62006CC0135
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА JULIANE KOKOTT
представено на 20 септември 2007 година (
1
)
Дело C-135/06 P
Roderich Weißenfels
срещу
Европейски парламент
„Обжалване — Заплата — Надбавка за дете на издръжка — Приспадане на размера на подобна надбавка, получавана от други източници — Неограничена компетентност — Спорове от финансов характер“
I — Въведение
1.
Настоящото производство по обжалване дава повод да се разгледа по-специално въпросът кога е налице „подобна надбавка, получавана от други източници“ по смисъла на член 67, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица на Европейските общности (наричан по-нататък „Правилника“).
2.
Производството е свързано със спор относно служебно правоотнотношение между длъжностно лице на Общността, г-н Roderich Weißenfels (наричан по-нататък „жалбоподател“) и Европейския парламент. С жалбата си в първоинстанционното производство жалбоподателят оспорва решенията на Парламента, с които от предоставената му съгласно Правилника удвоена надбавка за дете на издръжка е приспадната сума в размер на надбавка, изплащана по силата на люксембургското право.
3.
Жалбоподателят оспорва решението на Първоинстанционния съд от 25 януари 2006 г. (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“) (
2
), с което е отхвърлена жалбата му.
II — Правна уредба
А — Правото на Общността
4.
Съгласно член 62, параграф 3 от Правилника, в приложимата му към настоящия случай редакция, заплатата на длъжностните лица включва семейни надбавки.
5.
По силата на член 67, параграф 1, буква б) от Правилника семейните добавки по-конкретно включват надбавка за дете на издръжка.
6.
Член 67, параграфи 2 и 3 гласи:
„2.   Длъжностните лица, които получават семейни надбавки съгласно настоящия член, са длъжни да декларират получаваните подобни надбавки от други източници; те се приспадат от надбавките, платими по приложение VII, членове 1, 2 и 3.
3.   Размерът на надбавката за дете на издръжка може да бъде удвоен със специално мотивирано решение на органа по назначаването въз основа на медицински документи, удостоверяващи, че детето страда от умствено или физическо увреждане, което налага големи разходи за длъжностното лице.“
Б — Националното право
7.
Люксембургският закон от 16 април 1979 г. за установяване на специална надбавка за лица с увреждания, отменен със закона от 19 юни 1998 г. за въвеждане на осигуровка за зависими от грижи лица, но приложим към настоящото дело съгласно преходните разпоредби на последния закон (наричан по-нататък „люксембургския закон от 16 април 1979 г.“), предвижда:
„Чл. 1. Всяко лице със сериозно увреждане, чието местоживеене е във Великото херцогство Люксембург и което пребивава в него най-малко от десет години, има право на предвидените в настоящия закон предимства.
Същото право ползват и децата с увреждания след навършване на тригодишна възраст […]
[…]
Чл. 3. Всяко лице със сериозно увреждане […] има право […] на специална надбавка […]
Чл. 4. Надбавката […] се […] ограничава […] до размера на подобно плащане от друга държава.
Чл. 5. Надбавката […] е освободена от данъци и вноски за социално осигуряване […].“
III — Фактически обстоятелства, досъдебно производство и производство пред Съда
8.
Първоинстанционният съд излага обстоятелствата, предхождащи спора, в точки 5—16, както следва:
„5
Жалбоподателят, длъжностно лице със степен A*12 (предишна степен A 4), постъпва на служба в Парламента в Люксембург на 1 април 1982 г.
6
Първородният му син е роден на 31 януари 1982 г. От ранното си детство той страда от тежко увреждане.
7
Предвидената в член 67, параграф 1, буква б) от Правилника надбавка за дете на издръжка е предоставена на жалбоподателя от момента на постъпването му на служба в Парламента. На основание член 67, параграф 3 от Правилника на 31 юли 1987 г. Парламентът решава да удвои надбавката за дете на издръжка в полза на сина на жалбоподателя, считано от 1 май 1987 г. С решение от 8 юли 1997 г. надбавката за дете на издръжка в двоен размер се дава за нов период от 1 юли 1997 г. до 30 юни 2000 г.
8
С решение от 26 април 1999 г., взето в изпълнение на люксембургския закон от 16 април 1979 г., Fonds National de Solidarité [Люксембургският фонд за национално единство] решава да плаща на жалбоподателя, като законен представител на сина му, специална надбавка за лице със сериозно увреждане, считано от 1 декември 1998 г.
9
Жалбоподателят уведомява Парламента за плащаната люксембургска надбавка в средата на октомври 1999 г.
10
На основание член 67, параграф 2 от Правилника Парламентът намалява с решение от 22 октомври 1999 г. сумата, съответстваща на двойния размер на надбавката за дете на издръжка, дължима съгласно Правилника, с размера на люксембургската надбавка, считано от 1 декември 1998 г.
11
С решение от 20 септември 2000 г. надбавката за дете на издръжка по Правилника се предоставя в двоен размер за нов период от 1 юли 2000 г. до 30 юни 2003 г. С решение от 18 септември 2000 г. сумата, съответстваща на двойния размер на надбавката за дете на издръжка по Правилника, е намалена с размера на люксембургската надбавка.
12
С решение от 1 юли 2003 г. надбавката за дете на издръжка се предоставя в двоен размер за нов период от 1 юли 2003 г. до 30 юни 2006 г.
13
Междувременно с писмо от 4 юни 2003 г. жалбоподателят оспорва принципа на извършеното от Парламента приспадане на размера на люксембургската надбавка по следния начин:
„Както вече изтъкнах [на] 28 май 2003 г., пенсията за лице с увреждане не е отпусната на самия мен, а на моя син […], като все пак се има предвид, че тя се плаща на мен в качеството ми на законен представител. Не би могло да се извършва приспадане в съответствие с член 67, параграф 2 от Правилника от удвоената надбавка за дете на издръжка, предоставена ми съгласно член 67, параграф 3.
Това положение е резултат от обстоятелството, че от една страна, става дума за две различни правоимащи лица (правни субекти), и от друга страна, пенсията представлява самостоятелно плащане, а не „надбавка“.
Накрая, не става дума и за „подобна“ [надбавка], като се има предвид, че надбавката по смисъла на параграф 3 има за цел да облекчи извънредните разходи, които длъжностното лице понася, докато пенсията представлява плащане за лицето с увреждане.“
14
При все това с решение от 26 юни 2003 г. Парламентът извършва приспадането.
15
С писмо от 13 август 2003 г. жалбоподателят подава жалба по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника срещу решението от 26 юни 2003 г. С писмо от 10 ноември 2003 г. Парламентът отхвърля посочената жалба.
16
На 28 април 2004 г., след вписването на жалбата по настоящото дело, на основание член 67, параграф 2 от Правилника Парламентът взема решение за приспадане, като отчита актуализирания размер на люксембургската надбавка. На 8 юни 2004 г. жалбоподателят подава жалба по член 90 от Правилника срещу решението от 28 април 2004 г. Тази жалба е отхвърлена с решение на Парламента от 15 септември 2004 г.“
9.
Жалбоподателят предявява исканията си в първоинстанционното производство с жалба, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 2 февруари 2004 г. С нея той иска отмяна на решенията на ответника от 26 юни 2003 г. и 10 ноември 2003 г. по жалбата му и иска Парламентът да бъде задължен да му възстанови всички удръжки от заплатата, направени без всякакво правно основание, заедно със законоустановената лихва.
10.
С писмената си реплика жалбоподателят преформулира второто си искане в жалбата, както следва:
—
„Да се отмени мълчаливият отказ на ответника на неговото искане от 4.6.2003 г. да върне неправилно удържаната досега удвоена добавка за дете на издръжка и съответното решение на ответника от 10.11.2003 г. по това искане.
—
Да се отмени решението на ответника от 28.4.2004 г., с което специалната надбавка за лица със сериозни увреждания, отпусната от други източници на сина […] на жалбоподателя, се квалифицира като „подoбна надбавка“ по смисъла на член 67, параграф 2 от Правилника както […] удвоената надбавка за дете на издръжка, и решението на ответника от 15.9.2004 г.по жалбата срещу това решение.
—
Да се осъди ответникът да поправи на жалбоподателя вредите в размер на законоустановената лихва, натрупана от 1.12.1998 г. върху неправилно удържаната част от заплатата му под формата на удвоена надбавка за дете на издръжка.“
11.
Първоинстанционният съд отхвърля жалбата, като обявява за недопустима частта от исканията, целяща Парламентът да бъде осъден да възстанови въпросните суми. Искането за осъждане на Парламента да възстанови въпросните суми приема за недопустимо, тъй като съгласно член 91 от Правилника в производство по обжалване Първоинстанционният съд нямал правомощието да дава задължителни указания на общностните институции. Освен това по силата на член 233 ЕО при отмяна на акт съответната институция била длъжна да вземе всички необходими мерки за изпълнение на съдебното решение.
12.
По отношение на преформулираното искане в писмената реплика на жалбоподателя Парламентът да бъде осъден да поправи претърпяната вреда, Първоинстанционният съд уточнява, че то представлява искане за обезщетение за вреди по смисъла на член 235 ЕО. Изменението на предмета на спора обаче на етапа на писмената реплика не било възможно, тъй като този предмет вече бил определен в жалбата.
13.
Първоинстанционният съд счита искането за отмяна отправено само срещу решението от 26 юни 2003 г., като го отхвърля като неоснователно. Според него Парламентът правилно приел люксембургската надбавка за подобна надбавка по смисъла на член 67, параграф 2 от Правилника, която трябва да се приспадне от удвоената надбавка за дете на издръжка.
IV — Жалбата
14.
Жалбоподателят посочва две правни основания. С първото си правно основание той твърди, че част от основанията на жалбата не са съобразени, съответно са отхвърлени, а с второто си правно основание — че е нарушен член 67, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица.
15.
Жалбоподателят иска от Съда:
„1)
да отмени решението на Първоинстанционния съд (първи състав) от 25 януари 2006 г. по дело T-33/04 (Weißenfels/Европейски парламент), връчено на 31 януари 2006 г.;
2)
да отмени решението на ответника от 26 юни 2003 г., с което от удвоената по силата на член 67, параграф 3 от Правилника надбавка за дете на издръжка на ответника се приспада специалната надбавка за лица със сериозни уреждания, платена на сина му Frederick от други източници;
3)
да отмени мълчаливия отказ на ответника по искане на жалбоподателя от 4 юни 2003 г. да възстанови неправилно удържаната в миналото удвоена надбавка за дете на издръжка;
4)
да отмени решението на ответника от 28 април 2004 г., с което специалната надбавка за лица със сериозни увреждания, предоставена на сина Frederick на жалбоподателя от други източници, се квалифицира като „надбавка, подобна“ по смисъла на член 67, параграф 2 от Правилника на отпуснатата на жалбоподателя удвоена надбавка за дете на издръжка;
5)
да осъди ответника да поправи претърпените от жалбоподателя вреди (при условията на евентуалност: да заплати законоустановената лихва), които произтичат от удържаната след 1 декември 1998 г. част от заплатата му под формата на удвоена надбавка за дете;
6)
да осъди ответника да понесе съдебните разноски по производствата пред двете инстанции, както и съдебните разноски, направени от жалбоподателя по производството.“
16.
Европейският парламент иска от Съда:
1)
да отхвърли жалбата, тъй като правните основания са отчасти неотносими, недопустими и следователно необосновани;
2)
да осъди жалбоподателя да понесе съдебните разноски във връзка с обжалването.
V — Съображения
17.
Уместно е първо да се разгледа третото правно основание на жалбата. Съгласно съдебната практика на Съда жалбата следва да бъде отхвърлена дори ако мотивите на обжалваното съдебно решение разкриват нарушение на общностното право, но неговият диспозитив изглежда обоснован поради други правни съображения (
3
). Следователно ако се установи, че жалбоподателят няма право на плащане на семейни надбавки, то първите две основания са без значение, тъй като тогава във всеки случай следва констатацията, че диспозитивът е правилно обоснован.
А — Относно тълкуването на член 67, параграф 2 от Правилника
18.
С третото си правно основание жалбоподателят твърди, че при тълкуването на термина „подобни надбавки, получавани от други източници“ Първоинстанционният съд не е съобразил факта, че член 67, параграф 2 изисква двойна идентичност, по-точно както от формална, така и от материална гледна точка. За да бъде „подобна надбавка“, надбавката, получавана от други източници, трябвало да е надбавка към заплатата, какъвто е случаят при семейната надбавка на длъжностното лице. Това следвало още от текста на член 67, параграф 2 от Правилника, в който се използва терминът „надбавка“. Люксембургската надбавка не била надбавка към заплатата, за която впрочем не се използва терминът „надбавка“, а напротив, наричала се специална надбавка. Освен това жалбоподателят се позовава на решенията на Съда по дело Комисия/Белгия (
4
) и по дело Комисия/Германия (
5
). В обжалваното съдебно решение била допусната грешка при прилагане на правото, като е прието, че за прилагането на член 67, параграф 2 от Правилника е неотносим фактът на плащане на националната надбавка на онова лице, което пребивава на територията на държавата-членка, независимо от наемането на работа.
19.
Според жалбоподателя и от материална гледна точка не е налице идентичност, тъй като правоимащите лица по отношение на двете надбавки не са идентични. Правоимащо лице за националната добавка не е длъжностното лице, а самото дете. От значение е не кой е получателят на това плащане, а кое е правоимащото лице.
20.
Следователно трябва да се провери дали Първоинстанционният съд погрешно тълкува член 67, параграф 2 от Правилника, като счита за подобна добавка по смисъла на посочената разпоредба и такова плащане, което не се престира във връзка с упражняването на трудова дейност като наето лице. В тази връзка от значение при разглеждане на идентичността на надбавките са само смисълът и целта на последните.
1. По обвързаността на надбавката от доходите
21.
В точка 52 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема за неубедителен аргумента на жалбоподателя, че двете спорни надбавки не са подобни, поради това че надбавката се плаща допълнително към заплатата на длъжностното лице на основание Правилника, докато националната надбавка се плаща на детето с увреждания независимо от дейността на родителите като наети лица. Решаващият критерий за целите на преценката дали двете надбавки, предмет на настоящия спор, са подобни, бил за какво служи предоставеното плащане, а именно за посрещане на разходите, породени от нуждата на лице със сериозни увреждания от съдействие и грижи.
22.
Следователно в оспорваното съдебно решение се приема, че за прилагането на член 67, параграф 2 от Правилника е без значение дали националната надбавка се плаща в зависимост от доходите. Доводът на жалбоподателя, че този извод не се налага от текста на немски език, е правилен. Действително в посочения текст става дума за „Zulage“ (
6
). Този термин може да се разбира като плащане, което се добавя към друго плащане, и по-точно, в контекста на настоящия случай, към заплатата, както и плащането, от което се приспада плащане, получавано от други източници. Следователно текстът, поне на немски език, може на пръв поглед действително да се разбира в смисъл, че едно плащане е подобно само когато е „Zulage“ — с други думи, „допълнение“ към заплатата.
23.
Изложеното граматическо тълкуване обаче не е единственото възможно. Използването на термина „надбавка“ може да е неутрално и освен това да се разбира в смисъл, че включва и такива плащания, които не се получават във връзка със заплатата.
24.
Следователно от решаващо значение е телеологичното тълкуване. Следва да се подкрепи доводът на Парламента, че тълкуването на термина „надбавка“ по смисъла на член 67, параграф 2 от Правилника като надбавка към заплатата в много случаи би лишило разпоредбата от смисъл. Наистина по правило не може да се говори за получавани от други източници надбавки към заплатата на длъжностно лице, поне когато последното осъществява външна дейност. Тогава в тази хипотеза член 67, параграф 2 би се прилагал само към надбавка към заплатата на съпруга на длъжностното лице.
25.
Против схващането за плащането единствено като надбавка към заплатата от решаващо значение е доводът, че такова схващане би довело до различно третиране на длъжностните лица в зависимост от регламентирането според случая на системите на семейни надбавки в държавите-членки. На длъжностно лице, чийто брачен партньор работи в държава-членка, която урежда предоставянето на допълнително плащане за деца с увреждания като надбавка към заплатата, това плащане ще се приспада от общностното плащане. Друго длъжностно лице, което получава за детето си с увреждания национална надбавка от държава-членка, чието законодателство не урежда посочената национална надбавка като надбавка към заплатата, а я обуславя от изпълнението на критерия за местоживеене, би получавал въпросната надбавка в двоен размер, тъй като националната надбавка няма да се приспада от общностната такава. Подобно неравно третиране на длъжностните лица в зависимост от съответната национална правна уредба не е оправдано.
26.
Ето защо по-убедително е тълкуването на член 67, параграф 2 от Правилника — поддържано и от Първоинстанционния съд в съдебното му решение — което цели да се избягва такова неравно третиране на длъжностните лица, визирайки не идентичността от формална гледна точка като надбавка към заплатата, а идентичността от материална гледна точка, тоест преследваните с плащането смисъл и цел.
27.
Решенията на Съда по дело Комисия/Белгия (
7
) и по дело Комисия/Германия (
8
) — противно на твърдяното от жалбоподателя — също са в подкрепа на пoсоченото тълкуване. В тези две решения Съдът действително приема, че „член 67, параграф 2 от Правилника се прилага само когато в държавата-членка, съгласно чието законодателство би съществувало право на национални надбавки за дете, за което по Правилника могат да бъдат предоставени надбавки, важат условия за придобиване на това право, които са сходни на тези за предоставянето на надбавки по Правилника“ (
9
).
28.
По-нататък Съдът изтъква, че „под подобни надбавки, които съгласно член 67, параграф 2 от Правилника се приспадат от предвидените в Правилника надбавки, трябва да се разбират само такива, които са свързани с наемането на работа“ (
10
).
29.
Обжалваното съдебно решение приема за нерелевантен както факта, че националната надбавка не е свързана с наемането на работа, а се предоставя само на основание местоживеене, така и факта, че съпругата на длъжностното лице не упражнява дейност като наето лице. Следователно това съдебно решение изглежда противоречи prima facie на разгледаните съдебни решения.
30.
Противно на това първо впечатление и имайки предвид контекста, в който са постановени решенията по дело Kомисия/Германия и по дело Комисия/Белгия, обаче не съществува противоречие. Цитираните съдебни решения са произнесени по производства за установяване на неизпълнение на задължения, при които Комисията се е противопоставила на национално законодателство, изключващо предоставянето на надбавка за дете, в случай че на единия родител на това дете Европейската общност плаща надбавка, сходна на националната надбавка за дете. Следователно националното право е съдържало правило за ненатрупване на надбавките, сходно на въведеното в член 67, параграф 2. Съгласно това правило задължението за плащане по принцип е прехвърлено върху Общността. Във взаимодействието между национален и общностен правен режим е липсвало правило за определяне на предимство, тоест правило, което да установява коя система следва първо да плаща. С други думи, Съдът е трябвало да се произнесе доколко член 67, параграф 2 противостои на национално право за ненатрупване на надбавките, тоест доколко от член 67, параграф 2 произтичат задължения за държавите-членки.
31.
Следователно в посочените по-горе правни казуси става дума не за тълкуването на член 67, параграф 2 от Правилника от гледна точка на европейското длъжностно лице, чието притезание се намалява с оглед на прилагането на установеното в тази разпоредба правило за ненатрупване на надбавките, а дали националната или общностната система е задължена да престира с предимство. В тези производства Комисията стига до извода, че от член 67, параграф 2 от Правилника произтича задължение за държавите-членки да престират първи надбавки, в резултат на което Общността може да се позовава на правилото за ненатрупване на надбавките и не е задължена да плаща такива.
32.
В заключенията си по двете дела генералният адвокат Mischo е предложил правилото за определяне на предимство да не се извежда от член 67, параграф 2 от Правилника. Той счита член 67, параграф 2 от Правилника за обикновено правило относно ненатрупването на надбавки, което да се прилага само когато действително се плащат семейни надбавки на основание на национална правна уредба. От посочената разпоредба, от друга страна, не следвало ограничаване на правомощието на държавите-членки да решават самостоятелно относно предоставянето на социалноосигурителни обезщетения (
11
).
33.
Съдът обаче отхвърля заключението на генералния адвокат, като в решенията си приема за установено, че член 67, параграф 2 от Правилника въвежда правило за определяне на предимство. Според тезата на Съда посоченото правило за определяне на предимство постановява, че държава-членка нарушава член 67, параграф 2 от Правилника, когато в хипотезата, при която съпругът на длъжностно лице на Общността упражнява дейност като наето лице, тя изключва плащането на семейни надбавки по националното законодателство, позовавайки се на надбавка, изплащана на основание на Правилника (
12
). Следователно констатациите на Съда по тези дела във връзка с дефиницията на термина „идентичност на надбавка“ са се отнасяли до член 67, параграф 2 от Правилника в качеството му на правило за определяне на предимство.
34.
Дефиницията на термина „идентичност на надбавката“ в приложното поле на член 67, параграф 2 от Правилника в качеството му на правило за определяне на предимство не трябва по необходимост да се пренася върху дефиницията на термина в рамките на прилагането на член 67, параграф 2 от Правилника в качеството му на правило за ненатрупване на надбавките. Обратно, в приложното поле на член 67, параграф 2 от Правилника в качеството му на правило за ненатрупване на надбавките следва да се приеме за установено схващането за тази норма като материалноправна. Само по този начин, както се посочи по-горе, може да се предотврати неравното третиране на длъжностните лица. С предложеното от генералния адвокат Mischo схващане за член 67, параграф 2 само като правило за ненатрупване на надбавките, но не и като правило за определяне на предимство, би се избегнало подобно разминаване в схващането за това понятие според функцията на член 67, параграф 2 като правило за определянето на предимство или като правило за ненатрупване на надбавките.
35.
Следователно при преценката на идентичността на надбавката в приложното поле на член 67, параграф 2 от Правилника като правило за ненатрупване на надбавките определящ е само материалният критерий дали тази надбавка служи на същата логика и цел.
2. По идентичността на надбавката от материална гледна точка
36.
Във връзка с проверката на идентичността на надбавките от материална гледна точка жалбоподателят твърди несъобразяване на обжалваното съдебно решение с факта, че правоимащо лице по отношение на националната надбавка не е длъжностното лице, а обратно, самото дете, и че надбавката се плаща на длъжностното лице само в качеството му на законен представител на непълнолетното дете.
37.
Първоинстанционният съд обаче правилно приема, че формалното причисляване на надбавката не може да е от решаващо значение. По-скоро следва да се визира в чия полза се плаща в крайна сметка надбавката. В случая, въпреки формалното притежаване на права, това е не само синът, но и бащата на детето. В крайна сметка тези надбавки са от полза за длъжностното лице, като намаляват нуждата на детето от помощ и по този начин облекчават бащата по отношение на размера на разходите за издръжка (
13
). И в това отношение следователно второто правно основание на жалбата е неоснователно.
3. Междинно заключение
38.
В обобщение следва да се установи, че в обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно прилага член 67, параграф 2 от Правилника, като констатира, че Парламентът е имал правото да приспадне надбавките, предоставени на основание на люксембургското право, от удвоената надбавка за дете на издръжка на основание на Правилника.
39.
Поради това че в крайна сметка обжалваното съдебно решение е постановено правилно, другите две правни основания нямат значение, дори останалите правни основания на жалбоподателя да се окажат основателни. Те обаче следва да бъдат разгледани в хипотезата, при която Съдът може да стигне до друго заключение по отношение на току-що разгледаното трето правно основание на жалбата.
Б — По отхвърлянето на различни искания в жалбата
40.
С първото си правно основание жалбоподателят твърди допускането на грешка от Първоинстанционния съд при прилагането на правото, като не е преценил правилно, че са обжалвани общо три различни решения. С второто си правно основание жалбоподателят възразява срещу обжалваното съдебно решение, с което е отхвърлено като недопустимо искането му за обезщетение за вреди в размера на пропуснатите лихви.
41.
Обратно на твърдението на Парламента, тези правни основания не са недопустими поради липса на накърняване на интересите на жалбоподателя. Както отхвърлянето на жалбата за обезщетение в размера на лихвите, така и погрешната преценка на исканията, насочени към отмяната на други решения на Парламента, биха могли да накърнят интересите на жалбоподателя.
1. Относно оплакването за неправилна преценка на различни искания в жалбата
42.
С първото си правно основание жалбоподателят твърди, че в съдебното си решение Първоинстанционият съд не е успял правилно да прецени наличието на общо три самостоятелни решения, предмет на обжалването, и по-точно това от 26 юни 2003 г., мълчаливия отказ на искането му от 4 юни 2003 г. и решението от 28 април 2004 г. В обжалваното съдебно решение била допусната грешка при прилагане на правото, като погрешно е прието искането на жалбоподателя за отмяна като отправено само срещу решението от 26 юни 2003 г.
43.
На първо място трябва да се изследва дали това правно основание няма да бъде уважено само поради това, че жалбоподателят е оттеглил посочените искания в съдебното заседание пред Първоинстанционния съд. В обжалваното съдебно решение в точка 31 се отбелязва: „[…] че по време на устната фаза жалбоподателят е признал, че различните му искания за отмяна в жалбата и в писмената реплика имали един и същи предмет, а именно отмяна на решението от 26 юни 2003 г.“ Тази формулировка на Първоинстанционния съд обаче не е в подкрепа на допускането, че жалбоподателят бил частично оттеглил жалбата си в частта относно тези искания. Освен това от протокола на съдебното заседание не може да се направи извод жалбоподателят да е заявил, че оттегля отчасти жалбата си. Ето защо първото правно основание на жалбата трябва да бъде изследвано.
44.
С решението си от 28 април 2004 г., след постъпване на жалбата на 2 февруари 2004 г., Парламентът взема ново решение за приспадане на основание член 67, параграф 2 от Правилника, като отчита актуализирания размер на на люксембургската надбавка.
45.
В точка 31 от обжалваното съдебно решение се установява идентичност на предмета на посоченото по-горе решение по същество с този на решението от 26 юни 2003 г. в качеството му само на потвърждение на последното. Поради това се счита, че искането за отмяна не е насочено срещу това решение [от 28 април 2004 г.].
46.
Според мене тази констатация на Първоинстанцонния съд не е правилна. С решението от 28 април 2004 г. [Парламентът] отново се произнася по приспадането на основание член 67, параграф 2 от Правилника за бъдещ период от време, като отчита актуализирания размер на люксембургската надбавка. При тези условия посоченото решение е самостоятелен акт, който поражда правен интерес от обжалване: дори при отмяна на решението от 26 юни 2003 г. решението [от 28 април 2004 г.] би останало в сила за периода от 28 април 2004 г. нататък. Следователно жалбоподателят има правен интерес от съдебна защита и по отношение на отмяната на решението от 28 април 2004 г.
47.
Това искане в жалбата впрочем е било по изключение допустимо, въпреки че е било направено едва на етапа на писмената реплика.
48.
Съгласно съдебната практика на Съда искането за отмяна на решение, постановено едва след вписване на жалба в първоинстанционното производство, е допустимо, когато се отнася до обикновено продължение на предишно решение по същия въпрос. Би било в противоречие с принципа на доброто правораздаване и изискването за процесуална икономия, ако жалбоподател бъде задължен да подава нова жалба срещу новото решение (
14
).
49.
Под въпрос е дали тази съдебна практика може да бъде прилагана и в спорове по служебни правоотношения на длъжностните лица, тъй като при тях провеждането на производство по обжалване пред органа по назначаването е условие за допустимостта на жалба до Съда. В такъв казус принципът на процесуалната икономия обаче също повелява да не се препраща жалбоподателя към ново производство, при условие че процедурата по жалба до органа по назначаването не е необходима. Такъв е случаят, когато административното решение, с което се разширява предметът на жалбата, само изменя или заменя решението, срещу което вече се провежда производство по обжалване пред органа по назначаването. Освен това положението на администрацията в съдебното производство трябва да показва, че процедурата по жалба до органа по назначаването няма да бъде уважена.
50.
В допълнение, жалбоподателят се оплаква, че в обжалваното съдебно решение неправилно се приема, че мълчаливият отказ на неговото искане от 4 юни 2003 г. съставлява самостоятелно решение, предмет на искането за отмяна.
51.
Във връзка с това обжалваното съдебно решение обявява в точка 30 предмета на мълчаливия отказ на искането от 4 юни 2003 г. за идентичен с предмета на решението от 26 юни 2003 г., в резултат на което искането за отмяна на първия акт се припокривало с искането за отмяна на решението от 26 юни 2003 г.
52.
И тази правна квалификация в обжалваното съдебно решение в крайна сметка не е убедителна. Предметът на двете искания не е идентичен. С искането си от 4 юни 2003 г. жалбоподателят всъщност претендира за възстановяване на удържаната до този момент удвоена надбавка за дете на издръжка. Това искане излиза извън предмета на искането за отмяна на решението от 26 юни 2003 г., с което е било взето решение да бъде приспадната люксембургската надбавка. Фактически приспадането на люксембургската надбавка преди това вече е било предмет на решенията от 22 октомври 1999 г. и 18 септември 2000 г. Искането от 4 юни 2003 г. за възстановяване на удържаните преди това надбавки за дете на издръжка може да се отнася и за периоди преди 26 юни 2003 г. и следователно има самостоятелен предмет.
53.
При тези условия обаче първото правно основание на жалбата не би оправдало отмяна на обжалваното съдебно решение, тъй като по отношение на мълчаливия отказ на искането от 4 юни 2003 г. жалбата е била недопустима като подадена едва на етапа на писмената реплика и поради това със закъснение.
2. По искането за обезщетение за вреди
54.
С второто си правно основание жалбоподателят се оплакваа, че искането му за обезщетение за претърпени вреди в размер на лихвата е отхвърлено с обжалваното съдебно решение като подадено със закъснение.
55.
В точка 26 от обжалваното съдебно решение се приема, че искането на жалбоподателя да бъде поправена претърпяната вреда в размер на законоустановената лихва, направено с писмената реплика, представлява искане за обезщетение за вреди, което трябвало да бъде подадено още с жалбата и което следва да бъде отхвърлено като подадено извън срока едва на етапа на писмената реплика.
56.
В крайна сметка този извод не издържа правна проверка. Действително съгласно член 21 от Статута на Съда още самата жалба трябва да съдържа исканията, като по принцип по-късно не могат да се предявяват нови искания. Искането за плащане на лихвите върху подлежащата на възстановяване удвоена добавка за дете на издръжка може обаче да се изведе от жалбата чрез тълкуването и следователно е подадено в срок. Този извод следва от факта, че жалбоподателят още с жалбата си е поискал ответникът да бъде задължен да му върне всички удържани без правно основание суми от заплатата му заедно със законоустановената лихва по тях. Наистина жалбоподателят не е поискал expressis verbis да му бъдат платени лихвите като обезщетение за претърпени вреди. Това обаче не може да има решаващо значение. Следователно въпросното искане, направено на етапа на писмената реплика, не може да се квалифицира като ново искане, а само като уточняване на първоначалното искане, формулирано в достатъчна степен още с жалбата, но не изрично като искане за обезщетение за вреди. Поради това искането, направено на етапа на писмената реплика, не разширява предмета на първоначалното искане, а напротив, е с по-ограничен обхват, тъй като не е поискано Парламентът да бъде осъден да доплаща неизплатената добавка за дете на издръжка.
57.
Жалбата е допустима и в останалата си част. Първоинстанционният съд правилно приема, че по принцип общностните съдилища нямат правомощието да дават задължителни указания на общностните институции и че съгласно член 233 ЕО в случай на отмяна на общностен акт [по съдебен ред] съответната институция е задължена да вземе всички необходими мерки за изпълнение на съдебното решение.
58.
Член 91 от Правилника обаче предвижда, че в областта на правилата за публичната служба по спорове от финансов характер Съдът има неограничена компетентност, включително и правомощието да отменя или променя съответните мерки.
59.
Първоинстанционният съд приема различни хипотези по въпроса доколко в рамките на спорове между длъжностни лица и общностните институции са допустими жалби за осъждане на институциите да платят удържани парични обезщетения, като например семейни или дневни надбавки (
15
).
60.
Парламентът счита, че понятието „спорове от имуществен характер“ трябва да се тълкува стеснително и обхваща само искове за обезщетение за вреди. Настоящият спор за удвоената надбавка за дете на издръжка не попадал в този обхват, тъй като при уважаване на жалбата в тази част, за разлика от исковете за обезщетение за вреди, Съдът нямал никакво правомощие да определя размера на доплащането, което Парламентът трябвало да извърши, защото този размер бил определен от закона.
61.
Във всеки случай и доколкото става дума за олихвяването на просрочените суми за надбавка за дете на издръжка, става въпрос предимно за иск за обезщетение за вреди и следователно — включително и съобразно стесненото разбиране на Парламента — за спор от финансов характер. За да постанови решение по такъв спор обаче Първоинстанционният съд трябва да е компетентен най-малкото имплицитно да изясни предпоставката дали е налице задължение на Парламента за възстановяване [на надбавките], и по-специално дали надбавката за дете на издръжка следва да се предостави впоследствие и за други периоди.
62.
Следователно подаденото на етапа на писмената реплика искане Парламентът да бъде осъден да поправи вредите в размер на пропуснатите лихви е било допустимо.
В — Междинно заключение
63.
Както вече се отбеляза, второто и третото правно основание на жалбоподателя можеха да бъдат поне частично уважени. В резултат на застъпеното тук становище по третото правно основание на жалбата обаче жалбоподателят няма право на плащане на удвоената надбавка за дете на издръжка. Поради това съдебното решение следва да се счита за правилно. Следователно жалбата трябва да бъде отхвърлена в нейната цялост.
VI — По съдебните разноски
64.
По смисъла на член 69, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник, приложим спрямо производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. По силата на член 70 от същия правилник в спорове между Общностите и техни служители институциите понасят направените от тях разходи. От член 122, втора алинея от посочения правилник обаче произтича, че член 70 не се прилага по отношение на жалби, подадени от длъжностно лице или друг служител на институция срещу нея, какъвто е конкретният случай.
65.
От член 122, втора алинея от Процедурния правилник на Съда следва, че при жалби, подадени от длъжностни лица или други служители на определена институция, Съдът може да разпредели разноските между страните по справедливост, като изключение от разпоредбата на член 69, параграф 2 от него. В настоящия случай обаче не е явно наличието на съображения за разпределяне по справедливост.
66.
Следователно в настоящия случай се прилага правилото на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник. След като Парламентът е направил искане за осъждането на жалбоподателя и жалбата на последния е била отхвърлена, той трябва да бъде осъден да заплати разноските по производството по обжалване.
VII — Заключение
67.
Поради това предлагам на Съда да обяви, че:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда жалбоподателя да заплати съдебните разноски във връзка с обжалването.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Решение от 25 януари 2006 г. по дело Weißenfels/Парламент (Т-33/04, Recueil FP, стр. І-А-2-1 и ІІ-А-2-1).
(
3
)	Вж. Решениe на Съда от 9 юни 1992 г. по дело Lestelle/Комисия (C-30/91 Р, Recueil, стр. I-3755, точка 28) и Определение от 3 юни 2005 г. по дело Killinger/Германия и др. (C-396/03 Р, Recueil, стр.  I-4967, точка 12).
(
4
)	Решение от 7 май 1987 г. (186/85, Recueil, стр. 2029).
(
5
)	Решение от 7 май 1987 г. (189/85, Recueil, стр. 2061, точка 12).
(
6
)	В текста на английски език се използва терминът „allowance“, а на френски език — „allocation“. Люксембургската надбавка също се обозначава с последния.
(
7
)	Решение по дело Комисия/Белгия (посочено по-горе в бележка под линия 4).
(
8
)	Решение по дело Комисия/Германия (посочено по-горе в бележка под линия 5).
(
9
)	Решение по дело Комисия/Белгия (посочено по-горе в бележка под линия 4, точка 30).
(
10
)	Решение по дело Комисия/Белгия (посочено по-горе в бележка под линия 4, точка 33).
(
11
)	Заключение на генералния адвокат Mischo от 29 януари 1987 г. по дело Комисия/Германия (189/85, стр. 2061, точка I).
(
12
)	Решение по дело Комисия/Белгия (посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 30) и Решение по дело Комисия/Германия (посочено по-горе в бележка под линия 4, точка 35)
(
13
)	Вж. във връзка с това, макар и в друг контекст, и заключението ми от 20 октомври 2005 г. по дело Hosse (C-286/03, Recueil, стр. I-1771, точка 97).
(
14
)	Решение от 29 септември 1987 г. по дело Fabrique de fer de Charleroi и Dillinger Hüttenwerke/Комисия (351/85 и 360/85, Recueil, стр.  3639, точка 11).
(
15
)	Вж. в подкрепа на допустимостта на такова искане вж. също така Решение на Първоинстанционния съд от 3 декември 1991 г. по дело Boessen/CES (Т-10/90 и Т-31/90, Recueil, стр.  II-1365), (осъждане за плащане на надбавки за образование), Решение от 30 ноември 1993 г. по дело Vienne/Парламент (T-15/93, Recueil, стр.  II-1327, осъждане за плащане на дневни надбавки), от 11 юли 2000 г. по дело Skrzypek/Комисия (T-134/99, RecFP, стр.  I-A-139 и стр.  II-633, осъждане за плащане на семейни надбавки и на пенсия за сираци). В подкрепа на допустимостта на такова искане е и Решение на Съда от 2 октомври 2001 г. по дело BEI/Hautem (С-449/99 Р, Recueil, стр.  I-6733, точки 26, 90 и сл.).