62023CC0419
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. KOKOTT
представено на 11 юли 2024 година (
1
)
Дело C‑419/23
CN
срещу
Nemzeti Földügyi Központ,
Встъпила страна:
GW
(Преюдициално запитване, отправено от Győri Törvényszék (Районен съд Дьор, Унгария)
„Преюдициално запитване — Член 63 ДФЕС — Свободно движение на капитали — Член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на собственост — Право на ползване върху земеделски земи — Повторно вписване на право на ползване, което е било заличено в нарушение на правото на Съюза — Задължения на държава членка, произтичащи от решение за установяване на неизпълнение на задължения — Окончателен характер на първоначалното вписване на правото на ползване — Колизия между основните права и свободи на различните правни субекти“
I. Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване, отправено от Győri Törvényszék, е свързано с редица решения на Съда относно въпроса дали унгарска правна уредба относно заличаванията в имотния регистър на вписани в полза на чуждестранни лица право на ползване върху земеделски земи (
2
) е съвместима със свободното движение на капитали по член 63 ДФЕС и с правото на собственост, гарантирано с член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2.
Съгласно тази съдебна практика национална правна уредба нарушава член 63 ДФЕС във връзка с член 17 от Хартата, ако предвиденото от нея заличаване на такова право на ползване, което е защитено вследствие на гаранцията, с която се ползва правото на собственост, ощетява гражданите на други държави членки. След аналогична констатация в решение за установяване на неизпълнение на задължения (
3
) Съдът разглежда въпроса при какви условия може да бъде удовлетворено искането на титулярите на право на ползване, засегнати от окончателното заличаване на тези права, с което те претендират извършване на повторното вписване на тези права от компетентните органи (
4
).
3.
Спорът в главното производство е относно точно обратното положение. Всъщност въз основа на правното положение в Унгария, междувременно изменено в резултат от решението за установяване на неизпълнение на задължения, засегнатият от заличаването титуляр на правото на ползване, който е орган встъпила страната в подкрепа на ответния орган (наричана по-нататък „встъпилата страна“) — Nemzeti Földügyi Központ (Национален център по поземлените въпроси, Унгария) — успява да постигне повторно вписване на правото си от страна на този орган — следователно точно това, което се изисква от практиката на Съда. Голият собственик на недвижимия имот (жалбоподателят) е установен в Германия и оспорва това вписване, като от своя страна се позовава на свободното движение на капитали и гарантираното право на собственост. Той твърди, че преди повторното вписване в имотния регистър на правото на ползване на встъпилата страна ответният орган е трябвало да провери дали първоначалното му — впоследствие заличено — вписване е незаконосъобразно с оглед на приложимата тогава унгарска правна уредба. Това не зависи от обстоятелството, че вписването е окончателно и че впоследствие Съдът приема, че разпоредбите за заличаването му нарушават правото на Съюза. Жалбоподателят счита, че за да се защитят свободното движение на капиталите му и собствеността му, следва да се откаже повторно вписване на правото на ползване.
4.
Следователно разглежданият случай се отнася и до „колизия“ между едни и същи основни свободи (свободно движение на капитали) и основни права (гарантирано право на собственост) на различи правни субекти. Въпреки това възниква въпросът дали жалбоподателят може да се позове на свободното движение на капитали по член 63 ДФЕС и правото на собственост по член 17 от Хартата, за да може да бъде удовлетворено искането му за ново заличаване на правото на ползване. Всъщност действията му целят резултат, който съгласно практиката на Съда не е съвместим именно с член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата, доколкото тези разпоредби защитават титуляря на правото на ползване, засегнат от предвиденото в закон заличаване, а не голия собственик на недвижимия имот, който се ползва от това право.
II. Правна уредба
А. Правото на Съюза
5.
Член 63, параграф 1 ДФЕС гласи:
„В рамките на разпоредбите на настоящата глава, всички ограничения върху движението на капитали между държавите членки и между държавите членки и трети страни се забраняват“.
6.
Член 17, параграф 1 от Хартата предвижда:
„Всеки има право да се ползва от собствеността на имуществото, което е придобил законно, да го ползва, да се разпорежда с него и да го завещава. Никой не може да бъде лишен от своята собственост, освен в обществена полза, в предвидените със закон случаи и условия и срещу справедливо и своевременно обезщетение за понесената загуба. Ползването на имуществото може да бъде уредено със закон до степен, необходима за общия интерес“.
Б. Националното право
7.
Член 38, параграф 1 от A földről szóló 1987. évi I. törvény (Закон № I от 1987 г. за земята) предвижда, че физическите лица, които не са унгарски граждани, както и тези, които са унгарски граждани, но имат постоянно местопребиваване в чужбина, а също и юридическите лица със седалище извън Унгария и тези със седалище в Унгария, чийто капитал обаче е собственост на чуждестранни физически или юридически лица, нямат право да придобиват собственост върху обработваеми земи чрез покупка, замяна или дарение, освен ако преди това не получат разрешение от Pénzügyminisztérium (министерството на финансите).
8.
Член 1, параграф 5 от A külföldiek ingatlanszerzéséről szóló 171/1991. (XII. 27.) Korm. [Kormány] rendelet (Правителствен декрет № 171/1991 от 27 декември 1991 г. относно придобиването на недвижими имоти от чужденци), влязъл в сила на 1 януари 1992 г., изключва възможността лица без унгарско гражданство да придобиват обработваеми земи, освен ако не разполагат с разрешение за постоянно пребиваване или имат признат статут на бежанец.
9.
А termőföldről szóló 1994. évi LV. törvény (Закон № LV от 1994 г. за обработваемите земи, наричан по-нататък „Законът за обработваемите земи от 1994 г.“) запазва тази забрана за придобиване и разширява приложното ѝ поле и по отношение на юридическите лица, независимо дали са установени в Унгария, или не.
10.
Считано от 1 януари 2002 г., посоченият закон е изменен с А termőföldről szóló 1994. évi LV. törvény módosításáról szóló 2001. évi CXVII. törvény (Закон № CXVII от 2001 г. за изменение на Закон № LV от 1994 г. за обработваемите земи), като целта на изменението е да се изключи и възможността договорно да се учредява право на ползване върху обработваеми земи в полза на физически лица без унгарско гражданство или на юридически лица. След тези изменения член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г. предвижда, че
„разпоредбите на глава II относно ограничаването на придобиването на право на собственост се прилагат в случаите на договорно учредяване на право на ползване или право на използване. […]“.
11.
Член 11, параграф 1 от Закона от 1994 г. за обработваемите земи впоследствие е изменен с Az egyes agrár tárgyú törvények módosításáról szóló 2012. évi CCXIII. törvény (Закон № CCXIII от 2012 г. за изменение на някои закони относно селското стопанство). В новата си редакция, включваща това изменение и влязла в сила на 1 януари 2013 г., споменатият член 11, параграф 1 предвижда, че
„Договорно учреденото право на ползване е нищожно, освен ако не е учредено в полза на близък родственик“.
12.
Със Закон № CCXIII от 2012 г. в този закон от 1994 г. се създава и нов член 91, параграф 1, който гласи, че „[с]ъществуващите към 1 януари 2013 г. права на ползване, учредени с договор между лица, които не са близки родственици, за неопределен срок или за срок, изтичащ след 30 декември 2032 г., се погасяват ex lege на 1 януари 2033 г.“.
13.
A mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvény (Закон № CXXII от 2013 г. за продажбата на земеделски и горски земи, наричан по-нататък „Законът за земеделските земи от 2013 г.“) е приет на 21 юни 2013 г. и влиза в сила на 15 декември 2013 г.
14.
Член 37, параграф 1 от Закона за земеделските земи от 2013 г. запазва правилото, че договорно учреденото право на ползване или на използване на такива земи е нищожно, освен ако не е учредено в полза на близък родственик.
15.
A mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvénnyel összefüggő egyes rendelkezésekről és átmeneti szabályokról szóló 2013. évi CCXII. törvény (Закон № CCXII от 2013 г. за приемане на определени разпоредби и преходни мерки във връзка със Закон № CXXII от 2013 г. за продажбата на земеделски и горски земи, наричан по-нататък „Законът за преходните мерки от 2013 г.“) е приет на 12 декември 2013 г. и влиза в сила на 15 декември 2013 г.
16.
Член 108, параграф 1 от този закон, който отменя член 91, параграф 1 от Закона за земеделските земи от 1994 г., гласи:
„Съществуващите към 30 април 2014 г. права на ползване или права на използване, учредени с договор между лица, които не са близки родственици, за неопределен срок или за срок, изтичащ след 30 април 2014 г., се погасяват ex lege на 1 май 2014 г.“.
17.
След постановяването на решение от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth (C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157), член 108 от Закона за преходните мерки от 2013 г. е изменен, като добавени два нови параграфа 4 и 5, в сила от 11 януари 2019 г., които гласят следното:
„(4)   Когато въз основа на съдебно решение следва да се възстанови погасено по силата на параграф 1 право, но съгласно правната уредба, действала към момента на първоначалното му вписване, това право не е можело да бъде вписано поради нарушение на процесуалния или материалния закон, службата, управляваща имотния регистър, уведомява прокуратурата и спира процедурата до приключване на разследването и на съответното съдебно производство.
(5)   Нарушение по смисъла на параграф 4 е налице, ако:
a)
титулярят на правото на използване е юридическо лице;
b)
правото на ползване или на използване е вписано в имотния регистър след 31 декември 2001 г. по партидата на носител, който е юридическо лице или физическо лице, което не е унгарски гражданин;
c)
към момента на подаването на искането за вписване на правото на ползване или на използване действащата нормативна уредба е изисквала за целите на придобиването на правото удостоверение или разрешение, издадено от друг орган, и съответното лице не е представило такъв документ“.
18.
Съгласно член 94 от Az ingatlan-nyilvántartásról - szóló 1997. évi CXLI. törvény (Закон № CXLI от 1997 г. за имотния регистър, наричан по-нататък „Законът за имотния регистър“), въведен с § 9 от Az egyes földügyi tárgyú törvények módosításáról szóló 2014. évi XXXI. törvény (Закон № XXXI от 2014 г. за изменение на Закона за земята):
„(1)   С оглед на заличаването от имотния регистър на правото на ползване и на използване, погасени по силата на член 108, параграф 1 от [Закона за преходните мерки от 2013 г.] (наричани по-нататък в настоящия член заедно „правото на ползване“), след уведомление, изпратено от службата, управляваща имотния регистър, не по-късно от 31 октомври 2014 г., физическото лице, което е титуляр на право на ползване, трябва в петнадесетдневен срок от получаване на уведомлението да декларира по утвърден от министъра образец родствената си връзка с лицето, посочено като собственик на недвижимия имот в акта, с който е учредено правото на ползване и който е послужил като основание за вписването. Ако не е подадена такава декларация в срок, исканията за удостоверения след 31 декември 2014 г. няма да бъдат разглеждани.
[…]
(3)   Ако от декларацията не се установява близка родствена връзка или не е подадена декларация в срок, службата, управляваща имотния регистър, заличава служебно правото на ползване от посочения регистър в шестмесечен срок от изтичане на срока за подаване на декларация, но не по-късно от 31 юли 2015 г.
[…]
(5)   Службата, управляваща имотния регистър, заличава служебно от имотния регистър до 31 декември 2014 г. правото на ползване, които са вписани в полза на юридически лица или в полза на неперсонифицирани субекти, способни да придобиват подлежащи на вписване в регистъра права, и които са прекратени на основание член 108, параграф 1 от [Закона за преходните мерки от 2013 г.]“.
19.
В решението си за установяване на неизпълнение на задължения от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432), постановено по иск на Комисията, Съдът посочва, че като е приела член 108, параграф 1 от Закона за преходните мерки от 2013 г. и като по този начин е прекратила ex lege притежаваните пряко или непряко от граждани на други държави членки право на ползване върху разположени в Унгария земеделски и горски земи, Унгария не е изпълнила задълженията си по член 63 ДФЕС във връзка с член 17 от Хартата.
20.
Впоследствие унгарският законодател изменя Закона от 2013 г. за преходните мерки, считано от 1 януари 2022 г., и добавя по-специално в подраздел 20/F („Специални правила за изпълнение на решението на Съда на Европейския съюз по дело C‑235/17, Европейска комисия/Унгария, относно погасяването ex lege на правото на ползване върху земеделски земи“) следните разпоредби:
21.
Съгласно член 108/B, параграф 1 от Закона от 2013 г. за преходните мерки „[в]сяко физическо или юридическо лице, чието право на ползване е било заличено от имотния регистър в приложение на член 108, параграф 1 от този закон, в редакцията му в сила към 30 април 2014 г. (наричано по-нататък „титулярят на заличено право на ползване“) или негов правоприемник може да поиска в съответствие с разпоредбите на тази глава повторно вписване в имотния регистър на заличеното право на ползване и дължащото му се обезщетение“.
22.
Член 108/F, параграф 6 от Закона от 2013 г. за преходните мерки гласи:
„Възможност за извършване на повторно вписване на заличено право на ползване се установява, когато:
a)
някое от лицата по параграф 7 не може да се счита за добросъвестно и
b)
няма правна пречка по смисъла на параграф 8“.
23.
Член 108/F, параграф 7 от Закона от 2013 г. за преходните мерки предвижда:
„Не се считат за добросъвестни по отношение на съответния недвижим имот следните лица:
a)
собственикът, ако към момента на заличаване на правото на ползване правото му на собственост вече е съществувало;
b)
собственикът, когато правото му на собственост е възникнало било по силата на договор, сключен след 6 март 2018 г.[ (
5
)] или пък преди тази дата, но деклариран пред компетентния орган след същата дата в производство по [Закона от 2013 г. за продажба на земеделски и горски земи], включително производство по вписване, било по силата на разпореждане мортис кауза, извършено след 6 март 2018 г.;
c)
собственикът, когато правото му на собственост е възникнало след 6 март 2018 г. е не се основава на договор или наследство;
d)
собственикът, ако, макар да се счита за добросъвестен по смисъла на букви b) или c), е учредил право на ползване върху недвижимия имот след 6 март 2018 г.;
e)
ползвателят, когато правото му е учредено със сключен договор или в резултат на извършено разпореждане мортис кауза след 6 март 2018 г. или когато той си е запазил правото на ползване, след като е прехвърлил правото на собственост върху недвижимия имот;
f)
собственикът, когато е придобил правото си на собственост по наследство от някой от собствениците по букви a)—d)“.
24.
Член 108/F, параграф 8 от Закона от 2013 г. за преходните мерки предвижда:
„Счита се, че е налице правна пречка за повторно вписване, ако съответният недвижим имот е отчужден или правото на собственост върху него е прехвърлено с договор за покупко-продажба, заместващ отчуждаването“.
III. Фактите
25.
Жалбоподателят в главното производство е със седалище в Германия и е собственик на поземлен имот с кадастрален номер на парцела 0380/1 в землището на община Кьосег (Унгария), вид на използването: „обработваема земя“. Правото на собственост на жалбоподателя е вписано в имотния регистър на 18 май 2012 г. Към този момент върху недвижимия имот е учредено право на ползване на встъпилата страна. Макар в акта за преюдициално запитване да не е изрично посочено, от фактите по случая и от приложимата към тях национална правна уредба може да се приеме, че встъпилата страна също е чуждестранен инвеститор.
26.
На 30 декември 2001 г. предишният собственик на поземления имот сключва с встъпилата страна договор, с който в нейна полза се учредява право на ползване, а на 29 януари 2002 г. същото е вписано в имотния регистър. Актът за вписване не е оспорен нито по административен, нито по съдебен ред.
27.
С решение от 27 юли 2015 г. Vas Megyei Kormányhivatal Szombathelyi Járási Hivatal (Районна административна служба Сомбатхей към Областна администрация Ваш, Унгария) заличава правото на ползване на встъпилата страна на основание член 108, параграф 1 от Закона от 2013 г. за преходните мерки и член 94, параграф 3 от Закона за имотния регистър.
28.
След постановяването на решението за установяване на неизпълнение на задължения (
6
) (т. 18 по-горе) встъпилата страна иска от ответния орган повторно вписване на правото ѝ на ползване на основание член 108/B, параграф 1 от Закона от 2013 г. за преходните мерки.
29.
С решение от 30 ноември 2022 г. ответният орган разпорежда да се извърши повторно вписване на заличеното право на ползване на встъпилата страна върху недвижимия имот. В него той посочва, че жалбоподателят не е счетен за добросъвестен по смисъла на член 108/F, параграф 7 от Закона от 2013 г. за преходните мерки, тъй като към момента на заличаване на правото на ползване последният е собственик на недвижимия имот.
30.
В жалбата си пред запитващата юрисдикция жалбоподателят иска да се заличи повторното вписване на правото на ползване, като се има предвид, че първоначалното вписване на това право е извършено незаконосъобразно. Всъщност от 1 януари 2002 г. член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г. вече не е позволявал това.
31.
Ответният орган и встъпилата страна искат жалбата да бъде отхвърлена, като твърдят, че няма правна пречка да бъде разпоредено повторно вписване, тъй като във връзка с последната Законът за преходните мерки от 2013 г. не предвижда преценка за законосъобразност на вписването на правото на ползване с оглед на това разпореждане.
32.
Запитващата юрисдикция посочва, че считано от 1 януари 2002 г., Законът за обработваемите земи от 1994 г. не позволява да се учредяват право на ползване върху обработваеми земи в полза на чуждестранни лица. Член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г. се тълкувал по аналогия в националната съдебна практика (
7
). Освен това в разглеждания случай извършеното едва през 2002 г. вписване на правото на ползване не било законосъобразно. Решението за вписване обаче станало окончателно, тъй като не било оспорено.
33.
Запитващата юрисдикция има съмнения дали повторното вписване на право на ползване, което първоначално е вписано незаконосъобразно, е съвместимо с член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата, тъй като жалбоподателят също може да се позовава на свободното движение на капитали и това право на ползване представлява необоснована намеса в основното му право на собственост върху съответния недвижим имот. На основание на тези разпоредби било възможно да се задължи ответният орган да установи незаконосъобразността на вписването на правото на ползване и да откаже новото му вписване. Поради това на основание член 267 ДФЕС запитващата юрисдикция иска от Съда да отговори на следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 63 от Договора за функционирането на Европейския съюз и член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, в която към момента на повторното вписване в имотния регистър на право на ползване в резултат от производство за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка — след като е било заличено същото право на ползване, което е било вписано незаконосъобразно, но окончателно — не се предвижда задължителна проверка за законосъобразност на първоначалното вписване на правото на ползване?“.
34.
В производството пред Съда писмени становища по този въпрос представят унгарското правителство и Европейската комисия. В съответствие с член 76, параграф 2 от Процедурния правилник Съдът решава да не провежда съдебно заседание.
IV. Анализ
А. Допустимост
35.
Унгарското правителство счита преюдициалния въпрос за недопустим, тъй като предметът на спора в главното производство и приложимата в това отношение национална правна уредба нямат никаква връзка с исканото тълкуване на член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата. По-специално, повторното вписване на правото на ползване представлявало мярка, благоприятстваща свободното движение на капитали, тъй като отстранявала в полза на гражданите на други държави членки твърдяното от Съда нарушение на тези разпоредби. Необходимата в това положение проверка за законосъобразност на първоначалното вписване на правото на ползване би била пречка за това. Обратно, приложимата (за всички граждани на Съюза) без разлика невъзможност за извършване на такава проверка за законосъобразност не била свързана със свободното движение на капитали.
36.
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата в контекста на трансгранично придобиване на недвижим имот и на свързаната с него защита на правото на собственост. Запитващата юрисдикция правилно счита, че свободното движение на капитали по член 63 ДФЕС е приложимо в случая, тъй като жалбоподателят, собственик на недвижимия имот, е юридическо лице със седалище в Германия (
8
).
37.
Спорът в главното производство се отнася и до прилагането на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата. Всъщност вследствие на решението за установяване на неизпълнение на задължения по принцип е необходимо да се извърши повторно вписване на прекратените ex lege право на ползване върху разположени в Унгария земеделски земи, притежавани от граждани на други държави членки, за да се отстрани установеното нарушение на член 63 ДФЕС във връзка с член 17 от Хартата (
9
). Последното следва и от директния ефект на член 63 ДФЕС във връзка с принципа на предимство (
10
).
38.
Ето защо считам, че е налице достатъчна връзка между предмета на спора и правото на Съюза, респ. релевантността му за разрешаването на спора в главното производство.
39.
Следователно преюдициалното запитване е допустимо.
Б. Основателност
1.
Предварителни бележки
40.
Запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата задължават национален орган, сезиран с искане да се извърши повторно вписване на заличено (в нарушение на правото на Съюза) право на ползване, да извърши в интерес на голия собственик на недвижимия имот проверка за законосъобразност на първоначалното, придобило окончателност вписване на това право съгласно действащата към онзи предходен момент национална правна уредба, дори ако последната от своя страна нарушава правото на Съюза.
41.
Според мен отговорът на този въпрос не буди съмнения. По отношение на очевидната в главното производство „колизия“ между основните права и основните свободи на двата — преследващи противоположни интереси — правни субекта, т.е. на жалбоподателя, който е и голият собственик на съответния недвижим имот, от една страна, и на встъпилата страна и титуляр на повторно вписаното право на ползване, от друга страна, следва да се даде предимство на правата и свободите на последния. Както ще докажа, досегашната практика на Съда също се основава на този извод.
42.
Най-напред ще разгледам въпроса дали голият собственик на недвижимия имот може да се позовава на правата и свободите, произтичащи от член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата (по този въпрос точка 2). По-нататък ще уточня дали и в каква степен от решението за установяване на неизпълнение на задължения, чиито констатации, вследствие на установителното действие на сила на пресъдено нещо, обвързват запитващата юрисдикция съгласно член 260, параграф 1 ДФЕС, по принцип следва, че е допустимо правата и свободите на титулярите на право на ползване върху съответните недвижими имоти да ограничават правата и свободите на голите собственици на недвижими имоти (по този въпрос т. 3). Накрая ще анализирам въпроса дали подобно ограничаване на правата и свободите на голия собственик на недвижимия имот е обосновано и в случай като разглеждания, респ. дали съответните права и свободи на титуляря на правото на ползване имат предимство и в разглеждания случай (по този въпрос точка 4).
2.
Защита на чуждестранния гол собственик на недвижим имот съгласно член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата
43.
Жалбоподателят придобива спорния разположен в Унгария недвижим имот в качеството си на юридическо лице със седалище в Германия. Ето защо по принцип той има възможност да се позове на свободното движение на капитали, предвидено в член 63 ДФЕС (
11
).
44.
Освен това национална правна уредба, която сама по себе си се прилага по еднакъв начин и позволява повторно вписване на заличено преди това право на ползване без извършване на проверка за законосъобразност на първоначалното му вписване, би могла да възпре чуждестранните инвеститори да придобиват недвижими имоти в Унгария в бъдеще или впоследствие да се разпореждат с тях. Това е така, защото те не могат да бъдат сигурни, че правото на собственост върху недвижимия имот не е обременено с тежести. Това би могло да е свързано с недопустимо ограничаване на свободното движение на капитали съгласно член 63 ДФЕС за сметка на инвеститорите (
12
).
45.
Доколкото спорът в главното производство е свързан с прилагането на правото на Съюза (т. 36 по-горе), по отношение на спорната собственост върху недвижимия имот жалбоподателят се ползва също така със защитата на гарантираното право на собственост съгласно член 17, параграф 1 от Хартата.
46.
Защитата на голия собственик на недвижимия имот съгласно член 63 ДФЕС и член 17, параграф 1 от Хартата обаче не е неограничена. Тя е ограничена по-специално от защитата на титуляря на право на ползване върху съответния недвижим имот по силата на същите разпоредби. На тази идея се основават също решението за установяване на неизпълнение на задължения и приетият за изпълнението му член 108/B, параграф 1 от Закона от 2013 г. за преходните мерки, който ответният орган прилага по отношение на повторното вписване на заличеното право на ползване на встъпилата страна.
47.
Ето защо по-долу ще разгледам въпроса дали и в каква степен в решението за установяване на неизпълнение на задължения по смисъла на член 260, параграф 1 ДФЕС Съдът разглежда това ограничение със силата на пресъдено нещо и претегля със задължителен характер противоположните права и свободи на голите собственици на съответните недвижими имоти и на титулярите на право на ползване върху тях, които първоначално са вписани, но впоследствие са отново заличени (в нарушение на правото на Съюза).
3.
Задължение за спазване на задължителното тълкуване на член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата, по-специално в решение за установяване на неизпълнение на задължения
а)
Сила на пресъденото нещо и задължение за прилагане съгласно член 260, параграф 1 ДФЕС
48.
Съгласно член 260, параграф 1 ДФЕС Унгария е длъжна да предприеме необходимите мерки с оглед изпълнението на решението за установяване на нарушения на задължения, за да отстрани установеното в него неизпълнение на задълженията ѝ, които произтичат от Договорите, доколкото решението проявява сила на пресъдено нещо по отношение на фактическите и правните въпроси, които действително или по необходимост са разрешени с него (
13
).
49.
Констатациите в решението за установяване на неизпълнение на задължения по принцип обхващат положението на жалбоподателя (който е голият собственик на недвижимия имот) и на встъпилата страна (титуляр на първоначално вписаното, но заличено впоследствие право на ползване). Всъщност заличаването ex lege на правото на ползване на встъпилата страна е извършено на основание член 108, параграф 1 от Закона от 2013 г. за преходните мерки, който съгласно това решение нарушава правото на Съюза. Безспорно е също така, че след искане, отправено от встъпилата страна, ответният орган извършва повторно вписване на това право на ползване, като прилага изменения — в резултат от решението за установяване на неизпълнение на задължения — член 108/F, параграфи 6 и 7 от Закона от 2013 г. за преходните мерки. По този начин правото на собственост на жалбоподателя върху недвижимия имот отново е обременено с правото на ползване на встъпилата страна, заличено в нарушение на действащото тогава право на Съюза, като установеното от Съда нарушение на член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата е отстранено за сметка на встъпилата страна, най-малкото с действие занапред (
14
).
50.
Запитващата юрисдикция по принцип не може да постанови решение, което противоречи на задължителните в това отношение констатации в решението за установяване на неизпълнение на задължения, освен ако по отношение на жалбоподателя и встъпилата страна не са налице особени обстоятелства, които не попадат в обхвата на пределите на силата на пресъдено нещо по отношение на тези констатации. Всъщност при изпълнението на своите функции националните съдилища от своя страна трябва да вземат предвид правните постановки в това решение, за да определят обхвата на разпоредбите от правото на Съюза, които трябва да приложат (
15
). Същото се отнася за задължителното тълкуване на правото на Съюза в решение на Съда за установяване на неизпълнение на задължения (
16
).
51.
Ето защо следва подробно да се разгледа въпросът дали и в каква степен задължителните констатации в решение за установяване на неизпълнение на задължения, поне имплицитно, отчитат произтичащите от член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата свободи и права, и които се противопоставят едни на други в главното производство, както и необходимото равновесие между тях.
б)
Задължителни констатации в решението за установяване на неизпълнение на задължения относно защитата на титуляря на правото на ползване съгласно член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата
52.
Действително в решението за установяване на неизпълнение на задължения Съдът не разглежда въпроса дали и в каква степен правата и свободите по член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата защитават чуждестранния гол собственик на недвижим имот. Той обаче признава необходимостта от защита на съответните права и свободи на титуляря на право на ползване, заличено в нарушение на правото на Съюза, не само от страна на националните органи, но и спрямо всеки гол собственик на недвижим имот, тоест независимо от неговия произход.
53.
От една страна, Съдът приема, че погасяването ex lege на правото на ползване на чуждестранни инвеститори води до недопустимо ограничаване на правото им на свободно движение на капитали съгласно член 63 ДФЕС. Всъщност по този начин те са лишени от възможността да продължат да упражняват правото си на ползване, напр. чрез експлоатация на съответния поземлен имот, даването му под аренда, отчуждаването му (включително евентуално в полза на голия собственик на недвижимия имот) или друго носещо печалба използване на съответните земи. Освен това Съдът счита, че правната уредба относно погасяването може да възпре чуждестранните лица да инвестират в Унгария за в бъдеще (
17
).
54.
От друга страна, според Съда погасяването ex lege на правото на ползване на чуждестранни инвеститори представлява лишаване от защитеното им с член 17 от Хартата право да се ползват от собствеността на имуществото (
18
). Всъщност правото на ползване се конституира въз основа на „откъснато“ от правото на собственост правомощие. То предоставя на титулярите му, включително на голия собственик на поземления имот, правото да ползват този имот и да получават добивите от него. Следователно на това право е присъщо съответно ограничаване на правомощието да се използва недвижимия имот, произтичащо от правото на собственост на голия собственик на недвижимия имот. Поради това Съдът счита, че прекратяването ex lege на съществуващото право на ползване води до принудително, цялостно и окончателно лишаване на титуляря му от тези правомощия, но с действие в полза на голия собственик на недвижимия имот (
19
). Горното не зависи от обстоятелството дали голият собственик на недвижимия имот е чуждестранно лице или не.
55.
Освен това в този контекст Съдът квалифицира прекратеното право на ползване, което обаче е договорно учредено преди 1 януари 2002 г., като „придобити законно“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Хартата съгласно действащото национално законодателство (
20
). Такъв е случаят с полученото от встъпилата страна право на ползване, което е в основата на спора в главното производство. То е учредено преди 1 януари 2002 г., но е вписано след тази дата. Ето защо обстоятелството, изтъкнато от жалбоподателя и запитващата юрисдикция, че вписването на това ограничено вещно право в имотния регистър след тази дата не е законосъобразно, не може да постави под въпрос факта, че направените в решението за установяване на неизпълнение на задължения констатации по принцип обхващат положението на встъпилата страна.
56.
Въз основа на изложеното Съдът дори заключава в последващо решение по отправено преюдициално запитване, че национална правна уредба, която предвижда такова заличаване, и прилагащите я мерки представляват явно и тежко нарушение едновременно на основна свобода, предвидена в член 63 ДФЕС, и на правото на собственост, гарантирано с член 17, параграф 1 от Хартата, с което се засягат неблагоприятно титулярите на правото на ползване (
21
).
57.
Действително тези задължителни констатации относно защитата на чуждестранни титуляря на право на ползване по принцип обхващат конфликта, както е очертан и в главното производство, с голия собственик на недвижимия имот, обременен с подобно ограничено вещно право. Те обаче не отчитат положението, при което, както в случая, не само титулярят на правото на ползване, но и голият собственик на недвижимия имот са чуждестранни инвеститори. Всъщност чуждестранният инвеститор по принцип може да се позове също така на член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата, за да се ползва изцяло от инвестицията си и защитата на правото си на собственост (т. 42—44 по-горе).
58.
Подобно действие на голия собственик на недвижимия също не може да се счита за злоупотреба с право. В случая очевидно не са изпълнени условията на общия принцип на правото на Съюза или на забраната за злоупотреба с право, която в съдебната практика често се приравнява на измама (
22
). Всъщност не става въпрос за ползване на предимство, предвидено в правото на Съюза, въпреки че предвидените в него обективни условия за получаването на предимството са изпълнени само формално (
23
). Напротив, в случай като разглеждания — освен задължителните констатации в решението за установяване на неизпълнение на задължения — следва конкретно да се провери дали е обосновано и пропорционално ограничаването на съответните права и свободи на голия собственик на недвижимия имот по член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата, съпровождащо защитата на правата и свободите на титуляря на правото на ползване.
4.
Обоснованост и пропорционалност на ограничаването на правата и свободите на голия собственик на недвижимия имот, предвидени в член 63 ДФЕС и в член 17 от Хартата
а)
Императивни съображения от общ интерес и основни свободи и права на трети лица
59.
Ограничаване на свободното движение на капитали по член 63 ДФЕС е допустимо, при условие че е обосновано с императивни съображения от общ интерес и е съобразено с принципа на пропорционалност. Следователно то трябва да е годно да гарантира осъществяването на легитимно следваната с него цел и да не надхвърля необходимото за постигането ѝ. Такова ограничаване също така може да бъде обосновано с упоменатите в член 65 ДФЕС съображения, ако е съобразено с посочения принцип на пропорционалност (
24
).
60.
Освен това съгласно член 52, параграф 1 от Хартата намеса в основното право на собственост по член 17, параграф 1 от Хартата може да бъде обосновано от общ интерес и при спазване на принципа на пропорционалност (
25
). Действително това се отнася само до лишаване по смисъла на член 17, параграф 1, второ изречение от Хартата, но както следва от общото правило за ограничаване, предвидено в член 52, параграф 1 от Хартата, същото важи и в случай на обикновено ограничаване на правото на собственост. Освен това, доколкото, както в случая (т. 52 и 53 по-горе), такова ограничаване представлява правна уредба относно ползването на имуществото по смисъла на член 17, параграф 1, трето изречение от Хартата, е достатъчно тази правна уредба да е необходима за общия интерес и да е пропорционална (
26
).
61.
При колизия между основните права и свободи, както в разглеждания случай, такова обосноваване може да се основава и на основното право или основната свобода на друго лице. В такъв случай е необходимо в рамките на проверката за пропорционалност — в смисъл на „практическото съответствие“ — да се постигне подходящо равновесие между правата и свободите, между които е налице колизия (
27
). Същото следва и от постоянната съдебна практика, съгласно която допустимостта на ограниченията на основните свободи поради императивни съображения от общ интерес и тяхната пропорционалност на свой ред следва да се разглеждат съобразно основните права на Съюза (
28
). Те от своя страна включват защитата, която член 17, параграф 1 от Хартата предоставя на друг титуляр на основни права (
29
).
62.
По-долу ще разгледам кои императивни съображения от общ интерес могат да обосноват ограничаване на произтичащите от член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата права и свободи на чуждестранни собственици на недвижими имоти, като жалбоподателя. Такива съображения могат да произтичат не само от окончателните и задължителни констатации в решението за установяване на неизпълнение на задължения, а и от основните права и свободи на трети лица, както в случая встъпилата страна. Необходимо е да се постигне равновесие в смисъл на пропорционалност между тези противоположни права и свободи.
б)
Равновесие между основните права и свободи на голия собственик на недвижимия имот и на титуляря на правото на ползване
1) Разграничаване между разглежданата колизия на права и положението в досегашната съдебна практика
63.
Решението за установяване на неизпълнение на задължения по същество се основава на констатацията, че в случая коригираното от ответния орган прекратяване ex lege на правото на ползване на чуждестранните им титуляри не нарушава само свободното движение на капиталите им по член 63 ДФЕС, но представлява и недопустимо лишаване от собственост по смисъла на член 17, параграф 1 от Хартата (вж. т. 52—56 по-горе) (
30
). От това съответно следва, че най-малкото голите собственици на недвижими имоти, местни лица, по принцип трябва да се подчинят на възстановяването на първоначалното правно положение в полза на чуждестранните титуляри на право на ползване (
31
).
64.
За разлика обаче от положенията, на които се основава досегашната съдебна практика, предмет на разглеждания случай е колизия между основните права и свободи на чуждестранен гол собственик на недвижим имот, обременен с право на ползване, от една страна, и основните права и свободи на чуждестранен титуляр на това право, от друга страна.
65.
Все пак считам, че в положение като разглежданото, по-специално когато става въпрос за чуждестранен гол собственик на недвижим имот, не са налице особени обстоятелства, които биха наложили преценка, различна от тази, на която се основава решението за установяване на неизпълнение на задължения.
2) Допустимо ограничаване на правото на свободно движение на капитали на чуждестранния гол собственик на недвижим имот
66.
Това се отнася най-напред до обосноваването на евентуално ограничаване на правото на чуждестранните голи собственици на недвижими имоти на свободно движение на капитали съгласно член 63 ДФЕС. Всъщност, доколкото същите — както в случая жалбоподателят — придобиват съответния недвижим имот със знанието за вече вписано право на ползване, те изобщо не са възпрепятствани при упражняването на свободното движение на капиталите си. Това важи в още по-голяма степен, ако, както в случая, към момента на придобиването на недвижимия имот правото на ползване вече е окончателно вписано. В такъв случай е възможно свързаното с това обременяване на недвижимия имот с вещни тежести по принцип да не окаже негативно влияние върху решението относно придобиването му. Напротив, както изтъква Комисията, такова обременяване с вещни тежести позволява придобиването на недвижим имот при по-добри условия, по-специално на по-изгодна цена, отколкото при липсата на подобно обременяване.
67.
Твърдяното от запитващата юрисдикция ограничаване на свободното разпореждане на чуждестранния гол собственик на недвижим имот в резултат от последващото повторно вписване на заличено ex lege, но окончателно вписано преди това право на ползване, без да се извърши проверка за законосъобразност на първоначалното му вписване, не може да бъде преценено по друг начин. Ако това изобщо може да се разглежда като ограничаване на свободното движение на капитали, то е допустимо и обосновано с оглед на окончателното вписване на правото на ползване към момента на придобиването на недвижимия имот.
68.
Според запитващата юрисдикция (т. 31 по-горе) този окончателен характер има за последица именно обстоятелството, че правото на ползване по принцип вече не може да бъде поставено под въпрос въпреки незаконосъобразността на вписването му съгласно приложимата тогава национална правна уредба. С оглед на това чуждестранен гол собственик на недвижим имот като жалбоподателя не може да разчита на обстоятелството, че погасяване ex lege на окончателното право на ползване — което е прието за противоречащо на правото на Съюза в приетото впоследствие решение за установяване на неизпълнение на задължения — и което погасяване е извършено след като това лице е придобило недвижимия имот, би довело до положение, в което този недвижим имот остава продължително време чист от вещни тежести. Това е по-малко вероятно на още по-силно основание с оглед на обстоятелството, че в разглеждания случай се твърди, че пречката за новото вписване се основава на националната правна уредба, резултата от чието прилагане Съдът оспорва като несъвместим с член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата, поради което същата вече не е приложима (т. 36 по-горе). Основно поради тези съображения ответният орган приема, че жалбоподателят не е добросъвестен по смисъла на член 108/F, параграф 7 от Закона от 2013 г. за преходните мерки.
69.
За разлика от това — отмененото със спорното в случая повторно вписване — погасяване ex lege на право на ползване представлява сериозно ограничаване на свободното движение на капитали на чуждестранния титуляр на това право (вж. т. 52 и 55 по-горе). В случая не е необходимо да се разглежда въпросът дали положението може да бъде преценено по друг начин, ако голият собственик на недвижимия имот не е предоставил сам правото на ползване или е придобил първоначално необременено с вещни тежести право на собственост върху недвижим имот. Независимо от това и с оглед на пряката приложимост на член 63 ДФЕС, считам, че по принцип е разумно чуждестранният купувач на недвижим имот предварително да се информира от имотния регистър дали недвижимият имот е или е бил обременен с право на ползване, което евентуално е погасено ex lege и (все още) не е повторно вписано.
70.
Следователно е допустимо произтичащото от член 63 ДФЕС право на чуждестранния гол собственик на недвижим имот да бъде ограничено от аналогичното право на чуждестранния титуляр на правото на ползване. Както става ясно по-нататък, това ограничаване е допустимо и съгласно необходимата защита на собствеността на титуляря на това право съгласно член 17, параграф 1 от Хартата.
3) Допустимо ограничаване на правото на собственост на чуждестранния гол собственик на недвижим имот
71.
В съответствие с констатациите, направени в решението за установяване на неизпълнение на задължения, считам също така, че засягането на защитеното с член 17, параграф 1 от Хартата ползване на собствеността на имуществото, което извършва титулярят на правото на ползване, което засягане е следствие от заличаването ex lege на това право на ползване, е с по-тежки последици от засягането на правото на собственост на чуждестранния гол собственик на недвижим имот, което е следствие от спорното повторно вписване на заличеното ex lege право на ползване.
72.
Всъщност, както правилно посочва Съдът, ефективно учреденото, първоначално със съгласието на голия собственик на недвижимия имот, и вписано право на ползване ограничава правото на собственост върху недвижимия имот и само го подчинява на други правила за ползване. Следователно, за разлика от оспореното в решението за установяване на неизпълнение на задължения погасяване ex lege на правото на ползване, това не е свързано с пълното лишаване на голия собственик от собственост (
32
). Също така повторното ограничаване на правото на собственост на голия собственик на недвижимия имот вследствие на спорното повторно вписване на заличеното право на ползване — дори против волята му — има много по-малка тежест от принудителното, цялостно и окончателно лишаване от правото да се ползва от собствеността на имуществото, което има титулярят на правото на ползване (като част от правомощията на правото на собственост, вж. т. 53 по-горе).
73.
Следователно в такъв случай чуждестранният гол собственик на недвижим имот не може да се позове на защитата на правото си на собственост, за да възстанови в своя полза заличаването (в нарушение на правото на Съюза) на това право на ползване и да отмени свързаното с това обременяване на имота си с вещни тежести. Това важи в още по-голяма степен в положение, при което, както в случая, придобиването на недвижимия имот е осъществено към момент, в който той вече е обременен с окончателно вписано право на ползване (вж. т. 67 по-горе).
74.
Следователно позоваването на член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата от страна на чуждестранния гол собственик на недвижим имот не може да доведе до ново заличаване на повторно вписаното право на ползване. В това отношение унгарското правителство правилно посочва, че изменената след постановяването на решението за установяване на неизпълнение на задължения национална правна уредба и прилагането ѝ са необходими именно за изпълнението на това решение съгласно член 260, параграф 1 ДФЕС и за постигане на съответствие с тези разпоредби на правото на Съюза.
75.
Ето защо, противно на твърденията на запитващата юрисдикция, не е възможно засягане на окончателния характер на първоначалното вписване на правото на ползване съгласно принципите на равностойност и ефективност. Този въпрос би възникнал само в случай на изпълнение в недостатъчна степен на решението за установяване на неизпълнение на задължения, което в случая не е налице. Напротив, от принципа на правната сигурност следва, че пораждащи правни последици административни актове по принцип повече не могат да се оспорват (
33
). Освен това такова засягане на окончателния характер би било за сметка на защитата на гарантираните от член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата права на титуляря на правото на ползване и би се основавало точно на тази национална правна уредба, която за целите на тази защита е обявена от Съда за противоречаща на правото на Съюза.
76.
Накрая, не се установяват никакви други обстоятелства, които биха могли да поставят под въпрос пригодността и пропорционалността на спорното повторно вписване на въпросното право на ползване с цел допустимо ограничаване на правата на голия собственик на недвижимия имот, предвидени в член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата. Това повторно вписване при всички положения не надхвърля необходимото за постигането на посочените цели, включително за защитата на основните права и свободи на титуляря на правото на ползване.
5.
Междинно заключение
77.
Следователно голият собственик на недвижим имот, чието право на собственост е обременено с право на ползване, което първоначално е окончателно вписано, но впоследствие е заличено в нарушение на правото на Съюза, а след това е повторно вписано, не може основателно да се позове на правата си по член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата, за да задължи компетентния орган отново да заличи това право на ползване с мотива, че първоначалното му вписване нарушава унгарското право с оглед на действащата към онзи предходен момент правна уредба.
V. Заключение
78.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Győri Törvényszék (Окръжен съд Дьор, Унгария) преюдициален въпрос, както следва:
„Правна уредба на държава членка, която предвижда повторното вписване на право на ползване, което първоначално е било окончателно вписано, но впоследствие е било заличено в нарушение на правото на Съюза, е съвместима с член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз, ако не задължава компетентните органи преди повторното вписване на това право да извършат проверка за законосъобразност на първоначалното вписване с оглед на действащото към онзи предходен момент национално законодателство“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Решения от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth (C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157), от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432), и от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175).
(
3
)	Решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 131 и т. 1 от диспозитива).
(
4
)	Решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175).
(
5
)	Според запитващата юрисдикция тази дата се отнася до постановяването на решението от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth (C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157).
(
6
)	Решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432).
(
7
)	Принципни решения EBH 2004. 1173 и EBH 2005. 1277.
(
8
)	Вж. решения от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth (C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157, т. 56 и цитираната съдебна практика), и от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 54).
(
9
)	Вж. решения от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 65 и сл.), и от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 33 и сл.).
(
10
)	Решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 43—46 и 64). Това е така по силата на принципа на процесуална автономия, съгласно който държавите членки, като спазват принципите на равностойност и ефективност, трябва да установят процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират зачитането на правата на правните субекти (вж. т. 49 и сл.).
(
11
)	Вж. решения от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth, C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157, т. 56 и цитираната съдебна практика), и от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 54).
(
12
)	Вж. в този смисъл решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 58 в края и цитираната съдебна практика).
(
13
)	Вж. в този смисъл решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 35 и цитираната съдебна практика).
(
14
)	В този смисъл решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 65).
(
15
)	В този смисъл решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 36 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	Вж. решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 41 и 42 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	Вж. решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 54 и сл., по-специално т. 58 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 67 и сл., по-специално т. 82).
(
19
)	В този смисъл решения от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 81), и от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 56).
(
20
)	Решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 73—75).
(
21
)	Решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 57).
(
22
)	Вж. решения от 26 февруари 2019 г., T Danmark и Y Denmark (C‑116/16 и C‑117/16, EU:C:2019:135, т. 70 и сл.), и от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др. (C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 281 и сл.).
(
23
)	Вж. решение от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др. (C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 283 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	В този смисъл решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 59 и 60 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	В този смисъл решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 88 и 89).
(
26
)	Вж. по този въпрос решение от 5 май 2022 г., BPC Lux 2 и др. (C‑83/20, EU:C:2022:346, т. 36 и сл.).
(
27
)	Вж. в този смисъл решения от 22 януари 2013 г., Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, т. 60 и цитираната съдебна практика), от 19 декември 2019 г., Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, т. 50), и от 26 април 2022 г., Полша/Парламент и Съвет (C‑401/19, EU:C:2022:297, т. 75). По въпроса за еднаквия ранг на основните права и основните свободи и за решаването на колизията между тях въз основа на принципа на пропорционалност вж. заключението на генерален адвокат Trstenjak по дело Комисия/Германия (C‑271/08, EU:C:2010:183, т. 183 и сл.); относно правната форма на „практическото съответствие“ вж. заключението ми по дело Парламент/Съвет (C‑540/03, EU:C:2005:517, т. 39).
(
28
)	Вж. решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 64—66 и цитираната цитирана практика).
(
29
)	Вж. решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 66 и сл.).
(
30
)	Решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 54 и сл. и 67 и сл., по-специално т. 82).
(
31
)	В този смисъл решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 57 и сл.).
(
32
)	Вж. решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 82 и сл.).
(
33
)	Вж. в този смисъл решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 49 и сл., по-специално т. 52).