62024CJ0365
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
10 юли 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Марки — Директива (ЕС) 2015/2436 — Свободно движение на стоки — Членове 34 и 36 ДФЕС — Търговско наименование — Фирмено наименование — Национално законодателство, което предоставя на притежателя на фирмено наименование изключителни права“
По дело C‑365/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Апелативен съд Стокхолм, заседаващ като апелативен патентен и търговски съд, Швеция) с акт от 16 май 2024 г., постъпил в Съда на 20 май 2024 г., в рамките на производство по дело
Purefun Group AB
срещу
Doggy AB,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: S. Rodin, председател на състава, O. Spineanu‑Matei (докладчик) и N. Fenger, съдии,
генерален адвокат: D. Spielmann,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Purefun Group AB, от O. Lagergren, jur. kand, D. Tornberg и M. Zeitlin, advokater,
–
за Doggy AB, от P. Hedberg и J. Sånglöf, advokater,
–
за шведското правителство, от C. Meyer-Seitz, в качеството на представител,
–
за полското правителство, от B. Majczyna и D. Lutostańska, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от P. Němečková и I. Söderlund, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1 и член 5, параграф 4 от Директива (ЕС) 2015/2436 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 336, 2015 г., стр. 1), както и до членове 34 и 36 ДФЕС.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Purefun Group AB и Doggy AB относно твърдение за извършено нарушение.
Правна уредба
Правото на Съюза
Договор за функционирането на ЕС
3
Член 34 ДФЕС гласи:
„Количествените ограничения върху вноса и всички мерки, имащи равностоен ефект, се забраняват между държавите членки“.
4
Член 36 ДФЕС предвижда:
„Разпоредбите на членове 34 и 35 не са пречка за налагането на забрани или ограничения върху вноса, износа или транзитното преминаване на стоки, основаващи се на съображенията за обществен морал, обществен ред или обществена сигурност; за закрила на здравето и живота на хората, животните или растенията; за закрила на националните богатства с художествена, историческа или археологическа стойност; за закрила на индустриалната и търговската собственост. При все това тези забрани или ограничения не трябва да представляват средство за произволна дискриминация или прикрито ограничение на търговията между държавите членки“.
Директива 2015/2436
5
Съображение 41 от Директива 2015/2436 гласи:
„Държавите членки са обвързани от [Парижката конвенция за закрила на индустриалната собственост от 20 март 1883 г., преразгледана последно в Стокхолм на 14 юли 1967 г. и изменена на 28 септември 1979 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 828, № 11851, стр. 305) (наричана по-нататък „Парижката конвенция“)] и [Споразумението за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост, съдържащо се в приложение 1В към Споразумението за създаване на Световната търговска организация (СТО), одобрено с Решение 94/800/ЕО на Съвета от 22 декември 1994 година относно сключването от името на Европейската общност, що се отнася до въпроси от нейната компетентност, на споразуменията, постигнати на Уругвайския кръг на многостранните преговори (1986—1994 г.) (ОВ L 336, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 3, наричано по-нататък „Споразумението ТРИПС“)]. Необходимо е настоящата директива изцяло да съответства на тези на посочената конвенция и на посоченото споразумение. Настоящата директива не следва да засяга задълженията на държавите членки, които произтичат от посочената конвенция и посоченото споразумение. При необходимост следва да се прилага член 351, втора алинея [ДФЕС]“.
6
Член 1 от тази директива е озаглавен „Приложно поле“ и предвижда:
„Настоящата директива се прилага към всички марки за стоки или услуги, които са предмет на регистрация или на заявка за регистрация в отделна държава членка като индивидуална, гаранционна или сертификатна марка, или колективна марка, които подлежат на регистрация или на заявка за регистрация в Бюрото за интелектуална собственост на Бенелюкс или на международна регистрация, която има действие в отделна държава членка“.
7
Член 5 от посочената директива е озаглавен „Относителни основания за отказ или недействителност“ и в параграф 4 предвижда:
„Всяка държава членка може да предвиди, че марката не трябва да бъде регистрирана, а ако е регистрирана, подлежи на обявяване за недействителна, когато и доколкото:
a)
правата върху нерегистрирана марка или друг знак, използван в търговската дейност, са придобити преди датата на заявката за регистрация на последващата марка или съответно преди датата на приоритет, претендирана за заявката за регистрация на последващата марка, и тази нерегистрирана марка или друг знак предоставят на притежателя си правото да забрани използването на последваща марка;
б)
използването на марката може да бъде забранено на основание на по-ранно право, различно от правата по параграф 2 и по буква а) от настоящия параграф, и по-специално:
i)
право на име;
ii)
право на изображение;
iii)
авторско право;
iv)
право на индустриална собственост;
в)
има вероятност марката да бъде объркана с по-ранна марка, защитена в чужбина, при условие че към датата на подаване на заявката заявителят е действал недобросъвестно“.
8
Член 10 от същата директива е озаглавен „Права, предоставени от марката“ и гласи:
„1.   Регистрацията на марка предоставя на притежателя ѝ изключителни права.
2.   Без да се засягат правата на притежателите, придобити преди датата на подаване на заявката или датата на приоритет на регистрираната марка, притежателят на регистрирана марка има право да възпрепятства всяко трето лице да използва в търговската дейност без негово съгласие всеки знак за стоки или услуги, когато:
a)
знакът е идентичен с марката и е използван за стоки или услуги, идентични с тези, за които марката е регистрирана;
б)
знакът е идентичен или сходен с марката и е използван за стоки или услуги, идентични или сходни със стоките или услугите, за които марката е регистрирана, ако съществува вероятност от объркване в общественото съзнание; вероятността от объркване включва вероятността от свързване на знака с марката;
в)
знакът е идентичен или сходен с марката, независимо дали е използван за стоки или услуги, които са идентични, сходни или не са сходни със стоките или услугите, за които е регистрирана марката, ако последната се ползва с известност в държавата членка и ако използването без основание на този знак би довело до несправедливо облагодетелстване от отличителния характер или известността на марката или би им навредило.
3.   По силата на параграф 2 в частност може да се забрани:
a)
поставянето на знака върху стоки или тяхната опаковка;
б)
предлагането на стоки, пускането им на пазара или складирането им за тези цели със знака, или предлагането или предоставянето на услуги с този знак;
в)
вносът или износът на стоки с този знак;
г)
използването на знака като търговско или фирмено наименование или като част от търговско или фирмено наименование;
д)
използването на знака в търговски книжа и в рекламна дейност;
е)
използването на знака в сравнителна реклама по начин, който е в противоречие с [Директива 2006/114/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година относно заблуждаващата и сравнителната реклама (ОВ L 376, 2006 г., стр. 21; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 18, стр. 229)]
[…]“.
9
Член 16 от Директива 2015/2436 е озаглавен „Използване на марките“ и в параграф 1 предвижда:
„Ако в срок от пет години от датата на приключване на процедурата по регистрация притежателят не е започнал реално да използва марката в държавата членка във връзка със стоките или услугите, за които тя е регистрирана, или ако използването ѝ е било преустановено за непрекъснат период от пет години, към марката се прилагат ограниченията и санкциите, предвидени в член 17, член 19, параграф 1, член 44, параграфи 1 и 2 и член 46, параграфи 3 и 4, освен ако не съществува основателна причина за неизползването“.
Шведското право
Закон за марките
10
Varumärkeslagen (2010:1877) (Закон за марките (2010:1877), наричан по-нататък „Законът за марките“) е изменен с цел да се транспонира Директива 2015/2436 в шведското право. Съгласно глава 1, член 8 от Закона за марките притежателят на фирмено или друго търговско наименование има изключително право да го използва като отличителен знак за стоките си.
11
Глава 1, член 10 от Закона за марките предвижда, че изключителното право върху отличителен знак на стоки по силата на член 8 от същата глава означава, че никой, освен притежателя на знака, не може без съгласие да използва в търговската си дейност за обозначаване на стоки или услуги идентичен или сходен знак за идентични или сходни по естеството си стоки или услуги, ако съществува вероятност от объркване, включително и ако така се създава впечатление за наличие на връзка между използващото отличителния знак лице и неговия притежател.
12
Съгласно глава 8, член 3 от Закона за марките по искане на притежателя на отличителен знак за стоки съдът може да разпореди спиране на нарушението спрямо този знак под страх от глоба.
Закон за фирмените наименования
13
Глава 1, член 1 от Lag (2018:1653) om företagsnamn (Закон за фирмените наименования (2018:1653), наричан по-нататък „Законът за фирмените наименования“) определя фирменото наименование като наименованието, под което всяко предприятие упражнява дейността си, а „търговско наименование“ като общо понятие, което обхваща фирменото наименование и вторичните търговски наименования.
14
Глава 1, член 2 от Закона за фирмените наименования предвижда, че всяко предприятие придобива изключителни права върху фирменото си наименование чрез регистрация или използване. Съгласно глава 1, член 3 от Закона за фирмените наименования притежателят на марка или на друг отличителен знак за стоки има изключителни права върху този знак, ако същият се използва като търговско наименование.
15
Глава 2, член 1 от Закона за фирмените наименования предвижда, че фирмено наименование може да се регистрира само ако позволява да се направи разграничение между дейността на притежателя му и дейността на други предприятия. В посочената разпоредба се уточнява, че при преценката на отличителния характер на фирмено наименование се вземат предвид продължителността и степента на използването му. Освен това споменатата разпоредба предвижда, че не може да се счита за притежаващо отличителен характер фирмено наименование, което се състои само от общо посочване на естеството на дейността на съответното предприятие, от предлаганите от същото стоки или услуги, от обичайно използвано име на място или от други подобни означения. Когато фирменото наименование включва обозначение като „акционерно дружество“, „събирателно дружество“ или „кооперация“, както и съкращение на такова обозначение, то не се взема предвид при преценката.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
16
Doggy е дружество, учредено по шведското право, което произвежда по-конкретно храни за кучета. Предметът му на дейност е производство и търговия с храни и други продукти за животни, както и свързани с това дейности. То е притежател на фирменото наименование „Doggy AB“ и на словната марка „DOGGY“, регистрирана в Швеция за храни за животни от клас 31 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г.
17
Purefun Group AB (наричано по-нататък „Purefun“) е дружество, учредено по шведското право, чиято дейност включва по-конкретно продажба на дребно на храни и лакомства за кучета. То продава стоките си на уебсайта си, като при упражняване на дейността си използва името на домейн „doggie.se“ и знака „DOGGIE“.
18
През ноември 2021 г. Doggy завежда дело срещу Purefun с искане, от една страна, да се забрани на последното да използва знака „DOGGIE“, а от друга страна, за обезщетение в размер на 150000 шведски крони (SEK) (приблизително 13000 евро). Doggy твърди, че Purefun е използвало без негово съгласие както посочения знак, така и притежаваните от него марка и фирмено наименование.
19
Първоинстанционният съд уважава исканията на Doggy с мотива, че съществува вероятност от объркване между, от една страна, марката и фирменото наименование на Doggy и от друга страна, използвания от Purefun знак „DOGGIE“.
20
Purefun обжалва това решение пред запитващата юрисдикция Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Апелативен съд Стокхолм, заседаващ като апелативен патентен и търговски съд, Швеция).
21
Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно Закона за фирмените наименования в Швеция, от една страна, всяко предприятие има изключителни права върху фирменото си наименование, стига знакът, от който се състои то, да позволява да се разграничат дейностите на притежателя на този знак от тези на други предприятия. Обхватът на правата бил сравним с този на изключителните права на притежател на марка. От друга страна, съгласно Закона за търговските марки притежателят на търговска марка или друг отличителен знак на стоки, който се използва като фирмено наименование, получава и изключителни права върху него. В този смисъл националните разпоредби предоставяли „кръстосана защита“ на притежателя на фирмено наименование, която му позволявала да забрани на трети лица да използват идентичен или сходен с това фирмено наименование знак в стопанската си дейност за идентични или сходни стоки или услуги, ако съществува вероятност от объркване, и по-конкретно ако използването на знака може да създаде впечатление, че съществува връзка между използващото знака предприятие и притежателя на фирменото наименование.
22
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали защитата, която разпоредбите от Закона за марките и от Закона за фирмените наименования предвиждат, е съвместима с Директива 2015/2436, и по-общо с принципа на свободно движение на стоки. Запитващата юрисдикция по същество счита, че тази „кръстосана защита“ предоставя на притежателя на фирмено наименование защита, аналогична на тази на марката, без обаче да налага приложимите за нея строги условия. В това отношение тя отбелязва две разлики.
23
Първо, липсата на реално използване на марка за стоките или услугите, за които е регистрирана, може да доведе до загуба на изключителните права на притежателя ѝ, докато за фирменото наименование такива разпоредби в шведското право липсват.
24
Второ, за да се определи дали знак се използва за стоки или услуги, идентични с тези, за които е регистрирана марка, следва да се направи позоваване на системата за класификация, установена с Ницската спогодба, докато за фирмено наименование за преценката на вероятността от объркване следва да се направи позоваване на предмета на дейност на предприятието, а той би могъл да е широко формулиран.
25
Поради тези различия запитващата юрисдикция счита, че вероятно шведското право предоставя на фирмените наименования защита, по-широка от тази, която Директива 2015/2436 предвижда за марките, и че това би могло да засегне свободното движение на стоки, както и свободното предоставяне на услуги. Всъщност тя счита, че тази защита би могла да създаде пречки пред трансграничната продажба на стоки или услуги.
26
При тези обстоятелства Svea hovrätt Patent- och marknadsöverdomstolen (Апелативен съд Стокхолм, заседаващ като апелативен патентен и търговски съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Съвместима ли е с разпоредбите на Директива [2015/2436], и по-специално с член 1 и член 5, параграф 4 от нея, разглеждани във връзка с Договора за функционирането на ЕС и с основния принцип на свободно движение на стоки и услуги в правото на Съюза, национална правна уредба, съгласно която по-ранно право върху фирмено наименование може да послужи като основание за забрана на използването на последващ отличителен знак в цялата област на дейност, за която е регистрирано фирменото наименование, и без да се изисква това фирмено наименование да е било използвано за отличаване на стоки или услуги?
2)
При отрицателен отговор на първия въпрос, съвместимо ли е с Директива [2015/2436] и като цяло с правото на Съюза фирмено наименование, което само по себе си се използва като отличителен знак за някои стоки или услуги в областта на дейност, за която е регистрирано, да представлява основание за забрана на използването на последващ отличителен знак за стоки или услуги, различни от тези, за които фирменото наименование се използва като знак?“.
По преюдициалните въпроси
27
Съгласно постоянната съдебна практика, в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда, задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени (решения от 17 юли 1997 г., Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, т. 22 и 23, и от 29 април 2025 г., Prezydent Miasta Mielca, C‑453/23, EU:C:2025:285, т. 38 и цитираната съдебна практика).
28
В случая, видно от акта за преюдициално запитване, запитващата юрисдикция иска да се установи дали предвидените в шведското право условия за защита на фирмените наименования, доколкото са по-малко строги от приложимите в областта на марките, са съвместими с Директива 2015/2436 и с принципите на свободно движение на стоки и на свободно предоставяне на услуги.
29
В това отношение от предоставената от националната юрисдикция информация се установява, от една страна, че използването от Purefun на знака, което притежателят на регистрираното фирмено наименование, а именно предприятието Doggy, иска да забрани, се отнася по-конкретно до продажбата на храни и лакомства за кучета, а от друга страна, че предметът на дейност на това предприятие включва продажбата на храни и други продукти за животни и свързаните с това дейности. Следователно използването на знака, срещу което възразява притежателят на регистрираното фирмено наименование, не се отнася за видове стоки или услуги, различни от тези, за които е регистрирано това фирмено наименование.
30
Следователно с двата си въпроса, които трябва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали Директива 2015/2436 и членове 34 и 36 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национален правен режим, по силата на който изключителните права, които фирмено наименование предоставя на притежателя си, позволяват на последния да забрани използването от трети лица на идентичен или сходен на това фирмено наименование знак като търговско наименование или като име на домейн за стоки или услуги, идентични или сходни с дейностите, за които е регистрирано същото фирмено наименование, имайки предвид че този правен режим нито предвижда загуба на изключителните права при неизползване на фирменото наименование, нито изисква за регистрацията на фирменото наименование точно да се посочат попадащите в предмета на дейност на притежателя му стоки или услуги.
31
С оглед на отговора на този въпрос следва да се припомни, че Директива 2015/2436 има за цел да сближи националните законодателства относно марките, но не и тези относно търговските наименования — категория, към която може да спада фирменото наименование. След като хармонизация на равнището на Европейския съюз липсва, защитата на търговските наименования се урежда от националното право.
32
При все това обаче търговското наименование като право на интелектуална собственост не е чуждо на правото на Съюза. В този смисъл някои разпоредби на Парижката конвенция, страни по която са всички държави членки, но не и Съюзът, са включени в Споразумението ТРИПС, страна по което е и Съюзът, така че тези разпоредби пораждат в правния ред на Съюза същите последици като Споразумението ТРИПС (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2024 г., EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, т. 59—62).
33
Сред така включените в Споразумението ТРИПС разпоредби е и член 8 от посочената конвенция, който предвижда, че „търговското [наименование] се закриля във всички страни — членки на Съюза, без задължение за депозиране или за регистрация, независимо от това, дали то съставлява или не част от една фабрична или търговска марка“.
34
Същите изисквания са отразени и в Директива 2015/2436, чието съображение 41 предвижда, че е „необходимо“ самата тя „изцяло да съответства“ на посочената конвенция и на Споразумението ТРИПС. В този смисъл едно от правата, които марката предоставя, е това по член 10, параграф 3, буква г) от посочената директива, а именно изключителното право на притежателя на марка да забрани „използването на знака като търговско или фирмено наименование или като част от търговско или фирмено наименование“. Всъщност тази разпоредба е израз на принципа на предимство на по-ранното изключително право, който е един от основополагащите принципи на правото на марките, и по-общо на цялото право в областта на индустриалната собственост (вж. в този смисъл решение от 2 юни 2022 г., Classic Coach Company, C‑112/21, EU:C:2022:428, т. 40, и цитираната съдебна практика).
35
Този принцип се прилага при разрешаване на някои конфликти между по-ранно търговско наименование и по-късна марка. В това отношение член 5, параграф 4, буква а) от Директива 2015/2436 предвижда, че „[в]сяка държава членка може да предвиди, че марката не трябва да бъде регистрирана, а ако е регистрирана, подлежи на обявяване за недействителна, когато и доколкото […] правата върху нерегистрирана марка или друг знак, използван в търговската дейност, са придобити […] и тази нерегистрирана марка или друг знак предоставят на притежателя си правото да забрани използването на последваща марка“.
36
В случая в главното производство конфликтът между знака „Doggy“, използван в по-ранно фирмено наименование, и знака „DOGGIE“, използван като търговско наименование или като име на домейн, не се отнася за марка. Тъй като в случая се разглежда конфликт между две търговски наименования, Директива 2015/2436 — чиято цел е сближаване на националните законодателства само относно марките — не е приложима. Ето защо съвместимостта на национална правна уредба относно такива конфликти трябва да се преценява с оглед не на тази директива, а на първичното право.
37
В това отношение запитващата юрисдикция не е сигурна дали шведският правен режим на защитата на фирмените наименования, уреден в Закона за марките и в Закона за фирмените наименования, е съвместим с принципите на свободно движение на стоки и на свободно предоставяне на услуги.
38
Съгласно предоставената от запитващата юрисдикция информация този правен режим се прилага за фирмените наименования на всички шведски предприятия, независимо от представляващите предмет на дейността им стоки или услуги.
39
От предоставената от запитващата юрисдикция информация е видно също, че предмет на спора в главното производство е правото на дружество, което е притежател на фирмено наименование и извършва дейност, състояща се в производство и продажба на определени храни и продукти за животни, да забрани на друго дружество да продава такива стоки, като използва за тях търговско наименование, което е сходно или идентично с неговото фирмено наименование. Тъй като спорът е свързан предимно със свободното движение на стоки и тъй като запитващата юрисдикция не се позовава на свободното предоставяне на услуги, съвместимостта на разглеждания правен режим с член 56 ДФЕС не следва да бъде предмет на отделно разглеждане.
40
Свободното движение на стоки между държавите членки е основен принцип на Договора за функционирането на ЕС, закрепен в член 34 ДФЕС, който предвижда, че количествените ограничения върху вноса и всички мерки, имащи равностоен ефект, се забраняват между държавите членки. Съгласно постоянната съдебна практика тази разпоредба се отнася до всяка национална мярка, която може пряко или непряко, действително или потенциално да възпрепятства търговията в рамките на Съюза (вж. в този смисъл решения от 11 юли 1974 г., Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, т. 5, и от 29 юли 2024 г., BP France, C‑624/22, EU:C:2024:640, т. 61). При все това национална правна уредба или практика, която представлява мярка с равностоен на количествени ограничения ефект, може да бъде обоснована с едно от съображенията от общ интерес, изброени в член 36 ДФЕС, сред които е и закрилата на индустриалната и търговската собственост.
41
Тъй като липсва хармонизация на законодателствата на държавите членки относно търговските наименования, забраната за предприятие да използва за продажбата на някои стоки в една държава членка същите търговски наименования, които използва в други държави членки, несъмнено би могла да представлява противоречащо на член 34 ДФЕС ограничение на свободното движение на стоки. Такова ограничение обаче е обосновано от императивни съображения от общ интерес, свързани със закрилата на индустриалната и търговската собственост, а именно защитата на търговските наименования срещу вероятност от объркване (вж. в този смисъл решение от 11 май 1999 г., Pfeiffer, C‑255/97, EU:C:1999:240, т. 26—29).
42
Едно такова ограничение би трябвало освен това да не надхвърля необходимото за постигането на посочената цел.
43
Без изрично да се позовава на принципа на пропорционалност, запитващата юрисдикция по същество счита, че разглежданият в главното производство правен режим — след като предоставя на притежателите на фирмени наименования на учредени по шведското право предприятия същото равнище на защита като това на притежателите марки, без при това да налага изисквания като тези по Директива 2015/2436, свързани с реалното използване на марките и описанието на стоките или услугите, за които те са регистрирани — е в ущърб на притежателите на търговски наименования в други държави членки.
44
Както обаче бе припомнено в точка 31 от настоящото решение, Директива 2015/2436 няма за цел сближаване на законодателствата относно търговските наименования. При липсата на такава хармонизация и предвид различните функции, които изпълняват марките и търговските наименования, членове 34 и 36 ДФЕС не биха могли да се тълкуват в смисъл, че предвиждат, че за защитата на търговските наименования се прилагат същите изисквания като приложимите в областта на марките.
45
От предоставената на Съда преписка по делото се установява, че Законът за марките не предвижда при липса на реално използване на фирмено наименование същите ограничения или санкции като предвидените в член 16 от Директива 2015/2436. Съгласно представените пред Съда становища на шведското правителство и на Европейската комисия Законът за фирмените наименования предвижда, че при определени условия неизползването на фирменото наименование води до загуба на изключителните права на притежателя му, като запитващата юрисдикция следва да провери дали това действително е така.
46
Що се отнася до изтъкнатата от запитващата юрисдикция опасност фирмените наименования да се ползват срещу вероятността от объркване от защита, по-широка от тази за марките, поради по-голяма свобода при определяне на дейностите, спадащи към предмета на дейност на предприятията, отколкото при разграничаването на класовете стоки или услуги, за които е регистрирана марка в съответствие с Директива 2015/2436, следва, на първо място, да се подчертае, че предметът на дейност на дадено предприятие няма за цел да опише точно или изчерпателно всички стоки или услуги, които могат да попадат в обхвата на дейността на това предприятие. За марките обаче това уточнение е необходимо, за да се преценят евентуалните абсолютни или относителни основания за недействителност и да се приложат предоставяните от тази марка изключителни права, позволяващи на притежателя ѝ да монополизира регистрирания като марка знак за определени стоки или услуги.
47
На второ място, от предоставените от запитващата юрисдикция разяснения следва, че макар в шведското право изключителните права на притежателя на регистрирано фирмено наименование да са валидни в областите, посочени в предмета му на дейност, тези права задължават притежателя да посочи и опише достатъчно точно естеството на тези дейности, за да могат третите лица да бъдат ефективно информирани за тях.
48
При тези обстоятелства следва да се констатира, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго при проверките, които трябва да извърши, че разглежданият в главното производство правен режим, предоставящ изключителни права на притежателите на фирмени наименования, явно не надхвърля необходимото за постигането на целта от общ интерес, свързана със закрилата на индустриалната и търговската собственост.
49
С оглед на всички изложени съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че Директива 2015/2436 и членове 34 и 36 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национален правен режим, който предвижда, от една страна, че изключителните права, които фирмено наименование предоставя на притежателя си, позволяват на последния да забрани използването от трети лица на идентичен или сходен на това фирмено наименование знак като търговско наименование или като име на домейн за стоки или услуги, идентични или сходни с дейностите, за които това фирмено наименование е регистрирано, и от друга страна, че неизползването на фирменото наименование може, при определени условия, да доведе до загуба на изключителните права, като притежател на фирменото наименование е длъжен да посочи и опише естеството на дейностите от предмета си на дейност достатъчно точно, за да могат третите лица да бъдат ефективно информирани за тях.
По съдебните разноски
50
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
Директива (ЕС) 2015/2436 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките, както и членове 34 и 36 ДФЕС
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национален правен режим, който предвижда, от една страна, че изключителните права, които фирмено наименование предоставя на притежателя си, позволяват на последния да забрани използването от трети лица на идентичен или сходен на това фирмено наименование знак като търговско наименование или като име на домейн за стоки или услуги, идентични или сходни с дейностите, за които това фирмено наименование е регистрирано, и от друга страна, че неизползването на фирменото наименование може, при определени условия, да доведе до загуба на изключителните права, като притежателят на фирменото наименование е длъжен да посочи и опише естеството на дейностите от предмета си на дейност достатъчно точно, за да могат третите лица да бъдат ефективно информирани за тях.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: шведски.