61994CJ0177_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-177/94,
jonka Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Frascati on saattanut ETY:n perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisesti yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen tässä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa rikosasiassa, jossa vastaajana on
Gianfranco Perfili,
asianomistaja: Lloyd's of London,
ennakkoratkaisun EY:n perustamissopimuksen 3, 5 ja 6 artiklan tulkinnasta ja ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi 4 päivänä marraskuuta 1950 tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan tulkinnasta,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. N. Kakouris sekä tuomarit G. F. Mancini, F. A. Schockweiler (esittelevä tuomari), J. L. Murray ja H. Ragnemalm,
julkisasiamies: P. Léger,
kirjaaja: R. Grass,
ottaen huomioon kirjalliset huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
- pääasian syytetty Perfili, edustajanaan asianajajat A. Rossotti ja D. Vincini, Rooma,
- Lloyd's of London, edustajanaan asianajaja A. Giorgetti, Milano,
- Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään oikeudellisen yksikön virkamiehet A. Aresu ja P. van Nuffel,
ottaen huomioon esittelevän tuomarin kertomuksen,
kuultuaan julkisasiamiehen 16.11.1995 pidetyssä suullisessa istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1 Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Frascatin Vice Pretore
on esittänyt 2.6.1994 tekemällään ja yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 28.6.1994 saapuneella päätöksellään EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla kaksi ennakkoratkaisukysymystä perustamissopimuksen 3, 5 ja 6 artiklan sekä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi 4 päivänä marraskuuta 1950 tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä ihmisoikeussopimus) 6 artiklan tulkinnasta.
2 Nämä kysymykset liittyvät vakuutusyhtiö Lloyd's of Londonin (jäljempänä Lloyd's) oikeuteen esittää yksityisoikeudellinen vaatimus ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa rikosoikeudenkäynnissä Perfiliä vastaan.
3 Kansallisen tuomioistuimen esittämistä asiakirjoista sekä pääasian asianosaisten ja komission esittämistä kirjallisista huomautuksista ilmenee, että Lloyd'silla on Italiassa Englannin oikeuden ja ulkomaisten yleisten asiakirjojen laillistamisvaatimusten poistamisesta 5.10.1961 tehdyn Haagin yleissopimuksen mukaisen julkisen notaarin oikeaksi todistaman yleisvaltakirjan (power of attorney) nojalla toimiva edustaja.
4 Perfili, joka on jalokivikauppias Colonnassa (Rooma), otti Lloyd'silta varkausvakuutuksen. Kaksi vuotta vakuutussopimuksen tekemisen jälkeen vakuutuksen ottaja teki vakuutusyhtiöön ilmoituksen koruvarkaudesta.
5 Asian tutkinnan jälkeen Italian oikeusviranomaiset haastoivat Perfilin Pretura di Romaan syyttäen häntä törkeästä asiakirjan väärennyksestä ja törkeän petoksen yrityksestä. Lloyd'sin edustaja Italiassa antoi Italian prosessioikeudellisten sääntöjen mukaisen yksilöidyn valtakirjan asianajajalle, jotta vakuutusyhtiö voisi esittää yksityisoikeudellisen vaatimuksen rikosoikeudenkäynnissä Perfiliä vastaan.
6 Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen mukaan Italian rikosoikeudenkäymislain yksityisoikeudellisen vaatimuksen esittämistä koskevan 78 pykälän mukaan rikoksen asianomistajaan, joka haluaa esittää yksityisoikeudellisen vaatimuksen rikosoikeudenkäynnissä edustajan välityksellä, on annettava tälle yksilöity valtakirja. Lloyd's ei voinut esittää yksityisoikeudellista vaatimusta, koska sen edustajalleen Italiassa antama yleisvaltakirja ei ollut yksilöity valtakirja yksityisoikeudellisen vaatimuksen esittämistä varten rikosoikeudenkäynnissä Perfiliä vastaan. Englantilaisen oikeusjärjestyksen mukaan yleisvaltakirjassa voi kuitenkin olla tahdonilmaisu, jolla edustajalle annetaan tällainen toimivalta.
7 Kansallisen tuomioistuimen mukaan kyseessä on ilmeinen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen rikkominen, kun tehdään ero sen mukaan, haluaako italialainen vai brittiläinen uhri puolustaa siviilioikeudellisia etujaan yksilöidyllä valtakirjalla valtuutetun henkilön välityksellä. Englantilaista itse asiassa estettäisiin ilmaisemasta tahtoaan ja hänen toimintamahdollisuuksiaan rajoitettaisiin, koska Italiassa sovelletaan järjestelmää, jollaista hänen kansallisessa oikeusjärjestyksessään ei ole.
8 Vice Pretore tiedustelee, ovatko Italian prosessuaaliset säännöt yhdenmukaiset perustamissopimuksen 3, 5 ja 6 artiklan sekä ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan kanssa, jossa taataan oikeus oikeudenkäyntiin laillisesti perustetussa riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, kun päätetään henkilön oikeuksista ja velvollisuuksista tai häntä vastaan nostetusta rikossyytteestä, ja tätä varten Vice Pretore esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kaksi ennakkoratkaisukysymystä:
1) "Onko Italian voimassa olevan rikosoikeudenkäymislain 78 pykälä ristiriidassa Rooman sopimuksen 3, 5 ja 6 artiklan määräysten kanssa, koska siinä velvoitetaan rikoksen uhriksi joutunut yhteisöjen kansalainen, tässä tapauksessa englantilainen, laatimaan yksityisoikeudellisen vaatimuksen esittämistä varten erityinen asiakirja eli yksilöity valtakirja, jollaista ei edellytetä hänen kansallisessa oikeusjärjestyksessään ja joka saattaa olla tarpeeton englantilaisen lainsäädännön mukaan, koska se voi sisältyä julkisen notaarin oikeaksi todistamaan yleisvaltakirjaan (power of attorney)?"
2) "Onko edellä mainittu 78 pykälä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi 4 päivänä marraskuuta 1950 tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan vastainen ja sovelletaanko sopimusta tässä asiassa?"
Ensimmäinen kysymys
9 Aluksi on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisessa ennakkoratkaisumenettelyssä ratkaista, onko kansallinen toimenpide yhteensopiva yhteisön oikeuden kanssa (ks. asia C-62/93, BP Soupergaz, tuomio 6.7.1995, Kok. 1995, s. I-1883, 13 kohta). Sitä vastoin yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen antamaan kansalliselle tuomioistuimelle kaikki yhteisön oikeutta koskevat tulkintaohjeet, joiden avulla kansallinen tuomioistuin voi ratkaista, ovatko kansalliset oikeussäännöt yhteensopivia yhteisön oikeuden kanssa.
10 Tämän jälkeen on todettava, että perustamissopimuksen 2 artiklassa kuvaillaan yhteisön päämäärä ja tavoitteet, joista määrätään 3 artiklassa (ks. asia 249/81, komissio v. Irlanti, tuomio 24.11.1982, Kok. 1982, s. 4005, 28 kohta ja asia 126/86, Giménez Zaera, tuomio 29.9.1987, Kok. 1987, s. 3697, 10 kohta).
11 Perustamissopimuksen 2 ja 3 artiklalla pyritään erityisesti luomaan yhteismarkkinat, joilla tavarat, henkilöt, palvelut ja pääomat voivat liikkua vapaasti oloissa, joissa kilpailu ei vääristy. Tämä tavoite varmistetaan erityisesti kaiken kansallisuuteen perustuvan syrjinnän kiellolla, josta määrätään perustamissopimuksen 6 artiklassa ja josta kansallinen tuomioistuin on esittänyt kysymyksen.
12 Tässä tilanteessa ensimmäisen kysymyksen on katsottava tarkoittavan sitä, onko perustamissopimuksen 6 artiklaa tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan rikoksen asianomistajan, joka haluaa esittää yksityisoikeudellisen vaatimuksen rikosoikeudenkäynnissä, on annettava edustajalleen yksilöity valtakirja, vaikka sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä, jonka kansalainen uhri on, ei aseteta tällaista muodollista edellytystä.
13 Perustamissopimuksen 6 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä sopimuksen soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sopimuksen erityismääräysten soveltamista.
14 Tässä artiklassa määrättyä yleistä syrjintäkiellon periaatetta voidaan siis soveltaa ainoastaan silloin, kun perustamissopimuksen erityismääräyksissä ei toisin määrätä (ks. asia 8/77, Sagulo ym., tuomio 14.7.1977, Kok. 1977, s. 1495, 11 kohta).
15 Vapaan liikkuvuuden alalla tämä määräys on pantu täytäntöön sijoittautumisoikeuden osalta perustamissopimuksen 52-58 artiklalla ja palvelujen osalta 59-66 artiklalla.
K16 Kansallinen lainsäädäntö, jossa säännellään yksityisoikeudellisen vaatimuksen esittämisen yksityiskohtia, koskee toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen vakuutusyhtiön mahdollisuutta puolustaa siviilioikeudellisia etujaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa, ja sitä on tarkasteltava vastaanottavassa jäsenvaltiossa perustamissopimuksen sijoittautumisvapautta tai palvelujen tarjoamisen vapautta koskevat määräykset huomioon ottaen.
17 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että vaikka 6, 52 ja 59 artiklalla kielletään jäsenvaltioita soveltamasta perustamissopimuksen soveltamisalalla lainsäädäntöään kansallisuuden takia eri tavoilla, nämä artiklat eivät koske sellaisia mahdollisia eroja kohtelussa, joiden syynä voi olla eri jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen erot, jos oikeussääntöjä sovelletaan kaikkiin niiden soveltamisalaan kuuluviin henkilöihin objektiivisten arviointiperusteiden mukaan ja tekemättä eroa kansallisuuden perusteella (ks. tästä asia 1/78, Kenny, tuomio 28.6.1978, Kok. 1978, s. 1489, 18 kohta; yhdistetyt asiat C-251/90 ja C-252/90, Wood ja Cowie, tuomio 7.5.1992, Kok. 1992, s. I-2873, 19 kohta ja yhdistetyt asiat 185/78-204/78, Van Dam en Zonen ym., tuomio 3.7.1979, Kok. 1979, s. 2345, 10 kohta).
18 Kansallisen tuomioistuimen esittämän kysymyksen sekä sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämien oikeudellisten seikkojen ja tosiasioiden perusteella yhteisöjen tuomioistuin ei voi tutkia, voiko ja millä edellytyksillä tällainen kansallinen, erotuksetta sovellettava lainsäädäntö olla sellainen este sijoittautumisvapaudelle tai palvelujen tarjoamisen vapaudelle, että sitä ei voida hyväksyä.
19 Ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava, että perustamissopimuksen 52 ja 59 artiklan kanssa yhdessä tulkittuna sen 6 artiklaa, jossa määrätään kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteesta, on tulkittava siten, että sen kanssa ei ole ristiriidassa jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan rikoksen asianomistajan, joka haluaa esittää yksityisoikeudellisen vaatimuksen rikosoikeudenkäynnissä, on annettava edustajalleen yksilöity valtakirja, vaikka sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä, jonka kansalainen uhri on, ei säädetä tällaisesta muodollisesta edellytyksestä.
Toinen kysymys
20 Oikeuskäytännön mukaan kansallisen oikeussäännön kuuluessa yhteisön oikeuden soveltamisalaan yhteisöjen tuomioistuimen, jolta pyydetään ennakkoratkaisua, on esitettävä kaikki tarpeelliset seikat, jotta kansallinen tuomioistuin voi arvioida tämän oikeussäännön yhteensopivuutta perusoikeuksien kanssa, joiden noudattamista yhteisöjen tuomioistuin valvoo sellaisina kuin ne ilmenevät erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksesta. Sitä vastoin yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tätä toimivaltaa, kun on kyse kansallisesta lainsäädännöstä, joka ei kuulu yhteisön oikeuden soveltamisalaan (ks. asia C-159/90, Society for the protection of unborn children Ireland, tuomio 4.10.1991, Kok. 1991, s. I-4685, 31 kohta).
21 Ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus huomioon ottaen ei ole aiheellista vastata toiseen kysymykseen.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
22 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneelle Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(kuudes jaosto)
on ratkaissut Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Frascatin Vice Pretoren 2.6.1994 tekemällä päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
Perustamissopimuksen 52 ja 59 artiklan kanssa yhdessä tulkittuna 6 artiklaa, jossa määrätään kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteesta, on tulkittava siten, että sen kanssa ei ole ristiriidassa jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan rikoksen asianomistajan, joka haluaa esittää yksityisoikeudellisen vaatimuksen rikosoikeudenkäynnissä, on annettava edustajalleen yksilöity valtakirja, vaikka sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä, jonka kansalainen uhri on, ei säädetä tällaisesta muodollisesta edellytyksestä.