62005CC0440
GENERALINIO ADVOKATO
JÁN MAZÁK IŠVADA,
pateikta 2007 m. birželio 28 d. (
1
)
Byla C-440/05
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Europos Sąjungos Tarybą
„Ieškinys dėl panaikinimo — ES 31 straipsnio 1 dalies e punktas, ES 34 ir 47 straipsniai — Pamatinis sprendimas 2005/667/TVR — Teršimui iš laivų taikomos teisės įgyvendinimas — Baudžiamosios teisės sankcijos — Bendrijos kompetencija — Teisinis pagrindas — EB 80 straipsnio 2 dalis“
I — Įvadas
1.
Komisija pagal ES 35 straipsnio 6 dalį pareikštu ieškiniu prašo panaikinti 2005 m. liepos 12 d. Tarybos pamatinį sprendimą 2005/667/TVR dėl baudžiamosios teisės sistemos stiprinimo, įgyvendinant teršimui iš laivų taikomą teisę (toliau – Pamatinis sprendimas) (
2
), tuo pagrindu, kad, pažeidžiant ES 47 straipsnį, juo nustatytos valstybių narių teisės aktų derinimą baudžiamosios teisės srityje numatančios priemonės turėjo būti priimtos EB sutarties pagrindu, o ne remiantis Europos Sąjungos sutarties VI antraštine dalimi.
2.
Taigi, nagrinėjama byla susijusi su kompetencijos pasiskirstymu Europos Sąjungos pirmajame ir trečiajame ramsčiuose, taip pat – tarp Bendrijos ir valstybių narių baudžiamosios teisės srityje, t. y. srityje, kuri visuotinai suvokiama kaip išimtinai priklausanti valstybės valdžios vykdymui ir suverenitetui, ir todėl iš tikrųjų turi konstitucinę reikšmę.
3.
Ši byla kilo po to, kai Teisingumo Teismas 2005 m. rugsėjo 13 d. Sprendimu Komisija prieš Tarybą (
3
) panaikino 2003 m. sausio 27 d. Tarybos pamatinį sprendimą 2003/80/TVR dėl aplinkos apsaugos pagal baudžiamąją teisę (
4
), remdamasis tuo, kad toje byloje nagrinėtas priemones, reikalaujančias valstybes nares numatyti baudžiamojo pobūdžio sankcijas už tam tikrus nusikaltimus aplinkai, teisėtai turėjo priimti Bendrija pagal EB 175 straipsnį.
4.
Tačiau minėtame sprendime liko neatsakyti jautrūs klausimai dėl aplinkybių, kada Bendrija turi kompetenciją įpareigoti valstybes nares numatyti baudžiamąsias sankcijas, taip pat dėl tikslios naudojimosi šia kompetencija apimties.
5.
Šiais klausimais, pirma, Komisija ir Europos Parlamentas, bei, antra, Taryba ir į bylą įstojusios 20 valstybių narių išreiškė visiškai skirtingas nuomones dėl minėtoje byloje C-176/03 priimto sprendimo pasekmių.
6.
Komisija ir Europos Parlamentas, kurie savo požiūrius dėl šio sprendimo pasekmių taip pat išdėstė atitinkamai komunikate (
5
) ir rezoliucijoje (
6
), jį aiškina plačiąja prasme: Teisingumo Teismo argumentai taikomi ne tik aplinkos apsaugos srityje ir patvirtina, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas iš esmės turi kompetenciją pirmajame ramstyje priimti bet kurias su valstybių narių baudžiamąja teise susijusias nuostatas, būtinas užtikrinti visišką Bendrijos teisės normų veiksmingumą. Reikėtų pridurti, kad remdamasi tokiu aiškinimu Komisija jau yra pateikusi pasiūlymus priimti keletą Bendrijos direktyvų, įpareigojančių valstybes nares numatyti baudžiamąsias sankcijas nacionalinėje teisėje (
7
).
7.
Kita vertus, visos pastabas šioje byloje pateikusios valstybės narės mano, kad sprendime Komisija prieš Tarybą išdėstytas Teisingumo Teismo išvadas reikia aiškinti siaurai, t. y. kad jos išskirtinai susijusios su politika aplinkos srityje ir bet kuriuo atveju Bendrija neturi kompetencijos apibrėžti, kokius baudžiamųjų sankcijų dydžius ir rūšis turėtų numatyti valstybės narės.
8.
Taigi, atsižvelgiant į šį ginčą, nagrinėjamoje byloje Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti sprendimo Komisija prieš Tarybą prasmę dėl tikslaus Bendrijos kompetencijos baudžiamosios teisės srityje atribojimo.
II — Teisinis pagrindas ir bylos aplinkybės
9.
Pamatinis sprendimas priimtas 2005 m. liepos 12 d. remiantis Europos Sąjungos sutarties VI antraštine dalimi, konkrečiai šios Sutarties 31 straipsnio 1 dalies e punktu ir 34 straipsnio 2 dalies b punktu.
10.
Paminint tanklaivio „Prestige“ avariją kaip pavyzdį, Pamatinio sprendimo preambulėje nurodoma, kad kova su tyčiniu teršimu iš laivų ar teršimu iš laivų dėl didelio neatsargumo yra vienas iš Europos Sąjungos prioritetų ir todėl valstybių narių teisės aktai turėtų būti suderinti (antra ir trečia konstatuojamosios dalys).
11.
Kaip matyti iš ketvirtos konstatuojamosios dalies, šis teisės aktų derinimas atliekamas dviem teisės aktais: pirma, Pamatiniu sprendimu ir, antra, 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/35/EB dėl taršos iš laivų ir sankcijų už pažeidimus įvedimo (toliau – Direktyva) (
8
) ir šiuo atveju Pamatinis sprendimas skirtas Direktyvai papildyti išsamiomis baudžiamosiose bylose taikomomis taisyklėmis.
12.
Atsižvelgiant į tai, Pamatiniame sprendime reikalaujama, kad valstybės narės numatytų baudžiamąsias sankcijas už teršiančių medžiagų išmetimą iš laivų į jūrą, kuris, pagal Pamatinį sprendimą, skaitomą kartu su Direktyva, turi būti laikomas nusikalstama veika.
13.
Pamatinio sprendimo 1 straipsnyje pateikiama nuoroda į Direktyvos 2 straipsnį dėl taikomų sąvokų apibrėžimo.
14.
Pamatinio sprendimo 2 straipsnyje reikalaujama, kad kiekviena valstybė narė imtųsi būtinų priemonių užtikrinti, kad pažeidimas, kaip apibrėžta Direktyvos 4 ir 5 straipsniuose (
9
), būtų laikomas nusikalstama veika.
15.
3 straipsniu užtikrinama, kad būtų baudžiama už bendrininkavimą ir kurstymą padaryti tokią nusikalstamą veiką.
16.
Pagal Pamatinio sprendimo 4 straipsnį reikalaujama, kad kiekviena valstybė narė užtikrintų, jog už 2 ir 3 straipsniuose nurodytas nusikalstamas veikas būtų baudžiama veiksmingomis, proporcingomis ir atgrasančiomis sankcijomis, taip pat išsamiau nurodoma, kokio dydžio ir rūšies sankcijas reikėtų nustatyti. Šiuo tikslu konkrečioms nusikalstamoms veikoms jame nustatomi maksimalūs laisvės atėmimo bausmės terminai.
17.
5 straipsnis įpareigoja valstybes nares imtis priemonių užtikrinant, kad juridiniai asmenys galėtų būti traukiami atsakomybėn už Pamatiniame sprendime nurodytas nusikalstamas veikas susiklosčius jame numatytoms aplinkybėms.
18.
6 straipsnyje numatytos sankcijos juridiniams asmenims ir tiksliai apibrėžtos jų rūšys bei maksimalus dydis.
19.
Pamatinio sprendimo 7 straipsnis skirtas jurisdikcijai.
20.
Atitinkamai 8 ir 9 straipsniai numato informacijos apie padarytas veikas pranešimą Komisijai ir kitoms valstybėms narėms bei informacinių punktų paskyrimą.
21.
Pagaliau 10–12 straipsniuose nustatyta Pamatinio sprendimo teritorinio taikymo sritis, jo įgyvendinimo klausimai bei įsigaliojimas.
22.
Savo ruožtu Direktyva, kurios preambulėje remiamasi Bendrijos saugumo jūroje politika ir aplinkos apsauga, priimta pagal V antraštinėje dalyje, skirtoje transportui, esančio EB 80 straipsnio 2 dalį. EB 80 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Taryba kvalifikuota balsų dauguma gali nuspręsti, ar reikia priimti atitinkamas jūrų ir oro transporto nuostatas ir kokiu mastu bei kokia tvarka tai daryti“.
23.
Tiek priimant Direktyvą, tiek Pamatinį sprendimą, Komisija prieštaravo dėl teisinio pagrindo, kuriuo Taryba rėmėsi numatydama valstybėms narėms reikalavimą nustatyti sankcijas už teršiančių medžiagų išmetimą iš laivų, ir nurodė, kad ir antruoju atveju EB 80 straipsnio 2 dalis buvo tinkamas teisinis pagrindas.
24.
Skirtingai nuo šio požiūrio, Pamatinio sprendimo penktoje konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad ES 34 straipsniu grindžiamas pamatinis sprendimas yra tinkamas instrumentas siekiant nustatyti pareigą numatyti baudžiamąsias sankcijas.
III — Procesas Teisingumo Teisme
25.
2006 m. balandžio 25 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi, pirma, Portugalijos Respublikai, Belgijos Karalystei, Suomijos Respublikai, Prancūzijos Respublikai, Slovakijos Respublikai, Maltos Respublikai, Vengrijos Respublikai, Danijos Karalystei, Švedijos Karalystei, Airijai, Čekijos Respublikai, Graikijos Respublikai, Estijos Respublikai, Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei, Latvijos Respublikai, Lietuvos Respublikai, Nyderlandų Karalystei, Austrijos Respublikai bei Lenkijos Respublikai ir, antra, Europos Parlamentui buvo leista įstoti į bylą palaikyti atitinkamai Tarybos ir Komisijos reikalavimus. Be to, 2006 m. rugsėjo 28 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Slovėnijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybą.
26.
Priešingai nei keletas į bylą įstojusių valstybių narių, nei Komisija, nei Taryba, kurios yra vienintelės nagrinėjamos bylos šalys, nepateikė prašymo surengti žodinį bylos nagrinėjimą. Todėl Teisingumo Teismas, manydamas, kad jam pakanka gausiai pateiktose rašytinėse pastabose esančios informacijos, pagal Procedūros reglamento 44a straipsnį nusprendė nagrinėti bylą be žodinės dalies.
IV — Pagrindiniai šalių argumentai
27.
Komisija ginčija Pamatinio sprendimo teisėtumą argumentuodama tuo, kad 1–10 straipsniuose numatytos baudžiamosios teisės priemonės galėjo būti teisėtai priimtos remiantis EB 80 straipsnio 2 dalimi, skirta Bendrijos bendrai transporto politikai, ir todėl Pamatinis sprendimas, kadangi jo nuostatų negalima atskirti, visas pažeidžia ES 47 straipsnį.
28.
Pasak Komisijos, tai išplaukia iš Teisingumo Teismo sprendime Komisija prieš Tarybą išdėstytų principų, kurie apima platesnę sritį nei aplinkos apsaugos politika, su kuria buvo susijęs šis sprendimas, ir visiškai taikomi kitose Bendrijos politikos srityse, be kitų, bendrai transporto politikai, su kuria susijusi nagrinėjama byla. Aplinkos apsaugos svarba Bendrijoje ir šios politikos specifika, pavyzdžiui, „skersinis“ pobūdis, iš tikrųjų neturi jokios lemiamos įtakos principiniam sprendimui, priimtam minėtoje byloje C-176/03. Dėl tokio kriterijaus taikymo praktiškai susidarytų paradoksali situacija, kai kitose svarbiose Bendrijos teisės srityse būtų a priori panaikinta galimybė pagal EB sutartį baudžiamosiomis sankcijomis užtikrinti teisės normų veiksmingumą.
29.
Komisija taip pat nurodo, kad nors baudžiamoji teisė apskritai ir kaip tokia nepatenka į Bendrijos kompetenciją ir veiksmai šioje srityje galimi tik remiantis numanoma kompetencija, susijusia su konkrečiu teisiniu pagrindu, Bendrijos teisės aktų leidėjas gali nustatyti baudžiamojo pobūdžio priemones, jei jų reikia užtikrinti visišką Bendrijos normų ir taisyklių veiksmingumą. Taip ši numanoma Bendrijos kompetencija nustatoma atsižvelgiant į poreikį užtikrinti, kad būtų laikomasi Bendrijos taisyklių ar politikos, tačiau ji neapsiriboja tam tikro pobūdžio baudžiamosios teisės priemonėmis ar jų taikymu tam tikroje teisės srityje. Todėl Bendrija turi kompetenciją reglamentuoti sankcijų rūšis ir dydį tiek, kiek nustatoma esant būtina užtikrinti visišką Bendrijos politikos veiksmingumą. Bet kuriuo atveju Pamatinis sprendimas nesuderina taikomų baudžiamųjų sankcijų dydžio ir rūšių, o valstybės narės šiais klausimais išsaugo tam tikrą diskreciją.
30.
Komisijos nuomone, visos Pamatinio sprendimo 1–10 straipsniuose numatytos priemonės yra būtinos užtikrinti bendros transporto politikos veiksmingumą. Todėl yra tenkinamas Teisingumo Teismo sprendime Komisija prieš Tarybą suformuluotas būtinumo kriterijus.
31.
Galiausiai Komisija nurodo, kad ES 47 straipsnio tikslais svarbu ne tai, ar Bendrija pasinaudojo savo kompetencija pagal EB 80 straipsnio 2 dalį ar kaip tai padarė, o tik tai, ar Bendrija iš tikrųjų turi kompetenciją imtis tokių priemonių, kurios yra numatytos Pamatiniame sprendime.
32.
Europos Parlamentas iš esmės pritaria Komisijos argumentams. Jo nuomone, Pamatinio sprendimo 1–6 straipsniai visiškai patenka į Bendrijos kompetencijos sritį. Todėl visas Pamatinis sprendimas, atsižvelgiant į tai, kad jo nuostatų negalima atskirti, yra neteisėtas.
33.
Europos Parlamentas tvirtina, kad nagrinėjamoje byloje ginčijamas Pamatinis sprendimas visais atžvilgiais tiek dėl tikslų, tiek dėl turinio yra panašus į pamatinį sprendimą, su kuriuo buvo susijęs sprendimas Komisija prieš Tarybą. Todėl minėtame sprendime Teisingumo Teismo išdėstyti argumentai mutatis mutandis taikytini nagrinėjamoje byloje. Konkrečiai kalbant, Europos Parlamentas pastebi, kad iš Pamatinio sprendimo preambulės aiškiai išplaukia, kad jis, kaip ir panaikintas pamatinis sprendimas, yra skirtas aplinkos apsaugai ir abiem atvejais inkriminuojami veiksmai yra vienodai susiję su teršalų išmetimu.
34.
Nors Europos Parlamentas pripažįsta, kad abiejų pamatinių sprendimų atveju skiriasi tikslus taikytinų sankcijų dydžio ir rūšių reglamentavimo apibrėžimas, tačiau, jo nuomone, nėra jokių priežasčių, dėl kurių išvada šioje byloje turėtų būti kitokia nei minėtame sprendime Komisija prieš Tarybą. Europos Parlamento nuomone, šiame sprendime vertindamas Pamatinio sprendimo 2003/80 5 straipsnio 1 dalį, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Bendrijos kompetencija baudžiamojoje srityje apima ir nuostatas dėl baudžiamųjų sankcijų rūšies ir dydžio.
35.
Galiausiai Europos Parlamentas nurodo, kad, atsižvelgiant į Pamatinio sprendimo preambulę ir priėmimo aplinkybes, nagrinėjamoje byloje yra įrodytas būtinumas imtis baudžiamojo pobūdžio priemonių.
36.
Kita vertus, Taryba, kurią palaiko visos be išimties į bylą įstojusios valstybės narės, neigia, kad Pamatiniame sprendime numatytos baudžiamojo pobūdžio priemonės turėjo būti priimtos remiantis EB 80 straipsnio 2 dalimi. Visų pirma, ji pabrėžia, kad yra akivaizdu, jog šis straipsnis buvo tinkamas teisinis pagrindas priimti Direktyvai, kuri labiausiai susijusi su bendra transporto politika, nors ja taip pat siekiama su aplinkos apsauga susijusių tikslų.
37.
Taryba tvirtina, kad nagrinėjamas atvejis daugeliu aspektų skiriasi nuo tos situacijos, dėl kurios buvo priimtas Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Tarybą, ir jis nebūtinai gali būti taikomas kitose Bendrijos veiklos srityse. Šiuo klausimu Taryba nurodo, kad Teisingumo Teismas savo sprendimą susiejo su Bendrijos aplinkosaugos tikslais ir pabrėžė ypatingą aplinkos apsaugos svarbą. Būtent aplinkos apsauga išskirtina dėl „esminio šio tikslo pobūdžio ir skersinės įtakos kitoms (Bendrijos) politikos ir veiklos kryptims“ (
10
).
38.
Kitaip nei minėtu atveju, bendra transporto politika ne tik nepasižymi tokiomis savybėmis, bet ir Bendrijos kompetencija šioje srityje priklauso nuo Bendrijos teisės aktų leidėjo sprendimo. Kaip Teisingumo Teismas nurodė sprendime Komisija prieš Vokietiją, EB 80 straipsnio 2 dalyje tik numatyta Bendrijos kompetencija imtis veiksmų, tačiau ši kompetencija priklauso nuo išankstinio Tarybos sprendimo (
11
). Todėl Taryba gali nuspręsti, ar reikia priimti atitinkamas jūrų ir oro transporto nuostatas ir kokia apimtimi tai daryti. Priimdamas Direktyvą Bendrijos teisės aktų leidėjas nurodė, kokia apimtimi jis norėjo imtis veiksmų šioje srityje. Taryba pripažįsta, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas iš dalies galėjo nuspręsti EB 80 straipsnio pagrindu imtis platesnės apimties priemonių, tačiau pabrėžia, kad aiškiai nusprendė to nedaryti. Todėl Taryba ginčija Komisijos prielaidą, kad Pamatiniame sprendime numatytos priemonės turėjo būti priimtos Bendrijos teisės aktų leidėjo.
39.
Subsidiariai Taryba teigia, kad šioje byloje nagrinėjamo Pamatinio sprendimo nuostatos skiriasi nuo sprendimu Komisija prieš Tarybą panaikinto pamatinio sprendimo nuostatų, nes jos, visų pirma, išsamiau apibrėžia sankcijų, kurias turi nustatyti valstybės narės, rūšį ir dydį. Akivaizdu, kad minėtame sprendime Teisingumo Teismas pripažino reikšminga aplinkybę, kad jo vertintos nuostatos leidžia valstybėms narėms pasirinkti taikytinas baudžiamąsias sankcijas, jei jos yra veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios (
12
). Taigi Bendrijos teisės aktų leidėjas neturi kompetencijos nustatyti taikytinų baudžiamųjų sankcijų dydžio ir rūšies. Atitinkamai Taryba daro išvadą, kad Bendrija negalėjo priimti daugumos ginčijamų Pamatinio sprendimo nuostatų ir todėl jis nepažeidžia ES 47 straipsnio. Pagal Komisijos siūlomą minėtojo sprendimo Komisija prieš Tarybą aiškinimą didžioji dalis ES VI antraštinės dalies netektų praktinės reikšmės, todėl toks aiškinimas akivaizdžiai neatitinka to, ką Teisingumo Teismas norėjo pasakyti sprendime, kuris turi būti aiškinamas siaurai ir atsižvelgiant į konkrečias su juo susijusias aplinkybes.
40.
Galiausiai Taryba tvirtina, kad Pamatinio sprendimo priėmimo faktas nereiškia, kad jame numatytos baudžiamojo pobūdžio priemonės turi būti laikomos „būtinomis“ minėtojo sprendimo prasme.
41.
Į bylą įstojusios valstybės narės iš esmės pateikia tokius pačius argumentus kaip Taryba. Jos nurodo, kad numanoma Bendrijos kompetencija nustatyti baudžiamojo pobūdžio priemones, kaip Teisingumo Teismas ją apibrėžė sprendime Komisija prieš Tarybą, priklauso išimtiniams atvejams ir todėl ją reikėtų aiškinti siaurai. Numanoma kompetencija priimti teisės aktus dėl baudžiamosios teisės priemonių apsiriboja tomis priemonėmis, kurios „reikalingos“ arba (visiškai) „privalomos“ kovai su sunkiais nusikaltimais aplinkai. Ši kompetencija neapima kitų bendros politikos sričių nei aplinkos apsaugos, pavyzdžiui, nagrinėjamu atveju transporto politikos, ir bet kuriuo atveju, kaip teigia valstybės narės, ji neapima sankcijų dydžio ir rūšių derinimo, numatyto Pamatiniame sprendime.
42.
Daugelis argumentų, kuriuos valstybės narės pateikė savo požiūriui paremti, nedaug skiriasi ir susiję, visų pirma, su subsidiarumo, suteiktų įgaliojimų ir proporcingumo principais, ypatingu baudžiamosios teisės pobūdžiu ir būtinu jos darnumu, valstybėms narėms suteikta veikimo laisve ir Europos Sąjungos sutartimi sukurta sistema, kuri būtų pažeista pritarus Komisijos argumentams.
43.
Valstybės narės taip pat tvirtina, kad ES 47 straipsniu siekiama aiškiai atskirti kompetenciją pirmajame ir trečiajame ramsčiuose, tačiau nesiekiama nustatyti, kad pirmajam ramsčiui suteikiama pirmenybė trečiojo ramsčio atžvilgiu. Keletas valstybių narių ginčija Komisijos požiūrį, pagal kurį, viena vertus, valstybės narės gali laisvai imtis individualių veiksmų, kol Bendrija nenusprendė pasinaudoti savo įgaliojimais pagal EB 80 straipsnio 2 dalį, tačiau, kita vertus, joms neleidžiama imtis kolektyvinių veiksmų trečiojo ramsčio pagrindu. Be to, negalima tvirtinti, kad šis Pamatinis sprendimas riboja egzistuojančią Bendrijos kompetenciją, nes Pamatinio sprendimo priėmimo metu Bendrija dar nebuvo teisės aktais reglamentavusi teršimo iš laivų klausimų.
44.
Todėl valstybės narės daro išvadą, kad Pamatinis sprendimas yra tinkamas instrumentas jame esančioms baudžiamosios teisės priemonėms nustatyti.
V — Analizė
A — Bendresnis kompetencijų atribojimo pagrindas: ES 47 straipsnis
45.
Tinkamas nagrinėjamo atvejo vertinimas, visų pirma, priklauso nuo ES 47 straipsnio, kuriame atskiriami, pirma, pirmasis arba vadinamasis Bendrijos ramstis ir, antra, antrasis ir trečiasis ramsčiai, skirti bendrai užsienio ir saugumo politikai (ES V antraštinė dalis) bei policijos ir teisminiam bendradarbiavimui baudžiamosiose bylose (ES VI antraštinė dalis).
46.
Šis atskyrimas svarbus, nes juo atribojama tai, kas iš tikrųjų vadinama Bendrijos metodu, atspindinčiu Europos Bendrijose vykstančios Europos integracijos esmę, ir ES sutartimi įtvirtintos politikos sritys bei bendradarbiavimo formos, kurioms būdingas „tarpvyriausybinis“ pobūdis (
13
).
47.
Atsižvelgiant į bylos šalių išsakytus argumentus, būtų tikslinga išsiaiškinti ES 47 straipsnio prasmę ir jo įtaką šioje byloje kylantiems kompetencijos klausimams.
48.
Pagal ES 47 straipsnį Europos Sąjungos sutartis neturi jokio poveikio EB sutarties nuostatoms.
49.
Teisingumo Teismas šiuo klausimu yra nusprendęs, kad Teisingumo Teismas privalo užtikrinti, jog aktai, kurie, Tarybos nuomone, patenka į šią VI antraštinę dalį, „nesikėsina į Bendrijai pagal EB sutarties nuostatas suteiktus įgaliojimus“ (
14
).
50.
Ši išvada aiškiai parodo, jog ES 47 straipsnis nėra skirtas vien tik užtikrinti, kad jokia ES sutarties nuostata neturėtų poveikio ar neprieštarautų galiojančioms Bendrijos teisės esminėms nuostatoms, bet juo siekiama platesne prasme apsaugoti pačius įgaliojimus, suteiktus Bendrijai.
51.
Tai patvirtina ir ES sutarties 29 straipsnio pirmoji pastraipa, kurioje aiškiai nustatyta, jog Sąjungos nuostatos dėl policijos ir teisminio bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose taikomos „nepažeidžiant Europos Bendrijos galių“.
52.
Todėl norint nustatyti, ar buvo pažeistas ES 47 straipsnis, reikia atsakyti į klausimą, ar esant galimybei nagrinėjamos nuostatos galėjo būti priimtos remiantis EB sutartimi (
15
).
53.
Taigi, priešingai kai kurių vyriausybių pareikštai nuomonei, ES 47 straipsnis numato Bendrijos teisės „pirmenybę“ arba, tiksliau sakant, Bendrijos veiksmų pagal EB sutartį pirmenybę prieš veiksmus, kurių imtasi pagal ES sutarties V ar VI antraštinę dalį, todėl Taryba ir kitos Sąjungos institucijos, jei to reikia, privalo imtis veiksmų pagal EB sutartį, jeigu ji numato tinkamą ir pakankamą teisinį pagrindą pageidaujamiems veiksmams.
54.
Šitaip ES 47 straipsnis atitinka ES 1 straipsnyje pateiktą Sąjungos struktūrą, kurios „pagrindas yra Europos Bendrijos, kurias papildo šios (Europos Sąjungos) sutarties nustatytos bendradarbiavimo politikos sritys ir formos“ (išskirta mano). Šiame straipsnyje taip pat nurodyta, kad Europos Sąjungos sutartis ženklina „naują glaudesnės Europos tautų sąjungos kūrimo etapą“.
55.
Ši formuluotė aiškiai parodo, kad Europos Sąjungos sutartimi norėta papildyti Bendrijos veiklos sritis įtvirtinant keletą naujų bendradarbiavimo formų, o ne susiaurinti jas numatant „alternatyvią“ kompetenciją, kurią Sąjungos institucijos būtų įgyvendinusios tais atvejais, kai Bendrijos ir Sąjungos politikos sritys sutampa, t. y. tokiais atvejais leisdama institucijoms naudotis mažiau integruotomis bendradarbiavimo formomis pagal ES V ar VI antraštinę dalį.
56.
Iš to, kas pasakyta, visų pirma išplaukia tai, kad nors Taryba iš principo neturi pareigos priimti teisės aktus, bet jeigu nuspręstų tai padaryti Sąjungos veiklos srityje, ji privalo, jei tik EB sutartis suteikia Bendrijai reikiamus įgaliojimus, imtis veiksmų tik pagal šią Sutartį.
57.
Antra, priešingai nei teigia kai kurios vyriausybės, šiam atvejui neturi jokios reikšmingos įtakos ta aplinkybė, kad Pamatinio sprendimo priėmimo metu Bendrija šioje srityje dar nebuvo priėmusi teisės akto (nes Direktyva buvo priimta vėliau).
58.
Šiuo atžvilgiu reikia atskirti vertikalų Bendrijos ir valstybių narių įgaliojimų pasiskirstymą nuo horizontalaus įgaliojimų pasiskirstymo tarp ramsčių, kurį numato ES 47 straipsnis. Pirmojo pasiskirstymo atveju valstybės narės iš esmės gali laisvai, išskyrus išimtinės Bendrijos kompetencijos sritis, imtis veiksmų, nebent Bendrija realiai pasinaudojo savo kompetencija „pirmiau“ nei valstybės narės sprendimo AETR pagrindu suformuotos teismo praktikos prasme (
16
).
59.
Atvirkščiai, antruoju atveju veiksmų pagal ES V ar VI antraštinę dalį negalima imtis nuo pat pradžių, jei EB sutartis numato reikiamus įgaliojimus, nepaisant to, ar ir kiek Bendrija šiais įgaliojimais jau realiai pasinaudojo.
60.
Atsižvelgiant į tai, nėra prieštaringa teigti, kad, Bendrijai nepriėmus teisės aktų baudžiamosios teisės srityje, valstybės narės iš esmės turi laisvę nacionaliniu lygiu imtis veiksmų šioje srityje ir kartu tvirtinti, kad pagal ES 47 straipsnį Taryba negali imtis veiksmų remiantis ES VI antraštine dalimi.
61.
Kalbant konkrečiai apie keleto vyriausybių pateiktus argumentus, kad jei valstybės narės gali laisvai imtis „individualių“ veiksmų, tai jos a fortiori galėtų laisvai imtis ir „kolektyvinių“ veiksmų, t. y. priimti pamatinį sprendimą pagal VI antraštinę dalį (
17
), reikia pastebėti, kad, nors kiekviena valstybė narė yra atstovaujama Taryboje, vis tik Tarybos veiksmų teisinis pobūdis neturėtų būti suprantamas vien prilyginant jį valstybių narių „kolektyviniams“ veiksmams. Taryba, būdama Sąjungos institucija, pagal ES 5 straipsnį savo įgaliojimus vykdo laikydamasi sąlygų ir siekdama tikslų, numatytų Europos Bendrijų steigimo sutartyse ir Europos Sąjungos sutartyje.
62.
Trečia, mano nuomone, ES 47 straipsnio atžvilgiu nėra svarbi aplinkybė, kaip teisingai pastebėjo Komisija, kad pagal EB 80 straipsnio 2 dalį Taryba gali nuspręsti, ar priimti nuostatas dėl jūrų ir oro transporto ir kokia apimtimi tai padaryti. Net jei tai tiesa, kad pagal EB sutartį šie įgaliojimai priklauso nuo išankstinio Tarybos sprendimo (
18
), vis tiek lieka nepaneigtas faktas, kad įgaliojimus imtis veiksmų jūrų transporto srityje turi Taryba pagal EB sutartį.
63.
Todėl dabar reikia išnagrinėti klausimą, ar Pamatiniame sprendime įtvirtintos ginčijamos baudžiamosios teisės nuostatos galėjo būti, atsižvelgiant į 2005 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimą Komisija prieš Tarybą, priimtos EB sutarties 80 straipsnio 2 dalies pagrindu.
64.
Taip pat reikėtų nepamiršti, kad netgi dėl vienos ar kitos priežasties Teisingumo Teismui konstatavus, kad transporto politikos srityje tokios kompetencijos nėra, griežtai kalbant, ginčas dar nebūtų baigtas.
65.
EB 80 straipsnio 2 dalis buvo pasirinkta kaip teisinis pagrindas šioje byloje nagrinėjamai Direktyvai, tačiau tai nebūtinai reiškia, kad jokia kita EB sutarties nuostata – labiausiai tikėtina alternatyva galėtų būti EB 175 straipsnis dėl aplinkos apsaugos – negalėtų būti panaudota kaip teisinis pagrindas Pamatiniame sprendime įtvirtintoms ginčijamoms priemonėms nustatyti. Jei būtų konstatuota, kad Pamatinio sprendimo nuostatos galėjo būti priimtos naudojantis kuriuo nors kitu EB sutartyje esančiu teisiniu pagrindu, tai iš esmės reikštų, kad pamatinis sprendimas pažeidžia ES 47 straipsnį.
66.
Tačiau nagrinėjamos bylos šalys arba vengė šio aspekto, arba sutaria, kad vienintelė EB sutarties nuostata, jei ji iš viso yra, kuri galėtų būti tinkamas teisinis pagrindas šioje byloje svarstomoms priemonėms priimti, yra būtent EB 80 straipsnio 2 dalis. Todėl ir mano vertinimas remsis šiuo požiūriu.
B — Sprendimo byloje C-176/03 pasekmės: Bendrijos kompetencijos nustatyti baudžiamąsias priemones apimtis
67.
Baudžiamoji teisė daugeliu aspektų skiriasi nuo kitų teisės sričių. Pasitelkdama griežčiausias ir labiausiai atgrasančias visuomenės kontrolės priemones – bausmes, ji nustato priimtino elgesio ribas ir taip saugo svarbiausias bendrijos, suprantamos plačiąja prasme, vertybes (
19
). Baudžiamosios sankcijos, iš esmės esančios bendros valios išraiška, parodo ypatingą visuomeninį nepritarimą ir šiuo atžvilgiu kokybiniu pobūdžiu skiriasi nuo kitų sankcijų, pavyzdžiui, administracinių nuobaudų.
68.
Todėl baudžiamoji teisė labiau nei kitos teisės sritys atspindi savitas bendrijos kultūrines, moralines, finansines ir kitas vertybes ir ypač yra jautri visuomeniniams pokyčiams.
69.
Tačiau nėra vienodos baudžiamosios teisės sampratos (koncepcijos) ir valstybių narių požiūriai gali būti ypač skirtingi, kai reikia išsamiau apibrėžti tikslus, kurių ji siekia, bei poveikį, kurį ji gali turėti. Todėl sudėtinga kalbėti apie baudžiamąją teisę apskritai ir neįvertinant konkrečių nacionalinių ypatybių.
70.
Nepaisant to, net jeigu bendru atspirties tašku laikytume Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją, vis vien pamatysime, kad šioje konvencijoje atsižvelgiama į ypatingą baudžiamųjų kaltinimų ir bausmių pobūdį: 6 straipsnio 2 ir 3 dalyse bei 7 straipsnyje baudžiamųjų bylų atžvilgiu numatytos papildomos ir didesnės materialinės teisės bei procesinės garantijos nei civilinių bylų atvejais. Šiuose straipsniuose vartojamai „nusikaltimo“ sąvokai Europos žmogaus teisių teismas suteikė savarankišką reikšmę ir šią sąvoką stengiasi susieti, visų pirma, ne su jos priskyrimu tokiai kategorijai pagal vidaus teisę, bet su paties pažeidimo pobūdžiu ir bausmės, kurią galima už jį paskirti, griežtumu (
20
). Kalbant konkrečiai apie baudžiamųjų sankcijų tikslą, Europos žmogaus teisių teismas yra nusprendęs, kad „pažeidimų prevencijos ir žalos atlyginimo tikslai suderinami su nubaudimo funkcija ir todėl gali būti laikomi į bausmės sampratą patenkančiais elementais“ (
21
).
71.
Mano nuomone, galima pakankamai tvirtai teigti, kad baudžiamajai teisei būdingas įbauginimo ar atgrasomasis poveikis (
22
). Tačiau reikia turėti omenyje, kad atgrasymas nėra vienintelis pripažįstamas baudžiamosios teisės tikslas ir tokio teisės ultimum remedium taikymo būdas, kurį taip pat pabrėžė keletas bylos šalių, parodo elgesio normas, kuriomis vadovaujasi konkreti (žmonių) bendrija, ir todėl galiausiai yra neišvengiamai susijęs su tokios bendrijos identitetu.
72.
Be abejonės, tradiciškai laikoma, kad teisė taikyti baudžiamąsias sankcijas yra glaudžiai susijusi su suverenitetu ir todėl ja turėtų naudotis ne Bendrija, o valstybės narės atskirai ar naudodamosi tarpvyriausybinio bendradarbiavimo formomis. Ir nors iš esmės baudžiamieji įstatymai, kaip ir baudžiamojo proceso teisės normos, nepatenka į Bendrijos kompetenciją (
23
), tačiau reikia pabrėžti, kad pagal EB sutartį baudžiamoji teisė jokiu būdu nėra valstybių narių domaine reservé.
73.
Iš tikrųjų, jau iš Teisingumo Teismo praktikos iki 2005 m. rugsėjo 13 d. sprendimo Komisija prieš Tarybą matyti, kad Bendrijos teisė keletu aspektų turi sankirtos taškų su baudžiamąja teise. Neaptardamas šios teismo praktikos išsamiai, nes ją generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer yra išanalizavęs in extensor kartu su reikšmingomis antrinės Bendrijos teisės nuostatomis (
24
), aš glaustai priminsiu svarbiausius Bendrijos teisės ir nacionalinės baudžiamosios teisės sankirtos pavyzdžius.
74.
Visų pirma, kalbant bendrai, Bendrijos teisė gali daryti netiesioginę įtaką nacionalinei baudžiamajai teisei, nes ji reikalauja, kad susiję nacionalinės baudžiamosios teisės aktai neprieštarautų Bendrijos teisei jos taikymo srityje. Šis suderinamumo klausimas buvo aptartas byloje Amsterdam Bulb, kurioje Teisingumo Teismas nusprendė, kad Bendrijos teisėje nesant jokios nuostatos dėl konkrečių sankcijų, valstybės narės gali laisvai nustatyti tokias sankcijas, kokios joms atrodo tinkamos, be kitų, ir baudžiamąsias sankcijas (
25
). Kita vertus, pagal Bendrijos teisę gali būti neleidžiama nustatyti baudžiamųjų sankcijų už nacionalinių įstatymų, įgyvendinančių Bendrijos teisę, pažeidimą, jei jos, pavyzdžiui, yra per griežtos ir todėl gali būti kliūtis laisvam asmenų judėjimui (
26
).
75.
Taigi, tokiais atvejais Bendrijos teisė, reikalaudama „negatyvios integracijos“, apriboja valstybių narių veiksmų laisvę baudžiamosios teisės srityje (
27
).
76.
Būtų galima teigti, kad „pozityvi integracija“ ir pozityvios pareigos baudžiamosios teisės srityje pripažinimas buvo įtvirtinti teismo praktikoje, susijusioje su vadinamosiomis „Graikiškų kukurūzų“ bylomis, kuriose Teisingumo Teismas nusprendė, kad kai Bendrijos teisės aktai nenumato konkrečios sankcijos už jų pažeidimą arba šiuo klausimu daro nuorodą į nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, valstybės narės gali būti įpareigotos, laikantis EB 10 straipsnyje nustatytos bendros pareigos imtis visų tinkamų priemonių, kad užtikrintų Bendrijos teisės veikimą ir veiksmingumą, „užtikrinti, kad už Bendrijos teisės aktų pažeidimus būtų baudžiama taikant tokius pačius materialinės teisės ir procesinius reikalavimus, kokie taikomi už panašaus pobūdžio ir reikšmės nacionalinės teisės pažeidimus, ir kurie bet kuriuo atveju suteikia sankcijai veiksmingą, proporcingą ir atgrasantį pobūdį“ (
28
). 1999 m. liepos 8 d. sprendime Nunes ir de Matos Teisingumo Teismas nurodė, kad tokie patys argumentai taikytini ir tais atvejais, kai Bendrijos teisės normos nustato konkrečias sankcijas už pažeidimą, tačiau išsamiai nereglamentuoja sankcijų, kurias gali nustatyti valstybės narės, kaip buvo minėtoje byloje nagrinėto reglamento dėl Europos socialinio fondo atveju (
29
).
77.
Atsižvelgiant į šią teismų praktiką, galima teigti, kad 2005 m. rugsėjo 13 d. sprendimu Komisija prieš Tarybą Teisingumo Teismas neabejotinai padarė kokybiškai reikšmingą žingsnį pirmyn, kurio tikrai nepavadinsi nesuprantamu, pripažindamas, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas turi įgaliojimus patvirtinti priemones, kurios aiškiai įpareigoja valstybes nares numatyti baudžiamąsias sankcijas už tam tikrą elgesį ir šiuo tikslu, kaip Teisingumo Teismas pripažino, iš tikrųjų numato iš dalies suderinti valstybių narių baudžiamuosius įstatymus (
30
).
78.
Akivaizdu, kad svarbiausias klausimas nagrinėjamoje byloje – kiek daug iš tikrųjų norėta pažengti į priekį, t. y. kiek „plati“ ir „išsami“ tokia Bendrijos kompetencija nustatyti baudžiamąsias sankcijas.
79.
Toliau glaustai apibendrinsiu argumentus, kuriais remdamasis Teisingumo Teismo pripažino šiuos įgaliojimus 2005 m. rugsėjo 13 d. sprendime Komisija prieš Tarybą.
80.
Teisingumo Teismas turėjo išsiaiškinti, ar ginčijamu pamatiniu sprendimu numatytos baudžiamosios priemonės galėjo būti priimtos remiantis EB 175 straipsniu dėl aplinkos apsaugos (
31
), ir į šį klausimą jis atsakė teigiamai.
81.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas pirmiausia priminė, kad pagal EB 2 straipsnį ir Teisingumo Teismo praktiką aplinkos apsauga yra vienas iš pagrindinių Bendrijos tikslų. Be to, jis rėmėsi EB 6 straipsniu, kuriame nurodyta, kad nustatant ir įgyvendinant Bendrijos politikos ir veiklos kryptis turi būti atsižvelgiama į aplinkos apsaugos reikalavimus, taip pat EB 174–176 straipsniais, kurių pagrindu turi būti įgyvendinama Bendrijos politika aplinkos srityje (
32
).
82.
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad visos EB 175 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos pirmose trijose įtraukose numatytos priemonės numato Bendrijos institucijų įsikišimą į tokias sritis, kuriose, kiek jos nėra susijusios su Bendrijos politika aplinkos srityje, Bendrija neturi teisės aktų leidybos kompetencijos arba reikalingas Tarybos vieningumas.
83.
Toliau Teisingumo Teismas priminė, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos kompetencijos kontekste teisinio pagrindo teisės aktui parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė. Tokiems kriterijams, inter alia, priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys (
33
).
84.
Šiuo atžvilgiu kalbant apie pamatinio sprendimo tikslą, tiek iš jo pavadinimo, tiek iš pirmųjų trijų konstatuojamųjų dalių matyti, kad juo siekiama aplinkos apsaugos tikslų (
34
).
85.
Dėl nagrinėjamo pamatinio sprendimo turinio Teisingumo Teismas taip pat nustatė, kad pamatinio sprendimo 2–7 straipsniai numato iš dalies suderinti valstybių narių baudžiamuosius įstatymus, „ypač skirtingų pagrindinių nusikaltimų aplinkai požymius“, ir patvirtino, kad „iš esmės baudžiamieji įstatymai, kaip ir baudžiamojo proceso teisės normos, nepatenka į Bendrijos kompetenciją“ (
35
).
86.
Tačiau tolesnėje esminėje sprendimo dalyje Teisingumo Teismas gana glaustai išdėstė, kad „ši išvada neturėtų trukdyti Bendrijos teisės aktų leidėjui imtis su valstybių narių baudžiamąja teise susijusių priemonių, kurios, jo manymu, yra būtinos, kad užtikrintų visišką jo priimamų teisės normų aplinkos apsaugos srityje veiksmingumą, jei valdžios institucijų taikomos veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios baudžiamosios sankcijos yra būtinos kovos su sunkiais nusikaltimais aplinkai priemonės“ (
36
).
87.
Todėl akivaizdu, kad Teisingumo Teismas pripažino Bendrijos kompetenciją įpareigoti valstybes nares priimti baudžiamojo pobūdžio priemones, kurias numato pamatinis sprendimas, ir nusprendė, kad ši kompetencija numanomai išplaukia iš tos kompetencijos, kuri Bendrijai suteikta pagal EB 175 straipsnį.
88.
Tačiau Teisingumo Teismas šią kompetenciją apibrėžė labai konkrečiai, tiesiogiai susiedamas ją su konkrečiomis faktinėmis bylos aplinkybėmis, o ne įtvirtindamas principą, todėl sudėtinga atskirti (ją) pagrindžiančią logiką nuo konkretaus jos taikymo atvejo.
89.
Visų pirma reikia paminėti, kad poreikis užtikrinti visišką Bendrijos teisės veiksmingumą buvo svarbiausias motyvas ir priežastis, nulėmę 2005 m. rugsėjo 13 d. sprendimą Komisija prieš Tarybą, kuris šiuo atžvilgiu yra panašus į ankstesnę Teisingumo Teismo praktiką „Graikiškų kukurūzų“ bylose (
37
). Tai akivaizdu ne tik iš minėtos esminės sprendimo dalies, bet, greta generalinio advokato Ruiz-Jarabo Colomer išvados (
38
), taip pat iš sprendimo 52 punkto, kuriame Teisingumo Teismas nurodė, jog iš EB 135 straipsnio ir 280 straipsnio 4 dalies negalima daryti išvados, kad turi būti vengiama bet kokio baudžiamosios teisės aktų derinimo, „net jei jis yra būtinas, kad užtikrintų Bendrijos teisės veiksmingumą“ (
39
).
90.
Be to, žvelgiant į šį aspektą kiek kitaip, galima teigti, kad pripažinęs, jog EB 175 straipsnis suteikia Bendrijai kompetenciją įpareigoti valstybes nares kriminalizuoti tam tikrą elgesį, kuriuo daromi ypač sunkūs nusikaltimai aplinkai, Teisingumo Teismas iš esmės rėmėsi argumentais dėl numanomų galių, pagal kuriuos Bendrija naudojasi kompetencija ar gali imtis priemonių, būtinų jai iškeltiems tikslams pasiekti ar pavestiems uždaviniams atlikti (
40
). Paprasčiau pasakius, sprendimas pagrįstas logika, kad Bendrijai iškeltam aplinkos apsaugos tikslui ir jo effet utile kiltų pavojus, jei Bendrijos teisės aktų leidėjas neturėtų kompetencijos imtis su baudžiamąja teise susijusių priemonių, kurios yra būtinos, kad užtikrintų visišką jo priimamų teisės normų aplinkos apsaugos srityje veiksmingumą.
91.
Todėl kyla klausimas, kiek pagrįstai galima daryti išvadą, kad 2005 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą buvo susijęs su aplinkos apsauga ir „kova su sunkiais nusikaltimais aplinkai“? Ar kompetencijos įpareigoti valstybes nares taikyti baudžiamąsias sankcijas „apimtis“ yra apribota tik aplinkos apsaugai skirtais teisės aktais, kaip tvirtina Taryba ir į bylą įstojusios valstybės narės, ar ji, kaip teigia Komisija ir Europos Parlamentas, iš esmės vykdoma ir kitose bendros politikos srityse, pavyzdžiui, su šia byla susijusioje transporto politikos srityje?
92.
Nors daugybė sprendime pateiktų nuorodų į aplinkos apsaugą ir jos reikšmę pagal EB sutartį lyg ir leistų daryti išvadą, kaip iš esmės tvirtina Taryba ir valstybės narės, kad Teisingumo Teismas ketino apriboti savo argumentus tik konkrečia aplinkos apsaugos sritimi, aš pritariu Komisijos nuomonei, jog nėra jokio tinkamo pagrindo teigti, kad kompetencija nustatyti baudžiamosios teisės priemones buvo šitaip apribota.
93.
Iš tikrųjų, aplinkos apsauga, kaip neseniai Tarpvyriausybinės klimato kaitos grupės (TKKG) pateiktoje Specialiojoje ataskaitoje buvo aiškiai pripažinta, yra gyvybiškai svarbi, ir ne tik atsižvelgiant į Bendrijos politikos kontekstą, bet visos žmonijos ateičiai (
41
); ji taip pat yra, kaip Teisingumo Teismas priminė 2005 m. rugsėjo 13 d. Sprendime Komisija prieš Tarybą, vienas iš pagrindinių Bendrijos tikslų (
42
).
94.
Tačiau akivaizdu, kad aplinkos apsauga nėra vienintelis pagrindinis Bendrijos tikslas ar politikos sritis, ir šiuo atžvilgiu sudėtinga išskirti vieną ar kitą EB 2 ir 3 straipsniuose nurodytą Bendrijos tikslą ar veiklos sritį, pavyzdžiui, vidaus rinkos, pasižyminčios pagrindinėmis laisvėmis, sukūrimą, bendrą žemės ūkio politiką ar bendras konkurencijos taisykles.
95.
Atsižvelgiant į tai, kas šioje išvadoje buvo pasakyta apie baudžiamosios teisės, kaip barometro, parodančio, kiek bendruomenei yra svarbus teisės saugomas gėris ar vertybės, vaidmenį arba, veikiau, apie jos poveikį (
43
), šitaip išskiriant aplinkos apsaugą, mano nuomone, būtų visiškai neatsižvelgiama į Bendrijos pobūdį arba, galima netgi sakyti, jos identitetą.
96.
Aplinkosauga taip pat nėra vienintelė „horizontali“ veiksmų sritis (EB 6 straipsnis) pagal EB sutartį – pakaktų tik prisiminti lyčių lygybę (EB 3 straipsnio 2 dalis), nediskriminavimą (EB 12 straipsnio 1 dalis) ar visuomenės sveikatą (EB 152 straipsnio 1 dalis) – ir aš nematau jokios priežasties, kodėl šis konkretus požymis, kaip teigia Taryba ir keletas valstybių narių, turėtų būti laikomas svarbiausiu nulemiant kompetenciją įpareigoti valstybes nares taikyti baudžiamąsias sankcijas.
97.
Be to, atsižvelgiant į tai, kad kompetencija susijusi su Bendrijos teisės veiksmingumo principu, iš tikrųjų negalima teigti, kad ji turėtų būti apribota aplinkosaugos sritimi.
98.
Laikantis tokio požiūrio, prielaida, kad kompetencija įpareigoti valstybes nares nustatyti baudžiamąsias sankcijas yra apribota aplinkosaugos sritimi, kartu reikštų ir tai, kad dėl ypatingo pobūdžio aplinkos apsauga yra vienintelė sritis, kurios veiksmingumui užtikrinti būtina taikyti baudžiamąsias sankcijas, arba, alternatyviai, – jei pritartume požiūriui, jog kitų politikos sričių veiksmingumui užtikrinti taip pat būtina imtis tokių priemonių, – kad Bendrijos teisės aktų leidėjas turi pripažinti priimtinu tai, kad kitų sričių veiksmingumas galbūt bus nepakankamas, pavyzdžiui, dėl jų „antraeilės reikšmės“ ar „mažiau svarbių“ jomis siekiamų tikslų. Mano nuomone, abu šie požiūriai yra nepriimtini ir nė vieno iš jų negalima laikyti pagrįstu.
99.
Taigi, atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus aš manau, kad nėra pagrįsta ir bet kuriuo atveju visiškai objektyvu Bendrijos kompetenciją įpareigoti valstybes nares taikyti baudžiamąsias sankcijas priskirti vien tik konkrečiai aplinkosaugos sričiai. Šios kompetencijos raison d’être sąlygoja bendrasis Bendrijos teisės veiksmingumo principas, todėl jis iš esmės taip pat turi egzistuoti kitose Bendrijos politikos srityse (pavyzdžiui, transporto), žinoma, atsižvelgiant į apribojimus, kuriuos numato konkretų materialinį teisinį pagrindą nustatančios EB sutarties nuostatos.
100.
Tačiau vis dar reikia išsiaiškinti konkrečius kompetencijos imtis priemonių, susijusių su valstybių narių baudžiamąja teise, kontūrus. Šiuo klausimu 2005 m. rugsėjo 13 d. Sprendime Komisija prieš Tarybą išdėstyti argumentai taip pat yra pakankamai dviprasmiški. Sprendime minimos tiek „būtinos kovos su sunkiais nusikaltimais <…> priemonės“, tiek su baudžiamąja teise susijusios priemonės, kurios, Bendrijos teisės aktų leidėjo manymu, „yra būtinos, kad užtikrintų visišką jo priimamų teisės normų <…> veiksmingumą“ (
44
).
101.
Tolesnėje sprendimo dalyje šiek tiek atskleidžiama šių kriterijų esmė, kai vertindamas, ar nagrinėjamu atveju buvo tenkinamos sąlygos šioms priemonėms priimti pagal EB 175 straipsnį, Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad lemiamą reikšmę turėjo tai, kad tarp pamatinio sprendimo numatytų veikų yra daugybės Bendrijos teisės aktų pažeidimų ir kad Taryba nusprendė_„jog baudžiamosios sankcijos buvo būtinos kovai su sunkiais aplinkos pažeidimais“ (
45
).
102.
Taigi, iš šio sprendimo išplaukia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas turi kompetenciją imtis priemonių dėl baudžiamųjų sankcijų taikymo, jei, jo nuomone, tokios sankcijos yra būtinos, kad užtikrintų visišką jo priimamų teisės normų veiksmingumą ir jeigu baudžiamosios sankcijos yra būtinos kovai su sunkiais pažeidimais konkrečioje srityje.
103.
Kalbant apie tai, ar, naudodamasi šia kompetencija, Bendrija gali apibrėžti taikytinų sankcijų dydį ir rūšis (t. y. kiek „išsami“ tokia kompetencija), aš pritariu generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer nuomonei (
46
), kad Bendrijos teisės aktų leidėjas turi teisę reikalauti, jog valstybės narės įtvirtintų tokias bausmes, ir numatyti, kad jos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios, tačiau jis neturi teisės sukonkretinti tokių sankcijų.
104.
Reikia priminti, kad šioje byloje nagrinėjamas klausimas ne dėl galimų Bendrijos įgaliojimų apskritai nustatyti baudžiamąsias sankcijas, o dėl jos kompetencijos įpareigoti valstybes nares, kad jos savo atitinkamose baudžiamosios teisės sistemose tam tikrą elgesį priskirtų nusikalstamoms veikoms siekiant apsaugoti Bendrijos teisinę sistemą. Todėl akivaizdu, kad šis klausimas susijęs ne tik su Europos Sąjungos baudžiamosios teisės vidiniu darnumu, į kurį Komisija pagrįstai atkreipė dėmesį Komunikate dėl 2005 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą (
47
), bet ir su kiekvienos nacionalinės baudžiamosios teisės sistemos darnumu.
105.
Kaip rodo į bylą įstojusių vyriausybių šiuo klausimu pateikti paaiškinimai, bendras atskirų valstybių narių požiūris į baudžiamosios teisės funkcijas ir tikslus kovojant su teisės pažeidimais yra pakankamai skirtingas. Kalbant konkrečiau, šį požiūrių išsiskyrimą perteikia tokie nacionalinių baudžiamosios teisės sistemų skirtumai kaip bendras sankcijų dydis, pusiausvyros tarp įvairių bausmių rūšių nustatymas ir, akivaizdu, už konkrečias nusikalstamas veikas numatytų bausmių dydis ir rūšys. Kiekvienas baudžiamasis kodeksas parodo jam būdingą teisinių interesų, kuriuos juo siekiama apsaugoti, hierarchiją (nuosavybė, asmuo, aplinka ir t. t.) ir atitinkamai taikomų sankcijų dydžius.
106.
Taigi, jei taikytinų sankcijų dydį ir rūšis Bendrijos teisės aktų leidėjas nustatytų remdamasis įgaliojimais, kurie yra papildantys EB sutartyje konkrečiai numatytą kompetenciją ir leidžia tam tikroje srityje (tik) iš dalies suderinti nacionalinius baudžiamuosius įstatymus, tai galėtų sukelti nacionalinių baudžiamosios teisės sistemų neišbaigtumą ir pažeisti jų darnumą.
107.
Be to, baudžiamosios sankcijos griežtumas, veiksmingumas ir atgrasomasis pobūdis negali būti vertinami atskirai nuo kitų nacionalinėje teisėje numatytų baudžiamųjų sankcijų bei tų būdų, kuriais remdamasi konkreti valstybė narė taiko tokias sankcijas kaip bausmes. Kaip šiuo klausimu pastebėjo Jungtinės Karalystės vyriausybė, konkretus nuobaudos dydis atskirose valstybėse narėse gali reikšti skirtingą konkrečios nusikalstamos veikos pavojingumą.
108.
Todėl, mano nuomone, pagal subsidiarumo principą valstybės narės iš principo geriau nei Bendrija gali savo nacionalinės teisės sistemose ir visuomeniniame kontekste „perteikti“ tai, kas suprantama kaip „veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios baudžiamosios sankcijos“.
109.
2005 m. rugsėjo 13 d. sprendimas Komisija prieš Tarybą šiam požiūriui neprieštarauja. Teisingumo Teismo pastaba, kad panaikinto pamatinio sprendimo nuostatos „leidžia valstybėms narėms pasirinkti taikytinas baudžiamąsias sankcijas, kurios pagal to paties sprendimo 5 straipsnio 1 dalį turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios“ (
48
), atitinka generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer požiūrį, jog Bendrija negali imtis daugiau veiksmų nei reikalauti, kad valstybės narės kriminalizuotų tam tikras nusikalstamas veikas ir joms taikytų „veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias“ baudžiamąsias sankcijas (
49
). Be to, toks Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos atribojimas atitinka teismų praktiką, buvusią iki sprendimo Komisija prieš Tarybą (
50
).
110.
Tiesa, Teisingumo Teismas, kitaip nei generalinis advokatas (
51
), konkrečiai nevertino panaikinto pamatinio sprendimo 5 straipsnio 1 dalyje išdėstytų reikalavimų, kad sunkių nusikaltimų atvejais būtų taikoma laisvės atėmimo bausmė, dėl kurios gali būti taikoma ekstradicija, ir tiesiogiai nenurodė, kad tokia nuostata (susijusi su bausmės rūšimi) negalėjo būti priimta pirmajame ramstyje. Tačiau būtų klaidinga daryti išvadą, kad su bausmės rūšimi susijusią nuostatą iš tikrųjų galima priimti remiantis šiuo pagrindu. Kadangi Teisingumo Teismo išvada, kad pamatinis sprendimas, kurio nuostatų, kaip jis vertina, nebuvo galima atskirti, galėjo būti teisėtai priimtas pagal EB 175 straipsnį, nes jame buvo reglamentuojami tam tikri ypač sunkūs nusikaltimai aplinkai, reiškė, kad pamatinis sprendimas turi būti panaikintas, todėl nebuvo poreikio jį toliau išsamiai nagrinėti (
52
).
111.
Pateiktas kompetencijos atribojimas, pagal kurį Bendrija gali įpareigoti nustatyti veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias baudžiamąsias sankcijas, tačiau palieka valstybėms narėms apsispręsti dėl jų dydžio ir rūšių, taip pat turi privalumą dėl savo aiškumo. Abejoju, ar iš viso būtų įmanoma dar tiksliau atskirti, kiek išsamiai Komisija gali nustatyti sankcijas (
53
).
112.
Apibendrinant būtų galima teigti, kad pagal 2005 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą, kaip aš jį suprantu, Bendrijos teisės aktų leidėjas gali įpareigoti valstybes nares taikyti baudžiamąją atsakomybę už tam tikrą elgesį ir šuo tikslu nustatyti veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias baudžiamąsias sankcijas, jei baudžiamosios teisės priemonės yra būtinos, kad užtikrintų visišką Bendrijos teisės veiksmingumą, ir privalomos kovai su sunkiais nusikaltimais.
113.
Ši kompetencija Bendrijai leidžia jai patikėtose politikos srityse ir neviršijant suteiktų įgaliojimų pasinaudoti daugybe įvairių teisinių priemonių, skirtų užtikrinti teisės normų veiksmingą taikymą, kad būtų apsaugota jos teisinė sistema. Taigi, tam tikra prasme tai svarbus žingsnis priartinant Bendrijos teisę prie lex perfecta. Kartu tokios kompetencijos egzistavimas nepaneigia pagrindinės taisyklės, kad baudžiamoji teisė ir baudžiamojo proceso taisyklės priklauso valstybių narių kompetencijai. Mano nuomone, ši kompetencija taip pat negali sukelti tokio poveikio nacionalinėms baudžiamosios teisės sistemoms, kuris neleistinai pažeistų jų darnumą, nes ji leidžia valstybėms narėms pasirinkti taikytinas baudžiamąsias sankcijas (
54
).
114.
Tačiau negalima nutylėti ir tos aplinkybės, kad 2005 m. rugsėjo 13 d. Sprendime Komisija prieš Tarybą patvirtintos Bendrijos kompetencijos baudžiamosios teisės srityje išsamesnė analizė atskleidžia tam tikras konceptualias spragas, dėl kurių, kaip matyti ir nagrinėjamoje byloje, sudėtinga nustatyti, ar konkrečiu atveju yra tenkinamos sąlygos naudotis šia kompetencija.
115.
Visų pirma, veiksmingumo kriterijus keletu aspektų yra pernelyg netikslus, kad juo būtų galima pagrįsti kompetenciją priimti su baudžiamąja teise susijusias priemones.
116.
Pirmiausia, žvelgiant į šią problemą bendriau, veiksmingumo klausimas nėra tokio pobūdžio kaip „reikia arba nereikia“, tai klausimas dėl veiksmingumo laipsnio. Sunkumų kyla nustatant reikiamą standartą, t. y. kada teisės normos konkrečioje srityje yra nepakankamai veiksmingos arba ne „visiškai veiksmingos“ ir todėl reikia imtis baudžiamosios teisės priemonių?
117.
Antra, kokią įtaką teisės veiksmingumui daro baudžiamosios sankcijos? Kriminologijoje ir šiandien diskutuojama, kokiu būdu ir kokiose srityse pasitelkiant baudžiamąsias sankcijas būtų geriausiai užtikrintas veiksmingas teisės taikymas. Būtų pernelyg paprasta teigti, kad baudžiamoji teisė visada yra tinkamiausia priemonė, kai teisės normos nėra veiksmingos.
118.
Trečia, nors baudžiamosios teisės atgrasantis poveikis reiškia, kad ji ir veiksmingumas neabejotinai susiję, tačiau veiksmingumas anaiptol nėra baudžiamosios teisės esmė. Kaip esu nurodęs šioje išvadoje, politiniai sumetimai, dėl kurių konkrečioje bendrijoje nusprendžiama įtvirtinti baudžiamąsias sankcijas, nėra susiję vien tik su teisės taikymo veiksmingumu.
119.
Taigi, akivaizdu, kad norint nustatyti, ar konkrečiu atveju baudžiamosios teisės priemonės yra „būtinos“ kovai su sunkiais nusikaltimais ar „reikalingos“ užtikrinti, kad teisės normos būtų „visiškai veiksmingos“, reikia ne tik „objektyviai“ įvertinti materialinį teisinį pagrindą ar konkrečią politikos sritį, bet priimti ir vertybinį sprendimą. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas neatsitiktinai paminėjo baudžiamosios teisės priemones, kurios, Bendrijos teisės aktų leidėjo „manymu, yra būtinos“, ir nurodė, kad „Taryba nusprendė, jog baudžiamosios sankcijos buvo būtinos“ (
55
).
120.
Kita vertus, nėra geriausia tokia situacija, kai Bendrijos kompetencija baudžiamosios teisės srityje, kaip ji suprantama šioje išvadoje, priskiriama konkretiems Bendrijai suteiktiems įgaliojimams pagal principą accessorium sequitur principale, t. y. ji praktiškai būtų laikoma tik kaip vienas iš susijusios Bendrijos politikos srities aspektų, o jos pasekmės tenka valstybių narių baudžiamajai teisei, kuri įprastai suvokiama kaip atskira teisės šaka.
121.
Konkrečių problemų gali kilti dėl to, kad sąlygos, nustatytos Bendrijos ramstyje su baudžiamąja teise susijusioms priemonėms priimti, o ypač teisės aktų priėmimo procedūros, skiriasi, nelygu konkreti Bendrijos veiksmų sritis.
122.
Dėl tos pačios priežasties abejotina, ar tai būtų tinkamas pagrindas platesne apimtimi užtikrinti Bendrijos teisės taikymą baudžiamosiomis sankcijomis. Jei Bendrija imtųsi tokios politikos, konkretus teisinis pagrindas, numatantis vieną bendrą teisės aktų priėmimo procedūrą, būtų ypač pageidautinas.
C — Dėl ginčijamo pamatinio sprendimo galiojimo
123.
Nors esminiai klausimai, kylantys nagrinėjamoje byloje, šioje išvadoje jau aptarti, dar reikia in concreto įvertinti, ar ginčijamos Pamatinio sprendimo nuostatos, atsižvelgiant, be kitų, į jo tikslą ir turinį (
56
), galėjo būti teisėtai priimtos remiantis EB sutartimi ir kokia apimtimi tai buvo galima padaryti.
124.
Kalbant apie Pamatinio sprendimo tikslą, reikėtų pažymėti, jog tiek iš jo pavadinimo, tiek iš konstatuojamųjų dalių matyti, kad juo siekiama valstybių narių teisės aktų derinimo įgyvendinant teršimui iš laivų taikomą teisę ir kad šiuo tikslu jis skirtas papildyti Direktyvą.
125.
Taigi, vykdant Bendrijos saugumo jūroje politiką, Pamatiniu sprendimu, kaip ir Direktyva (
57
), siekiama aplinkos apsaugos tikslų ir ypač kovoti su nusikaltimais aplinkai (Pamatinio sprendimo pirma konstatuojamoji dalis).
126.
Kaip jau pažymėjau (
58
), pagrįsdama savo ieškinį šioje byloje Komisija nurodo, kad Pamatinio sprendimo nuostatos turėjo būti teisėtai priimtos, kaip ir Direktyva, remiantis EB 80 straipsnio 2 dalimi, nes jos susijusios su jūrų transportu. Kitos bylos šalys ar į bylą įstojusios šalys iš esmės tokios pozicijos neginčija, išskyrus baudžiamosios teisės aspektus, taip pat jos netvirtina, kad tinkamas teisinis pagrindas Direktyvai ar Pamatiniame sprendime esančioms nuostatoms, jei jos būtų priimtos Bendrijos ramstyje, galėtų būti EB 175 straipsnis dėl aplinkos apsaugos.
127.
Aš taip pat manau, kad Komisija pagrįstai nurodo, jog, neatsižvelgiant į aplinkosauginius aspektus, Pamatinio sprendimo tikslai gali būti pasiekti remiantis EB 80 straipsnio 2 dalimi dėl jūrų transporto. Jei apskritai jūros teršimas yra neabejotinai aplinkos politikos klausimas, tai jo mažinimas ar prevencija taip pat yra svarbi Bendrijos veiksmų sritis dėl jūrų transporto (
59
).
128.
Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad jei Bendrijos teisės aktu siekiama aplinkos apsaugos tikslų, tai dar besąlygiškai nereiškia, kad jis turi būti priimtas remiantis EB 175 straipsniu. Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors EB 174 ir 175 straipsniais siekiama Bendrijai suteikti kompetenciją imtis konkrečių veiksmų aplinkos politikos klausimais, tai neturi įtakos jos kompetencijai pagal kitas EB sutarties nuostatas, net jeigu pagal jas priimtomis priemonėmis taip pat siekiama vieno iš aplinkos apsaugos tikslų; be to, į aplinkos apsaugos reikalavimus būtina atsižvelgti kitose Bendrijos politikos srityse, todėl Bendrijos priemonė neturėtų būti vertinama kaip veiksmai aplinkos politikos klausimais tik todėl, kad ja buvo atsižvelgta į šiuos reikalavimus (
60
).
129.
Mano nuomone, su aplinkos apsauga susijusios priemonės, kurios, kaip nagrinėjamu atveju, konkrečiai skirtos teršimui iš laivų, yra jūrų transporto politikos, kuriai EB 80 straipsnio 2 dalis yra specialus teisinis pagrindas, dalis. Todėl aš pritariu Komisijai, kad EB 80 straipsnio 2 dalis, kuri leidžia priimti jūrų transportui skirtas taisykles, turėtų būti tinkamas teisinis pagrindas imtis tokių priemonių, o ne EB 175 straipsnis, skirtas aplinkos apsaugai.
130.
Tačiau, kalbant apie Pamatinio sprendimo turinį, Komisija, palaikoma Europos Parlamento, gana bendrai nurodo, kad visas Pamatinis sprendimas galėjo būti priimtas remiantis EB 80 straipsnio 2 dalimi.
131.
Kaip matyti iš pirmiau išdėstytų argumentų, toks tvirtinimas nėra pagrįstas dėl tos dalies Pamatinio sprendimo 4 ir 6 straipsnių nuostatų, kurios gana išsamiai nustato taikytinų sankcijų dydį ir rūšis, nors tai iš dalies daro numatant minimalias ir maksimalias sankcijų ribas. Kaip nurodžiau pirmiau, tokios nuostatos turi būti priimamos pagal Europos Sąjungos sutarties VI antraštinę dalį. Be to, mano nuomone, tos Pamatinio sprendimo 7, 8 ir 9 straipsnių nuostatos, kurios susijusios su jurisdikcijos nustatymu ir koordinavimu, informacijos apie padarytas nusikalstamas veikas pasikeitimo tvarka ir šiam tikslui skirtų informacinių punktų paskyrimu, nepatenka į pirmiau apibūdintą Bendrijos kompetenciją įpareigoti valstybes nares kriminalizuoti tam tikrą elgesį. Todėl šios nuostatos buvo pagrįstai reglamentuotos priimant pamatinį sprendimą policijos ir teisminio bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose srityje. Galiausiai, 10 straipsnis (teritorinio taikymo sritis), 11 straipsnis (įgyvendinimas) ir 12 straipsnis (įsigaliojimas) yra vien techninio pobūdžio.
132.
Tačiau Pamatiniame sprendime taip pat yra keletas nuostatų, skirtų reglamentuojamų nusikalstamų veikų požymiams, taip pat numatančių reikalavimą, kad už tokias veikas būtų baudžiama veiksmingomis, proporcingomis ir atgrasančiomis baudžiamosiomis sankcijomis. Šioms nuostatoms priskirčiau 2 ir 3 straipsnius, sankcijoms skirto 4 straipsnio 1 dalį, kiek ji įpareigoja valstybes nares užtikrinti, kad už minėtuose dviejuose straipsniuose nurodytas nusikalstamas veikas būtų baudžiama veiksmingomis, proporcingomis ir atgrasančiomis baudžiamosiomis sankcijomis, 5 straipsnį, pagal kurį numatoma, kad juridiniai asmenys galėtų būti traukiami atsakomybėn už šias veikas, ir 6 straipsnio 1 dalį, kiek ji nurodo, kad juridiniai asmenys būtų baudžiami veiksmingomis, proporcingomis ir atgrasančiomis sankcijomis.
133.
Šiuo atžvilgiu reikėtų pastebėti, kad Direktyvos pirmoje konstatuojamojoje dalyje primenama, jog Bendrijos saugumo jūroje politikos, kuri yra jūrų transporto aspektas, tikslas – aukšto lygio saugumas ir aplinkos apsauga. Kaip matyti iš Pamatinio sprendimo konstatuojamųjų dalių, Taryba manė, kad po tanklaivio „Prestige“ avarijos, siekiant gerinti saugumą jūroje, būtina valstybėms narėms nustatyti pareigą numatyti baudžiamąsias sankcijas. Atsižvelgiant į didelį užteršimą, kilusį po „Prestige“ avarijos, Pamatinis sprendimas, kaip galima spręsti iš jo pavadinimo, turėjo sustiprinti baudžiamosios teisės sistemą, įgyvendinant teršimui iš laivų taikomą teisę.
134.
Be to, kaip nurodoma Direktyvos antroje konstatuojamojoje dalyje, valstybių narių taisyklių, kurios remiasi Marpol 73/78 konvencija, kasdien nepaiso labai didelis Bendrijos vandenyse plaukiojančių laivų skaičius, nesiimant ištaisomųjų veiksmų.
135.
Galiausiai, Bendrijos teisės aktų leidėjas Direktyvoje tiesiogiai nurodė (ketvirta ir penkta konstatuojamosios dalys), kad atgrasančio pobūdžio priemonės sudaro neatskiriamą Bendrijos saugumo jūroje politikos dalį, taip pat, siekiant veiksmingos aplinkos apsaugos šioje srityje, būtinos veiksmingos, atgrasančios ir proporcingos sankcijos.
136.
Mano nuomone, esant šioms aplinkybėms galima teigti, kad baudžiamosios teisės priemonių įtvirtinimas, Bendrijos teisės aktų leidėjo nuomone, yra būtinas siekiant veiksmingos aplinkos apsaugos nuo teršimo iš laivų ir privalomas kovojant su sunkiais nusikaltimais šioje srityje.
137.
Todėl Bendrija turi kompetenciją įpareigoti valstybes nares taikyti baudžiamąją atsakomybę už tokias nusikalstamas veikas ir nustatyti veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias sankcijas.
138.
Iš to išplaukia, kad Pamatinio sprendimo 2, 3 ir 5 straipsniai, taip pat dalis 4 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies normų galėjo būti teisėtai priimti remiantis EB 80 straipsnio 2 dalimi.
139.
Taigi, mano nuomone, visas Pamatinis sprendimas, atsižvelgiant į tai, kad jo nuostatų negalima atskirti, buvo priimtas pažeidžiant ES 47 straipsnį ir todėl turi būti panaikintas.
VI — Išvada
140.
Atsižvelgdamas į išdėstytus samprotavimus, Teisingumo Teismui siūlau:
1)
panaikinti 2005 m. liepos 12 d. Tarybos pamatinį sprendimą 2005/667/TVR dėl baudžiamosios teisės sistemos stiprinimo, įgyvendinant teršimui iš laivų taikomą teisę;
2)
priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas;
3)
nurodyti įstojusioms į bylą šalims padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	OL L 255, 2005, p. 164.
(
3
)	Byla C-176/03, Rink. p. I-7879.
(
4
)	OL L 29, 2003, p. 55 (OL 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 19 skyriaus 6 tomas, p. 97).
(
5
)	2005 m. lapkričio 23 d. Komisijos komunikatas Europos Parlamentui ir Tarybai dėl 2005 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo (C-176/03, Komisija prieš Tarybą) pasekmių (COM(2005) 583) galutinis.
(
6
)	Europos Parlamento rezoliucija dėl 2005 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo (C-176/03, Komisija prieš Tarybą) pasekmių (2006/2007(INI)).
(
7
)	Žr. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl baudžiamųjų priemonių siekiant užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių apsaugą pakeistą pasiūlymą (COM(2006) 168) ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl aplinkos apsaugos pagal baudžiamąją teisę pasiūlymą (COM(2007) 51).
(
8
)	OL L 255, 2005, p. 11.
(
9
)	Direktyvos 4 straipsnyje „Pažeidimai“ nurodyta: „Valstybės narės užtikrina, kad teršiančių medžiagų išmetimas iš laivų į bet kurią iš 3 straipsnio 1 dalyje paminėtų teritorijų būtų laikomas pažeidimu, jei tai padaroma tyčia, dėl nusikalstamo pasitikėjimo ar nusikalstamo nerūpestingumo. Šie pažeidimai pagal šią direktyvą papildantį Pamatinį sprendimą 2005/667/TVR ir susiklosčius jame numatytoms aplinkybėms laikomi nusikalstamomis veikomis“. Direktyvos 5 straipsnyje numatytos tam tikros 4 straipsnio išimtys.
(
10
)	3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 42 punktas.
(
11
)	2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją (C-476/98, Rink. p. I-9855) 80 punktas.
(
12
)	3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 49 punktas.
(
13
)	Pastarosios sritys ir formos iš esmės skiriasi nuo Bendrijos metodo, pavyzdžiui, joms skatinti priimamų priemonių pobūdžiu ir poveikiu bei naudojamais teisiniais instrumentais (kuriems būdingesnis tarptautinės teisės pobūdis ir jie nėra tiesiogiai veikiantys), sprendimų priėmimo procedūra ir įvairių institucijų vaidmeniu (Komisija neturi išimtinės iniciatyvos teisės, vyrauja tendencija, kad įprastai teisės aktus Taryba priima vieningai ir tik ribotai dalyvaujant Europos Parlamentui), galiausiai ne mažiau reikšmingi ir teisminės kontrolės skirtumai (neperkėlus pamatinio sprendimo į nacionalinę teisę, negalima pateikti EB 226 straipsnyje numatytą ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, taip pat numatyti Teisingumo Teismo jurisdikcijos priimti prejudicinius sprendimus apribojimai). Tačiau tam tikri Bendrijos teisės kontekste išplėtoti principai gali būti taikomi ir antrajame bei trečiajame ramsčiuose: be kitų, dėl darnaus aiškinimo pareigos: žr. 2005 m. birželio 16 d. Sprendimą Maria Pupino (C-105/03, Rink. p. I-5285).
(
14
)	Žr. 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą (C-170/96, Rink. p. I-2763) 16 punktą ir 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 39 punktą.
(
15
)	Šiuo klausimu žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 40 punktą.
(
16
)	Šiuo klausimu žr., inter alia, 1971 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, vadinamasis AETR sprendimas (22/70, Rink. p. 263) 31 punktą ir 11 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją, be kitų, 108–110 punktus.
(
17
)	Šiuo klausimu buvo nurodomas ir principas „kas gali daug, gali ir mažiau“.
(
18
)	Žr. 11 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 80 punktą.
(
19
)	Dėl panašaus požiūrio žr. 2005 m. gegužės 26 d. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvados, pateiktos 3 išnašoje minėtoje byloje Komisija prieš Tarybą, 72 punktą.
(
20
)	Vadinamasis „Engel kriterijus“; 1976 m. birželio 8 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimas Engel ir kiti prieš Nyderlandus, A serija, Nr. 22.
(
21
)	1993 m. vasario 9 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimas Welch prieš Jungtinę Karalystę, A serija, Nr. 307.
(
22
)	Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato F. Jacobs išvados byloje Vokietija prieš Komisiją (1992 m. spalio 27 d. Sprendimas, C-240/90, Rink. p. I-5383) 11 punktą ir generalinio advokato A. Saggio išvados byloje Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen (2000 m. liepos 6 d. sprendimas, C-356/97, Rink. p. I-5461) 50 punktą.
(
23
)	3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 47 punktas, kuriame daroma nuoroda į 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Casati (203/80, Rink. p. 2595) 27 punktą, ir 1998 m. birželio 16 d. Sprendimo Lemmens (C-226/97, Rink. p. I-3711) 19 punktas.
(
24
)	Žr. jo išvados, pateiktos 3 išnašoje minėtoje byloje Komisija prieš Tarybą, 30 punktą et seq.
(
25
)	1977 m. vasario 2 d. Sprendimo Amsterdam Bulb (50/76, Rink. p.137) 32 ir 33 punktai. (Išskirta mano)
(
26
)	Šiuo klausimu žr. 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo Skanavi (C-193/94, Rink. p. I-929) 36 punktą. (Išskirta mano)
(
27
)	Taip pat reikėtų paminėti 2004 m. lapkričio 11 d. sprendimą Antonio Niselli (C-457/02, Rink. p. I-10853) kaip netiesioginio Bendrijos teisės, nagrinėtu atveju atliekas reglamentuojančių Bendrijos normų, poveikio nacionalinei baudžiamajai teisei pavyzdį. Dėl tokio poveikio ribojimo žr. 2005 m. gegužės 3 d. Sprendimą Berlusconi ir kiti (sujungtos bylos C-387/02, C-391/02 ir C-403/02, Rink. p. I-3565).
(
28
)	1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją (68/88, Rink. p. 2965) 23 ir 24 punktai.
(
29
)	Byla C-186/98, Rink. p. I-4883, 12 punktas.
(
30
)	Žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 47 punktą.
(
31
)	Ten pat, 40 punktas.
(
32
)	Ten pat, 41–43 punktai.
(
33
)	Ten pat, 45 punktas, kuriame daroma nuoroda į 1991 m. birželio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, vadinamasis Titano dioksido sprendimas, (C-300/89, Rink. p. I-2867) 10 punktą, ir 2002 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Huber (C-336/00, Rink. p. I-7699) 30 punktas.
(
34
)	Ten pat, 46 punktas.
(
35
)	Ten pat, 47 punktas.
(
36
)	Ten pat, 48 punktas.
(
37
)	Žr. šios išvados 76 punktą.
(
38
)	Be kitų, žr. išvados, pateiktos 3 išnašoje minėtoje byloje Komisija prieš Tarybą, 84–87 punktus.
(
39
)	3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 52 punktas.
(
40
)	Dėl šių motyvų žr. 1987 m. liepos 9 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją (sujungtos bylos 281/85, 283/85–285/85 ir 287/85, Rink. p. 3203) 28 punktą.
(
41
)	Žr. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvados, pateiktos 3 išnašoje minėtoje byloje Komisija prieš Tarybą, 52–70 punktus, kuriuose taip pat pabrėžiami aplinkosauginiai sumetimai.
(
42
)	Sprendimo 41 punktas.
(
43
)	Žr. 67 ir tolesnius punktus.
(
44
)	48 punktas.
(
45
)	50 punktas.
(
46
)	Žr. jo išvados, pateiktos 3 išnašoje minėtoje byloje Komisija prieš Tarybą, 83–87 punktus.
(
47
)	Minėtas 5 išnašoje, 13 punktas.
(
48
)	Žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 49 punktą.
(
49
)	Žr. išvados, pateiktos 3 išnašoje minėtoje byloje Komisija prieš Tarybą, 83–85 punktus.
(
50
)	Žr. šios išvados 76 punktą.
(
51
)	Žr. išvados, pateiktos 3 išnašoje minėtoje byloje Komisija prieš Tarybą, 94 punktą.
(
52
)	Priešingai, Teisingumo Teismas nusprendė, jog nebūtina nagrinėti Komisijos argumento, kad bet kuriuo atveju pamatinis sprendimas turėtų būti panaikintas iš dalies, nes jis suteikia valstybėms narėms laisvę pasirinkti kitas sankcijas (žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 54 punktą).
(
53
)	Pavyzdžiui, nurodant sankcijos rūšį, bet ne sankcijos dydį, ar apibrėžiant sankcijų dydį griežčiausia ir švelniausia bausme.
(
54
)	Be to, būtų galima paminėti, kad panaši papildančioji kompetencija, kaip pažymi Austrijos vyriausybė, yra būdinga tam tikroms federacinėms sistemoms, pagal kurias federacijos subjektai turi kompetenciją imtis, inter alia, priemonių baudžiamosios teisės srityje, jei jos būtinos reguliuojant jų kompetencijai priskirtinus santykius, nepaisant to, kad baudžiamoji teisė įprastai patenka į nacionalinio įstatymų leidėjo kompetenciją.
(
55
)	Žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 48 ir 50 punktus. (Išskirta mano)
(
56
)	Žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 45 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką.
(
57
)	Be kitų, žr. pirmą ir ketvirtą konstatuojamąsias dalis.
(
58
)	Žr. šios išvados 65 ir 66 punktus.
(
59
)	Žr. 2000 m. lapkričio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/59/EB dėl uosto priėmimo įrenginių, skirtų laivuose susidarančioms atliekoms ir krovinių likučiams (OL L 332, 2000, p. 81), kuri taip pat buvo priimta remiantis EB 80 straipsnio 2 dalimi, antrą konstatuojamąją dalį.
(
60
)	Šiuo klausimu žr. 33 išnašoje minėto sprendimo Huber 33 punktą.