62015CC0454
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MICHAL BOBEK
8 päivänä syyskuuta 2016 (
1
)
Asia C‑454/15
Jürgen Webb-Sämann
vastaan
Christopher Seagon (selvitysmiehenä Baumarkt Praktiker DIY GmbH:n maksukyvyttömyysmenettelyssä)
(Ennakkoratkaisupyyntö – Hessisches Landesarbeitsgericht (Hessenin osavaltion työtuomioistuin, Saksa))
”Sosiaalipolitiikka — Direktiivi 2008/94 — Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa — Sosiaaliturvaa koskevat säännökset — Soveltamisala — Jäsenvaltioiden velvollisuus huolehtia tarvittavien toimenpiteiden toteuttamisesta, jotta turvataan lisäeläkejärjestelmän mukaiset työntekijöiden välittömät tai tulevaisuuteen kohdistuvat oikeudet”
I Johdanto
1.
Webb-Sämann (kantaja) työskenteli osa-aikaisesti Baumarkt Praktiker DIY GmbH:ssa ja tämän oikeudellisilla edeltäjillä (jäljempänä yleisvelallinen). Työnantaja pidätti kantajan palkasta tiettyjä summia, jotka muunnettiin eläkemaksuiksi. Lokakuussa 2013 yleisvelallista vastaan aloitettiin maksukyvyttömyysmenettely. Sen yhteydessä ilmeni, ettei yleisvelallinen ollut maksanut kantajan eläkemaksuja asianomaiseen eläkerahastoon vuoden 2013 tammi- ja syyskuun välisenä aikana.
2.
Tässä ennakkoratkaisupyynnössä esille nouseva kysymys koskee sitä, edellyttääkö direktiivin 2008/94/EY (
2
) 8 artikla työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa sitä, että varat, jotka työnantaja on pidättänyt työntekijän palkasta lisäeläkerahastoon tallettamista varten mutta joita työnantaja ei ole tosiasiallisesti siirtänyt erilliselle tilille, pidetään erillisvarallisuutena, ja jätetään maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
1. Direktiivi 2008/94
3.
Direktiivin 2008/94 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Ottaen huomioon tasapainoisen taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen tarpeen yhteisössä, on tarpeen antaa säännöksiä työntekijöiden suojasta heidän työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa ja vähimmäissuojan varmistamisesta erityisesti heidän maksamatta olevi[e]n saataviensa suorituksen turvaamiseksi. Tätä varten jäsenvaltioiden olisi perustettava palkkaturvajärjestelmä, joka turvaa asianomaisille työntekijöille maksun heidän maksamatta olevista saatavistaan.”
4.
Direktiivin 1 artiklassa määritellään direktiivin soveltamisala, ja sen mukaan direktiiviä sovelletaan ”työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuviin saataviin työnantajalta, joka on – – maksukyvytön”.
5.
Direktiivin 3–5 artikla sisältyvät II lukuun, jonka otsikko on ”Palkkaturvajärjestelmiä koskevat säännökset”. Sen 3 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on otettava käyttöön palkkaturvajärjestelmiä, jotka turvaavat ”työsopimuksista tai työsuhteista – – johtuvien maksamatta olevien työntekijöiden saatavien suorituksen”. Direktiivin 5 artiklan a alakohdan mukaan tällaisen järjestelmän käytössä olevat varat ovat työnantajan liikeomaisuudesta erillään, eikä maksukyvyttömyysmenettely koske niitä.
6.
Direktiivin 4 artiklassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat rajoittaa palkkaturvajärjestelmien vastuuta maksamatta olevista työntekijöiden saatavista. Jäsenvaltio voi tehdä näin vahvistamalla sen ajan keston, jolta palkkaturvajärjestelmän on vastattava maksamatta olevista saatavista. Samassa artiklassa määritetään lisäksi vähimmäisrajat, joita palkkaturvajärjestelmien vastuun rajoitukset eivät saa alittaa.
7.
Direktiivin 6–8 artikla muodostavat III luvun, johon sisältyvät sosiaaliturvaa koskevat säännökset. Mainitussa 6 artiklassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus ”säätää, että [palkkaturvajärjestelmien velvoitteita koskevia artikloja] ei sovelleta kansalliseen lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään taikka sen ulkopuolella olevaan, yhtiön tai yhtä useamman yhtiön yhteiseen lisäeläkejärjestelmään perustuviin työntekijöiden maksuosuuksiin”.
8.
Direktiivin 8 artiklassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on huolehdittava tarvittavien toimenpiteiden toteuttamisesta, jotta turvataan työntekijöiden sekä yrityksestä tai liiketoiminnasta työnantajan maksukyvyttömyyden alkamispäivään mennessä lähteneiden henkilöiden välittömät tai tulevaisuuteen kohdistuvat oikeudet kansallisen lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän ulkopuolella olevan, yhtiön tai useamman yhtiön yhteisen lisäeläkejärjestelmän mukaisiin vanhuusetuuksiin ja jälkeenjääneiden etuuksiin”.
2. Direktiivi 2003/41/EY
9.
Direktiivin 2003/41 (
3
) johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan muun muassa, että ”jäsenvaltioilla pitäisi edelleen olla täysi vastuu eläkejärjestelmiensä järjestämisestä”. Johdanto-osan 18 perustelukappaleen mukaan ”rahoittavan yrityksen konkurssissa jäsenellä on vaara menettää sekä työpaikkansa että saavuttamansa eläkeoikeudet. Sen vuoksi on tarpeen, että tämä yritys ja eläkelaitos erotetaan selkeästi toisistaan ja että jäsenten suojelemiseksi asetetaan toiminnan vakautta koskevat vähimmäisnormit”.
10.
Direktiivin 8 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että ”rahoittava yritys ja ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoava laitos on erotettu oikeudellisesti toisistaan, jotta rahoittavan yrityksen mahdollisessa konkurssissa laitoksen varat on suojattu jäsenten ja edunsaajien edun mukaisesti”.
B Saksan oikeus
11.
Saksan maksukyvyttömyysasetuksen (Insolvenzordnung, jäljempänä InsO) (
4
) 47 §:n mukaan varallisuus voidaan jättää maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle, jos henkilö näyttää toteen esine- tai velvoiteoikeudellisen oikeuden kyseiseen varallisuuteen ja osoittaa, ettei varallisuuden pitäisi sisältyä maksukyvyttömyysmenettelyyn.
12.
Saksan hallituksen käsiteltävässä asiassa esittämän kirjallisen vastauksen mukaan sosiaaliturvalain III osan (Sozialgesetzbuch, Drittes Buch) (
5
) 165 §:n 1 momentissa säädetään, että maksukyvyttömien yritysten työntekijöillä on oikeus korvaukseen, jos he työskentelivät Saksan valtion alueella ja jos maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisajankohtana heillä oli edelleen palkkaoikeuksia työsuhteen kolmen edellisen kuukauden aikana.
13.
Sosiaaliturvalain III osan 165 §:n 2 momentin kolmannessa virkkeessä säädetään, että jos työntekijä muunsi osan palkastaan eläkemaksuiksi, tätä muuntamista ei katsota tapahtuneen laskettaessa korvausta maksukyvyttömien yritysten työntekijöille, sikäli kuin työnantaja ei ole maksanut kyseisiä eläkemaksuja asianomaiseen eläkerahastoon tai vakuutuslaitokselle.
14.
Unionin tuomioistuimelle esittämässään kirjallisessa vastauksessa Saksan hallitus vetoaa myös ammatillisista lisäeläkkeistä annetun lain (Betriebsrentengesetz) (
6
) 7 §:ään. Kyseisessä pykälässä suojataan työntekijöiden saavuttamia oikeuksia ammatillisten eläkejärjestelmien mukaisiin etuuksiin antamalla heille oikeus vaatia eläkevakuutusyhdistykseltä (Pensions-Sicherungs-Verein) summaa, joka vastaa sitä määrää, jonka työnantaja olisi maksanut heidän eläke- tai vakuutusrahastoonsa, jos maksukyvyttömyysmenettelyä ei olisi aloitettu.
III Tosiseikat, pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
15.
Kantaja oli työskennellyt 18.11.1996 lähtien osa-aikaisesti yleisvelallisen palveluksessa.
16.
Kuten asiakirja-aineistosta ilmenee, kollektiivisen sopimuksen mukaisesti yleisvelallisen työntekijöille tarjottiin neljä vaihtoehtoa eläkevakuutusmaksujen vähentämiseen heidän palkastaan: i) ateriakorvauksen, jonka määrä on 275 euroa vuodessa, muuntaminen lisäeläkejärjestelmän maksuksi; ii) vuosittainen kertamaksu 300 euroa (osa-aikatyöntekijöiden tapauksessa 160,08 euroa); iii) palkkojen muuntaminen siten, että muunnettava määrä on enintään 50 euroa kuukaudessa, ja iv) lomakorvauksen, jonka määrä on 500 euroa vuodessa, muuntaminen eläkemaksuksi.
17.
Työntekijät saivat valita yhden tai useamman näistä vaihtoehdoista. Vastaavat määrät pidätettäisiin työntekijöiden palkoista ja muunnettaisiin eläkemaksuiksi niiden eläkerahastoon siirtämistä varten.
18.
Kantajan kirjallisista huomautuksista ilmenee, että hän valitsi kaikki neljä vaihtoehtoa.
19.
Yleisvelallisen omaisuuden osalta aloitettiin 1.10.2013 maksukyvyttömyysmenettely. Christopher Seagon (vastaaja) nimettiin maksukyvyttömyysmenettelyn selvitysmieheksi.
20.
Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa kantaja väittää, että tammi- ja kesäkuun 2013 välisenä aikana (
7
) yleisvelallisen olisi pitänyt maksaa hänen palkastaan pidätetyt ja eläkemaksuiksi muunnetut varat, joiden yhteismäärä oli 1017,56 euroa, hänen Hamburger Pensionskassessa olevalle työeläketililleen. (
8
)
21.
Kantaja väittää, että koska yleisvelallinen ei siirtänyt määriä eläkerahastoon, hänellä on InsO:n 47 §:n nojalla oikeus näiden määrien jättämiseen maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle (erottamisoikeus). Kantajan mukaan kyseisiä määriä hallinnoidaan hänen lukuunsa (varojen hallinnasta tehdyn sopimuksen perusteella).
22.
Siltä varalta, ettei kyseisiä määriä jätetä maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle, kantaja väittää, että tämä merkitsee direktiivin 2008/94 8 artiklan rikkomista.
23.
Selvitysmies väittää, etteivät kantaja ja yleisvelallinen ole tehneet sopimusta varojen hallinnasta. Koska riidanalaiset varat kuuluvat edelleen työnantajan varallisuuteen, selvitysmies väittää lisäksi, ettei niitä voida jättää maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle InsO:n 47 §:n nojalla.
24.
Arbeitsgericht (työtuomioistuin) hylkäsi kantajan nostaman kanteen. Se katsoi, että koska kantajalla ei ollut oikeutta kyseisten määrien maksamiseen hänelle itselleen vaan ainoastaan oikeus siihen, että ne maksetaan hänen eläkerahaston tililleen, kanteella ei ollut perustetta. Arbeitsgericht totesi lisäksi, ettei kantaja ole osoittanut tehneensä yleisvelallisen kanssa sopimusta varojen hallinnasta. Vaikka sopimuksen tekeminen voitaisiinkin osoittaa, erottamisoikeuden esteenä olisi se, ettei erotettavia varoja voitu yksilöidä muista maksukyvyttömyysmenettelyyn kuuluvista varoista.
25.
Kantaja valitti tästä tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen. Kantaja toistaa väitteensä, jonka mukaan hän oli tehnyt yleisvelallisen kanssa sopimuksen varojen hallinnasta niiden määrien osalta, jotka pidätettiin hänen palkastaan eläkerahastoon maksamista varten.
26.
Kantajan esittämät väitteet huomioon ottaen Hessisches Landesarbeitsgericht (Hessenin osavaltion työtuomioistuin) lykkäsi asian käsittelyä ja esitti unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko kansallinen tulkinta säännöksestä, jonka mukaan erääntyneet palkkasaatavat, jotka on jätetty työnantajan haltuun, jotta ne maksetaan eräpäivään mennessä eläkekassaan, mutta joita tämä ei kuitenkaan ole maksanut erilliselle tilille ja jotka tämän vuoksi jäävät InsO:n 47 §:n mukaisen erottamisoikeuden ulkopuolelle, ristiriidassa direktiivin 2008/94/EY 8 artiklan tai muun unionin oikeuden säännöksen kanssa?”
27.
Kantaja, vastaaja ja Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia. Työjärjestyksensä 61 artiklan 1 kohdan mukaisesti unionin tuomioistuin osoitti Saksan hallitukselle kysymyksen, johon se pyysi tätä vastaamaan kirjallisesti ennen istuntoa. Kantaja, vastaaja, komissio ja Saksan hallitus esittivät suullisia huomautuksia 4.7.2016 pidetyssä istunnossa.
IV Asian tarkastelu
28.
Kansallisen tuomioistuimen esittämässä ennakkoratkaisukysymyksessä esille tulevia kysymyksiä tarkastellaan tässä ratkaisuehdotuksessa kolmessa osassa.
29.
Ensinnäkin menettelyn osapuolten esittämien huomautusten pohjalta käsittelen aluksi sitä, mitkä unionin oikeuden säännökset ovat olennaisia ennakkoratkaisukysymykseen vastaamisen kannalta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tapaan katson, että direktiivin 2008/94 8 artikla on todellakin merkityksellisin säännös käsiteltävässä asiassa.
30.
Toiseksi ehdotan vastausta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään täsmälliseen kysymykseen. Direktiivin 2008/94 8 artikla ei nähdäkseni edellytä, että maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle jätetään varat, jotka nyt maksukyvytön työnantaja on pidättänyt työntekijän palkasta lisäeläkerahastoon (
9
) tallettamista varten mutta joita työnantaja ei tosiasiallisesti maksanut erilliselle tilille tai eläkerahastoon.
31.
Kolmanneksi, jotta kansalliselle tuomioistuimelle annetaan yksityiskohtainen ja hyödyllinen vastaus, esitän lisäksi muutamia huomautuksia siitä, millaista lopputulosta jäsenvaltioilta edellytetään 8 artiklan perusteella. Esitän myös joitain käytännön huomautuksia sen tärkeydestä, että jäsenvaltioiden valitsemilla keinoilla voidaan tosiasiassa saavuttaa kyseinen lopputulos.
A Merkityksellisen unionin lainsäädännön ja säännösten yksilöiminen
1. Merkityksellinen unionin johdettu oikeus
32.
Kantaja viittaa huomautuksissaan direktiiviin 2003/41. Hän keskittyy erityisesti kyseisen direktiivin 8 artiklaan sisältyvään vaatimukseen, jonka mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että työnantaja (
10
) ja eläkerahasto on erotettu oikeudellisesti toisistaan, jotta työnantajan mahdollisessa konkurssissa tai maksukyvyttömyystilanteessa eläkerahaston varat on suojattu.
33.
Vaikka työnantajan pitämisellä erillään eläkerahastosta suojataan jossain määrin työntekijöiden eläke-etuuksia, pelkästään sen perusteella ei voida ratkaista käsiteltävässä asiassa esille tuotua kysymystä. (
11
) Eläkerahaston ja työnantajan oikeudellinen erottaminen ei ratkaise ongelmaa, joka syntyy, kun työnantaja ei tosiasiallisesti maksa työntekijöiden eläkemaksuja eläkerahastoon, ellei vaatimusta työnantajan ja eläkerahaston oikeudellisesta erottamisesta tulkita melko ehdottomalla tavalla siten, että se edellyttää niiden varojen välitöntä ja automaattista erottamista. Tämä ehdottomampi tulkinta ei perustu direktiivin 2003/41 8 artiklan sanamuotoon. Katson näin ollen, että työnantajan ja eläkerahaston erottamisella on merkitystä vain, jos eläkemaksut ovat tosiasiallisesti eläkerahastossa.
34.
Tätä alleviivaavat myös käsiteltävässä asiassa esitetyt tosiseikat. Vaikuttaa siltä, että vaatimusta yleisvelallisen (työnantajan) ja Hamburger Pensionskassen oikeudellisesta erottamisesta viimeksi mainitun varojen suojaamiseksi on noudatettu. Varat, jotka ovat tosiasiallisesti Hamburger Pensionskassessa, ovat turvassa työnantajaa vastaan aloitetulta maksukyvyttömyysmenettelyltä. (
12
) Avoinna on kuitenkin edelleen se, mitä tapahtuu varoille, jotka ovat edelleen työnantajan hallussa mutta jotka olisi pitänyt maksaa eläkerahastoon.
35.
Katson näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tapaan, että direktiivi 2003/41 on vain rajallisesti merkityksellinen käsiteltävässä asiassa esille tulevan käytännön ongelman ratkaisemisen kannalta. Ongelmaa olisi tarkasteltava varsinaisesti direktiivin 2008/94 perusteella.
2. Direktiivin 2008/94 merkitykselliset säännökset
36.
Komissio väittää kirjallisissa huomautuksissaan muun muassa, että käsiteltävän asian kannalta merkityksellinen säännös on direktiivin 2008/94 3 artikla eikä 8 artikla. Vaikka komissio ei toistanut tätä väitettä istunnossa, myös vastaaja ja Saksan hallitus esittivät samankaltaisen väitteen istunnossa. Pidän siten tarpeellisena määrittää direktiivin 3 ja 8 artiklan väliset rajat yleensä ja tämän perusteella ratkaista, kumman säännöksen soveltamisalaan käsiteltävä asia kuuluu.
a) Direktiivin 2008/94 3 ja 8 artiklan välinen raja
37.
Direktiivin 3 ja 8 artiklassa on nähdäkseni tiettyä päällekkäisyyttä. Molemmissa säädetään suojan täydentävistä muodoista. Niitä voidaan soveltaa rinnakkain, kuten komissio ehdotti istunnossa.
38.
Direktiivin 2008/94 6 artiklan mukaan jäsenvaltio voi säätää, että palkkaturvajärjestelmiä koskevia velvoitteita ei sovelleta lakisääteiseen eläkejärjestelmään tai lisäeläkejärjestelmään perustuviin työntekijöiden maksuosuuksiin. Tästä ilmenee, että jollei jäsenvaltio toisin säädä, eläkemaksut kuuluvat lähtökohtaisesti 3 artiklan soveltamisalaan.
39.
Direktiivin 8 artikla koskee työntekijöiden oikeuksia lisäeläkejärjestelmän mukaisiin vanhuusetuuksiin. Loogisesti ajatellen eläkemaksuilla rahoitetaan viime kädessä työntekijän tulevia eläke-etuuksia. Direktiivin 3 ja 8 artiklan välillä on siten luonnollinen yhteys.
40.
Näillä artikloilla vaikuttaa kuitenkin olevan hieman erilainen tarkoitus ja tavoite. Niiden soveltamisala ja sisältö eivät näin ollen vastaa täysin toisiaan. Tämä selittääkin sen, miksi direktiivissä ei käytetty vain yhtä artiklaa vaan kahta erillistä säännöstä ja miksi 3 ja 8 artikla sisältyvät direktiivin eri lukuihin. Nämä kaksi säännöstä eroavat toisistaan seuraavasti.
41.
Ensinnäkin 3 artiklalla pyritään turvaamaan riippumattomalla palkkaturvajärjestelmällä työsuhteista johtuvien maksamatta olevien työntekijöiden saatavien suoritus. Tällainen saatava voi koskea eläkemaksuja, jotka on ansaittu osana työntekijän palkkaa ja jotka työnantajan olisi pitänyt maksaa eläkerahastoon. Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 38 kohdassa selitin, tämä käy selvästi ilmi 6 artiklan sanamuodosta, joka osoittaa, että eläkemaksut kuuluvat lähtökohtaisesti 3 artiklan soveltamisalaan. Mainitussa 3 artiklassa viitataan kuitenkin yleisesti ”maksamatta oleviin työntekijöiden saataviin”. Sen soveltamisalaan kuuluvat siten useat muutkin työsopimuksista johtuvat saatavat, kuten eroraha (jos tästä on säädetty kansallisessa lainsäädännössä) ja palkat, eivätkä pelkästään eläkemaksut.
42.
Toisaalta 8 artiklan aineellinen soveltamisala on suppeampi. Toisin kuin 3 artiklan, 8 artiklan aineellinen soveltamisala rajoittuu lisäkerahastoihin, eivätkä siihen kuulu mitkä tahansa maksamatta olevat saatavat yleisesti.
43.
Toiseksi 3 artiklalla turvataan lähinnä, että työntekijät saavat sen, minkä he ovat jo ansainneet. Tämä ilmenee siinä käytettävästä maksamatta olevien saatavien käsitteestä, joka osoittaa, että siinä tarkoitetut saatavat ovat syntyneet aiemmin työsuhteen aikana ja että niitä ei ole vielä maksettu.
44.
Sitä vastoin 8 artiklassa keskitytään toiseen ajankohtaan. Siinä asetetaan jäsenvaltioille velvoite turvata työntekijöiden ”välittömät tai tulevaisuuteen kohdistuvat oikeudet – – lisäeläkejärjestelmän mukaisiin vanhuusetuuksiin”. Ilmaisujen ”välittömät” ja ”tulevaisuuden kohdistuvat” käyttö osoittaa, että 8 artikla koskee etuuksia, jotka syntyvät nykyhetkellä tai tulevaisuudessa. (
13
)
45.
Kolmanneksi 3 ja 8 artiklan tavoitteet on tarkoitus saavuttaa eri tavoin. Ensiksi mainitun artiklan tavoite on tarkoitus toteuttaa maksamalla suorituksia työntekijöille, kun taas 8 artiklan nojalla jäsenvaltiot voivat toteuttaa ”tarvittavia toimenpiteitä”, mutta siinä ei eritellä, mitä nämä toimenpiteet ovat. Sen tavoite voidaan toteuttaa useilla tavoilla, ei pelkästään maksamalla suorituksia työntekijöille. (
14
)
46.
Neljänneksi 3 ja 8 artiklassa suojattavat oikeudet ovat erilaisia. Ensiksi mainitulla todennäköisesti vaimennetaan lyhytaikaista ”sokkia”, joka työntekijälle aiheutuu työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa. Tähän viitataan komission ehdotusta direktiiviksi 80/987 koskevassa talous- ja sosiaalikomitean lausunnossa, jossa komitea huomauttaa, että työnantajan maksukyvyttömyysmenettelyn aikana ”työntekijät tarvitsevat viipymättä palkkansa selviytyäkseen jokapäiväisistä menoistaan ja perheidensä menoista”. (
15
) Julkisasiamies Kokott myös totesi samaan tapaan ratkaisuehdotuksessaan Robins ym., että 3 artiklan mukaiset maksamatta jääneet palkat ovat yleensä verrattain ”lyhyeltä ajalta” ja että työntekijät ”voivat joka tapauksessa reagoida niihin verrattain nopeasti”. (
16
)
47.
Toisaalta 8 artiklalla pyritään turvaamaan työntekijöiden pitkän aikavälin eläke-etuudet. Tämä 3 ja 8 artiklan erottelu vahvistetaan neuvoston direktiivin 80/987 saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä koskevassa komission kertomuksessa, jossa todetaan, että 8 artiklassa ”ei ole enää kyse palkan turvaamisesta vaan oikeudesta vanhuusetuuksiin”. (
17
) Kuten julkisasiamies Kokott totesi ratkaisuehdotuksessaan Robins ym., ”eläkesaatavien pienentäminen vaikuttaa koko siihen aikaan, jona eläkettä maksetaan,” (
18
) eikä työntekijän ole yleensä mahdollista korjata eläkeaukkoja jälkikäteen. (
19
) Tästä syystä pelkkä eläkettä koskevien ”maksuosuuksien”, sellaisina kuin niistä säädetään direktiivin 6 ja 3 artiklassa, palauttaminen ei riitä 8 artiklassa edellytettävän ”etuuksien” suojan täyttämiseen, koska sillä ei pitkällä aikavälillä ”varmisteta vastuuta nykyisten tai tulevien etuuksien maksamisesta”. (
20
)
b) Käsiteltävän asian kannalta merkityksellinen säännös
48.
Vaikka 3 ja 8 artiklan soveltamisalassa, muotoilussa ja painopisteessä on joitain eroja, kuten edellisessä jaksossa pääpiirteittäin esitettiin, myönnän myös auliisti, että tapaus saattaa kuulua samanaikaisesti kummankin säännöksen soveltamisalaan. Tilanne on juuri tämä eläke-etuuksien kohdalla, joita voidaan pitää 3 artiklassa tarkoitettuina maksamatta olevina saatavina mutta joilla myös viime kädessä rahoitetaan 8 artiklassa tarkoitettuja välittömiä tai tulevaisuuteen kohdistuvia oikeuksia lisäeläkejärjestelmän mukaisiin vanhuusetuuksiin.
49.
Katson näin ollen, että käsiteltävä asia kuuluu sekä direktiivin 2008/94 3 artiklan että 8 artiklan soveltamisalaan. Koska Saksa ei ilmeisestikään ole päättänyt direktiivin 6 artiklan mukaisesti jättää eläkemaksuja 3 artiklassa palkkaturvajärjestelmille säädettyjen velvoitteiden ulkopuolelle, kantajalla on oikeus maksamatta olevien eläkemaksujensa suorittamiseen 3–5 artiklan täytäntöön panevassa Saksan lainsäädännössä säädetyltä ajanjaksolta. (
21
) Saksan hallituksen unionin tuomioistuimen kysymykseen esittämässä kirjallisessa vastauksessa viitatun Saksan lainsäädännön mukaan kyseinen ajanjakso on kolme kuukautta.
50.
Koska käsiteltävä asia koskee lisäeläkerahastoa, joka on ollut alirahoitettu sen seurauksena, ettei työnantaja ole maksanut kantajan maksuja rahastoon, tämä vaikuttaa lisäksi kantajan oikeuteen tuleviin eläke-etuuksiin, joten asia kuuluu 8 artiklan soveltamisalaan. Unionin tuomioistuin on jo vahvistanut tuomiossa Hogan ym., että eläkerahaston alirahoittaminen kuuluu direktiivin 8 artiklan soveltamisalaan. (
22
)
51.
Käsiteltävän asian kantaja oli ymmärtääkseni jo saanut suorituksen, eläkemaksut mukaan lukien, maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista yleisvelallista vastaan edeltäneiltä kolmelta kuukaudelta direktiivin 3–5 artiklan täytäntöön panevan Saksan lainsäädännön nojalla. (
23
) Yleisvelallinen ei kuitenkaan maksanut kantajan eläkemaksuja hänen eläkerahastoonsa yhdeksän kuukauden ajalta. Kyse on näin ollen siitä, onko 8 artiklan mukaisella välittömien ja tulevaisuuteen kohdistuvien eläke-etuuksien turvaamisella vaikutusta tai merkitystä niiden kuuden kuukauden kannalta, joilta kantajan eläkemaksut ovat suorittamatta. Tätä kysymystä tarkastellaan ratkaisuehdotukseni loppuosassa.
B Vastaus ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään täsmälliseen kysymykseen
52.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee, edellyttääkö direktiivin 2008/94 8 artikla työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa sitä, että varat, jotka työnantaja on pidättänyt työntekijän palkasta lisäeläkerahastoon tallettamista varten mutta joita työnantaja ei tosiasiallisesti ole siirtänyt erilliselle tilille, jätetään työnantajan omaisuutta koskevan maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle. Toisin sanoen kyse on siitä, edellyttääkö 8 artikla sellaisten asiaa koskevien kansallisten maksukyvyttömyyssäännösten muuttamista tai kumoamista, joihin ei sisälly tätä nimenomaista tilannetta koskevia sääntöjä.
53.
Ytimekäs vastaukseni tähän täsmälliseen kysymykseen on ”ei”. Siihen liittyy kuitenkin yksi varauma. Pääsyy kieltävään vastaukseen on yksinkertainen: minun on vaikea tulkita vähimmäistason yhdenmukaistamisen välinettä, kuten direktiiviä 2008/94 ja etenkin sen 8 artiklan kaltaista tarkoituksellisesti löyhää säännöstä (jossa annetaan jäsenvaltiolle huomattava harkintavalta sen täytäntöönpanokeinojen suhteen), tavalla, joka todellisuudessa edellyttää hyvin erityisen säännöksen käyttöönottoa jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä, kuten sääntö, joka edellyttää maksamatta olevien eläkemaksujen jättämistä työnantajan maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle.
1. Direktiivi 2008/94 on vähimmäistason yhdenmukaistamisen väline
54.
Direktiiviä 2008/94 voidaan tuskin pitää patenttiratkaisuna kaikkiin työnantajan maksukyvyttömyydestä työntekijöille aiheutuviin kielteisiin vaikutuksiin. Siinä ainoastaan määritetään unionissa edellytettävä työntekijöiden suojan vähimmäistaso, ja jäsenvaltiot voivat halutessaan antaa sitä edullisempia säännöksiä. (
24
)
55.
Kaksi direktiiviin liittyvää näkökohtaa vahvistavat tämän. Ensinnäkin direktiivin 2008/94 johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaan direktiivin tarkoituksena on työntekijöiden ”vähimmäissuojan varmistaminen” heidän työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa. Siinä myös todetaan, että on otettava huomioon ”tasapainoisen taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen tarve yhteisössä”.
56.
Toiseksi direktiivin 2008/94 11 artiklassa säädetään, että direktiivillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta soveltaa tai antaa lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka ovat työntekijöille edullisempia kuin tässä direktiivissä säädetään. Toisin sanoen direktiivissä 2008/94 määritetään työntekijöiden suojan vähimmäistaso heidän työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa, ja jäsenvaltiot voivat vapaasti parantaa tai laajentaa tätä suojaa niin halutessaan. (
25
) Tätä tukevat myös komission alkuperäinen ehdotus direktiiviksi 80/987 ja neuvoston direktiivin 80/987 saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä koskeva komission kertomus. Molemmissa asiakirjoissa todetaan (nykyisen) direktiivin 2008/94 11 artiklan yhteydessä, että kyseinen artikla on osoitus siitä, että direktiivissä säädetään ainoastaan työntekijöiden vähimmäissuojasta. (
26
)
57.
Se, että direktiivi on vähimmäistason yhdenmukaistamisen väline, tarkoittaa, ettei direktiivin säännöksiä pitäisi tulkita liian ohjailevasti. Direktiivin 2008/94 tulkinta edellyttää pikemminkin tasapainoista lähestymistapaa, joka kuvastaa sillä tavoiteltavaa työntekijöiden vähimmäissuojaa. Tämä mielessä tarkastelen seuraavaksi itse 8 artiklan tulkintaa.
2. Direktiivin 2008/94 8 artiklan väljä sanamuoto
58.
Direktiivin 8 artikla on muotoiltu erityisen epämääräisesti. Siinä asetetaan jäsenvaltioille velvoite saavuttaa tietty lopputulos: huolehtia siitä, että turvataan työntekijöiden välittömät tai tulevaisuuteen kohdistuvat oikeudet vanhuusetuuksiin. Siinä ei kuitenkaan säädetä tavasta, jolla nämä oikeudet on turvattava.
59.
Tämä vaikuttaa lainsäätäjän tietoiselta valinnalta, kuten direktiivin 2008/94 ja sitä edeltäneen direktiivin 80/987 valmisteluasiakirjoista ilmenee. Alkuperäinen direktiivi eli direktiivi 80/987 oli yksi kolmesta toimesta, jotka annettiin osana vuosien 1974–1976 sosiaalialan toimintaohjelmaa, jolla pyrittiin käsittelemään kaupan esteiden poistumisen seurauksena lisääntyneeseen kilpailuun liittyvien yritysten uudelleenjärjestelyjen sosiaalisia seurauksia. Kaksi muuta direktiiviä olivat työntekijöiden oikeuksien turvaamisesta yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä annettu direktiivi 77/187/ETY (
27
) (nykyisin direktiivi 2001/23/EY) (
28
) ja työntekijöiden joukkovähentämisestä annettu direktiivi 75/129/ETY. (
29
)
60.
Kaikki kolme direktiiviä kuuluvat samaan lainsäädäntöpakettiin. Direktiivien 77/187 ja 75/129 tarkasteleminen tarjoaa siten hyödyllistä asiayhteyteen liittyvää tietoa direktiivin 80/987 ja nykyisen direktiivin 2008/94 tulkintaa varten.
61.
Komission ehdotuksessa direktiiviksi 80/987 viitataan (nykyisen) direktiivin 2008/94 8 artiklan yhteydessä nimenomaisesti direktiiviin 77/187. Komission mukaan 8 artikla noudattelee samaan ongelmaan jo yritysten luovutuksesta annetussa direktiivissä 77/187 kehitettyä ratkaisua. (
30
) Direktiivin 80/987 8 artiklan sanamuoto on itse asiassa lähes identtinen direktiivin 77/187 3 artiklan 3 kohdan (nykyisin direktiivin 2001/23 3 artiklan 4 kohdan b alakohdan) sanamuodon kanssa.
62.
Antaessaan direktiivin 77/187 komissio luopui alkuperäisestä aikomuksestaan säätää lisäeläkeoikeuksien siirtymisestä yhdenmukaisesti 3 artiklassa. Se perusteli tätä seuraavasti: ”[eläkkeitä koskevien] velvoitteiden vaatimukset, muodot ja luonne vaihtelevat niin suuresti ja tavat, joilla ne on järjestetty, ovat niin erilaisia, ettei direktiivissä ole mahdollista antaa asiaa koskevia yhteisön sääntöjä. Ne eivät myöskään ole tarpeen direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi. Tästä syystä direktiiviehdotuksessa pelkästään edellytetään jäsenvaltioiden huolehtivan siitä, etteivät työntekijät menetä oikeuksia, ja annetaan niiden valita keinot siihen.” (
31
)
63.
Tästä ilmenee, että komissio jätti jäsenvaltioille runsaasti harkintavaltaa niiden keinojen osalta, joilla lisäeläkejärjestelmän mukaiset työntekijöiden oikeudet oli tarkoitus turvata direktiivissä 77/187. Sama lähestymistapa omaksuttiin direktiivin 80/987 8 artiklaan (nykyisin direktiivin 2008/94 8 artikla).
64.
Tätä päätelmää tukee myös muutos direktiivin 80/987 8 artiklan sanamuodossa. Komission alkuperäisen ehdotuksen mukaan ”jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet – –”. (
32
) Neuvosto muutti tätä sanamuotoa siten, että direktiivin 80/987 lopullisessa versiossa se on seuraavanlainen: ”Jäsenvaltioiden on huolehdittava tarvittavien toimenpiteiden toteuttamisesta – –”. Tämä antaa eittämättä jäsenvaltioille vieläkin enemmän vaihtoehtoja työntekijöiden eläkejärjestelmien turvaamiseksi. (
33
) Esimerkiksi jälkimmäisen sanamuodon mukaan jäsenvaltioiden ei tarvitse toteuttaa toimenpiteitä itse, vaan ne voivat vaatia toista elintä tai jopa työnantajaa tekemään sen. (
34
)
65.
Unionin tuomioistuin on myös tunnustanut ”laajan harkintavallan”, joka 8 artiklassa annetaan jäsenvaltioille määritettäessä menetelmiä, joilla 8 artiklan tavoite on tarkoitus saavuttaa. (
35
)
3. Välipäätelmä
66.
Yhteenvetona voidaan todeta, että direktiivi 2008/94 on vähimmäistason yhdenmukaistamisen väline. Sen 8 artikla on muotoiltu erityisen laajasti siten, että siinä annetaan jäsenvaltioille tarkoituksellisesti ”laaja harkintavalta”. Näistä syistä unionin tuomioistuimen ei pitäisi mielestäni yksilöidä menetelmiä, joilla jäsenvaltiot toteuttavat 8 artiklan tavoitteen.
67.
Jäsenvaltio voi tietysti päättää toteuttaa 8 artiklan tavoitteen ottamalla käyttöön erillisvarallisuussäännön, jolla eläkemaksut erotetaan maksukyvyttömyysmenettelystä, kuten kantaja on käsiteltävässä asiassa esittänyt. Se ei kuitenkaan ole velvollinen toimimaan näin, edellyttäen että se toteuttaa 8 artiklassa edellytettävän suojan muulla tavoin.
68.
Tätä tukee myös direktiivin 80/987 saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä koskeva komission kertomus, jonka mukaan 8 artiklan tavoite voidaan saavuttaa esimerkiksi seuraavilla tavoilla: ottamalla käyttöön velvoite perustaa vararahastoja, sijoitusten valvonnalla, vakuutusmatemaattisella valvonnalla, rahaston riippumattomuudella kaikissa tilanteissa ja vakuutuksilla. (
36
) Tämä osoittaa, että 8 artiklan tavoite voidaan saavuttaa täysimääräisesti käyttämällä useita erilaisia menetelmiä, mutta yksikään niistä ei ole pakollinen.
69.
Tämä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle annettava vastaus on myös järkevä käytännön kannalta. Direktiivillä 2008/94 ei pyritä sääntelemään ja yhdenmukaistamaan täysimääräisesti kansallista eläke- tai maksukyvyttömyyslainsäädäntöä. Maksukyvyttömyys- ja eläkelainsäädäntö ovat lisäksi erittäin monimutkaisia ja teknisiä kansallisella tasolla. Jäsenvaltiot määräävät siten edelleen maksukyvyttömyysmenettelyjen järjestämisestä ja velkojien asettamisesta etuoikeusjärjestykseen. (
37
) Tulkitsemalla 8 artiklaa siten, että siinä edellytetään varojen jättämistä maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle työntekijöiden eläkemaksujen turvaamiseksi, puututaan todennäköisesti merkittävästi siihen, miten jäsenvaltiot asettavat velkojat etuoikeusjärjestykseen maksukyvyttömyysmenettelyissä. (
38
) Mikään ei viittaa siihen, että 8 artiklalla tai direktiivillä 2008/94 oli tarkoitus olla näin kauaskantoisia vaikutuksia. (
39
)
70.
Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa esitettyyn täsmälliseen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: direktiivin 2008/94 8 artikla ei edellytä, että erääntyneet palkkasaatavat, jotka on jätetty työnantajan haltuun, jotta ne maksetaan eräpäivään mennessä eläkekassaan, mutta joita tämä ei kuitenkaan ole maksanut erilliselle tilille, jätetään työnantajan omaisuutta koskevan maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle.
C 8 artiklaa koskeva jälkikirjoitus
71.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään nimenomaiseen ja täsmälliseen kysymykseen jo annetun vastauksen lisäksi katson, että tässä asiassa on syytä esittää useita loppuhuomautuksia. Ne koskevat 8 artiklalla tavoiteltavaa tulosta ja niiden menetelmien tehokkuutta, jotka jäsenvaltiot ovat valinneet tämän tuloksen saavuttamiseksi.
1. 8 artiklassa edellytettävä tulos
72.
Kun otetaan huomioon edellä tehty direktiivin 2008/94 tarkastelu vähimmäistason yhdenmukaistamisen välineenä, katson, ettei 8 artikla edellytä jäsenvaltioiden turvaavan työntekijöiden eläkemaksuja täydellisesti heidän työantajansa maksukyvyttömyystilanteessa. (
40
) Kyseisen säännöksen syntyhistorian, sanamuodon ja unionin tuomioistuimen siitä esittämän tulkinnan perusteella on selvää, ettei kaikkia varoja ole mahdollista saada takaisin kokonaisuudessaan 8 artiklan nojalla.
73.
Katson kuitenkin, että jäsenvaltiot ovat 8 artiklan nojalla velvollisia huolehtimaan siitä, että turvataan työntekijöiden välittömät tai tulevaisuuteen kohdistuvat eläkeoikeudet mahdollisuuksien mukaan sellaisella tavalla ja sellaisen määrän osalta, joka on kohtuullinen ja oikeasuhteinen.
74.
Sitä, mikä on kohtuullista ja oikeasuhteista, ei kuitenkaan voida määrittää abstraktisti. Kunkin tapauksen taustalla ja tosiseikoilla on siinä suuri merkitys. Tässä ratkaisuehdotuksessa voidaan esittää yleisesti havainnollistavia perusteita sen arvioimiseksi, mikä on kohtuullista ja oikeasuhteista. Tällaisessa arvioinnissa voidaan ottaa huomioon sellaisia näkökohtia kuin niiden maksujen määrä, jotka työntekijät ovat jo maksaneet eläkerahastoon, määrä, jolla heidän eläkeoikeutensa pienenevät maksukyvyttömyyden seurauksena, eläkerahaston alirahoittamisen kesto ja todennäköisyys, jolla työntekijä työllistyy uudelleen ja pystyy maksamaan lisää maksuja eläkerahastoon.
75.
Tuomiossa Hogan ym. unionin tuomioistuin katsoi, että jäsenvaltio oli velvollinen turvaamaan vähintään puolet työntekijän ammatillisessa eläkejärjestelmässä kertyneistä vanhuusetuuksista. (
41
) Tätä lukua ei ehkä tulisi pitää kiveen hakattuna kaikissa mahdollisissa tulevissa tapauksissa. Se voitaisiin sen sijaan ymmärtää tiettynä vähimmäismääränä, johon päädyttiin kyseisessä nimenomaisessa tapauksessa.
76.
Näiden suuntaviivojen soveltaminen ja oikeasuhteisuuden ja kohtuullisuuden arvioiminen nyt tarkasteltavassa tapauksessa on kansallisen tuomioistuimen tehtävä. Unionin tuomioistuimelle toimitettujen tietojen perusteella vaikuttaisi siltä, että kantajan eläkerahastosta puuttuvien eläkemaksujen määrä vastaa yhdeksän kuukauden ajanjaksoa. Saksan hallitus on todennut korvanneensa kantajan maksut kokonaisuudessaan kolmelta näistä yhdeksästä kuukaudesta. Kantajan mukaan hänen kuukausittaiset eläke-etuutensa alenevat 5–7 euroa kuukaudelta eläkevakuutuskauden, joka ulottuu taaksepäin (oletettavasti ainakin) vuoteen 1996, jolloin kantaja alkoi työskennellä yleisvelallisen palveluksessa. Tätä taustaa vasten vaikuttaisi siltä, että kantajan tilanne ylittää huomattavasti unionin tuomioistuimen tuomiossa Hogan ym. määrittämän vähimmäismäärän, mutta kansallisen tuomioistuimen on vielä varmistettava asia.
2. Jäsenvaltioiden valitsemien menetelmien tehokkuus
77.
Vaikka jäsenvaltioille on annettu paljon vapauksia, vaikuttaa siltä, että jäsenvaltiot käyttävät kahta pääasiallista menetelmää turvatakseen työntekijöiden eläke-etuudet 8 artiklan mukaisesti. (
42
)
78.
Ensimmäisessä menetelmässä perustetaan periaatteessa vakuutuslaitoksia, jotka ottavat vastatakseen maksukyvyttömän työnantajan vastuut työntekijöidensä eläkemaksuista. Toisessa menetelmässä erotetaan oikeudellisesti toisistaan tiukasti työnantajan varat ja eläkerahaston varat ja varmistetaan, että eläkerahaston varat ovat riittävät.
79.
Saksan hallitus totesi istunnossa, että Saksassa käytetään kumpaakin näistä menetelmistä sen mukaan, minkä tyyppiseen eläkerahastoon työntekijä on liittynyt. Käsiteltävässä asiassa kantajan eläkerahasto on ”Pensionskasse”. Saksan lainsäädännössä se turvataan ilmeisestikin jälkimmäisellä menetelmällä. (
43
)
80.
Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 76 kohdassa esitetystä syystä nyt käsiteltävän kaltainen asia ei vaikuta kuuluvan 8 artiklan vaatimusten piiriin. Toisesta menetelmästä on kuitenkin syytä esittää yleisesti seuraava loppuhuomautus.
81.
Työnantajan ja eläkerahaston varojen erottaminen ei pelkästään riitä 8 artiklan tavoitteen saavuttamiseen. Tähän on viitattu edellä direktiivin 2003/41 osalta, kun huomautin, ettei työnantajan ja eläkerahaston varojen pelkkä erottaminen ratkaise käsiteltävässä asiassa esille nousevaa ongelmaa. Julkisasiamies Lenz myös totesi ratkaisuehdotuksessaan komissio v. Italia, että ”suoja, joka rajoittuu varojen koskemattomuuteen – – eikä koske tällaisiin rahastoihin suoritettavien maksujen riittävyyttä, on selvästikin riittämätön”. (
44
)
82.
Täyttääkseen velvollisuutensa asianmukaisesti jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että eläkerahaston varat ovat riittävät sen vastuiden täyttämiseksi ja että toistuvaa, kestämättömän suuruista alirahoittamista vältetään. (
45
) Tämä edellyttää eläkerahastojen tiivistä valvontaa ja riittävää vakuuttamista. Tällainen valvonta voidaan toteuttaa monin tavoin. Työntekijöille voitaisiin antaa mahdollisuus tutustua tietoihin, jotka liittyvät heidän eläkemaksujensa suorittamiseen eläkerahastoon, säännöllisesti (esimerkiksi kuukausittain tai neljännesvuosittain). Vaihtoehtoisesti valtio itse voisi huolehtia eläkerahastojen säännöllisestä julkisesta valvonnasta tai työnantaja tai eläkerahasto voitaisiin velvoittaa raportoimaan eläkemaksujen suorittamisesta.
83.
Jäsenvaltioilla on siis huomattava harkintavalta sen tavan osalta, jolla ne haluavat täyttää 8 artiklan mukaisen velvollisuutensa. Kun menetelmä on valittu, sitä on kuitenkin noudatettava ja toteutettava tehokkaasti. Menetelmän toteuttamiseen on sisällyttävä säännöllinen valvonta, jolla ehkäistään vakavat ja pitkäkestoiset alirahoitustilanteet.
84.
Direktiivin 2008/94 8 artikla ei näin ollen edellytä, että erääntyneet palkkasaatavat, jotka on jätetty työnantajan haltuun, jotta ne maksetaan eräpäivään mennessä eläkekassaan, mutta joita tämä ei kuitenkaan ole maksanut erilliselle tilille, jätetään työnantajan omaisuutta koskevan maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle. Direktiivin 8 artiklan tavoite on kuitenkin ja samanaikaisesti saavutettava riittävästi ja tehokkaasti muilla keinoilla.
V Ratkaisuehdotus
85.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Hessisches Landesarbeitsgerichtin ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/94/EY 8 artikla ei edellytä, että erääntyneet palkkasaatavat, jotka on jätetty työnantajan haltuun, jotta ne maksetaan eräpäivään mennessä eläkekassaan, mutta joita tämä ei kuitenkaan ole maksanut erilliselle tilille, jätetään työnantajan omaisuutta koskevan maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle. Direktiivin 8 artiklan tavoite on kuitenkin ja samanaikaisesti saavutettava riittävästi ja tehokkaasti muilla keinoilla.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 22.10.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2008, L 283, s. 36).
(
3
)	Ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten toiminnasta ja valvonnasta 3.6.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2003, L 235, s. 10).
(
4
)	Annettu 5.10.1994 (BGBl. 1994 I, s. 2866), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 20.11.2015 annetun lain (BGBl. 2015 I, s. 2010) 16 §:llä.
(
5
)	24.3.1997 annetun lain (BGBl. 1997 I, s. 594 ja 595) 1 §, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 3.3.2016 annetun lain (BGBl. 2016 I, s. 369) 3 §:llä.
(
6
)	Annettu 19.12.1974 (BGBl. 1974 I, s. 3610), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 21.12.2015 annetun lain (BGBl. 2015 I, s. 2553) 1 §:llä.
(
7
)	Vaikka tämä onkin tosiseikkoja koskeva kysymys, jonka ratkaiseminen on kansallisen tuomioistuimen asia, selvyyden vuoksi on todettava, että käsittääkseni työnantaja ei ollut maksanut eläkemaksuja 9 kuukaudelta (tammikuusta syyskuuhun 2013). Kantaja kuitenkin vaatii maksamattomia eläkemaksuja ainoastaan 6 kuukaudelta. Tämä johtuu siitä, että Saksan hallituksen unionin tuomioistuimen kysymykseen antaman kirjallisen vastauksen mukaan hän sai 3 kuukaudelta eli heinä-, elo- ja syyskuulta 2013 korvauksen (maksamattomat eläkemaksut mukaan luettuina) sosiaaliturvalain 165 §:n nojalla. Vastaaja myös vahvisti tämän istunnossa.
(
8
)	Lopullinen määrä, joka perustuu tammi- ja kesäkuun 2013 välistä ajanjaksoa koskevien kantajan eläkemaksujen suhteellisiin laskelmiin, sellaisina kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ne esittänyt.
(
9
)	Käytän tässä ratkaisuehdotuksessa eläkerahaston ja eläkejärjestelmän käsitteitä toistensa synonyymeina ja yleisluonteisesti. Olen tietoinen siitä, että Saksan lainsäädännössä käsitteellä ”Pensionskasse” (eläkekassa) on erityinen oikeudellinen merkitys. Käyttäessäni näitä käsitteitä tarkoitus ei ole viitata yksinomaan kyseisenlaiseen Saksan lainsäädännön mukaiseen eläkerahastoon vaan kaikenlaisiin lisäeläkejärjestelmiin, jollei toisin mainita.
(
10
)	Direktiivin 2003/41 8 artiklassa käytetään käsitettä ”rahoittava yritys”. Direktiivin 6 artiklan c alakohdan määritelmän mukaan rahoittavan yrityksen muodostaa ”ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavalle laitokselle maksuosuuksia maksava – – yksi tai useampi työnantajana tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toimiva oikeushenkilö tai luonnollinen henkilö tai näiden yhdistelmä”. Käytän tässä ratkaisuehdotuksessa lyhyempää työnantajan käsitettä, koska se on suoraan merkityksellisin käsite käsiteltävän asian kannalta direktiivin 2003/41 yhteydessä.
(
11
)	Ks. myös jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 81 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
12
)	Tämäkin on asia, joka viime kädessä kansallisen tuomioistuimen on varmistettava.
(
13
)	Tämän vahvistaa myös komission kertomus työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.10.1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä (direktiivi 80/987 oli direktiivin 2008/94 edeltäjä; EYVL 1980, L 283, s. 23). Kyseisen 8 artiklan sanamuoto säilyi muuttumattomana direktiivissä 2008/94. Kertomuksessa todettiin 8 artiklasta, että sen keskeisenä tavoitteena oli ”suojata tulevia saatavia”, KOM(95) 164 lopullinen, s. 48.
(
14
)	Ks. jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 67 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
15
)	Lausunto komission ehdotuksesta neuvoston direktiiviksi työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (EYVL 1979, C 105, s. 14, 1.3 kohta).
(
16
)	Julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Robins ym. (C‑278/05, EU:C:2006:476, 61 kohta).
(
17
)	Komission kertomus työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.10.1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä, KOM(95) 164 lopullinen, s. 46.
(
18
)	Julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Robins ym. (C‑278/05, EU:C:2006:476, 65 kohta).
(
19
)	Kuten oikeuskirjallisuudessa on esitetty, ammatillisten eläkeoikeuksien menettäminen voi nimittäin olla monien työntekijöiden tapauksessa kaikkein vakavin seuraus työnantajan maksukyvyttömyydestä: Watson, P., EU Social and Employment Law, Oxford University Press, 2014, 13.45 kohta.
(
20
)	Komission kertomus työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.10.1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä, KOM(95) 164 lopullinen, s. 52, jossa tarkastellussa Kreikan lainsäädännössä turvattiin ainoastaan (ainakin kertomuksen laatimisajankohtana) eläkemaksujen palauttaminen.
(
21
)	Sosiaaliturvalain III osan 165 §, sellaisena kuin Saksan hallitus on sen yksilöinyt kirjallisessa vastauksessaan ja istunnossa.
(
22
)	Tuomio 25.4.2013, Hogan ym. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 37–40 kohta). Ks. myös julkisasiamies Lenzin ratkaisuehdotus komissio v. Italia (22/87, EU:C:1988:500, 49 kohta).
(
23
)	Toisin sanoen heinä- ja syyskuun 2013 väliseltä ajalta. Tämä perustui sosiaaliturvalain III osan 165 §:ään, jolla Saksan hallituksen istunnossa antaman vahvistuksen mukaan pannaan täytäntöön direktiivin 2008/94 3 artikla.
(
24
)	Ks. tuomio 25.1.2007, Robins ym. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 40 kohta) direktiiviä 2008/94 edeltäneen direktiivin 80/987 yhteydessä. Ks. myös tuomio 11.9.2003, Walcher (C‑201/01, EU:C:2003:450, 38 kohta); tuomio 18.10.2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, 26 kohta); tuomio 14.7.1998, Regeling (C‑125/97, EU:C:1998:358, 20 kohta); tuomio 10.7.1997, Maso ym. (C‑373/95, EU:C:1997:353, 56 kohta); tuomio 19.11.1991, Francovich ym. (C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1995:372, 3 kohta) ja tuomio 2.2.1989, komissio v. Italia (C‑22/87, EU:C:1989:45, 23 kohta).
(
25
)	Ks. mm. tuomio 10.7.2014, Julian Hernández ym. (C‑198/13, EU:C:2014:2055, 44 ja 45 kohta) ja tuomio 18.4.2013, Mustafa (C‑247/12, EU:C:2013:256, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
26
)	Ks. komission ehdotus neuvoston direktiiviksi työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä, KOM(78) 141 lopullinen, s. 7 ja komission kertomus työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.10.1980 annetun neuvoston direktiivin N:o 80/987/ETY saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä, KOM(95) 164 lopullinen, s. 59.
(
27
)	Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.2.1977 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1977, L 61, s. 26).
(
28
)	12.3.2001 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 2001, L 82, s. 16).
(
29
)	Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 17.2.1975 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1975, L 48, s. 29).
(
30
)	Komission ehdotus neuvoston direktiiviksi työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä, KOM(78) 141 lopullinen, s. 7.
(
31
)	Muutettu ehdotus neuvoston direktiiviksi työntekijöiden oikeuksien ja etuuksien turvaamisesta sulautumien, yritysostojen ja keskittymien yhteydessä annetun jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä, KOM(75) 429 lopullinen, s. 8.
(
32
)	Komission ehdotus neuvoston direktiiviksi työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä, KOM(78) 141 lopullinen, alkuperäisen ehdotuksen 7 artikla.
(
33
)	Ks. julkisasiamies Lenzin ratkaisuehdotus komissio v. Italia (22/87, EU:C:1988:500, 50 kohta).
(
34
)	Ks. vastaava huomautus tuomiossa 25.1.2007, Robins ym. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 37 kohta).
(
35
)	Ks. esim. tuomio 25.1.2007, Robins ym. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 36 kohta) ja tuomio 25.4.2013, Hogan ym. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 42 kohta).
(
36
)	Ks. myös komission kertomus työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.10.1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä, KOM(95) 164 lopullinen, s. 48.
(
37
)	Ks. vastaava huomautus ratkaisuehdotuksessani ENEFI (C‑212/15, EU:C:2016:427, 28 kohta).
(
38
)	Tietyissä valtioissa esimerkiksi kohdellaan työntekijöitä etuoikeutettuina velkojina, jotka kuitenkin sijoittuvat etuoikeusjärjestyksessä vakuusvelkojien taakse.
(
39
)	Ks. direktiivin 2003/41 johdanto-osan yhdeksäs perustelukappale.
(
40
)	Tuomio 25.1.2007, Robins ym. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 57 kohta) ja tuomio 25.4.2013, Hogan ym. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 43 ja 51 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(
41
)	Tuomio 25.4.2013, Hogan ym. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 43 ja 51 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(
42
)	Ks. yleisesti komission kertomus työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.10.1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä, KOM(95) 164 lopullinen, s. 46–, ja komission valmisteluasiakirja kansallisen lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän ulkopuolella olevia, yhtiön tai useamman yhtiön yhteisiä lisäeläkejärjestelmiä koskevien neuvoston direktiivin 80/987 8 artiklan ja siihen liittyvien säännösten täytäntöönpanosta (SEK/2008/475 lopullinen).
(
43
)	Kuten Saksan hallitus vahvisti istunnossa, sen lisäksi tulee sosiaaliturvalain III osan 165 §:n mukainen korvaus. Muihin eläkerahastotyyppeihin voidaan soveltaa ammatillisista lisäeläkkeistä annetun lain 7 §:ää, joka muodostaa ensimmäisen menetelmän.
(
44
)	Julkisasiamies Lenzin ratkaisuehdotus komissio v. Italia (22/87, EU:C:1988:500, 48 kohta).
(
45
)	Alirahoittaminen sallitaan tilapäisesti direktiivin 2003/41 16 artiklassa, mutta komissio on todennut, että jos jäsenvaltio sallii eläkejärjestelmien tilapäisen alirahoittamisen, sen olisi toteutettava lisätoimia työntekijöiden välittömien ja tulevaisuuteen kohdistuvien vanhuuseläke-etuuksien turvaamiseksi, jos heidän työnantajastaan tulee maksukyvytön: komission valmisteluasiakirja kansallisen lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän ulkopuolella olevia, yhtiön tai useamman yhtiön yhteisiä lisäeläkejärjestelmiä koskevien neuvoston direktiivin 80/987 8 artiklan ja siihen liittyvien säännösten täytäntöönpanosta (SEK(2008) 475 lopullinen).