62024CJ0286_RES
Asia C‑286/24
Meliá Hotels International, S.A.
vastaan
Associação Ius Omnibus
(Supremo Tribunal de Justiçan esittämä ennakkoratkaisupyyntö)
Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 29.1.2026
Ennakkoratkaisupyyntö – Jäsenvaltioiden ja Euroopan unionin kilpailuoikeuden säännösten rikkomisen johdosta kansallisen lainsäädännön nojalla nostettavat vahingonkorvauskanteet – Direktiivi 2014/104/EU – 5 artiklan 1 kohta – Soveltamisala – Erityinen vahvistuskanne, joka koskee asiakirjojen esittämistä, ennen mahdollista vahingonkorvauskanteen nostamista – Vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuuden arviointi
Kilpailu – Kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuneen vahingon korvaamista koskevat kanteet – Direktiivi 2014/104 – Vastaajan tai kolmannen hallussa olevien merkityksellisten todisteiden esittämistä koskevat säännökset – Soveltamisala – Kansallisessa oikeudessa säädetyn kanteen, jossa vaaditaan oikeutta tutustua todisteisiin ennen vahingonkorvauskanteen nostamista, kuuluminen soveltamisalaan
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohta)
(ks. 25–48 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kilpailu – Kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuneen vahingon korvaamista koskevat kanteet – Direktiivi 2014/104 – Määräys vastaajan tai kolmannen hallussa olevien merkityksellisten todisteiden esittämisestä – Edellytykset – Kantajan on osoitettava vahingonkorvausvaatimuksensa uskottavuus – Kantajan on osoitettava rikkomisen tapahtumisen, vahingon syntymisen sekä rikkomisen ja vahingon välisen syy-yhteyden uskottavuus – Komission päätös, jossa todetaan rikkominen vertikaalisen kilpailunrajoituksen muodossa – Päätös, joka osoittaa rikkomisen uskottavuuden – Päätös, johon saattaa sisältyä merkityksellisiä viitteitä vahingon ja syy-yhteyden uskottavuuden arvioimiseksi – Sovintomenettelyssä tehty päätös – Vaikutuksettomuus
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohta)
(ks. 53–72 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Kilpailu – Kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuneen vahingon korvaamista koskevat kanteet – Direktiivi 2014/104 – Määräys vastaajan tai kolmannen hallussa olevien merkityksellisten todisteiden esittämisestä – Edellytykset – Vaatijan on osoitettava vahingonkorvausvaatimuksensa uskottavuus – Vaatijan on osoitettava rikkomisen tapahtumisen, vahingon syntymisen sekä rikkomisen ja vahingon välisen syy-yhteyden uskottavuus – Vaaditun todistusvoiman aste – Rikkomisen tapahtumisen, vahingon syntymisen ja syy-yhteyden on oltava kohtuudella hyväksyttävissä
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohta)
(ks. 74–88 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, jolle Supremo Tribunal de Justiça (ylin tuomioistuin, Portugali) esitti ennakkoratkaisupyynnön, tulkitsee direktiivin 2014/104 (
1
) säännöksiä, joilla säännellään vastaajan tai kolmannen hallussa olevien todisteiden esittämistä kansallisissa tuomioistuimissa kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan kanteen yhteydessä.
Euroopan komissio määräsi 21.2.2020 hotelliyritys Meliá Hotels International, S.A:lle (jäljempänä Meliá) sakon SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen (
2
) 53 artiklan rikkomisesta sillä perusteella, että tämä oli soveltanut sopimusteitse vertikaalisia käytäntöjä, joilla kuluttajat eroteltiin heidän kansalaisuutensa tai asuinmaansa perusteella. (
3
)
Associação Ius Omnibus, joka on kuluttajien etuja ajava yhdistys, nosti toimivaltaisessa portugalilaisessa tuomioistuimessa erityisen vahvistuskanteen, jossa se vaati Meliáa toimittamaan asiakirjat, jotka ovat merkityksellisiä komission toteaman kilpailunvastaisen toiminnan vuoksi vahinkoa kärsineiden Portugalissa asuvien kuluttajien nimissä mahdollisesti nostettavan vahingonkorvauskanteen kannalta.
Koska ensimmäisen ja toisen oikeusasteen tuomioistuimet hyväksyivät tämän erityisen vahvistuskanteen, Meliá teki valituksen Portugalin ylimmälle tuomioistuimelle.
Portugalin ylin tuomioistuin päätti esittää unionin tuomioistuimelle useita ennakkoratkaisukysymyksiä, jotka koskevat direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohtaa, jossa edellytetään, että jäsenvaltiot varmistavat, että kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuneen vahingon korvaamista koskevissa menettelyissä kantaja voi saada kansallisen tuomioistuimen määräämään vastaajan tai kolmannen esittämään merkityksellisiä todisteita, kunhan se on perustellut vahingonkorvausvaatimuksensa uskottavuuden esittämällä kohtuudella käytettävissä olevat tosiseikat ja todisteet.
Tässä yhteydessä Portugalin ylin tuomioistuin tiedusteli lähinnä, onko direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että
–
sitä sovelletaan kansallisessa oikeudessa säädettyyn kanteeseen, jossa vaaditaan todisteiden esittämistä ennen kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan kanteen nostamista
–
se, että kantaja osoittaa vahingonkorvausvaatimuksensa uskottavuuden, edellyttää sen osoittamista, että on pikemmin todennäköistä kuin epätodennäköistä, että edellytykset kilpailuoikeuden rikkomista koskevan vastuun syntymiselle täyttyvät, ja
–
komission päätös, jossa todetaan unionin kilpailuoikeuden rikkominen tarkoitukseen perustuvan vertikaalisen kilpailunrajoituksen muodossa, riittää osoittamaan vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuuden, ja vaikuttaako tähän kysymykseen annettavaan vastaukseen se, että kyseinen päätös on tehty sovintomenettelyn päätteeksi.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin unionin tuomioistuin vahvistaa sanamuodon mukaisen, systemaattisen ja teleologisen tulkinnan päätteeksi, että direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohtaa sovelletaan nyt käsiteltävässä asiassa Portugalin oikeudessa säädetyn kaltaiseen etukäteen nostettavaan kanteeseen, jonka avulla henkilöt, jotka ovat kärsineet vahinkoa kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi, voivat päästä tutustumaan merkityksellisiin todisteisiin ennen kyseiseen vahinkoon perustuvan vahingonkorvauskanteen nostamista.
Unionin tuomioistuimen mukaan tätä tulkintaa tukevat muun muassa direktiivin 2014/104 vahingonkorvausoikeuden käyttämisen helpottamista koskevat tavoitteet, kun otetaan huomioon tarve korjata tällaisille oikeusriidoille luonteenomaista tietojen epäsymmetriaa ja varmistaa siten kilpailuoikeuden yksityisoikeudellisen täytäntöönpanon tehokkuus.
Toiseksi unionin tuomioistuin tarkastelee ennakkoratkaisukysymystä siitä, täyttyykö direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetty edellytys, jonka mukaan pyydettyjen todisteiden saaminen edellyttää, että kantaja esittää vahingonkorvausvaatimuksensa uskottavuuden tueksi asianmukaiset perustelut, kun kyse on komission päätöksestä, jossa todetaan unionin kilpailuoikeuden rikkominen tarkoitukseen perustuvan vertikaalisen kilpailunrajoituksen muodossa, ja vaikuttaako tähän kysymykseen annettavaan vastaukseen se, että kyseinen päätös on annettu sovintomenettelyn päätteeksi.
Unionin tuomioistuin huomauttaa tältä osin aluksi, että direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohdassa edellytetään lähinnä, että henkilö, joka on kärsinyt vahinkoa kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, esittää todisteiden esittämistä koskevan pyyntönsä tueksi asianmukaiset perustelut, jotka sisältävät kohtuudella käytettävissä olevat tosiseikat ja todisteet, jotka riittävät hänen vahingonkorvausvaatimuksensa uskottavuuden tueksi, eli rikkomisen tapahtumisen, vahingon syntymisen sekä kyseisen rikkomisen ja kyseisen vahingon välisen syy-yhteyden uskottavuuden.
Rikkomisen uskottavuuden osoittamisesta unionin tuomioistuin katsoo, että komission päätös, jossa todetaan SEUT 101 artiklan rikkominen, mahdollistaa sen, että kansallinen tuomioistuin voi todeta kyseessä olevan rikkomisen tapahtumisen ja sitäkin suuremmalla syyllä sen uskottavuuden, koska kansallinen tuomioistuin ei voi tehdä päätöksiä, jotka olisivat ristiriidassa tällaisen päätöksen kanssa. Kyseinen päätös ei kuitenkaan sellaisenaan riitä tukemaan vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuutta kaikissa olosuhteissa. Tätä varten on lisäksi osoitettava vahingon syntymisen ja syy-yhteyden uskottavuus.
Vahingon syntymisen uskottavuuden osoittamisesta unionin tuomioistuin muistuttaa lisäksi, että direktiivin 2014/104 17 artiklan 2 kohdassa vahvistetaan kartellista, joka on – kuten kyseisen direktiivin 2 artiklan 14 alakohdasta ilmenee – ymmärrettävä horisontaaliseksi kilpailunrajoitukseksi kahden tai useamman kilpailijan välillä, aiheutuneen vahingon syntymistä koskeva kumottavissa oleva olettama. Tämä sulkee siis pois sen, että tällaista kumottavissa olevaa olettamaa voitaisiin soveltaa vertikaaliseen kilpailunrajoitukseen, jossa on mukana yrityksiä, jotka eivät kilpaile keskenään ja jotka toimivat tuotanto- tai jakeluketjun eri tasoilla.
Niinpä on katsottava, että jos kyseessä on komission päätös, jossa todetaan kielletty kartelli, kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheutuneen vahingon uskottavuus on katsottava toteen näytetyksi, ellei vastaaja kumoa olettamaa, mutta näin ei ole silloin, kun kyseessä on komission päätös, jossa todetaan SEUT 101 artiklan rikkominen vertikaalisen kilpailunrajoituksen muodossa, vaikka kyse olisi tarkoitukseen perustuvasta kilpailunrajoituksesta. Tällainen päätös voi kuitenkin sisältää vahingon ja syy-yhteyden uskottavuuden arvioinnin kannalta merkityksellisiä seikkoja.
Edellä esitetyn perusteella unionin tuomioistuin katsoo, että direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että komission päätös, jossa todetaan unionin kilpailuoikeuden rikkominen tarkoitukseen perustuvan vertikaalisen kilpailunrajoituksen muodossa, ei riitä osoittamaan vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuutta, koska tämä edellyttää paitsi tällaisella päätöksellä todetun rikkomisen uskottavuuden osoittamista myös vahingon syntymisen sekä kyseisen vahingon ja kyseisen rikkomisen välisen syy-yhteyden uskottavuuden osoittamista. Se, että päätös on annettu sovintomenettelyn päätteeksi, ei edellytä erilaista vastausta.
Unionin tuomioistuin toteaa vielä, että direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuuden osoittaminen ei edellytä sen osoittamista, että on pikemminkin todennäköistä kuin epätodennäköistä, että edellytykset kilpailuoikeuden rikkomiseen perustuvan vastuun syntymiselle täyttyvät. Riittää, että vaatimuksen esittäjä osoittaa, että oletus siitä, että nämä edellytykset täyttyvät, on kohtuudella hyväksyttävissä.
Unionin tuomioistuin korostaa, että direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua uskottavuuden käsitettä on tulkittava unionin oikeudessa itsenäisesti, ja toteaa, että tavanomaisen merkityksensä mukaan vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuuden käsite ei edellytä vastuun syntymisen edellytysten täyttymisen olevan erityisen todennäköistä, vaan se viittaa päinvastoin siihen, että on välttämätöntä ja riittävää, että todisteiden esittämistä koskevan pyynnön ratkaiseva kansallinen tuomioistuin vakuuttuu siitä, että oletus näiden kolmen edellytyksen täyttymisestä on kohtuudella hyväksyttävissä.
Tätä tulkintaa tukee direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohtaan sisältyvän vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuuden käsitteen kontekstuaalinen analyysi. Yhtäältä nimittäin kyseisen säännöksen, luettuna erityisesti kyseisen direktiivin johdanto-osan 6, 14 ja 15 perustelukappaleen valossa, systematiikassa vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuuden osoittaminen ei johda korvauksen myöntämiseen päävaatimuksen yhteydessä vaan sellaisen todisteiden esittämistä koskevan määräyksen saamiseen, joka on tarpeen tällaisen vaatimuksen tehokkuuden kannalta. Näyttökynnyksen, jota edellytetään päävaatimuksen kannalta tarpeellisten todisteiden saamiseksi, on siis oltava alempi kuin se näyttökynnys, jota edellytetään päävaatimuksen kohteena olevan vastuun syntymisedellytysten täyttymisen toteamiseksi.
Toisaalta direktiivin 2014/104 5 artiklan 1 kohdasta ja kyseisen direktiivin johdanto-osan 16 perustelukappaleesta ilmenee, että vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuus on osoitettava pelkästään kantajan kohtuudella käytettävissä olevien tosiseikkojen ja todisteiden perusteella, mikä kuvastaa unionin lainsäätäjän tahtoa olla asettamatta kantajalle suhteetonta todistustaakkaa vaan ainoastaan vaatia tätä esittämään uskottava väite siitä, että se on kärsinyt vahinkoa kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi.
Unionin tuomioistuimen mukaan tämä tulkinta on myös ainoa tulkinta, joka on sovitettavissa yhteen direktiivin 2014/104 tavoitteiden eli erityisesti kilpailuoikeuden rikkomiseen perustuville vahingonkorvauskanteille ominaisen tietojen epäsymmetrian korjaamisen kanssa. Vahingonkorvausvaatimuksen toteen näyttämiseksi tarvittavat todisteet ovat nimittäin usein vastapuolen tai kolmansien hallussa, eikä kantajalla useinkaan ole riittävästi tietoa kyseisistä todisteista tai riittävää mahdollisuutta saada niitä.
Kantajan velvoittaminen esittämään vahingonkorvauskanteensa kannalta tarpeellisten todisteiden esittämistä koskevan pyyntönsä tueksi, että on ennemminkin todennäköistä kuin epätodennäköistä, että kilpailuoikeuden rikkomiseen perustuvan vastuun syntymisen edellytykset täyttyvät, on kuitenkin erittäin tiukka oikeudellinen vaatimus, joka voi aiheettomasti haitata kantajan vahingonkorvausoikeuden tehokasta käyttämistä. Tällainen näyttövaatimus olisi ristiriidassa vahingonkorvausvaatimusten esittämisen helpottamista koskevan tavoitteen kanssa, koska vaadittu näyttökynnys olisi sellainen, että kantajan on sen vuoksi lähes mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa nostaa vahingonkorvauskanne.
Direktiivin 2014/104 tavoitteet tukevat siis sellaista vahingonkorvausvaatimuksen uskottavuuden käsitteen ja kantajalle kuuluvan todistustaakan tulkintaa, jonka mukaan kantajan on kohtuudella käytettävissään olevien tietojen perusteella vakuutettava hänen todisteiden esittämistä koskevan pyyntönsä ratkaiseva kansallinen tuomioistuin siitä, että oletus kilpailuoikeuden rikkomiseen perustuvan vastuun syntymiselle asetettujen kolmen kumulatiivisen edellytyksen täyttymisestä on kohtuudella hyväksyttävissä.
(
1
)	Tietyistä säännöistä, joita sovelletaan jäsenvaltioiden ja Euroopan unionin kilpailuoikeuden säännösten rikkomisen johdosta kansallisen lainsäädännön nojalla nostettuihin vahingonkorvauskanteisiin, 26.11.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/104/EU (EUVL 2014, L 349, s. 1).
(
2
)	Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehty sopimus (EYVL 1994, L 1, s. 3; jäljempänä ETA-sopimus).
(
3
)	SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.40528 – Meliá (Holiday Pricing)) annettu päätös C(2020) 893 final.