JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
TAMARA ĆAPETA
3 päivänä heinäkuuta 2025 (1)
Asia C‑291/24
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG,
KL ja
TR
vastaan
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA)
(Ennakkoratkaisupyyntö – Bundesverwaltungsgericht (liittovaltion hallintotuomioistuin, Itävalta))
(Ennakkoratkaisupyyntö – Rahoitusjärjestelmän käytön estäminen rahanpesuun tai terrorismin rahoitukseen – Direktiivi (EU) 2015/849 – 58, 59 ja 60 artikla – Seuraamusten määrääminen oikeushenkilölle – Kansallinen säännöstö, jossa luodaan yhteys oikeushenkilön vastuun ja yksilöidyn luonnollisen henkilön vastuun välille – Vanhentumisajat – Tehokkuusperiaate)
I       Johdanto
1.        Nyt esillä oleva asia perustuu Bundesverwaltungsgerichtin (liittovaltion hallintotuomioistuin, Itävalta) esittämään ennakkoratkaisupyyntöön, joka koskee rahanpesun torjuntaa koskevan direktiivin (EU) 2015/849(2) säännösten tulkintaan.
2.        Keskeinen kysymys on se, voidaanko seuraamusten määräämiseksi oikeushenkilölle rahanpesun torjuntaan liittyvien velvoitteiden rikkomisesta edellyttää yksilöidyn luonnollisen henkilön vastuun toteamista.
II     Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
3.        Steiermärkische Bank und Sparkassen AG (jäljempänä Steiermärkische Bank) on itävaltalainen pankki.
4.        Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (rahoitusmarkkinaviranomainen, Itävalta; jäljempänä FMA) määräsi 29.2.2024 antamallaan määräyksellä Steiermärkische Bankille oikeushenkilönä seuraamuksen rahanpesun torjunnasta rahoitusmarkkinoilla annetussa laissa (Finanmarkt-Geldwäschegesetz; jäljempänä FM-GwG) säädettyjen huolellisuusvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä ajanjaksolla 15.9.2017–11.10.2019.
5.        Steiermärkische Bank sekä kaksi luonnollista henkilöä, KL ja TR, hakivat tähän määräykseen muutosta Bundesverwaltungsgerichtiltä, joka on nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
6.        Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että mahdollisuutta määrätä seuraamus oikeushenkilöille ei tunnettu Itävallan lainsäädännössä. FM-GwG:ssä, jolla direktiivi 2015/849 on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä, otettiin käyttöön mahdollisuus määrätä seuraamus oikeushenkilöille. FM-GwG:n 35 §:n 1 ja 2 momentin, luettuna yhdessä Verwaltungsgerichtshofin (ylin hallintotuomioistuin, Itävalta) oikeuskäytännön(3) kanssa, mukaan oikeushenkilölle voidaan kuitenkin määrätä seuraamus ainoastaan, jos ensin todetaan rikkominen, johon konkreettisesti nimettävä luonnollinen henkilö on syyllistynyt, ja kyseinen rikkominen luetaan tämän jälkeen tämän oikeushenkilön syyksi.
7.        Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tältä osin on tarpeen ensinnäkin, että luonnollinen henkilö, jonka toimet on tarkoitus lukea oikeushenkilön syyksi, on osallistunut aiemmin itse menettelyyn vastaajana eli asianosaisena kaikkine oikeuksineen eikä pelkästään todistajana; toiseksi, että seuraamuksen määräämisestä oikeushenkilön osalta tehdyn päätöksen päätösosassa todetaan, että yksilöity luonnollinen henkilö on syyllistynyt tunnusmerkistön täyttävään, oikeudenvastaiseen ja tuottamukselliseen tekoon, ja kolmanneksi, että tämä teko luetaan kyseisen päätöksen päätösosassa myös oikeushenkilön syyksi.(4)
8.        Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, ovatko FM-GwG:n 35 §:n 1 ja 2 momentissa säädetyt vaatimukset, joissa oikeushenkilön vastuu yhdistetään yksilöidyn luonnollisen henkilön vastuuseen, direktiivin 2015/849 vastaisia. Kyseinen tuomioistuin huomauttaa, että tällä säännöksellä direktiivin 2015/849 60 artiklan 5 ja 6 kohta on saatettu osaksi Itävallan oikeutta lähes sanatarkasti, mutta siinä on yksi merkittävä lisäys, kun siinä viitataan FM-GwG:n 34 §:n 1–3 momenttiin. Kun kyseistä säännöstä luetaan yhdessä Verwaltungsgerichtshofin oikeuskäytännön kanssa, tästä seuraa vaatimus osoittaa yksilöidyn luonnollisen henkilön tuottamus. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tätä vaatimusta ei ole direktiivin 2015/849 60 artiklan 5 ja 6 kohdassa.
9.        Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on lisäksi epävarma siitä, ovatko FM-GwG:n 36 §:ssä säädetyt vanhentumisajat, joiden mukaan hallinnollisten seuraamusten määräämistä koskeva menettely on aloitettava kolmen vuoden kuluessa rangaistavan teon tekemisestä ja saatettava päätökseen viiden vuoden kuluessa, unionin oikeuden mukaisia.
10.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että näistä vaatimuksista on seurauksena, että oikeushenkilön lukuun toimineen luonnollisen henkilön osalta vireille pannussa menettelyssä tapahtuneet virheet – kuten esimerkiksi se, että asianomaista henkilöä on kuultu vain todistajana eikä asianosaisena – johtavat oikeushenkilön osalta vireille pannun menettelyn keskeyttämiseen tai asian käsittelyn lopettamiseen. Sama pätee suoraan lain nojalla myös silloin, kun FMA ei ole aloittanut menettelyä kolmen vuoden kuluessa ja jos muutoksenhakumenettelyä, joka on usein hyvin monimutkainen, ei ole saatettu päätökseen hallintotuomioistuimessa viiden vuoden kuluessa siitä, kun rikkomus tehtiin.
11.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kyseessä olevat Itävallan säännökset eivät merkitse pelkkää prosessioikeudellista järjestelyä, vaan niissä asetetaan todellisuudessa oikeushenkilöiden vastuuta koskevia lisävaatimuksia, joilla rajoitetaan unionin aineellista oikeutta, heikennetään yhtenäisyyttä Euroopan unionissa ja loukataan tehokkuusperiaatetta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, voidaanko tuomiota Deutsche Wohnen,(5) jossa unionin tuomioistuin katsoi, että yleinen tietosuoja-asetus(6) oli esteenä samankaltaiselle Saksan lainsäädännössä omaksutulle oikeushenkilöiden vastuuta koskevalle käsitteelle, soveltaa myös nyt käsiteltävässä asiassa.
12.      Tässä tilanteessa Bundesverwaltungsgericht päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Ovatko unionin johdettu oikeus, erityisesti [direktiivin 2015/849] 60 artiklan 5 ja 6 kohta, luettuina yhdessä 58 artiklan 1–3 kohdan kanssa, luettuina yhdessä 59 artiklan 1 kohdan kanssa, ja Euroopan unionin yleiset oikeusperiaatteet, erityisesti effet utile -periaate,
esteenä [FM-GwG:n] 35 §:n 1–3 momentin (mahdollisuus määrätä seuraamuksia oikeushenkilöille) ja 36 §:n (vanhentumisajan pidentäminen) säännöksille,
joissa – – Verwaltungsgerichtshofin [(ylin hallintotuomioistuin, Itävalta)] näistä säännöksistä esittämän tulkinnan mukaan vaaditaan, että seuraamuksen määrääminen oikeushenkilölle edellyttää ehdottomasti sitä, että luonnolliselle henkilölle, joka on oikeushenkilön elimen jäsen, tai muulle luonnolliselle henkilölle, joka on toiminut oikeushenkilön puolesta, on annettu ensin muodollinen asianosaisasema vastaajana (noudattaen tiukasti kaikkia asianosaisten oikeuksia), ja lisäksi, että myös seuraamuksen määräämisestä oikeushenkilölle tehdyn päätöksen päätösosassa todetaan, että siinä konkreettisesti nimettävä luonnollinen henkilö (tai luonnollinen henkilö, joka on oikeushenkilön elimen jäsen) on toiminut tunnusmerkistön täyttävällä tavalla, oikeudenvastaisesti ja tuottamuksellisesti, jotta tämä menettely voidaan myöhemmässä vaiheessa lukea oikeushenkilön syyksi, missä yhteydessä oikeus nostaa syyte vanhenee kolmessa vuodessa teon päättymisestä ja oikeus määrätä seuraamuksia vanhenee viidessä vuodessa?
13.      Steiermärkische Bank, KL ja TR sekä FMA ja Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle.
14.      Kyseiset asianosaiset ja muut osapuolet sekä Saksan hallitus ovat esittäneet suullisia huomautuksia 9.4.2025 pidetyssä istunnossa.
III  Asian tarkastelu
15.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys kattaa kaksi erillistä ongelmaa. Ensimmäinen ongelma liittyy siihen yhteyteen, joka Itävallan lainsäädännössä luodaan oikeushenkilön vastuun ja yksilöidyn luonnollisen henkilön välisen vastuun välille. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta lähinnä, ovatko direktiivin 2015/849 60 artiklan 5 ja 6 kohta, luettuina yhdessä sen 58 artiklan 1–3 kohdan ja 59 artiklan 1 kohdan kanssa, esteenä tällaiselle Itävallan lainsäädännölle. Toinen ongelma liittyy siihen, ovatko vanhentumisajat, joita sovelletaan seuraamuksen määräämiseen oikeushenkilölle sellaisista kansallisen lainsäädännön rikkomisista, joka on annettu direktiivin 2015/849 saattamiseksi osaksi kansallista oikeusjärjestystä, yhteensopivia unionin oikeuden kanssa. Tarkastelen seuraavaksi kumpaakin näistä ongelmista vuorollaan.
A       Oikeushenkilöiden vastuu direktiivin 2015/849 nojalla
16.      Direktiivi 2015/849 on neljäs rahanpesun torjuntaa koskeva direktiivi, jonka unionin lainsäätäjä on antanut vuosien mittaan.(7) Kolmen aikaisemman tapaan kyseisen direktiivin tavoitteena on rahoitusjärjestelmän suojeleminen rahanpesun ja terrorismin rahoituksen estämisen, paljastamisen ja selvittämisen keinoin.(8) Tämän tavoitteen saavuttamiseksi siinä on muun muassa vahvistettu joukko velvollisuuksia, joita jäsenvaltioiden on asetettava tietyille henkilöille, joista käytetään nimitystä ilmoitusvelvolliset ja joihin luotto- ja finanssilaitokset kuuluvat.(9) Näitä velvollisuuksia ovat muun muassa asiakkaan tuntemisvelvollisuus, epäilyttävistä liiketoimista ilmoittaminen, tietojen säilyttäminen ja sisäisten tarkastusten käyttöön ottaminen.(10)
17.      Direktiivin 2015/849 58 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että ilmoitusvelvolliset voidaan saattaa vastuuseen sellaisten kansallisten säännösten rikkomisesta, joilla kyseiset velvollisuudet on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja säädettävä tämän vuoksi hallinnollisista seuraamuksista. Direktiivissä 2015/859 ei edellytetä rikosoikeudellisten seuraamusten määräämistä mutta siinä annetaan jäsenvaltioille oikeus säätää niistä.(11)
18.      Ennen direktiivin 2015/849 antamista jäsenvaltioille oli jätetty mahdollisuus valita hallinnolliset seuraamukset.(12) Kyseisellä direktiivillä yhdenmukaistetaan nämä seuraamukset jossain määrin(13) samalla kun siinä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus määrätä muita ja tiukempia seuraamuksia.(14)
19.      Ilmoitusvelvolliset, joihin kohdistetaan hallinnollisia seuraamuksia, voivat olla luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä.
20.      Oikeushenkilöiden osalta jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeushenkilöt voidaan saattaa vastuuseen sellaisten kansallisten säännösten rikkomisista, joilla direktiivissä 2015/849 asetetut velvollisuudet saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä.
21.      Direktiivin 2015/849 60 artiklan 5 ja 6 kohdassa säädetään tältä osin seuraavaa:
”5.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen 59 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista rikkomisista, jotka on sen hyödyksi itsenäisesti tai osana oikeushenkilön organisaatiota toimien toteuttanut kuka tahansa henkilö, jolla on oikeushenkilössä johtava asema, joka perustuu johonkin seuraavista:
a)      oikeus edustaa oikeushenkilöä;
b)      valtuudet tehdä päätöksiä oikeushenkilön puolesta; tai
c)      valtuudet käyttää määräysvaltaa oikeushenkilössä.
6.      Jäsenvaltioiden on myös varmistettava, että oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen, jos tämän artiklan 5 kohdassa tarkoitetun henkilön harjoittaman valvonnan tai käyttämän määräysvallan puutteellisuus on mahdollistanut sen, että oikeushenkilön alaisena toimiva henkilö on voinut toteuttaa 59 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut rikkomiset kyseisen oikeushenkilön hyödyksi.”(15)
22.      Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ja asiaosaisten ja muiden osapuolien unionin tuomioistuimessa esittämistä huomautuksista ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa esitetty kysymys perustuu Itävallan lainsäädännössä omaksuttuun erityiseen lähestymistapaan siltä osin kuin on kyse hallinnollisten seuraamusten määräämisestä oikeushenkilöille.
23.      Ymmärrän ennakkoratkaisupyynnön perusteella asian olevan niin, että Itävallan lainsäädännössä, jolla direktiivi 2015/849 on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, sellaisena kuin sitä on tulkittu Verwaltungsgerichtshofin oikeuskäytännössä, säädetään pääosin, että oikeushenkilölle voidaan määrätä seuraamuksia ainoastaan luonnollisen henkilön välityksellä. Seuraavien vaatimusten on täytyttävä oikeushenkilöä vastaan vireille pannussa menettelyssä:
1)      luonnollinen henkilö, jonka teko luetaan oikeushenkilön syyksi, on yksilöity ja häntä pidetään oikeushenkilön osalta vireille pannussa menettelyssä asianosaisena eikä pelkkänä todistajana
2)      luonnollisen henkilön, joka on konkreettisesti yksilöity, teko on todettava seuraamuksen määräämisestä tehdyn hallinnollisen päätöksen päätösosassa, ja
3)      tämä sama teko on myös luettava kyseisen päätöksen päätösosassa kyseisen oikeushenkilön syyksi.
24.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää katsovan, että oikeushenkilön vastuun sitomisella oikeushenkilöstä vastuussa olevaan yksilöityyn luonnolliseen henkilöön otetaan käyttöön lisäedellytyksiä direktiivin 2015/849 60 artiklan 5 ja 6 kohdassa säädettyihin edellytyksiin nähden ja se saattaa siten olla kyseisen direktiivin vastaista.
25.      Steiermärkische Bank, KL ja TR väittävät, ettei direktiivi 2015/849 ole esteenä kyseessä olevalle Itävallan säännöstölle. Niiden mukaan kyseisen direktiivin sanamuoto, systematiikka, tarkoitus ja syntyhistoria osoittavat, että seuraamuksen määrääminen oikeushenkilölle edellyttää nimenomaisten johtohenkilöiden ja heidän tuottamuksellisen menettelynsä yksilöimistä.
26.      FMA sitä vastoin väittää, että direktiivi 2015/849 on esteenä kyseessä olevalle Itävallan säännöstölle. FMA:n mukaan on niin, että kun tässä säännöstössä edellytetään rikkomisesta vastuussa olevan luonnollisen henkilön yksilöimistä, sillä asetetaan aineellisia lisäedellytyksiä oikeushenkilöiden vastuun syntymiselle, mikä heikentää seuraamusten tehokkuutta ja varoittavaa vaikutusta. Konkreettisen vastuussa olevan luonnollisen henkilön yksilöimiseen liittyvät vaikeudet eivät saa estää katsomasta, että oikeushenkilö on vastuussa rikkomisesta.
27.      Myös komissio väittää Steiermärkische Bankin, KL:n ja TR:n tavoin, ettei direktiivi 2015/849 ole esteenä kyseessä olevalle Itävallan säännöstölle, vaikka siinä edellytetään luonnollisen henkilön syyllisyyden toteamista. Sen mukaan tämä ei ole kyseisen direktiivin 60 artiklan 5 ja 6 kohdan vastaista. Koska kyseisessä säännöksessä säädetään, että oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen johtohenkilöiden tekemistä rikkomisista, kyseisen oikeushenkilön saattamiseksi vastuuseen rikkomisesta on tarpeen osoittaa paitsi se objektiivinen seikka, että johtohenkilö on syyllistynyt rikkomiseen, myös kyseisen johtohenkilön tuottamus.
28.      Saksan hallitus toteaa vielä, että direktiivin 2015/849 60 artiklan 5 ja 6 kohdassa ilmaistu lähestymistapa siltä osin kuin on kyse oikeushenkilöiden vastuusta johtohenkilöiden tekemistä teoista on omaksuttu muilla unionin oikeuden aloilla ja erityisesti rikosoikeuden yhdenmukaistamista koskevassa unionin lainsäädännössä, kun oikeushenkilön vastuu on yhdistetty johtohenkilön tuottamukselliseen toimintaan.
29.      Aluksi haluan huomauttaa, että direktiivin 2015/849 sanamuodosta ja rakenteesta ilmenee selvästi, että sen tarkoituksena on asettaa velvollisuuksia paitsi luonnollisille henkilöille myös oikeushenkilöille ja että tällaisten velvollisuuksien noudattamatta jättämisestä on voitava määrätä hallinnollisia seuraamuksia oikeushenkilöille sellaisinaan.
30.      Kun velvollisuus kohdistuu pankin kaltaiseen oikeushenkilöön, direktiivissä 2015/849 tehdään selvä ero oikeushenkilön itsensä ja kyseisessä oikeushenkilössä toimivien luonnollisten henkilöiden vastuun välillä. Kyseisen direktiivin 58 artiklan 3 kohdassa säädetään siis esimerkiksi, että jos velvollisuudet koskevat oikeushenkilöitä, jäsenvaltioiden on lisäksi varmistettava, että seuraamuksia voidaan soveltaa ylimmän hallintoelimen jäseniin ja muihin luonnollisiin henkilöihin, jotka ovat kansallisen lainsäädännön mukaan vastuussa rikkomisesta.(16)
31.      Samoin jos asianomainen ilmoitusvelvollinen on luotto- tai finanssilaitos, direktiivissä 2015/849 vahvistetuissa seuraamusten suuruutta koskevissa säännöissä tehdään ero oikeushenkilön ja luonnollisen henkilön välillä.(17)
32.      Vaikka direktiivissä 2015/849 tehdään ero luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden vastuun välillä, siinä säädetään kuitenkin, että jäsenvaltioiden on määrättävä oikeushenkilölle hallinnollisia seuraamuksia kyseisessä oikeushenkilössä toimivan johtavan luonnollisen henkilön välityksellä.
33.      Direktiivin 2015/849 60 artiklan 5 kohdassa säädetään tältä osin, että oikeushenkilö on vastuussa, jos rikkomiseen syyllistyy luonnollinen henkilö, joka toimii itsenäisesti tai osana oikeushenkilön organisaatiota ja jolla on oikeushenkilössä johtava asema, joka perustuu siihen, että hänellä on oikeus edustaa oikeushenkilöä, valtuudet tehdä päätöksiä oikeushenkilön puolesta tai valtuudet käyttää määräysvaltaa oikeushenkilössä.
34.      Lisäksi 60 artiklan 6 kohdan mukaan oikeushenkilön vastuun voi aiheuttaa kuka tahansa näistä johtoasemassa olevista luonnollisista henkilöistä, jos kyseisen johtoasemassa olevan henkilön harjoittaman valvonnan tai käyttämän määräysvallan puutteellisuus on mahdollistanut sen, että joku muu oikeushenkilön sisällä on laiminlyönyt jonkin velvollisuuden.
35.      Merkitystä on siis sillä, että oikeushenkilölle voidaan määrätä seuraamus kaikista kyseisessä oikeushenkilössä tapahtuneista oikeushenkilölle asetettujen velvollisuuksien noudattamatta jättämisistä. Tämä tarkoittaa esimerkiksi sitä, että vaikka työntekijä on käytännössä se, joka on vastuussa konkreettisen velvollisuuden rikkomisesta, tämän on johdettava oikeushenkilön vastuuseen, vaikka tällainen vastuu ei synny kyseisen työntekijän vaan johtoasemassa olevan luonnollisen henkilön välityksellä.
36.      Kun mennään vielä pidemmälle, direktiivin 2015/849 60 artiklan 5 ja 6 kohdassa ei mielestäni edellytetä johtoasemassa olevan luonnollisen henkilön syyllisyyden toteamista. Se ei kuitenkaan ole esteenä sille, että kansallisessa lainsäädännössä asetetaan tuottamusta koskevia vaatimuksia.
37.      Esimerkiksi tämän ratkaisuehdotuksen 35 kohdassa mainitussa skenaariossa on niin, että jos johtoasemassa oleva luonnollinen henkilö ei tuottamuksellisesti ole kohdistanut rikkomiseen syyllistyneeseen työntekijään asianmukaista valvontaa, oikeushenkilön voidaan katsoa olevan vastuussa tästä rikkomisesta.
38.      Steiermärkische Bank, KL ja TR ovat todenneet istunnossa, että Itävallan lainsäädännössä on voimassa johtoasemassa olevan luonnollisen henkilön tuottamusta koskeva olettama, jos toimiin ei ole ryhdytty. FMA on asiasta samaa mieltä, mutta se on väittänyt, että kyseistä olettamaa sovelletaan vain 60 000 euron summaan saakka.
39.      On pidettävä mielessä, että unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole tulkita kansallista lainsäädäntöä ennakkoratkaisumenettelyssä.
40.      Mielestäni direktiivin 2015/849 60 artiklan 5 ja 6 kohta eivät kuitenkaan estä jäsenvaltioita säätämästä johtoasemassa olevan luonnollisen henkilön tietynasteisesta syyllisyydestä, kunhan kyseisen oikeushenkilön vastuu voidaan todeta kaikissa niissä tilanteissa, joissa kuka tahansa oikeushenkilön alaisuudessa toimiva henkilö on syyllistynyt direktiiviin perustuvaan rikkomiseen.
41.      Edellä esitetyn perusteella kyseessä olevan Itävallan lainsäädäntö, jossa oikeushenkilön vastuu yhdistetään ilmoitusvelvollisesta vastuussa olevan konkreettisesti yksilöidyn luonnollisen henkilön vastuun toteamiseen, ei mielestäni ole ristiriidassa direktiivin 2015/849 vaatimusten kanssa.
42.      Vaatimus, jonka mukaan luonnollista henkilöä, jonka teko on luettava oikeushenkilön syyksi, on pidettävä asianosaisena tämän oikeushenkilön osalta vireille pannussa hallinnollisessa menettelyssä siten, että hänellä on myös kaikki tällaiseen asemaan perustuvat menettelylliset takeet, eikä pelkkänä todistajana, ei vaikuta ongelmalliselta. Vedotessaan puolustautumisoikeuksiinsa kyseinen luonnollinen henkilö puolustaa myös oikeushenkilön etuja tällaisessa menettelyssä.
43.      Myöskään muotovaatimukset, jotka koskevat kyseisen luonnollisen henkilön nimeämistä ja velvollisuuden noudattamatta jättämisen kuvaamista sekä tämän noudattamatta jättämisen lukemista oikeushenkilön syyksi hallinnollisen päätöksen päätösosassa, eivät vaikuta olevan ristiriidassa direktiivin 2015/849 kanssa, jossa edellytetään, että oikeushenkilölle on voitava määrätä hallinnollisia seuraamuksia johtoasemassa olevan luonnollisen henkilön välityksellä.
44.      Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin ratkaista, estävätkö Itävallan lainsäädännön tietyt piirteet – joko osana lainsäädäntöä tai käytännössä täytäntöönpantuina – sen, että oikeushenkilöille on mahdollista määrätä seuraamuksia.
45.      Itävallan lainsäädännön virheellinen soveltaminen tietyissä tilanteissa, kuten osallisena olevan luonnollisen henkilön pitäminen todistajana eikä asianosaisena tietyssä asiassa, ei voi johtaa päätelmään, jonka mukaan kyseinen lainsäädäntö on sinänsä unionin oikeuden vastainen.
46.      En myöskään katso, että tuomio Deutsche Wohnen, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ja josta asianomaiset osapuolet ovat keskustelleet, merkitsisi sitä, ettei arviointini olisi pätevä.
47.      Unionin tuomioistuin katsoi kyseisessä tuomiossa, jonka taustalla oli yleinen tietosuoja-asetus, että kyseinen asetus on esteenä Saksan lainsäädännölle, jonka mukaan oikeushenkilölle voidaan määrätä hallinnollinen seuraamusmaksu vain, jos rikkominen on ensin luettu yksilöidyn luonnollisen henkilön syyksi.(18)
48.      Unionin tuomioistuin katsoi erityisesti, että seuraamusmaksut on voitava määrätä suoraan oikeushenkilöille rekisterinpitäjinä(19) ja että minkään yleisen tietosuoja-asetuksen säännöksen perusteella
ei voida katsoa, että seuraamusmaksun määrääminen oikeushenkilölle rekisterinpitäjänä edellyttäisi sitä, että ensin todettaisiin, että tähän rikkomiseen on syyllistynyt yksilöity luonnollinen henkilö.(20)
49.      Kuten edellä on selitetty, yleisestä tietosuoja-asetuksesta poiketen direktiivissä 2015/849 säädetään, että oikeushenkilölle määrätään seuraamuksia johtoasemassa olevan luonnollisen henkilön välityksellä.
50.      Kyseisen direktiivin 60 artiklan 5 ja 6 kohdan muotoilua (jäljempänä 60 artiklan muotoilu) käytetään lukuisissa sellaisissa unionin toimissa, joissa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan, että oikeushenkilöille voidaan määrätä seuraamuksia.(21)
51.      Tämän muotoilun valinta voisi selittyä sillä, että jäsenvaltioiden lähestymistavat oikeushenkilöiden vastuuseen ovat erilaisia.
52.      Nämä erot kuvaavat ja yhdistävät teoreettisia malleja, joihin kuuluu kirjallisuuden(22) mukaan
–        vastuuta toisen teosta koskeva malli (johon viitataan myös esimerkiksi isännänvastuuna [respondeat superior]), joka tarkoittaa sitä, että oikeushenkilö on vastuussa sen alaisuudessa toimivien henkilöiden, kuten työntekijöiden, rikkomisista
–        yksilöimismalli (johon viitataan myös esimerkiksi alter egona), joka tarkoittaa sitä, että oikeushenkilö on vastuussa ainoastaan rikkomuksista, joihin ovat syyllistyneet riittävän korkealla oikeushenkilön hierarkiassa olevat henkilöt, kuten johtajat ja työntekijät, jotka hoitavat tiettyjä vastuutehtäviä
–        ryhmämalli, jolla pyritään yksilöimään oikeushenkilöön kuuluvien yksilöiden kollektiivinen vastuu sen sijaan, että yksilöitäisiin yksittäinen tekijä;
–        organisaatiomalli (johon viitataan myös esimerkiksi oman identiteetin doktriinina tai yrityskulttuurina), joka perustuu oletukseen siitä, että oikeushenkilöllä on menetelmä oman identiteettinsä ilmaisemiseen ja että se voidaan näin ollen saattaa vastuuseen ilman yhteyttä luonnollisen henkilön käyttäytymiseen.
53.      Näyttää siltä, että 60 artiklan muotoilussa yhdistyvät nämä erilaiset teoreettiset lähestymistavat.(23) Mahdollisuudella perustaa oikeushenkilöiden vastuu luonnollisten henkilöiden tekoihin tai laiminlyönteihin näytetään siis vastattavan näihin erilaisiin kansallisiin valintoihin, jolloin jäsenvaltioiden ei tarvitse tehdä merkittäviä mukautuksia omiin oikeusjärjestyksiinsä unionin lainsäädännön tavoitteiden saavuttamiseksi.
54.      On totta, että erityisesti rahoituspalvelujen alalla on olemassa muuta unionin lainsäädäntöä, jossa ei ole käytetty 60 artiklan muotoilua.(24) Steiermärkische Bank, KL ja TR sekä FMA ovat olleet istunnossa eri mieltä siitä, voidaanko kyseistä lainsäädäntöä verrata yhtäältä direktiiviin 2015/849, koska siinä jätetään jäsenvaltioille harkintavaltaa oikeushenkilöiden vastuuta koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen osalta, tai toisaalta yleiseen tietosuoja-asetukseen, koska – kuten tuomiossa Deutsche Wohnen on tulkittu – siinä ei jätetä mitään harkintavaltaa.
55.      Nyt käsiteltävässä tapauksessa esillä olevaa oikeusriitaa ei ole tarpeen ratkaista tulkitsemalla rahoituspalveluja koskevaa unionin lainsäädäntöä. Riittää, kun todetaan, että direktiivillä 2015/849 säännellään oikeushenkilöiden vastuuta eri tavalla kuin yleisessä tietosuoja-asetuksessa. Rahoituspalveluja koskevan lainsäädännön ja yleisen tietosuoja-asetuksen välisillä mahdollisilla samankaltaisuuksilla ei siis ole merkitystä tulkittaessa direktiiviä 2015/849 nyt käsiteltävässä tapauksessa.
56.      Kaiken edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 2015/849 säännökset, jotka koskevat mahdollisuutta määrätä seuraamuksia oikeushenkilöille, eivät ole esteenä nyt kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa oikeushenkilön vastuu yhdistetään oikeushenkilössä johtavassa asemassa olevan yksilöidyn luonnollisen henkilön tuottamuksellisen teon toteamiseen.
B       Kansallisessa oikeudessa säädetyt vanhentumisajat
57.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää myös pohtivan kysymystä siitä, ovatko Itävallan lainsäädännössä säädetyt vanhentumisajat, joita sovelletaan määrättäessä oikeushenkilölle seuraamuksia rahanpesun torjuntaan liittyvien velvollisuuksien noudattamatta jättämisestä, yhteensopivia direktiivin 2015/849 kanssa. On palautettava mieleen, että nämä määräajat ovat kolme vuotta menettelyjen vireille panemiselle ja viisi vuotta niiden päätökseen saattamiselle.
58.      Tältä osin on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun unioni ei ole antanut asiaa koskevia sääntöjä, kunkin jäsenvaltion asiana on antaa sisäisessä oikeusjärjestyksessään yksityiskohtaiset menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla turvataan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, sillä edellytyksellä kuitenkin, että nämä menettelysäännöt eivät ole epäedullisempia kuin säännöt, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita (vastaavuusperiaate), eivätkä ne ole sellaisia, että unionin oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate).(25)
59.      Unionin tuomioistuin on todennut, että kohtuullisten preklusiivisten määräaikojen asettaminen oikeusvarmuuden turvaamiseksi on unionin oikeuden mukaista. Tällaisilla määräajoilla ei ole sellaista vaikutusta, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen tulisi käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi,(26) vaikka näiden määräaikojen päättyminen luonnollisesti johtaakin esitetyn vaatimuksen täysimääräiseen tai osittaiseen hylkäämiseen.(27)
60.      Unionin tuomioistuin on näet muissa yhteyksissä todennut, että kolmen ja viiden vuoden vanhentumisajat ovat tehokkuusperiaatteen mukaisia.(28)
61.      Direktiivissä 2015/849 ei säädetä vanhentumisaikoja koskevista säännöistä, joten tällaiset säännöt kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan, kunhan vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudatetaan edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti.
62.      Mielestäni käsiteltävässä asiassa ei ole viitteitä, jotka herättäisivät epäilyjä näiden periaatteiden osalta. Kuten komissio toteaa, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole maininnut konkreettisia seikkoja, joiden perusteella voitaisiin päätellä, että nämä määräajat ristiriidassa vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen kanssa.
63.      Katson näin ollen, ettei unionin oikeus ole esteenä Itävallan lainsäädännössä säädetyn kaltaisille vanhentumisajoille.
IV     Ratkaisuehdotus
64.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesverwaltungsgerichtin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesuun tai terrorismin rahoitukseen, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/60/EY ja komission direktiivin 2006/70/EY kumoamisesta 20.5.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/849 60 artiklan 5 ja 6 kohta, luettuina yhdessä sen 58 artiklan 1 ja 3 kohdan ja 59 artiklan 1 kohdan kanssa,
eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan seuraamuksen määrääminen oikeushenkilölle edellyttää ehdottomasti sitä, että luonnolliselle henkilölle, joka on oikeushenkilön elimen jäsen, tai muulle luonnolliselle henkilölle, joka on toiminut oikeushenkilön puolesta, on annettava ensin muodollinen asianosaisasema vastaajana (noudattaen tiukasti kaikkia asianosaisten oikeuksia), että hänet on lisäksi mainittava myös oikeushenkilölle osoitettavan seuraamuksen määräämisestä tehdyn päätöksen päätösosassa ja että siinä konkreettisesti nimettävä luonnollinen henkilö (tai luonnollinen henkilö, joka on oikeushenkilön elimen jäsen) on toiminut tunnusmerkistön täyttävällä tavalla, oikeudenvastaisesti ja tuottamuksellisesti, jotta tämä menettely voidaan myöhemmässä vaiheessa lukea oikeushenkilön syyksi, kun oikeus panna asia vireille vanhenee kolmessa vuodessa teon päättymisestä ja oikeus määrätä seuraamuksia vanhenee viidessä vuodessa.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesuun tai terrorismin rahoitukseen, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/60/EY ja komission direktiivin 2006/70/EY kumoamisesta 20.5.2015 annettu Europan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2015, L 141, s. 73). Tämä direktiivin on korvattu jäsenvaltioissa käyttöön otettavista mekanismeista rahoitusjärjestelmän käytön estämiseksi rahanpesuun ja terrorismin rahoitukseen, direktiivin (EU) 2019/1937 muuttamisesta sekä direktiivin (EU) 2015/849 muuttamisesta ja kumoamisesta 31.5.2024 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2024/1640 (EUVL L 2024/1640).
3      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee erityisesti Verwaltungsgerichtshofin 29.3.2019 antaman tuomion Ro 2018/02/0023.
4      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan juuri tästä syystä kaksi muuta luonnollista henkilöä eli KL ja TR ovat henkilöinä, joiden syyksi rikkominen luetaan, myös pääasian asianosaisia, koska heille asianosaisina kuuluvien oikeuksien vuoksi on tarpeen, että oikeushenkilön osalta tehty päätös hallinnollisesta seuraamuksesta osoitetaan myös heille ja heillä on siis oikeus hakea muutosta, vaikka FMA ei ole missään vaiheessa vaatinut seuraamuksen määräämistä näille luonnollisille henkilöille.
5      Tuomio 5.12.2023 (C‑807/21, Deutsche Wohnen, EU:C:2023:950).
6      Luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2016/679 (yleinen tietosuoja-asetus) (EUVL 2016, L 119, s. 1; jäljempänä yleinen tietosuoja-asetus).
7      Ks. direktiivin 2015/849 johdanto-osan kolmas perustelukappale.
8      Ks. direktiivin 2015/849 1 artikla ja johdanto-osan 64 perustelukappale. Ks. myös tuomio 16.7.2020, komissio v. Romania (Rahanpesun torjunta) (C‑549/18, EU:C:2020:563, 73 kohta) ja tuomio 16.7.2020, komissio v. Irlanti (Rahanpesun torjunta) (C‑550/18, EU:C:2020:564, 82 kohta), joissa unionin tuomioistuin totesi, että ”– – direktiivi 2015/849 on tärkeä väline unionin rahoitusjärjestelmän suojaamiseksi tehokkaasti rahanpesun ja terrorismin rahoituksen aiheuttamilta uhkilta.”
9      Ilmoitusvelvolliset luetellaan direktiivin 2015/849 2 artiklassa.
10      Ks. yleiskatsauksena esim. Maillart, J.-B., ”The anti-money laundering architecture of the European Union”, teoksessa B. ja Maillart, J.-B. (toim.), National and International Anti-Money Laundering Law: Development the Architecture of Criminal Justice, Regulation and Data Protection, Intersentia, Cambridge, 2020, s. 71–155.
11      Ks. direktiivin 2015/849 58 artiklan 2 kohta. Kyseisen direktiivin johdanto-osan 59 perustelukappaleessa todetaan, että jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että ne bis in idem ‑periaatetta ei rikota, kun määrätään hallinnollisia seuraamuksia ja toimenpiteitä kyseisen direktiivin mukaisesti ja rikosoikeudellisia seuraamuksia kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Tältä osin kyseisen direktiivin 58 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat päättää, että ne eivät säädä hallinnollisia seuraamuksia tai toimenpiteitä koskevia sääntöjä sellaisten rikkomisten osalta, joihin sovelletaan niiden kansallisen lainsäädännön nojalla rikosoikeudellisia seuraamuksia.
12      Ks. direktiivin 2015/849 johdanto-osan 59 perustelukappale.
13      Ks. direktiivin 2015/849 59 artiklan 2 ja 3 kohta.
14      Ks. direktiivin 2015/849 59 artiklan 4 kohta.
15      Direktiivissä 2024/1640, joka on uusin rahanpesun torjuntaa koskeva direktiivi, ei ole muutettu tätä säännöstä aineellisesti.
16      Huomautan myös, että direktiivin 2015/849 46 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa todetaan, että jos tiettyihin ilmoitusvelvollisten ryhmiin kuuluva luonnollinen henkilö harjoittaa ammattitoimintaa oikeushenkilön työntekijänä, kyseisen jakson velvollisuuksia sovelletaan kyseiseen oikeushenkilöön eikä kyseiseen luonnolliseen henkilöön.
17      Ks. direktiivin 2015/849 59 artiklan 3 kohta.
18      Ks. tuomio Deutsche Wohnen (60 kohta).
19      Ks. tuomio Deutsche Wohnen (44 kohta).
20      Ks. tuomio Deutsche Wohnen (46 kohta).
21      Osa näistä toimista on annettu rikosoikeuden alan yhdenmukaistamiseen käytetyn oikeusperustan (SEUT 83 artikla) nojalla. Ks. esim. rahanpesun torjumisesta rikosoikeudellisin keinoin 23.10.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2018/1673 (EUVL 2018, L 284, s. 22) 7 artikla; ympäristön suojelusta rikosoikeudellisin keinoin ja direktiivien 2008/99/EY ja 2009/123/EY korvaamisesta 11.4.2024 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2024/1203 (EUVL L, L/2024/1203) 6 artikla ja unionin rajoittavien toimenpiteiden rikkomiseen liittyvien rikosten ja seuraamusten määrittelystä ja direktiivin (EU) 2018/1673 muuttamisesta 24.4.2024 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2024/1226 (EUVL L, L/2024/1226) 6 artikla. Muita toimia on annettu esimerkiksi kalastuspolitiikan (SEUT 43 artikla) tai maahanmuuton (SEUT 79 artikla) kaltaisilla aloilla. Ks. tältä osin esim. laittoman, ilmoittamattoman ja sääntelemättömän kalastuksen ehkäisemistä, estämistä ja poistamista koskevasta yhteisön järjestelmästä, asetusten (ETY) N:o 2874/93, (EY) N:o 1936/2001 ja (EY) N:o 601/2004 muuttamisesta sekä asetusten (EY) N:o 1093/94 ja (EY) N:o 1447/1999 kumoamisesta 29.9.2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1005/2008 (EUVL 2008, L 286, s. 1) 47 artikla tai maassa laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten työnantajiin kohdistettavia seuraamuksia ja toimenpiteitä koskevista vähimmäisvaatimuksista 18.6.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/52/EY (EUVL 2009, L 168, s. 24) 11 artikla.
22      Ks. lyhyenä valikoimana esim. Pieth, M. ja Ivory, R., ”Chapter 1 Emergence and convergence: Corporate criminal liability principles in overview”, teoksessa Pietsh, M. ja Ivory, R. (toim.), Corporate criminal liability: emergence, convergence, and risk, IUS Gentium, nide 9(3), 2011, 1.4 kohta; Vermeulen, G., De Bondt, W. ja Ryckman, C., Liability of legal persons for offences in the EU, Maklu, Antwerpen, 2012; Pikamäe, P. ja Kärner, M., ”The effect of European Union law on the criminal and quasi-criminal liability of legal persons”, Juridica International, nide 33, 2024, s. 89–101, ja erityisesti s. 92.
23      Ks. tältä osin Franssen, V., ”The EU’s Fight Against Corporate Financial Crime: State of Affairs and Future Potential”, German Law Journal, nide 19(5), 2018, s. 1221–1249, erityisesti s. 1237–1242.
24      Ks. lyhyenä valikoimana mm. rahoitusvälineiden markkinoista sekä direktiivin 2002/92/EY ja direktiivin 2011/61/EU muuttamisesta 15.5.2024 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EUVL 2014, L 173, s. 349), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 28.2.2024 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2024/790 (EUVL L 2024/790) (rahoitusmarkkinadirektiivi II), 70 artikla; arvopapereiden yleisölle tarjoamisen tai kaupankäynnin kohteeksi säännellyllä markkinalla ottamisen yhteydessä julkaistavasta esitteestä ja direktiivin 2003/71/EY kumoamisesta 14.6.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/1129 (EUVL 2017, L 168, s. 12) (esiteasetus) 38 artikla; kryptovarojen markkinoista sekä asetusten (EU) N:o 1093/2010 ja (EU) N:o 1095/2010 ja direktiivien 2013/36/EU ja (EU) 2019/1937 muuttamisesta 31.5.2023 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2023/1114 (EUVL 2023, L 150, s. 40) (kryptovarojen markkinoita koskeva asetus tai MiCA-asetus) 111 artikla ja direktiivin 2013/36/EU muuttamisesta valvontavaltuuksien, seuraamusten, kolmannen maan sivuliikkeiden sekä ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien osalta 31.5.2024 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU9 2024/1619 (EUVL L, L/2024/1619) 65 ja 66 artikla.
25      Ks. esim. tuomio 16.12.1976, Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, 5 kohta); tuomio 16.12.1976, Comet (45/76, EU:C:1976:191, 13 kohta); tuomio 12.2.2008, Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78, 57 kohta) ja tuomio 30.4.2024, M.N.  (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, 129 kohta).
26      Ks. esim. tuomio 8.7.2010, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, 36 kohta) ja tuomio 5.9.2023, Udlændinge- og Integrationsministeriet (Tanskan kansalaisuuden menettäminen) (C‑689/21, EU:C:2023:626, 42 kohta).
27      Ks. esim. tuomio 2.12.1997, Fantask ym.  (C‑188/95, EU:C:1997:580, 48 kohta) ja tuomio 7.4.2022, IFAP (C‑447/20 ja C‑448/20, EU:C:2022:265, 55 kohta).
28      Ks. esim. tuomio 8.9.2011, Q-Beef ja Bosschaert (C‑89/10 ja C‑96/10, EU:C:2011:555, 36 ja 37 kohta) ja tuomio 20.12.2017, Caterpillar Financial Services (C‑500/16, EU:C:2017:996, 42 ja 43 kohta).