62002CC0103_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Esillä olevassa kanteessa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 75/442/ETY,(2) sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156/ETY,(3) 1, 9, 10 ja 11 artiklan sekä direktiivin 91/689/ETY(4) 3 artiklan mukaisia velvoitteitaan antamalla 5.2.1998 individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislative 5 febbraio 1997, n°22 ‑nimisen asetuksen (sellaisten vaarattomien jätteiden määrittämisestä, joihin sovelletaan 5.2.1997 annetun asetuksen nro 22 31 ja 33 §:ssä tarkoitettua yksinkertaistettua hyödyntämismenettelyä, 5.2.1998 annettu asetus).(5)
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
2. Direktiivin 75/442 tavoitteena on kannustaa jätteiden tuottamista rajoittavien menetelmien käyttöönottoon, edistää jätteiden hyödyntämistä, ja milloin hyödyntäminen ei ole mahdollista, järjestää jätehuolto.(6) Direktiivissä säädetään muun muassa, että voidakseen harjoittaa jätteiden hyödyntämistä, laitoksen tai yrityksen on etukäteen hankittava toimivaltaiselta viranomaiselta toimilupa.(7) Lupavaatimuksen soveltamatta jättäminen on mahdollista, jollei sanotun direktiivin 11 artiklassa mainituista edellytyksistä muuta johdu.
3. Direktiivin 91/689 tavoitteena on lähentää toisiinsa eri jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, joka koskee vaarallisten jätteiden valvottua jätehuoltoa.(8) Vaarallisiin jätteisiin sovelletaan tiukempia edellytyksiä kuin vaarattomiin jätteisiin, olipa kyse jätteiden hyödyntämisestä tai niistä huolehtimisesta.(9) On siis tärkeää, että raja vaarallisten ja vaarattomien jätteiden välillä määritellään asianmukaisesti. Direktiivin 91/689 1 artiklan 4 kohdassa määritellään vaarallisiksi jätteiksi ne jätteet, jotka sisältyvät direktiivin liitteiden I–III perusteella laadittuun luetteloon. Kyseessä oleva luettelo on hyväksytty päätöksellä 94/904/EY.(10)
4. Käsitteet jätteistä huolehtiminen ja jätteiden hyödyntäminen on määritelty direktiivin 75/442 1 artiklan e ja f alakohdassa, ja ensiksi mainitun käsitteen sisältöä täsmennetään päätöksellä 96/350/EY(11) hyväksytyssä liitteessä II A ja jälkimmäisen päätöksen sisältöä kyseisen päätöksen liitteessä II B.
5. Riidanalaisella asetuksella pannaan täytäntöön kansallisessa oikeusjärjestyksessä direktiivit 75/442 ja 91/689.
II Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä
6. Euroopan yhteisöjen komissio on EY 226 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti ilmoittanut 28.2.2000 päivätyssä virallisessa huomautuksessa Italian viranomaisille katsovansa, että Italian tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 75/442 1, 9, 10, ja 11 artiklan sekä direktiivin 91/689 3 artiklan mukaisia velvoitteitaan hyväksymällä riidanalaisen asetuksen.
7. Viralliseen huomautukseen 3. ja 26.5.2000 antamissaan vastauksissa Italian tasavalta on vastannut ainoastaan kolmeen komission esittämästä neljästä väitteestä. Komissio on päättänyt lykätä päätöksentekoa, joka koskee kolmatta, jätteiden hyödyntämistoimiin liittyvää väitettä, jota koskevia Italian tasavallan antamia tietoja tutkitaan parhaillaan.
8. Komissio on 11.4.2001 antanut asiasta Italian hallitukselle perustellun lausunnon, jossa komissio kehotti tätä toteuttamaan lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa. Italian viranomaiset ovat 17.8.2001 vastanneet kirjeellä komission lausuntoon.
9. Arvioituaan, että saatu vastaus ei ole vakuuttava, komissio on nostanut käsiteltävänä olevan, kolmeen väitteeseen perustuvan kanteen. Italian tasavaltaa moititaan ensinnäkin siitä, että se myöntää vaarattomia jätteitä hyödyntäville laitoksille ja yrityksille vapautuksen lupavaatimuksesta ilman, että vapautuksen myöntäminen edellyttäisi direktiivin 75/442 4 ja 10 artiklan sekä 11 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten noudattamista. Komissio moittii Italian hallitusta myös siitä, että se ei ole määritellyt täsmällisesti vapautuksen piiriin kuuluvia jätelajeja, mikä johtaa direktiivin 91/689 3 artiklan rikkomiseen. Lisäksi komissio väittää Italian tasavallan luokitelleen ”ympäristön parantamiseksi” tiettyjä toimia, joissa itse asiassa on kysymys jätteiden hyödyntämisestä, mikä on vastoin direktiivin 75/442 9 ja 11 artiklaa, kun niitä luetaan yhdessä kyseisen direktiivin 1 artiklan e ja f alakohdan kanssa. Tarkastelen näitä kolmea kanneperustetta peräkkäin täsmentäen samalla kulloinkin asiaan kuuluvia oikeussääntöjä.
III Arviointi asiasta
10. Aluksi on syytä mainita, että Italian tasavalta antaa ymmärtää asettavansa kyseenalaiseksi käsiteltävänä olevan kanteen tutkittavaksi ottamisen, sillä kanteessa ei sen mukaan ole kysymys muusta kuin ”menettelytavoista ja menettelyistä”, joista päättäminen kuuluu direktiivin täytäntöönpanossa jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan. Koska kiista tosiasiassa koskee direktiivin 75/442 täsmällisten määräysten tulkintaa, jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä ei näyttäisi olevan epäilyksiä.
A  Direktiivin 75/442 11 artiklassa tarkoitettu jätemäärän käsite
11. Ensimmäisen kanneperusteen kannalta merkitykselliset säännökset ovat direktiivin 75/442 4 ja 11 artikla sekä riidanalaisen asetuksen 7 §.
12. Direktiivin 75/442 11 artiklan 1 kohdan mukaan laitoksen tai yrityksen on mahdollista saada hyödyntämistoimia varten toimilupaa koskevasta vaatimuksesta etukäteen vapautus
– ”jos toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet kutakin toimintaa koskevat yleiset säännöt, joissa määritellään jätelajit ja ‑määrät sekä edellytykset, joilla kyseinen toiminta voidaan vapauttaa luvanhakuvelvollisuudesta, ja
– jos jätelajit tai ‑määrät ja huolehtimis‑ tai hyödyntämismenetelmät ovat sellaisia, että ne täyttävät 4 artiklassa mainitut edellytykset”.
13. Direktiivin 75/442 4 artiklassa todetaan yleisesti, että ”jätteet hyödynnetään tai niistä huolehditaan vaarantamatta ihmisten terveyttä ja aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle ja näin tehdään erityisesti siten, että ei vaaranneta vesiä, ilmaa, maaperää ja kasveja sekä eläimiä tai tuoteta melu‑ tai hajuhaittoja taikka vahingoiteta maaseutua tai erityisalueita”.
14. Riidanalaisen asetuksen 7 §:ssä pannaan täytäntöön seuraavalla tavalla säännös edellytyksistä, joiden vallitessa vapautus voidaan myöntää: ”tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvaan hyödyntämistoimintaan käytettävissä olevien jätteiden vuotuiset enimmäismäärät määräytyvät toimintaa harjoittavan laitoksen vuotuisen käsittelykapasiteetin perusteella, kun siitä on vähennetty mahdollisesti hyväksi käytetty raaka‑aine ja pitäen huolta siitä, että toiminnasta ei aiheudu vaaraa ihmisten terveydelle tai ympäristölle, jollei liitteissä olevista nimenomaisista määräyksistä muuta johdu. – – Kun kysymys on energiantuotannossa hyödyntämiseen liittyvästä toiminnasta – – jätteiden enimmäismäärä määritellään jätteen lämpöarvon, energiantuotannossa hyödyntämistä harjoittavan laitoksen nimellislämmöntuoton sekä kunkin hyödyntämistä harjoittavan laitoksen arvioidun käyttöajan mukaan. Hyödynnettäväksi tarkoitettujen jätteiden vuosittaiset määrät on ilmoitettava toiminnan aloittamista koskevassa ilmoituksessa, jonka on sisällettävä tarkempi esitys tässä pykälässä määritettyjen edellytysten noudattamisesta”.
15. Riidanalaisella asetuksella otetaan siis käyttöön kunkin yrityksen ominaisuuksista riippuva laskentamekanismi ilman ehdotonta kynnysarvoa. Juuri tätä seikkaa komissio arvostelee arvioiden, että kynnysarvo on direktiivin 75/442 11 artiklan mukaisesti määrättävä harjoitetun toiminnan perusteella.
16. Komissio esittää asetuksesta useita huomautuksia. Asetuksen soveltaminen johtaa tilanteeseen, jossa normaalimenettelyä ei enää sovellettaisi, vaan kaikki yritykset voisivat vapautua lupavaatimuksen noudattamisesta, olipa niiden hyödyntämien jätteiden määrä mikä tahansa. Direktiivin 75/442 4 artiklan edellytysten noudattamista ei siten voitaisi varmistaa. Komission olisi myös mahdotonta valvoa, soveltavatko jäsenvaltiot direktiiviä asianmukaisesti, jos jäsenvaltiot ottaisivat käyttöön liian monia erilaisia järjestelmiä, joissa myönnetään vapautuksia lupavaatimusten noudattamisesta.
17. Komission mukaan direktiivin 75/442 11 artiklaa on tulkittava siten, että sillä myönnetään jäsenvaltioille mahdollisuus ottaa käyttöön vähimmäiskynnysarvo, jonka alittaessaan hyödyntämislaitokset eivät lähtökohtaisesti aiheuttaisi ympäristölle haittaa. Tällainen kynnysarvo on esitettävä enimmäismääränä, joka pätee kaikkiin samalla alalla toimiviin laitoksiin tai yrityksiin. Direktiivin 75/442 4 artiklan noudattaminen velvoittaa määräämään tällaisesta kynnysarvosta. Direktiivin yleinen rakenne vaatii myös määräämään kynnysarvosta, jonka ylittyessä vapautuksen saaminen ei ole enää mahdollista, sillä normaalimenettely edellyttää toimiluvan saamista etukäteen. Tällainen järjestelmä olisi vertailukelpoinen sen järjestelmän kanssa, joka on olemassa esimerkiksi kirjanpidossa, jossa yrityksillä on niiden koon mukaan toisistaan poikkeavia velvollisuuksia. Erikokoisten yritysten toisistaan poikkeava kohtelu ei siten komission mukaan ole niiden välistä syrjintää.
18. Puolustuksessaan Italian tasavalta kehittää pääasiallisesti kahta argumenttia. Toisaalta sen mielestä sen direktiivin 75/442 11 artiklan täytäntöönpanemiseksi suorittama toimi on kyseisen direktiivin mukainen, koska riidanalaisen asetuksen 7 §:ssä asetettu kriteeri on selkeä ja myötävaikuttaa kannustettaessa jätteiden hyödyntämiseen direktiivin tavoitteiden mukaisesti. Toisaalta Italian tasavalta kiistää komission tulkinnan, jossa vaaditaan vähimmäiskynnysarvoa, koska direktiivissä ei sen mukaan nimenomaisesti edellytetä ehdottomien enimmäismäärien määrittämistä. Lisäksi järjestelmä, jossa myönnetään vapautuksia ennen toiminnan aloittamista edellytettyä lupaa koskevasta vaatimuksesta ja joka perustuu ehdottomaan kynnysarvoon, rankaisee Italian tasavallan mukaan epäoikeudenmukaisella tavalla suurikokoisia yrityksiä, vaikka niiden toiminta on usein paremmin valvottua ja vähemmän haitaksi ympäristölle kuin pienempikokoisten yritysten.
19. Tässä suhteessa, jos viitataan direktiivin 75/442 yleiseen rakenteeseen, direktiivin 11 artikla muodostaa poikkeuksen 10 artiklan mukaisesta normaalimenettelystä, jonka mukaan toimilupa hankitaan etukäteen. Kyseisessä 11 artiklassa mainitaan yksiselitteisesti, että vapautus luvanhakuvelvollisuudesta edellyttää, että on annettu ”kutakin toimintaa koskevat yleiset säännöt, joissa määritellään jätelajit ja ‑määrät”. Asetuksella perustettu järjestelmä ei kuitenkaan näytä vastaavan tällaista määritelmää, koska siinä ei määrätä rajaa hyödynnettyjen jätteiden lajin tai määrän perusteella, vaan kunkin hyödyntämistoimintaa harjoittavan yrityksen oman kapasiteetin perusteella. Koska italialaisessa asetuksessa asetetut enimmäismäärät määritellään jokaiselle yritykselle eritasoisiksi, niitä ei myöskään varsinaisesti voi pitää rajoina. Tämän seurauksena se, kuinka Italia on pannut direktiivin 75/442 11 artiklan täytäntöön, ei ole sopusoinnussa artiklan säännöksen kanssa.
20. EY:n perustamissopimuksen mukaan on kyllä mahdollista, että jäsenvaltiot ryhtyvät tiukempiin suojatoimenpiteisiin.(12) Voidaan kuitenkin huomata, että Italian tasavallan käyttöön ottama vapautusjärjestelmä ei, toisin kuin Italia esittää, välttämättä suojaa ympäristöä enemmän kuin direktiivin 75/442 järjestelmä, koska se itse asiassa antaa yrityksille mahdollisuuden käsitellä mahdollisesti saastuttavia jätteitä ilman, että näihin käsittelytoimiin kohdistettaisiin minkäänlaista etukäteisvalvontaa. Etukäteen hankittavan toimiluvan vaatimus ei kuitenkaan vaaranna mahdollisuutta suorittaa jätteiden käsittelyä. Lisäksi Italian järjestelmä on direktiivin 75/442 lupamekanismin, jolla pyritään torjumaan ennakolta ympäristöön kohdistuvia uhkia, vastainen. Argumentteihin, jotka koskevat etukäteen hankittavan toimiluvan vaatimuksen aikaansaamaa syrjintää, voidaan suhtautua vain torjuvasti. Yritys, joka ei voi saada vapautusta etukäteen hankittavan toimiluvan vaatimuksesta, voi nimittäin kuitenkin ryhtyä haluamiinsa jätteiden hyödyntämistoimiin kunhan se on osoittanut, että toimet ovat ympäristölle vaarattomia.
B Vaarallisten jätteiden virheellinen luokittelu vaarattomiksi jätteiksi
21. Komissio moittii riidanalaisen asetuksen jätteiden määritelmiä liiallisesta epämääräisyydestä, mikä aiheuttaa oikeusvarmuuden puuttumisen tehtäessä eroa vaarallisten ja vaarattomien jätteiden välillä. Lisäksi komissio moittii kyseistä jäsenvaltiota siitä, että se on jättänyt huomioimatta Euroopan jäteluettelon jätekoodit ja käyttänyt virheellisiä koodeja tai koodeja, jotka eivät vastaa kyseessä olevien jätteiden typologiaa.
22. Komissio ei täsmennä, mistä seikoista Italian lainsäädännön epätarkkuus muodostuu. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission on kuitenkin esitettävä näyttö jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisistä, joita se väittää tapahtuneen.(13) Muussa tapauksessa väitettyä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä ei voida todeta tapahtuneeksi.
23. On syytä myös mainita, että komissio itse on tehnyt 13.11.2002 päätöksen 2002/909/EY Italian antamista säännöistä jätteitä hyödyntävien laitosten tai yritysten lupavaatimusten soveltamatta jättämisestä vaarallisista jätteistä annetun direktiivin 91/689 3 artiklan mukaisesti,(14) jossa se täsmentää, että ”jätteet on luokiteltu asianmukaisesti yhteisön jäteluettelon perusteella” Italian lainsäädännössä.
24. Rajoitan niin ollen Italian tasavallan väitettyä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan tarkastelun kolmeen tapaukseen, joissa komissio tekee noudattamatta jättämistä koskevan väitteen tueksi tarkkoja viittauksia riidanalaiseen asetukseen.
25. Riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 olevassa 5.9 alakohdassa viitataan päällystettyihin valokuitukaapelin palasiin, jotka ovat tyypiltään dielektrisiä, puoliksi dielektrisiä tai metallisia. Komissio korostaa, että viittaus Euroopan jäteluettelon jätekoodeihin puuttuu. Italian tasavalta väittää, että se on ottanut käyttöön asiaankuuluvat tunnistuskoodit direttiva 9 aprile 2002:n(15) liitteellä C. Koska tämä valtionsisäinen määräys on annettu perustellussa lausunnossa myönnetyn määräajan jälkeen, jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen vaikuttaa toteennäytetyltä.
26. Riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 olevaan 7.8 alakohtaan liittyen komissio katsoo, että viittauksesta tulenkestävää materiaalia oleviin jätteisiin, jotka ovat peräisin korkean palamislämmön uuneista, ei voida todeta, kuuluvatko käytetyt uunien vuoraukset, jotka ovat peräisin alumiinin metallurgisesta käsittelystä, tämän normin piiriin vai eivätkö, mikä saattaa aiheuttaa sekaannusta vaarallisten ja vaarattomien jätteiden välillä. Yhteisöjen tuomioistuimen on todettava jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen, koska sitä ei ole kiistetty.
27. Mitä tulee riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 olevaan 3.10 alakohtaan, jossa mainitaan tyhjentyneet hopeaoksidiparistot, komissio väittää, että Euroopan jäteluettelon jätekoodin 160605 (muut paristot ja akut) mainitseminen asetuksessa on virhe, koska se merkitsee sitä, että nämä paristot määritellään vaarattomiksi jätteiksi. Oikea jätekoodi olisi, ottaen huomioon paristojen elohopeapitoisuus, 160603 (elohopeaa sisältävät paristot), mikä aiheuttaa niiden luokittelemisen vaarallisiksi jätteiksi. Italian tasavalta sen sijaan arvioi, että kyseisen jätteen luokittelu vaarattomaksi vastaa täysin mainitussa 3.10 alakohdassa mainittuja kemiallisia ja fysikaalisia ominaisuuksia: teräskuori, joka sisältää oksideja ja/tai hopeasuoloja yli 1 % sekä sinkkiä ja nikkeliä, ensiksi mainittua enintään 9 % ja jälkimmäistä enintään 55 %. On todettava, että koska hopeaoksidiparistot eivät sisällä elohopeaa, komission esittämä luokittelu ei näytä asianmukaiselta. Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä ei siis näiltä osin ole näytetty toteen.
28. Edellä esitetyt toteamukset huomioon ottaen voidaan todeta, että riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 oleva 5.9 ja 7.8 alakohta ovat sekä direktiivin 75/442 11 artiklan 1 kohdan että direktiivin 91/689 3 artiklan vastaisia.
C Jätteiden hyödyntämistoimen ja huolehtimistoimen ero
29. Komissio arvostelee Italian tasavaltaa siitä, että se on rikkonut direktiivin 75/442 9 ja 11 artiklaa, kun niitä tarkastellaan ottaen huomioon 1 artiklan e ja f alakohta sekä liitteet II A ja II B, määrittelemällä virheellisesti tietyt toimet ”jätteiden hyödyntämiseksi”, vaikka niissä on kysymys jätteistä huolehtimisesta. Kuitenkin direktiivin 75/442 sanottujen säännösten mukaan ainoastaan jätteiden huolehtimistoimia varten vaaditaan etukäteen hankittu toimilupa.
30. Direktiivin 75/442 1 artiklan e alakohdassa määritellään huolehtimisella tarkoitettavan ”mitä tahansa liitteessä II A mainittuja toimintoja”. Kyseisen direktiivin 1 artiklan f alakohdassa täsmennetään hyödyntämisellä tarkoitettavan ”mitä tahansa liitteessä II B mainittua toimintaa”.
31. Riidanalaisen asetuksen 5 §:n 1 momentin mukaan ”liitteessä 1 määriteltyjen ympäristön parantamistoimien tarkoituksena on kunnostaa rappeutuneita alueita tuottaviin tai sosiaalisiin tarkoituksiin muokkaamalla niiden ulkomuotoa”. Riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 kuvaillaan ”vaarattomien jätteiden hyödyntämistä koskevia yleisiä teknisiä normeja”, kuten jätetyyppi Euroopan jäteluetteloon tehtyine viittauksineen, jätteiden alkuperä, niiden ominaisuudet ja suunnitellut hyödyntämistoimet sekä raaka‑aineen ja saadun lopputuotteen ominaisuudet.
32. Italian tasavalta väittää, että nämä hyödyntämis‑ ja parantamistoimet vastaavat direktiivin 75/442 liitteessä II B olevaa R 10 alakohtaa, jonka otsikkona on ”Maaperän käsitteleminen siten, että siitä on hyötyä maataloudelle tai että sillä on ekologisesti hyödyllinen vaikutus – –”. Hyödyntämiseksi luokitteleminen on välttämätöntä, koska tarkoitetut toimet sisältävät joidenkin jätteiden uudelleenkäyttöä. Lisäksi ympäristön entistäminen tarkoittaa myös alueiden kunnostamista.
33. Komissio on alun perin tehnyt toisen määrittelyn ja arvioinut, että kaatopaikkojen peittäminen, joka joskus mainitaan riidanalaisen asetuksen liitteen 1 teknisissä normeissa tarkoitettuna hyödyntämistoimena, muodostuisi huolehtimistoimesta ja kuuluisi siten direktiivin 75/442 liitteessä II A olevaan D 1 alakohtaan, jonka otsikkona on ”Sijoittaminen maahan tai maan päälle (esimerkiksi kaatopaikoille)”. Kuitenkin vastauskirjelmävaiheessa ja ottaen huomioon yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Abfall Service AG (ASA) vastaan Bundesminister für Umwelt, Jugend und Familie annetun tuomion(16) komissio on myöntänyt, että tiettyjä riidanalaisen asetuksen 5 §:ssä tarkoitettuja ulkomuodon muokkaamis‑ ja kaatopaikkojen peittämistoimia voitaisiin pitää hyödyntämis‑ tai parantamistoimina. Komissio on kuitenkin pitänyt voimassa arvostelunsa riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 olevan 7.14 ja 7.15 alakohdan yhteydessä, joissa mainittuja toimia ei voi luokitella hyödyntämistoimiksi, koska niillä tarkoitetaan sellaisten porausjätteiden ja porauslietteiden käyttämistä, jotka voivat sisältää jopa 50 kg/t hiilivetyjä ja 300 kg/t dieselöljyä tai lievästi myrkyllistä öljyä.
34. Tässä suhteessa edellä mainitussa asiassa ASA annetun tuomion 68 kohdassa todetaan, että ”direktiivin 3 artiklan 1 kohdan b alakohdasta tai mistään muustakaan direktiivin säännöksestä ei ilmene, että jätteiden vaarallisuus sellaisenaan olisi merkityksellinen arviointiperuste harkittaessa, onko jätteiden käsittelytoimi luokiteltava direktiivin 1 artiklan f kohdassa tarkoitetuksi hyödyntämiseksi”.(17)
35. Jotta tietyn toimen voidaan katsoa merkitsevän jätteiden hyödyntämistä, on vain varmistuttava siitä, että toimen ”pääasiallinen tavoite on, että jätteillä on hyödyllinen tehtävä siten, että niillä korvataan sellaisten muiden materiaalien käyttö, joita olisi pitänyt käyttää tämän tehtävän täyttämiseksi, mikä mahdollistaa luonnonvarojen säästämisen”.(18)
36. Riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 olevan 7.14 alakohdan mukaan jätteitä voidaan käyttää uudelleen sementtitehtaissa, ympäristön ennalleen saattamisessa tarvittaessa suolanpoiston jälkeen tai kiinteälle yhdyskuntajätteelle tarkoitettujen kaatopaikkojen peittämisessä. Liitteessä 1 olevassa 7.15 alakohdassa tarkoitettuja jätteitä voidaan käyttää teollisuudessa, joka valmistaa rakennustiiliä ja paisutettua savea, sementtitehtaissa, ympäristön ennalleen saattamisessa tarvittaessa kuivattamisen ja suolanpoiston jälkeen tai kiinteälle yhdyskuntajätteelle tarkoitettujen kaatopaikkojen peittämisessä. Komissio on myöntänyt, että kaatopaikkojen peittämistä voidaan pitää hyödyntämistoimena riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 olevien 4.4.3 g), 11.2.3 c), 12.1.3 g), 12.3.3 i) ja 12.4.3 g) alakohdan osalta.(19) Kuitenkin saman liitteen 7.14 ja 7.15 alakohdassa kuvatut kaatopaikkojen peittämistoimet ovat täysin identtiset jälkimmäisten kanssa. On siis todettava, että komissio ei ole esittänyt näyttöä siitä, että riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 olevissa 7.14 ja 7.15 alakohdassa tarkoitettuja jätteiden hyödyntämistoimia ei voitaisi pitää direktiivissä 75/442 tarkoitettuina hyödyntämistoimina.
IV Ratkaisuehdotus
37. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin
1) toteaa, että Italian tasavalta ei ole noudattanut jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY, 4 artiklan ja 11 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se myöntää 5.2.1998 annetun individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislative 5 febbraio 1997, n° 22 ‑nimisen asetuksen 7 §:n nojalla vapautuksen jätteiden hyödyntämistoimissa ja jätteistä huolehtimistoimissa edellytetystä toimilupaa koskevasta vaatimuksesta ilman, että se olisi antanut kunkin tyyppistä toimintaa koskevat yleiset säännöt, joissa määritellään jätelajit ja ‑määrät sekä edellytykset, joilla kyseinen toiminta voidaan vapauttaa luvanhakuvelvollisuudesta, ja ilman että varmistuttaisiin siitä, että ihmisten terveydelle ei aiheudu vaaraa eikä ympäristölle aiheudu vahinkoa;
2) toteaa, että Italian tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156, 11 artiklan 1 kohdan eikä neuvoston direktiivin 91/689/ETY 3 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole mahdollistanut sen toteamista, ovatko riidanalaisen asetuksen liitteessä 1 olevassa 5.9 ja 7.8 alakohdassa mainitut jätteet vaarallisia vai vaarattomia;
3) hylkää Euroopan yhteisöjen komission kanteen muilta osin.
(1) .
(2)
–	Jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 194, s. 39).
(3)
–	Direktiivin 75/442 muuttamisesta 18.3.1991 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 78, s. 32; jäljempänä direktiivi 75/442).
(4)
–	Vaarallisista jätteistä 12.12.1991 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 377, s. 20).
(5)
–	Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana (GURI) nro 88, 16.4.1998; jäljempänä riidanalainen asetus.
(6)
–	Direktiivin 75/442 johdanto-osan neljäs perustelukappale.
(7)
–	Direktiivin 75/442 10 artikla.
(8)
–	Direktiivin 91/689 1 artikla.
(9)
–	Direktiivin 91/689 johdanto-osan neljäs perustelukappale.
(10)
–	Direktiivin 91/689/ETY 1 artiklan 4 kohdan mukaisen vaarallisten jätteiden luettelon laatimisesta 22 päivänä joulukuuta 1994 tehty neuvoston päätös 94/904/EY (EYVL L 356, s. 14). Tämä päätös on kumottu 1.1.2002 alkaen direktiivin 75/442/ETY 1 artiklan a alakohdan mukaisen jäteluettelon laatimisesta tehdyn komission päätöksen 94/3/EY ja päätöksen 94/904/EY korvaamisesta 3 päivänä toukokuuta 2000 tehdyllä komission päätöksellä 2000/532/EY (EYVL L 226, s. 3).
(11)
–	24.5.1996 tehty komission päätös (EYVL L 135, s. 32).
(12)
–	EY 176 artikla ja EY 95 artiklan 4 kohta.
(13)
–	Ks. mm. asia C‑431/92, komissio v. Saksa, tuomio 11.8.1995 (Kok. 1995, s. I‑2189, 45 kohta).
(14)
–	EYVL L 315, s. 16. Komissio viittaa vastauskirjelmänsä 11 ja 12 kohdassa menettelyyn, jossa tämä päätös tultiin tekemään.
(15)
–	Direttiva 9 aprile 2002 che ricodifica i rifiuti individuati nel D. M. 5/2/98, ai sensi della decisione 2000/532/CE (Ohjesääntö 9.4.2002, jossa päätöstä 2000/532 soveltaen kodifioidaan uudelleen 5.2.1998 annetussa ministeriön asetuksessa määritellyt jätteet).
(16)
–	Asia C‑6/00, Abfall Service AG (ASA) v. Bundesminister für Umwelt, Jugend und Familie, tuomio 27.2.2002 (Kok. 2002, s. I‑1961). Ks. myös asia C‑228/00, komissio v. Saksa, tuomio 13.2.2003 (Kok. 2003, s. I‑1439); asia C‑458/00, komissio v. Luxemburg, tuomio 13.2.2003 (Kok. 2003, s. I‑1553); asia C‑116/01, SITA, tuomio 3.4.2003 (Kok. 2003, s. I‑2969) ja yhdistetyt asiat C‑307/00–C‑311/00, Oliehandel Koeweit BV ym. v. Minister van Volkshuisvesting, Ruimtelijke Ordening en Milieubeheer, määräys 27.2.2003 (Kok. 2003, s. I‑1821).
(17)
–	Ks. em. asia Abfall Service AG (ASA) v. Bundesminister für Umwelt, Jugend und Familie, tuomion 68 kohta.
(18)
–	Ks. em. asia Abfall Service AG (ASA) v. Bundesminister für Umwelt, Jugend und Familie, tuomion 69 kohta; em. asia komissio v. Saksa, tuomion 45 kohta ja em. asia komissio v. Luxemburg, tuomion 36 kohta.
(19)
–	Komission vastauskirjelmän 24 kohta.