62003CC0254_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje byloje Ispanijos bendrovė Eduardo Vieira SA
(toliau – SAEV
arba apeliantė) prašo, kad Teisingumo Teismas panaikintų 2003 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Eduardo Vieira ir kiti prieš Komisiją
(sujungtos bylos T‑44/01, T‑119/01 ir T‑126/01, toliau – skundžiamas sprendimas)(2), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė SAEV
ieškinį dėl 2001 m. kovo 19 d. Komisijos sprendimo, sumažinančio suteiktą finansinę paramą projektui ARG/ESP/SM/26‑94 dėl bendros įmonės įsteigimo pagal Europos ekonominės bendrijos ir Argentinos Respublikos susitarimą dėl santykių jūrų žuvininkystės sektoriuje(3), (toliau – ginčijamas sprendimas)(4) panaikinimo.
I – Teisinis pagrindas
EEB ir Argentinos susitarimas dėl žuvininkystės
2. Nagrinėjant šią bylą, pirmas teisinis instrumentas, kuris turi būti aptartas, yra Europos ekonominės bendrijos ir Argentinos Respublikos susitarimas dėl santykių jūrų žuvininkystės sektoriuje (toliau – susitarimas dėl žuvininkystės arba tiesiog – susitarimas), kuris buvo patvirtintas Bendrijos vardu 1993 m. rugsėjo 28 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3447/93 (toliau – Reglamentas Nr. 3447/93)(5) .
3. 5 straipsnio 1 dalyje išdėstomi susitarimo tikslai. Joje numatyta:
„Šalys sudaro reikiamas sąlygas įmonėms Argentinoje steigti, naudodamosi vienoje arba keliose Bendrijos valstybėse narėse esančiu kapitalu, bei Argentinos ir Bendrijos laivų savininkų bendroms įmonėms ir laikinoms asociacijoms žuvininkystės sektoriuje steigti, siekiant bendrai naudotis ir tam tikrais atvejais – bendrai perdirbti Argentinos žuvininkystės išteklius remiantis I protokole bei I ir II prieduose nustatytomis sąlygomis.“ (Pataisytas vertimas)
4. Susitarimo dėl žuvininkystės 2 straipsnio e punkte „bendra įmonė“ (toliau – ir kalbant apie „laikinas asociacijas“ apibrėžiama kaip „remiantis privatine teise sukurta bendrovė, kurią sudaro vienas arba daugiau Bendrijos laivų savininkų ir vienas arba daugiau Argentinos fizinių arba juridinių asmenų, kuriuos sieja bendros įmonės sutartis, sudaryta siekiant naudotis ir tam tikrais atvejais – perdirbti Argentinos žuvininkystės išteklius, prioritetą teikiant Bendrijos rinkos aprūpinimui“. (Pataisytas vertimas)
5. Pagal 5 straipsnio 3 dalį laikinos asociacijos steigimas iš esmės reiškia Bendrijos laivo perdavimą Argentinos įmonėms. Todėl šis laivas yra išbraukiamas iš Bendrijos registro.
6. Susitarimo dėl žuvininkystės 6 ir 7 straipsniuose numatyta sistema, skirta atrinkti bendras įmones steigiančius projektus, kuriems gali būti teikiama Bendrijos finansinė parama. Pagrindinis vaidmuo tenka susitarimo 10 straipsnyje numatytam jungtiniam komitetui (toliau – jungtinis komitetas). Būtent šis komitetas vertina bendrų įmonių projektus (penktoji įtrauka) ir rekomenduoja projektams teikti finansinę paramą (šeštoji įtrauka), taip pat turi pareigą „tikrinti, ar projektai tinkamai administruojami, ir prižiūrėti, kaip panaudojama 7 straipsnyje nustatyta tvarka teikiama finansinė parama projektams“ (aštuntoji įtrauka).
7. Projektų, kuriems teikiamas finansavimas, atrankos sistema yra apibrėžta susitarimo prieduose ir protokoluose, nurodytuose 6 ir 7 straipsniuose. Būtent susitarimo III priede (pavadinimu „Projektų atrankos metodai ir kriterijai“) nustatyta, kad projektai Europos Bendrijų Komisijai teikiami per kompetentingą valstybių narių instituciją „pagal Bendrijos taisykles“ (III priedo 2 punktas). Tuomet projektų, kuriems gali būti suteikta finansinė parama, sąrašą Bendrija siunčia pirmiau minėtam jungtiniam komitetui, kuris juos įvertina ir rekomenduoja kompetentingoms Argentinos ir Bendrijos institucijoms tinkamus projektus patvirtinti (III priedo 3, 4 ir 5 punktai).
8. Finansinės paramos suteikimo patvirtintiems projektams metodai yra išdėstyti susitarimo I protokole, nustatančiame „Europos ekonominės bendrijos ir Argentinos Respublikos susitarime dėl santykių jūrų žuvininkystės sektoriuje numatytas žvejybos galimybes ir finansinį kompensavimą“. (Pataisytas vertimas) Šiame protokole numatytos dvi finansavimo, kurį gali gauti tam tikras Bendrijos laivų savininkas ir tam tikra bendra įmonė, rūšys.
9. Būtent protokolo 3 straipsnyje numatyta, kad:
„1. < ... > Bendrija teikia finansinę paramą < ... > bendroms įmonėms formuoti. < ... > finansinė parama teikiama Bendrijos savininkui, kad jis padengtų dalį savo išlaidų, patirtų steigiant < … > bendrą įmonę, ir (arba) pašalintų tam tikrus laivus iš Bendrijos registro.
2. Siekiant skatinti bendrų įmonių steigimąsi ir plėtrą, Bendrija teikia Argentinoje įsteigtoms bendroms įmonėms penkiolikos (15) procentų Bendrijos savininkui teikiamos finansinės paramos dydžio sumą. Finansinę paramą apyvartinio kapitalo pavidalu Bendrija teikia Argentinos vykdančiajai institucijai, kuri nustato jo panaudojimo ir administravimo sąlygas.
Argentina informuoja jungtinį komitetą, kaip naudojama ši parama.
< … >
4. Nuostatos, taikomos paraiškoms Bendrijos paramai gauti ir Bendrijos paramos teikimui Bendrijos savininkui, kaip nurodyta straipsnio 1 dalyje, nustatomos pagal atitinkamas galiojančias Bendrijos taisykles. < … > “ (Pataisytas vertimas)
Bendrijos taisyklės, taikomos bendroms įmonėms žuvininkystės sektoriuje
10. Šalia teisinio pagrindo, įtvirtinto susitarime dėl žuvininkystės ir jo prieduose, šiai bylai taip pat svarbūs tam tikri Bendrijos reglamentai, išdėstantys bendras taisykles, reglamentuojančias Bendrijos intervenciją žuvininkystės sektoriuje.
11. Ypač svarbus yra 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 4253/88, nustatantis Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais (toliau – Reglamentas Nr. 4253/88)(6) .
12. Šio reglamento 24 straipsnyje numatyta, kad „paaiškėjus, jog veikla ar priemonė pateisina tik dalį skirtos paramos, Komisija atlieka tinkamą patikrinimą“ (1 dalis) ir po šio patikrinimo ji „gali sumažinti arba sustabdyti šiai veiklai arba priemonei skirtą paramą, jeigu patikrinimas atskleidžia pažeidimą arba parodo, kad yra nemažų pokyčių, turinčių įtakos veiklos arba priemonės pobūdžiui arba sąlygoms, kurioms negautas Komisijos patvirtinimas“ (2 dalis).
13. Taip pat yra būtina remtis 1993 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3699/93, nustatančiu kriterijus ir tvarką dėl Bendrijos struktūrinės paramos žuvininkystės ir akvakultūros sektoriuje bei produktų perdirbimui ir prekybai (toliau – Reglamentas Nr. 3699/93)(7) .
14. Apsiribodamas tik tomis nuostatomis, kurios yra svarbios šiai bylai, galiu pažymėti, kad šio reglamento 8 straipsnis yra susijęs su valstybių narių priemonėmis, kuriomis remiamas laivų pašalinimas iš apyvartos, jų perkėlimas visam laikui į trečiąją valstybę arba laivų paskyrimas kitiems nei žvejyba tikslams. 9 straipsnyje numatyta priimti priemones, skirtas skatinti bendrų įmonių steigimą.
15. Reglamento Nr. 3699/93 IV priede nustatytos didžiausios išmokos, kurios gali būti išmokamos reglamento 8 ir 9 straipsniuose nustatytais tikslais. Būtent 1.1 punkto a papunktyje numatyta, kad išmoka už laivo pašalinimą iš apyvartos arba už bendros įmonės įsteigimą negali viršyti sumos, skaičiuojamos atsižvelgiant į pašalinto iš apyvartos arba perkelto laivo fizines charakteristikas ir naudojant toliau pateikiamą lentelę. 1.1 punkto b papunktyje numatyta, kad išmoka už visam laikui perkeltą laivą negali viršyti didžiausios pašalinimo iš apyvartos išmokos sumos, nurodytos 1.1 punkto a papunktyje, sumažintos 50 %.
16. Galiausiai paminėčiau 1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4028/86 dėl Bendrijos priemonių, skirtų žuvininkystės ir akvakultūros sektoriaus struktūroms pagerinti ir suderinti (toliau – Reglamentas Nr. 4028/86)(8) . Nors šis reglamentas nuo 1994 m. sausio 1 d. buvo panaikintas(9), ir todėl nėra taikomas šios bylos faktinėms aplinkybėms, būtina pacituoti jo nuostatą, kuria remiamasi viename iš apeliacinio skundo pagrindų.
17. Ši nuostata yra 44 straipsnio 1 dalis, pagal kurią Komisija gali sustabdyti, sumažinti ar nutraukti finansinę paramą bendroms įmonėms, jeigu projektas nebuvo įgyvendintas taip, kaip numatyta. Reikalaujama, kad šios procedūros metu Komisija konsultuotųsi su Žuvininkystės pramonės nuolatiniu komitetu.
II – Faktinės bylos aplinkybės ir procedūra
Pagrindinės faktinės ginčo aplinkybės, ikiteisminė procedūra ir ginčijamas sprendimas
18. Toliau pateikiama ištrauka iš skundžiamo sprendimo dalies, išdėstančios faktines aplinkybes:
„18. Pagal susitarimą dėl žuvininkystės ( SAEV)
pateikė projektą dėl bendros įmonės Vieira Argentina SA
(toliau − VASA ), sudarytos iš SAEV
ir Argentinos laivų savininko, steigimo. Šis projektas numatė Patagonijos iltžuvių žvejybą. Projektui turėjo būti perduotas Bendrijos laivas Ibsa Cuarto, vėliau pervadintas Vieirasa XII .
< ... >
25. 1995 m. liepos 25 d. sprendimu (toliau − 1995 m. liepos 25 d. Sprendimas suteikti paramą arba tiesiog – sprendimas suteikti paramą) Komisija patvirtino finansinės paramos SAEV
pateiktam projektui (projektas ARG/ESP/SM/26‑94) suteikimą „susitarime (dėl žuvininkystės) < ... >, taikytinoje Bendrijos teisėje ir Prieduose įtvirtintų nuostatų nustatytomis sąlygomis“ (1 straipsnis).
26. 1995 m. liepos 25 d. sprendimo suteikti paramą I priedas nustato SAEV
suteikiamą finansinę paramą, t. y. 1 881 936 ekiu < ... >
27. 1995 m. liepos 25 d. sprendimo suteikti paramą I priedas numato: „Šiame priede esančių duomenų pakeitimas galimas tik esant išankstiniam Argentinos valdžios institucijų ir Komisijos leidimui“.
< ... >
29. 1996 m. birželio 27 d. Komisija išmokėjo pirmą paramos dalį (80 %).
30. 1996 m. liepos 5 d. laivas Vieirasa XII
galutinai paliko Argentinos vandenis, k žvejotų tarptautiniuose vandenyse.
31. 1997 m. vasario 25 d. SAEV
pateikė prašymą išmokėti likusią paramos dalį.“
19. 1998 m. balandžio 21 d. laišku Komisija informavo SAEV, kad laivo išplaukimas iš Argentinos vandenų pažeidė susitarimo dėl žuvininkystės 5 straipsnio 1 dalį ir šio susitarimo I protokolo 3 straipsnio 1 dalį, nes laivui išplaukus Argentinos žuvininkystės ištekliai nebėra naudojami, kaip reikalaujama šiose nuostatose. Todėl Komisija informavo SAEV, kad parama gali būti sumažinta, jeigu SAEV
nepateiks įtikinančių pažeidimą pateisinančių paaiškinimų.
20. Komisijos nepatenkino SAEV
pateikti paaiškinimai ir ji priėmė ginčijamą sprendimą, kuriuo SAEV
nurodyta grąžinti 419 446 eurų sumą (2 straipsnis). Tačiau šis sprendimas neturėjo įtakos paramai, kuri buvo suteikta laikinai asociacijai VASA .
21. Pagrįsdama savo sprendimą Komisija pažymėjo, kad „pagal sprendimo (suteikti paramą) 1 straipsnį parama buvo suteikta susitarime dėl žuvininkystės įtvirtintų nuostatų, taikytinoje Bendrijos teisėje ir Prieduose įtvirtintų nuostatų nustatytomis sąlygomis.“ Komisija pabrėžė, kad „bendros įmonės Argentinoje steigiamos siekiant naudotis Argentinos žuvininkystės ištekliais“ ir kad „( SAEV ) užpildytos ir pasirašytos paraiškos dėl Bendrijos paramos formos B dalies 3.2.1 punkte aiškiai nurodyta, kad Komisija finansinę paramą suteikia tik tiems projektams, kuriais siekiama naudotis žuvininkystės ištekliais vandenyse, priklausančiuose dalyvaujančios trečiosios valstybės suverenitetui ar jurisdikcijai“. Toliau Komisija pažymėjo, kad „nuo 1996 m. liepos 5 d. laivas Ibsa Cuarto
sustabdė žvejybos veiklą Argentinos išskirtinėje ekonominėje zonoje (toliau – IEZ) ir pradėjo žvejoti tarptautiniuose vandenyse bei gaudyti Patagonijos iltžuves, iš anksto apie tai nepranešęs Komisijai ir negavęs jos leidimo“(10) .
22. Remdamasi šiais pagrindais, kaip konstatuojama skundžiamame sprendime, „Komisija sprendimo C(2001) 680 (galutinis) 9 punkte padarė išvadą, kad SAEV
pažeidė finansinės paramos suteikimo sąlygas. Be to, šio sprendimo 10–13 punktuose ji pateikė ginčijamos paramos sumažinimo apskaičiavimą. Pirmiausia ji konstatavo, kad pagal Reglamente Nr. 3699/93 nustatytas paramos sumas SAEV
turi teisę gauti 688 187 eurų paramą už galutinį laivo Vieirasa XII
perdavimą bendrai įmonei. Taigi 1995 m. liepos 25 d. sprendimu suteikti paramą jai suteiktos paramos likutis siekia 1 193 749 eurus (1 881 936 – 688 187). Laivas Vieirasa XII
Argentinos vandenyse veikė tik 12 mėnesių (vietoj numatytų 36 mėnesių), todėl Komisija daro išvadą, kad SAEV
turi teisę gauti tik trečdalį numatytos 1 193 749 eurų sumos, tai yra 397 916 eurų. Todėl, Komisijos nuomone, bendra sumažintos paramos suma siekia 1 086 103 eurus (397 916 + 688 187). Taigi SAEV, kuri jau gavo 80 % paramos sumos (1 505 549 eurus), raginama grąžinti Komisijai 419 446 eurus“(11) .
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
23. Pareiškimu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2001 m. birželio 8 d., SAEV
pateikė ieškinį dėl 2001 m. kovo 19 d. Sprendimo C(2001) 680 (galutinis) panaikinimo. Remiantis skundžiamu sprendimu, buvo nurodyti teisiniai pagrindai, susiję su tuo, kad: i) nenurodytas ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas arba nurodytas netinkamas teisinis pagrindas (79–112 punktai); ii) nebuvo didelių projekto pokyčių, dėl kurių galėjo būti sumažinta parama (113–135 punktai); iii) pažeistas proporcingumo principas (136–154 punktai); iv) netinkamai pritaikyti Bendrijos teisės aktai dėl finansinės paramos sumažinimo (155–164 punktai); v) pažeistas protingo termino principas, taip pat teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio tikrumo principai (165–185 punktai); vi) pažeista teisė būti išklausytam (186–190 punktai).
24. Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį ir priteisė iš SAEV
bylinėjimosi išlaidas.
Procesas Teisingumo Teisme
25. 2003 m. birželio 16 d. pateiktu apeliaciniu skundu SAEV
prašo Teisingumo Teismą panaikinti Pirmosios instancijos teismo sprendimą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, patirtas abiejose instancijose.
26. 2003 m. rugsėjo 15 d. Komisija pateikė atsiliepimą į skundą pagal Procedūros reglamento 115 straipsnį. Ji prašo Teisingumo Teismą pripažinti, kad tam tikri apeliacinio skundo pagrindai yra akivaizdžiai nepriimtini, ir atmesti visą likusią skundo dalį; alternatyviai ji prašo Teisingumo Teismą atmesti visą apeliacinį skundą; Komisija taip pat prašo priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
27. Kadangi šalys atsisakė dalyvauti teismo posėdyje, Teisingumo Teismas pagal Procedūros reglamento 44a straipsnį nusprendė priimti sprendimą be žodinės proceso dalies.
III – Teisinis vertinimas
28. Grįsdama savo apeliacinį skundą SAEV
remiasi šešiais teisiniais pagrindais. Konkrečiai kalbant, ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismas savo sprendime padarė teisės klaidą dėl: i) teisinio ginčijamo sprendimo pagrindo; ii) jungtinio komiteto ir Argentinos valdžios institucijų vaidmens; iii) Reglamento Nr. 4028/86 44 straipsnio taikymo finansinės paramos sumažinimo procedūros metu; iv) Reglamento Nr. 3699/93 taikymo skaičiuojant sumą, kuria sumažinama finansinė parama; v) force majeure ; ir vi) būtinybės gauti Komisijos leidimą išplaukti iš Argentinos žvejybos zonos.
Dėl pirmo apeliacinio skundo teisinio pagrindo
29. Pirmu apeliacinio skundo teisiniu pagrindu apeliantė ginčija Pirmosios instancijos teismo vertinimą, kad „paramos suteikimas buvo teisėtai grindžiamas Reglamentu Nr. 4253/88, todėl Komisija iš esmės turėjo teisę ginčijamą sprendimą taip pat grįsti šiuo reglamentu, ir ypač jo 24 straipsniu“(12) .
30. Komisija preliminariai prieštarauja, kad pirmas apeliacinio skundo teisinis pagrindas yra nepriimtinas, nes juo paprasčiausiai yra pakartojamas teisinis pagrindas, kuriuo apeliantė pirmiau rėmėsi pirmojoje instancijoje.
31. Šiuo atžvilgiu aš pažymėčiau, jog pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką iš EB 225 straipsnio, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio 1 dalies ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punkto išplaukia, kad apeliacinis skundas dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo negali tik „(pakartoti) arba pažodžiui atkurti teisinių pagrindų ir argumentų, pirmiau pateiktų Pirmosios instancijos teisme, įskaitant tuos, kurie yra pagrįsti šio teismo tiesiogiai atmestomis faktinėmis aplinkybėmis“(13), nebent „apeliantė ginčija tai, kaip Pirmosios instancijos teismas aiškina ir taiko Bendrijos teisę“(14) .
32. Man atrodo, kad šioje byloje apeliantė iš esmės ginčija ne tik tai, kaip susitarimo dėl žuvininkystės ir Komisijos sprendimo suteikti paramą nuostatos buvo aiškinamos priimant ginčijamą sprendimą, tačiau ir tai, kaip šias nuostatas skundžiamame sprendime aiškina Pirmosios instancijos teismas.
33. Todėl aš manau, kad pirmas apeliacinio skundo teisinis pagrindas yra priimtinas.
34. Pradedant klausimą nagrinėti iš esmės, visų pirma būtina trumpai apsvarstyti argumentaciją, kuria rėmėsi Pirmosios instancijos teismas, prieidamas prie išvados, kad byloje iš esmės taikomas Reglamentas Nr. 4253/88 (žr. šios išvados 29 punktą).
35. Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas visų pirma konstatavo, kad atsižvelgiant į tai, jog pagal susitarimą dėl žuvininkystės Bendrija gali suteikti finansinę paramą bendroms įmonėms kurti, „ji taip pat privalo turėti įgaliojimus šią paramą sumažinti, jeigu nebuvo laikomasi sąlygų, kuriomis ši parama suteikta“(15) . Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ši išvada išplaukia iš „valstybių narių teisės sistemoms bendrų teisės principų, pavyzdžiui, principo, draudžiančio nepagrįstą praturtėjimą, arba principo, leidžiančio vienašališkai nutraukti dvišalius įsipareigojimus, jeigu viena iš Susitariančiųjų Šalių nesilaiko savo pareigų“(16) .
36. Tai konstatavęs, Pirmosios instancijos teismas toliau nagrinėjo, ar Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnis, kuriuo šie principai įgyvendinami aptariamoje srityje, suteikia Komisijai konkrečius įgaliojimus priimti ginčijamą sprendimą(17) .
37. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pirmiausia pažymėjo, kad sprendimas suteikti paramą yra tiesiogiai pagrįstas tik Reglamentu Nr. 3447/93, kuriuo patvirtintas susitarimas dėl žuvininkystės, o vėliau nurodė, kad „vis dėlto šio sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje teigiama, jog parama yra suteikiama „susitarime (dėl žuvininkystės) < ... >, taikytinoje Bendrijos teisėje ir Prieduose įtvirtintų nuostatų nustatytomis sąlygomis“(18) .
38. Pirmosios instancijos teismo teigimu, „nuoroda į „taikytiną Bendrijos teisę“ turi būti suprantama kaip nuoroda į, inter alia, Reglamentą Nr. 4253/88“, nes šio reglamento „taikymo sritis yra labai plati“ ir apima taip pat „struktūrines priemones“, susijusias su kitais nei struktūriniai fondai finansiniais instrumentais. Toliau Pirmosios instancijos teismas teigia, kad „pagal susitarimą dėl žuvininkystės teikiama finansinė parama bendroms įmonėms steigti yra struktūrinė. Kaip teigiama antroje (sprendimo) suteikti paramą < ... > preambulės konstatuojamoje dalyje, bendrų įmonių steigimas, reiškiantis Bendrijos laivų perdavimą ir atveriantis naujas žvejybos zonas Bendrijos laivų savininkams „atitinka Bendrijos struktūrinės politikos tikslus“ žuvininkystės sektoriuje“(19) . Dėl šios priežasties Komisija nepadarė teisės klaidos, byloje taikydama Reglamentą Nr. 4253/88.
39. Vis dėlto, apeliantės teigimu, laikydamasis nuomonės, kad pirmiau minėta nuoroda į „taikytiną Bendrijos teisę“ taip pat gali apimti Reglamentą Nr. 4253/88, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą.
40. Apeliantė pripažįsta, kad pagal bendrąjį teisės principą Komisija gali sumažinti finansinę paramą, jeigu buvo nesilaikoma nustatytų pradinių sąlygų, tačiau teigia, kad susitarime dėl žuvininkystės nėra jokių tokio pobūdžio nuostatų ir kad sprendime suteikti paramą tiesiogiai nurodytas tik Reglamentas Nr. 3447/93. Susitarimas dėl žuvininkystės šioje srityje yra lex specialis, todėl nuo jo galima nukrypti tik remiantis konkrečia teisės nuostata. Nesant tokios nuostatos, ir ypač konkrečios nuorodos į Reglamentą Nr. 4253/88, šis reglamentas negali būti taikomas, net jeigu jis yra lex generalis
bendroms įmonėms žuvininkystės sektoriuje.
41. Norėčiau aiškiai pasakyti, kad, mano nuomone, šis apeliantės prieštaravimas neįtikina.
42. Netgi pripažinus, kad susitarimas dėl žuvininkystės turėtų būti laikomas lex specialis Reglamente Nr. 4253/88 įtvirtintų nuostatų dėl struktūrinių priemonių finansavimo atžvilgiu, vis dėl to specialus įstatymas, kaip žinoma, turi būti aiškinamas siaurai ir juo galima nukrypti nuo bendro įstatymo tik tuomet ir tik tiek, kiek šiuo specialiuoju įstatymu veiksmingai ir tiesiogiai išdėstytos nuostatos srityje, kurią reguliuoti jis yra skirtas. Visais kitais atžvilgiais ir toliau yra taikomas lex generalis .
43. Taigi susitarimas dėl žuvininkystės ne tik nereglamentuoja aptariamo klausimo, tačiau jame faktiškai „paraiškų Bendrijos paramai gauti ir Bendrijos paramos teikimo Bendrijos savininkui < ... > “ atveju nurodomos „atitinkamos Bendrijos taisyklės“ (žr. I protokolo 3 straipsnio 4 dalį). Be to, sprendimo suteikti paramą 1 straipsnyje savo ruožtu nurodoma „taikytina Bendrijos teisė“.
44. Jeigu prie to, kas išdėstyta, pridursime, kad, kaip pripažįsta ir pati apeliantė, galimybė sumažinti netinkamai panaudotą paramą išplaukia iš bendro principo ir kad jokia susitarimo nuostata neleidžia teigti (netgi netiesiogiai), jog nuo šio principo galima nukrypti, aš manau, kad Pirmosios instancijos teismas priėjo prie teisingos išvados, jog Komisija turėjo teisę priimti ginčijamą sprendimą, remdamasi Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsniu.
45. Taip pat nėra pagrįsta teigti (taip, kaip tai daro apeliantė), jog Pirmosios instancijos teismo pateiktas platus formuluotės „taikytina Bendrijos teisė“ aiškinimas finansinės paramos gavėjams sukelia pernelyg didelį teisinį neaiškumą. Priešingai, nei norėtų mus priversti galvoti apeliantė, ši nuoroda yra nuoroda ne į „bet kokias taisykles“, o, kaip dažnai būna tokiais atvejais, į atitinkamas Bendrijos taisykles ir su jomis susijusius principus, t. y. nuostatas, su kuriomis rūpestingas ekonominės veiklos vykdytojas yra išsamiai susipažinęs arba kurias jis lengvai gali nustatyti.
46. Todėl, atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti pirmą apeliacinio skundo teisinį pagrindą.
Dėl antro apeliacinio skundo teisinio pagrindo
47. Antru apeliacinio skundo teisiniu pagrindu, kuris yra išskirtas į dvi dalis, SAEV
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą konstatuodamas, jog prieš sumažindama paramą Komisija neprivalėjo konsultuotis su jungtiniu komitetu (pirmoji pagrindo dalis) ir apskritai Argentinos valdžios institucijomis (antroji pagrindo dalis).
48. Norint geriau suprasti apeliantės pateiktus argumentus, būtina pažymėti, kad skundžiamo Pirmosios instancijos teismo sprendimo 105 ir 106 punktuose yra nurodyta, jog „projektų dėl bendrų įmonių įsteigimo atranka ir vertinimas priskirtinas tarptautinei susitarimo dėl žuvininkystės daliai. Tokių įmonių steigimas yra Bendrijos ir Argentinos Respublikos bendradarbiavimo žuvininkystės sektoriuje priemonė. < ... > vykdant projektų atranką yra būtinas jungtinio komiteto vertinimas ir Bendrijos bei Argentinos valdžios institucijų patvirtinimas.
Priešingai, finansinės paramos pagal atrinktus projektus suteikimas Bendrijos laivų savininkams yra vienašalė Bendrijos priemonė, ir todėl priskirtina susitarimo dėl žuvininkystės Bendrijos daliai.“
49. Šios išvados atžvilgiu apeliantė teigia, kad abi (tarptautinė ir Bendrijos) dalys yra sudėtinės to paties susitarimo, kurį visą patvirtino Bendrija ir Argentinos valdžios institucijos, dalys ir kad dėl šios priežasties Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą, skirtingai jas klasifikuodamas. Todėl, priešingai Pirmosios instancijos teismo išvadai, sprendimas suteikti paramą negali būti laikomas vienašaliu Bendrijos veiksmu, kurį Komisija gali priimti viena.
50. Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia apsvarstyti, ar pats susitarimas leidžia skirstyti taip, kaip tai daro Pirmosios instancijos teismas. Šiuo požiūriu pirmiausia pažymėčiau, kad teisybė (ir iš tiesų akivaizdu), jog visų šalių sutikimas yra būtinas tam, kad tarptautinė sutartis iš tiesų būtų sudaryta, tačiau tai niekaip nėra susiję su atsakomybės įgyvendinant šį susitarimą pasiskirstymu. Tai, ar būtini bendri Susitariančiųjų Šalių veiksmai, ar vienos arba kitos iš šalių veiksmas, faktiškai priklauso nuo susitarimo nuostatų, kurios yra svarbios tam tikromis aplinkybėmis, aiškinimo.
51. Todėl šioje byloje yra būtina nustatyti, ar nuostatų dėl Bendrijos laivų savininkų finansavimo pagal atrinktus žuvininkystės projektus atžvilgiu bendru (nors ir numanomu) šalių ketinimu, kuriuo yra pagrįstas minėtas susitarimas, tokią kompetenciją turėtų turėti tik viena iš jų.
52. Aš manau, kad išsami susitarimo nuostatų dėl finansuojamų projektų analizė patvirtina Pirmosios instancijos teismo vertinimą. Šiomis nuostatomis iš tiesų nurodoma, kad už kai kurias paties susitarimo įgyvendinimo priemones atsakinga Bendrija, už kitas priemones – Argentina ir dar už kitas – „šalys“, t. y. ir Bendrija, ir Argentina jungtiniame komitete (žr. 6 punktą).
53. O susitarimo 5 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad „ Bendrija
stengiasi, kad Bendrijos laivus perimtų < ... > “. 6 straipsnyje netgi teigiama, kad „ Šalys
atrenka < ... > projektus“. 7 straipsnio 1 dalyje nurodyti „ Šalių
atrinkti projektai“. Pereidamas prie I protokolo, aš pažymėčiau, kad šio protokolo 3 straipsnyje numatyta, jog „ Bendrija
teikia finansinę paramą < ... > bendroms įmonėms formuoti“, o toliau daromas skirtumas tarp paramos, išmokamos Bendrijos laivų savininkui, ir paramos, teikiamos bendrai įmonei. Pirmoji yra „teikiama Bendrijos savininkui“ (3 straipsnio 1 dalis), laikantis teikimo sąlygų ir tvarkos „ pagal atitinkamas galiojančias Bendrijos taisykles “ (3 straipsnio 4 dalis), o pastarųjų atveju paramą „ Bendrija teikia Argentinos vykdančiajai institucijai, kuri nustato jos panaudojimo ir administravimo sąlygas. Argentina informuoja jungtinį komitetą, kaip naudojama ši parama “ (3 straipsnio 2 dalis)(20) .
54. Todėl remiantis tuo, kas išdėstyta, šios bylos atveju galima padaryti išvadą, kad paramos Bendrijos laivų savininkams teikimas pagal atrinktus projektus faktiškai yra užduotis, kurią susitarimu pavesta vykdyti tik Bendrijos institucijoms.
55. Taip pat (nors apeliantė to ir siekia) tokios išvados negalima paneigti remiantis tuo, kad susitarimo dėl žuvininkystės 10 straipsnio aštuntoje įtraukoje kaip viena iš jungtinio komiteto pareigų paminėta pareiga tikrinti, ar „projektai tinkamai administruojami, ir prižiūrėti, kaip panaudojama 7 straipsnyje nustatyta tvarka teikiama finansinė parama projektams < ... > “. Iš esmės šis straipsnis numato, kad parama turi būti teikiama pagal I protokolą, kuriame nustatoma paramos teikimo tvarka ir taip detalizuojamos kiekvienos iš susijusių institucijų pareigos. Šiame protokole jungtiniam komitetui suteikiama kompetencija, kaip jau minėta, tik paramos, teikiamos bendroms įmonėms, atžvilgiu, taip pat paramos moksliniam ir techniniam bendradarbiavimui atveju(21), tačiau apie paramą, išmokamą Bendrijos laivų savininkams, nekalbama.
56. Tai leidžia man prieiti prie išvados, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo, jog paramos teikimas yra vienašalė susitarimo dėl žuvininkystės įgyvendinimo priemonė, patenkanti tik į Bendrijos institucijų kompetenciją.
57. Toliau aš pereinu prie antros apeliacinio skundo pagrindo dalies, kuri yra susijusi su sprendimo suteikti paramą I priedo aiškinimu, ir ypač su puslapio apačioje pateikiama pastaba, pagal kurią „šiame priede pateikti duomenys gali būti keičiami tik esant išankstiniam Argentinos valdžios institucijų ir Komisijos leidimui“.
58. Apeliantė iš esmės teigia, kad, atsižvelgiant į tai, jog priede yra nustatyta paramos suma, kuri turi būti išmokėta Bendrijos laivų savininkui, Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą, konstatuodamas, kad ginčijamas sprendimas: i) „negali būti laikomas sprendimu, kuris pakeičia pirmajame sprendime suteikti paramą „pateiktus duomenis“, kaip apibrėžta šioje puslapio apačioje pateikiamoje pastaboje“; ii) turėtų būti laikomas „atskiru sprendimu, kuriuo paskiriama nuobauda už paramos suteikimo sąlygų nesilaikymą“(22), kuris gali būti priimtas nepasikonsultavus su Argentinos valdžios institucijomis.
59. Komisija mano, kad ši antro apeliacinio skundo pagrindo dalis yra nepriimtina dėl iš esmės tų pačių priežasčių, kaip ir nurodytosios pirmo apeliacinio skundo pagrindo atveju (žr. 30 punktą).
60. Tačiau man atrodo, kad dėl tų pačių priežasčių, kaip ir išdėstytosios pirmesniu atveju (žr. 31 punktą ir toliau), šis prieštaravimas turi būti atmestas, nes apeliantė ginčija tai, kaip Pirmosios instancijos teismas išaiškino atitinkamą nuostatą.
61. Dėl klausimo esmės aš galiu pripažinti, kad Pirmosios instancijos teismo pateikti argumentai šiuo klausimu yra per daug apodiktiniai. Tačiau, mano nuomone, jo išvadoms iš esmės turi būti pritarta.
62. Iš tikrųjų man atrodo, kad aiškinant sprendimą suteikti paramą (taigi ir minėtą priede pateikiamą pastabą) būtina atsižvelgti į teisinį šio sprendimo pagrindą, t. y. susitarimą dėl žuvininkystės, ir ypač nuostatas, kuriomis Komisijai ir Argentinos valdžios institucijoms priskirtos atitinkamos pareigos administruojant susitarime numatytas lėšas. Kaip jau matėme pirmiau, nors už projektų atranką ir vertinimą yra atsakingos ir Komisija, ir Argentinos valdžios institucijos, kompetenciją teikti paramą Bendrijos laivų savininkams turi tik Komisija (žr. 54–56 punktus).
63. Todėl aš manau, jog Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos konstatuodamas, kad, nepaisant minėtos pastabos puslapio apačioje, ginčijamą sprendimą Komisija galėjo priimti viena.
64. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti visą antrą apeliacinio skundo pagrindą.
Dėl trečio apeliacinio skundo teisinio pagrindo
65. Trečiu apeliacinio skundo teisiniu pagrindu apeliantė teigia, kad atmesdamas prieštaravimą dėl to, jog konsultuodamasi su Žuvininkystės pramonės nuolatiniu komitetu prieš sumažindama paramą Komisija taikė Reglamento Nr. 4028/86 44 straipsnį, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą. Toks taikymas pažeidžia susitarimą dėl žuvininkystės, kuriame šiam komitetui nėra skirta jokio vaidmens, taip pat yra nepagrįstas ratione temporis, nes SAEV
bendros įmonės projektas buvo pateiktas po 1994 m. sausio 1 d., t. y. datos, kurią šis reglamentas buvo panaikintas (žr. 16 punktą).
66. Apeliantė ypač remiasi šio komiteto darbotvarke, kuri, jos teigimu, įrodo, kad Komisija su šiuo komitetu konsultavosi ne ad abundantiam
(papildomai), o iš tiesų vadovaudamasi Reglamentu Nr. 4028/86 nustatyta privaloma tvarka.
67. Šiuo atžvilgiu aš pažymėčiau, kad šis įrodymas jau buvo pateiktas Pirmosios instancijos teismui, kuris nustatė, jog „aplinkybė, kad Komisija konsultavosi su komitetu, su kuriuo numatytos konsultacijos Reglamente Nr. 4028/86, neįrodo, jog ginčijamas sprendimas < ... > buvo grindžiamas šiuo reglamentu“(23) .
68. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nagrinėdamas bylas apeliacine instancija Teisingumo Teismas „neturi kompetencijos nustatyti faktus arba iš esmės nagrinėti įrodymus, kuriuos priėmė Pirmosios instancijos teismas šiems faktams pagrįsti. Jeigu įrodymai buvo tinkamai surinkti ir buvo laikomasi bendrų teisės principų ir procedūros nuostatų dėl įrodymų naštos bei įrodymų pateikimo, tik Pirmosios instancijos teismas gali įvertinti jam pateiktų įrodymų reikšmę < ... > . Todėl išskyrus atvejus, kai iškreipta akivaizdi tokių įrodymų prasmė, šis vertinimas nėra toks teisės klausimas, kuris gali būti peržiūrėtas (Teisingumo) Teisme“(24) .
69. Atsižvelgiant į tai, kad apeliantė nėra pateikusi prieštaravimų nei dėl bendrų teisės principų ar procedūros nuostatų, susijusių su įrodymų našta, pažeidimo, nei dėl įrodymų iškraipymo, ir, siekdama kitokio vertinimo, Teisingumo Teismui pateikia tuos pačius įrodymus, kuriuos pateikė pirmojoje instancijoje, man atrodo, kad šis apeliacinio skundo pagrindas turi būti pripažintas nepriimtinu.
70. Todėl aš siūlau Teisingumo Teismui trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą pripažinti nepriimtinu.
Dėl ketvirto apeliacinio skundo teisinio pagrindo
71. Ketvirtu apeliacinio skundo teisiniu pagrindu SAEV
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą konstatuodamas, jog Komisija turėjo teisę visą sumą, kuria sumažinama parama, apskaičiuoti remdamasi Reglamentu Nr. 3699/93. Būtent Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą pripažindamas, kad Komisija tik pritaikė pirmiau minėtą reglamentą pagal analogiją. Pasak apeliantės, reglamentas buvo taikomas tiesiogiai, ir taip buvo pažeistas susitarimas dėl žuvininkystės, kuriame nėra jokios nuorodos į šį reglamentą.
72. Norint geriau suprasti apeliantės argumentus, būtina iš pradžių prisiminti atitinkamas Reglamento Nr. 3699/93 nuostatas, taip pat tai, kaip šias nuostatas pritaikė Komisija.
73. Šio reglamento IV priedo 1.1 punkte nustatyta paramos, kuri gali būti suteikta, apskaičiavimo tvarka. Būtent 1.1 punkto a papunktyje nustatytos didžiausios išmokos, kurios gali būti išmokamos už laivo pašalinimą iš apyvartos ir už bendrų įmonių įsteigimą. 1.1 punkto b papunktyje nurodyta, kad išmoka jos gavėjams už visam laikui į trečiąją valstybę perkeltą laivą negali viršyti didžiausios pašalinimo iš apyvartos išmokos sumos, nurodytos a papunktyje, sumažintos 50 %.
74. Šioje byloje Komisija laikėsi nuomonės, kad nepaisant to, jog apeliantė pažeidė finansinės paramos teikimą lemiančias sąlygas, toks pažeidimas nepakeitė aplinkybės, kad laivą Ibsa Cuarto
apeliantė iš tiesų perdavė bendrai įmonei. Todėl Komisija nusprendė apskaičiuoti galutinę paramos sumą, kurią turėjo teisę gauti apeliantė, į paramos sumažinimo apskaičiavimą neįtraukdama paramos dalies, susijusios su perkėlimu. Dėl šios priežasties savo skaičiavimą ji grindė Reglamento Nr. 3699/93 nuostatomis, skirtomis panašiems atvejams reguliuoti. Taigi ji apskaičiavo sumą, kuri turėtų būti išmokėta apeliantei pagal reglamento IV priedo 1.1 punkto a papunktį, o paskui šią sumą sumažino 50 % ir manė, jog taip skaičiuojant gautas rezultatas yra paramos suma, kuri turi likti nepakitusi, nepaisant laivo išplaukimo iš Argentinos vandenų.
75. Apeliantė teigia, kad, priešingai Pirmosios instancijos teismo išvadoms, taip skaičiuojant buvo tiesiogiai pritaikytas Reglamentas Nr. 3699/93. Taip yra todėl, kad skaičiuodama visą paramos sumą, kuri po to turi būti sumažinta 50 % pagal Reglamente Nr. 3699/93 nustatytus kriterijus, Komisija nesinaudojo prie susitarimo dėl žuvininkystės pridėtomis lentelėmis. Iš tikrųjų Komisija jau skaičiuodama teorinę pradinę paramos sumą, kurią vėliau sumažino, taikė Reglamentą Nr. 3699/93. Tai darydama Komisija neteisingai nustatė paramos, kuri turi būti nepakeista, dalį mažesnę nei suma, kuri turi būti iš tiesų išmokama apeliantei.
76. Aš savo ruožtu pažymėčiau, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog nei abiejuose instrumentuose, kuriais yra grindžiamas ginčijamas sprendimas (Reglamentai Nr. 4253/88 ir Nr. 3447/93), nei susitarime dėl žuvininkystės nėra konkrečių nuostatų dėl paramos, mokėtinos perkeliant Bendrijos laivą, dalies. Todėl jis priėjo prie išvados, kad „Komisija, skaičiuodama galutinę paramos sumą, mokėtiną apeliantei, privalėjo laikytis tik proporcingumo principo ir, nustatydama už laivo perkėlimą apeliantei išmokėtiną sumą, tikrai turėjo teisę pagal analogiją vadovautis Reglamento Nr. 3699/93 nuostatomis. Taip veikdama ji pasirūpino tuo, kad sąlygos, taikomos įmonei, įsteigtai pagal susitarimą dėl žuvininkystės, būtų suderintos su sąlygomis, taikomomis bendroms įmonėms pagal Reglamentą Nr. 3699/93“(25) .
77. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, aš manau, jog vertinant šį apeliacinio skundo teisinį pagrindą pakanka išsiaiškinti, ar šioje byloje buvo pagrįsta ir tinkama pagal analogiją taikyti Reglamente Nr. 3699/93 išdėstytas taisykles siekiant užtikrinti Bendrijos finansinių interesų apsaugą, ar, priešingai, taikant šias nuostatas apskaičiuota galutinė paramos suma buvo neproporcingai nepalanki SAEV .
78. Šiuo atžvilgiu aš pažymėčiau, kad ir pagal Reglamentą Nr. 3699/93, ir pagal susitarimą dėl žuvininkystės parama bendrai įmonei steigti teoriškai apima mažiausiai du elementus: pirmasis yra susijęs su laivo išbraukimu iš Bendrijos registro, antrasis ? su finansiniu įnašu į bendrą įmonę.
79. Teisybė, kad, matyt, vien tik iš reglamento IV priedo 1.1 punkto a papunkčio neįmanoma išskaityti to, kokia reikšmė turėtų būti teikiama kiekvienam iš šių elementų, tačiau teisybė yra ir tai, kad iš 1.1 punkto b papunkčio galima netiesiogiai nustatyti didžiausią sumą elemento, susijusio su išbraukimu iš Bendrijos registro. 1.1 punkto b papunktyje yra nustatyta, kad didžiausia paramos suma už visam laikui perkeltą laivą (kai bendra įmonė nekuriama) yra 50 % paramos sumos bendrai įmonei steigti pagal 1.1 punkto a papunktį, todėl faktiškai netgi „kompleksinės“ paramos pagal 1.1 punkto a papunktį atveju elementas, susijęs su laivo perkėlimu, negali viršyti 50 % bendros sumos.
80. Tačiau, mano manymu, susitarime dėl žuvininkystės nėra nuostatų, leidžiančių nustatyti šių dviejų paramos elementų sumas. Vis dėlto manyčiau, kad nėra priežasčių, dėl kurių su laivo išbraukimu iš registro susijusiam elementui turėtų būti taikoma didesnė riba už tą, kuri numatyta Reglamente Nr. 3699/93, jeigu laivų charakteristikos sutampa ir atsižvelgiant į tai, kad dėl laivo išbraukimo Bendrijos gaunama struktūrinė nauda yra vienoda nepriklausomai nuo tolimesnės laivo paskirties. Vienomis ar kitomis aplinkybėmis laivų savininko gaunamos bendros paramos skirtumai, mano nuomone, atsiranda dėl elemento, susijusio su finansiniu įnašu į bendrą įmonę.
81. Todėl aš manau, kad Pirmosios instancijos teismas Komisijos taikytą procedūrą pagrįstai pripažino Reglamento Nr. 3699/93 taikymu pagal analogiją, nepažeidžiant proporcingumo principo.
82. Taip pat pridurčiau, kad bet kuriuo atveju apeliantė negali teigti patyrusi žalos, nes Komisija neprivalėjo nustatyti didžiausios su išbraukimu iš Bendrijos registro susijusio paramos elemento sumos. Faktiškai Reglamento Nr. 3699/93 IV priedo 1.1 punkto b papunktyje numatyta, kad išmoka už visam laikui į trečiąją valstybę perkeltą laivą negali viršyti
didžiausios pašalinimo iš apyvartos išmokos sumos, nurodytos 1.1 punkto a papunktyje, sumažintos 50 %. Iš to išplaukia, kad net jeigu Komisija būtų nusprendusi pradinę sumą grįsti prie susitarimo dėl žuvininkystės pridėtomis lentelėmis, o ne išsamesnėmis lentelėmis, pridėtomis prie reglamento, aš nemanau, kad Komisija būtų pažeidusi proporcingumo principą, jeigu nesant specialių teisės aktų ji būtų nustačiusi panašią (ar mažesnę) apeliantei mokėtiną sumą už laivo išbraukimą iš registro, nei buvo faktiškai nustatyta. Komisija faktiškai galėjo teisėtai pasinaudoti jai pagal šią nuostatą suteikta galimybe sumažinti paramos sumą daugiau nei 50 %.
83. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, aš siūlau Teisingumo Teismui atmesti ketvirtą apeliacinio skundo pagrindą.
Dėl penkto apeliacinio skundo teisinio pagrindo
84. Apeliantės teigimu, aplinkybę, kad laivas Vieirasa XII
išplaukė iš Argentinos vandenų, Komisija turėjo vertinti kaip įvykusią dėl force majeure, t. y. dėl to, kad buvo išeikvoti Argentinos žuvininkystės ištekliai, bei dėl to, kad reaguodamos į susidariusią padėtį Argentinos valdžios institucijos apribojo ir uždraudė žvejybą. To nepripažindamas Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą.
85. Komisija preliminariai teigia, kad šis prieštaravimas yra nepriimtinas, nes apeliantė nesirėmė force majeure
pirmojoje instancijoje.
86. Šiomis aplinkybėmis aš iš karto pažymėčiau, kad, remiantis Pirmosios instancijos teismo pateikta bylos medžiaga, apeliantė pirmojoje instancijoje iš tiesų nenurodė teisinio pagrindo, pagal kurį Komisija aptariamas aplinkybes turėjo pripažinti įvykusias dėl force majeure . Dėstydamas argumentus teisiniam pagrindui pavadinimu „Bendroms įmonėms papildomai taikomo bendro reglamentavimo keliami sunkumai“ pagrįsti jis tik nurodė tariamą prieštaravimą tarp būdo, naudoto skaičiuojant paramos sumažinimą, ir aplinkybės, kad procedūros metu Komisija pripažino, jog išplaukimas iš Argentinos vandenų tuo momentu, kai Argentinos valdžios institucijos vienašališkai paskelbė draudimą žvejoti, būtų Force majeure
atvejis(26) .
87. Vis dėlto pats Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad jo nagrinėjamoje byloje apeliantė teigė, jog „išplaukimas iš Argentinos vandenų buvo būtinas
dėl to, kad Argentinos IEZ buvo išeikvoti žuvininkystės ištekliai, arba dėl to, kad Argentinos valdžios institucijos apribojo ir uždraudė žvejybą“(27) .
88. Todėl negalima visiškai atmesti galimybės, kad aptariamas apeliacinio skundo teisinis pagrindas gali būti vertinamas kaip išplėtotas pirmojoje instancijoje pateiktas prieštaravimas. Tačiau aš nemanau, kad šį klausimą yra būtina nagrinėti toliau, nes bet kuriuo atveju, mano nuomone, prieštaravimas yra akivaizdžiai nepagrįstas(28) .
89. Faktiškai pakanka turėti omenyje, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką „sąvoka „ Force majeure “ < ... > neturėtų būti suprantama vien tik kaip visiškai neįmanomas dalykas, tačiau ir kaip neįprastos bei nenumatytos aplinkybės, kurios nepriklauso nuo atitinkamo veiklos vykdytojo valios ir kurių pasekmių negalima buvo išvengti netgi tinkamo rūpestingumo atveju“(29) . Kaip teisingai pažymėjo Komisija, netgi pripažinus, kad Argentinos žuvininkystės išteklių išeikvojimas ir dėl to priimtos ribojančios priemonės yra neįprastos aplinkybės, jų jokiu būdu negalima laikyti nenumatytomis. Todėl aš manau, kad, nenagrinėjant kitų apeliantės pateiktų prieštaravimų šio apeliacinio skundo teisinio pagrindo atžvilgiu, galima konstatuoti, jog pirmiau minėtos aplinkybės nėra Force majeure .
90. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti penktą apeliacinio skundo pagrindą.
Dėl šešto apeliacinio skundo teisinio pagrindo
91. Paskutiniu prieštaravimu SAEV
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė susitarimą dėl žuvininkystės konstatuodamas, jog „Bendrijos finansinės paramos gavėjai turi pareigą informuoti ir būti lojaliais. Ši pareiga yra būdinga tokios paramos sistemai ir yra būtina jos veikimui < ... > Vykdydami šią pareigą ieškovai turėjo informuoti Komisiją apie vykdant projektus iškylančius sunkumus“(30) .
92. Pirmosios instancijos teismas taip pat tariamai padarė klaidą konstatuodamas, kad „bendrų įmonių valdomi laivai neturėjo išplaukti iš Argentinos IEZ prieš tai negavę Komisijos leidimo, nes Argentinos žuvininkystės išteklių naudojimas ir perdirbimas buvo viena iš pagrindinių Bendrijos finansinės paramos suteikimo sąlygų“(31) .
93. Apeliantės teigimu, norint teisėtai išplaukti iš Argentinos vandenų užtenka gauti tiesioginį Argentinos valdžios institucijų leidimą, nes, viena vertus, tik šios institucijos galėjo reguliuoti žvejybos laivų veiklą ir, kita vertus, Komisija bet kuriuo atveju būtų buvusi informuota apie tai, kas įvyko, jungtiniame komitete.
94. Galiausiai apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą konstatuodamas, jog „teisinga informacija būtų leidusi Komisijai imtis įmanomų priemonių pritaikyti susitarimą dėl žuvininkystės prie naujų aplinkybių pagal susitarimo 9 straipsnio 1 dalį“(32), nes bendrų įmonių asociacija informavo Komisiją apie žuvininkystės išteklių išeikvojimą ir Argentinos valdžios institucijų priimtas priemones.
95. Savo ruožtu aš pažymėčiau, kad jau nagrinėdamas antrąjį apeliacinio skundo teisinį pagrindą aš priėjau prie išvados, jog Pirmosios instancijos teismas sprendimą suteikti paramą teisingai įvertino kaip vienašalį Bendrijos aktą (žr. 56 punktą). Todėl man belieka pridurti, kad, kaip teisingai pažymi Komisija, pagal Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnį bet kokiems svarbiems projekto pokyčiams turi būti gautas Komisijos leidimas. Vien tik Argentinos valdžios institucijų leidimas negali pašalinti reikalavimo įtraukti Komisiją, nes ginčijamas sprendimas priskirtinas susitarimo dėl žuvininkystės Bendrijos daliai.
96. Toliau aš pažymėčiau, kad, kaip nustatė Teisingumo Teismas, „tinkamam kontrolės sistemos, pagal kurią siekiama užtikrinti tinkamą Bendrijos lėšų naudojimą, veikimui yra būtina, kad paramos prašytojai pateiktų Komisijai tikros ir neklaidinančios informacijos“(33) .
97. Todėl šios pareigos informuoti ir būti lojaliam nevykdymas reiškia, kad Komisija gali sumažinti suteiktą paramą, nepaisant to, ar ji gavo šią informaciją iš kitų šaltinių, ir to, kokių pasekmių gali kilti dėl šios informacijos perdavimo.
98. Todėl atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti taip pat ir paskutinį apeliacinio skundo pagrindą.
Galutinė išvada
99. Siūlau Teisingumo Teismui atmesti visą apeliacinį skundą, nes, mano nuomone, visi SAEV
pateikti apeliacinio skundo pagrindai turi būti atmesti kaip nepriimtini arba nepagrįsti.
Išlaidos
100. Atsižvelgdamas į Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį ir savo išvadą, kad apeliacinis skundas turi būti atmestas, manau, kad apeliantei turi būti nurodyta padengti bylinėjimosi išlaidas.
IV – Išvada
Dėl pirmiau išdėstytų priežasčių siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinį skundą, kuriuo skundžiamas 2003 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Eduardo Vieira ir kiti prieš Komisiją
sujungtose bylose T‑44/01, T‑119/01 bei T‑126/01, ir nurodyti apeliantei padengti bylinėjimosi išlaidas, patirtas abiejose instancijose.
(1) .
(2)
–	Rink. p. II‑1209.
(3)
–	Susitarimas dėl santykių jūrų žuvininkystės sektoriuje tarp Europos ekonominės bendrijos ir Argentinos Respublikos (OL L 318, 1993, p. 2).
(4)
–	Sprendimas C(2001) 680 (galutinis), neskelbtas.
(5)
–	OL L 318, p. 1.
(6)
–	OL L 374, p. 1. Šis reglamentas buvo iš dalies pakeistas Reglamentu (EEB) Nr. 2082/93 (OL L 193, 1993, p. 20).
(7)
–	OL L 346, p. 1.
(8)  –	OL L 376, p. 7. Šis reglamentas buvo iš dalies pakeistas (chronologine eilės tvarka) 1990 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3944/90 (OL L 380, p. 1), 1992 m. rugsėjo 21 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2794/92 (OL L 282, p. 3) ir 1992 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3946/92 (OL L 401, p. 1).
(9)
–	Žr. 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2080/93, nustatantį Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl Žuvininkystės orientavimo finansinio instrumento (OL L 193, p. 1).
(10)
–	Neoficialus vertimas iš sprendimo teksto ispanų kalba.
(11)
–	41 punktas.
(12)
–	94 punktas.
(13)
–	2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas IPK-München prieš Komisiją
(sujungtos bylos C‑199/01 P ir C‑200/01 P, Rink. p. I‑0000, 48 ir 49 punktai). Žr. taip pat 1998 m. kovo 25 d. Nutartį FFSA ir kiti prieš Komisiją
(byla C‑174/97 P, Rink. p. I‑1303, 24 punktas) ir 2003 m. kovo 6 d. Sprendimą Interporc prieš Komisiją
(byla C‑41/00 P, Rink. p. I‑2125, 16 punktas).
(14)
–	Sprendimas IPK-München prieš Komisiją
(minėtas pirmiau), 50 punktas. Žr. taip pat 2000 m. liepos 13 d. Sprendimą Salzgitter prieš Komisiją
(byla C‑210/98 P, Rink. p. I‑5843, 43 punktas), sprendimą Interporc prieš Komisiją
(minėtas pirmiau, 17 punktas) ir 2003 m. lapkričio 11 d. Nutartį Martinez prieš Parlamentą
(byla C‑488/01 P, Rink. p. I‑0000, 39 punktas).
(15)
–	85 punktas.
(16)
–	86 punktas.
(17)
–	87-89 punktai.
(18)
–	90 ir 91 punktai. Cituojamas 91 punktas.
(19)
–	92 punktas.
(20)
–	Visur paryškinta mano.
(21)
–	Žr. I protokolo 4 straipsnio 2 dalį.
(22)
–	Žr. sprendimo 110 punktą.
(23)
–	158 punktas.
(24)
–	2004 m. vasario 12 d. Sprendimas Hortiplant prieš Komisiją
(byla C‑330/01 P, Rink. p. I‑0000, 36 punktas). Žr. taip pat 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Baustahlgewebe prieš Komisiją
(byla C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 24 punktas) ir 2002 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Glencore ir Compagnie Continentale prieš Komisiją
(byla C‑24/01 P ir C‑25/01 P, Rink. p. I‑10119, 65 punktas).
(25)
–	163 punktas.
(26)
–	Ieškinio Pirmosios instancijos teismui 105 punktas.
(27)
–	123 punktas. Paryškinta mano.
(28)
–	Žr. 2002 m. vasario 26 d. Sprendimą Taryba prieš Boehringer
(C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873, 51 ir 52 punktai), iš kurio seka, kad remdamiesi procedūros ekonomijos principu Bendrijos teismai gali atmesti ieškinį dėl esmės prieš tai nepriėmę sprendimo dėl priešingos šalies pateiktų prieštaravimų dėl nepriimtinumo.
(29)
–	2002 m. spalio 17 d. Sprendimas Parras Medina (C‑208/01, Rink. p. I‑8955, 19 punktas ir šiame punkte nurodyta teismo praktika).
(30)
–	124 punktas.
(31)
–	125 punktas.
(32)
–	124 punktas.
(33)
–	2002 m. sausio 24 d. Sprendimas Conserve Italia prieš Komisiją
(C‑500/99 P, Rink. p. I‑867, 100 punktas), kuriuo buvo paliktas galioti 1999 m. spalio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Conserve Italia prieš Komisiją
(T‑216/96, Rink. p. II‑3139, 71 punktas). Žr. taip pat 2002 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Astipesca prieš Komisiją
(T‑180/00, Rink. p. II‑3985, 93 punktas) ir 2004 m. sausio 28 d. Sprendimą Euroagri prieš Komisiją
(T‑180/01, Rink. p. I‑0000, 83 punktas).