62001CC0042_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen ügy tárgya a Portugál Köztársaság által az EK 230. cikk alapján a 4064/89/EGK rendelet (a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 1989. december 21-i 4064/89/EGK tanácsi rendelet(2), a továbbiakban: összefonódás-ellenőrzési rendelet) 21. cikke alapján elfogadott, 2000. november 22-i C(2000) 3543 final-PT bizottsági határozat megsemmisítése iránt benyújtott kereset. A megtámadott határozatban a Bizottság többek között a közösségi joggal ellentétesnek nyilvánította a portugál pénzügyminisztérium két intézkedése által védett érdekeket – amely intézkedésekkel a pénzügyminisztérium megtagadta egy privatizáció alatt lévő gazdasági társaság részvényeinek felvásárlásához szükséges engedélyt –, és a portugál hatóságokat az említett intézkedések visszavonására kötelezte.
I – Jogszabályi háttér
A közösségi jogszabályok
2. Mint az köztudott, annak elősegítése érdekében, hogy létrejöjjön egy „olyan rendszer, amely megakadályozza a belső piaci verseny torzulását” (EK 3. cikk g) pontja), a 4064/89 rendelet bevezette a közösségi léptékű összefonódások előzetes ellenőrzését.(3) E célból a rendelet előírja, hogy az említett összefonódásokat a Bizottságnál előzetesen be kell jelenteni, és ezeket nem lehet a Bizottság kifejezett vagy hallgatólagos engedélye nélkül végrehajtani.(4) A Bizottságnak következésképpen rövid és jogvesztő határidők állnak rendelkezésére annak megállapítására, hogy az érintett műveletek „a közös piaccal összeegyeztethetők[-e]” azaz nem „nem hoz[nak] létre, vagy nem erősít[enek] meg olyan erőfölényt, amelynek következményeként a közös piacon vagy annak egy jelentős részén a hatékony verseny jelentősen korlátozódna”(5) .
3. A jelen ügyet érintően a rendelet 21. cikke így rendelkezik:
„(1) A Bíróság felülvizsgálatát fenntartva kizárólag a Bizottság rendelkezik joghatósággal az e rendeletben előírt határozatok meghozatalára.
(2) A tagállamok nem alkalmazhatják a piaci versenyre vonatkozó nemzeti jogszabályaikat közösségi léptékű összefonódásra.
[…]
(3) Az (1) és (2) bekezdéstől függetlenül a tagállamok az e rendeletben figyelembe vetteken kívüli egyéb jogos érdekeik védelmére megfelelő intézkedéseket hozhatnak a közösségi jogrend általános elveivel és egyéb rendelkezéseivel összhangban.
A közbiztonságot, a média pluralitását és a prudenciális szabályokat az első albekezdés értelmezése szerinti jogos érdekeknek kell tekinteni.
Az érintett tagállam köteles bármely egyéb közérdekről a Bizottságot tájékoztatni, és azt a közösségi jogrend általános elveivel és egyéb rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségének kiértékelése után a Bizottsággal ismertetni, mielőtt a fentiekben említett intézkedések meghozatalára sor kerülhetne. A fent említett közlést követő egy hónapon belül a Bizottság az érintett tagállamot tájékoztatja határozatáról.” [Nem hivatalos fordítás: Az érintett tagállam köteles bármely egyéb közérdekről a Bizottságot tájékoztatni; és a Bizottságnak a közösségi jogrend általános elveivel és egyéb rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségének kiértékelése után el kell azt ismernie, mielőtt a fentiekben említett intézkedések meghozatalára sor kerülhetne. A Bizottság az említett tájékoztatástól számított egy hónapon belül közli határozatát az érintett tagállammal.]
A nemzeti jogszabályok
4. Az érintett nemzeti jogszabályokat illetően ki kell emelni az 1993. november 15-i 380 sz. törvényrendeletet (a továbbiakban: 380/93. sz. törvényrendelet)(6), amelyet a privatizációról szóló 1990. április 5-i 11. sz. kerettörvény (a továbbiakban: privatizációs kerettörvény vagy 11/90. sz. törvény)(7) végrehajtására fogadtak el. Jelen ügy tekintetében különösen e törvényrendelet 1. cikkére kell hivatkozni, amely így rendelkezik:
„1. Azon részvények élők közötti, egyetlen természetes vagy jogi személy általi ingyenes vagy visszterhes megszerzéséhez, amelyek a tőke több mint 10%-át jelentik szavazati joggal, valamint azon részvények megszerzéséhez, amelyek a már birtokolt részvényekkel együtt meghaladják ezt az értéket – reprivatizálandó gazdasági társaságok esetében – a pénzügyminisztérium előzetes engedélyére van szükség.
2. Az egyes privatizációs műveletek során hozott intézkedések kivételével az előző bekezdés rendelkezéseit csak a privatizációt követő részvényszerzések esetében kell alkalmazni.”
II – Tények és eljárás
A Cimpor felvásárlására irányuló művelet
5. A jelen jogvita a portugál Cimpor-Cimentos de Portugal SGPS (a továbbiakban: Cimpor) gazdasági társaságnak a portugál Secil-Companhia Geral de Cal e Cimento SA (a továbbiakban: Secil) gazdasági társaság és a svájci Holderbank Financière Glaris SA (a továbbiakban: Holderbank) által tervezett felvásárlásából ered. Ez a 100%-ban a Secil tulajdonát képező spanyol Secilpar SL (a továbbiakban: Secilpar) közvetítésével történt volna, és a Cimpor tevékenységének a Secil és a Holderbank közötti megosztásával járt volna: az előbbihez kerültek volna a spanyolországi és egyiptomi tevékenységek, valamint a brazíliai tevékenységek egy része, míg ez utóbbihoz a portugáliai, a marokkói, a tunéziai és a mozambiki tevékenységek, valamint a brazíliai tevékenységek másik része.
6. A tervezett felvásárlás pillanatában a – hosszú ideig teljes egészében állami tulajdonban lévő – Cimpor egy privatizációs folyamat középpontjában állt, amelynek keretében a portugál hatóságok 1994-től kezdődően fokozatosan csökkentették részesedésüket (az ügy tényállásának idején ez az alaptőke 12,7%-ára csökkent), és a gazdasági társaságot bejegyeztették a lisszaboni tőzsdén. A privatizációs eljárás ellenére a társaság alapító okiratának 22. cikke különleges jogokkal ruházta fel az állam tulajdonában maradó részvényeket (ún. aranyrészvény vagy „golden share”), és vétójogot biztosított a stratégiai döntések és az alapító okirat módosítása tekintetében. Az alapító okirat 7. cikke értelmében az államon vagy más közhivatalokon kívül egyetlen részvényes sem rendelkezhetett az összes szavazat több mint 10%-ával.
7. 2000. június 15-én a Secilpar nyilvános vételi ajánlatot tett közzé a Cimpor részvényeire vonatkozóan (a továbbiakban: NYVA), amelyet többek között az alábbi feltételeknek rendelt alá: i) az ajánlat elfogadása az alaptőke 67%-át birtokló részvényesek részéről; ii) a portugál kormány különleges jogainak eltörlése, esetleg a NYVA-hoz való csatlakozás által; iii) a szavazati jog gyakorlására az alapszabályban előírt korlátozások megszüntetése.
A portugál hatóságok által elfogadott intézkedések
8. Mielőtt az összefonódás-ellenőrzési rendelet értelmében bejelentést tettek volna a Bizottságnak (mint ezt rövidesen látni fogjuk), 2000. június 16-án értesítették a portugál pénzügyminisztert az összefonódásról, hogy megszerezzék a 380/93. sz. törvényrendelet(8) 1. cikkében előírt engedélyt.
9. 2000. július 5-i intézkedésével azonban a miniszter megtagadta az engedély kiadását, kiemelvén, hogy a portugál kormánynak nem áll szándékában lemondania az alapszabályban biztosított különleges jogairól, és nem ért egyet a szavazati jog alapszabályban szereplő korlátozásának eltörlésével.
10. 2000. július 7-én a Secilpar és a Holderbank új engedélyezési kérelmet nyújtottak be a pénzügyminiszterhez, amelyben kijelentették, hogy a NYVA-t többé nem rendelik alá: i) a portugál állam Cimport érintő különleges jogai eltörlésének; ii) az állami részesedés privatizációs kerettörvényben előírt eljárásokon kívüli eladásának.
11. Az új kérelemről a miniszter 2000. augusztus 11-én nyilatkozott.
12. Válaszában a miniszter elsősorban azt hangsúlyozta, hogy a Cimpor közgyűlése elutasította a szavazati jogok gyakorlása korlátozásának eltörlésére vonatkozó javaslatot, ily módon úgy tűnik, hogy az NYVA hatályát vesztette. Ami a kérdés érdemi részét illeti: a miniszter egyébként megtagadta a kért engedélyt, úgy érvelvén, hogy a kérelmezők céljai ellentétesek a privatizáció célkitűzéseivel. Ennek az ellentétnek az okait elsősorban az alábbiakban határozta meg: i) a felvásárlás következtében a Cimpor kivonult volna a portugál tőkepiacról; ii) a kérelmezők ipari célkitűzései összeegyeztethetetlenek a portugál kormánynak az ágazatra vonatkozó stratégiájával; iii) a felvásárlás megakadályozta volna, hogy a Cimpor állami részesedése optimális gazdasági-pénzügyi körülmények között szűnjék meg; valamint iv) a felvásárlás a privatizáció utolsó szakaszának keretében megsértette volna az egyenlőség elvét.
13. A miniszter elutasító döntését követően, ugyancsak 2000. augusztus 11-én, a Comissão do Mercado de Valores Mobiliários (Tőkepiaci Bizottság) értesítette a Secilpart a NYVA visszavonását elrendelő határozatáról.
Az összefonódás bejelentése a Bizottságnak és a Bizottságnak a portugál intézkedésekre vonatkozó észrevételei
14. Ahogyan már az előzőekben említettem, a pénzügyminiszternek történő bejelentést követően – az összefonódás-ellenőrzési rendelet értelmében – a Bizottságnak is bejelentették a Cimpor tervezett felvásárlását. Az összefonódás 2000. július 4-én történt bejelentését a Bizottság hiányosnak ítélte, és ezért felhívta a feleket, hogy a hiányt 2000. augusztus 28-ig pótolják, majd a határidőt szeptember 15-ig meghosszabbította. Miután a kért adatok ez utóbbi határidőig sem kerültek pótlásra, a Bizottság az összefonódás vizsgálatának felfüggesztése mellett döntött. Végül az összefonódásra vonatkozó bejelentés 2001. január 11-én visszavonásra került.
15. Időközben, 2000. augusztus 16-án a portugál pénzügyminiszter kabinetfőnöke „magánszemélyként” informálta a versenypolitikáért felelős biztos kabinetfőnökét az augusztus 11-i intézkedésről, amellyel másodszor is megtagadták annak engedélyezését, hogy a Secilpar és a Holderbank 10%-nál több részesedést szerezzen a Cimporban.
16. Ennek következtében a versenypolitikáért felelős biztos 2000. szeptember 21-én kelt levelében értesítette a portugál minisztert az összefonódás bejelentésének megtörténtéről, és kifejtette a Bizottságnak a 2000. július 5-i és augusztus 11-i határozatoknak az összefonódás-ellenőrzési rendelet 21. cikkével való összeegyeztethetőségével kapcsolatos kétségeit.
17. A levél kiemelte, hogy a határozatok látszólag nem a rendelet 21. cikkének (3) bekezdésében „jogosnak” nevezett érdekek (közbiztonság, a média pluralitása és a prudenciális szabályok; a továbbiakban: per se
jogos érdekek) védelmére irányultak. A Bizottságnak következésképpen az volt a benyomása, hogy a portugál kormány megszegte a 21. cikk (3) bekezdése harmadik albekezdéséből eredő kötelezettségeit, amelynek értelmében tájékoztatnia kellett volna a Bizottságot az egyéb védelmezett közérdekekről, hogy az értékelhesse a közösségi joggal való összeegyeztethetőségüket, és meg kellett volna várnia a Bizottság jóváhagyását.
18. A Bizottság azt is kiemelte, hogy ha arra a következtetésre jutott volna, hogy a 2000. július 5-i és augusztus 11-i határozatokkal védett érdekek ténylegesen eltértek a per se jogos érdekektől, megfelelő intézkedéseket fogadott volna el. Hozzáfűzte, hogy megfelelő intézkedéseket fogadott volna el abban az esetben is, ha a ténylegesen védelmezett (a per se
jogos érdekektől eltérő) érdekek a közösségi joggal összeegyeztethetetlennek bizonyultak volna. Végül a Bizottság felszólította a portugál kormányt, hogy 2000. október 5-ig terjessze elő az ügyre vonatkozó észrevételeit.
19. A portugál miniszter 2000. október 3-i levelével válaszolt a Bizottság kifogásaira. Ebben a levélben elsősorban azt hangsúlyozta, hogy az ügyben nem alkalmazta a nemzeti versenyjogszabályokat, hanem kizárólag a 380/93. sz. törvényrendelet rendelkezéseit a privatizáció vonatkozásában. A miniszter hozzáfűzte, hogy hamarosan sor került volna a Cimpor privatizációjának utolsó szakaszára, amelynek lezárulta után egyébként is megszűntek volna a portugál állam különleges jogai és a 380/93. sz. törvényrendelet nem került volna többé alkalmazásra.
A megtámadott határozat
20. A Bizottságot nem győzte meg ez a válasz, és 2000. november 22-én elfogadta a megtámadott határozatot, amelyben a közösségi joggal összeegyeztethetetlennek nyilvánította a portugál pénzügyminiszter 2000. július 6-i [helyesen: 2000. július 5-i], 2000. augusztus 11-i intézkedésével újrafogalmazott határozatának alapjául szolgáló érdekeket, amely határozatról és intézkedésről a 4064/89 rendelet 21. cikkének (3) bekezdésében előírtakkal ellentétben nem tájékoztatták a Bizottságot (a megtámadott határozat 1. cikke).(9)
21. A Bizottság úgy jutott erre a következtetésre, hogy először is megállapította, hogy a bejelentett művelet két összefonódást tett volna lehetővé, amelyek révén a Secil, illetve a Holderbank megszerezte volna a Cimpor nekik szánt tevékenységeit (l. fentebb, 5. pont)(10) . A Bizottság ezt követően felismerte az összefonódás közösségi léptékét: ha a Holderbank megszerezte volna a Cimpor neki szánt tevékenységeit, ez megfelelt volna a 4064/89 rendelet 1. cikkének (2) bekezdésében szereplő, idevonatkozó feltételeknek(11) .
22. Megállapítván, hogy a bejelentett összefonódás a 4064/89 rendelet hatálya alá tartozik, a Bizottság azt értékelte, hogy az összefonódást leállító 2000. július 5-i és augusztus 11-i portugál határozatok összeegyeztethetőek-e a rendelet 21. cikkének rendelkezéseivel.
23. E célból először is azt tisztázta, hogy a határozatok szövegéből következően ezek a „privatizáció alatt lévő vállalkozások részvényesi szerkezetének a vállalati teljesítőképesség érdekében történő fejlődéséhez és a nemzeti termelőeszközöknek Portugália gazdaságpolitikai céljaival összhangban álló hatékonyságához” fűződő érdekeket kívánják védeni.(12)
24. A Bizottság, miután megállapította a két határozattal védett közérdekű célt, kiemelte, hogy ezt a per se
jogos érdekek (közbiztonság, a média pluralitása és prudenciális szabályok) egyikére sem lehet visszavezetni.(13) Ebből a Bizottság szerint az következett, hogy a portugál hatóságok nem állíthatták volna le az összefonódási műveletet anélkül, hogy tájékozatták volna a Bizottságot arról, hogy milyen közérdeket szándékoztak védelmezni, és megvárták volna a Bizottság vonatkozó határozatát. Ennek alapján a Bizottság úgy vélte, hogy „a portugál kormány, mivel ezt a bejelentést nem tette meg, megszegte a 4064/69 rendelet 21. cikkéből eredő kötelezettségeit”(14) .
25. A bejelentés elmulasztása, valamint azon tény ellenére, hogy a portugál hatóságok még a Bizottság szeptember 21-i levelére válaszul sem tisztázták, hogy milyen közérdeket szándékoznak védelmezni, a Bizottság úgy vélte, hogy ezt az érdeket a határozatok szövegéből is ki tudja következtetni (mint egyébként ezt már meg is tette annak megállapítása érdekében, hogy ez az érdek visszavezethető-e valamely per se
jogos érdekre), és értékelni tudja, hogy ez az érdek összeegyeztethető-e a közösségi joggal(15) .
26. Miután tehát emlékeztetett arra, hogy a két határozat alapjául szolgáló érdek a „privatizáció alatt lévő vállalkozások részvényesi szerkezetének a vállalati teljesítőképesség érdekében történő fejlődésének és a nemzeti termelőeszközöknek Portugália gazdaságpolitikai céljaival összhangban álló hatékonyságának” a védelme volt, a Bizottság értékelte ezen érdek (vagy inkább az ezt védeni szándékozó határozat) közösségi joggal való összeegyeztethetőségét, és megállapította:
„A két határozat korlátozza a letelepedés szabadságát és a tőke szabad áramlását, melyeket a Szerződés garantál, és nem indokolható a Bíróság ítélkezési gyakorlatában elismert közérdekű indokokkal; mindenesetre a Portugál Köztársaság nem jelölt meg semmiféle ilyen indokot. Ráadásul az egyenlő bánásmód elve, amelynek alapján a Portugál Köztársaság az első határozatot elfogadta, érdemben semmit sem tesz hozzá az említett érvekhez.
Következésképpen, függetlenül attól, hogy a Portugál Köztársaság elmulasztotta a[z összefonódás-ellenőrzési] rendelet 21. cikke (3) bekezdésével összhangban megfelelő időben tájékoztatni a Bizottságot határozatai indokairól, a Bizottságnak meg kell tagadnia ezek jogszerűségének elismerését.”(16)
27. A határozat utolsó – következtetéseket tartalmazó – bekezdéseiben a Bizottság megállapította továbbá:
„Meg kell állapítani, hogy a portugál hatóságok által a bejelentett művelet vonatkozásában tett intézkedések, így különösen a portugál pénzügyminiszter 2000. július 6-i [helyesen: 2000. július 5-i], a 2000. augusztus 11-i intézkedéssel átfogalmazott határozata nem tekinthetők a közösségi jog általános elveivel és egyéb rendelkezéseivel összeegyeztethető jogos érdekek védelmére irányuló intézkedéseknek. Következésképpen ezek az intézkedések ellentétesek a közösségi joggal, különösen a 4064/89 rendelet 21. cikkével.
Ezért a Portugál Köztársaság a szóban forgó határozatok visszavonásával köteles meghozni a közösségi jogszabályok tiszteletben tartásához szükséges intézkedéseket”(17) .
A Bíróság előtt folyó eljárás
28. A Bíróság Hivatalához 2001. február 1-jén benyújtott keresetével a portugál kormány megtámadta a Bizottság határozatát, és az EK 230. cikk alapján annak megsemmisítését kérte. A Bizottság természetesen vitatta a keresetet, ellenkérelmet nyújtott be, amelyet válasz és viszontválasz követett. Az eljárás írásbeli szakaszának lezárulta után a felek meghallgatásra a 2003. szeptember 9-én tartott tárgyaláson került sor.
III – Jogi elemzés
Előfeltevések
29. Keresetében a portugál kormány elöljáróban hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozat – a bejelentésnek a Secil és a Holderbank általi visszavonása következtében – „hatályát vesztette”, majd megfogalmazza a határozattal szembeni hat jogalapját. A portugál kormány különösen az alábbi érveket hozza fel:
i) az EK 253. cikk megsértése, amennyiben az aktus jogalapja nem, vagy csak elégtelenül került megjelölésre;
ii) az EK 253. cikk megsértése a nemzeti intézkedéseknek a közösségi joggal való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó indokolás elégtelensége miatt;
iii) az EK 7. cikk és az összefonódás-ellenőrzési rendelet 21. cikke (1) és (3) bekezdéseinek megsértése, amennyiben a Bizottság – az intézkedésekben védelmezett érdekek Portugália által történő bejelentésének hiányában – nem rendelkezett hatáskörrel a megtámadott határozat elfogadása;
iv) az EK 220. cikk és az összefonódás-ellenőrzési rendelet 21. cikke (1) bekezdésének megsértése abból a tényből következően, hogy a Bizottság, mivel az említett bejelentés hiányában elfogadta a megtámadott határozatot, a portugál intézkedések jogszerűségének tekintetében a Bíróság helyett gyakorolt felülvizsgálatot;
v) az arányosság elvének megsértése abból a tényből következően, hogy a Bizottság egyrészt nem csak a közösségi léptékű összefonódásra (Holderbank/Cimpor) korlátozta vizsgálatát, másrészt a felek érdektelensége ellenére sem függesztette fel az eljárást;
vi) eljárási visszaélés és az EK 226. cikk megsértése abból a tényből következően, hogy a Bizottság – a portugál hatóságok említett bejelentésének hiánya ellenére – elfogadta a megtámadott határozatot, ahelyett, hogy kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indított volna el.
30. Nem nehéz megállapítani, hogy három jogalap (a harmadik, a negyedik és a hatodik) lényegében a Bizottság hatáskörét érinti, amennyiben a védelmezett érdekek Portugália részéről történő bejelentésének hiányában is elfogadta a megtámadott határozatot, míg a többi jogalap a határozat alaki vagy lényegi hibáira vonatkozik. A kifejtés érthetősége érdekében a megtámadott határozat feltételezett „hatálytalanságának” rövid elemzése után a Bizottság hatáskörének hiányára vonatkozó jogalapok vizsgálatával kell kezdeni, és ezután kell rátérni a határozat alaki vagy lényegi hibáira vonatkozó jogalapokra.
A megtámadott határozat „hatálytalanságára” vonatkozó előzetes észrevételről
31. A portugál kormány előzetesen azt hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozatot a Secil/Holderbank/Cimpor összefonódás tervének a Bizottsághoz történt bejelentésével indult eljárás keretében fogadták el. Figyelembe véve, hogy a megtámadott határozat elfogadása következtében az említett bejelentést visszavonták (l. fentebb, 14. pont), a felperes kormány úgy véli, hogy a határozat valamilyen módon „hatálytalan” lett. Nem egészen világos, hogy mi célból került megfogalmazásra ez az előzetes észrevétel, tekintve, hogy a kereseti kérelemben nem történik erre utalás, hanem egyszerűen csak a határozat megsemmisítésére és a Bizottság költségekben való marasztalására kérik a Bíróságot.
32. Nem hiszem, hogy hosszasan kellene időzni e pontnál. Pusztán annak megállapítására szorítkozom, hogy amennyiben a határozat a megsemmisítésre irányuló kérelem alátámasztására szolgál, a portugál kormány észrevétele kétségkívül megalapozatlan. A Bizottság ugyanis joggal emlékeztetett arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „az EK 173. cikk [jelenleg EK 230. cikk] alapján benyújtott megsemmisítési kereset esetében valamely közösségi aktus jogszerűségét az aktus elfogadásakor fennálló jogi és ténybeli elemek alapján kell értékelni”(18) . A bejelentésnek a megtámadott határozat elfogadása után történt visszavonása tehát nem befolyásolja a határozat jogszerűségét.
33. Hozzátenném egyébként, hogy a vizsgált észrevétel akkor sem lett volna szerencsésebb, ha ezzel a portugál kormány azt sugalmazta volna a Bíróságnak, hogy nyilvánítsa okafogyottnak a jelen keresetet, amennyiben a megtámadott határozat még a kereset benyújtása előtt „hatálytalanná” vált. Nyilvánvaló ugyanis, hogy a bejelentésnek a Secil és a Holderbank részéről történő visszavonása nem jelenthette a megtámadott határozat megsemmisítését, sem pedig annak hatályon kívül helyezését; így tehát az továbbra is hatályban van, és a portugál kormány jelen keresetének tárgyát alkotja.
A Bizottságnak a megtámadott határozat elfogadására vonatkozó hatásköre Portugália előzetes tájékoztatásának hiányában
A felek érvei
34. Ahogyan már említettük, keresetének az alább együttesen vizsgálandó harmadik, negyedik és hatodik jogalapjában a portugál kormány lényegében azt állítja, hogy a 2000. július 5-i és augusztus 11-i intézkedésekkel védelmezett érdekek Portugália részéről történő bejelentésének hiányában a Bizottságnak nem állt hatáskörében a megtámadott határozat elfogadása.
35. E tekintetben a felperes kormány elismeri, hogy az említett intézkedések egyik per se
jogos érdek védelmére sem irányultak, tehát – az összefonódás-ellenőrzési rendelet 21. cikkének (3) bekezdése értelmében – tájékoztatnia kellett volna a Bizottságot a védelmezni szándékozott közérdekekről, és meg kellett volna várnia a közösségi intézmény jóváhagyását. Ugyanakkor a felperes kormány úgy véli, hogy e tájékoztatás hiányában a rendelet említett rendelkezése nem hatalmazza fel a Bizottságot arra, hogy határozatban állapítsa meg a védelmezett érdekek közösségi joggal való összeegyeztethetőségét.
36. Ezt az állítást – folytatja a portugál kormány – elsősorban a rendelkezés szó szerinti jelentése támasztja alá. De az is alátámasztja, hogy ebben a helyzetben a Bizottság érdemben nem szerezhet bizonyosságot az érintett tagállam által ténylegesen védelmezett érdekek vonatkozásában, tehát olyan érdekekről határozhatna, amelyek valójában nem képezik a vitatott nemzeti intézkedések alapját.
37. A Bizottság állításával ellentétben ezzel az érveléssel nem lehet szembeállítani a rendelet 21. cikke (3) bekezdése harmadik albekezdése szerinti hatékony érvényesülésének igényét. A portugál kormány szerint ugyanis a nemzeti intézkedések jogszerűsége feletti közösségi ellenőrzés biztosítása érdekében nem kell kiforgatni a szóban forgó rendelkezés szavait, mert ugyanezt az eredményt az EK 226. cikkben előírt rendes eljárás keretében is el lehet érni.
38. A portugál kormány szerint a Bizottságnak éppen ezt az eljárást kellett volna kezdeményeznie, és a Bíróság elé kellett volna vinnie az ügyet, ahelyett, hogy a hatásköre gyakorlása feltételeinek hiányában határozzott. Mivel az alperes intézmény nem ezt a megfelelőbb eljárási utat választotta, egyfelől beleavatkozott a Bíróságnak az EK 220. cikk és az összefonódás-ellenőrzési rendelet 21. cikkének (1) bekezdése által elismert hatáskörébe(19) ; másfelől pedig megsértette az EK 226. cikket, és eljárási visszaélést követett el.
39. Az első jogalap vonatkozásában a felperes kormány hozzáfűzi, hogy a 380/93. sz. törvényrendelet céljának a közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről szóló döntéskor a megtámadott határozat lényegében már megelőlegezte azt a határozatot, amelyet az EK 226. cikk értelmében a Bíróságnak kellett volna meghoznia a privatizációra vonatkozó portugál jogszabályok jogszerűségének tekintetében (C-367/98. sz. ügy)(20) . Az eljárási visszaélés tekintetében a felperes kormány azt kérdezi, hogy a Bizottság valójában nem csak azért fogadta-e el a megtámadott határozatot, hogy saját értelmezését erőltesse a 4064/89 rendelet 21. cikke értelmében ráruházott hatáskörének terjedelmére.
40. A Bizottság elsősorban azt hangsúlyozza: i) hogy a felperes kormány kifejezetten elismerte, hogy a 2000. július 5-i és augusztus 11-i intézkedések egyetlen per se
jogos érdek védelmére sem irányultak; ii) hogy ez a kormány nem tájékoztatta a Bizottságot a védelmezni kívánt egyéb közérdekekről, még az után sem, hogy a Bizottság felszólította, hogy tegye meg vonatkozó észrevételeit.
41. A Bizottság továbbá úgy véli, hogy amennyiben a nemzeti intézkedések a per se
jogos érdekektől eltérő érdekek védelmére irányulnak, a rendelet 21. cikke (3) bekezdése harmadik albekezdése hatáskört biztosít számára, hogy határozattal döntsön ezen érdekeknek a közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről, függetlenül attól a ténytől, hogy ezekről az érdekeket az érintett tagállam tájékoztatta-e.
42. A Bizottság hozzáfűzi, hogy ez a rendelkezés elveszítené hatékony érvényesülését, és jogtalanul a kötelezettségszegő tagállamoknak kedvezne, amennyiben hatásköre egyszerűen megszűnne az érintett tagállam tájékoztatásának hiányában. Ez a megoldás nyilvánvalóan ellentétes lenne a 4064/89 rendelet céljával, hogy az „egyablakos ügyintézés” elvén alapuló, az összefonódásokat ellenőrző rendszert hozzon létre közösségi szinten.
43. Ami azt a kifogást illeti, hogy a C-367/98. sz. ügyben megelőzte volna a Bíróság döntését, a Bizottság kiemeli, hogy a megtámadott határozat már nem a portugál privatizációs jogszabályok – különösen a 11/90. sz. törvény és a 380/93. sz. törvényrendelet –, hanem azon intézkedések alapját képező érdekek közösségi joggal való összeegyeztethetőségét vitatja, amelyekkel a portugál pénzügyminiszter megtagadta a Cimpor részesedése felvásárlásának engedélyezését.
Értékelés
44. A vizsgált jogalap értékeléséhez érkezvén először is emlékeztetni szeretnék arra, hogy a Bíróság nemrégiben hangsúlyozta: az „összefonódásokról szóló rendelet a nemzeti és a közösségi ellenőrző hatóságok pontos hatáskörmegosztásán alapul”. Ezen elv értelmében „a (…) rendeletben nem szabályozott összefonódások általában a tagállamok hatáskörébe tartoznak”, ugyanakkor „kizárólag a Bizottságnak áll hatáskörében minden, a közösségi léptékű összefonódásokra vonatkozó döntés meghozatala”.(21)
45. A hatáskörmegosztás ezen elve pontosan kifejeződik a 4064/89 rendelet 21. cikkének (1) és (2) bekezdéseiben, amelyek megállapítják, hogy kizárólag a Bizottság rendelkezik joghatósággal a rendeletben előírt határozatok meghozatalára ((1) bekezdés), és kiemelik, hogy a tagállamok nem alkalmazhatják a piaci versenyre vonatkozó nemzeti jogszabályaikat közösségi léptékű összefonódásra ((2) bekezdés).
46. E rendelkezések ellenére, ahogyan azt láttuk, a (3) bekezdés előírja, hogy a tagállamok a rendeletben figyelembe vetteken kívüli egyéb jogos érdekeik védelmére megfelelő intézkedéseket hozhatnak a közösségi joggal összhangban (első albekezdés), majd kiemeli, hogy melyek ezek a per se jogos érdekek (második albekezdés), majd kötelezi a tagállamokat, hogy értékelés céljából bármely egyéb közérdekről tájékoztassák a Bizottságot, ez utóbbi pedig az említett tájékoztatást követő egy hónapon belül köteles határozatát az érintett tagállammal közölni (harmadik albekezdés).
47. Ahogyan már említettem, a vizsgált kifogás ez utóbbi albekezdésen alapul. A felperes kormány szerint ebből a rendelkezésből az következik, hogy a 2000. július 5-i és augusztus 11-i intézkedésekkel védelmezett érdekek tájékoztatásának hiányában a Bizottság nem dönthet határozatban az említett érdekek közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről.
48. Úgy tűnik, hogy ez a jogalap inkább a vizsgált rendelkezés formális olvasatára, mintsem annak lényegére, céljára és rendszerére támaszkodik.
49. Emlékeztetnem kell arra, hogy e rendelkezés „a jogbiztonság okából és az érintett vállalkozások érdekében”(22) arra irányul, hogy biztosítsa a Bizottság gyors és hatékony ellenőrzését a közösségi léptékű összefonódásokra vonatkozó nemzeti intézkedések által védelmezett (a per se jogos érdekektől eltérő(23) ) érdekek közösségi joggal való összeegyeztethetősége felett.
50. E szempontból a rendelet egyfelől kötelezi a tagállamokat, hogy előzetesen tájékoztassák a Bizottságot a védelmezni kívánt (a per se jogos érdekektől eltérő) érdekekről, másfelől pedig rövid határidőt (egy hónapot) biztosít a Bizottságnak, hogy határozatot hozzon ezen érdekek közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről. Ez megfelel a 4064/89 rendelet azon céljának, hogy „az összefonódások feletti ellenőrzést mind a gondos ügyintézés, mind pedig a kereskedelem követelményeinek megfelelő határidőn belül”(24) biztosítsa.
51. A jogalkotó világos, a Bizottság hatékony és gyors ellenőrzésének biztosítására irányuló akarata nehezen egyeztethető össze a felperes kormány azon nézetével, amely szerint a tagállam részéről történő tájékoztatás hiányában ennek az intézménynek nem lenne hatásköre arra, hogy döntsön a tagállam által védelmezett érdekek közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről, hanem csak az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indíthatna. Ez esetben, figyelembe véve ennek az eljárásnak a technikai időtartamát, nehéz lenne közösségi határozatot hozni a 4064/89 rendeletben előírt rövid határidőn belül „a jogbiztonság okából és az érintett vállalkozások érdekében”, és még az a kockázat is fennáll, hogy a Bíróság határozata akkor érkezik meg, amikor a nemzeti intézkedések már véglegesen meghiúsították a közösségi léptékű összefonódást.
52. Másfelől, ahogyan azt a Bizottság is jogosan hangsúlyozta, a portugál kormány álláspontja a vizsgált rendeletet gyakorlatilag megfosztaná hatékonyságától, mert a tagállamok egyszerűen kivonhatnák magukat az előírt ellenőrzés alól úgy, hogy elmulasztanak tájékoztatást adni az intézkedéseik által védett érdekekről. Mindennek az lenne a további – és paradox – következménye, hogy a Bizottság gyorsan és hatékonyan be tudna avatkozni azon tagállamokkal szemben, amelyek tiszteletben tartják a tájékoztatási kötelezettséget, egészen addig, hogy megtiltsa az érintett intézkedéseket, ugyanakkor nem lenne lehetősége egy hasonlóan mélyreható jogkör gyakorlására a kötelezettségszegő tagállamokkal szemben. Más szóval, ez utóbbiak végül is hasznot húznának jogellenes viselkedésükből, ami nyilvánvalóan ellentmond annak az elvnek, amely szerint nemo auditur propriam turpitudinem allegans (25) .
53. A Bizottság értelmezése, mely szerint a tagállamok által védelmezett (a per se jogos érdekektől eltérő) érdekek közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről akkor is hozhat határozatot, ha az említett érdekekről nem tájékoztatták, úgy tűnik, inkább összhangban van az összefonódások ellenőrzésének a 4064/89 rendelet által létrehozott rendszerével és a vizsgált rendelkezés értelmével.
54. Ebből a szempontból valószínűbbnek tűnik, hogy a vizsgált rendelet a tagállamok részéről történt „tájékoztatást” követően elfogadott határozatokra vonatkozik egyszerűen azért, mert vélelmezhető, hogy a tagállamok eleget tesznek a rendelkezésben előírt tájékoztatási kötelezettségüknek. Kevésbé valószínű, hogy a rendelet a Bizottság hatáskörét a tagállamok jó szándékától szeretné függővé tenni, és még kevésbé valószínű, hogy meg szeretné jutalmazni azokat, akik kivonják magukat a tájékoztatási kötelezettség alól.
55. Az igaz, mint azt a portugál kormány is megállapította, hogy a tagállamok általi tájékoztatás elmulasztása bizonytalanabbá és bonyolultabbá teheti a Bizottság feladatát, és A Bizottságnak nehézségei támadhatnak a nemzeti intézkedések által védelmezett érdekek azonosítása során. Megjegyzem azonban, hogy e nehézségek kiküszöbölésére a Bizottságnak mindig is lehetősége volt arra, hogy tájékoztatást kérjen az érdekelt tagállamoktól, ahogyan ezt a jelen ügy esetében is tette. Amennyiben azonban a tagállamok továbbra is megtagadják a kért tájékoztatást, a Bizottságot jogosultnak kell tekinteni arra, hogy csak a rendelkezésére álló adatok alapján hozzon határozatot – ahogyan például az állami támogatások esetében(26) történik.
56. Miután tehát tisztáztuk, hogy a Bizottság a tagállamok által védelmezett (a per se jogos érdekektől eltérő) érdekek közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről akkor is dönthet határozattal, ha a tagállamok nem tájékoztatták ezekről az érdekekről, ebből az is következik, hogy ez a határozat nem sérti a Bíróság EK 226. cikk szerinti hatáskörét sem, és nem jelent eljárási visszaélést sem.
57. A fenti megállapítások fényében úgy vélem, hogy a vizsgált jogalapokat el kell utasítani.
Az EK 253. cikknek a határozat jogalapjának hiányzó vagy elégtelen megjelöléséből eredő megsértéséről
58. Első jogalapjával a portugál kormány arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat – jogalapjának hiányzó vagy elégtelen megjelöléséből eredően – megsértette az indokolási kötelezettséget. A portugál kormány különösen azt emeli ki, hogy a Bizottság határozatának címében és preambulumbekezdéseiben csak az összefonódás-ellenőrzési rendelet 21. cikkére hivatkozott általánosságban, és nem pontosította, ahogyan kellett volna, hogy hatáskörét e cikk (3) bekezdésének harmadik albekezdésére alapozza.
59. Egyetértek a Bizottsággal, hogy a határozat szövegéből világosan kiolvasható, hogy azt az összefonódás-ellenőrzési rendelet 21. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdésének értelmében fogadta el. Úgy vélem, hogy ebből a szempontból a határozat indokolása eléri azt az ítélkezési gyakorlat által megkövetelt célt, hogy „lehetővé te[gye] a Bíróság számára, hogy ellenőrzést gyakorolhasson a határozat jogszerűsége felett, és megfelelően tájékoztassa az érintetteket annak eldöntése érdekében, hogy a határozat megalapozott-e, vagy esetleg olyan hibában szenved, amely vitathatóvá teszi érvényességét”(27) .
60. Hozzáteszem, hogy a jelen ügyben a megtámadott határozat indokolása kétség kívül lehetővé tette a portugál kormány számára, hogy megértse, a Bizottság melyik rendelkezésre alapozta saját hatáskörét, és hogy ezt a hatáskört – ahogyan láttuk – a Bíróság előtt vitassa.
61. Úgy vélem tehát, hogy ezt a jogalapot is el kell utasítani.
Az EK 253. cikknek a nemzeti intézkedések közösségi joggal való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó indokolás elégtelenségéből eredő megsértéséről
62. Második jogalapjával a portugál kormány arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat a nemzeti intézkedések közösségi joggal való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó indokolás elégtelenségéből eredően megsértette az indokolási kötelezettséget.
63. A portugál kormány különösen azt hangsúlyozza, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban csak a 2000. július 5-i és augusztus 11-i intézkedésekkel védelmezett érdek megállapítására szorítkozott, és kizárta, hogy ez az érdek visszavezethető lenne valamelyik per se
érdekre, továbbá röviden megállapította, hogy a két intézkedés jogellenesen akadályozta a letelepedés szabadságát és a tőke szabad mozgását. Ez az indokolás a portugál kormány megítélése szerint egyáltalán nem elégséges, miután a vonatkozó közösségi jogi háttér fényében a nemzeti intézkedések által védelmezett érdek semmiféle ténybeli és jogi elemekre alapozott, egyedi és lényegi értékelését nem tartalmazza.
64. Ezen indokolás hiányának hangsúlyozására a felperes kormány hosszasan elemzi a privatizációra vonatkozó nemzeti jogszabályokat, különösen az előzetes engedélyeztetésnek a 380/93. sz. törvényrendelet 1. cikke szerinti rendszerét, azokra az érvekre hivatkozván, amelyek szerint ez a rendszer nem összeegyeztethetetlen a letelepedés szabadságára és a tőke szabad mozgására vonatkozó közösségi rendelkezésekkel.
65. A Bizottság válaszképpen röviden kiemeli, hogy a határozatban elemzésre kerültek a vitatott nemzeti intézkedés alapját képező érdekek, és azok az indokok is megjelölésre kerültek, amelyek miatt ezek az érdekek nem tartoznak a per se
jogos érdekek közé, és amiért ezek az érdekek összeegyeztethetetlenek a közösségi joggal.
66. Ami engem illet, az az észrevételem, hogy a Bizottság, miután megállapította, hogy a nemzeti intézkedések milyen érdeket védelmeznek, és kizárta azt, hogy ez megfelelne valamely per se
érdeknek, meglehetősen röviden indokolta ezen érdek közösségi joggal való összeegyeztethetetlenségét. Tekintve, hogy kényes kérdésről van szó, véleményem szerint mindenképpen részletesebb és pontosabb indokolásra lett volna szükség.
67. Bár az indokolás meglehetősen szűkszavú, azért lehetővé teszi, hogy megértsük, min alapul a Bizottság jogi érvelése. A megtámadott határozat 58. pontjából az következik, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a portugál pénzügyminiszter „két határozata korlátozza a letelepedés szabadságát és a tőke szabad áramlását”, és e határozatok „nem indokolható[k] a Bíróság ítélkezési gyakorlatában elismert közérdekű indokokkal”, „mindenesetre a portugál kormány semmiféle ilyen okra nem hivatkozott”, és „az egyenlő bánásmód elve, amelynek alapján a Portugál Köztársaság az első határozatot elfogadta, az említett érvekhez érdemben semmit sem tesz hozzá”(28) .
68. Úgy gondolom tehát, hogy ez az indokolás eleget tesz az ítélkezési gyakorlat által támasztott minimális követelményeknek (l. fentebb, 59. pont), különösen akkor, ha figyelembe vesszük, hogy: egyfelől a portugál hatóságok  semmilyen tájékoztatást nem adtak a Bizottságnak az intézkedéseik által védelmezett érdek közösségi joggal való összeegyeztethetősége tekintetében, a 2000. szeptember 21-i levélre adott válaszban sem; másfelől pedig a megtámadott határozat a portugál kormány által ismert körülmények között került elfogadásra, tekintve, hogy a Bizottság a már említett C-367/98 sz. ügyhöz vezető, kötelezettségszegés megállapítása iránt indított eljárás keretében már részletes indokolással felhívta a portugál kormány figyelmét, hogy a 380/93. sz. törvényrendelet 1. cikkében szereplő előzetes engedélyezési rendszer összeegyeztethetetlen a letelepedés szabadságára és a tőke szabad mozgására vonatkozó közösségi rendelkezésekkel.(29)
69. Úgy vélem tehát, hogy ezt a jogalapot is el kell utasítani.
Az arányosság elvének megsértéséről
70. Ötödik jogalapjában a portugál kormány az arányosság elvének megsértésére vonatkozó kifogást fogalmaz meg, arra hivatkozván, hogy a Bizottság: i) vizsgálatát nem csak a közösségi léptékű összefonódásra korlátozta; ii) a felek érdektelensége ellenére sem függesztette fel az eljárást.
71. Az első kifogás tekintetében a felperes kormány hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozatból az következik, hogy a bejelentett művelet két összefonódást hozott volna létre (Secil/Cimpor és Holderbank/Cimpor), és csak a második lett volna közösségi léptékű, tehát a 4064/89 rendelet hatálya alá tartozó (l. fentebb, 21. pont). Ezért a Bizottság a két vitatott portugál intézkedés teljes egészében, és nem csak a Holderbank/Cimpor összefonódásra vonatkozó részében történő visszavonásának elrendelésével túlment a közösségi jog tiszteletben tartatásához szükséges mértéken, következésképpen megsértette az arányosság elvét.
72. Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy beavatkozását nem korlátozhatta a Cimpor egyes tevékenységeinek a Holderbank által történő megszerzésére (a közösségi léptékű összefonódás), amennyiben a vitatott nemzeti intézkedések együttesen és elválaszthatatlanul érintették mindkét összefonódást. Ahogyan láttuk, a két intézkedés nem külön-külön vonatkozott a két összefonódásra, hanem leállította a Sepilcar által a Cimpor részvényeire meghirdetett NYVA-t, megakadályozván ily módon e vállalkozás felvásárlását és tevékenységeinek ezt követő felosztását a Secil és a Holderbank között. Tehát csak az intézkedések együttes visszavonásának elrendelése volt alkalmas arra, hogy megszüntesse a portugál kormány közösségi léptékű összefonódással szembeni jogellenes ellenállását.
73. A második kifogás vonatkozásában a felperes kormány viszont kijelenti, hogy röviddel a megtámadott határozat elfogadása előtt a Bizottság felfüggesztette a bejelentett összefonódásra vonatkozó eljárást, miután az érintett vállalkozások nem adták meg az általa hiányosnak tartott bejelentés kiegészítéséhez kért tájékoztatást (l. fentebb, 14. pont). Abból kiindulva, hogy a bejelentést tevő felek tétlensége azt a benyomást keltette, hogy az eljárás megszűnt, a portugál kormány azt állítja, hogy a Bizottságnak elővigyázatosabbnak kellett volna lennie, és tartózkodnia kellett volna egy olyan végleges és visszafordíthatatlan intézkedés elrendelésétől, mint a vitatott nemzeti intézkedések visszavonása.
74. E tekintetben is meggyőzőbbnek tűnik számomra a Bizottság védekezése, amikor erre azt válaszolja, hogy a portugál kormány egyáltalán nem magyarázta meg, hogy a jelen ügy körülményei között a felek tétlensége miért enged arra következtetni, hogy az eljárás megszűnt volna. Éppen ellenkezőleg: úgy gondolom, hogy a Bizottság valószínűnek tarthatta, hogy a felek tétlensége valamilyen módon a vitatott intézkedések elfogadásához kötődik, és úgy ítélhette, hogy beavatkozása különösen fontos és sürgős.
75. Úgy vélem tehát, hogy ezt a jogalapot is el kell utasítani.
A költségekről
76. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság ezt kérte, és figyelembe véve a per kimeneteléről elmondottakat, úgy vélem, hogy a Bizottság kérésének helyt kell adni.
IV – Végkövetkeztetések
77. A fentiek alapján tehát azt indítványozom, hogy a Bíróság:
„1) Utasítsa el a keresetet.
2) Kötelezze a Portugál Köztársaságot a költségek viselésére.”
(1) .
(2)
–	HL L 395., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 31. o. (kiigazítotás: HL 1990. L 257., 13. o). A 4064/89 rendeletet utóbb az 1997. június 30-i 1310/97/EK tanácsi rendelet módosította (HL L 180., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 164. o.).
(3)
–	Az „összefonódás” fogalmát a rendelet 3. cikke határozza meg, míg az 1. cikk (2) és (3) bekezdése azt határozza meg, hogy mikor „közösségi léptékű” valamely összefonódás.
(4)
–	7. cikk.
(5)
–	A 2. cikk (2) bekezdés. Ezzel ellentétben a (3) bekezdés azt állapítja meg, hogy mikor kell az összefonódást a „közös piaccal összeegyeztethetetlennek” nyilvánítani.
(6)
–	Diário da República, I, A sorozat, 267. sz., 1993. november 15., 6362. o.
(7)
–	Diário da República, I, A sorozat, 80. sz., 1990. április 5., 1664. o.
(8)
–	Mint azt a 4. pontban láttuk, ez a rendelkezés a pénzügyminiszter speciális engedélyéhez köti a privatizáció alatt lévő vállalkozás tőkéjében 10%-nál magasabb, szavazatra jogosító részvétel megszerzését.
(9)
–	A megtámadott határozat fordításai nem hivatalosak, csak a portugál nyelvű változat hiteles.
(10)
–	11. pont.
(11)
–	12. pont.
(12)
–	50. pont.
(13)
–	52–54. pont.
(14)
–	56. pont.
(15)
–	57. és 62. pont.
(16)
– 58. és 59. pont.
(17)
– 64. és 65. pont.
(18)
–	A C-449/98. P. sz., IECC kontra Bizottság ügyben 2001. május 17-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-3875. o.) 87. pontja.
(19)
–	E tekintetben a portugál kormány hangsúlyozza, hogy a rendelet hivatkozott rendelkezése értelmében „ a Bíróság felülvizsgálatát fenntartva kizárólag a Bizottság rendelkezik hatáskörrel az e rendeletben előírt határozatok meghozatalára” (a kiemelés tőlem).
(20)
–	A megtámadott határozat elfogadásakor folyamatban lévő C-367/98. sz. ügy „tárgya annak megállapítására irányuló kereset volt, hogy kibocsátván és hatályban tartván az 1990. április 5-i 11. sz. törvényt, a privatizációs kerettörvényt (…), ezt követően az ezek végrehajtásáról rendelkező, a vállalkozások privatizációjáról szóló törvényrendeleteket, valamint az 1993. november 15-i 380. sz. (…) és az 1994. február 28-i 65. sz. törvényrendeleteket, a Portugál Köztársaság megszegte az EK-Szerződésből, különösen annak 52. (módosítást követően jelenleg EK 43. cikk), 56. (módosítást követően jelenleg EK 46. cikk), 58. (jelenleg EK 48. cikk), 73.B (jelenleg EK 56. cikk) és ezt követő cikkeiből, valamint 221. cikkéből (módosítást követően jelenleg EK 294. cikk) és a Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozási feltételeire vonatkozó okmány 221–231. cikkéből, valamint a Szerződések kiigazításaiból eredő kötelezettségeit”. Ebben az ügyben a Bíróság 2002. június 4-én hozott ítéletet (EBHT 2002., I-4731. o.), helyt adván a Bizottság EK-Szerződés 73.B cikkének (jelenleg EK 56. cikk) megsértésére vonatkozó keresetének.
(21)
–	A Bíróságnak a C-170/02. P. sz. Schlüsselverlag-ügyben 2003. szeptember 25-én hozott ítéletének (az EBHT-ban még nem tették közzé) 32. pontja, ahol kiemelésre kerül, hogy a Bizottságnak a rendelet 9. cikke alapján kizárólagos hatásköre van úgy határozni, hogy „az érintett tagállam illetékes hatóságaihoz teszi át az összefonódásra vonatkozó iratokat, különösen, ha az összefonódás »egy tagállam egy elkülönült piacának minősülő piacot« érint”.
(22)
–	Az idézet a fent hivatkozott Schlüsselverlag-ítéletből való, amely hangsúlyozza, hogy „az összefonódás-ellenőrzési rendelet olyan rendelkezéseket […] tartalmaz, amelyek célja az, hogy a jogbiztonság okából és az érintett vállalkozások érdekében korlátozzák a Bizottság összefonódás-ellenőrzési eljárásának tartamát”.
(23)
–	A Bizottság ezen érdekek feletti ellenőrzése kizárásra került, mert ezeket a közösségi jogalkotó már kedvezően ítélte meg.
(24)
–	A hivatkozott Schlüsselverlag-ítélet 34. pontja.
(25)
–	Lásd e vonatkozásban Mischo főtanácsnok C-453/99. sz. Courage-ügyben tett indítványának (EBHT 2001., I-6297. o.) 39. és 68. pontját.
(26)
–	E tekintetben analógiaképpen hivatkozni lehet a Bíróság állami támogatásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatára is, amely szerint „abban az esetben, ha a tagállam a Bizottság felszólítása ellenére elmulasztja a kért információk szolgáltatását, a Bizottság az eljárást lezárhatja, és a rendelkezésére álló adatok alapján meghozhatja a támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetőségét vagy összeegyeztethetetlenségét megállapító határozatát” (a C-301/87. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1990. február 14-én hozott ítélet [EBHT 1990., I-307. o.] 22. pontja).
(27)
–	A Bíróság C-182/99. P. sz. Salzgitte-ügyben 2003. október 2-án hozott ítéletének (az EBHT-ban még nem tették közzé) 71. pontja.
(28)
–	A megtámadott határozat 58. pontja.
(29)
–	Ez utóbbi kifogás tekintetében felhívnám a figyelmet arra, hogy a Bíróság már megállapította, hogy „azt a kérdést, hogy egy jogi aktus indokolása megfelel-e az EK 190. cikk követelményeinek, nemcsak szövegére, hanem körülményeire is figyelemmel kell vizsgálni” (a C-301/96. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30-án hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 87. pontja). Ebben az esetben a Bíróság különösen azt hangsúlyozta, hogy miután a „megtámadott határozatot az [érintett] kormány által jól ismert körülmények között bocsátották ki, a megtámadott határozatot tömören is lehetett indokolni” (89. és 92. pont).