62023CJ0555
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
26 юни 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Директива 2010/13/ЕС — Доставчици на аудио-визуални медийни услуги — Национална правна уредба, която задължава да се зачита човешкото достойнство и забранява излъчването на некачествено съдържание — Принцип на съответстващо тълкуване на националното право — Граници — Принцип за законоустановеност на престъплението и наказанието — Принцип на правната сигурност“
По съединени дела C‑555/23 и C‑556/23
с предмет две преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Symvoulio tis Epikrateias (Държавен съвет, Гърция) с актове от 2 август 2023 г., постъпили в Съда на 4 септември 2023 г., в рамките на производства по дела
Makeleio EPE (дело C‑555/23),
Zougla G.R. AE (дело C‑556/23)
срещу
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR)
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún (докладчик), председател на състава, D. Gratsias, E. Regan, J. Passer и B. Smulders, съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: L. Carrasco Marco, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 16 октомври 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Makeleio EPE, от S. Charalampous dikigoros,
–
за Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR), от Z. Chatzipavlou и A. Dimitrakopoulou, в качеството на представители,
–
за гръцкото правителство, от Z. Chatzipavlou, K. Konsta, M. Tassopoulou и D. Tsagkaraki, в качеството на представители,
–
за шведското правителство, от F.‑L. Göransson, J. Olsson, A. Runeskjöld и H. Shev, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от O. Gariazzo, L. Malferrari, G. Meessen и D. Triantafyllou, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 30 януари 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването, от една страна, на Директива 2010/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 10 март 2010 година за координирането на някои разпоредби, установени в закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до предоставянето на аудио-визуални медийни услуги (Директива за аудио-визуалните медийни услуги) (ОВ L 95, 2010 г., стр. 1, и поправка в ОВ L 263, стр. 15), изменена с Директива (ЕС) 2018/1808 на Европейския парламент и на Съвета от 14 ноември 2018 г. (ОВ L 303, 2018 г., стр. 69) (наричана по-нататък „Директива 2010/13“), и от друга страна, на членове 20 и 21 и член 49, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитванията са отправени в рамките на два спора, водени съответно от Makeleio EPE по дело C‑555/23 и Zougla G.R. AE (наричано по-нататък „Zougla“) по дело C‑556/23 с Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR) (Национален съвет за радио и телевизия, Гърция) по повод законосъобразността на две решения, с които им се налага административна имуществена санкция за излъчването на некачествено съдържание и за нарушение на задължението за зачитане на ценността на човешкото достойнство (наричани по-нататък „разглежданите в главните производства решения“).
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2010/13
3
Съображения 11, 18, 21, 38, 41, 59, 83 и 104 от Директива 2010/13 гласят:
„(11)
За да се избегне нарушаване на конкуренцията, да се повиши правната сигурност, да се подпомогне завършването на вътрешния пазар и да се улесни установяването на единно информационно пространство, е необходимо към всички аудио-визуални медийни услуги, както телевизионно излъчване (напр. линейни аудио-визуални медийни услуги), така и аудио-визуални медийни услуги по заявка (напр. нелинейни аудио-визуални медийни услуги), да се приложи най-малко една основна група от координирани правила.
[…]
(18)
Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) [(ОВ, L 108, 2002 г., стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195)] в съответствие с нейния член 1, параграф 3 не засяга мерките, предприети на [равнището на Европейския съюз] или национално равнище за преследване на цели от общ интерес, по-конкретно свързани с регулирането на съдържанието и аудио-визуалната политика.
[…]
(21)
За целите на настоящата директива определението на аудио-визуалните медийни услуги следва да обхваща единствено аудио-визуални медийни услуги, независимо дали са телевизионно излъчване или по заявка, които представляват средства за масово осведомяване, т.е. които са предназначени за значителна част от обществеността и биха могли да имат силно въздействие върху нея. Нейният обхват следва да се ограничи до определените в Договора за функционирането на [ЕС] услуги и, следователно, включва всяка форма на стопанска дейност, включително тези на публичните предприятия, но не обхваща дейности, които по принцип са от нестопански характер и които не са конкурентни на телевизионното излъчване, като частни интернет страници и услуги, състоящи се в осигуряването или разпространението на аудио-визуално съдържание, произведено от частни ползватели с цел неговото споделяне и обмен в рамките на общности по интереси.
[…]
(38)
Технологичните новости, особено по отношение на цифровите сателитни предавания, означават, че следва да бъдат адаптирани допълнителни критерии, за да се гарантира подходящо регулиране и неговото ефективно изпълнение и да се даде на пазарните субекти истинска власт над съдържанието на аудио-визуалната медийна услуга.
[…]
(41)
Държавите членки следва да могат да прилагат по-подробни или по-строги правила в областите, координирани от настоящата директива по отношение на доставчиците на медийни услуги под тяхна юрисдикция, като същевременно гарантират, че тези правила са съгласувани с общите принципи на правото на Съюза. […] Понятието „правила в обществен интерес“ е развито в практиката на Съда във връзка с членове 43 и 49 [ЕО] (понастоящем членове 49 и 56 [ДФЕС]) и включва, inter alia, правила за защита на потребителите, на непълнолетните лица и на културната политика. Държавата членка, търсеща сътрудничество, следва да гарантира, че въпросните специфични национални правила са обективно необходими, прилагат се по недискриминационен начин и са пропорционални.
[…]
(59)
Наличието на вредно съдържание в материалите, предоставяни чрез аудио-визуалните медийни услуги, представлява безпокойство за законодателите, медийната индустрия и родителите. Ще има и нови предизвикателства, особено във връзка с нови платформи и нови продукти. Следователно е необходимо да бъдат въведени правила, защитаващи физическото, умственото и нравственото развитие на непълнолетните лица, както и човешкото достойнство във всички аудио-визуални медийни услуги и в аудио-визуалните търговски съобщения.
[…]
(83)
За да се гарантира пълна и подходяща защита на интересите на потребителите като телевизионни зрители е важно телевизионната реклама да подлежи на известен минимален брой правила и стандарти и държавите членки да запазят правото си да въвеждат по-подробни или по-строги правила и при известни обстоятелства да поставят различни условия спрямо телевизионните оператори под тяхна юрисдикция.
[…]
(104)
Тъй като целите на настоящата директива, а именно създаването на пространство без вътрешни граници за аудио-визуалните медийни услуги, като в същото време се осигурява високо равнище на защита на целите от общ интерес, по-специално защитата на непълнолетните лица и човешкото достойнство, както и насърчаването на правата на хората с увреждания, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки, а поради мащаба и последиците на действието могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от [ДЕС]. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигане на тези цели“.
4
Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 2010/13:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
(а)
„аудио-визуална медийна услуга“ означава:
i)
услуга, така както е определена в членове 56 и 57 от Договора за функционирането на [ЕС], като основната цел на услугата или на обособима част от нея е посветена на предоставянето — в рамките на редакционната отговорност на доставчик на медийни услуги — на предавания за широката общественост с цел информиране, забавление или образоване чрез електронни съобщителни мрежи по смисъла на член 2, буква а) от Директива [2002/21]; такава аудио-визуална медийна услуга е телевизионно излъчване по смисъла на определението в буква д) от настоящия параграф или аудио-визуална медийна услуга по заявка по смисъла на определението в буква ж) от настоящия параграф;
ii)
аудио-визуални търговски съобщения;
[…]
б)
„предаване“ означава поредица от движещи се образи със или без звук, която представлява самостоятелен елемент, независимо от нейната продължителност, в рамките на програмна схема или каталог, утвърден от доставчик на медийни услуги, включително пълнометражни филми, видеоклипове, спортни събития, комедийни сериали, документални филми, детски предавания и телевизионен театър;
[…]
в)
„редакционна отговорност“ означава упражняването на ефективен контрол както върху избора на предавания, така и върху тяхната организация, както в хронологичен ред при телевизионни излъчвания, така и в каталог при аудио-визуални медийни услуги по заявка. Редакционната отговорност не включва непременно юридическа отговорност съобразно националното законодателство по отношение на съдържанието на предоставената услуга,
г)
„доставчик на медийна услуга“ означава физическото или юридическото лице, което носи редакционна отговорност за избора на аудио-визуалното съдържание на аудио-визуалната медийна услуга и определя начина, по който тя е организирана;
[…]
д)
„телевизионно излъчване“ (т.е. линейна аудио-визуална медийна услуга) означава аудио-визуална медийна услуга, предоставена от доставчик на медийни услуги за едновременно гледане на предавания въз основата на програмна схема;
[…]
ж)
„аудио-визуална медийна услуга по заявка“ (т.е. нелинейна аудио-визуална медийна услуга) означава аудио-визуална медийна услуга, предоставена от доставчик на медийни услуги за гледане на предавания в избран от потребителя момент по негова лична заявка въз основа на каталог на предавания, подбрани от доставчика на медийни услуги;
[…]“.
5
Член 2, параграф 1 от Директива 2010/13 предвижда:
„Всяка държава членка гарантира, че всички аудио-визуални медийни услуги, предоставяни от доставчици на аудио-визуални медийни услуги под нейна юрисдикция, спазват правото, приложимо към аудио-визуалните медийни услуги, предназначени за обществеността в тази държава членка“.
6
Съгласно член 4, параграф 1 от тази директива:
„Държавите членки запазват свободата си да изискват от доставчиците на медийни услуги, попадащи под тяхна юрисдикция да спазват по-подробни или по-строги правила в областите, координирани с настоящата директива, при условие че тези правила са в съответствие с правото на Съюза“.
7
Член 6, параграф 1 от посочената директива има следното съдържание:
„Без да се засяга задължението на държавите членки да зачитат и защитават човешкото достойнство, държавите членки гарантират по подходящ начин, че аудио-визуалните медийни услуги, предоставяни от доставчици на медийни услуги, попадащи под тяхна юрисдикция, не съдържат:
a)
никакво подбуждане към насилие или омраза, насочени към група лица или член на група, въз основа на някое от основанията, посочени в член 21 от Хартата;
б)
публично подстрекаване към извършване на терористично престъпление съгласно предвиденото в член 5 от Директива (ЕС) 2017/541 [на Европейския парламент и на Съвета от 15 март 2017 година относно борбата с тероризма и за замяна на Рамково решение 2002/475/ПВР на Съвета, и за изменение на Решение 2005/671/ПВР на Съвета (ОВ L 88, 2017 г., стр. 6)]“.
8
Член 9, параграф 1 от Директива 2010/13 предвижда:
„Държавите членки гарантират, че аудио-визуалните търговски съобщения, предоставяни от доставчиците на медийни услуги, попадащи под тяхна юрисдикция, отговарят на следните изисквания:
[…]
в)
аудио-визуалните търговски съобщения:
i)
не засягат зачитането на човешкото достойнство;
[…]“.
Директива (ЕС) 2018/1972
9
Съображение 7 от Директива (EС) 2018/1972 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2018 година за установяване на Европейски кодекс за електронни съобщения (ОВ L 321, 2018 г., стр. 36) гласи:
„[…] Съдържанието на телевизионните програми е обхванато от [Директива 2010/13]. Регулирането на аудио-визуалната политика и на съдържанието има за цел постигането на цели от общ интерес като свободата на изразяване, медийния плурализъм, безпристрастността, културното и езиковото многообразие, социалното приобщаване, защитата на потребителите и закрилата на непълнолетните. […]“.
10
Съгласно член 2, точка 1 от Директива 2018/1972, който заменя член 2, буква а) от Директива 2002/21: „
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1.
„електронна съобщителна мрежа“ означава преносни системи, независимо дали са базирани на постоянна инфраструктура, или на централизиран административен капацитет, и когато е приложимо, оборудване за комутация или маршрутизация и други ресурси, включително неактивни мрежови елементи, които позволяват преноса на сигнали посредством проводници, радиовълни, оптични или други електромагнитни способи, включително спътникови мрежи, фиксирани (с комутация на канали и пакети, включително интернет) и мобилни мрежи, електропроводни системи, доколкото са използвани за пренос на сигнали, мрежи, използвани за радио- и телевизионно разпръскване, кабелни телевизионни мрежи, независимо от типа на пренасяната информация“.
Гръцкото право
Закон № 4779/2021
11
Член 8 от Nomos 4779/2021 Ensomatosi stin ethniki nomothesia tis Odigias (EE) 2010/13 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 10is Martíou 2010 gia ton syntonismo orismenon nomothetikon, kanonistikon kai dioikitikon diataxeon ton kraton melon skhetika me tin parochi ypiresion optikoakoustikon meson, opos echei tropopoiitheí me tin Odigía (EE) 2018/1808 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 14is Noemvríou 2018 kai alles diataxeis armodiotitas tis Genikis Grammateias Epikoinonías kai Enimerosis (Закон 4779/2021 за транспониране в националното право на Директива (ЕС) 2010/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 10 март 2010 година за координирането на някои разпоредби, установени в закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до предоставянето на аудио-визуални медийни услуги (Директива за аудио-визуалните медийни услуги), изменена с Директива (ЕС) 2018/1808 на Европейския парламент и на Съвета от 14 ноември 2018 г., както и други разпоредби от компетентността на генералния секретариат по комуникациите и информацията) от 20 февруари 2021 г.(FEK A’ 27), в редакцията, приложима към споровете в главните производства (наричан по-нататък „Закон 4779/2021“), предвижда:
„Аудио-визуалните медийни услуги не трябва да съдържат подбуждане към насилие или омраза, насочени към група лица или член на група, въз основа на раса, цвят на кожата, национален или етнически произход, родословие, религия, увреждане, сексуална ориентация, идентичност или характеристики на пола“.
12
Член 36, параграф 1 от Закон 4779/2021 предвижда:
„В случай на нарушение на член 8 […] от доставчик на медийни услуги [ESR] налага съответно предвидените санкции в Nomos 2644/1998 [– Gia tin parochi syndromitikon radiofonikon kai tileoptikon ypiresion kai synafeis diataxeis (Закон 2644/1998 за предоставянето на платени радио- и телевизионни услуги и свързаните с него разпоредби) от 13 октомври 1998 г. (FEK A’ 233),] и в Nomos 2328/1995 [– Nomiko kathestos tis idiotikis tileorasis kai tis topikis radiophonías, rythmisi thematon tis radiotileoptikis agoras kai alles diataxeis (Закон № 2328/1995 за правния статут на частните телевизионни и местни радиостанции, регулирането на пазара на радио-разпръскване и други разпоредби) от 3 август 1995 г. (FEK A’ 159)“.
Закон № 2328/1995
13
Съгласно член 1 от Закон 2328/1995 в редакцията, приложима към споровете в главните производства (наричан по-нататък „Закон 2328/1995“):
„1.   За създаването, учредяването и експлоатацията на частни телевизионни мрежи, излъчващи по наличните за тази цел канали или наличните радиочестоти сигнал, получаван обичайно от приемниците по домовете, е необходимо издаването на разрешение в съответствие с разпоредбите на настоящия закон. Разрешенията се издават, за да служат на обществения интерес и използването им представлява обществена услуга. Мрежите, на които се издават тези разрешения, трябва да гарантират качеството на програмата, обективността на информацията, осигуряването на плурализма, както и насърчаването на културата чрез излъчване на литературни и художествени предавания.
2.   Разрешението за създаване, учредяване и експлоатация се отнася до излъчването на безжичен сигнал, радиочестотните канали, използването на наземни станции или спътници […]“.
14
Член 4, параграф 1, буква а) от Закон 2328/1995 има следното съдържание:
„В случаите на нарушение на разпоредбите на националното законодателство, [на законодателството] на Съюза и на международното право, които пряко или косвено уреждат частните телевизионни мрежи и по-общо дейността на частната телевизия […], ESR решава […] да наложи едно или повече от следните наказания […] Изборът на естеството на административните наказания и тяхното изчисляване се извършва в зависимост от тежестта на нарушението, публиката на предаването, в рамките на което е извършено нарушението, частта от пазара на радио- и телевизионни услуги, която притежателят на разрешението съответно е придобил, размера на направените инвестиции, както и евентуалното наличие на повторност […]“.
Закон № 2863/2000
15
Член 4, параграф 1 от Nomos 2863/2000 — Ethniko Symvoulio Radiotileorasis kai alles arches kai organa tou tomea parochis radiotileoptikon ypiresion (Закон 2863/2000 за Националния съвет за радио и телевизия и други органи и институции в областта на радиоразпръскването) от 29 ноември 2000 г. (FEK A’262), в редакцията, приложима към споровете в главните производства, гласи:
„ESR упражнява предвидения от Syntagma tis Elladas (Конституция на Република Гърция) пряк държавен контрол в областта на предоставянето на радио- и телевизионни услуги от всякакво естество чрез приемането на подлежащи на изпълнение индивидуални административни актове. По-специално:
[…]
e)
той налага административните наказания и мерки, посочени в член 4, параграф 1 от [Закон 2328/1995], както и в член 12 и член 15, параграф 3 от [Закон 2644/1998] […]“.
Закон № 2644/1998
16
Член 1, параграф 1 от Закон 2644/1998 предвижда:
„Съгласно член 15 от Конституцията на Република Гърция предоставянето на платени радио- и телевизионни услуги подлежи на пряк държавен контрол и представлява обществена услуга, чиято цел е обективната и безпристрастна информация, както и високото равнище на непрекъснато обучение и развлечение на обществеността. За целите на настоящия закон предоставянето на платени радио- и телевизионни услуги означава прякото предаване на радио- и телевизионни програми за публиката по какъвто и да е технически начин или метод (изключително наземни предаватели, кабелна или сателитна мрежа), за достъпа до които се прилагат условия, установени от притежателя на разрешението, предвидено в разпоредбите на настоящия закон. За предоставяне на платени радио- и телевизионни услуги се счита и предоставянето на телевизионни услуги чрез други широколентови мрежи, независимо дали доставчикът на услугата е получил разрешение [от ESR] за предаванията, които излъчва, или по силата на договор за тази цел излъчва разрешени в друга държава членка програми“.
17
Член 10 от Закон 2644/1998 предвижда:
„1.   Разпоредбите на член 3, параграфи 1—12, 14, 17 и 22 от [Закон 2328/1995] относно зачитането на достойнството, личния живот и участието като цяло на личността в икономическия, социалния и политическия живот, относно реда и условията за излъчване на радио- и телевизионни реклами и други свързани с тях съобщения, закрилата на детето, гарантирането на политическия плурализъм и достъпа на партиите до радио- и телевизионни предавания, както и защитата на интересите на потребителите и по-общо на интересите на гражданите, се прилагат и за съдържанието на платените радио- и телевизионни услуги.
2.   Етичните кодекси, приети в съответствие с член 3, параграф 2 от Nomos 1866/1989 — Idrysi Ethinkou Symvouliou Radiotileoraseos kai parochi adeion gia tin idrysi kai leitourgia tileoptikon stathmon (Закон 1866/198 за създаване на Националния съвет за радио и телевизия и издаването на разрешения за създаването и експлоатацията на телевизионни мрежи) от 6 октомври 1989 г. (FEK A’222), както и изготвените от ESR и приети по реда на член 3, параграф 15 от [Закон 2328/1995], се прилагат и за аудио-визуалното съдържание, излъчвано от притежателите на разрешение по настоящия закон […]“.
18
Съгласно член 12 от Закон 2644/1998 ESR налага административни наказания за нарушения на разпоредбите на този закон, на правото на Съюза и на международното право, които уреждат предоставянето на радио- и телевизионни услуги, посочени в този закон.
Президентски указ 77/2003
19
Член 1 от Proedriko diatagma 77/2003 — Kodikas deontologias eidiseografikon kai allon dimosiografikon kai politikon ekpompon (Президентски указ 77/2003 за Етичния кодекс за новинарски и други журналистически и политически предавания) от 28 март 2003 г. (FEK A’75), в редакцията, приложима към споровете в главните производства (наричан по-нататък „Президентски указ 77/2003“), предвижда:
„Разпоредбите на настоящия кодекс се прилагат за новинарските, журналистическите и политическите предавания на публичните и частните радио и телевизия […]“.“.
20
Член 2, параграф 1 от Президентски указ 77/2003 гласи:
„Новинарските предавания и другите журналистически и политически предавания трябва да осигуряват равнището на качество, изисквано с оглед на обществената функция на радиото и телевизията, както и културното развитие на страната […]“.
21
Член 4 от Президентски указ 77/2003 предвижда:
„1.   Недопустимо е лицата да се представят по начин, който при конкретни обстоятелства може да благоприятства унижаването им, социалната им изолация или дискриминирането им от страна на част от обществеността по-специално на основание на пол, раса, националност, език, религия, идеология, възраст, болест, увреждане, сексуална ориентация или професия.
2.   Недопустимо е излъчването на унизителни, расистки, ксенофобски или сексистки послания или обозначения, както и нетолерантни възгледи, като в по-общ план не бива да се засягат етнически или религиозни малцинства или други уязвими групи или групи в уязвимо положение“.
22
Член 9, параграф 2 от Президентски указ 77/2003 гласи следното:
„Лицата, които участват или се споменават в предавания, трябва да бъдат третирани справедливо, коректно и достойно. Недопустимо е по-специално накърняването на личността, честта и достойнството им. Необходимо е да се зачитат и техният личен и семеен живот, професионална им дейност и правото им на свобода на изразяване. Критикуването не е несъвместимо със зачитането на правата на показваните или споменаваните лица“.
Споровете в главните производства, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
23
Makeleio и Zougla са учредени по гръцкото право дружества, управляващи уебсайтове за вестници, на които се предлага и аудио-визуално съдържание.
24
На 29 юни 2021 г. Makeleio излъчва на своя уебсайт www.makeleio.gr аудио-визуално предаване, в което водещият споменава посещението на представители на ЛГБТ+ общността при гръцкия министър-председател, използвайки оскърбителни изрази, като по-специално обижда и унижава хомосексуалните. Водещият прави иронични коментари относно сексуалната ориентация на тези лица и косвено подбужда обществеността да извършва словесни или физически нападки срещу тях, нападки, които съгласно изказванията му самият той е извършвал, когато е бил по-млад.
25
На 22 февруари 2021 г. Zougla излъчва на своя уебсайт www.zougla.gr радиопредаване на радиостанция, която излъчва и по интернет. Предаването е излъчено на уебсайта на Zougla в аудио-визуална форма. В рамките на това предаване, по повод на наказателно дело относно някои деяния на педофилия, в които са обвинени трети лица, водещият отправя словесни нападки срещу някои политически личности, като прави клеветнически и оскърбителни изказвания срещу тях. В този контекст водещият изтъква по-специално за една от тези личности, че „съзнателно защитава изнасилвачите на непълнолетни лица и педофилите, и предоставя на последните отговорни постове, даващи им възможност да задоволяват болните си сексуални предпочитания“ и твърди, че съответната личност „[е] най-малкото подбудител и съизвършител“ на деянията на педофилия и изнасилване на непълнолетни лица, в които са обвинени трети лица.
26
Тези две предавания (наричани по-нататък „разглежданите в главните производства предавания“) са предмет на производство пред ESR.
27
ESR приема, че в излъченото от Makeleio предаване по явно оскърбителен и обиден начин многократно се споменава определена група от населението въз основа на сексуалната ориентация на нейните членове, като се насърчава унижаването им и социалното им стигматизиране. С оглед на тези факти в своето Решение № 140/2021 ESR констатира, че Makeleio е нарушило, от една страна, забраната по член 8 от Закон 4779/2021 за подбуждане към насилие или омраза спрямо група лица поради сексуалната ориентация на нейните членове и от друга страна, задължението за зачитане на ценността и достойнството на хората, както и забраната за излъчване на некачествено съдържание по силата на член 1, параграф 1 от Закон 2328/1995, както и на член 2, параграф 1, член 4 и член 9, параграф 2 от Президентски указ 77/2003. Поради това ESR налага на Makeleio имуществена санкция в размер на 30000 евро за всяко от двете извършени нарушения.
28
Що се отнася до излъченото от Zougla предаване, ESR приема, че като привидно реални информация и факти това предаване е разпространило сред обществеността предположения и становища на своя водещ, които са лишени от всякакво основание и представляват обиди на посочените в него лица, като по този начин посоченото предаване води до „изключително влошаване на качеството“ на преизлъчената радиоемисия и накърнява достойнството на тези лица. С оглед на тези обстоятелства в Решение № 99/2021 ESR констатира, че Zougla е нарушило както задължението за зачитане на ценността и достойнството на хората, така и забраната за излъчване на некачествено съдържание по силата на член 1, параграф 1 от Закон 2328/1995, както и на член 2, параграф 1, член 4 и член 9, параграф 2 от Президентски указ 77/2003. Поради това за извършването на тези две нарушения ESR налага на Zougla две имуществени санкции съответно в размер на 40000 евро и в размер на 80000 евро.
29
При приемането на разглежданите в главните производства решения ESR установява, че съгласно своя текст разпоредбите на националното право, на които той основава тези решения, са предназначени да се прилагат само за доставчиците на традиционни телевизионни услуги, т.е. телевизионните услуги, излъчвани от телевизионни оператори чрез честоти за телевизионно, аналогово и цифрово излъчване, или чрез спътник, или пък чрез широколентови мрежи.
30
Като се основава обаче на критериите за тълкуване на понятието „аудио-визуални медийни услуги“ по смисъла на Директива 2010/13 съгласно съдебната практика, установена с решение от 21 октомври 2015 г., New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:709), от която следвало, че в обхвата на това понятие попада аудио-визуалното съдържание, излъчвано по интернет от оператор, който не е оператор на телевизионна мрежа, ESR тълкува тези разпоредби от националното право в смисъл, че въпреки тяхната формулировка те са приложими и за доставчиците на аудио-визуално съдържание, излъчвано по интернет (наричани по-нататък „доставчиците на онлайн телевизионни услуги“), към които спадат Makeleio и Zougla.
31
Последните подават жалби за отмяна на разглежданите в главните производства решения пред запитващата юрисдикция Symvoulio tis Epikrateias (Държавен съвет, Гърция).
32
Според преобладаващото в Symvoulio tis Epikrateias (Държавен съвет) становище националните разпоредби, на които ESR основава разглежданите в главните производства решения, трябва да се тълкуват в смисъл, че не са приложими към доставчиците на онлайн телевизионни услуги.
33
При тези обстоятелства Symvoulio tis Epikrateias (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси, формулирани еднакво по дела C‑555/23 и C‑556/23:
„1)
Попадат ли сред целите на Директива [2010/13] […] и следователно в приложното ѝ поле [, от една страна,] осигуряването на зачитане и защита на ценността и достойнството на човешката личност и [, от друга страна,] предотвратяването на излъчване от страна на доставчиците на телевизионни услуги на некачествено съдържание, и по-специално на съдържание с характеристиките на излъченото в настоящия случай от [жалбоподателите в главните производства]?
2)
Ако [от една страна,] задължението за зачитане и защита на ценността и достойнството на човешката личност и/или [от друга страна,] забраната за излъчване на некачествено съдържание, и по-специално на съдържание с характеристиките на [разглежданите в главните производства предавания], попадат в приложното поле […] на [Директива 2010/13], национално законодателство, което налага посочените задължения на всички доставчици на телевизионни услуги, с изключение на излъчващите телевизионното си съдържание само по интернет, противоречи ли на член 4, параграф 1 от [Директива 2010/13] във връзка с принципа на равно третиране, залегнал в членове 20 и 21 от [Хартата]?
3)
При утвърдителен отговор на [първия и втория] въпрос[…], трябва ли националният регулаторен орган, за да гарантира полезния ефект на [Директивата 2010/13], да прилага правилата на националното право, които налагат въпросните задължения, без разлика спрямо всички доставчици на телевизионни услуги, въпреки че националното право предвижда задълженията и съответните санкции за всички останали доставчици на телевизионни услуги, но не и за излъчващите съдържанието си изключително по интернет? Или налагането на административни санкции за нарушаване на тези задължения, извършено чрез телевизионно излъчване в интернет, по силата на разширително тълкуване или на прилагане по аналогия на националната правна уредба, отнасяща се до други телевизионни услуги, е несъвместимо с принципа nullum crimen, nulla poena sine lege certa, залегнал в член 49, параграф 1, първо изречение от [Хартата] във връзка с общия принцип на правна сигурност?
4)
При отрицателен отговор на първия преюдициален въпрос и ако [Съдът] приеме, че [, от една страна,] задължението за зачитане и защита на ценността и достойнството на човешката личност и/или [, от друга страна,] забраната за излъчване на некачествено съдържание (и по-специално на съдържание като това [в разглежданите в главните производства предавания]) не попада в приложното поле […] на [Директива 2010/13,] по смисъла на член 4, параграф 1, когато правото на държава членка налага такива задължения на доставчиците на телевизионни услуги чрез наземни, сателитни или широколентови мрежи за радиоразпръскване и предвижда административни санкции в случай на неизпълнение, но не съдържа съответни правила по отношение на доставчиците на телевизионни услуги по интернет, следва ли член 2, параграф 1 от Директива 2010/13 […], да се тълкува в смисъл, че компетентният национален орган е длъжен съгласно принципа на равно третиране да разгледа възможността за налагане на административни санкции за нарушаване на тези правила и в случай на излъчване на телевизионни предавания по интернет?
5)
При утвърдителен отговор на четвъртия въпрос съвместимо ли е задължението на националния регулаторен орган, въз основа на гореизложеното и на съответстващо на правото на Съюза тълкуване на националното право, и по-специално с горепосочените разпоредби на [Директива 2010/13], да прилага еднакво и без разлика към всички телевизионни услуги, независимо от начина им на предаване, разпоредбите на националното право, които налагат такива задължения, с принципа nullum crimen, nulla poena sine lege и с принципа на правна сигурност, при положение че тези задължения, предвидени от националното право за всички други доставчици на телевизионни услуги, не се прилагат за интернет телевизията?“.
34
С решение на председателя на Съда от 2 октомври 2023 г. дела C‑555/23 и C‑556/23 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
По квалификацията на жалбоподателите в главните производства като „доставчици на медийни услуги“ по смисъла на Директива 2010/13
35
Както е видно от преюдициалните запитвания, поставените от запитващата юрисдикция въпроси се основават на предпоставката, че излъчването на разглежданите в главните производства предавания представлява аудио-визуална медийна услуга, попадаща в обхвата на Директива 2010/13, поради което жалбоподателите в главните производства са „доставчици на медийни услуги“ по смисъла на тази директива.
36
В писменото си становище и в съдебното заседание Makeleio обаче твърди, че не е „доставчик на медийни услуги“ по смисъла на посочената директива и че поради това последната не се прилага спрямо него.
37
В това отношение е важно да се припомни, че при разпределянето на правомощията между юрисдикциите на Съюза и националната юрисдикция поначало националната юрисдикция е тази, която следва да провери дали във висящото пред нея дело са изпълнени фактическите предпоставки, за да се приложи норма на Съюза, като Съдът, когато се произнася по преюдициално запитване, може при необходимост да даде пояснения, за да насочи националната юрисдикция при нейното тълкуване (решение от 15 март 2012 г., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, т. 67 и цитираната съдебна практика).
38
Ето защо Съдът следва да предостави на запитващата юрисдикция необходимите насоки за тълкуване на понятието „аудио-визуална медийна услуга“ по смисъла на тази директива, за да провери тя дали излъчването на разглежданите в главните производства предавания действително попада в обхвата на това понятие и дали, що се отнася до тези предавания, Makeleio и Zougla трябва съответно да се считат за „доставчици на медийни услуги“ по смисъла на посочената директива.
39
В този контекст следва да се припомни, че съгласно определението в член 1, параграф 1, буква а), подточка i) от Директива 2010/13 понятието „аудио-визуална медийна услуга“ означава услуга по смисъла на членове 56 и 57 ДФЕС, като основната цел на услугата или на обособима част от нея е посветена на предоставянето — в рамките на редакционната отговорност на доставчик на медийни услуги — на предавания за широката общественост с цел информиране, забавление или образоване чрез електронни съобщителни мрежи по смисъла на член 2, буква а) от Директива 2002/21/ЕО.
40
Освен това съгласно член 1, параграф 1, буква г) от Директива 2010/13 за целите на тази директива „доставчик на медийни услуги“ е физическото или юридическото лице, което носи редакционна отговорност за избора на аудио-визуалното съдържание на аудио-визуалната медийна услуга и определя начина, по който тя е организирана.
41
На първо място, следва да се уточни, че както следва от самия текст на член 1, параграф 1, буква а), подточка i) от Директива 2010/13 във връзка с член 2, точка 1 от Директива 2018/1972, който заменя член 2, буква а) от Директива 2002/21, както излъчването на програми чрез честоти за аналогово и цифрово излъчване, така и излъчването на програми по интернет могат да попаднат в обхвата на понятието „аудио-визуални медийни услуги“ по смисъла на Директива 2010/13.
42
От това следва, че понятието „доставчици на медийни услуги“ по смисъла на тази директива обхваща както доставчиците на традиционни телевизионни услуги, посочени в точка 29 от настоящото решение, така и доставчиците на онлайн телевизионни услуги.
43
На второ място, не се оспорва, че от една страна, разглежданите в главните производства предавания са били излъчвани с информационна или развлекателна цел и от друга страна, че те са били излъчени на уебсайтове и следователно чрез електронни съобщителни мрежи по смисъла на член 2, точка 1 от Директива 2018/1972.
44
На трето място, както следва от член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2010/13, понятието „предаване“ по смисъла на тази директива означава „поредица от движещи се образи […], която представлява самостоятелен елемент, независимо от нейната продължителност, в рамките на програмна схема или каталог, утвърден от доставчик на медийни услуги, включително пълнометражни филми, видеоклипове, спортни събития, комедийни сериали, документални филми, детски предавания и телевизионен театър“.
45
В това отношение е важно да се отбележи, че по отношение на предоставянето на разположение на уебсайта на вестник на кратки видеоматериали, които представляват кратки откъси от местни новини, спортна и развлекателна информация, Съдът е постановил, че такива видеоматериали попадат в обхвата на понятието „предаване“ по смисъла на член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2010/13 (решение от 21 октомври 2015 г., New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, т. 24).
46
За да стигне до тази преценка, Съдът се основава по-специално на факта, че подобно на телевизионното предаване, тези видеоматериали са адресирани към широката общественост и биха могли да имат силно въздействие върху нея по смисъла на съображение 21 от тази директива. Освен това начинът за подбор на посочените видеоклипове, доколкото предоставял възможност на интернет потребителя да има достъп до видеоматериал, който го интересува в избран момент и по негова лична заявка въз основа на каталог или списък, изготвен от лицето, което издава онлайн вестника, не се различава от предлагания в рамките на аудио-визуалните медийни услуги по заявка, които попадат в приложното поле на посочената директива. На последно място, свързаните с новинарски събития видеоматериали били в конкуренция с информационните услуги, предлагани от доставчиците на телевизионни предавания, докато отнасящите се до културни или спортни събития или до развлекателни репортажи, били в конкуренция с музикалните канали, спортните канали и развлекателните предавания. (вж. в този смисъл решение от 21 октомври 2015 г., New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, т. 21 и 23).
47
В случая в съдебното заседание ESR отбелязва, че що се отнася до Makeleio, разглежданото в главното производство предаване е излъчвано ежедневно на уебсайта на тази организация в аудио-визуална форма, че продължителността му е няколко часа, че то има собствено наименование и се води от един и същ журналист, че се излъчва с логото на Makeleio, като последното информира обществеността на уебсайта си за ежедневното излъчване на посоченото предаване и за графика за излъчването му, че излъчването на същото предаване първоначално е линейно, като в последствие то е публикувано онлайн, за да могат заинтересованите лица да имат достъп до него по заявка, и че на този уебсайт съществува списък, предоставящ възможност да се търсят предишни предавания. ESR отбелязва също, че същите характеристики били налице и във връзка с разглежданото в главното производство предаване на Zougla.
48
При това положение, освен ако не се установи друго при проверка от страна на запитващата юрисдикция, следва да се констатира, че разглежданите в главните производства предавания в качеството си на видеоматериали, които са част от програмната схема или от каталога на предлаганото аудио-визуално съдържание в рамките на електронното издание на вестник, представляват „предавания“ по смисъла на член 1, параграф 1, буква б), подточка i) от Директива 2010/13.
49
На четвърто място, що се отнася до критериите, които запитващата юрисдикция трябва да вземе предвид, за да прецени „основната цел“ по смисъла на член 1, параграф 1, буква а), подточка i) от Директива 2010/13 на услуга за предоставяне на видеоматериали, предлагана като част от електронното издание на вестник, Съдът е постановил, че при тази преценка следва да се провери дали услугата сама по себе си има съдържание и функция, които са самостоятелни спрямо съдържанието и функцията на журналистическата дейност на оператора на съответния уебсайт, а не е само неделимо от тази дейност допълнение към нея, по-специално поради връзката между предлаганото аудио-визуално и текстово съдържание (решение от 21 октомври 2015 г., New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, т. 37).
50
Ето защо запитващата юрисдикция следва да прецени дали разглежданите в главните производства предавания имат съдържание и функция, самостоятелни спрямо съдържанието и функцията на статиите от печатната медия на издателя на онлайн вестника. Ако случаят е такъв, тези предавания попадат в приложното поле на Директива 2010/13. Ако обаче посочените предавания се явяват само неделимо от журналистическата дейност на този издател допълнение към нея, по-специално поради връзката, която имат с предлаганото текстовото съдържание, те не попадат в приложното поле на тази директива.
51
В това отношение от практиката на Съда следва, че обстоятелството, че предлаганите на уебсайта на вестник видеоматериали са достъпни и с тях може да се прави справка отделно от справката със статиите в електронното издание на вестника, сочи, че може да се счита, че предлаганата на такъв сайт услуга за предоставяне на видеоматериали има съдържание и функция, самостоятелни спрямо съдържанието и функцията на журналистическата дейност на оператора на този уебсайт, и следователно за съставляваща услуга, различна от останалите предлагани от него услуги (решение от 21 октомври 2015 г., New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, т. 36).
52
На пето място, съгласно член 1, параграф 1, буква в) от Директива 2010/13 за целите на последната понятието „редакционна отговорност“ означава упражняването на ефективен контрол както върху избора на предавания, така и върху тяхната организация, както в хронологичен ред при телевизионни излъчвания, така и в каталог при аудио-визуални медийни услуги по заявка.
53
Що се отнася до услуга за предоставяне на видеоматериали, предлагана на уебсайта на вестник, следва да се приеме, че такъв контрол може да се отнася по-специално до публикуването и изтеглянето на видеоматериали, графика и часовете за излъчване на видеоматериали на този уебсайт, периода, през който те ще бъдат достъпни за интернет потребителите, структурата на посочения уебсайт, начина на представяне и избиране на видеоматериалите, системата за търсене на видеоматериали и актуализирането на съдържанието на същия уебсайт.
54
Макар че запитващата юрисдикция следва да прецени дали Makeleio и Zougla носят редакционна отговорност по смисъла на член 1, параграф 1, буква в) от Директива 2010/13 по отношение на разглежданите в главните производства предавания, посочените в точка 47 от настоящото решение обстоятелства сочат, че случаят е такъв. Потвърденият от Makeleio в съдебното заседание факт, че от една страна, водещият на свързаното с него разглеждано в главното производство предаване е журналист, нает от тази организация, за да извършва препредаването на живо и за да води ежедневно това предаване, и от друга страна, че Makeleio е решило да излъчва свързаното с него разглеждано в главното производство предаване, потвърждава, че посочената организация носи редакционната отговорност за него.
55
С оглед на съображенията, изложени в точки 37—54 от настоящото решение, и освен ако не се установи друго проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, на поставените въпроси следва да се отговори въз основа на предпоставките, че от една страна, Makeleio и Zougla са „доставчици на медийни услуги“ по смисъла на Директива 2010/13, и по-специално доставчици на онлайн телевизионни услуги, и от друга страна, че излъчването на разглежданите в главните производства предавания представлява „аудио-визуална медийна услуга“ по смисъла на тази директива.
По тълкуването на разглежданата в главните производства национална правна уредба
56
В писменото си становище Европейската комисия изразява съмнения относно възприетото от запитващата юрисдикция тълкуване на разглежданата в главните производства национална правна уредба, че националните разпоредби, които предвиждат задължение за зачитане на ценността на човешкото достойнство, за неизпълнението на което се предвижда санкция, както и забрана за излъчване на некачествено съдържание, за неспазването на която също се предвижда санкция, не се прилагат за доставчиците на онлайн телевизионни услуги.
57
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредбите на националния правен ред Съдът по принцип е длъжен да се придържа към квалификациите, дадени в акта за преюдициално запитване. Всъщност Съдът не е компетентен да тълкува вътрешното право на държава членка (решение от 5 декември 2023 г., Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, т. 36 и цитираната съдебна практика).
58
Следователно на поставените въпроси следва да се отговори въз основа на предпоставката, че разглежданата в главните производства национална правна уредба не се прилага за доставчиците на онлайн телевизионни услуги.
По първите въпроси
59
В самото начало от актовете за преюдициално запитване е видно, че във връзка с разглежданата в главните производства национална правна уредба запитващата юрисдикция иска да се установи дали в приложното поле на Директива 2010/13 попадат, от една страна, задължението за зачитане на ценността на човешкото достойнство, и от друга страна, забраната да се излъчва некачествено съдържание.
60
Както следва от заглавието и съображение 11 от Директива 2010/13, тя има за цел координирането на някои разпоредби, установени в закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до предоставянето на аудио-визуални медийни услуги, с оглед на завършването на същински вътрешен пазар на тези услуги. За тази цел посочената директива установява минимален набор от координирани правила, приложими за всички аудио-визуални медийни услуги, някои от които се отнасят до съдържанието на тези услуги, както следва от съображение 18 от тази директива и от съображение 7 от Директива 2018/1972.
61
При това положение, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 72 от заключението си, освен минималните изисквания, предвидени в Директива 2010/13, последната не се намесва в съдържанието на аудио-визуалните медийни услуги, като липсата на такава намеса впрочем е израз на волята на законодателя на Съюза да остави на доставчиците на тези услуги реални правомощия за вземане на решения относно това съдържание, както е посочено в съображение 38 от нея.
62
Следователно Директива 2010/13 не съдържа нито една разпоредба относно качеството само по себе си на съдържанието на попадащите в нейното приложно поле програми, нито предвижда каквото и да било основание за забрана, свързано с лошото или влошеното качество на излъчваното съдържание.
63
В резултат на това забраната за излъчване на некачествено съдържание не попада в приложното поле на Директива 2010/13, доколкото подобна забрана надхвърля минималните изисквания, наложени от посочената директива.
64
При това положение в случая от данните, съдържащи се в преюдициалните запитвания, е видно, както впрочем ESR потвърждава в съдебното заседание пред Съда, че съдържанието на разглежданите в главните производства предавания е квалифицирано като „некачествено“ и поради това се счита за попадащо в обхвата на забраната за излъчване на некачествено съдържание, предвидена в разглежданата в главните производства национална правна уредба, само поради факта, че това съдържание се счита за накърняващо човешкото достойнство.
65
Ето защо с оглед на споровете по главното производство следва да се приеме, че с първите си въпроси запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 2010/13 трябва да се тълкува в смисъл, че в нейното приложно поле попада национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение.
66
В това отношение, на първо място, следва да се отбележи, че член 6, параграф 1 от Директива 2010/13, който е част от разпоредбите, приложими за аудио-визуалните медийни услуги, съдържащи се в глава III от тази директива, задължава държавите членки да гарантират по подходящ начин, че аудио-визуалните медийни услуги, осигурени от доставчици под тяхна юрисдикция, не съдържат никакво подбуждане към насилие или омраза, насочени срещу група лица или член на група на някое от основанията, посочени в член 21 от Хартата, нито публично подстрекаване към извършване на терористично престъпление, „без да се засяга задължението [им] да зачитат и защитават човешкото достойнство“.
67
С последната разпоредба законодателят на Съюза по този начин е предвидил задължение за държавите членки не само да зачитат, но и да защитават човешкото достойнство при прилагането на член 6, параграф 1 от Директива 2010/13, като това задължение предполага по-специално, както следва от тълкуването на тази разпоредба в нейната цялост, че държавите трябва да приемат необходимите мерки, за да гарантират, че съдържанието на аудио-визуалните медийни услуги, предоставяни от доставчиците под тяхна юрисдикция, не накърнява стойността на човешкото достойнство.
68
Ето защо от текста на член 6, параграф 1 от Директива 2010/13 следва, че задължението за зачитане на ценността на човешкото достойнство и забраната за излъчване на съдържание, накърняващо тази ценност, попадат в обхвата на тази разпоредба.
69
На второ място, това тълкуване се потвърждава от контекста, в който се вписва член 6, параграф 1.
70
Всъщност съгласно член 1, параграф 1, буква а), подточка ii) от Директива 2010/13 аудио-визуалните търговски съобщения попадат в обхвата на понятието „аудио-визуална медийна услуга“ по смисъла на тази директива. Фактът обаче, че член 9 от посочената директива, който също е част от разпоредбите на глава III от нея, задължава държавите членки да гарантират, че тези съобщения отговарят на определени изисквания, сред които по-специално съгласно параграф 1, буква в), подточка i) изискването да не се накърнява човешкото достойнство, потвърждава, че в координираните от същата директива области законодателят на Съюза е искал да предвиди основание за забрана, специално изведено от накърняването на ценността на човешкото достойнство, като това основание е следствие от задължението за зачитане на посочената ценност.
71
На трето място, следва да се отбележи, от една страна, че както следва от съображение 104 от Директива 2010/13, тя има за цел създаването на пространство без вътрешни граници за аудио-визуалните медийни услуги, като в същото време се осигурява високо равнище на защита на целите от общ интерес, по-специално защитата на човешкото достойнство. От друга страна, от съображение 59 от тази директива следва, че въвеждането на правила като предвидените в член 6 от посочената директива отговаря на съображения, свързани по-специално с опазването на човешкото достойнство във всички аудио-визуални медийни услуги.
72
Ето защо, тълкуване на член 6, параграф 1 от Директива 2010/13 в смисъл, че тази разпоредба обхваща задължението за зачитане на ценността на човешкото достойнство и забраната за излъчване на съдържание, което накърнява тази ценност, е в съответствие както с преследваните с тази директива цели, така и с целите, преследвани от самата посочена разпоредба.
73
Следователно от буквалното, контекстуалното и телеологичното тълкуване на член 6, параграф 1 от Директива 2010/13 следва, че задължението за зачитане на ценността на човешкото достойнство и забраната за излъчване на съдържание, което накърнява тази ценност, попадат в обхвата на тази разпоредба и следователно в приложното поле на Директивата.
74
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първите въпроси следва да се отговори, че Директива 2010/13 трябва да се тълкува в смисъл, че в приложното поле на посочената директива, и по-специално на член 6, параграф 1 от нея попада национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение.
По вторите въпроси
75
С оглед на отговора, предоставен на първите въпроси, и предвид съображенията, изложени в точка 64 от настоящото решение, следва да се приеме, че с вторите си въпроси запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, параграф 1 от Директива 2010/13, разглеждан в светлината на принципа на равно третиране, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение.
76
Следва да се припомни, че въз основа на Директива 89/552/ЕИО на Съвета от 3 октомври 1989 година относно координирането на някои разпоредби, формулирани в действащи закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до упражняване на телевизионна дейност (ОВ L 298, стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 215), чийто изменен текст е кодифициран с Директива 2010/13, Съдът е постановил, че тази директива не хармонизира напълно правилата относно областите, към които се прилага, а формулира минимални предписания за телевизионните програми, излъчвани и предназначени за приемане в рамките на Европейския съюз (решение от 18 юли 2013 г., Sky ItaliaC‑234/12, EU:C:2013:496, т. 12 и цитираната съдебна практика).
77
В този контекст, както следва от член 4, параграф 1 от Директива 2010/13 и от съображения 41 и 83 от нея, за да се гарантира пълна и подходяща защита на интересите на потребителите като телевизионни зрители, държавите членки могат да предвиждат по отношение на доставчиците на медийни услуги под тяхна юрисдикция по-подробни или по-строги правила и в някои случаи — различни условия, в обхванатите от тази директива области, при условие че тези правила са в съответствие с правото на Съюза, и по-специално с неговите общи принципи (решение от 3 февруари 2021 г., Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, т. 40 и цитираната съдебна практика).
78
Национална правна уредба, която изисква да се зачита ценността на човешкото достойнство и да не се излъчва съдържание, накърняващо тази ценност, обаче само предвижда задължението за зачитане на човешкото достойнство и основанието за забрана, изведено от накърняване на ценността на човешкото достойнство, предвидени в член 6, параграф 1 от Директива 2010/13, поради което такава правна уредба не съдържа „по-подробни“ или „по-строги“ правила по смисъла на член 4, параграф 1 от тази директива и следователно не попада в обхвата на последната разпоредба.
79
Ето защо на вторите въпроси следва да се отговори с оглед не на член 4, параграф 1 от Директива 2010/13, а на член 6, параграф 1 от тази директива.
80
В това отношение национална правна уредба, която само прогласява изискване, произтичащо от минималните изисквания на посочената директива, като задължението да се зачита стойността на човешкото достойнство и да не се излъчва съдържание, накърняващо тази ценност, произтичаща от член 6, параграф 1 от същата директива, трябва задължително да се прилага спрямо всички доставчици на медийни услуги под юрисдикцията на съответната държава членка.
81
Всъщност, ако това не беше така, подобна национална правна уредба не само би представлявала неспазване на персоналния обхват на Директива 2010/13, и по-специално на член 6, параграф 1 от нея, но и би застрашила постигането на преследваната с тази директива цел за създаване на вътрешен пазар на аудио-визуалните медийни услуги, както и постигането на посочената в член 6, параграф 1 цел за защита на човешкото достойнство във всички аудио-визуални медийни услуги.
82
От това следва, че национална правна уредба, която задължава само някои доставчици на медийни услуги да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, противоречи на член 6, параграф 1 от Директива 2010/13.
83
С оглед на всички изложени по-горе съображения на вторите въпроси следва да се отговори, че член 6, параграф 1 от Директива 2010/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение.
По третите въпроси
84
С оглед на отговорите, предоставени на първите и вторите въпроси, и предвид съображенията, изложени в точка 64 от настоящото решение, следва да се приеме, че с третите си въпроси запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали принципът на законоустановеност на престъпленията и наказанията, закрепен в член 49, параграф 1, първо изречение от Хартата, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение, да се тълкува разширително съгласно принципа на съответстващо тълкуване на националното право, така че в приложното ѝ поле да се включи последната категория доставчици на медийни услуги.
85
Съгласно постоянната съдебна практика от националните юрисдикции се изисква при прилагане на вътрешното право да го тълкуват, доколкото е възможно, в светлината на текста и целите на съответната директива, за да постигнат предвидения от последната резултат и следователно да спазят член 288, трета алинея ДФЕС. Това задължение за съответстващо на директивите тълкуване на националното право всъщност е присъщо за системата на Договора за функционирането на ЕС, доколкото дава възможност на националните юрисдикции в рамките на своята компетентност да осигурят пълната ефикасност на правото на Съюза, когато се произнасят по споровете, с които са сезирани (решение от 24 януари 2012 г., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, т. 24 и цитираната съдебна практика).
86
Принципът за съответстващо на директивите тълкуване изисква националните юрисдикции да използват всички свои правомощия, като вземат предвид цялото вътрешно право и като приложат признатите от последното методи за тълкуване, за да гарантират пълната ефективност на съответната директива и да стигнат до разрешение, което съответства на преследваната от нея цел (решение от 24 януари 2012 г., Dominguez, С‑282/10, EU:C:2012:33, т. 27 и цитираната съдебна практика).
87
Както обаче Съдът е постановил, принципът на съответстващо тълкуване се ограничава от общите принципи на правото, които са неразделна част от правото на Съюза, и по-специално от принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, закрепен в член 49, параграф 1, първо изречение от Хартата (вж. в този смисъл решения от 28 юни 2012 г., Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, т. 52 и цитираната съдебна практика, от 24 март 2021 г., Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze, C‑870/19 и C‑871/19, EU:C:2021:233, т. 49 и цитираната съдебна практика, и от 14 октомври 2021 г., Ministerul Lucrărilor Publice, Dezvoltării şi Administraţiei, C‑360/20, EU:C:2021:856, т. 40 и цитираната съдебна практика).
88
Този принцип, който е специфичен израз на общия принцип на правната сигурност, предполага по-специално законът да определя ясно нарушенията и налаганите за тях наказания, за да се осигури предвидимост, що се отнася както до установяването на престъплението, така и до определянето на наказанието (решение от 10 септември 2024 г._Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, т. 103 и цитираната съдебна практика). Това условие е изпълнено, когато от текста на приложимата разпоредба, а при нужда и чрез тълкуването ѝ от съответните национални съдилища, правният субект може да разбере за кои действия и бездействия се предвижда наказателна отговорност (решение от 14 септември 2023 г., Commission и IGG/Dansk Erhverv, C‑508/21 P и C‑509/21 P, EU:C:2023:669, т. 86 и цитираната съдебна практика).
89
В това отношение, във връзка по-специално със случай, отнасящ се до обхвата на наказателната отговорност, произтичаща от закон, приет с цел изпълнението на директива, Съдът е уточнил, че принципът, изискващ наказателният закон да не се прилага разширително в ущърб на обвиняемия, който е производен на принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, и по-общо на принципа на правна сигурност, не допуска да се образува наказателно производство за деяние, чиято укоримост не произтича ясно от закона (решение от 12 декември 1996 г., X, C‑74/95 и C‑129/95, EU:C:1996:491, т. 25 и цитираната съдебна практика).
90
В крайна сметка задължението на националния съд да тълкува националното право в съответствие с дадена директива е ограничено от принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, тъй като, както Съдът многократно е отбелязвал, една директива не може да има за последица, сама по себе си и независимо от вътрешния закон на държава членка, приет за нейното прилагане, да определи или утежни наказателната отговорност на нарушилите нейните разпоредби (вж. решение от 28 юни 2012 г., Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, т. 52 и цитираната съдебна практика).
91
На последно място, следва да се уточни, че принципът на законоустановеност на престъпленията и наказанията е приложим и по отношение на нарушенията и санкциите, които нямат наказателноправен характер (вж. в този смисъл решение от 28 октомври 2010 г., SGS Belgium и др., C‑367/09, EU:C:2010:648, т. 61 и цитираната съдебна практика).
92
Както следва от точка 82 от настоящото решение, национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение, противоречи на член 6, параграф 1 от Директива 2010/13.
93
Следователно такава национална правна уредба е необходимо да се тълкува в съответствие с член 6, параграф 1 от Директива 2010/13 в смисъл, че доставчиците, разпространяващи своето съдържание по интернет, също са обвързани от предвиденото в тази правна уредба задължение и поради това могат да бъдат санкционирани в случай на неизпълнение на това задължение.
94
Когато обаче национална правна уредба не предвижда задължение за доставчиците на медийни услуги, разпространяващи своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, нито предвижда на тези доставчици да се налага санкция в случай на неизпълнение на това задължение, принципът на законоустановеност на престъпленията и наказанията забранява посочените доставчици да бъдат санкционирани за такова поведение, дори когато такава национална правна уредба противоречи на член 6, параграф 1 от Директива 2010/13 (вж. по аналогия решение от 28 юни 2012 г., Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, т. 55 и цитираната съдебна практика).
95
Следователно тълкуване като посоченото в точка 93 от настоящото решение би довело до незачитане на принципа на законоустановеност на наказанията и престъпленията и поради това би нарушило границите, произтичащи от самото естество на всяка директива, които, както следва от припомнената в точка 90 от настоящото решение съдебна практика, не допускат дадена директива да може сама по себе си и независимо от приет за нейното прилагане закон на държава членка да определя или утежнява наказателната отговорност на лицата, които нарушават нейните разпоредби.
96
С оглед на всички изложени по-горе съображения на третите въпроси следва да се отговори, че принципът на законоустановеност на престъпленията и наказанията, закрепен в член 49, параграф 1, първо изречение от Хартата, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение, да се тълкува разширително съгласно принципа на съответстващо тълкуване на националното право, така че в приложното ѝ поле да се включи последната категория доставчици на медийни услуги.
По четвъртите и петите въпрос
97
Предвид отговорите, дадени на първите въпроси, и предвид съображенията, изложени в точка 64 от настоящото решение, не следва да се отговаря на четвъртите и петите въпроси.
По съдебните разноски
98
С оглед на обстоятелството, че за страните по главните производства настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Директива 2010/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 10 март 2010 година за координирането на някои разпоредби, установени в закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до предоставянето на аудио-визуални медийни услуги (Директива за аудио-визуалните медийни услуги), изменена с Директива (ЕС) 2018/1808 на Европейския парламент и на Съвета от 14 ноември 2018 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
в приложното поле на посочената изменена Директива 2010/13, и по-специално на член 6, параграф 1 от нея попада национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение.
2)
Член 6, параграф 1 от Директива 2010/13, изменена с Директива 2018/1808,
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение.
3)
Принципът на законоустановеност на престъпленията и наказанията, закрепен в член 49, параграф 1, първо изречение от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, която задължава всички доставчици на медийни услуги, с изключение на разпространяващите своето съдържание по интернет, да зачитат ценността на човешкото достойнство и да не излъчват съдържание, накърняващо тази ценност, като предвижда санкции в случай на неизпълнение, да се тълкува разширително съгласно принципа на съответстващо тълкуване на националното право, така че в приложното ѝ поле да се включи последната категория доставчици на медийни услуги.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: гръцки.