Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
R. NORKUS
представено на 5 март 2026 година(1)
Дело C‑716/24 [Ponner](i)
EJ
(Преюдициално запитване, отправено от Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн, Германия)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Регламент (ЕС) № 655/2014 — Процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки — Член 2, параграф 2, буква в) — Съображение 8 — Приложно поле — Откриване на производство по несъстоятелност в трета държава — Изключване “
I.      Въведение
1.        В основата на настоящото преюдициално запитване е производство, в рамките на което ищцата в главното производство, с местоживеене в Германия, иска, от една страна, информация относно банковите сметки, притежавани евентуално в Кипър от дружество, учредено съгласно правото на Кюрасао, чиято дейност е организиране на хазартни игри, както и, от друга страна, тяхното запориране в съответствие с Регламент (ЕС) № 655/2014(2), с оглед на изпълнението на съдебно решение за възстановяване на понесените от нея загуби в рамките на тези игри онлайн. В хода на това производство ищцата в главното производство посочва по-специално, че според търговския регистър на тази трета държава имуществото на това дружество е предмет на производство по несъстоятелност.
2.        В този контекст целта на правния въпрос в центъра на преюдициалното запитване, отправено от Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн, Германия), следователно е да се определи какви са правните последици от признаването на производство по несъстоятелност, открито срещу дружество длъжник в трета държава, за обхвата на Регламент ЕЗЗБС(3). Всъщност от член 2, параграф 2, буква в) от този регламент се установява, че от обхвата му са изключени искове за вземания срещу длъжник, по отношение на когото са образувани производства по несъстоятелност(4). По-точно, запитващата юрисдикция поставя на Съда въпроса дали трябва да се счита, че производствата по несъстоятелност, за които се отнася тази разпоредба, са единствено производствата по несъстоятелност, открити в държава членка и попадащи в обхвата на Регламента
за несъстоятелността „а“, или посочената разпоредба обхваща и производствата по несъстоятелност, открити срещу длъжника в трета държава и признати в държава членка. Всъщност, доколкото в последната посочена хипотеза признаването не спада към правото на Съюза, а към националното право на държавите членки, трудността на настоящото дело се състои по-специално във въпроса за евентуалната необходимост да не се допуска националното право да доведе до фрагментиране на обхвата на Регламент ЕЗЗБС, и за това тази необходимост да се съвмести с признаването от националното право на държава членка на решенията за откриване на производство по несъстоятелност в трета държава.
3.        В съответствие с искането на Съда настоящото заключение ще се ограничи до анализ на първия от двата преюдициални въпроса, с който запитващата юрисдикция иска да се установи дали откриването на производство по несъстоятелност в трета държава, признато от националното право на дадена държава — членка на Съюза, в случая — от германското право, е пречка за приемането на заповед за запор на банковите сметки (наричана по-нататък „заповедта за запор“ или „заповедта“) в тази държава членка. Този въпрос следователно се отнася до тълкуването на член 2, параграф 2, буква в)
във връзка със съображение 8 от Регламент ЕЗЗБС и съответно до очертанията на връзката между този регламент и Регламента за несъстоятелността „а“.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
4.        Освен член 2, параграф 1 и параграф 2, буква в), член 4, точка 6), член 46, параграфи 1 и 2, член 7, параграф 1, както и съображения 5 и 8 от Регламент ЕЗЗБС, релевантни по настоящото дело са и член 1, параграф 1, трета алинея, член 2, точки 4) и 6), член 19, параграф 1, член 20, параграф 1 и съображения 5, 9, 22, 23, 63 и 65 от Регламента за несъстоятелността „а“.
Б.      Германското право
5.        Член 343 от Insolvenzordnung (Кодекс за несъстоятелността) от 5 октомври 1994 г. (BGBl. I, стр. 2866), изменен със Закон от 14 март 2003 г. (BGBl. I, стр. 345), озаглавен „Признаване“, предвижда в параграф 1:
„Признава се откриването на производство по несъстоятелност в чужбина. Това не се прилага, ако:
1.      съдилищата на държавата, в която е открито производство по несъстоятелност, не притежават компетентност съгласно германското право;
2.      признаването води до последици, които очевидно не са в съответствие с основните принципи на германското право, по-специално ако e несъвместимо с основните права“.
В.      Правото на Кюрасао
6.        Член 29, параграф 1 от Faillissementsbesluit 1931 (Bankruptcy Decree 1931, Декрет за фалита от 1931 г.) предвижда, че откриването на производството по несъстоятелност води до незабавно преустановяване на всяко съдебно изпълнение и от този момент не може съдебно решение да се изпълнява принудително.
III. Спорът в главното производство, първият преюдициален въпрос и производството пред Съда
7.        DX NV е дружество с ограничена отговорност, учредено съгласно правото на Кюрасао, чиято дейност се състои в организиране на хазартни игри. EJ, ищцата в главното производство, е с местожителство в Германия. С влязло в сила и подлежащо на изпълнение неприсъствено решение Landgericht Frankfurt am Main (Областен съд Франкфурт на Майн, Германия) осъжда DX да ѝ възстанови загубите от хазартни игри онлайн в размер на 57 364 евро ведно с лихви и разноски.
8.        С молба от 29 май 2024 г. и като използва формулярите от Регламент ЕЗЗБС, EJ иска да получи информация съгласно член 14 от този регламент за банковите сметки, с които тя смята, че DX разполага в Кипър, и съгласно член 7 от посочения регламент иска да бъде наложен запор върху тези банкови сметки. В подкрепа на исканията си EJ изтъква, първо, че имала основание да смята, че DX притежава една или повече сметки в Кипър, като се имало предвид, че залозите били прехвърляни на това дружество чрез кипърски дружества, и второ, че посоченото дружество не притежавало в Кюрасао имущество, което подлежи на запориране, доколкото ставало въпрос за дружество, което тя определя като „дружество — пощенска кутия“.
9.        С определение от 5 юни 2024 г. Landgericht Frankfurt am Main (Областен съд Франкфурт на Майн) отхвърля молбата за получаване на информация за банковите сметки на DX. Всъщност той приема, че фактът, че това дружество е получавало плащания чрез кипърски дружества, не е улика, че то самото притежава сметка в Кипър. Същевременно с писмо от 5 юни 2024 г. тази юрисдикция уведомява EJ, че молбата за налагане на запор върху банковите сметки на посоченото дружество трябва да се отхвърли, тъй като, от една страна, не било представено никакво доказателство, че то не притежава подлежащо на запориране имущество в Кюрасао, и от друга страна, не била посочена никаква подлежаща на запориране банкова сметка.
10.      На 20 юни 2024 г. EJ подава жалба („sofortige Beschwerde“) до Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн), който е запитващата юрисдикция, срещу определението от 5 юни 2024 г. В подкрепа на жалбата си EJ изтъква, че според търговския регистър на Кюрасао на 10 юни 2024 г. срещу DX е открито производство по несъстоятелност, поради което вече имало опасност изпълнението да бъде трайно осуетено или значително затруднено по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент ЕЗЗБС. EJ счита, че това производство по несъстоятелност следва да се признае от германското право. Тя поддържа освен това, че според предоставената от съдебен изпълнител в Кюрасао информация установените на този остров оператори на хазартни игри по принцип са „дружества — пощенски кутии“ без активи в Кюрасао.
IV.    Преюдициалните въпроси и производството пред Съда
11.      Именно при тези обстоятелства, с акт от 10 октомври 2024 г., постъпил в Съда на 22 октомври 2024 г., Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли член 2, [параграф 2], буква в) от Регламент [ЕЗЗБС] във връзка със съображение 8 от него да се тълкува в смисъл, че откриването на производство по несъстоятелност, което не попада в обхвата на Регламент [за несъстоятелността „а“], а се води в трета държава, изключва възможността за издаване на заповед за запор на банкови сметки съгласно член 7, параграф 1 от Регламент [ЕЗЗБС], респ. за предаване на искането за информация за банкови сметки съгласно член 14, параграф 3 от посочения регламент, ако националното право на държавата членка, компетентна за издаването на заповед за запор на банкови сметки, признава производството по несъстоятелност в съответната трета държава?
2)      Трябва ли член 14, параграф 1, първа алинея и параграф 3 от Регламент [ЕЗЗБС] —
и по-специално обстоятелството, че кредиторът трябва да посочи, че има „основания да смята, че длъжникът притежава една или повече сметки в банка в конкретна държава членка“ и че молбата на кредитора трябва да е „добре обоснована“ — да се тълкуват в смисъл, че следва да се вземат предвид и обстоятелства, които не сочат конкретно за съществуването на банкова сметка в съответната държава членка, но от които по принцип може да се заключи, че длъжникът има силни икономически връзки със съответната държава членка, като напр. плащания в полза на длъжника чрез доставчик на платежни услуги със седалище в съответната държава членка, който е дъщерно дружество на длъжника, или съществуването на представителство или клон на длъжника със седалище в тази държава членка?“.
12.      Писмено становище представя единствено Европейската комисия. Само тя участва в съдебното заседание от 3 декември 2025 г.
V.      Анализ на първия преюдициален въпрос
13.      С първия си въпрос, единственият, който ще бъде анализиран в настоящото заключение в съответствие с искането на Съда, запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 2, параграф 2, буква в)
във връзка със съображение 8 от Регламент ЕЗЗБС трябва да се тълкува в смисъл, че изключва приемането на заповед за запор съгласно член 7, параграф 1 от този регламент и предаването на искане за информация относно банковите сметки съгласно член 14, параграф 3 от посочения регламент, ако националното право на държавата членка, компетентна да издаде заповедта за запор на сметки, признава производството по несъстоятелност, провеждано в съответната трета държава.
14.      Запитващата юрисдикция подчертава, от една страна, че по силата на член 2, параграф 2, буква в)
във връзка със съображение 8 от Регламент ЕЗЗБС, когато срещу длъжник са образувани, производства по несъстоятелност, така както са дефинирани в Регламента за несъстоятелността (заменен с Регламента за несъстоятелността „а“), срещу него не може да бъде издадена никаква заповед за налагане на запор. Тя уточнява, че Регламентът за несъстоятелността „а“ не е приложим в случая, тъй като той предполага производството по несъстоятелност да е открито в държава членка. Това обаче не се отнася за Кюрасао, която по силата на правото на Съюза се счита за трета държава.
15.      Запитващата юрисдикция посочва, от друга страна, че приложимо било германското право за производството по несъстоятелност. Тя допълва, че по силата на член 343, параграф 1 от Кодекса за несъстоятелността откриването на чуждестранно производство по несъстоятелност се признава по германското право, ако по същество това производство преследва същите цели, както производство по несъстоятелност в германския правов ред(5). В случая тази юрисдикция счита, че това е така, по-специално доколкото предвиденото в правото на Кюрасао производство по несъстоятелност по същество съответства на предвиденото в правовия ред на Нидерландия производство, което е признато от Регламента
за несъстоятелността „а“.
16.      В рамките на първия въпрос запитващата юрисдикция иска също да установи дали по силата на член 46, параграф 1 от Регламент ЕЗЗБС държавите членки могат да решават дали и с какви последствия да признаят дадено производство по несъстоятелност, което не попада в приложното поле на Регламента
за несъстоятелността „а“, както и дали наличието на производство по несъстоятелност в трета държава може да доведе до изключване на прилагането на Регламент ЕЗЗБС.
17.      Така запитващата юрисдикция отбелязва, че изричното посочване на Регламента
за несъстоятелността „а“ в съображение 8 от Регламент ЕЗЗБС е довод срещу признаването от този регламент на производствата по несъстоятелност, открити в трети държави. Тя отбелязва все пак, че препращането в член 46, параграф 1 от Регламент ЕЗЗБС към правото на държавата членка, в която се провежда производството, за уреждането на всички процедурни въпроси, които не са изрично уредени от този регламент, обаче е довод в подкрепа на признаването на производствата по несъстоятелност, открити в трета държава, когато тези производства са признати от правото на тази държава членка.
18.      Комисията прави широко тълкуване на член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС. Във връзка с това тя подчертава най-напред в писменото си становище, че целта на изключването на вземанията по искове срещу длъжник, срещу когото е образувано производство по несъстоятелност, е да се избегне възможността заповед за налагане на запор да се отрази на доброто провеждане на такова производство по несъстоятелност. След това Комисията взема предвид целите на производството по несъстоятелност, като посочва принципа, съгласно който всички кредитори трябва да бъдат третирани по един и същ начин. Тя уточнява по-специално, че макар в глава II от Регламента за несъстоятелността „а“ да има режим за признаване на производствата по несъстоятелност, открити в държавите членки, този режим все пак не се отнася до признаването на производства в трети държави, които продължават да спадат към националното право. Комисията счита в крайна сметка, че поради това изглежда обосновано член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС да се тълкува в смисъл, че той се отнася и за производствата по несъстоятелност, открити в трети държави, когато те са признати в държавата членка, в която се иска запор върху банковите сметки. Ако обаче откриването на производството по несъстоятелност не е признато в тази държава членка, тогава не би имало никаква основателна причина да се откаже издаването на заповед за запор върху банковите сметки.
19.      За да се отговори на въпросите на запитващата юрисдикция, следва по същество да се определи дали член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС се отнася единствено до производствата по несъстоятелност, образувани в държавите членки, и поради това не е пречка за издаването на заповед за запор в държава членка, чието национално право признава откриването на производство по несъстоятелност, образувано в трета държава, или тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че откриването на такова производство по несъстоятелност в трета държава, признато от националното право на държава членка, изключва приемането на такава заповед за запор в последната държава (държавата членка на произход).
20.      В следващите точки ще изложа някои общи съображения, едно от които, на първо място, е относно липсата на универсален обхват на признаването на решение за откриване на производство по несъстоятелност в трета държава и спецификата на последиците от такова признаване (което се урежда от националното право) по отношение на тези на откриването на производство, посочено в приложение А към Регламента за
несъстоятелността „а“ (раздел А). На второ място, ще анализирам обхвата на изключването на вземанията по иск срещу длъжник, срещу когото е образувано производство по несъстоятелност, от материалното приложно поле на Регламент ЕЗЗБС. За целта ще направя тълкуване на текста, контекста и целта на член 2, параграф 2, буква в) от този регламент, за да установя дали тълкуването на тази разпоредба позволява (или не) да се изключи от приложното поле на посочения регламент вземане по иск срещу длъжник в производство по несъстоятелност в трета държава, признато от националното право на държава членка (раздел Б). На трето и последно място, ще допълня анализа си със заключителни съображения (раздел В).
А.      Общи съображения
21.      В началото ще отбележа, че от акта за запитване се установява, че DX е установено в Кюрасао. Кюрасао принадлежи към „страни и територии“, по отношение на които по силата на приложение II към ДФЕС се прилага режимът на асоцииране, предвиден в членове 198 и сл. ДФЕС(6). По отношение на Европейския съюз обаче тези територии се считат за трети държави, доколкото по силата на член 355, параграф 2, първа алинея ДФЕС те са изключени от приложното поле на Договорите(7). От друга страна, следва да се припомни, че правилата и производствата относно този режим на асоцииране са изложени в Решение (ЕС) 2021/1764 на Съвета(8). Нито Договорите, нито това решение обаче предвиждат, че Регламент ЕЗЗБС и Регламентът
за несъстоятелността „а“, който замени Регламента за
несъстоятелността, посочен в съображение 8 от Регламент ЕЗЗБС, се прилагат по отношение на отвъдморските територии.
1.      По липсата на универсален обхват на признаването от националното право на държава членка на производство по несъстоятелност, открито в трета държава
22.      Тук е уместно да се припомни, че Регламентът за
несъстоятелността „а“, както и предхождащият го текст на Регламента за несъстоятелността, се основава не на модел, изграден на принципа на универсалност на производствата по несъстоятелност, а на модел на ограничена или изменена универсалност. Както се установява от съображение 23 от този регламент, той дава възможност да се образува главно производство по несъстоятелност в държавата членка, в която се намира центърът на основните интереси на длъжника(9), като това производство има универсален обхват и цели включването на цялото имущество на длъжника(10). За да се защитят обаче различните засегнати интереси, Регламентът за
несъстоятелността „а“ позволява да се образуват вторични производства по несъстоятелност, успоредно с главното производство по несъстоятелност, в държавата членка, в която длъжникът притежава предприятие(11). Освен това, както следва от съображение 22 от този регламент, „[той] отчита факта, че поради значителните различия между материалноправните норми, не е удобно на практика да се определи производство по несъстоятелност с универсален обхват за целия Съюз“. Следователно посоченият регламент изхожда от универсален модел, който се основава на прилагането на правото на държавата, на чиято територия е открито производството по несъстоятелност, по отношение на това производство и на неговите последици(12), като същевременно предвижда съвкупност от специални норми, които действат като изключения и които коригират или ограничават неговата универсалност(13).
23.      По-конкретно, за да гарантира ефективността на универсалността на главните производства по несъстоятелност, които попадат в неговото приложно поле, Регламентът
за несъстоятелността „а“, предвижда „незабавно“ или „автоматично“ признаване на решенията относно образуването, провеждането и приключването на тези производства, както и на решенията, които се намират в пряка връзка с посочените производства(14). Това автоматично признаване води до разширяване по отношение на всички останали държави членки на последиците, придадени на [такова] производство от правото на държавата членка, в която е образувано [посоченото] производство. Признаването на решенията, които са постановени от съдилища на държавите членки, следва да се основава на принципа на взаимното доверие(15). Съгласно член 19, параграф 1 от този регламент, озаглавен „Принцип“, „[в]сяко решение за образуване на производство по несъстоятелност, което е взето от компетентен съд на държава членка съгласно член 3, се признава във всички други държави членки от момента на влизането му в сила в държавата на образуване на производството.“ Член 20 от същия регламент, озаглавен „Последици от признаването“, гласи в параграф 1, че „[р]ешението за образуване на производството по несъстоятелност, посочено в член 3, параграф 1, поражда същото действие във всяка друга държава членка без допълнителни формалности, като действието по правото на държавата членка на образуване на производството, освен ако [този регламент] не предвижда друго и докато в тази друга държава членка не е образувано производството по член 3, параграф 2“(16). Всъщност, както показва докладът Virgós/Schmit, системата на автоматично признаване и моделът на разширяване на последиците засилват универсалността на главното производство. От момента, определен от правото на държавата на откриване на производството (lex concursus), решението за откриване има същите последици „със същата сила във всички държави [членки]“(17).
24.      Откриването на производство по несъстоятелност в трета държава обаче не се ползва с такова автоматично признаване, и то при липсата на прилагане на принципа на взаимното доверие, който е един от принципите, на които се основава Регламентът
за несъстоятелността „а“(18). По-точно, този регламент не урежда нито такава процедура, нито условията, при които може да има такова признаване, така че на сегашния етап на развитието на правото на Съюза те спадат към националното право и/или към международното частно право, приложимо в държавите членки(19).
25.      Всъщност никое решение за откриване на производство по несъстоятелност в трета държава не може да се счита за решение по смисъла на Регламента за несъстоятелността „а“. Също и никоя юрисдикция на трета държава не може да се счита за юрисдикция по смисъла на този регламент(20). Неприлагането на посочения регламент по отношение на такива решения следва непосредствено от тяхното изключване от неговото приложно поле, което е ограничено до производствата по несъстоятелност, открити в държавите членки и включени в приложение А към Регламента за несъстоятелността „а“(21). С други думи, решение за откриване на производство по несъстоятелност, прието от юрисдикция на трета държава, не отговаря на условието да е „постановено от компетентна юрисдикция на държава членка“, и поради това не може да бъде признато в другите държави членки по силата на член 19, параграф 1 от този регламент.
26.      Струва ми се, че в контекста на тези общи съображения ще е от значение да се спомене накратко практиката на Съда относно забраната на двойното признаване и/или двойната екзекватура.
2.      По забраната на двойното признаване и отражението ѝ върху признаването на решение за откриване на производство по несъстоятелност на трета държава
27.      В началото следва да се отбележи, че когато става въпрос за тълкуването на Брюкселската конвенция от 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела(22), в заключението си по дело Owens Bank генерален адвокат Lenz подчертава, че „да се позволи „двойна[та] екзекватура“ ще предизвика опасността […] кредитор да може да обърне наложените от дадена договаряща държава условия за признаването на съдебните решения, постановени в съответната трета държава“, като приема, че тази конвенция „не е създадена, за да позволи този вид forum shopping“(23).
28.      В решение Owens Bank(24) Съдът, без да посочва директно въпроса за двойната екзекватура, постановява по-специално, че посочената конвенция и особено членове 21, 22 и 23(25) от нея не се прилагат по отношение на производствата, нито на проблеми, които се поставят в рамките на производства, водени в държави членки относно признаването и изпълнението на съдебни решения, постановени по граждански и търговски дела в трети държави(26). След постановяването на това решение максимата „екзекватура върху екзекватура няма стойност/не важи“(27), съгласно която признаване и/или екзекватура се допуска само на решенията, които се отнасят непосредствено до същността на правата и задълженията на страните, изглежда, се приема от повечето представители на доктрината(28).
29.      Вярно е, че що се отнася до тълкуването на член 2, буква а) и на член 39 от Регламент „Брюксел Iа“, в решение H Limited(29) Съдът, обратно на заключението на генералния адвокат по това дело(30), констатира, че нито една разпоредба на този регламент, нито някоя от преследваните с този регламент цели е пречка осъдително определение, постановено в бързо производство по паричен иск от съд на държава членка въз основа на окончателни съдебни решения, постановени в трета държава, да попадне в приложното поле на посочения регламент(31). Това разрешение обаче е подложено на сериозна критика от доктрината. По-конкретно, някои автори подчертават, че принципът на взаимното доверие предполага елементарен консенсус по структурата на националните съдебни системи и взаимозаменяемостта на съдебните актове. При това положение според тези автори да се разреши на държавите членки да решават кои съдебни актове желаят да допуснат в системата на свободното движение на съдебните решения, би противоречало пряко на основополагащото условие на принципа на защита на оправданите правни очаквания(32). В това отношение смятам, че решение H Limited не би трябвало да се разбира в смисъл, че поставя под въпрос принципа на забраната на двойната екзекватура по силата на правото на Съюза,
а да се разбира с оглед на контекста и специфичните обстоятелства по делото, по което е постановено това решение(33).
30.      Макар производствата по несъстоятелност да са изключени от приложното поле на Регламент „Брюксел Iа“(34), все пак не виждам причина да се възрази на прилагането на забраната за двойното признаване по отношение на признаването от националното право на държава членка на производствата по несъстоятелност, открити в трета държава. От това по принцип следва, че не съществува никакъв екстратериториален ефект, настъпил в други държави членки във връзка с признаването от държава членка на производство по несъстоятелност, открито в трета държава. При това положение признаването на решение за откриване на производство по несъстоятелност, постановено в трета държава, няма последици извън държавата членка, която го е признала. Поради това е напълно мислимо решение за откриване на производство по несъстоятелност да бъде признато и след това да произведе тези последици в някои държави членки, а в други — не.
31.      Именно в светлината на тези съображения ще пристъпя към анализа на обхвата на предвиденото в член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС изключване.
Б.      По обхвата на изключването на вземанията по искове срещу длъжник, срещу когото е образувано производство по несъстоятелност, от материалното приложно поле на Регламент ЕЗЗБС
32.      В началото следва да се припомни постоянната практика на Съда, съгласно която при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част(35).
33.      За да се определи дали член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС допуска (или не) от приложното му поле да се изключат вземанията по искове срещу длъжник в производство по несъстоятелност в трета държава, следва да се направи тълкуване на тази разпоредба.
1.      Текстът и контекстът
34.      На първо място, ще припомня, че съгласно член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС „този регламент не се прилага за искове срещу длъжник, по отношение на когото са образувани производства по обявяване в несъстоятелност, производства, свързани с прекратяване на дейността на неплатежоспособни дружества или други юридически лица, по съдебни споразумения, конкордати или аналогични производства“. Отбелязвам, че в текста на тази разпоредба не се уточнява дали понятията „производств[о] по обявяване в несъстоятелност, производств[о], свързан[о] с прекратяване на дейността на неплатежоспособни дружества или други юридически лица, по съдебн[о] споразумени[е], конкордат[…] или аналогичн[о] производств[о]“ включват и съответните производства в трети държави.
35.      На второ място, що се отнася до вътрешния или системен контекст, в който се вписва тази разпоредба, държа да подчертая първо, че съображение 8 от Регламент ЕЗЗБС изрично посочва Регламента
за несъстоятелността „а“. Това съображение гласи, че посоченият регламент „не следва да се прилага за искове срещу длъжник в производство по несъстоятелност“ и „че [т]ова следва да означава, че не може да бъде издадена заповед за запор срещу длъжник, след като срещу него вече е започнато производство по несъстоятелност по смисъла на Регламент[а за несъстоятелността]“. Всъщност член 1 от Регламента
за несъстоятелността „а“, озаглавен „Обхват“, гласи в параграф 1, трета алинея, че „[п]роизводствата, посочени в [този] параграф, са изброени в приложение А“. Освен това член 2, точка 4) от него определя „производство по несъстоятелност“ като „производствата, изброени в приложение А“ и в това приложение се изброяват за всяка държава членка производствата по несъстоятелност, визирани в последната посочена разпоредба. При това положение от това следва, че производство по несъстоятелност, образувано в трета държава, признато от националното право на държава членка, не попада в приложното поле на Регламента
за несъстоятелността „а“, нито засяга приложното поле на Регламент ЕЗЗБС.
36.      След това ще припомня, че от съображение 1 от Регламент ЕЗЗБС се установява, че той се вписва в целта на Съюза „да поддържа и развива пространство на свобода, сигурност и правосъдие, в което свободното движение на хора е гарантирано“, и че „[с] оглед на постепенното изграждане на това пространство Съюзът трябва да приеме мерки в областта на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси с трансгранично значение, по-специално когато това е необходимо за правилното функциониране на вътрешния пазар“.
37.      За целта, както е видно от член 1 от Регламент ЕЗЗБС, озаглавен „Предмет“, с този регламент се създава процедура на Съюза, която дава възможност на кредитор да получи, като алтернатива на предвидени в националното право мерки за запор, европейска заповед за запор на банкови сметки („заповед за запор“ или „заповед“), която да попречи последващото изпълнение на вземането по иска на кредитора да бъде застрашено чрез прехвърляне или изтегляне на средства до посочения в заповедта размер, държани от длъжника или от негово име в банкова сметка в държава членка. Както следва от съображение 5 от този регламент, целта му е да се предвидят обвързващи и пряко приложими разпоредби, които установяват единна европейска процедура за налагане на запор върху банкови сметки, която да позволява ефикасно и бързо запориране на средства по банкови сметки при трансгранични дела(36).
38.      На последно място,
член 2 от Регламент ЕЗЗБС, озаглавен „Обхват“, гласи в параграф 1, че „[Регламентът] се прилага по отношение на парични искове по трансгранични граждански и търговски дела, както са определени в член 3, независимо от естеството на конкретния съд или правораздавателен орган“(37). Така от материална гледна точка обхватът на този регламент следва да включва „всички граждански и търговски дела, с изключение на някои ясно определени въпроси“, посочени в член 2, параграф 2 от него(38). По-специално, както вече подчертах, от текста на тази разпоредба, буква в) се установява, че са изключени исковете срещу длъжник в производство по несъстоятелност.
39.      Държа все пак да припомня накратко, че член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС не изключва всяко издаване на заповед за запор във връзка с производство по несъстоятелност. Всъщност от съображение 8 от него се установява, че „изключването следва да позволява заповедта за запор да се използва за обезпечаване възстановяването на ощетяващи плащания, извършени от длъжника към трети страни“(39).
40.      Освен това положенията, при които заповедта за запор е била издадена преди откриването на производството по несъстоятелност срещу длъжника, по принцип са обхванати от Регламент ЕЗЗБС. В тези положения член 46 от този регламент, озаглавен „Връзка с националното процесуално право“, предвижда в
параграф 2, че последиците от откриването на производство по несъстоятелност върху отделни изпълнителни производства, като изпълнение на заповед за запор, се уреждат от правото на държавата членка, в която е открито производство по несъстоятелност (lex concursus). Правото на държавата членка, в която е открито производството по несъстоятелност, обаче може да регламентира по-специално спирането или отмяната на изпълнението на тази заповед(40). От текста на тази разпоредба се установява, че тя се отнася единствено до производствата по несъстоятелност, открити в държава членка и следователно попадащи в приложното поле на Регламента за несъстоятелността „а“.
41.      Освен това член 46, параграф 1 от Регламент ЕЗЗБС гласи, че „[в]сички процесуални въпроси, които не са изрично уредени в [този] регламент, се уреждат от правото на държавата членка, в която се извършва процедурата [за запор на банковите сметки]“ (lex fori). Важно е във връзка с това да се отбележи, че освен факта, че признаването на откриването на производство по несъстоятелност в трета държава не е чисто процесуален въпрос, тази разпоредба не регламентира последствията от откриването на производство по несъстоятелност, образувано в трета държава. Всъщност, и това е важно за настоящото дело, посочената разпоредба няма за цел да определи приложното поле на Регламента в неговата цялост. С други думи, член 46, параграф 1 от Регламент ЕЗЗБС е директно приложим само по отношение на положенията, попадащи в приложното поле на този регламент. Поради това не мога да се съглася с предложението, направено от Комисията в съдебното заседание, да се
счита, че в случая тази разпоредба е „непряко приложима“.
42.      Държа също да отбележа, че текстът на член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС е много близък до текста, използван в Регламент „Брюксел Iа“, член 1, параграф 2,
буква б) от който изключва от неговото приложно поле „производства, свързани с обявяването на дружества или други юридически лица в несъстоятелност, конкордати и аналогични производства“(41). Това изключване винаги е било тълкувано от Съда във връзка с Регламента
за несъстоятелността „а“ така, че да се избегнат както припокриването на правните норми, съдържащи се в тези актове, така и правните празноти(42).
43.      Следователно от вътрешния или системен контекст на член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС се установява, че този правен инструмент се отнася само за производствата по несъстоятелност, открити в държавите членки, и признаването в държава членка на производство по несъстоятелност, открито в трета държава,
не може да има за последица изключване на прилагането на този регламент.
44.      На трето и последно място, що се отнася до външния контекст, тоест до подготвителната работа, ще добавя накратко, че както Комисията го потвърди в отговор на поставен от Съда въпрос, нищо от обстоятелствата, изведени от законодателния процес, не позволява да се поддържа различно тълкуване.
45.      Не изглежда това тълкуване да се оборва и от целта на тази разпоредба.
2.      Целта
46.      Що се отнася до целта на член 2, параграф 2, буква в)
във връзка със съображение 8 от Регламент ЕЗЗБС, следва да се припомни, че тази разпоредба цели да се избегне заповед за запор да повлияе на доброто протичане на дадено производство по несъстоятелност, така
както е определено в Регламента
за несъстоятелността „а“.
47.      След като този регламент се основава на автоматичното признаване на всяко решение за откриване на производство по несъстоятелност(43) и следователно на разширяването на последиците на lex concursus във всички държави членки, би съществувала опасност издаването на заповед за запор за вземане по иск срещу длъжник, срещу когото има открито производство по несъстоятелност, попадащо в приложното поле на този регламент, да позволи индивидуално изпълнение на вземането по този иск. По този начин подобно изпълнение би се осъществило във вреда на равното третиране на кредиторите(44) и неизбежно би повлияло на доброто провеждане на производството по несъстоятелност. Всъщност ще припомня, че независимо от държавата членка, в която е открито такова производство, по силата на Регламента
за несъстоятелността „а“ последствията от това откриване не позволяват да се изпълни заповедта за запор в никоя друга държава — членка на Съюза, ако такова изпълнение не е разрешено съгласно lex concursus(45).
48.      С оглед на целта да се избегне отражението на заповед за запор върху доброто провеждане на дадено производство по несъстоятелност, Комисията изтъква в писменото и в устното си становище, че след като германското право се основава на принципа на равно третиране на кредиторите, издаването на такава заповед след признаването на производство по несъстоятелност, открито в трета държава, би могло да противоречи на този принцип.
49.      Споделям, разбира се, становището на Комисията относно необходимостта да се гарантира равното третиране на кредиторите в държавата членка, която е признала производството по несъстоятелност, открито в трета държава, което представлява даже причината за съществуването на такова признаване. Поради това забрана за осъществяване на индивидуални действия или производства, както и спирането на индивидуалните изпълнителни действия върху имуществото на длъжника ще бъде присъща на това признаване последица(46).
50.      Следва все пак да си зададем въпроса, от една страна, дали едни и същи последици трябва да се свържат с производството за европейска заповед за запор, чиято цел в повечето случаи, както и в настоящия случай, е тази заповед да бъде изпълнена в друга държава членка(47), и от друга страна, дали изключването на искове за вземания срещу длъжник, по отношение на когото е образувано производство по обявяване в несъстоятелност в трета държава, от приложното поле на регламент ЕЗЗБС би гарантирало в действителност такава цел(48). В крайна сметка става въпрос да се постигне равновесие между тази цел и неблагоприятните последици, произтичащи от евентуалното фрагментиране на приложното поле на Регламент ЕЗЗБС в зависимост от това дали националното право на държава членка признава, или не признава производство по несъстоятелност на трета държава.
51.      На първо място, както току-що посочих по-горе, вярно е, че целта на доброто провеждане на производство по несъстоятелност in fine е да се избегне индивидуалното изпълнение, като се гарантира равно третиране на кредиторите по силата на приложимото по отношение на това производство право (lex concursus). Ще припомня обаче, че положението, при което производство по несъстоятелност е било открито в трета държава и признато в държава членка, не попада в приложното поле на Регламента
за несъстоятелността „а“. Като се има предвид, че признаването на производствата по несъстоятелност, образувани в трета държава, зависи от съответното национално право, възможно е такова производство по несъстоятелност да бъде признато в една държава членка и да не бъде признато в друга такава.
52.      В този особен контекст не виждам как фактът, че няма да бъде издадена заповед за запор в държавата членка на произход (в случая — Германия), поради признаването на производство по несъстоятелност на трета държава, би могъл да допринесе за спазването на принципа на равно третиране в държавата членка на изпълнение (евентуално Кипър), в която е възможно последиците от откриването на това производство по несъстоятелност да не бъдат признати. Всъщност
поради липсата на признаване индивидуалното изпълнение върху имуществото на длъжника, обявен в несъстоятелност в трета държава, би могло наистина да се осъществи в държавите членки, които не признават откриването на производството по несъстоятелност, без обаче европейски кредитор(49) да може да се ползва от производството за европейска заповед за запор, създадено, за да се улесни трансграничното събиране на вземанията. Защитата на равното третиране на кредиторите при такива обстоятелства би била изцяло хипотетична и лишена от всякакъв осезаем ефект, и то във вреда на трансграничния кредитор.
53.      В случая фактът, че издаването на заповед за запор, подадена в съответствие с Регламент ЕЗЗБС, може да премахне някои от последиците на производството по несъстоятелност в Кюрасао, прехвърлени на Германия от признаването на откриването на това производство(50), е само логическата последица на системата, възникнала от връзката на Регламент ЕЗЗБС и на Регламента
за несъстоятелността „а“ и която не включва производствата по несъстоятелност, открити в трета държава. Всъщност, макар да трябва както заповедта за запор, подадена съгласно националното право, така и заповедта за запор, подадена съгласно Регламент ЕЗЗБС, да зачитат принципа на равно третиране на кредиторите в рамките на техните съответни режими, тези два вида производства не се прилагат към едни и същи положения. Фактът, че заповедта за запор, която е въведена в съответствие с този регламент, представлява алтернатива на предвидените в националното право мерки за запор(51), не означава все пак, че условията за тяхното издаване трябва да бъдат идентични. Това се потвърждава от нейното приложно поле(52) и от условията за нейното издаване(53), определени автономно и без връзка с правото на държавите членки.
54.      На второ място, следва да се припомни, че Регламент ЕЗЗБС цели да се предвидят задължителни и директно приложими разпоредби, които установяват едно еднообразно европейско производство за запор върху банковите сметки, позволяващо в трансграничните дела да се пристъпи ефективно и бързо към запор на средствата, държани в банкови сметки(54). Така тълкуването на целта на член 2, параграф 2, буква в) от този регламент налага да се вземе предвид препращането, направено от законодателя към производствата по несъстоятелност, така както са дефинирани от Регламента за несъстоятелността „а“, като ограничава по този начин приложното поле на Регламент ЕЗЗБС(55).
55.      В този контекст подобно препращане гарантира еднаквото прилагане на последния посочен регламент във всички държави членки, като се избягва фрагментирането на неговото приложно поле в зависимост от признаването или непризнаването в различните държави членки на откриването на производство в трета държава. Всъщност това би имало за последица, че ще бъде възможно да се получи заповед за запор в държава членка, която не признава чуждестранното производство, но не в държава, която го признава(56).
56.      Както току-що обясних в предходното изложение, от текста, контекста и целта на член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС се установява, че този член трябва да се тълкува в смисъл, че той не изключва приемането на заповед за запор в дадена държава членка, ако националното право на компетентната да приеме заповед за запор държава членка признава производство по несъстоятелност, водено в трета държава.
В.      Заключителни съображения
57.      За изчерпателност бих искал да засегна един последен въпрос като заключителни съображения.
58.      Както посочих(57), споделям становището на Комисията относно необходимостта да се гарантира равното третиране на кредиторите в държавата членка, която е признала производство по несъстоятелност, открито в трета държава.
59.      Аз все пак съм на мнение, че защитата на равното третиране на кредиторите би могла да се гарантира в достатъчна степен по-скоро на етапа на изпълнението на заповедта за запор в държавата членка на нейното изпълнение(58), отколкото на етапа на издаването на тази заповед(59), което същевременно би позволило да се избегне фрагментирането на приложното поле на Регламент ЕЗЗБС.
60.      В това отношение, както вече обясних(60), член 46, параграф 2 от Регламент ЕЗЗБС регламентира етапа на изпълнението на заповедта за запор и поставя изпълнението ѝ в зависимост от lex concursus в положенията, при които заповедта за запор е била издадена преди откриването на производство по несъстоятелност срещу длъжника. Въпреки този времеви елемент и независимо от неговия текст, който се отнася до правото на
държавата членка, в която е било открито производството по несъстоятелност, споделям становището на Комисията, изложено в съдебното заседание, че същите последици би трябвало да се прилагат в случай на признаване на производство по несъстоятелност на трета държава. Всъщност поради липса на възможност да се вземе предвид lex concursus, включително евентуално спиране на индивидуалното изпълнение на заповед за запор в държавата членка, която е признала откриването на производството по несъстоятелност на трета държава, всяко признаване на това производство би загубило смисъла на съществуването си. За разлика от етапа на издаването на заповедта за запор в държавата членка на произход, нарушенията на равното третиране на кредиторите биха били конкретни и осезаеми(61).
61.      При всяко положение тези разсъждения не се отразяват на факта, че целта на член 2, параграф 2, буква в) от Регламент ЕЗЗБС се отнася само до въведената с Регламента
за несъстоятелността „а“ система. Очевидно законодателят на Съюза не е имал предвид признаването на производство по несъстоятелност на трета държава, като случай на ограничаване на приложното поле на Регламент ЕЗЗБС.
62.      Проблематиката, свързана с въпроса за отражението на заповед за запор върху доброто провеждане на дадено производство по несъстоятелност и за необходимостта да се гарантира полезното действие на такова признаване в държавата членка на изпълнение, ако националното право на тази държава членка признава откриването на производството по несъстоятелност на трета държава, би могла да спада към тълкуването на член 46, параграф 2 от Регламент ЕЗЗБС. Това не изключва и възможността тази проблематика евентуално да се изследва по-задълбочено от законодателя на Съюза, по-специално ако той евентуално има волята да постави производствата по несъстоятелност, открити в трета държава и признати в държава членка, в обхвата на някой от актовете от правото на Съюза.
VI.    Заключение
63.      С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на първия преюдициален въпрос, поставен от Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн, Германия), както следва:
„Член 2, параграф 2, буква в) във връзка със съображение 8 от Регламент (ЕС) № 655/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела
трябва да се тълкува в смисъл, че
не изключва приемането на заповед за запор на основание член 7, параграф 1 от този регламент и предаването на искане за информация относно банковите сметки на основание член 14, параграф 3 от посочения регламент, ако националното право на държавата членка, компетентна да приеме заповедта за запор, признава производството по несъстоятелност, провеждано в съответната трета държава“.
1      Език на оригиналния текст: френски
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на нито една от страните в производството.
2      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела (ОВ, L 189, 2014 г., стр. 59, наричан по-нататък „Регламент ЕЗЗБС“).
3      С този регламент законодателят на Съюза въвежда европейската заповед за запор на банковите сметки (ЕЗЗБС), чието предназначение е да улесни трансграничното събиране на задължения по искове по граждански и търговски дела. Съображение 8 от този регламент препраща към производство по несъстоятелност „по смисъла на“ Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета от 29 май 2000 г. относно производството по несъстоятелност (ОВ L 160, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 143, наричан по-нататък „Регламентът за несъстоятелността“). Този регламент е отменен по силата на член 91 от Регламент (ЕС) 2015/848 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година относно производството по несъстоятелност (ОВ, L 141, 2015 г., стр. 19, наричан по-нататък „Регламентът за несъстоятелността „а“). Съгласно тази разпоредба „[п]озоваванията на отменения регламент се считат за позовавания на [Регламента за несъстоятелността „а“]“. В последния посочен регламент терминът „производство по несъстоятелност“ се отнася за производствата, посочени в член 1, параграф 1 от него и изброени в приложение А към същия регламент.
4      Съгласно член 4, точка 7) от Регламент ЕЗЗБС „длъжник“ означава „физическо или юридическо лице или друг субект с процесуална правоспособност съгласно правото на държава членка, срещу което кредитор се стреми да получи или вече е получил заповед за запор във връзка с иск“.
5      От акта за запитване се установява, че последиците от производството по несъстоятелност в Кюрасао се прехвърлят в Германия с признаването на откриването на производството по несъстоятелност в Кюрасао, така че тези последици трябва да се преценяват с оглед на член 29 от Faillissementsbesluit 1931 (Декрет за фалита от 1931 г.), който кодифицира правото в областта на несъстоятелността на Кюрасао. Според последната посочена разпоредба в резултат на откриването на производство по несъстоятелност незабавно се спира всяко съдебно изпълнение и от този момент съдебно решение не подлежи на принудително изпълнение.
6      Член 198, първа алинея ДФЕС гласи, че „[д]ържавите членки се съгласяват да асоциират към Съюза неевропейски страни и територии, които имат специални отношения с Дания, Франция, Нидерландия и Обединеното кралство. Тези страни и територии (наричани по-нататък „страни и територии“) са посочени в приложение II“.
7      Член 355, параграф 2, първа алинея ДФЕС гласи, че „[с]пециалните договорености за асоцииране, съдържащи се в част четвърта, се прилагат към отвъдморските страни и териториите, посочени в приложение II“.
8      Решение на Съвета от 5 октомври 2021 година за асоцииране на отвъдморските страни и територии към Европейския съюз, включително отношенията между Европейския съюз, от една страна, и Гренландия и Кралство Дания, от друга страна (ОВ, L 355, 2021 г., стр. 6).
9      Вж. членове 3 и 4 от Регламента
за несъстоятелността „а“, озаглавени съответно „Международна компетентност“ и „Проверка на компетентността“.
10      Вж. във връзка с това по-специално решение от 22 ноември 2012 г., Bank Handlowy и Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, т. 40 и цитираната съдебна практика).
11      Вж. във връзка с това обяснителен доклад, изготвен от M. Virgós и E. Schmit, от 8 юли 1996 г. относно Конвенцията за производствата по несъстоятелност от 3 май 1996 г. (наричан по-нататък „докладът Virgós/Schmit“), документ на Съвета на Европейския съюз, 6500/96, DRS 8 (CFC), параграф 5.
12      Вж. член 7 от Регламента
за несъстоятелността „а“, озаглавен „Приложимо право“.
13      Вж. членове 8—18 от Регламента
за несъстоятелността „а“.
14      Вж. в този аспект по-специално решение от 22 ноември 2012 г., Bank Handlowy и Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, т. 41 и цитираната съдебна практика).
15      Вж. съображение 65 от Регламента
за несъстоятелността „а“. Курсивът е мой.
16      Става въпрос за вторично производство по несъстоятелност. Курсивът е мой.
17      Вж. доклада Virgós/Schmit, параграф 154. Вж. също Moss, G., I. F. Fletcher, S. Isaacs.
The EU Regulation on Insolvency proceedings. 3. ed. Oxford: Oxford University Press, 2016, 128—130.
18      Вж. съображение 65 от Регламента за несъстоятелността „а“. Вж. също точка 23 от настоящото заключение.
19      Някои държави членки (Гърция, Полша и Румъния) са включили в националния си правов ред Типов закон на Комисията на ООН по международно търговско право за трансграничната несъстоятелност от 30 май 1997 г., ООН, март
2014 г., който може да бъде намерен на следния адрес: https://uncitral.un.org/fr/texts/insolvency/modellaw/cross-border_insolvency. Други държави членки уреждат този въпрос на основата на специална разпоредба, регламентираща признаването на откриването на производствата по несъстоятелност (по-специално Германия), или използват общи разпоредби от гражданския процес (такъв е случаят с Литва). Вж. във връзка с това INSOL Europe/Lexis PSL Joint Project on „How EU Member States recognise insolvency and restructuring proceedings of a third country“, 01.2022. Освен това някои държави членки участват в международни споразумения с трети държави в областта на несъстоятелността или са сключили споразумения за съдебно сътрудничество по граждански дела, което включва и въпросите на несъстоятелността.
20      В член 2, точка 6) от Регламента за
несъстоятелността „а“, озаглавен „Определения“,
са посочени „съдебният орган на държава членка“ [буква i)] и „съдебният орган или всеки друг компетентен орган на държава членка“ [буква ii)].
21      Вж. член 1, параграф 1, трета алинея от Регламента за несъстоятелността „а“. Вж. във връзка с това точка 35 от настоящото заключение.
22      Конвенция относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (подписана на 27 септември 1968 г.) (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32, наричана по-нататък „Брюкселската конвенция от 1968 г.“).
23      C‑129/92, EU:C:1993:363, точка 22.
24      Решение от 20 януари 1994 г. (C‑129/92, EU:C:1994:13).
25      Вж. членове 29—31 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламент „Брюксел Iа“).
26      Решение от 20 януари 1994 г., Owens Bank (C‑129/92, EU:C:1994:13, т. 37 и диспозитива).
27      Тази максима се приписва на Gavalda, A. Clunet, 1935, p. 113. Във връзка с това вж. Malaurie, P. Clunet, 1970, p. 941, и Kegel, G. Exequatur sur exequatur ne vaut“. — In: Albrecht Dieckmann et al. (Eds.).
Festschrift für Wolfram Müller Freienfel. 1. ed.
Nomos, 1986, p. 377.
28      Вж.
по-специално Merret, L. Article 2. —
In: Magnus, U., P. Mankowski.
European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation. 2. ed. Cologne: Otto Schmidt, vol. 1, 2023, 86—102, по-специално точка 12, и Brosch, M., M. Mantovani.
Article 2. — In: Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) Nº 1215/2012.
Requejo Isidro, M. (Ed.).
Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2022, 36—52, по-специално стр. 45, точка 2.29. За една по-нюансирана гледна точка вж. Muir Watt, H. Reconnaissance sur reconnaissance vaut parfaitement. — Revue critique de droit international privé, No. 1, 2023, 135—152, и Hay, P. Recognition of a Recognition Judgment under Bruxels I, Guest éditorial, https://conflictoflaws.net/2008/guest-editorial-hay-on-recognition-of-a-recognition-judgment-under-brussels-i/.
29      Решение от 7 април 2022 г. (C‑568/20, EU:C:2022:264).
30      Заключение на генерален адвокат Pikamäe по дело H Limited (C‑568/20, EU:C:2021:1026, т. 32— 36).
31      Решение от 7 април 2022 г., H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, т. 39).
32      Вж. Hess, B. Exequatur sur exequatur (ne) vaut? Der EuGH erweitertet die Freizügigkeit von Drittstaatenurteilen nach Art. 39 ff. EuGVVO: zu EuGH, 7.4.2022, Rs. C‑568/20, J./H. Limited. — Praxis des internationalen Privat - und Verfahrensrechts, 2022, 349—351.
33      Съдът по-специално взема предвид обстоятелството, че определението за издаване на осъдително определение, постановено от High Court of Justice (England &
Wales) [Висш съд (Англия и Уелс), Обединеното кралство], предмет на главното производство по това дело, „е било предмет най-малкото на разглеждане в рамките на бързо състезателно производство в държавата членка по произход, поради което представлява съдебно решение по смисъла на член 2, буква а) от Регламент [„Брюксел Iа“]“. Вж. решение от 7 април 2022 г., H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, т. 32).
34      Член 1, параграф 2, буква б) от Регламент „Брюксел Iа“.
35      Вж. решения от 17 ноември 1983 г., Merck (292/82, EU:C:1983:335, т. 12), и от 25 февруари 2025 г., BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, т. 27).
36      Вж. решение от 7 ноември 2019 г., K.H.K. (Запор на банкови сметки) (C‑555/18, EU:C:2019:937, т. 31 и
32).
37      Що се отнася до териториалния обхват на Регламент ЕЗЗБС, член 3, параграф 1 определя дадено дело като трансгранично, „ако банковата сметка или сметки за запориране със [заповедта] се държат в държава членка, която е различна от: а) държавата членка на съда, в който е подадена молба за издаване на заповед за запор съгласно член 6; или б) държавата членка по местоживеене на кредитора“.
38      Вж. съображение 8 от Регламент ЕЗЗБС.
39      В този контекст управител или ликвидатор може да иска по-специално да бъде издадена такава заповед в интерес на масата на несъстоятелността, за да се върне направено от длъжника плащане преди образуването на производството по несъстоятелност, за да се улесни събирането на вземанията на неплатежоспособен длъжник или на вземанията, защитаващи интересите на кредиторите. Впрочем неплатежоспособният длъжник също може да получи такава заповед, ако не е лишен от възможността да се разпорежда с имуществото си след образуването на производството по несъстоятелност.
40      Вж. също член 7, параграф 2, буква е) от Регламента
за несъстоятелността „а“.
41      Това се установява и от текстовете, предхождащи Регламент „Брюксел  Iа“, а именно Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74) и Брюкселската конвенция от
1968 г.
42      Вж. по-специално решение от 14 ноември 2024 г., Oilchart International (C‑394/22, EU:C:2024:952, т. 32 и цитираната съдебна практика).
43      Вж. точка 23 от настоящото заключение.
44      Припомням, че този принцип е признат в съображение 63 от Регламента
за несъстоятелността „а“.
45      Вж. член 7, параграф 2, буква е) от Регламента за несъстоятелността „а“.
46      Вж. например член 20 от Типов закон на Комисията на ООН по международно търговско право за трансграничната несъстоятелност.
47      Макар европейската заповед за запор да може да бъде изпълнена в държавата членка на произход, нейната основна цел остава улесняването на събирането на вземанията в друга държава членка, различна от държавата на юрисдикцията, която е била сезирана с искането за тази заповед.
48      Вж. точка 46 от настоящото заключение.
49      Припомням, че съгласно член 4, точка 6) от Регламент ЕЗЗБС „кредитор“ означава „физическо лице с местоживеене в държава членка или юридическо лице, което има местоживеене в държава членка, или друг субект с местоживеене в държава членка, има процесуална правоспособност съгласно правото на държава членка и което подава молба за издаване на заповед за запор или вече се е снабдило с такава заповед във връзка с иск“.
50      Вж. точка 15 от настоящото заключение.
51      Вж. член 1, параграф 2 от Регламент ЕЗЗБС.
52      Вж. член 2 от Регламент ЕЗЗБС.
53      Вж. член 7 от Регламент ЕЗЗБС.
54      Вж. съображение 5 от Регламент ЕЗЗБС. Вж. във връзка с това точка 37 от настоящото заключение.
55      Следва освен това да се припомни, че съдържащото се в тази разпоредба от Регламент ЕЗЗБС изключване представлява изключение от предвидения от този регламент режим и трябва, като дерогираща разпоредба, да подлежи на стриктно тълкуване. Вж. по аналогия решение от 6 юни 2019 г., Weil (C‑361/18, EU:C:2019:473, т. 43 и цитираната съдебна практика).
56      Такова положение би било даже благоприятно за forum shopping, по-специално когато издаването на заповед за запор е предвидено от кредитора, преди да образува производство по същество, и юрисдикциите на няколко държави членки биха били компетентни да разрешат този спор.
57      Вж. точка 49 от настоящото заключение.
58      В зависимост от признаването или непризнаването на откриването на производството по несъстоятелност на трета държава.
59      Когато държавата членка на произход и държавата членка на изпълнение съвпадат, именно това последно обстоятелство би трябвало да се вземе предвид, за да се определят последиците от признаването на производство по несъстоятелност в трета държава.
60      Вж. точка 40 от настоящото заключение.
61      Вж. точка 52 от настоящото заключение.