalliseen säännökseen, jonka mukaan perusteettomasti maksettujen verojen palautuskanne vanhenee, kun maksupäivästä on kulunut viisi vuotta. Yhteisöjen tuomioistuin toisti sen, että vaikka säännös kokonaan tai osittain estää kyseisten verojen palauttamisen, sen soveltaminen näihin kahteen tapaukseen ei ollut yhteisön oikeuden vastaista.
12 Lisäksi kaksi kuukautta ennen esillä olevan asian suullista käsittelyä yhteisöjen tuomioistuin antoi asiassa Fantask ym. 2.12.1997 tuomion,(11) joka on esillä olevan asian kannalta erityisen tärkeä, koska siinä tosiseikat ja oikeudellinen tilanne ovat samankaltaiset kuin nyt esillä olevassa asiassa. Asiassa Fantask ym. annettu tuomio koski perusteettomien verojen palauttamista asiassa, jossa oli kyseessä:
- samantyyppinen kansallinen vero kuin nyt esillä oleva rekisteröintimaksu (vastaavaan yhtiörekisteriin merkitsemisestä Tanskassa kannettava vero);
- samantyyppinen ristiriita yhteisön oikeuden (eli direktiivi 69/335/ETY) ja kansallisen verosäännöksen välillä;
- sama kansallisten preklusiivisten määräaikojen tai vanhentumisaikojen (kansallisen lainsäädännön mukaan viisi vuotta veron maksupäivästä) välinen vastakkaisuus.
13 Samoin kuin nyt esillä olevassa tapauksessa kansallinen tuomari, jolla oli ratkaistavanaan asia Fantask ym., jonka taustana oleva tilanne oli edellä selostetun mukainen, kysyi yhteisöjen tuomioistuimelta: "[- -] kielletäänkö yhteisön oikeudessa jäsenvaltiota vastustamasta direktiivin vastaisesti kannettujen maksujen palauttamista koskevia kanteita vetoamalla kansalliseen vanhentumisaikaan niin kauan kuin tämä jäsenvaltio ei ole asianmukaisesti saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystään". Kantajina olleiden yhtiöiden ja komission väitteet perustuivat samalla tavalla asiassa Emmott luotuun oikeuskäytäntöön, jonka soveltamista kyseisessä asiassa huomautuksia esittäneet hallitukset vastustivat.
14 Yhteisöjen tuomioistuin valitsi jälleen kerran tämän viimeksi mainitun ratkaisun toistaen ne perustelut, joihin olen edellä viitannut.
15 Yhteisöjen tuomioistuin muistutti ensinnäkin siitä, että menettelysääntöjä koskevan yhteisön sääntelyn puuttuessa pääsääntönä on, että kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessä säätää perusteettomasti maksettujen määrien palauttamista koskevista menettelysäännöistä; edellytyksenä on kuitenkin, että kyseiset menettelysäännöt eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansalliseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia, eivätkä ne saa olla sellaisia, että yhteisön oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on niiden vuoksi käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
16 Toiseksi yhteisöjen tuomioistuin korosti yhteisön oikeuden mukaista olevan, että oikeussuojakeinojen käyttämiselle asetetaan kohtuulliset määräajat, joilla edistetään sekä verovelvollista että hallintoa suojaavaa oikeusvarmuutta, ja se totesi, ettei mainittujen määräaikojen voida katsoa tekevän yhteisön oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, vaikka niiden päättyminen merkitsee automaattisesti kyseisen vaatimuksen tai sen osan tutkimatta jättämistä. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan kyseinen Tanskan oikeudessa säädetty viiden vuoden määräaika on kohtuullinen ja sitä sovelletaan samalla tavalla yhteisön oikeuteen perustuviin vaatimuksiin ja kansalliseen oikeuteen perustuviin vaatimuksiin.
17 Kolmanneksi yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi uudelleen asiassa Emmott annettuun tuomioon sisältyvän periaatteen soveltamisen tämäntyyppisissä asioissa. Asiassa Emmott annetussa tuomiossa tehty ratkaisu oli perusteltavissa erityisolosuhteilla, koska muutoksenhakija menetti määräajan laiminlyömisen vuoksi kokonaan mahdollisuutensa vedota yhteisön direktiiviin perustuvaan oikeuteensa yhdenvertaiseen kohteluun.
18 Lopuksi yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että "[- -] yhteisön oikeus ei tällä hetkellä ole esteenä sille, että jäsenvaltio, joka ei ole asianmukaisesti saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystään, vastustaa direktiivin vastaisesti kannettujen maksujen palauttamista koskevia kanteita vetoamalla kansalliseen vanhentumisaikaan, joka alkaa kulua kyseisten maksujen eräpäivästä, kun tällainen määräaika ei ole yhteisön oikeuteen perustuvien kanteiden osalta epäedullisempi kuin kansalliseen oikeuteen perustuvien kanteiden osalta ja kun se ei tee yhteisön oikeuden mukaisten oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi".
19 Huomattuaan tuomioistuimen kannan selkeyden ja sen, että tosiasiat ja oikeudellinen tilanne ovat ilmeisen samankaltaisia asiassa Fantask ym. ja esillä olevassa asiassa, komissio luopui suullisessa käsittelyssä aikaisemmasta kannastaan ja katsoi, että kysymys oli ratkaistu lopullisesti asiassa Fantask ym. annetussa tuomioissa. Pääasian kantajat sitä vastoin yrittivät samassa istunnossa(12) korostaa sitä, että Tanskan ja Italian oikeusjärjestysten välillä on eroja, joista johtuen asiassa Fantask ym. luotua oikeuskäytäntöä ei voida pätevästi soveltaa esillä olevaan tapaukseen.
20 Mielestäni tämä yritys epäonnistui. Ensisijaisesti se epäonnistui siitä syystä, että lähtökohta oli väärä: sen sijaan, että tuotiin esiin mahdollisia asiassa Fantask ym. annetun tuomion ja esillä olevan tapauksen välisiä eroja, olisi pitänyt osoittaa että tapauksen Emmott ja esillä olevan tapauksen tilanne ovat samankaltaiset, koska asiassa Emmott annetun tuomion jälkeen syntyneessä oikeuskäytännössä oli korostettu niitä erityisolosuhteita, jotka olivat kyseisen päätöksen kannalta ratkaisevan tärkeitä. Ison-Britannian hallitus korosti suullisessa käsittelyssä tältä osin, että - muiden olosuhteiden ohella - sen omat viranomaiset kehottivat Emmottia luopumaan muutoksenhausta. Sen sijaan mikään ei ole estänyt italialaisia yhtiöitä käyttämästä valitusoikeuttaan riitauttaakseen vastaavien verojen määräämisen.(13)
21 Toiseksi, ja edellä sanotusta riippumatta, väitetyt kansallisten lainsäädäntöjen väliset erot ovat vailla merkitystä silloin, kun on kysymys asiassa Fantask ym. syntyneen oikeuskäytännön vaikutuksista esillä olevaan tapaukseen. Olipa määräaika viisi tai kolme vuotta, olipa siitä säädetty yleisessä säännöksessä tai tiettyjä veroja tai maksuja koskevassa erityssäännöksessä, olipa mainitun aikaisemman säännöksen tulkinta oikeuskäytännössä muuttunut tai ei, tärkeätä on, että yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut sen, että preklusiivinen määräaika, olipa se viisi tai kolme vuotta, jolla voidaan vastustaa yhteisön oikeuteen perustuvia perusteettomasti kannettujen verojen palautuskanteita, voi alkaa kulua verojen maksuhetkestä eikä siitä alkaen, kun valtio saattoi direktiivin asianmukaisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystään.
22 Tähän toteamukseen - jonka taustaolettamana on tietysti se, ettei ole olemassa tätä kysymystä säänteleviä yhteisön oikeuden säännöksiä ja että on olemassa sellainen kansallisen oikeuden normi, jossa on syrjimättömällä tavalla säädetty preklusiivisesta määräajasta - ei vaikuta se, että määräajan päättyminen välttämättä estää jo maksetun veron palauttamisen. Juuri tämä on ominaista ominaispiirteiltään tällaiselle preklusiiviselle määräajalle, joka pohjautuu oikeusvarmuuden periaatteeseen, mutta tällaisen määräajan soveltaminen ei sinänsä tee tehottomaksi oikeutta saada oikeussuojaa: verovelvollisilla on mahdollisuus riitauttaa veron määrääminen maksua seuraavien kolmen vuoden aikana.
23 Voitaisiin ajatella, että tämä ratkaisu ei ole kovinkaan hyvä niiden verovelvollisten kannalta katsottuna, jotka ovat joutuneet maksamaan yhteisön oikeuden vastaista veroa. Yksi tapa - johon kuitenkin liittyy suuria vaikeuksia - ratkaista tämä ongelma olisi se, että säädettäisiin sellainen yhtenäinen yhteisön säännös, jolla yhdenmukaistettaisiin tätä asiaa koskevat erilaiset kansalliset säännökset. Niin kauan kuin tällaista säännöstä ei ole olemassa, jäsenvaltioiden asiana on jo useampaan kertaan lueteltujen ehtojen mukaisesti päättää palautuskanteille asetettavista edellytyksistä.
24 On totta, että tätä toimivaltaa käyttäessään jäsenvaltioiden - tässä asiassa Italian tasavallan - pitää toimia perustamissopimuksen 5 artiklassa asetettujen vaatimusten mukaisesti. On myös totta, että joillakin Italian viranomaisten riidanalaisen maksun palauttamista koskevilla toimenpiteillä, sellaisina kuin ne on kuvattu asianosaisten väitteissä, palautuskanteille on nähtävästi asetettu enemmän esteitä kuin mainitun artiklan perusteella voitaisiin pitää kohtuullisena.(14) Tätä menettelyä ei kuitenkaan voida muuttaa perustamissopimuksen 169 artiklan mukaiseksi jäsenyysvelvoitteen noudattamatta jättämistä koskevaksi oikeudenkäynniksi, ja on myös huomattava, että Italian tasavallan virallinen toiminta on olennaisilta osin ollut perustamissopimuksesta johtuvien velvoitteiden mukaista: sen lainsäädäntöelimet ovat kumonneet kansallisen veron niiltä osin kuin se oli ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, ja ne ovat selvästi tunnustaneet oikeuden saada vero palautetuksi.(15) Myös Italian tuomioistuimet ovat turvanneet tämän oikeuden käyttämisen, vaikkakin prekluusiota koskevien kansallisten säännösten rajoissa.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
25 Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ei kovinkaan paljoa kuvaa niitä kansallisia säännöksiä, joiden osalta hänellä on toisessa ennakkoratkaisukysymyksessä ilmaistuja epäilyksiä siitä, ovatko ne yhteisön oikeuden mukaisia. Vaikka kysymys on muotoiltu hyvin avoimesti eli niin, että siinä viitataan monenlaisiin "korvaamista koskeviin menettelysääntöihin", se todellisuudessa koskee sitä, että on olemassa kahdenlaisia kansallisia säännöksiä, joissa säädetään viivästyskorkojen maksamisesta perusteettomasti kannettujen verojen palautustapauksissa. Näin voidaan päätellä ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen oikeudellisista perusteluista.
26 Näitä säännöksiä kuvaillaan ennakkoratkaisupyynnössä seuraavasti:
- "[- -] perinteisten edunpalautusta koskevien periaatteiden mukaan maksetuille määrille maksetaan laillista korkoa (10 prosenttia vuotuista korkoa voimassa olevan lainsäädännön mukaan) palautusvaatimuksen esittämisestä alkaen, jos maksun saanut osapuoli oli vilpittömässä mielessä kyseiset määrät vastaanottaessaan.
- Esillä olevissa tapauksissa valtionasiamies, vedoten 25.3.1994 annetun asetuksen (decreto-legge) nro 307, joka on muutettu laiksi 22.7.1994 annetulla lailla nro 457, 3 §:ään, katsoo sovellettavan korkokannan olevan kolme prosenttia jokaiselta kuluneelta kuuden kuukauden jaksolta, eli korkokannan, jota yleisemminkin sovelletaan valtion ollessa palautusvelvollinen.
- Jos mainitun asetuksen säännösten, jossa korkokannan määrittämisen osalta viitataan annettavaan hallinnolliseen määräykseen, katsotaan soveltuvan, maksun suorittanut osapuoli kärsii tällä tavalla vielä enemmän haittaa; kun katsotaan, että maksun saanut viranomainen on toiminut vilpittömässä mielessä, mahdollisesti palautettaviksi määrättäville määrille maksetaan korkoa vasta siitä alkaen, kun asia on saatettu vireille tuomioistuimessa, ja lisäksi korkoa on alennettu sillä määrällä, josta tämä sama, direktiivin täytäntöönpanovelvollisuuden laiminlyönyt viranomainen päättää."
27 Näin muotoillussa kysymyksessä on kaksi ongelmaa:
a) onko yhteisön oikeuden kanssa ristiriidassa sellainen kansallinen lainsäädäntö, jossa perusteettoman edun palautuksen viivästymisen vuoksi perittävästä korosta säädetään eri tavalla sen mukaan, onko kysymys yksityisten oikeussubjektien välisistä veloista vai veronsaajalta olevista saamisista;
b) mitä vaikutusta voi lisäksi olla sillä, että korkokanta määritetään "säännöksessä, jonka antaa se sama viranomainen, joka laiminlyönnillään loukkasi tätä oikeutta".
28 Arvioin aluksi tätä viimeksi mainittua ongelmaa. Sekä komissio että Italian hallitus esittävät, että tämän kysymyksen osalta ei riittävästi oteta huomioon sitä, että kiistanalaista säännöstä ei ole sovellettu pääasian tosiasioihin, eikä sitä edes ole pantu täytäntöön kansallisessa oikeusjärjestyksessä.
29 Itse asiassa 23.5.1994 annetun asetuksen nro 307 (joka sittemmin on muutettu laiksi 22.7.1994 annetulla lailla nro 457) 3 §:ää, joka voimaantulostaan alkaen(16) oikeutti valtiovarainministeriön päätöksellään määräämään rahoitusmarkkinoiden kehittymisen mukaan ne korkokannat, joita sovelletaan valtion saamisiin ja velkoihin, ei ole sovellettu, koska ministeriö ei ole käyttänyt tätä valtuuttaan.
30 Näin ollen viivästyskorkojen korkokannat vahvistettiin ja vahvistetaan laintasoisilla säädöksillä,(17) jotka ovat yleisesti sovellettavia. Toisin sanoen asiassa on sovellettava 30.12.1993 annettua asetusta nro 557/1993, jossa verosaamisten ja -velkojen osalta korkokannaksi vahvistettiin kolme prosenttia puolelta vuodelta.
31 Näin ollen ei ole syytä ottaa huomioon sitä seikkaa, johon kansallinen tuomari viittaa, koska se on luonteeltaan hypoteettinen ja vailla yhteyttä oikeusriidan kohteena oleviin tosiasioihin.
32 Sen, että kyseisissä säännöksissä säädetään veronsaajalta oleville saamisille ja veronsaajalle oleville veloille viivästyskorkokannat, jotka poikkeavat yksityisten oikeussubjektien välisissä suhteissa noudatettavista viivästyskorkokannoista, on katsottava olevan ennakkoratkaisupyynnön perusteluista päätellen toisen ennakkoratkaisukysymyksen ydin.
33 Tilanteesta, jossa käytetään oikeutta saada palautetuksi perusteettomat verot, kun oikeus johtuu siitä, että kansallinen vero on yhteisön oikeuden vastainen, on todettava, että vakiintuneessa, asiassa Rewe(18) ja asiassa Comet(19) 16.12.1976 annetuista tuomioista alkaneessa oikeuskäytännössä on korostettu yhtäältä jäsenvaltioiden velvollisuutta palauttaa nämä verot ja tätä velvollisuutta vastaavaa verovelvollisten oikeutta saada verot palautetuksi(20) ja toisaalta tämän oikeuden riippuvaisuutta jokaisen valtion oikeusjärjestyksessä asetetuista yleisistä edellytyksistä, jotka koskevat tällaisen oikeuden toteuttamista.
34 Asiassa Deville 29.6.1988 annetussa tuomiossa(21) on tämän oikeuskäytännön yhteenvetoa tehtäessä katsottu: "[- -] aiheettomasti kannettujen kansallisten verojen palauttamista koskevan yhteisön sääntelyn puuttuessa kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on osoitettava toimivaltaiset tuomioistuimet ja vahvistettava niitä oikeussuojakeinoja koskevat menettelysäännöt, joilla pyritään turvaamaan yhteisön oikeuden välittömään oikeusvaikutukseen perustuvat yksityisten oikeudet. Kyseiset menettelysäännöt eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat kansalliseen oikeuteen perustuvia vastaavia vaatimuksia, eivätkä ne saa johtaa siihen, että olisi käytännössä mahdotonta käyttää oikeuksia, joita kansallisten tuomioistuimien on suojattava [- -]".(22)
35 Samoin kuin kaikki tässä menettelyssä huomautuksia esittäneet jäsenvaltiot, en näe mitään syytä kiistää kansalliselta lainsäätäjältä oikeutta asettaa perusteettomien verojen palautuskanteille prosessuaalisia määräaikoja, jotka poikkeavat yksityisten oikeussubjektien välisiä samanalaisia kanteita koskevista määräajoista.
36 Yhteisöjen tuomioistuin on sitä paitsi jo vahvistanut tämän eron laillisuuden edellä mainitussa asiassa Denkavit italiana antamansa tuomion 22-25 kohdassa. Todettuaan, ettei yhteisön oikeus välttämättä edellytä yhtenäisen, kaikille jäsenvaltioille yhteisen lainsäädännön antamista niistä muodollisista ja aineellisista edellytyksistä, jotka sääntelevät yhteisön oikeuden vastaisten verojen riitauttamista tai palauttamista, ja että tätä ongelmaa on säännelty eri tavoin eri jäsenvaltioissa ja jopa saman valtion sisällä eri verolajien mukaan, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että seuraavat kaksi tavallisinta tätä koskevaa kansallista sääntelyn tyyppiä ovat sallittuja:
- Joissakin tapauksissa kansallisissa laeissa tehdään perusteettomasti kannettujen verojen ja maksujen riitauttaminen tai palauttaminen sekä veroviranomaisille osoitettujen oikaisuvaatimusten että tuomioistuinmenettelyn osalta riippuvaiseksi tarkoista muotoa ja määräaikaa koskevista edellytyksistä.
- Aiheettomasti suoritettujen verojen ja maksujen palauttamista koskevat kanteet on toisissa tapauksissa saatettava yleisten tuomioistuimien käsiteltäviksi erityisesti perusteettoman edun palautusta koskevien kanteiden muodossa. Tällaisia kanteita voidaan nostaa eripituisten määräaikojen kuluessa, jotka joskus vastaavat yleisiä vanhentumisaikoja.
37 Heti tämän jälkeen yhteisöjen tuomioistuin toisti edellä mainitussa asiassa Rewe ja asiassa Comet luomansa oikeuskäytännön ja vahvisti, että erilaisilta kansallisilta järjestelmiltä vaadittavia edellytyksiä, jotka koskevat sellaisten perusteettomasti kannettujen verojen ja maksujen palauttamista, joiden perusteettomuus johtuu yhteisön säännöksestä, olivat yhteisön näkökulmasta katsottuna jo mainitut syrjinnän puuttuminen ja edunpalautuskanteiden tehokkuus. Asiassa Palmisani äskettäin eli 10.7.1997 annetun tuomion(23) mukaan molemmat ovat ilmausta yhteisön oikeuden "vastaavuusperiaatteesta" (luonteeltaan samanlaisia kansallisia kanteita koskevine vaatimukseen) ja "tehokkuusperiaatteesta".
38 Mainittuja ehtoja sovelletaan sekä päävelvoitteeseen eli aiheettomasti kannetun määrän palauttamiseen että sivuvelvoitteeseen eli vastaavien korkojen maksamiseen. Jälkimmäistä kysymystä on siis myös säänneltävä kansallisilla asiaa koskevilla säännöksillä, joita on sovellettava samalla tavalla kansalliseen oikeuteen perustuviin vaatimuksiin ja yhteisön oikeuteen perustuviin vaatimuksiin.
39 Yhteisöjen tuomioistuin on nimenomaan vahvistanut asiassa Express Dairy Foods 12.6.1980 antamassaan tuomiossa,(24) että kun aiheettomasti kannettuja maksuja palautetaan, kansallisten viranomaisten ja erityisesti kansallisten tuomioistuinten asiana on asiaa koskevien yhteisön säännösten tai määräysten puuttuessa ratkaista myös kaikki kyseiseen palauttamiseen liittyvät kysymykset kuten se, maksetaanko korkoja, soveltaen tällöin korkokannan ja sen ajankohdan osalta, josta alkaen korot on laskettava, omia valtionsisäisiä sääntöjään.
40 Asian Edis ratkaisuehdotuksessa olen katsonut, ettei mikään yhteisön oikeuden säännös tai periaate estä kansallista lainsäätäjää säätämästä oikeuksien vanhentumisaikoja tai kanneoikeuden käyttämistä koskevia preklusiivisia määräaikoja, jotka ovat erilaisia eri oikeudenaloilla, edellyttäen, ettei niitä sovelleta eri tavalla kansallisiin oikeussääntöihin perustuviin oikeuksiin ja yhteisön oikeussääntöihin perustuviin oikeuksiin.
41 Kansallisen lainsäätäjä voi tosiasiassa vapaasti asettaa verotuksen osalta sellaisia vanhentumisaikoja tai preklusiivisia määräaikoja, joiden ei välttämättä tarvitse olla samoja kuin siviilioikeudellisia suhteita varten säädetyt määräajat. Mikään yhteisön oikeuden säännös tai periaate ei velvoita sitä tässä tarkoituksessa rinnastamaan verotuksellisia oikeussuhteita yksityisten oikeussubjektien välisiin oikeussuhteisiin.
42 Syrjinnästä olisi kyse siis silloin, jos sovellettavaa korkokantaa sääntelevässä säännöksessä olisi kansallisen tai yhteisöllisen alkuperän perusteella säädetty erilaisista korkokannoista. Näin tapahtuisi silloin, kun sovellettava korkokanta olisi sillä perusteella, että vero tai maksu on yhteisön oikeuden vastainen, alempi kuin vaadittaessa samaa veroa tai maksua palautettavaksi jonkin muun, kansalliseen oikeuteen perustuvan syyn vuoksi. Mutta koska asia ei ole näin ja koska kansallisen tuomioistuimen mainitsemien säännöstöjen perusteella samaa korkokantaa sovelletaan kaikkiin veron tai maksun palauttamista koskeviin kanteisiin, olipa niiden peruste mikä tahansa, toiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettavassa vastauksessa on todettava, että nämä säännökset ovat yhteisön oikeuden mukaisia.
43 Mitä tulee muihin tätä kysymystä koskeviin näkökohtiin, joita kansallinen tuomioistuin ei suoranaisesti ole nostanut esille, vaan joita komissio ja jokin kantajana oleva yritys ovat käsitelleet huomautuksissaan,(25) viittaan siihen, mitä olen todennut asian Edis ratkaisuehdotuksessa (51-65 kohta).
Ratkaisuehdotus
44 Ehdotan sen vuoksi, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Tribunale civile de Genovan esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
1)
Yhteisön oikeus ei estä soveltamasta yhteisön direktiivin vastaisen veron palauttamista koskevaan vaatimukseen sellaista kansallista säännöstä, jonka mukaan oikeus vaatia tuomioistuimissa perusteettomasti maksettujen verojen palauttamista menetetään kolmen vuoden kuluttua maksupäivästä, vaikka tämä säännös kokonaan tai osittain estää kyseisten verojen palauttamisen.
2) Yhteisön oikeuden vastaista ei ole se, että kansallisissa oikeusjärjestyksissä säädetään sellaisten oikeudenkäyntien osalta, joissa veronsaajaa vaaditaan palauttamaan aiheettomasti maksetut verot, sovellettavaksi eri korkokantaa kuin yksityisten oikeussubjektien välisten perusteettoman edun palautusta koskevien kanteiden osalta, edellyttäen, että ensiksi mainittua korkokantaa sovelletaan samalla tavalla kansalliseen oikeuteen perustuviin palautusvaatimuksiin ja yhteisön oikeuteen perustuviin palautusvaatimuksiin.
(1) - Yhdistetyt asiat C-71/91 ja C-178/91, Ponente Carni ja Cispadana Costruzioni, tuomio 20.4.1993 (Kok. 1993, s. I-1915).
(2) - EYVL L 249, s. 25.
(3) - Ks. asetus (decreto legge) nro 331, joka annettiin 30.8.1993 ja joka muutettiin 29.10.1993 laiksi nro 427.
(4) - Ks. 28.3.1994 annettu Corte di cassazionen (Prima sezione civile) tuomio nro 2992, 23.11.1994 annettu tuomio nro 9900, 23.2.1996 annetut tuomiot nro 4468/96 ja 3458/96, joka on yhdistettyjen jaostojen antama (Sezioni Unite). Samalla tavalla 24.2.1995 annetun tuomion nro 56 toisessa "perustelukappaleessa" Corte costituzionale huomautettuaan maksun oikeudellisista puutteista totesi sen lakkauttamista (vuonna 1993) edeltävien vuosien osalta: "Koska Italian valtio on perusteettomasti perinyt maksua 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun direktiivin 69/335/ETY 10 artiklan vastaisesti, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut sitä asioissa C-71/91 ja C-178/91 20.4.1993 antamissaan tuomioissa, maksetut määrät on palautettava yhteisön oikeuden perusteella, joka on välittömästi sovellettavissa Italian oikeusjärjestyksessä".
(5) - Asia C-208/90, Emmott, tuomio 25.7.1991 (Kok. 1991, s. I-4269).
(6) - Tuomion 23 kohta.
(7) - Asia C-338/91, Steenhorst-Neerings, tuomio 27.10.1993 (Kok. 1993, s. I-5475).
(8) - Asia C-410/92, Johnson, tuomio 6.12.1994 (Kok. 1994, s. I-5483).
(9) - Asia C-90/94, Haahr Petroleum, tuomio 17.7.1997 (Kok. 1997, s. I-4085).
(10) - Yhdistetyt asiat C-114/95 ja C-115/95, Texaco ja Olieselskabet Danmark, tuomio 17.7.1997 (Kok. 1997, s. I-4263).
(11) - Asia C-188/95, Fantask ym., tuomio 2.12.1997 (Kok. 1997, s. I-6783, 42-52 kohta).
(12) - Suullinen käsittely pidettiin yhdessä asioissa C-231/96, Edis; C-260/96, Spac; C-279/96, Ansaldo Energia; C-280/96, Marine Insurance Consultant ja C-281/96, GMB ym.
(13) - Edisin edustaja korosti tätä, kun hän myönsi suullisessa käsittelyssä, että jo vuonna 1989 (joten ei ainoastaan ennen yhdistetyissä asioissa Ponente Carni ja Cispadana Costruzioni annetun tuomion antamista, vaan myös ennen kuin se ennakkoratkaisukysymys oli esitetty, johon siinä vastattiin) toinen Edis-yhtiö, joka liittyy hänen edustamaansa yhtiöön, ja eräät muut italialaiset yritykset olivat riitauttaneet italialaisissa tuomioistuimissa rekisteröintimaksun kantamisen. Vaikka niiden vaatimukset hylättiin aineellisoikeudellisin perustein, tämä todistaa, että niiltä ei evätty oikeutta saada oikeussuojaa.
(14) - Niihin kuuluu tarve saattaa asia vireille tuomioistuimissa täytäntöönpanoperusteen saamiseksi veronsaajaa vastaan; tämä vaatimus voi aiheettomasti lisätä oikeudenkäyntejä - ja siitä johtuen asioiden viipymistä lainkäyttöelimissä - verovelvollisten haitaksi.
(15) - 30.8.1993 annetun asetuksen (decreto legge) nro 331 61 §:ssä säädetään, miten on meneteltävä vaadittaessa palautettavaksi tällä perusteella aiheettomasti maksettuja määriä, eli joko verohallinnolle esitettävällä vaatimuksella (verovuodelta 1992 maksettujen summien osalta) tai hyvitysteitse (verovuodelta 1993 maksettujen summien osalta).
(16) - 1.1.1995
(17) - Korkokantoja sääteleviä lakeja ja asetuksia on viime vuosien aikana muutettu lukemattomia kertoja, mikä ilmeisesti on johtunut korkokantojen kehittymisestä rahamarkkinoilla.
(18) - Asia 33/76, Rewe, tuomio 16.12.1976 (Kok. 1976, s. 1989).
(19) - Asia 45/76, Comet, tuomio 16.12.1976 (Kok. 1976, s. 2043).
(20) - Tämän oikeuden peruste, kun on kysymyksessä kansallisten, yhteisön oikeuden vastaisten verojen palauttaminen, on löydettävissä eri säännöistä tai periaatteista, joista eräisiin yhteisöjen tuomioistuin on viitannut tietyissä tuomioissaan. Niinpä on voitu vedota perustamissopimuksen 5 artiklaan siltä osin kuin valtioita vaaditaan turvaamaan perustamissopimuksesta johtuvien velvoitteiden täyttäminen; joissakin tapauksissa on viitattu tarpeeseen turvata sen yhteisön säännöksen välitön vaikutus, jonka kanssa on ristiriidassa se kansallinen säännös, jossa verosta on säädetty; on myös turvauduttu yleiseen perusteettoman edun saamista koskevaan kieltoon; valtio saisi tällaisen edun, jos sen ei tarvitsisi palauttaa perusteettomasti kannettuja määriä.
(21) - Asia 240/87, Deville, tuomio 29.6.1988 (Kok. 1988 s. 3513).
(22) - Nämä lausumat ovat vakiintuneita siinä monien tuomioiden sarjassa, jotka alkaen mainituista asioista Rewe ja Comet on tällä alueella annettu eli mm.: asia 177/78, Mc Carren, tuomio 26.6.1979 (Kok. 1979, s. 2161); asia 68/79, Just, tuomio 27.2.1980 (Kok. 1980, s. 501); asia 265/78, Ferwerda, tuomio 5.3.1980 (Kok. 1980, s. 617); asia 61/79, Denkavit italiana, tuomio 27.3.1980 (Kok. 1980, s. 1205); asia 811/79, Ariete, tuomio 10.7.1980 (Kok. 1980. s. 2545); asia 826/79, MIRECO, tuomio 10.7.1980 (Kok. 1980, s. 2559); asia 199/82, San Giorgio, tuomio 9.11.1983 (Kok. 1983, s. 3595); yhdistetyt asiat 331/85, 376/85 ja 378/85, Bianco ja Girard, tuomio 25.2.1988 (Kok. 1988, s. 1099) ja asia C-5/94, Hedley Lomas, tuomio 23.5.1996 (Kok. 1996, s. I-2553).
(23) - Asia C-261/95, Palmisani, tuomio 10.7.1997 (Kok. 1997, s. I-4025).
(24) - Asia 130/79, Express Dairy Foods, tuomio 12.6.1980 (Kok. 1980, s. 1887, 17 kohta)
(25) - Komissio on tässä asiassa tyytynyt viittamaan asiassa Edis esittämiinsä väitteisiin.