62024CJ0679
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
19 март 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 93/13/ЕИО — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Договор за заем, сключен в чуждестранна валута — Клауза, с която валутният риск се прехвърля в тежест на потребителя — Последици от установяване на неравноправността на такава клауза — Иск за възстановяване на сумите, платени въз основа на неравноправната клауза — Начален момент на давностния срок за предявяване на иска за възстановяване — Възобновяване на давностния срок след период на спиране“
По дело C‑679/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Fővárosi Törvényszék (Градски съд Будапеща, Унгария) с акт от 9 октомври 2024 г., постъпил в Съда на 15 октомври 2024 г. в рамките на производство по дело
HL
срещу
UniCredit Bank Zrt.,
Momentum Credit Zrt.,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: M. Condinanzi (докладчик), председател на състава, N. Jääskinen и R. Frendo, съдии,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за UniCredit Bank Zrt., от Z. Lajer, ügyvéd,
–
за унгарското правителство, от D. Csoknyai и M. M. Z. Fehér,
–
за Европейската комисия, от P. Kienapfel и Zs. Teleki,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 1 и 7 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007г., глава 15, том 2, стр. 273).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между HL, потребител, и UniCredit Bank Zrt. и Momentum Credit Zrt., две унгарски финансови институции, по повод на иск, предявен от HL, от една страна, за установяване недействителността на договор за заем, сключен с UniCredit Bank, тъй като се твърди този договор съдържа неравноправна клауза, а от друга страна, за запазване на правните последици на договора, с изключение на тази клауза.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Десето съображение от Директива 93/13 гласи:
„като има предвид, че по-ефективна защита на потребителите може да се осъществи чрез приемане на еднакви правила относно неравноправните клаузи; […]“.
4
Член 1, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Настоящата директива има за цел да сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител“.
5
Съгласно член 2, буква б) от посочената директива:
„По смисъла на настоящата директива:
[…]
б)
„потребител“ означава всяко физическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на настоящата директива, участва поради интереси, които са извън рамките на неговата търговска или професионална дейност“.
6
Член 3, параграф 1 от същата директива гласи:
„В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора“.
7
Член 4, параграф 1 от Директива 93/13 предвижда:
„Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характер[ът] на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича“.
8
Член 6, параграф 1 от тази директива гласи:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
9
Член 7, параграф 1 от посочената директива предвижда:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съще[с]твуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Унгарското право
Предишният Граждански кодекс
10
Член 209, параграф 1 от Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Закон № IV от 1959 г. за приемане на Граждански кодекс), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „предишният Граждански кодекс“), предвижда:
„Всяка клауза, предвиждаща общо условие по договор, или всяка клауза в потребителски договор, която не е била индивидуално договорена, е неравноправна, ако в противоречие с изискванията за добросъвестност и справедливост едностранно и необосновано определя правата и задълженията на страните, произтичащи от договора, по такъв начин, че поставя в неблагоприятно положение другата страна по договора спрямо страната, наложила въпросната договорна клауза“.
11
Съгласно член 234, параграф 1 от предишния Граждански кодекс:
„Освен в предвидените от закон случаи, всеки може да се позове на липсата на правни последици от нищожен договор, без да има срок за това. За установяване на нищожността не е необходимо специално производство“.
12
Член 237 от този кодекс гласи:
„1.   В случай че договорът е недействителен, следва да се възстанови положението преди неговото сключване.
2.   Ако не може да се възстанови положението преди сключването на недействителния договор, съдът може да обяви този договор за приложим до произнасянето му по спора. Посоченият договор може да се обяви за действителен, ако е възможно да се отстрани причината за недействителността, по-специално като се отстрани непропорционалното предимство в случай на непропорционалност на престациите на страните, както и в случай на договор с прекомерна лихва. В тези случаи следва да се разпореди възстановяване на престацията, която евентуално е направена, без насрещна престация.
[…]“.
13
Съгласно член 321 от посочения кодекс:
„1.   Всеки, който има право едностранно да прекрати договора по силата на самия договор или на закона, упражнява това право чрез изявление, отправено до другата страна. Договорът спира да поражда действие от момента на прекратяването.
2.   Когато прекратяване не поражда незабавно действие, договорът продължава да се изпълнява до изтичането на договорния или законово определения срок на предизвестие“.
14
Член 324 от същия кодекс гласи:
„1.   Освен ако не е предвидено друго, вземанията се погасяват с изтичането на петгодишен давностен срок.
2.   С погасяването по давност на главното вземане се погасяват и акцесорните вземания. Погасяването по давност на акцесорните вземания е без значение за главното вземане.
[…]“.
15
Съгласно член 326 от предишния Граждански кодекс:
„1.   Давността започва да тече от момента, в който вземането е станало изискуемо.
2   Ако кредиторът по вземане е възпрепятстван да го предяви по основателна причина, той може да пристъпи към принудително изпълнение на вземането до една година (или до три месеца, в случай, че давностният срок е едногодишен или по-кратък), считано от момента на отпадане на пречката, дори ако предвиденият давностен срок е изтекъл или когато до изтичането му остава по-малко от една година (или до три месеца, в случай, че давностният срок е едногодишен или по-кратък). Настоящата разпоредба се прилага дори в случай, когато след изтичането на срока за изпълнение кредиторът по вземането даде съгласие срокът за изпълнение на длъжника да бъде продължен“.
16
Член 327 от този кодекс предвижда:
„1.   Давностният срок се прекъсва с писмено искане за изпълнение на задължението, предявяване на иск по съдебен ред, изменение на задължението чрез споразумение (в това число извънсъдебно) и признаване на дълга от длъжника.
2.   Давностния срок започва да тече отново от датата, на която давността е била прекъсната, или от датата на окончателното приключване на производството, което я е прекъснало.
[…]“.
Закон DH1
17
Съгласно член 1 от Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. Törvény [Закон № XXXVIII от 2014 г. за уреждане на някои въпроси, свързани с решението на Kúria (Върховен съд) за уеднаквяване на съдебната практика в интерес на еднаквото тълкуване на гражданскоправните разпоредби относно договорите за заем между финансови институции и потребители], в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Закон DH1“):
„1.   Този закон се прилага по отношение на договорите за заем, сключени с потребители между 1 май 2004 г. и датата на влизането му в сила. За целите на прилагането на този закон „договор за заем, сключен с потребител“, е всеки сключен между финансова институция и потребител договор за кредит, заем или лизинг, основан на чуждестранна валута (вписан или отпуснат в чуждестранна валута и погасяван в унгарски форинти) или на унгарски форинти, ако включва клауза от категорията на посочените в член 3, параграф 1 или член 4, параграф 1, която е част от общи договорни условия, или която не е индивидуално договорена“.
[…]
6.   За целите на вземания по договор за заем, сключен с потребител, разпоредбите [от предишния Граждански кодекс] относно давностния срок следва да се тълкуват в смисъл, че докато договорът е в сила, вземанията не се погасяват по давност, доколкото давностният срок започва да тече от деня, в който договорът е прекратен.
7.   Давностния срок за вземания, посочени в параграф 6, спира да тече от датата на влизане в сила на настоящия закон до датата, определена в друг закон съгласно член 3, параграф 5 и член 4, параграф 3.
[…]“.
Закон DH2
18
Член 9 от Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény [Закон №oXL от 2014 г. за правилата за приключване на сметките по Закон №oXXXVIII от 2014 г. за уреждане на някои въпроси, свързани с решението на Kúria (Върховен съд) за уеднаквяване на съдебната практика в интерес на еднаквото тълкуване на гражданскоправните разпоредби относно договорите за заем между финансови институции и потребители, и за някои други разпоредби], в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Закон DH2“), гласи:
„Давностният срок за вземания по потребителски договори спира да тече по смисъла на член 1, параграф 7 от [Закон DH1] до датата на уведомяването на потребителя за приключването на сметките в съответствие с настоящия закон или най-късно до 31 декември 2015 г.“.
19
Съгласно член 37, параграф 1 от този закон:
„По отношение на договори, попадащи в приложното поле на настоящия закон, исканията на страните за установяване по съдебен ред на недействителността на договора или на някои негови клаузи (наричана по-нататък „частична недействителност“) — независимо от основанието за недействителност — трябва да са съпроводени с искане до съда да се произнесе по правните последици от недействителността, а именно да обяви договора за действителен или пораждащ действие до датата на постановяване на съдебното решение [за обявяване на недействителност]. При липсата на такова искане и ако съответната страна въпреки дадените указания не отстрани нередовността, съдът не може да се произнесе по съществото на спора. Ако страната поиска съдът да се произнесе по правните последици от недействителността или частичната недействителност, тя уточнява каква правна последица иска съдът да приложи. В това отношение молбата трябва да е изрична с уточнено по размер искане, включващо приключване на сметките между страните“.
Националната съдебна практика
20
Съгласно Становище 1/2010. (VI. 28.) PK (Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma) vélemény az érvénytelenség jogkövetkezményeiről (Становище №o1/2010 (VI. 28.) на Общото събрание на гражданската колегия на Legfelsőbb Bíróság (Върховен съд, Унгария) относно правните последици от недействителността (наричано по-нататък „Становище 1/2010“):
„[…]
2. Общата правна последица от недействителността на сделка е невъзможността тази сделка да породи права, тоест не могат да настъпят желаните от страните правни последици. Това е правната последица, която в случай на нищожност съдът трябва да приложи служебно и на която всеки може, освен ако в закона не е предвидено изключение, да се позове без ограничение във времето. В случай на унищожаемост обаче тази обща правна последица може да бъде приложена само ако договорът е оспорен успешно от лицето, което има право на това.
Както при нищожност, така и при унищожаемост съдът се произнася по правните последици от недействителността (член 237 от [предишния Граждански кодекс]) само по искане на някоя от страните и при спазване на ограниченията, свързани с погасителната и придобивната давност.
3. Възстановяването на първоначалното положение може да се извърши само в натура. Обстоятелството, че някоя от страните може да върне получената вещ само чрез плащане на паричната ѝ равностойност, не представлява възстановяване на първоначалното положение.
[…]“.
21
Решение 2/2014. számú PJE [Polgári jogegységi] határozat [решение 2/2014 на Kúria (Върховен съд) от 16 юни 2014 г. за уеднаквяване на съдебната практика по граждански дела], гласи:
„[…] Когато текстът на договора и получената от финансовата институция информация ясно дават възможност на даден потребител, който може да се счете за „среден потребител“, да разбере, че само той поема валутния риск без ограничения, както и че за неблагоприятните за него промени в обменните курсове няма предвидена горна граница, неравноправността на разглежданата клауза не може да бъде установена на основание член 209, параграф 5 от предишния Граждански кодекс.
Поради това фактът, че потребителят е получил изискваната от закона информация и е подписал декларация, че е запознат с риска, до доказване на противното трябва да се тълкува в смисъл, че за потребителя е било или е трябвало да бъде ясно и разбираемо, че той поема валутния риск без ограничения. Финансовата институция следва да докаже, че потребителят е бил информиран по този начин.
За сметка на това, ако по вина на финансовата институция, клаузата, предвиждаща поемането на неограничен валутен риск, не е достатъчно очевидна или разбираема за потребителя, условията за установяване на неравноправността на договора са изпълнени“.
[…]
Потребителят трябва да докаже, че информацията не е достатъчна и съответно, че текстът на договорната клауза относно валутния риск не е ясен и разбираем за него“.
22
Решение Gfv.VI.30.382/2023/3 на Kúria (Върховен съд) от 14 февруари 2024 г. гласи:
„26. Kúria реши, че макар че съгласно член 234, параграф 1 от предишния Граждански кодекс, освен в предвидените от закон случаи, всеки може да се позове на недействителността на нищожен договор, без да има срок за това, и че за установяване на нищожността не е необходимо специално производство, съдът може да приложи останалите правни последици от недействителността [(член 237 от предишния Граждански кодекс)] само по искане на някоя от страните и при спазване на ограниченията, свързани с погасителната и придобивната давност [Становище 1/2010, т. [2, втора алинея]. След влизане в сила на 1 ноември 2014 г. на член 37, параграф 1 от Закон DH2 всеки съдебен иск на страна, с който се иска съдът да установи недействителността на договор, попадащ в приложното поле на тази разпоредба, трябва да е съпроводен с искане до съда да приложи правните последици от недействителността. При искане съдът да установи недействителността на договора и едновременно с това да изведе произтичащите правни последици не са налице множество искове, а един-единствен осъдителен иск съгласно съдебната практика [решение Gfv.VII.30.758/2017/10 на Kúria (Върховен съд)]. В рамките на производство с такъв предмет съдът не следва да се произнася с междинно съдебно решение по правното основание на иска.
27. Съгласно специалната законодателна уредба на разглежданите договори за заем в чуждестранна валута, а именно член 1, параграф 6 от Закон DH1, началният момент на давностния срок е прекратяването на договора, а не възможността на кредитора да пристъпи към принудително изпълнение на банковото вземане по него. Всъщност съгласно тази разпоредба правилата на предишния Граждански кодекс относно погасителната давност трябва да се тълкуват в смисъл, че вземанията по потребителски договори не се погасяват докато договорът продължава да действа, тъй като давностният срок започва да тече едва от датата на прекратяване на договора. Когато договорът е прекратен, поради това, че е изпълнен, финансовата институция по дефиниция повече няма вземане спрямо длъжника на тази дата, но когато договорът е прекратен едностранно с незабавно действие [член 321, параграф 1 от предишния Граждански кодекс], вземането продължава да съществува към момента на прекратяване на договора.
[…]
40. Когато е повдигнато възражение за изтекла погасителна давност, този въпрос се разглежда преди разглеждането на иска по същество, тъй като не може да се иска изпълнение на вземане, което е погасено по давност. Давностният срок за вземания по потребителски договори тече без прекъсване, считано от датата, на която договорът е прекратен, по силата на специална законодателна разпоредба. Погасяването по давност на иска на потребителя, с който моли съда да определи правните последици от недействителността на договора се преценява отделно от погасяването по давност на вземането на финансовата институция“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
23
На 14 февруари 2008 г. HL и UniCredit Bank сключват договор за ипотечен заем в швейцарски франкове (CHF) за сума, съответстваща на 5100000 унгарски форинта (HUF) (около 12750 евро), която следва да бъде погасена в срок от 360 месеца в унгарски форинти.
24
Договорът съдържа клауза, по силата на която рискът, свързан с поскъпването на чуждестранната валута спрямо унгарския форинт, изцяло се поема от потребителя (наричана по-нататък „клаузата относно валутния риск“).
25
На 17 май 2012 г. UniCredit Bank прекратява едностранно договора за заем поради забава при плащането на дължимите месечни вноски, считано от 15 ноември 2011 г.
26
На 28 декември 2012 г. UniCredit Bank се снабдява с изпълнително основание и въз основа на него започва производство по принудително изпълнение срещу HL, което все още е висящо. На 17 март 2017 г. UniCredit Bank прехвърля вземанията си по договора за заем на Momentum Credit.
27
На 4 април 2023 г. HL сезира компетентния първоинстанционен съд с главно искане за установяване на недействителността на договора за заем поради неизпълнение от страна на банката на задължението ѝ за предоставяне на информация и поради непредоставянето на достатъчна информация относно валутния риск, а що се отнася до правните последици, които следва да се изведат от това, за запазване на правните последици на договора, с изключение на клаузата относно валутния риск, която е недействителна. Освен това HL иска приключването на сметките между страните в съответствие с член 3 от Закон DH2 и с оглед на решение от 31 март 2022 г., Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242), като се ангажира да плати след постановяване на окончателното съдебно решение съществуващото към 5 септември 2012 г. задължение, а именно 5223492 HUF (около 13058 евро), ведно с лихвите.
28
При условията на евентуалност, HL иска от първоинстанционния съд да прогласи недействителността на договора за заем, а що се отнася до правните последиците от това, да обяви, че договорът поражда правно действие само до датата на постановяване на съдебното решение в съответствие с член 37, параграф 1 от Закон DH2.
29
UniCredit Bank и Momentum Credit повдигат възражение за погасяване по давност на искането на HL, като молят да бъде отхвърлено.
30
Първоинстанционният съд отхвърля иска на HL поради изтекла погасителна давност. Той не се произнася по въпроса за недействителността на договора, като приема, че при всички положения искането на заинтересованото лице съдът да изведе правните последици от недействителността е погасено по давност.
31
HL обжалва решението на първоинстанционния съд пред Fővárosi Törvényszék (Градски съд Будапеща, Унгария), който е запитващата юрисдикция, като по-специално твърди, че спорният договор за заем е недействителен, тъй като банката не е предоставила достатъчно информация относно валутния риск. Освен това HL счита, че искът му не е погасен по давност и позовавайки се на решения от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469), и от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470), подчертава, че във връзка с връщането на неправомерно платени въз основа на неравноправна клауза суми не може да бъде противопоставян давностен срок на потребителя, който не знае за съществуването на такава неравноправна клауза в договора за заем.
32
UniCredit Bank и Momentum Credit искат първоинстанционното съдебно решение да бъде потвърдено.
33
Запитващата юрисдикция посочва, че трябва да се произнесе по последиците от договор за заем в чуждестранна валута в случай, при който една от клаузите в договора, прехвърляща изцяло в тежест на потребителя валутния риск, би могла да бъде счетена за неравноправна поради липсата на достатъчно информация за естеството на този риск, а премахването на тази клауза, определяща основния предмет на договора, води до недействителност на целия договор.
34
Запитващата юрисдикция уточнява, че изпитва съмнения относно начина на изчисляване на давностния срок, приложим към искане, с което потребител моли съда да изведе правните последици от недействителността на договора за заем.
35
Запитващата юрисдикция посочва, че съгласно унгарското право, по-специално член 1, параграф 6 от Закон DH1, давностният срок за вземания по потребителски договори по принцип започва да тече от датата на прекратяване на договора.
36
В това отношение, позовавайки се на точка 2 от Становище 1/2010, както и на решение Gfv.VI.30.382/2023/3 на Kúria (Върховен съд) от 14 февруари 2024 г., първоинстанционният съд приел, от една страна, че направеното от HL искане съдът да изведе правните последици от недействителността на спорния договор за заем попада в обхвата на разпоредбите относно давността, по специално на член 324, параграф 1 от предишния Граждански кодекс, съгласно който вземанията се погасяват с изтичането на петгодишна давност.
37
От друга страна, що се отнася до началния момент на давностния срок по това искане, първоинстанционният съд счел, че този давностен срок е започнал да тече от датата на сключване на договора за заем, тъй като изтъкнатите основания за недействителност вече са съществували към момента на сключване на договора. По-конкретно първоинстанционният съд приел, че член 1, параграф 6 от Закон DH1 не е приложим в случая, тъй като договор, който е недействителен и следователно нищожен с обратна сила, по принцип не може да се разглежда по друг начин, освен като договор, който никога не е породил правни последици, поради което се различава от договор, който е прекратен или преустановил действието си.
38
Що се отнася до спирането на давността, запитващата юрисдикция отбелязва, че в решението на първоинстанционния съд е уточнено, че давността спира да тече само за времето, предвидено в член 1, параграф 7 от Закон DH1 и в член 9 от Закон DH2, а именно до датата на уведомяването на потребителя за приключването на сметките в съответствие със Закон DH2 или най-късно до 31 декември 2015 г., дори да се приеме, че тези разпоредби са приложими по отношение на вземания, произтичащи от недействителен договор.
39
Запитващата юрисдикция посочва, че според първоинстанционния съд не е налице прекъсване на давността, тъй като ако член 1, параграф 6 от Закон DH1 трябва да се тълкува в смисъл, че давностният срок е приложим към вземания, произтичащи от недействителен договор, и че започва да тече едва от прекратяване на договора, следва да се констатира, че петгодишният давностен срок, предвиден с предишния Граждански кодекс, е изтекъл между датата на едностранното прекратяване на договора, 17 май 2012 г., и датата на подаването на иска по главното производство, а именно 4 април 2023 г.
40
Самата запитваща юрисдикция счита, че при положение като разглежданото в главното производство, при което неравноправната клауза се отнася до основния предмет на договора за заем и води до недействителност на целия договор, петгодишният давностен срок тече от 14 февруари 2008 г., датата на сключване на договора, без възможност за удължаването му чрез евентуално спиране на давността, предвидено със Закон DH1 и Закон DH2 в крайна сметка най-късно до 31 декември 2015 г. Според запитващата юрисдикция подобно удължаване можело да даде възможност на потребителя да узнае за неравноправността на договорната клауза относно валутния риск.
41
Поради това запитващата юрисдикция иска да се установи дали с оглед на решение № 2/2014 от 16 юни 2014 г. на Kúria (Върховен съд) и практиката на Съда относно обема от информация, която банката следва да предостави на потребителя, посоченият давностен срок е достатъчен, за да може потребителят да узнае за неравноправността на посочената клауза и да предяви правата си, при положение че неговият начален момент е датата на сключване на договора.
42
При тези обстоятелства Fővárosi Törvényszék (Градски съд Будапеща) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Постигат ли се целите, посочени в членове 1 и 7 от Директива 93/13, когато в случай на искане, направено от потребител в рамките на образувано по негов иск производство на основание неравноправност на основния предмет на потребителски договор за [заем] ([във връзка с] информацията за валутния риск), за финансовата претенция се прилага предвиденият в [предишния] Граждански кодекс петгодишен давностен срок, считано от момента, в който [вземането е станало изискуемо] — като се вземат предвид и разпоредбите на Закон DH1 и Закон DH2, които предвиждат възможност за спиране на давностния срок — [но тъй като] неравноправността на основния предмет на договора води до недействителност на целия договор, поради което едностранното му [прекратяване] не може да доведе до [развалянето] му, съответно датата на сключване на договора определя началния момент на давностния срок?
2)
Релевантни ли са за постигането на посочените в Директива [93/13] цели решенията на Съда на Европейския съюз в областта на погасителната давност във връзка с погасяването по давност на правото на иск на потребител и решенията на Kúria (Върховен съд, Унгария), постановени въз основа на тези решения на Съда, които са обвързващи или най-малкото имат силата на прецедент за унгарските съдилища, благодарение на които потребителят е в състояние да установи неравноправността на основния предмет на сключения от него договор? При утвърдителен отговор, може ли [датата на] тези решения да се счита за начален момент на давностния срок за предявяване на иск за обявяване на неравноправност или може да се приеме единствено, че давностният срок е спрял да тече в периода от момента на сключване на договора до датата на постановяване на тези решения?
3)
Трябва ли, освен датата на постановяване на посочените във втория преюдициален въпрос решения, за начален момент на давностния срок да се счита моментът, в който потребителят е узнал за тях, или той може да се счита за краен момент на периода, който е започнал да тече със сключването на договора и през който давностният срок е спрял да тече?
4)
Ако давностният срок започва да тече от момента на сключване на договора, обосновано ли е в случай на искане на потребител, основано на неравноправност на основния предмет на договора, да се предостави възможност на потребителя да предяви исканията си до момента на изтичане на срока на сключения от него договор, когато срокът на договора е по-дълъг от действащия понастоящем петгодишен давностен срок?“.
По компетентността на Съда
43
UniCredit Bank твърди, че не е от компетентността на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, доколкото с тях запитващата юрисдикция не иска тълкуването на разпоредба от правото на Съюза. Всъщност, тъй като Директива 93/13 изобщо не съдържала разпоредби относно давността, на практика преюдициалните въпроси се отнасяли до тълкуването на правила от националното гражданско право в съответната област, които са от компетентността на държавите членки.
44
В това отношение следва да се отбележи, че изтъкнатият от UniCredit Bank довод се основава на погрешната изходна позиция, че упражняването от държавите членки на тяхното право да определят условията и реда, по които се констатира неравноправността на съдържащата се в договор клауза и се материализират конкретните правни последици от тази констатация, не попада в приложното поле на правото на Съюза (решение от 14 декември 2023 г., Getin Noble Bank (Давност за реституционни искове), C‑28/22, EU:C:2023:992, т. 50 и цитираната съдебна практика).
45
Всъщност Съдът вече е постановил, че уредената с националното право защита, гарантирана на потребителите с Директива 93/13, не може да изменя обхвата, а следователно и същността на тази защита, и оттук — да поставя под въпрос търсеното от законодателя на Съюза, видно от посоченото в съображение десето от тази директива, подобряване на ефективността на споменатата защита с приемането на уеднаквени правила относно неравноправните клаузи (решение от 14 декември 2023 г., Getin Noble Bank (Давност за реституционни искове), C‑28/22, EU:C:2023:992, т. 51 и цитираната съдебна практика).
46
В това отношение следва да се припомни, че въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоките за тълкуването на правото на Съюза, които са им необходими за разрешаването на висящия пред тях спор. В рамките на това сътрудничество сезираният със спора в главното производство национален съд, който единствен е конкретно запознат с пораждащите спора факти и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 7 декември 2023 г., mBank (Изявление на потребител), C‑140/22, EU:C:2023:965, т. 47).
47
Освен това в рамките на производството по член 267 ДФЕС Съдът не е компетентен да се произнася нито по тълкуването на законовите или подзаконовите национални разпоредби, нито по съответствието на такива разпоредби с правото на Съюза. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика в производствата по преюдициални запитвания на основание член 267 ДФЕС Съдът може само да тълкува правото на Съюза в пределите на предоставената на Европейския съюз компетентност (решение от 14 декември 2023 г., Getin Noble Bank (Давност за реституционни искове), C‑28/22, EU:C:2023:992, т. 53 и цитираната съдебна практика).
48
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че запитващата юрисдикция изпитва съмнения относно начина на изчисляване на петгодишния давностния срок, приложим към искане, с което потребител моли съда да изведе правните последици от недействителността на договора за заем.
49
В този контекст запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска тълкуване на националното право, според което петгодишният давностен срок, предвиден в предишния Граждански кодекс, започва да тече от датата на сключването на потребителския договор за заем, в случай че клауза от договора бъде счетена за неравноправна, а премахването на тази клауза, която определя основния предмет на договора, би довело до пълната му недействителност. Освен това запитващата юрисдикция поставя пред Съда допълнителни въпроси във връзка с определянето на началния момент на давностния срок, в случай че изчисляването му, считано от сключването на разглеждания договор, бъде счетено от Съда за несъвместимо с целите и задачите на Директива 93/13.
50
Следователно не може да се приеме, че преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на унгарското право и поради това доводът на UniCredit Bank за липсата на компетентност на Съда трябва да се отхвърли.
51
От изложените съображения следва, че Съдът е компетентен да се произнесе по преюдициалното запитване.
По допустимостта на преюдициалното запитване
52
UniCredit Bank оспорва и допустимостта на преюдициалното запитване, тъй като, от една страна, запитващата юрисдикция не доказвала наличието на връзка между унгарското право и правото на Съюза. От друга страна, от правна гледна точка поставените с преюдициалните въпроси проблеми били хипотетични, тъй като за произнасянето на запитващата юрисдикция по спора в главното производство, отговорът на тези въпроси не бил необходим. В това отношение UniCredit Bank твърди, че нищо не пречи на запитващата юрисдикция да се съобрази със съдебната практика на Kúria (Върховен съд), която впрочем не била представена правилно в акта за преюдициално запитване.
53
Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на производството, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда (решение от 24 юли 2023 г., Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, т. 61 и цитираната съдебна практика).
54
От това следва, че въпросите, които се отнасят до правото на Съюза, по презумпция са релевантни. Съдът може да откаже да се произнесе по отправен от национална юрисдикция преюдициален въпрос само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 24 юли 2023 г., Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, т. 62 и цитираната съдебна практика).
55
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че поисканото от запитващата юрисдикция тълкуване на правото на Съюза изглежда необходимо за разрешаването на спора, с който е сезирана.
56
Всъщност запитващата юрисдикция изпитва съмнения относно изчисляването на давностния срок, по-специално с оглед на практиката на Съда във връзка с Директива 93/13, и по-конкретно във връзка с информацията, която банката трябва да предостави на потребителя, относно валутния риск.
57
Освен това обаче, що се отнася до позоваването на запитващата юрисдикция на съдебната практика на Kúria (Върховен съд), в рамките на системата за съдебно сътрудничество, установена от член 267 ДФЕС, не е задължение на Съда да проверява или поставя под въпрос даденото от националния съд тълкуване на националното право, тъй като последният единствен е компетентен да тълкува това право. Също така, когато Съдът е сезиран с преюдициално запитване от национална юрисдикция, той трябва да се придържа към изложеното от тази юрисдикция тълкуване на националното право (решение от 12 декември 2024 г., Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, т. 18 и цитираната съдебна практика).
58
Следователно преюдициалното запитване е допустимо.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
59
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 1 и 7 от Директива 93/13 във връзка с принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат тълкуване на националното право в съдебната практика, съгласно което в случай на нищожност на договор за заем, който не може да продължи да се изпълнява без включената в него неравноправна клауза, тъй като тя се отнася до основния предмет на договора, потребителят може да предяви по съдебен ред иск за определяне на правните последици от установяването на нищожността само в петгодишен срок от датата на сключване на договора.
60
Най-напред, следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 1 от Директива 93/13 тази директива има за цел да сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител.
61
В този контекст с член 7, параграф 1 от посочената директива се налага задължение за държавите членки да предвидят подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици.
62
Съгласно постоянната практика на Съда при липсата на правна уредба на Съюза в тази област, процесуалният ред и условията за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които частноправните субекти черпят от правото на Съюза, се уреждат във вътрешния правен ред на държавите членки по силата на принципа на процесуална автономия, при условие този процесуален ред и условия да не са по-неблагоприятни от тези, които уреждат подобни вътрешноправни положения (принцип на равностойност) и да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решение от 8 септември 2022 г., D.B.P. и др. (Ипотечен кредит, изразен в чуждестранна валута), C‑80/21—C‑82/21, EU:C:2022:646, т. 86 и цитираната съдебна практика).
63
Що се отнася до принципа на ефективност, който е единственият, разглеждан в настоящото производство, следва да се отбележи, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, неговия ход и особености пред различните национални инстанции. В този контекст при необходимост трябва да се вземат предвид принципите, които стоят в основата на националната правораздавателна система, като например зачитането на правото на защита, принципа на правна сигурност и правилното протичане на производството (решение от 25 април 2024 г., Caixabank (Давностен срок), C‑484/21, EU:C:2024:360, т. 23 цитираната съдебна практика).
64
Освен това Съдът е уточнил, че задължението на държавите членки да осигурят ефективността на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, включва — що се отнася в частност до правата, произтичащи от Директива 93/13 — изискване за ефективна съдебна закрила, закрепено и в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, което наред с останалото важи за определянето на процесуалните правила, приложими към исковете, основани на подобни права (решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 29 и цитираната съдебна практика).
65
Що се отнася до противопоставянето на давностен срок на иска, предявен от потребител с оглед на връщането на недължимо платени суми, основаващо се на неравноправност на договорна клауза по смисъла на Директива 93/13, следва да се припомни, че Съдът вече е постановил, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от тази директива допускат национална правна уредба, която предвижда, че не се погасява по давност искът за установяване на нищожност на неравноправна клауза, съдържаща се в сключен между продавач или доставчик и потребител договор, но същевременно обвързва с давностен срок иска, с който се претендират реституционните последици от това установяване, при условие че е спазен по-специално принципът на ефективност (решение от 25 януари 2024 г., Caixabank (Погасяване по давност на възстановяването на разходите за ипотека), C‑810/21—C‑813/21, EU:C:2024:81, т. 43 и цитираната съдебна практика).
66
Ето защо се налага изводът, че противопоставянето на давностен срок на исковете с реституционен характер, предявени от потребители с цел претендиране на права, които те черпят от Директива 93/13, само по себе си не противоречи на принципа на ефективност, стига прилагането му на практика да не прави невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени с тази директива (решение от 25 април 2024 г., Caixabank (Давностен срок), C‑484/21, EU:C:2024:360, т. 27 и цитираната съдебна практика).
67
Що се отнася до анализа на характеристиките на разглеждания в главното производство давностен срок, Съдът е уточнил, че този анализ трябва да се отнася до продължителността на срока и до реда и условията за прилагането му, включително начина, възприет за определянето на началния му момент (решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 30 и цитираната съдебна практика).
68
Що се отнася до началния момент на давностния срок, от практиката на Съда следва, че прилагането на петгодишен давностен срок, който започва да тече от сключването на съответния договор, доколкото предполага, че потребителят може да иска връщане на плащанията, извършени в изпълнение на договорна клауза, която е обявена за неравноправна, само през първите пет години от сключването на договора, независимо дали е знаел или разумно е можел да знае за неравноправния характер на тази клауза, може да направи прекомерно трудно упражняването на предоставените с Директива 93/13 права на този потребител и следователно да наруши принципа на ефективност, разглеждан във връзка с принципа на правната сигурност (решение от 16 юли 2020 г., Caixabank и Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 и C‑259/19, EU:C:2020:578, т. 91).
69
Ето защо датата на сключване на договора, съдържащ неравноправната клауза, не може сама по себе си да бъде началният момент на давностния срок (решение от 25 април 2024 г., Caixabank (Давностен срок), C‑484/21, EU:C:2024:360, т. 31).
70
В това отношение следва да се отчита, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика от гледна точка както на възможностите си да преговаря, така и на степента си на информираност, поради което в крайна сметка той приема условията, установени предварително от продавача или доставчика, без да може да повлияе на съдържанието им. Също така е уместно да се припомни, че е възможно потребителите да не знаят, че дадена клауза, съдържаща се в договор за ипотечен кредит, е неравноправна, или да не си дават сметка за обхвата на правата им, произтичащи от Директива 93/13 (решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 45 и цитираната съдебна практика).
71
Следва да се има предвид също така, че Съдът е приел, че договорите за кредит като разглеждания в главното производство по принцип се изпълняват през периоди със значителна продължителност и поради това не е изключено поне за част от направените плащания давността да изтече дори преди да изтече срокът на действие на съответния договор, поради което такъв режим на давност може системно да лиши потребителите от възможността да претендират връщане на плащанията, които са направени по силата на клаузи, противоречащи на Директива 93/13 (вж. в този смисъл решение от 8 септември 2022 г., D.B.P. и др. (Ипотечен кредит, изразен в чуждестранна валута), C‑80/21—C‑82/21, EU:C:2022:646 т. 95 и цитираната съдебна практика).
72
Ето защо, що се отнася до началния момент на разглеждания в главното производство давностен срок, предвид начина, по който този давностен срок се определя в националната съдебна практика, е налице значителен риск потребителят да не може надлежно да предяви правата, които са му предоставени с Директива 93/13.
73
Всъщност от акта за преюдициално запитване е видно, че ако бъде споделено тълкуването в съдебната практика на националното право, което е накарало първоинстанционния съд да определи dies a quo du на давностния срок към датата на сключване на договора за заем между UniCredit Bank и HL, т.е. 14 февруари 2008 г., този срок би започнал да тече независимо от обстоятелството дали HL е знаел или е могъл да знае за неравноправния характер на клаузата относно валутния риск, и дали съответно е можел надлежно да предяви правата, които са му предоставени с Директива 93/13. В това отношение нищо в акта за преюдициално запитване не сочи, че към момента на сключване на договора потребителят е знаел за неравноправната клауза относно валутния риск и съответно че е можел надлежно да предяви правата, които му предоставя посочената директива, което при всички положения запитващата юрисдикция следва да провери.
74
По изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че членове 1 и 7 от Директива 93/13 във връзка с принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат тълкуване на националното право в съдебната практика, съгласно което в случай на нищожност на договор за заем, който не може да продължи да се изпълнява без включената в него неравноправна клауза, тъй като тя се отнася до основния предмет на договора, потребителят може да предяви по съдебен ред иск за определяне на правните последици от установяването на нищожността само в петгодишен срок от датата на сключване на договора, ако към тази дата потребителят не е знаел или не е можел да знае, че съответната договорна клауза е неравноправна, и поради това не е можел надлежно да предяви правата, които са му предоставени с Директива 93/13.
По втория и третия преюдициален въпрос
75
С втория и третия си преюдициален въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска датата на произнасянето на Съда по тълкуването на тази директива или датата на произнасянето на националния върховен съд относно неравноправността на клаузи, включени в потребителски договори, да са определящи за началния момент, от който започва да тече срокът за погасяване по давност на иск, предявен от потребител за връщане на платените суми въз основа на клауза, която е аналогична с тази, обусловила тълкуване от Съда на посочената директива, или с тази, която е предмет на решение на националния съд, както и за възобновяване на давностния срок след неговото спиране.
76
За да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция на поставените въпроси и предвид обстоятелствата по спора, описани в акта за преюдициално запитване, анализът следва да се сведе само до хипотезата на подаден от потребител иск, с който се претендират реституционните последици от установяване на неравноправността на договорна клауза.
77
Следва да се припомни, че именно за да се осигури ефективна защита на правата, които потребителят черпи от Директива 93/13, същият трябва във всеки един момент да може да се позове на неравноправността на договорна клауза — не само като средство за защита, но и за да накара съда да прогласи неравноправността на договорна клауза, поради което за предявяването от потребителя на иск с оглед на установяването на неравноправността на клауза в договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, изобщо не може да бъде предвиден давностен срок (решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 38).
78
При това положение Съдът е постановил, че да се приеме за начален момент на давностния срок за иск за възстановяване, предявен от потребител въз основа на неравноправна договорна клауза, датата, на която националният върховен съд е постановил решения, с които са обявени за неравноправни клаузи от договори с общи условия, съответстващи на възпроизведената в спорния договор клауза, в много случаи би позволило на продавача или доставчика да задържи сумите, недължимо получени в ущърб на посочения потребител въз основа на неравноправната клауза, а това би било несъвместимо с изискването, произтичащо от припомнената в точка 68 от настоящото решение съдебна практика, съгласно която посоченият начален момент не може да се определя независимо от това дали същият потребител е знаел или разумно е можел да знае за неравноправността на последната клауза, на която се основава правото на възстановяване, и без се да възлага на продавача или доставчика задължение за полагане на дължимата грижа и за предоставяне на информация на потребителя, с което се подчертава положението на последния като по-слаба страна, което Директива 93/13 цели да предотврати (решение от 25 април 2024 г., Banco Santander (Начален момент на давностния срок), C‑561/21, EU:C:2024:362, т. 47).
79
Освен това при липсата на задължение в тежест на продавача или доставчика за предоставяне на информация в това отношение, няма как да се предполага, че потребителят може разумно да знае за факта, че клауза, съдържаща се в неговия договор, има обхват, равностоен на клауза от договор с общи условия, неравноправността на която е била установена от националния върховен съд. Действително такава съдебна практика на върховния съд може да позволи, при условие че е налице достатъчна публичност, на средния потребител да узнае за неравноправността на типова клауза, включена в договора му с продавач или доставчик. Въпреки това не може обаче да се очаква, че този потребител, когото Директива 93/13 има за цел да защити с оглед на положението му на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика, ще предприеме действия по извършване на правни проучвания (решение от 25 април 2024 г., Banco Santander (Начален момент на давностния срок), C‑561/21, EU:C:2024:362, т. 48 и 49 и цитираната съдебна практика).
80
В това отношение следва да се припомни, че от текста на член 2, буква б) от Директива 93/13 е видно, че предоставената с тази директива защита зависи от интересите, поради които участва дадено физическо лице, а именно тези, които са извън рамките на неговата професионална дейност. Впрочем, ако от продавачите или доставчиците може да се изисква да се информират за правните аспекти на клаузите, които поемат инициативата да включат в договорите, които сключват с потребители в рамките на обичайна търговска дейност, по-специално с оглед на националната съдебна практика относно такива клаузи, подобен подход не може да се очаква от последните, тъй като те сключват договор, съдържащ такава клауза, инцидентно и дори по изключение (решение от 25 януари 2024 г., Caixabank (Погасяване по давност на възстановяването на разходите за ипотека), C‑810/21—C‑813/21, EU:C:2024:81, т. 60).
81
Следва да се подчертае също, че такава национална съдебна практика не може непременно да даде възможност ipso facto да се обявят за неравноправни всички клаузи от този вид, включени във всички договори между продавач или доставчик и потребител в тази държава членка. Когато клауза от договор с общи условия е обявена за неравноправна от националния върховен съд, по принцип и в съответствие с член 3, параграф 1 и член 4, параграф 1 от Директива 93/13 следва да се определи и във всеки отделен случай до каква степен дадена клауза, включена в конкретен договор, е равностойна на посочената клауза от договор с общи условия и трябва, на същото основание като последната, да се счита за неравноправна (вж. в този смисъл решение от 25 април 2024 г., Banco Santander (Начален момент на давностния срок), C‑561/21, EU:C:2024:362, т. 50 и 51).
82
От тези съображения следва, че не може да се изисква от средния потребител, който е в разумни граници наблюдателен и съобразителен, не само редовно да се осведомява по своя инициатива за актовете на националния върховен съд относно съдържащите се в договорите типови клаузи от същото естество като тези, които е могъл да сключи с продавачи или доставчици, но и да определи въз основа на решение на национален върховен съд дали включени в конкретен договор клаузи са неравноправни (решение от 25 април 2024 г., Banco Santander (Начален момент на давностния срок), C‑561/21, EU:C:2024:362, т. 52).
83
Поради това Директива 93/13 не допуска положение, при което за да се определи началният момент на давностния срок за иска на потребителя за връщане на сумите, недължимо платени в изпълнение на неравноправна договорна клауза, може да се счита, че наличието на национална съдебна практика относно нищожността на подобни клаузи, макар и трайно установена, потвърждава, че е изпълнено условието съответният потребител да е знаел за неравноправността на посочената клауза и за произтичащите от нея правни последици (вж. в този смисъл решение от 25 януари 2024 г., Caixabank (Погасяване по давност на възстановяването на разходите за ипотека), C‑810/21—C‑813/21, EU:C:2024:81, т. 61).
84
Мотивите, изложени в точки 78—81 от настоящото решение, въз основа на които се приема, че постановяването на решения от национален върховен съд, с които се установява неравноправността на някои клаузи от договори с общи условия, не може само по себе си да означава, че даден потребител знае или разумно може да знае за неравноправността на сходна клауза от договор, който е сключил с продавач или доставчик, важат mutatis mutandis за решенията на Съда, постановени в преюдициални производства относно тълкуването на Директива 93/13.
85
В това отношение следва да се отбележи, че макар решенията на Съда в преюдициални производства относно тълкуването на правото на Съюза да се ползват с публичност, която може да улесни достъпа до тези решения, включително за потребителите, в тях Съдът не се произнася по неравноправността на конкретни клаузи и систематично оставя конкретното им разглеждане на преценката на националния съд, тъй като тази проверка по принцип не е от компетентността на Съда. От това следва, че дори да е пряко засегнат от главното производство потребителят не може от подобен акт на Съда да направи сигурен извод за неравноправността на договорна клауза, съдържаща се в договор, който е сключил с продавач или доставчик, така че цитираните от запитващата юрисдикция решения на Съда не могат да се считат за източник на информация за средния потребител относно неравноправния характер на конкретна договорна клауза (решение от 25 април 2024 г., Banco Santander (Начален момент на давностния срок), C‑561/21, EU:C:2024:362, т. 58 и 59).
86
За сметка на това, съдебен акт, ползващ се със сила на пресъдено нещо, с който се установява неравноправността на договорна клауза и е надлежно съобщен на съответния потребител в качеството му на негов адресат в съответствие с приложимите национални правила, може да служи за начален момент на давностния срок. Тъй като такъв съдебен акт е окончателен, се счита, че потребителят е напълно наясно с нередовността на тази клауза и следователно сам може да прецени възможността да предяви иск за възстановяване на сумите, платени въз основа на неравноправната клауза в срока, предвиден в националното право (вж. в този смисъл решение от 25 април 2024 г., Banco Santander (Начален момент на давностния срок), C‑561/21, EU:C:2024:362, т. 36 и 37).
87
Следва обаче да се уточни, че макар Директива 93/13 да не допуска давностният срок за предявяване на иск за възстановяване на сумите, платени от потребител въз основа на неравноправна договорна клауза, да може да започне да тече независимо от това дали този потребител е знаел, или разумно е можел да знае за неравноправността на тази клауза, посочената директива допуска продавачът или доставчикът да има възможност да докаже, че същият потребител е знаел или разумно е можел да знае за това обстоятелство, преди да бъде постановено съдебно решение, с което се установява нищожността на тази клауза (решение от 25 април 2024 г., Caixabank (Давностен срок), C‑484/21, EU:C:2024:360, т. 35).
88
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че не е налице окончателен съдебен акт, провъзгласяващ неравноправността и нищожността на клаузата относно валутния риск.
89
При това положение, дори да се допусне, че HL е знаел за релевантните съдебни решения на Kúria (Върховен съд) или за решенията на Съда, начален момент за изчисляване на давностния срок не може да бъде нито датата, на която са постановени тези съдебни решения на националния върховен съд или на Съда, нито датата, на която HL действително е узнал за тях.
90
При необходимост запитващата юрисдикция следва да провери дали UniCredit Bank и Momentum Credit са представили доказателства, че HL е знаел или разумно е можел да знае за неравноправността на клаузата относно валутния риск (вж. в този смисъл решение от 25 април 2024 г., Banco Santander (Начален момент на давностния срок), C‑561/21, EU:C:2024:362, т. 38).
91
Накрая, що се отнася до въпроса за възобновяването на давностния срок след неговото спиране, следва да се отбележи, че спирането на давността, която представлява именно санкция за бездействието на носителя на дадено право, има за цел да гарантира, че тази давност няма да действа в случай, когато бездействието на носителя на правото е оправдано. По този начин спирането на давността цели да осигури защита в случаите, когато по обективни и предвидени в закона причини, носителят на правото е поставен в положение на обективна трудност, която му пречи да го упражни, като препятства изтичането на определено време да доведе до погасяването на това право.
92
Следователно възобновяването на давностния срок след период, в който той е спрял да тече, трябва да бъде съпроводено със същите гаранции като предвидените за определянето на dies a quo на този давностен срок.
93
По изложените съображения, на втория и третия въпрос следва да се отговори, че Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска датата на произнасянето на Съда по тълкуването на тази директива или датата на произнасянето на националния върховен съд относно неравноправността на клаузи, включени в потребителски договори, да са определящи за началния момент, от който започва да тече срокът за погасяване по давност на иск, предявен от потребител за връщане на платените суми въз основа на клауза, която е аналогична с тази, обусловила тълкуване от Съда на посочената директива, или с тази, която е предмет на решение на националния съд, както и за възобновяване на давностния срок след неговото спиране.
По четвъртия преюдициален въпрос
94
Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се дава отговор на четвъртия въпрос.
По съдебните разноски
95
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
1)
Член 1, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори, във връзка с принципа на ефективност,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат тълкуване на националното право в съдебната практика, съгласно което в случай на нищожност на договор за заем, който не може да продължи да се изпълнява без включената в него неравноправна клауза, тъй като тя се отнася до основния предмет на договора, потребителят може да предяви по съдебен ред иск за определяне на правните последици от установяването на нищожността само в петгодишен срок от датата на сключване на договора, ако към тази дата потребителят не е знаел или не е можел да знае, че съответната договорна клауза е неравноправна, и поради това не е можел надлежно да предяви правата, които са му предоставени с Директива 93/13.
2)
Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че:
не допуска датата на произнасянето на Съда по тълкуването на тази директива или датата на произнасянето на националния върховен съд относно неравноправността на клаузи, включени в потребителски договори, да са определящи за началния момент, от който започва да тече срокът за погасяване по давност на иск, предявен от потребител за връщане на платените суми въз основа на клауза, която е идентична с тази, обусловила тълкуване от Съда на посочената директива, или с тази, която е предмет на решение на националния съд, както и за възобновяване на давностния срок след неговото спиране.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: унгарски.