62016CC0267
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. MENGOZZI
представено на 12 септември 2017 година (
1
)
Дело C‑267/16
Albert Buhagiar
Wayne Piri
Stephanie Piri
Arthur Taylor
Henry Bonifacio
Colin Tomlinson
Darren Sheriff
срещу
The Hon. Gilbert Licudi QC MP Minister for Justice
(Преюдициално запитване, отправено от Supreme Court of Gibraltar (Върховен съд, Гибралтар, Обединено кралство)
„Преюдициално запитване — Компетентност — Понятие за юрисдикция в държава членка — Гибралтар — Член 29 от Акта относно условията за присъединяване на Обединеното кралство — Митнически съюз — Директива относно контрола на придобиването и притежаването на оръжие — Директива 91/477 — Тълкуване на разпоредбите относно ловците и спортните стрелци — Европейски паспорт за огнестрелно оръжие — Свободно движение на стоки — Свободно предоставяне на услуги — Свободно движение на хора“
I. Въведение
1.
По настоящото дело Supreme Court of Gibraltar (Върховен съд, Гибралтар) сезира Съда с преюдициални въпроси, за да установи дали Директива 91/477/ЕИО на Съвета от 18 юни 1991 година относно контрола на придобиването и притежаването на оръжие (
2
), изменена с Директива 2008/51/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2008 г. (
3
) (наричана по-нататък „Директива 91/477“), се прилага на територията на Гибралтар.
2.
По-конкретно, с оглед на особения статут на Гибралтар, който е изключен от митническата територия на Съюза, запитващата юрисдикция изпитва съмнения дали, въпреки че Директива 91/477 изглежда попада в обхвата на правилата на Съюза относно търговията със стоки и следователно не трябва да се прилага в Гибралтар, някои от нейните разпоредби, отнасящи се до европейския паспорт за огнестрелно оръжие (наричан по-нататък „паспортът“), издаван на ловци и спортни стрелци, които пътуват с оръжията си в няколко държави членки, все пак могат да се окажат приложими в Гибралтар.
3.
В настоящото заключение излагам съображения в подкрепа на тезата, че това не е така.
II. Правна уредба
4.
Съгласно член 355 ДФЕС:
„Освен разпоредбите на член 52 от Договора за Европейския съюз относно териториалния обхват на Договорите, се прилагат и следните разпоредби:
[…]
3.   Разпоредбите на Договорите се прилагат към европейските територии, за чиито външни отношения отговаря държава членка.
[…]“.
5.
Член 28 от Акта относно условията за присъединяване на Кралство Дания, Ирландия и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и промените в Договорите (
4
) (наричан по-нататък „Актът за присъединяване от 1972 г.“) предвижда:
„Актовете на институциите на Общността относно продуктите, изброени в приложение II към Договора за ЕИО, и продуктите, спрямо които при внос в Общността се прилагат специални правила, въведени вследствие на прилагането на общата селскостопанска политика, както и актовете във връзка с хармонизирането на законодателството на държавите членки относно данъка върху оборота не се прилагат по отношение на Гибралтар, освен ако Съветът, действащ с единодушие по предложение на Комисията, не постанови друго“. [неофициален превод]
6.
Съгласно член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г. във връзка с част I, точка 4 от приложение I към него Гибралтар е изключен от митническата територия на Общността.
7.
Съгласно съображения от трето до седмо на Директива 91/477:
„като има предвид, […] че Комисията посочва в своята „Бяла книга — Завършване на изграждането на вътрешния пазар“, че премахването на проверките на безопасността на превозваните предмети и хора предполага също сближаване на законодателствата относно оръжията;
като има предвид, че премахването на проверките по вътрешните граници на Общността относно притежаването на оръжие налага необходимостта от ефикасно законодателство, което да позволява контрола във вътрешността на държавите членки върху придобиването и притежаването на огнестрелно оръжие и върху пренасянето му в друга държава членка; […]
като има предвид, че това законодателство ще породи по-голямо взаимно доверие между държавите членки в областта на опазването на безопасността на лицата, доколкото тя е залегнала в частично хармонизираните законодателства; като има предвид, че за тази цел следва да се предвидят категории огнестрелни оръжия, чието придобиване и притежание от частни лица да бъде или забранено или да подлежи на разрешителен режим или на деклариране;
като има предвид, че е нужно да се забрани по принцип преминаването от една държава членка в друга с притежавано оръжие и че може да има изключение, само ако се прилага процедура, която позволява на държавите членки да бъдат информирани за внасянето на огнестрелно оръжие на тяхна територия;
като има предвид, че въпреки това трябва да бъдат приети по-гъвкави правила по отношение на лова и на спортните състезания, за да не се възпрепятства повече от необходимото свободното движение на хората“.
8.
Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 91/477:
„За целите на настоящата директива „огнестрелно оръжие“ означава всяко преносимо цевно оръжие, което произвежда, проектирано е да произведе или може да бъде видоизменено, така че да произведе изстрел с куршум или снаряд чрез действието на взривно вещество, освен ако е изключено по някоя от причините, изброени в приложение I, част III. Огнестрелните оръжия са класифицирани в приложение I, част II.
[…]“.
9.
Съгласно член 1, параграф 4 от Директива 91/477:
„[Паспортът] е документ, издаден от властите на държава членка по искане на лице, което става законен притежател и ползвател на огнестрелно оръжие. Неговият максимален срок на валидност е пет години. Този срок може да бъде удължаван. Той съдържа данните, предвидени в приложение II. [Паспортът] е непрехвърлим документ, в който са отбелязани огнестрелното оръжие или огнестрелните оръжия, притежавани и използвани от титуляря на паспорта във връзка с паспорта. Паспортът трябва да бъде носен винаги от лицето, което използва огнестрелното оръжие. В паспорта се отбелязват промените, настъпили във връзка с притежаването или характеристиките на огнестрелното оръжие, както и загубата или кражбата на огнестрелното оръжие“.
10.
Член 3 от Директива 91/477 гласи:
„Държавите членки могат да приемат в своите законодателства по-строги разпоредби от предвидените в настоящата директива, при условие че се спазват правата на пребиваващите в държавите членки лица по силата на член 12, параграф 2“.
11.
Член 8, параграф 3 от Директива 91/477 предвижда:
„3.   Ако държава членка забранява или въвежда разрешителен режим на своята територия за придобиването и за притежаването на огнестрелно оръжие от категории B, C или D, тя уведомява за това останалите държави членки, които изрично отбелязват дали за такова оръжие те издават [паспорт] по силата на член 12, параграф 2.“
12.
Член 11, параграф 1 от Директива 91/477 гласи:
„1.   Без да се засягат разпоредбите на член 12, огнестрелните оръжия могат да бъдат пренасяни от една държава членка в друга само при спазване на процедурата, която е предвидена в следващите параграфи. Тези разпоредби се прилагат също в случай на пренасяне на огнестрелно оръжие при изпълнение на продажбата му, извършена по пътя на кореспонденция“.
13.
Съгласно член 12, параграфи 1 и 2 от Директива 91/477:
„1.   При положение че предвидената в член 11 процедура не се спази, притежаването на огнестрелно оръжие по време на пътуване през две или няколко държави членки е позволено, само ако заинтересованото лице е получило разрешение от упоменатите държави членки.
Държавите членки могат да издадат това разрешение за едно или няколко пътувания и при това за период максимум от една година, като той може да се подновява. Тези разрешителни трябва да се вписват в [паспорта], който пътуващият трябва да представя при всяко поискване от властите на държавите членки.
2.   Независимо от разпоредбите на параграф 1 ловците — за огнестрелно оръжие от категории C и D, и спортните стрелци — за огнестрелно оръжие от категории B, C и D, могат да притежават без предварително разрешение едно или няколко огнестрелни оръжия по време на пътуване през две или повече държави членки с цел практикуване на тяхната дейност, при условие че притежават [паспорт], в който са посочени това оръжие или оръжия, и при условие че са в състояние да обосноват причините за пътуването си, по-специално чрез представяне на покана или друго доказателство за практикуването на лов или спортна стрелба в държавата членка по местоназначение.
Държавите членки не могат да обвързват приемането на [паспорт] със заплащане на каквато и да било такса.
Въпреки това, тази дерогация не се прилага за пътуванията към държава членка, която по силата на член 8, параграф 3 забранява придобиването и притежаването на въпросното оръжие или в която има разрешителен режим за него; в този случай това се отбелязва изрично в [паспорта].
[…]“.
14.
Приложение I към Директива 91/477 съдържа определение на понятието за огнестрелно оръжие, след което класифицира огнестрелните оръжия в следните категории: Категория А — Забранени огнестрелни оръжия, Категория В — Огнестрелни оръжия, подлежащи на разрешителен режим, Категория С — Огнестрелни оръжия, подлежащи на деклариране, и Категория D — Други огнестрелни оръжия.
15.
Приложение II уточнява частите, които паспортът трябва да съдържа. В буква е) посоченото приложение включва следното обозначаване:
„Правото за извършване на пътуване към друга държава членка с едно оръжие или няколко оръжия от категории B, C или D, отбелязани в настоящия паспорт, зависи от предварителното издаване на едно или няколко съответни разрешения от държавата членка, която се посещава. Това разрешение или тези разрешения могат да бъдат отбелязани в паспорта.
Формалното изискване за предварително разрешение, визирано по-горе, по принцип не е необходимо при извършване на пътуване с оръжие от категория C или D, използвано за практикуване на лов, или с оръжие от категория B, C или D, използвано за практикуване на спортна стрелба, при условие че се притежава паспорт на оръжието и може да се посочи причината за пътуването.
Когато една държава членка е уведомила останалите държави членки в съответствие с член 8, параграф 3, че притежаването на някои огнестрелни оръжия от категории B, C или D е забранено или че е подчинено на разрешителен режим, се прибавят следните обозначения:
„Пътуване в … (съответната/ите държава/и) с оръжието … (идентификация) е забранено“.
„Пътуване в … (съответната/ите държава/и) с оръжието … (идентификация) е възможно след получаване на разрешение“.
III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
16.
Всички жалбоподатели в главното производство са членове на сдружението за спортна стрелба Gibraltar Target Shooting Association. На 19 май 2015 г. г‑н Albert Buhagiar, председател на това сдружение, изпраща писмо на ответника, министър на правосъдието на Гибралтар (наричан по-нататък „министърът на правосъдието“), с което иска издаването на паспорт на всеки от жалбоподателите в главното производство.
17.
На 2 юни 2015 г. министърът на правосъдието отговаря, че тъй като и Европейската комисия, и правителството на Обединеното кралство са изразили мнение, че Директива 91/477 не се прилага в Гибралтар, правителството на Гибралтар е решило да не я транспонира. Поради това министърът на правосъдието не може да издаде на жалбоподателите в главното производството поисканите от тях паспорти. В резултат от този отказ те сезират запитващата юрисдикция.
18.
Запитващата юрисдикция напомня, че съгласно член 355, параграф 3 ДФЕС правото на Съюза се прилага изцяло по отношение на Гибралтар, освен в хипотезата на изключенията, предвидени в членове 28—30 от Акта за присъединяване от 1972 г. Член 29 от този акт във връзка с част I, точка 4 от приложение I към него уточнява, че Гибралтар е изключен от общата митническа територия на Съюза.
19.
Според запитващата юрисдикция Съдът е уточнил последиците от това изключване в своето решение от 23 септември 2003 г., Комисия/Обединено кралство (C‑30/01, EU:C:2003:489, т. 59), в което посочил, че прилагането на директивите с правно основание членове 114 ДФЕС и 115 ДФЕС, чиято основна цел е свободното движение на стоки, е изключено на територията на Гибралтар.
20.
Независимо от това според запитващата юрисдикция жалбоподателите в главното производство излагат нови доводи.
21.
На първо място, те твърдят, че с оглед на предвидените в Акта за присъединяване от 1972 г. изключения, както и с оглед на принципа на стриктно тълкуване на изключенията, актовете от правото на Съюза относно свободното движение на стоки, които не са пречка за постигане на целта на предвидените в Акта за присъединяване от 1972 г. изключения, се прилагат в Гибралтар. Според жалбоподателите в главното производство това трябвало да се отнася за разпоредбите на Директива 91/477 относно паспорта, предназначени да ползват ловците и спортните стрелци. Този паспорт се издавал единствено с цел пътуване до и от държави членки за участие в спортни събития, без от него да следва търговска сделка с въпросните стоки.
22.
На второ място, жалбоподателите в главното производство поддържат, че разпоредбите относно паспорта попадат в приложното поле на свободното предоставяне на услуги. Затова тези разпоредби били приложими в Гибралтар и трябвало да бъдат транспонирани на негова територия. Липсата на транспониране водела до дискриминация по смисъла на член 56 ДФЕС на установените в Гибралтар ловци и спортни стрелци, които трябвало да понасят допълнителни разходи и административни забавяния, когато пътуват в Съюза с огнестрелните си оръжия за участие в ловни или спортни събития и състезания. Всъщност тези огнестрелни оръжия не били стоки в контекста на търговски обмен, а необходимо за дейността им спортно оборудване.
23.
На последно място и при условията на евентуалност, жалбоподателите в главното производство оспорват валидността на Директива 91/477. Те твърдят, че разпоредбите на Директива 91/477 относно паспорта са свързани със свободното движение на хора. Това се потвърждавало от седмото съображение на посочената директива. Следователно нейното правно основание било неправилно. Всъщност тя се основавала на член 100а от Договора за създаването на Европейската икономическа общност (впоследствие възпроизведен в член 95, параграф 1 ЕО и настоящия член 114 ДФЕС), а член 100а, параграф 2 от Договора ЕИО изключвал възможността да се приемат актове относно свободното движение на хора.
24.
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Ако разпоредбите на Директива 91/477 […] относно паспорта […] се отнасят единствено до свободното движение на стоки, възможно ли е въпреки това те да се прилагат спрямо Гибралтар въз основа на обстоятелството, че не предполагат търговия или сключване на търговска сделка и затова остават извън обхвата на изключенията, предоставени на Гибралтар съгласно Акта за присъединяване от 1972 г.?
2.
Що се отнася до ловците и спортните стрелци, прилагат ли се спрямо Гибралтар разпоредбите на [Директива 91/477 относно паспорта] поради обстоятелството, че тези разпоредби се отнасят до свободното движение на услуги?
3.
Що се отнася до ловците и спортните стрелци, невалидни ли са разпоредбите на [Директива 91/477 относно паспорта] поради обстоятелството, че се отнасят до свободното движение на хора и следователно са приети на погрешно правно основание?“.
25.
Писмени становища по тези въпроси представят жалбоподателите в главното производство, министърът на правосъдието, правителството на Обединеното кралство, Европейският парламент, Съветът на Европейския съюз и Европейската комисия. Устните състезания на споменатите заинтересовани страни са изслушани в заседанието от 16 май 2017 г.
IV. Относно компетентността на Съда
26.
Съдът за първи път получава запитване от Върховния съд на Гибралтар. Въпреки особения статут на Гибралтар в правото на Съюза нито запитващата юрисдикция, нито заинтересуваните страни поставят под съмнение качеството на юрисдикция по смисъла на член 267 ДФЕС на Върховния съд на Гибралтар.
27.
Аз също споделям тази позиция.
28.
Най-напред, безспорно разпоредбите на Договорите се прилагат за Гибралтар съгласно член 355, параграф 3 ДФЕС, доколкото Обединеното кралство отговаря за външните отношения на тази европейска територия.
29.
В тази връзка следва да се отбележи, че съгласно член 1, параграф 3 от Акта за присъединяване от 1972 г. разпоредбите относно правомощията и компетенциите на институциите на Общностите се прилагат по този договор. При това положение предоставената на Съда от член 267 ДФЕС преюдициална компетентност се простира и по отношение на Акта за присъединяване от 1972 г. (
5
).
30.
На следващо място, трябва да се подчертае, че Съдът е признал качеството на юрисдикция по смисъла на член 267 ДФЕС на правораздавателни органи и на други европейски територии, за които се прилагат съответните параграфи на член 355 ДФЕС. В този смисъл, що се отнася до Англо-нормандските острови и остров Ман, за които член 355, параграф 5, буква в) уточнява, че Договорите се прилагат само дотолкова, доколкото е необходимо, за да се гарантира прилагането на договореностите, приети за тези острови в Акта за присъединяване от 1972 г., Съдът е приел, че установените в тези територии юрисдикции са оправомощени да отправят преюдициални запитвания с цел да се осигури еднаквото прилагане на правото на Съюза, приложимо за тях (
6
). Този подход е потвърден имплицитно в преюдициално запитване, изпратено от юрисдикция на островите Оланд, а както е известно, прилагането на правото на Съюза на тази територия на Република Финландия се урежда в съответствие с член 355, параграф 4 ДФЕС (
7
).
31.
По настоящото дело запитващата юрисдикция иска да установи до каква степен Директива 91/477 би могла да се приложи на територията на Гибралтар предвид неговия статут.
32.
Очевидно тази проблематика засяга еднаквото прилагане на правото на Съюза по смисъла на цитираната в точка 30 от настоящото заключение съдебна практика. Поради това според мен Върховният съд на Гибралтар следва да се счита за юрисдикция, оправомощена да отправя запитвания до Съда съгласно член 267 ДФЕС.
V. По преюдициалните въпроси
33.
Съгласно член 355, параграф 3 ДФЕС разпоредбите на правото на Съюза се прилагат към територията на Гибралтар, освен в случаите, в които това е изрично изключено от Акта за присъединяване от 1972 г.
34.
Изключенията се отнасят до разпоредбите на правото на Съюза относно свободното движение на стоки (
8
), но не и относно свободното предоставяне на услуги (
9
), нито пък относно свободно движение на хора.
35.
Видно от мотивите на определението за запитване и текста на преюдициалните въпроси, запитващата юрисдикция няма съмнения, че Директива 91/477 се отнася, поне основно, до свободното движение на стоки, което поначало би трябвало да води до неприложимостта ѝ на територията на Гибралтар съгласно член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г.
36.
Изцяло споделям отправната точка в съображенията на запитващата юрисдикция, а именно че Директива 91/477 се вписва в разпоредбите на правото на Съюза относно свободното движение на стоки.
37.
Това тълкуване произтича още от констатациите на Съда в решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143). Така въз основа на преследваните цели, на систематиката и общата структура на Директива 91/477 Съдът стига до извода, че този акт въвежда ефикасна правна уредба, осигуряваща хармонизация на някои административни условия за придобиването, притежаването и движението през граница на огнестрелно оръжие (
10
). Следователно тя е инструмент относно контрола и движението на огнестрелно оръжие, доколкото то попада в категорията стоки.
38.
Тази констатация обаче не отговаря на отправените от запитващата юрисдикция въпроси.
39.
Запитващата юрисдикция иска по същество да установи до каква степен член 12, параграф 2 от тази директива, който разглежда от процедурна гледна точка притежаването на огнестрелно оръжие по време на пътуване на ловци или спортни стрелци, притежаващи паспорт, през две или няколко държави членки, би могъл все пак да се отдели от общия характер на Директива 91/477, която представлява инструмент, свързан със свободното движение на стоки, и в резултат от това да се приложи на територията на Гибралтар. В тази връзка запитващата юрисдикция разглежда три отделни хипотези.
40.
Първата е дали член 12, параграф 2 от Директива 91/477 би могъл да избегне изключението, предвидено в член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г., поради това че последният би трябвало да се тълкува стриктно и единствено мерките относно търговията или търговските сделки няма да се прилагат в Гибралтар. Тази хипотеза се основава на допускането, че уредената в член 12, параграф 2 от Директива 91/477 процедура не включва такава търговия или търговски сделки.
41.
Втората и третата хипотеза — обхванати съответно от втория и третия преюдициален въпрос — представляват алтернативи, формулирани при условията на евентуалност. От една страна, запитващата юрисдикция иска да установи дали член 12, параграф 2 от Директива 91/477 би могъл да попадне в обхвата на свободното предоставяне на услуги и съответно да намери приложение на територията на Гибралтар. От друга страна, макар да формулира въпроса си от гледна точка на валидността на Директива 91/477, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 12, параграф 2 от Директива 91/477 евентуално не попада в обхвата на свободното движение на хора и какви са последиците от това.
42.
Не намирам нито една от тези хипотези за убедителна.
43.
Считам, че за да се отговори на трите въпроса, зададени от запитващата юрисдикция, преди всичко следва да се разгледа естеството на разпоредбите на Директива 91/477 относно паспорта, и по-специално на член 12, параграф 2 от нея. Това ще позволи да се отговори на втория и третия преюдициален въпрос в смисъл, че член 12, параграф 2 от Директива 91/477 преследва двойна цел, като водещо е свободното движение на стоки. На следващо място, ще трябва да се отговори на първия преюдициален въпрос, с който следва да се установи дали с оглед на стриктното тълкуване на член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г. свободното движение на стоки е с ограничен обхват в отношенията с Гибралтар. Отсега посочвам, че според мен тази хипотеза трябва да се отхвърли. Накрая, в случай че Съдът не приеме моите изводи и според него член 12, параграф 2 от Директива 91/477 преследва двойна цел (свободно движение на стоки и свободно движение на хора), без някоя от тях да е водеща, при условията на евентуалност ще изложа някои бележки относно последиците от подобен подход в главното производство.
1.
По естеството на член 12, параграф 2 от Директива 91/477 и свободното движение на услуги или хора
44.
Жалбоподателите в главното производство твърдят по същество, че член 12, параграф 2 от Директива 91/477 има самостоятелна цел, различна от свободното движение на стоки. На първо място, посоченият член имал една-единствена цел, а именно да улесни пътуването на ловците и спортните стрелци, притежаващи огнестрелно оръжие, за да им позволи да предоставят и получават услуги в Съюза. На второ място, при условията на евентуалност, член 12, параграф 2 от Директива 91/477 целял да улесни движението с огнестрелно оръжие на ловци и спортни стрелци из Съюза. В подкрепа на доводите си жалбоподателите в главното производство се позовават на решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143).
45.
Напомням, че член 12 от Директива 91/477 предвижда процедура за движение на огнестрелно оръжие, притежавано от лице по време на пътуване през две или няколко държави членки.
46.
Съгласно член 12, параграф 1 от Директива 91/477 заинтересованото лице трябва да е получило от тези държави членки предварително разрешение, което се вписва в паспорта, дефиниран в член 1, параграф 4 от тази директива.
47.
Чрез дерогация от тази процедура член 12, параграф 2 от Директива 91/477 предоставя на ловците и спортните стрелци правото да пътуват в рамките на Съюза без предварително разрешение с изброените в този член категории огнестрелно оръжие, при условие че притежават паспорт, в който това оръжие или тези оръжия са отбелязани, и че са в състояние да посочат причината на пътуването си.
48.
Запитан относно обхвата на разпоредбите на Директива 91/477 относно паспорта, що се отнася до ловците и спортните стрелци, Съдът допуска в решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), че посочените разпоредби действително имат за цел да улеснят движението през граница на ловците и спортните стрелци, притежаващи огнестрелно оръжие, без тази цел да надделява над основната цел на директивата, свързана с придобиването, притежаването и движението на оръжията.
49.
Всъщност, макар действително точки 53 и 57 от решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), да подчертават съответно, че Директива 91/477 изрично предоставя права на ловците и спортните стрелци и че „въвеждането на [паспорта] има за цел да позволи свободното движение на ловците и спортните стрелци заедно с оръжията им от една държава членка в друга в рамките на стриктно необходимото за постигането на тази цел“, точка 52 потвърждава, че „член 1, параграф 4 от Директива 91/477 […] във връзка с член 12, параграф 2 от нея има за цел най-вече да улесни движението на оръжия, предназначени за лов или спортни дейности“ (
11
).
50.
Тези доводи се потвърждават от седмото съображение на Директива 91/477, както и от нейната структура. Действително от една страна седмото съображение уточнява, че следва да се приемат по-гъвкави правила по отношение на лова и на спортните състезания, за да не се възпрепятства повече от необходимото свободното движение на хората. От друга страна, трябва да се напомни, че член 12, параграф 2 от Директива 91/477 се намира в глава 3 от нея, „Формалности, които се изискват за движение на оръжия в рамките на Общността“ (
12
). Освен това движението на ловците и спортните стрелци, дори снабдени с паспорт, може съгласно член 8, параграф 3 от Директива 91/477 да се ограничи, ако държава членка забрани на своята територия придобиването и притежаването на огнестрелно оръжие от категориите, посочени в този член. Подобна забрана не се основава на някакъв личен критерий, свързан с индивидуални характеристики на съответните хора, а на обективен критерий, тоест на съответната категория оръжие.
51.
Следователно анализът, направен от Съда в решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), е в противоречие с един от доводите на жалбоподателите в главното производство, съгласно който проверката на центъра на тежестта на акт на вторичното право на Съюза се свежда до разглеждане на спора относно конкуриращите се правни основания.
52.
Действително тази проверка се използва редовно във връзка с определяне на подходящото правно основание на акт на вторичното право на Съюза. Напомням, че съгласно тази проверка изборът на правно основание на даден акт на Съюза трябва да се основава на обективни критерии, които могат да бъдат предмет на съдебен контрол, сред които са целта и съдържанието на акта. Ако при проверката на определена мярка се установи, че тя има двойна цел или че е съставена от две части, като едната от целите или едната от съставните части може да бъде определена като основна, докато другата е само акцесорна, актът трябва да има едно-единствено правно основание, а именно правното основание, което съответства на основната или преобладаващата цел или съставна част. Що се отнася до мярка, която преследва едновременно няколко цели или която е съставена от няколко неразривно свързани съставни части, без една от тях да е акцесорна по отношение на друга, Съдът е приел, че когато са приложими различни разпоредби на Договорите, такава мярка по изключение трябва да се основава на съответните различни правни основания (
13
).
53.
Съдебната практика обаче показва, че по същество Съдът използва подобна проверка и когато например следва да се определи с оглед на коя свобода или свободии на движение, гарантирани от правото на Съюза, трябва да се разгледа национална правна уредба, свързана с няколко от тях (
14
), или пък да се квалифицира дадена сложна операция в областта на данъка върху добавената стойност като „доставка на стоки“ или „доставка на услуги“ (
15
). Следователно тази проверка има общ характер. Доколкото се отнася до акт на вторичното право на Съюза, тя позволява да се идентифицира целта или целите на този акт, по-специално за да се направи тълкуване на неговите разпоредби и евентуално за да се определи подходящото или подходящите му правни основания.
54.
Впрочем дълго преди решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), тази проверка е приложена още в решение от 23 септември 2003 г., Комисия/Обединено кралство (C‑30/01, EU:C:2003:489), във връзка с твърдяна липса на транспониране на територията на Гибралтар на някои директиви, при която правното основание на актовете не е било поставено под въпрос, а това показва, че проверката на центъра на тежестта не е ориентирана единствено към търсене на подходящо правно основание за даден акт на вторичното право на Съюза.
55.
Освен това в решение от 23 септември 2003 г., Комисия/Обединено кралство (C‑30/01, EU:C:2003:489), Съдът е постановил, че основната цел на тези директиви е да премахнат пречките за търговията със стоки между държавите членки, поради което целта попада в обхвата на изключението от прилагането на свободното движение на стоки на територията на Гибралтар съгласно член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г. Въпреки че посочените директиви преследват и цели, свързани с опазването на околната среда, се приема, че тези цели са само акцесорни (което е недостатъчно, за да се допусне прилагане на посочените директиви на територията на Гибралтар). Следователно Съдът не приема, че Обединеното кралство не е изпълнило задълженията си, в което е упрекнато.
56.
По настоящото дело могат да се развият аналогични съображения, както основателно посочват и правителството на Обединеното кралство, и трите институции, представили становища пред Съда. Във връзка с член 12, параграф 2 от Директива 91/477 и в съответствие със съображенията, изложени в точки 48—50 от настоящото заключение, целта, свързана със свободното движение на хора, остава акцесорна спрямо основната или доминираща цел на този член, отнасяща се до движението на огнестрелно оръжие.
57.
Тази преценка вече позволява да се отговори на втория и третия преюдициален въпрос.
58.
Първо, за разлика от това, което твърдят жалбоподателите в главното производство, констатирам във връзка със свободното предоставяне на услуги, че нито една от разпоредбите на Директива 91/477 не цели да уреди или да въведе правила за предоставянето и ползването на услуги от центрове за стрелба или ловни стопанства, което имплицитно следва от решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143). Макар очевидно предоставянето на подобни услуги да може да бъде улеснено от възможността, предлагана на ловците и спортните стрелци да се движат с огнестрелното си оръжие, това е само странична последица от приемането на член 12, параграф 2 от Директива 91/477.
59.
Освен това паспортът представлява документ за пътуване, но не и разрешение за стрелба или ловен билет (
16
). По аргумент за по-силното основание той не замества разрешенията, издавани от центровете за спортна стрелба или собствениците на ловни стопанства за извършването на съответните дейности. Следователно не може да се прави аналогия между издаването на паспорта и предоставянето от физическо или юридическо лице на право на риболов във водоем, което е в основата на делото, приключило с решение от 21 октомври 1999 г., Jägerskiöld (C‑97/98, EU:C:1999:515, т. 36), на което според мен погрешно се позовават жалбоподателите в главното производство.
60.
Следователно според мен на втория въпрос, изпратен от запитващата юрисдикция, следва да се отговори в смисъл, че Директива 91/477 не се отнася до свободното предоставяне на услуги.
61.
Относно третия преюдициален въпрос направеният по-горе анализ позволява да се приеме, че доколкото основната цел на Директива 91/477, включително на член 12, параграф 2 от нея, попада в приложното поле на свободното движение на стоки, съгласно цитираната в точка 52 от настоящото заключение съдебна практика този акт може валидно да се основава на член 100а, параграф 1 от Договора за ЕИО (днес член 114, параграф 1 ДФЕС), тъй като Директива 91/477 е мярка за хармонизация на административните разпоредби на държавите членки, свързани с придобиването, притежаването и трансграничното движение на огнестрелно оръжие, насочена към изграждането и функционирането на вътрешния пазар.
62.
Тъй като основната цел на Директива 91/477, включително на член 12, параграф 2, е движението на огнестрелно оръжие, на следващо място трябва да се провери дали, както твърдят жалбоподателите в главното производство, обхватът на свободното движение на стоки се променя поради необходимостта от стриктно тълкуване на член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г.
2.
По стриктното тълкуване на член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г. и значението му във връзка с обхвата на свободното движение на стоки в отношенията с Гибралтар
63.
Жалбоподателите в главното производство застъпват тезата, че член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г. трябва да се тълкува стриктно.
64.
Тези доводи са в съответствие с направеното от Съда тълкуване на тази разпоредба в неговото решение от 21 юли 2005 г., Комисия/Обединено кралство (C‑349/03, EU:C:2005:488). Действително Съдът е постановил, че макар съгласно член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г. Гибралтар да е изключен от митническата територия, това изключение трябва да се тълкува ограничително (
17
). Поради това в посоченото решение Съдът приема, че акт на вторичното право в областта на взаимопомощта на компетентните органи в сферата на акцизите се прилага на територията на Гибралтар, въпреки че разпоредбите на Директива 92/12/ЕИО на Съвета от 25 февруари 1992 година относно общия режим за продукти, подлежащи на облагане с акциз, и държането, движението и мониторинга на такива продукти (
18
), отнасящи се до хармонизацията на материалноправните законодателни норми в областта на акцизите, няма да се прилагат в Гибралтар (
19
).
65.
Склонен съм да приема, че изключенията от прилагането на правото на Съюза на територията на Гибралтар трябва да се тълкуват стриктно. Независимо от това такова стриктно тълкуване не променя обхвата на митническата територия на Общността.
66.
С други думи, това все пак означава, както констатира Съдът, че изключението по член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г., тоест „изключването на Гибралтар от митническата територия на Съюза, предполага, че за тази територия не се прилагат нито нормите на Договора относно свободното движение на стоки, нито актовете на вторичното право на Съюза, чиято цел, що се отнася до това свободно движение, е да се гарантира сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки в съответствие с членове [114 ДФЕС и 115 ДФЕС]“ (
20
).
67.
Следователно тази констатация не е в разрез с решение от 21 юли 2005 г., Комисия/Обединено кралство (C‑349/03, EU:C:2005:488, т. 52 и 53), тъй като по това дело Съдът разрешава само въпроса относно приложимостта на територията на Гибралтар на акт на вторичното право, който няма за цел да сближава материалноправните законодателни норми на държавите членки в областта на акцизите.
68.
За сметка на това по настоящото дело е безспорно, че целта на Директива 91/477 е хармонизацията на определени административни условия за придобиването, притежаването и движението през граница на огнестрелни оръжия в съответствие с член 100а, параграф 1 от Договора за ЕИО (понастоящем член 114, параграф 1 ДФЕС), както припомня Съдът в решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, т. 47).
69.
Противно на твърденията на жалбоподателите в главното производство, стриктното тълкуване на член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г. не означава, че свободното движение на стоки трябва да се тълкува по-ограничително в отношенията с Гибралтар, отколкото следва от разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС.
70.
По-специално, не виждам как подобна свобода би могла да се сведе до търговията или търговските сделки, така че член 12, параграф 2 от Директива 91/477 би могъл да се прилага за Гибралтар.
71.
Действително, дори да се приеме тезата на жалбоподателите в главното производство, че пътуването на ловец или спортен стрелец с неговото огнестрелно оръжие не включва търговия или търговска сделка, това не променя факта, че посоченото положение ще остане в рамките на приложното поле на свободното движение на стоки. В този смисъл в решение от 3 декември 2015 г., Pfotenhilfe-Ungarn (C‑301/14, EU:C:2015:793, т. 46 и 47), Съдът напомня, че митническият съюз обхваща цялата търговия със стоки и че разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки се прилагат, независимо дали съответните стоки се транспортират през национални граници с цел продажба или препродажба или по-скоро за лично ползване или консумация.
72.
Поради това свободното движение на стоки се прилага за всички огнестрелни оръжия, предмет на Директива 91/477, независимо от това дали прехвърлянето им в рамките на Съюза се осъществява например при условията на продажба по пощата или при пътуване на ловец или спортен стрелец.
73.
Ако правото на Съюза предвиди разлика в правния режим в зависимост от това дали стоките са предмет на продажба или лично ползване, би се стигнало до непреодолими практически трудности. По този начин свободното движение на стоки би се прилагало или не за една и съща вещ в зависимост от нейното предназначение — ту търговско, ту лично — тоест въз основа на субективен критерий, който би трябвало да се определя за всеки случай поотделно.
74.
С оглед на изложения анализ стриктното тълкуване на член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г. не означава, че свободното движение на стоки се ограничава до вещите, които са предмет на търговски сделки или търговия. Следователно по силата на член 29 от Акта за присъединяване от 1972 г. всички разпоредби на Директива 91/477 попадат в обхвата на тази свобода и са неприложими на територията на Гибралтар.
3.
Съображения при условията на евентуалност във връзка с отговора на третия преюдициален въпрос
75.
В случай че Съдът не потвърди направения по-горе анализ и приеме, че член 12, параграф 2 от Директива 91/477 преследва цел, неразривно свързана със свободното движение на стоки и на хора, без първата ѝ част да надделява над втората, очевидно изводът би бил, че тази директива е невалидна. Действително при това положение правното основание на Директива 91/477 не би било достатъчно, тъй като член 100а, параграф 2 от Договора ЕИО предвижда, че параграф 1 от него не се прилага за разпоредбите относно свободното движение на хора.
76.
В тази хипотеза не би имало основание да се поставя въпросът дали е възможно отделяне или обособяване на разпоредбите на Директива 91/477 относно паспорта спрямо останалите ѝ разпоредби. Всъщност, въпреки че в становищата си страните в главното производство развиват някои съображения по темата, те са довод от практическо естество, изтъкнат при условията на евентуалност и свързан с изпълнението на предстоящото съдебно решение. Всъщност има само една възможност: или, както посочих по-горе, Директива 91/477 има основна (движение на стоки) и акцесорна цел (движение на хора) — в такъв случай правното ѝ основание е правилно и тя не се прилага в Гибралтар, или пък преследва две равностойни по ранг цели — в такъв случай правното основание е недостатъчно, следователно тя е невалидна и компетентните органи на Гибралтар следва да приложат последиците от предстоящото съдебно решение, като транспонират единствено онези нейни разпоредби, които са необходими за въвеждането на паспорта (
21
).
77.
До приемането на тези мерки за транспониране обаче би възникнал допълнителният въпрос — който запитващата юрисдикция не задава — дали ловците и спортните стрелци в Гибралтар, и конкретно жалбоподателите в главното производство, биха могли да се позовават пряко на член 12, параграф 2 от Директива 91/477 и да изискат от министъра на правосъдието издаването на паспортите, за които са подали заявления.
78.
Във връзка с това напомням, че според постоянната съдебна практика във всички случаи, когато от гледна точка на съдържанието си разпоредбите на една директива изглеждат безусловни и достатъчно точни, частноправните субекти могат основателно да се позовават на тях пред националните юрисдикции срещу държавата, когато тя не е транспонирала в предвидения срок директивата в националното право или когато я е транспонирала неправилно (
22
).
79.
Както вече уточних, член 12, параграф 2 от Директива 91/477 предоставя на ловците и спортните стрелци правото да пътуват в рамките на Съюза без предварително разрешение с изброените в този член категории огнестрелно оръжие, при условие че притежават паспорта, определен в член 1, параграф 4 от Директивата, в който това оръжие или тези оръжия са отбелязани, и че са в състояние да посочат причината на пътуването си.
80.
В решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, т. 52—54), въз основа на член 1, параграф 4 и на член 12, параграф 2 от Директива 91/477 Съдът стига до извода, че държавите членки са задължени да издават паспорти на ловци и спортни стрелци, доколкото, ако на тези категории лица не бъде издаден такъв паспорт, те не биха могли да упражняват изрично предоставеното им с директивата право, като член 3 от нея уточнява, че приетите от държавите членки по-строги национални разпоредби не могат да препятстват това право.
81.
Следователно с оглед на съдържанието си член 12, параграф 2 от Директива 91/477 се оказва достатъчно точен и безусловен по смисъла на цитираната в точка 78 от настоящото заключение съдебна практика, поради което е възможно жалбоподателите в главното производство да го противопоставят пряко на министъра на правосъдието (
23
).
82.
При все това, както вече посочих, тези съображения биха се оказали от значение само ако Директива 91/477 е приложима за Гибралтар, което според мен, предвид на изложените по-горе съображения, не е така.
VI. Заключение
83.
С оглед на изложените съображения в тяхната цялост предлагам на Съда да отговори на поставените от Supreme Court of Gibraltar (Върховен съд, Гибралтар, Обединено кралство) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)
Член 12, параграф 2 от Директива 91/477/ЕИО на Съвета от 18 юни 1991 година относно контрола на придобиването и притежаването на оръжие, изменена с Директива 2008/51/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2008 г., се отнася основно до движението на стоки, без да е необходимо да се прави разграничение дали огнестрелното оръжие е предмет на търговски сделки или търговия, поради което всички нейни разпоредби са неприложими на територията на Гибралтар.
2)
Никоя от разпоредбите на Директива 91/477 не засяга свободното предоставяне на услуги.
3)
Доколкото хармонизира определени административни условия за придобиването, притежаването и движението през граница на огнестрелни оръжия, Директива 91/477 се основава правилно на член 100а, параграф 1 от Договора за създаването на Европейската икономическа общност (впоследствие възпроизведен в член 95, параграф 1 ЕО, понастоящем член 114 ДФЕС)“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 256, 1991 г., стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 10, стр. 233.
(
3
)	ОВ L 179, 2008 г., стр. 5.
(
4
)	ОВ L 73, 1972 г., стр. 14.
(
5
)	Вж. по аналогия решение от 3 юли 1991 г., Barr и Montrose Holdings (C‑355/89, EU:C:1991:287, т. 8).
(
6
)	Решения от 3 юли 1991 г., Barr и Montrose Holdings (C‑355/89, EU:C:1991:287, т. 9 и 10), от 16 юли 1998 г., Pereira Roque (C‑171/96, EU:C:1998:368) и от 8 ноември 2005 г., Jersey Produce Marketing Organisation (C‑293/02, EU:C:2005:664). Вж. също заключението на генералния адвокат La Pergola по дело Pereira Roque (C‑171/96, EU:C:1997:425, т. 24).
(
7
)	Решение от 13 ноември 2003 г., Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613).
(
8
)	Вж. решение от 23 септември 2003 г., Комисия/Обединено кралство (C‑30/01, EU:C:2003:489, т. 59).
(
9
)	Решение от 13 юни 2017 г., The Gibraltar Betting and Gaming Association (C‑591/15, EU:C:2017:449, т. 30 и 39).
(
10
)	Решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, т. 43 и 47).
(
11
)	Курсивът е мой.
(
12
)	Курсивът е мой.
(
13
)	Вж. по-специално решение от 19 юли 2012 г., Парламент/Съвет (C‑130/10, EU:C:2012:472, т. 42—45).
(
14
)	Вж. например за връзката между свободното движение на стоки и свободното предоставяне на услуги решения от 2 декември 2010 г., Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, т. 43) и от 16 декември 2010 г., Josemans (C‑137/09, EU:C:2010:774, т. 50). Вж. също в посочения смисъл за връзката между свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги по-специално решение от 26 май 2016 г., NN (L) International (C‑48/15, EU:C:2016:356, т. 36 и цитираната съдебна практика).
(
15
)	Вж. по-специално решение от 29 март 2007 г., Aktiebolaget NN (C‑111/05, EU:C:2007:195, т. 27 и 28 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	Вж. в този смисъл решение от 4 септември 2014 г., Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, т. 51).
(
17
)	Решение от 21 юли 2005 г., Комисия/Обединено кралство (C‑349/03, EU:C:2005:488, т. 51).
(
18
)	ОВ L 76, 1992 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 129.
(
19
)	Решение от 21 юли 2005 г., Комисия/Обединено кралство (C‑349/03, EU:C:2005:488, т. 52 и 53).
(
20
)	Решение от 23 септември 2003 г., Комисия/Обединено кралство (C‑30/01, EU:C:2003:489, т. 59).
(
21
)	Напомням за всеки случай, че докато според министъра на правосъдието би било невъзможно да се разделят разпоредбите на Директива 91/477, без да се постави под съмнение съгласуваността на този акт като цяло, и следователно частичното му транспониране не би било възможно, жалбоподателите в главното производство считат, че за да се приведе паспортът в действие е възможно самостоятелно транспониране на член 1, параграфи 1—4, на членове 2, 4а, 5 и 12 от Директива 91/477, както и на приложения I и II към нея.
(
22
)	Вж. по-специално решение от 15 февруари 2017 г., British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, т. 13 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Освен това задължителните обозначения, които трябва да бъдат включени в паспорта, са изброени в приложение II и в приложението към Препоръка на Комисията от 25 февруари 1993 година относно европейския паспорт за огнестрелно оръжие (ОВ L 93, 1993 г., стр. 39).