NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. szeptember 4.(1)
C‑155/24. sz. ügy
Nederlandse Voedsel‑ en Warenautoriteit,
Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport,
Philip Morris Benelux BV,
Philip Morris Investments BV,
JT International Company Netherlands BV,
Vereniging Nederlandse Sigaretten‑ & Kerftabakfabrikanten,
Van Nelle Tabak Nederland BV,
British American Tobacco International (Holdings) BV
kontra
Stichting Rookpreventie Jeugd
(a College van Beroep voor het bedrijfsleven [gazdasági tárgyú közigazgatási jogviták fellebbviteli bírósága, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Jogszabályok közelítése – Dohánytermékek gyártása és forgalmazása – 2014/40/EU irányelv – Legmagasabb kibocsátási szintek – Mérési módszer – A kibocsátások ISO‑szabványokon alapuló mérése – A 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése – Az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzé nem tett szabványok – A 2014/40/EU irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO‑szabványokra való hivatkozás – A 2022. február 22‑i Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletből (C‑160/20, EU:C:2022:101) levonandó következtetések ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben lényegében arra kérik a Bíróságot, hogy pontosítsa az annak meghatározására alkalmazandó módszert, hogy a tagállamokban forgalomba hozott cigaretták megfelelnek‑e a 2014/40/EU irányelvben meghatározott legmagasabb kátrány‑, nikotin‑ és szén‑monoxid‑kibocsátási szinteknek (a továbbiakban: legmagasabb kibocsátási szintek).(2) Ugyanazon nemzeti bírósági eljárás keretében előterjesztett második előzetes döntéshozatal iránti kérelemről van szó.
2.        Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések alapjául szolgáló indokok megértése érdekében meg kell állapítani, hogy a 2014/40 irányelv rendelkezik azokról a módszerekről is, amelyekkel a fent említett szintek tiszteletben tartását meg kell állapítani. Ez a Nemzetközi Szabványügyi Szervezet (ISO) több szabványára hivatkozva történik, amelyeket eddig nem tettek közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában (a továbbiakban: Hivatalos Lap). Amint azt részletesebben kifejtem, ennek az az oka, hogy e szabványok az ISO‑t megillető szellemi tulajdonjogok oltalma alatt állnak.
3.        A Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletében a Bíróság megerősítette, hogy a 2014/40 irányelv kötelezővé teszi e szabványok alkalmazását.(3) Ugyanakkor azt is megállapította, hogy mivel azokat nem tették közzé a Hivatalos Lapban, azokra „általában véve a jogalanyokkal szemben” nem lehet hivatkozni, míg (a cigarettát gyártó vagy forgalomba hozó) „vállalkozásokkal szemben” lehet, ha ez utóbbiak hozzáférhetnek azokhoz.(4) E következtetés alapján a Bíróság lényegében úgy ítélte meg, hogy a legmagasabb kibocsátási szintek tiszteletben tartása az ISO‑szabványok figyelembevétele nélkül is ellenőrizhető, amennyiben megállapításra kerül, hogy azokra nem lehet hivatkozni.(5)
4.        E pontosítás a Rechtbank Rotterdam (rotterdami bíróság, Hollandia) részére adott válasz keretébe illeszkedett, amelyhez többek között a Stichting Rookpreventie Jeugd (alapítvány a fiatalkori dohányzás megelőzéséért, Hollandia; a továbbiakban: alapítvány) nyújtott be keresetet. E fél azt állította, hogy a nemzeti piacon forgalomba hozott cigaretták nem felelnek meg a legmagasabb kibocsátási szinteknek, amennyiben azokat a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO‑szabványoktól eltérő (és értelmezésem szerint szigorúbb) módszer szerint vizsgálták. A Bíróság válasza alapján e nemzeti bíróság az érintett cigaretták piacról történő kivonásáról szóló végzést hozott.
5.        E végzést több cigarettagyártó megtámadta a College van Beroep voor het bedrijfsleven (gazdasági tárgyú közigazgatási jogviták fellebbviteli bírósága, Hollandia) előtt, amelynek kétségei vannak a Bíróság ítéletének következményeit illetően.
6.        A kérdést előterjesztő bíróság különösen arra keresi a választ, hogy azon következtetés, amely szerint a szóban forgó ISO‑szabványokra a jogalanyokkal szemben általában véve nem lehet hivatkozni, továbbra is érvényes‑e, ha ahhoz valamely fél, például az alapítvány, hozzáférhetett. Emellett azt kérdezi, hogy ez a fél a 2014/40 irányelvből eredően jogosult‑e arra, hogy (alternatív mérési módszer alkalmazásával) érvényesítse a legmagasabb kibocsátási szintek tiszteletben tartását. A kérdést előterjesztő bíróság arra is keresi a választ, hogy milyen következményekkel jár a cigarettagyártókra nézve annak esetleges megállapítása, hogy a cigaretták nem felelnek meg a legmagasabb kibocsátási szinteknek (bár a 2014/40 irányelv követelményeinek megfelelően hozták forgalomba azokat), ha azokat ilyen alternatív módszerrel mérik.
7.        Ebből következik, hogy azon módszer kérdésén kívül, amelyet annak ellenőrzésére kell alkalmazni, hogy a forgalmazott cigaretták tiszteletben tartják‑e a kátrány‑, nikotin‑ és szén‑monoxid‑kibocsátás legmagasabb szintjét, a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem felveti azon műszaki szabványok uniós jogrenden belüli joghatásainak kérdését is, amelyeket az Unió intézményrendszerén kívül dolgoztak ki, amelyek használatát kötelezővé tették, és amelyek tartalmát a Hivatalos Lapban nem tették közzé. Szintén fontos az eljáró bíróság számára a jogbiztonság tágabb kérdése, amely jogbiztonság azokat illeti, akik általánosságban tiszteletben tartják a kötelező érvényű jogszabályokat, és vizsgálja a joghoz való szabad hozzáférés alapvető előfeltevését.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
8.        A 2014/40 irányelv (8) preambulumbekezdése értelmében „az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 114. cikkének (3) bekezdése szerint a jogalkotási javaslatokban az egészség védelmének magas szintjét kell alapul venni, különös figyelemmel a tudományos tényeken alapuló új fejleményekre. A dohánytermékek nem közönséges árucikkek, és figyelembe véve a dohánynak az emberi egészségre gyakorolt különösen káros hatásait, az egészségvédelem kérdését kiemelt jelentőségű kérdésként kell kezelni, mindenekelőtt a fiatalok körében előforduló dohányzás arányának visszaszorítása érdekében.”
9.        A 2014/40 irányelv 1. cikke értelmében az irányelv célja „a tagállamok azon törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése, amelyek a következőkre vonatkoznak:
a)      a dohánytermékek összetevői és kibocsátásai, valamint az ezekhez kapcsolódó jelentéstételi kötelezettségek, beleértve a cigarettánkénti legmagasabb kátrány‑, nikotin‑ és szén‑monoxid‑kibocsátási szintet is;
[…];
a dohány‑ és a kapcsolódó termékek belső piaca zavartalan működésének elősegítése érdekében, kiindulásként az emberi egészség védelmének magas szintjét alapul véve, különös tekintettel a fiatalkorúak egészségének védelmére, valamint az Uniónak az Egészségügyi Világszervezet Dohányzás‑ellenőrzési Keretegyezménye (a továbbiakban: »keretegyezmény«) szerinti kötelezettségeinek való megfelelés céljából.”
10.      A 2014/40/EK irányelv 2. cikkének 10. pontja szerint „cigaretta” az „égési folyamat során fogyasztható dohányrúd, amelynek részletesebb meghatározását a 2011/64/EU tanácsi irányelv(6) 3. cikkének (1) bekezdése tartalmazza”.
11.      A 2014/40/EK irányelv 2. cikkének 21. pontja szerint a „kibocsátások” „olyan anyagok, amelyek a dohánytermék vagy kapcsolódó termék rendeltetésszerű felhasználása során szabadulnak fel, mint például a füstben előforduló anyagok vagy a füst nélküli dohánytermékek felhasználása során felszabaduló anyagok”.
12.      Ugyanezen irányelv 3. cikke a „kátrányra, nikotinra, szén‑monoxidra és egyéb anyagokra vonatkozó legmagasabb kibocsátási szintekre” vonatkozik. E cikk a következőképpen szól:
„(1)      A tagállamok területén forgalomba hozott vagy gyártott cigaretták kibocsátási szintje (a továbbiakban: legmagasabb kibocsátási szint) nem lehet több, mint:
a)      cigarettánként 10 milligramm kátrány;
b)      cigarettánként 1 milligramm nikotin;
c)      cigarettánként 10 milligramm szén‑monoxid.
(2)      A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy a 27. cikk szerint felhatalmazáson alapuló jogi aktust fogadjon el az (1) bekezdésben foglalt legmagasabb kibocsátási szintek csökkentésére, amennyiben ez a nemzetközileg elfogadott szabványok alapján szükséges.
[…]”
13.      A 2014/40 irányelv cikkének 4. cikke a „mérési módszerekre” vonatkozik. Ennek értelmében:
„(1)      A cigaretta kátránykibocsátását az ISO 4387, nikotinkibocsátását az ISO 10315, míg szén‑monoxid‑kibocsátását az ISO 8454 szabvány alapján kell mérni.
A kátrány‑, nikotin‑ és szén‑monoxid‑mérés pontosságát az ISO 8243 szabványnak megfelelően kell meghatározni.
[…]
(3)      A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy a 27. cikk szerint felhatalmazáson alapuló jogi aktust fogadjon el a kátrány‑, a nikotin‑ és a szén‑monoxid‑kibocsátás mérési módszerének kiigazítására, amennyiben ez a tudományos és műszaki fejlemények vagy a nemzetközileg elfogadott szabványok alapján szükséges.
[…]”
14.      A 2014/40 irányelv „Szabad mozgás” címet viselő 24. cikkének (1) bekezdése értelmében „a tagállamok a [2014/40] irányelv által szabályozott szempontokkal kapcsolatos megfontolásokból – e cikk (2) és (3) bekezdésére figyelemmel – nem tilthatják meg és nem korlátozhatják az ezen irányelv előírásainak megfelelő dohánytermékek és kapcsolódó termékek forgalomba hozatalát”.
B.      A nemzeti jog
15.      A Besluit van 14 oktober 2015, houdende samenvoeging van de algemene maatregelen van bestuur op basis van de Tabakswet tot één besluit (Tabaks‑ en rookwarenbesluit) (a dohánytörvényen alapuló általános közigazgatási intézkedések egységes rendeletbe foglalásáról szóló, 2015. október 14‑i rendelet [a továbbiakban: rendelet]) 2.1. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] forgalomba hozott vagy gyártott cigaretta maximális kibocsátási szintjeinek meg kell felelniük a [2014/40 irányelv] 3. cikke (1) bekezdésének”.
16.      A Regeling van de Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport van 10 mei 2016 houdende regels inzake de productie, de presentatie en de verkoop van tabaksproducten en aanverwante producten (Tabaks‑ en rookwarenregeling) (a dohánytermékek és kapcsolódó termékek gyártására, kiszerelésére és értékesítésére vonatkozó szabályokról szóló, 2016. május 10‑i közegészségügyi, jóléti és sport államtitkári rendelet [a továbbiakban: a dohányról és dohánytermékekről szóló miniszteri rendelet]) 2.1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.      Azok a vizsgálati módszerek, amelyek önmagukban lehetővé teszik annak megállapítását, hogy egy cigaretta megfelel‑e a rendelet 2.1. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelményeknek, a következő szabványoknak megfelelő intézkedéseknek minősülnek:
a.      NEN‑ISO 4387:2000/A1:2008 Cigaretták – A kátránykibocsátás szintje tekintetében az összes lebegő részecsketartalom és a nikotinmentes száraz részecsketartalom meghatározása rutinszerű analitikai cigaretta-elszívató géppel;
b.      NEN‑ISO 10315:2013 Cigaretták – A nikotinkibocsátás szintje tekintetében a füstkondenzátumok nikotintartalmának meghatározása – Gázkromatográfiás módszer;
c.      NEN‑ISO 8454:2007/A1:2009 Cigaretták – A szén‑monoxid‑kibocsátás szintje tekintetében a cigarettafüst gáznemű részében lévő szén‑monoxid‑tartalom meghatározása – IRND‑módszer.
2.      A mérési eredményeket a NEN‑ISO 8243:2013 Cigaretták – Mintavétel szabvány alapján kell ellenőrizni.”
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
17.      Az alapügy az alapítvány 2018. július 31‑i levelével indult, amelyben az előbbi azt kérte a Nederlandse Voedsel‑ en Warenautoriteittől (élelmiszer‑ és fogyasztási termékeket ellenőrző hatóság, Hollandia, a továbbiakban: NVWA), hogy ügyeljen arra, hogy a holland piacon kínált füstszűrős cigaretták rendeltetésszerű használat esetén megfeleljenek a 2014/40/EU irányelv 3. cikkének (1) bekezdése által előírt cigarettánkénti kátrány‑, nikotin‑ és szén‑monoxid‑kibocsátási szinteknek, amelyeket olyan módszer alapján határozták meg, amelyről tudományos körökben túlnyomórészt úgy vélekednek, hogy az felel meg leginkább a cigaretták rendeltetésszerű használatának.
18.      Az alapítvány szerint a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO mérési szabványok nem tükrözik a cigaretták rendeltetésszerű használatát, mivel nem veszik figyelembe a cigaretta fogyasztásának módját, vagyis azt, hogy a füstszűrő mikroméretű szellőzőlyukait a dohányzó ajkai és ujjai elfedik.
19.      Az alapítvány egy, a Rijksinstituut voor Volksgezondheid en Milieu (nemzeti közegészségügyi és környezetvédelmi intézet, Hollandia; a továbbiakban: RIVM) által 2018‑ban elkészített tanulmányra (a továbbiakban: RIVM tanulmány) támaszkodott, amely szerint amikor a cigaretták kibocsátását az úgynevezett Canadian Intense módszer alapján mérik, a legmagasabb kibocsátási szintek jelentős mértékű túllépését tapasztalják. Így azt kérte az NVWA‑tól, hogy vonja ki a nemzeti piacról a nem megfelelő, füstszűrős cigarettákat.
20.      Az NVWA elutasította e kérelmet, és lényegében kifejtette, hogy a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt módszeren kívül semmilyen más módszer nem alkalmazható.
21.      Az alapítvány (és több más jogalany) keresetet indított a rechtbank Rotterdam (rotterdami körzeti bíróság, Hollandia) előtt. A Vereniging Nederlandse Sigaretten‑ & Kerftabakfabrikanten (a cigaretta‑ és dohánytermékgyártók holland szövetsége, a továbbiakban: VSK) számára engedélyezték, hogy harmadik félként részt vegyen az eljárásban. 2020. március 20‑i határozatával az említett bíróság több, a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének érvényességére és értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra.
22.      A Bíróság ezeket a kérdéseket a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben válaszolta meg, amelynek összefoglalását a jelen indítvány 3. és 4. pontja tartalmazza, és amelyet a későbbiekben részletesebben tárgyalok.
23.      Ezen ítéletre válaszul a rechtbank Rotterdam (rotterdami bíróság, Hollandia) 2022. november 4‑i határozatában megállapította, hogy a szóban forgó ISO mérési szabványokat végrehajtó nemzeti rendelkezésekre általában véve nem lehet hivatkozni az alapítvánnyal szemben, és hogy az ott leírt módszer nem felel meg a 2014/40 irányelvnek, mivel nem méri a cigaretták rendeltetésszerű használat melletti kibocsátási szintjeit.
24.      Az említett bíróság szerint a 2014/40 irányelvnek megfelelő mérési módszer hiányában nem lehetett meghatározni, hogy a Hollandiában értékesített füstszűrős cigaretták tiszteletben tartják‑e a cigaretták legmagasabb kibocsátási szintjeit. Az RIVM tanulmányára és a kanadai Intense módszerre tekintettel a rechtbank Rotterdam (rotterdami bíróság) arra a következtetésre jutott, hogy komoly jelek utalnak arra, hogy a piacon jelen lévő cigaretták nem felelnek meg e szinteknek. Következésképpen helyt adott az alapítvány keresetének.
25.      E határozattal szemben fellebbezést nyújtott be az NVWA, a Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport (közegészségügyi, jóléti és sport államtitkár, Hollandia) (a továbbiakban: államtitkár), a VSK és a következő felek (a továbbiakban együtt: az alapügyben érintett dohánygyártók): a Philip Morris Benelux BV és a Philip Morris Investments BV (a továbbiakban együtt: Philip Morris), a JT International Company Netherlands BV (a továbbiakban: JTI), az Imperial Tobacco Nederland Nederland BV néven működő Van Nelle Tabak Nederland BV (a továbbiakban: Imperial) és a British American Tobacco International (Holdings) BV (a továbbiakban: BAT).
26.      2023. május 10‑i levelében az NVWA és az államtitkár ismertette az NVWA által megrendelt, a Hollandiában elérhető füstszűrős cigaretták kibocsátási szintjeiről szóló új RIVM tanulmány eredményeit, amely kibocsátási szinteket az Egészségügyi Világszervezet (WHO) TobLabNet SOP 01 (Standard operating procedure for intense smoking of cigarettes) módszere alapján mérték. Ezek az eredmények a legmagasabb kibocsátási szintek túllépését mutatták.
27.      E körülmények között a College van Beroep voor het bedrijfsleven (gazdasági tárgyú közigazgatási jogviták fellebbviteli bírósága, Hollandia) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a [2014/40 irányelv] 4. cikkének (1) bekezdését, hogy [a Hivatalos Lapban] közzé nem tett ISO‑szabványokra semmiképpen nem lehet hivatkozni a jogalanyokkal, többek között a Stichtinggel szemben, tehát akkor sem, ha az érintett jogalanynak lehetősége volt arra, hogy e szabványokat megismerje és (ellenérték fejében) megkapja?
2)      A [2014/40 irányelv] 4. cikkének (1) bekezdésében meghatározott, kátrányra, nikotinra és szén‑monoxidra vonatkozó legmagasabb kibocsátási szintek érvényesítéséhez való jog megvonásának tilalmaként kell‑e értelmezni azt a körülményt, hogy az irányelv 4. cikkének (1) bekezdésére – amennyiben ez a rendelkezés [a Hivatalos Lapban] közzé nem tett ISO‑szabványokra utal – nem lehet hivatkozni a jogalanyokkal szemben?
3)      Úgy kell‑e értelmezni a »kibocsátások« fogalmának a [2014/40 irányelv] 2. cikkének 21. pontjában foglalt meghatározásában szereplő »rendeltetésszerű felhasználása« kifejezést, hogy az emberi dohányzási szokásokhoz való lehető legjobb közelítésre kerül sor, minek körében ebben az esetben a mérés során figyelembe kell venni a cigaretta‑füstszűrő mikroméretű szellőzőlyukainak legalább részleges elfedését és/vagy a füst mennyiségét és gyakoriságát, vagy az említett kifejezés csak a cigaretta égési folyamat útján történő fogyasztásának módját jelenti?
4)      Ha a [2014/40 irányelv] 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO‑szabványok a harmadik kérdésre adott válaszra tekintettel nem alkalmasak a kibocsátási szintek mérésére: a) Ebben az esetben ahhoz vezet‑e a [2014/40 irányelv] által kitűzött, a közegészség, különösen a fiatalkorúak egészsége védelmének magas szintjére irányuló cél, hogy a jogbiztonság és az alkalmazandó jogszabály meghatározottságának elvével nem ellentétes, hogy a dohánygyártókkal szemben egy alternatív mérési módszerre hivatkoznak?
Ha a jogbiztonság és az alkalmazandó jogszabály meghatározottságának elvére tekintettel a 4) a) kérdésre igenlő választ kell adni:
b)      Lehetőségük van‑e a tagállamoknak arra, hogy maguk határozzanak meg vagy alkalmazzanak – adott esetben csak átmeneti jelleggel – egy alternatív mérési módszert, és arra a dohánygyártókkal szemben (is) hivatkozzanak, valamint
c)      hogyan viszonyul egy alternatív mérési módszer alkalmazása a [2014/40 irányelv] által kitűzött, (teljes) harmonizációra és a belső piac zavartalan működésének elősegítésére irányuló célhoz?
5) a)      Egy alternatív mérési módszer alkalmazásának szükségessége esetén továbbra is teljeskörűen alkalmazni kell‑e a [2014/40 irányelv] 3. cikkének (1) bekezdése szerinti legmagasabb kibocsátási szinteket?
Az 5) a) kérdésre adandó nemleges válasz esetén:
b)      Lehetőségük van‑e a tagállamoknak arra, hogy maguk határozzanak meg vagy alkalmazzanak – adott esetben csak átmeneti jelleggel – alternatív legmagasabb kibocsátási szinteket, és azokra a dohánygyártókkal szemben (is) hivatkozzanak, valamint
c)      hogyan viszonyul az alternatív legmagasabb kibocsátási szintek alkalmazása a [2014/40 irányelv] által kitűzött, (teljes) harmonizációra és a belső piac zavartalan működésének elősegítésére irányuló célhoz?
6) a)      Ha a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy egy alternatív mérési módszert határozzanak meg vagy alkalmazzanak, és arra hivatkozhatnak a dohánygyártókkal szemben, akkor ahhoz vezet‑e a [2014/40 irányelv] által kitűzött, a közegészség, különösen a fiatalkorúak egészsége védelmének magas szintjére irányuló, ezen irányelv 23. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett cél, hogy a Hollandia területén forgalomba hozott cigarettákat ki kell vonni a piacról, amíg nem kerül sor új mérési módszer meghatározására, és így nem állapítható meg, hogy a cigaretták rendeltetésszerű használat esetén megfelelnek‑e a legmagasabb kibocsátási szinteknek?
A 6) a) kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
b)      Ebben az esetben igényt tarthatnak‑e a dohánygyártók átmeneti időszakra?
7)      Ha a tagállam alternatív mérési módszert – és adott esetben alternatív legmagasabb kibocsátási szinteket – határozott meg vagy alkalmaz, akkor igényt tarthatnak‑e a dohánygyártók olyan átmeneti időszakra, amelyben alkalmazkodhatnak ehhez az alternatív mérési módszerhez és az esetleges alternatív legmagasabb kibocsátási szintekhez?”
28.      A Stichting Rookpreventie Jeugd, a Philip Morris, a JTI, az Imperial és a BAT, a holland, a bolgár, a cseh, a magyar és a portugál kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket. Ezen érdekelt felek a cseh, a magyar és a portugál kormány kivételével szóbeli észrevételeket terjesztettek elő a 2025. március 10‑én tartott tárgyaláson.
IV.    Értékelés
29.      Kérdéseivel az előterjesztő bíróság lényegében a Bíróság Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletéből eredő pontos következményekre kérdez rá.
30.      Pontosabban, első kérdésével arra vár választ, hogy az említett ítélet azon következtetése, amely szerint a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO mérési szabványokra „a jogalanyokkal szemben általában véve” nem lehet hivatkozni, alkalmazandó‑e abban az esetben, ha az érintett fél (például az alapítvány) azokhoz hozzáférhet, és második kérdésével pedig arra, hogy ha megállapítást nyer, hogy ezen ISO‑szabványokra egy ilyen féllel szemben nem lehet hivatkozni, a 2014/40 irányelvből eredően e fél jogosult‑e arra, hogy a nemzeti bíróságok előtt lényegében érvényesítse a legmagasabb kibocsátási szinteknek való megfelelést.
31.      Harmadik és negyedik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a fent említett ISO‑szabványokban foglalt módszer megfelelően méri‑e ezeket a kibocsátási szinteket, és ha nem, akkor a tagállami hatóságok alkalmazhatnak‑e, sőt kötelesek‑e olyan alternatív mérési módszereket alkalmazni, mint amelyre az alapítvány a holland bíróságok előtt hivatkozott, és hogy az ilyen alternatív szabványok dohánygyártókkal szembeni alkalmazása összeegyeztethető‑e a jogbiztonság elvével.
32.      Ötödik kérdésével az előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az a következtetés, amely szerint a nemzeti hatóságok alkalmazhatnak vagy kötelesek alternatív mérési módszert alkalmazni, befolyásolja‑e a 2014/40 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében előírt legmagasabb kibocsátási szintek alkalmazhatóságát.
33.      Végül a hatodik és a hetedik kérdés lényegében arra vonatkozik, hogy az alternatív módszer bevezetéséig ki kell‑e vonni a vonatkozó cigarettákat a piacról, és elő kell‑e írni egy átmeneti időszakot az ilyen intézkedés által az érintett vállalkozásokra gyakorolt negatív következmények enyhítése érdekében.
34.      A Bíróság kérésére a jelen indítvány csak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első, második, harmadik és negyedik kérdéssel foglalkozik.
35.      Ezen elemzés elvégzése érdekében (B) foglalkozom a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélettel, valamint az abban kezelt jogi problémával (A). Végül a szóban forgó ISO‑szabványok közzétételének továbbra is fennálló hiányával kapcsolatos egyes szempontokkal foglalkozó utószóval zárok (C).
A.      A Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet
36.      A szóban forgó ítélet megfelelő hatályának kifejtése érdekében először is bemutatom a releváns jogi háttér főbb elemeit és a Bíróság által adott válasz kulcsfontosságú elemeit (1). Másodszor, ezt a választ a Bíróságnak a közzé nem tett uniós jogi aktusok joghatásaira vonatkozó korábbi ítélkezési gyakorlatának kontextusába helyezem (2). Harmadszor, megvizsgálom azokat a kétségeket, amelyek a fent hivatkozott ítélet meghozatalának indokaival (ratio decidendi) kapcsolatban felmerülhetnek (3), és pontosítom, hogy ezen indokokat hogyan kell értelmezni (ez a pontosítás szükséges az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolásához) (4).
1.      A jogi háttér és a szóban forgó ítélet kulcsfontosságú elemei
37.      Emlékeztetek arra, hogy egyrészt a tagállamokban forgalomba hozott vagy gyártott cigarettáknak meg kell felelniük a 2014/40 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében az egyes káros anyagokra (kátrány, nikotin és szén‑monoxid) vonatkozóan meghatározott legmagasabb kibocsátási szinteknek. Másrészt az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében az említett anyagok kibocsátását a kátrány esetében az ISO 4387 szabvány, a nikotin esetében az ISO 10315 szabvány, a szén‑monoxid esetében pedig az ISO 8454 szabvány alapján kell mérni. Emellett a mérések pontosságát az ISO 8243 szabványnak megfelelően kell meghatározni.
38.      Tekintettel arra, hogy a jelen ügyben az ISO‑szabványok központi szerepet töltenek be, rövid észrevételeket teszek azok jellemzőivel kapcsolatban (a), mielőtt rátérnék a szóban forgó ítéletben az uniós jog szerinti joghatásukra vonatkozóan tett pontosításra (b).
a)      Az ISO által kidolgozott szabványok
39.      Először is, az ISO‑szabványok kidolgozása meglehetősen összetett eljárás, amelyben a különböző ISO szervezeteken belül az ISO különböző tagjai (jelenleg 174 ország tagja) és számos köz‑ vagy magánszférába tartozó érdekelt fél vesznek részt.(7) E szabványok a műszaki ismereteknek a szakma képviselői által történő olyan kodifikációjaként írhatók le, amely a szakma képviselői számára szól.(8) Az ISO úgy mutatja be szabványait, mint amelyeket „a piac vezérel”.(9) Maga az ISO egy (svájci jog szerint alapított) nem kormányzati szervezet,(10) amelynek feladata „a szabványosítás és a kapcsolódó tevékenységek fejlesztésének előmozdítása a világban az áruk és szolgáltatások nemzetközi kereskedelmének megkönnyítése érdekében […]”(11) (az egységes szabványok kidolgozásának feladatát a neve, az ISO is tükrözi, amely a görög „egyenlő” szóból származik).
40.      Másodszor, a szabványok kidolgozásáról nem maga az ISO dönt, hanem az különösen az érintett nemzeti tagszervezetek által benyújtott kérelmekből ered, amelyek általában az ágazat igényein alapulnak.(12)
41.      Harmadszor, az ISO‑szabványok önmagukban önkéntesek,(13) és úgy tűnik, hogy a szabályozók hivatkozás útján támaszkodnak azokra (ha emellett döntenek). Az ilyen hivatkozás lehet „nyitott”, amely csak az alapvető azonosítót tartalmazza, ami olyan hivatkozást eredményez, mint az „ISO 10315”, vagy azonosíthatja a szabvány konkrét változatát, ami olyan hivatkozást eredményez, mint az „ISO 10315:2021” (az év megjelölése a szabvány legutolsó elérhető frissítésére vagy megerősítésére utal). Megjegyzem, hogy a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében szereplő hivatkozás „nyitott”, míg a holland nemzeti „bevezetés” konkrét.(14)
42.      Negyedszer, az ISO‑szabványok az ISO‑t megillető szellemitulajdon‑jogok hatálya alá tartoznak,(15) és főszabály szerint ellenérték fejében hozzáférhetők. Ennek szemléltetésére a jelen indítvány megfogalmazásának időpontjában a szóban forgó ISO‑szabványokat az ISO 4387:2019 szabvány esetében 132 svájci frank (CHF), az ISO 10315:2021, az ISO 8454:2024 és az ISO 8243:2013 szabvány esetében pedig 65 CHF összegért lehetett megvásárolni (az ISO‑tól).(16)
43.      Ötödször, az ISO‑szabványok értékesítése az ISO jelentős bevételi forrásaként jelenik meg,(17) de más források, például a tagok hozzájárulásai, a szolgáltatások nyújtása, az adományozók által az ISO konkrét tevékenységeihez nyújtott hozzájárulások vagy esetleg más forrásokból származó pénzeszközök is rendelkezésre állnak.(18)
44.      Végezetül az ISO‑szabványok főszabály szerint angolul, franciául és oroszul, az ISO hivatalos nyelvein érhetők el.(19) Az érintett tagszervek más nyelvekre is készíthetnek fordításokat (amelyeket az ISO bizonyos feltételek mellett hivatalos fordításnak tekinthet).(20) Úgy tűnik, hogy a jelen ügyben szóban forgó ISO‑szabványokat (az ISO) angol és francia nyelven kínálják értékesítésre.(21) Úgy tűnik, hogy e szabványok nemzeti változatai (kizárólag) angol nyelven érhetők el.(22)
45.      E pontosításokat követően most megvizsgálom azokat a joghatásokat, amelyeket a szóban forgó ISO‑szabványok az uniós jogrendben kiváltanak.
b)      A szóban forgó ISO‑szabványok az uniós jogrendben
46.      Először is megjegyzem, hogy a szóban forgó ítélet az első olyan ítélet, amelyben a Bíróság egy külső fórumon kidolgozott műszaki szabvány uniós jogban kifejtett joghatásaival foglalkozott. Kétségtelen, hogy egy kapcsolódó kérdés állt az elvi jelentőségű James Elliott ítélet középpontjában, amelyben a Bíróság megállapította, hogy az Európai Szabványügyi Bizottság (CEN) által jóváhagyott szabvány az uniós jog részét képezi. A Bíróság annak ellenére jutott erre a következtetésre, hogy a szóban forgó szabványt nem tették közzé a Hivatalos Lapban (csak erre a szabványra hivatkoztak).(23)
47.      Ez az ítélet azonban nem foglalkozott a közzététel elmaradásának jogkövetkezményeivel. A Bíróság előtt ebben az ügyben az a fő kérdés merült fel, hogy rendelkezik‑e hatáskörrel az érintett szabvány értelmezésére. Erre a kérdésre igenlő választ adtak, és azt a tényt, hogy a szabványt nem tették közzé, nem említették, és még kevésbé vitatták meg. Következésképpen, amikor a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben a Bíróságot arra kérték fel, hogy foglaljon állást a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének érvényességéről (mivel a közzé nem tett ISO‑szabványokra hivatkozik), nem támaszkodhatott a James Elliott ítéletére (és nem is tett így).
48.      A Bíróság először is megerősítette, hogy a legmagasabb kibocsátási szinteket azon ISO‑szabványokból eredő mérési módszerek alkalmazásával kell mérni, amelyekre a 4. cikk (1) bekezdése utal (minden más módszert kizárva, amint arra a bolgár kormány emlékeztet).(24)
49.      Másodszor, a Bíróság megállapította, hogy az a tény, hogy az uniós jogalkotó a mérési módszereket olyan (külső fórumon kidolgozott) ISO‑szabványokra hivatkozással írta elő, amelyeket nem tettek közzé a Hivatalos Lapban, nem érinti a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének érvényességét.
50.      Ezt a kérdést több szempontból is megvizsgálták, többek között a jogbiztonság elve alapján. Ezt az elvet tiszteletben tartották, mivel a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében az ISO mérési szabványokra való hivatkozás a Bíróság szerint egyértelmű, pontos és előre látható volt, és mivel magát az említett irányelvet is közzétették a Hivatalos Lapban.(25)
51.      A Bíróság arra is emlékeztetett, hogy a jogbiztonság elvével ellentétes, ha az uniós jogi aktusok természetes és jogi személyekkel szemben azt megelőzően alkalmazhatók, hogy a Hivatalos Lapban történt közzététel révén nem teszik lehetővé azok megismerését az utóbbiak számára.(26) Az ISO mérési szabványokkal kapcsolatban (amelyeket a fent hivatkozott irányelv kötelezővé tett) a Bíróság úgy ítélte meg, hogy azokra „a jogalanyokkal szemben általában véve csak akkor lehet hivatkozni, ha azokat közzétették a [Hivatalos Lapban]”.(27) Hozzátette azonban azt is, hogy amennyiben a „vállalkozások” (amelyek a cigarettákat gyártják vagy forgalomba hozzák) hozzáférhetnek azok hivatalos és hiteles változatához, e szabványokra hivatkozni lehet velük szemben.(28)
52.      Harmadszor, és figyelembe véve azt a következtetést, amely szerint a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésére nem lehet „a jogalanyokkal szemben általában véve” hivatkozni, amennyiben az a közzé nem tett ISO‑szabványok használatát írja elő, a Bíróság a fent hivatkozott Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 74. pontjában kimondta, hogy ebben az ügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata „annak értékelése, hogy az [érintett káros anyagok] kibocsátási szintjeinek mérésére ténylegesen használt módszerek megfelelnek‑e a 2014/40 irányelvnek, anélkül hogy figyelembe venné ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdését”.
53.      Ily módon a Bíróság megerősítette a nemzeti bíróság azon hatáskörét, hogy alternatív mérési módszert alkalmazzon (amelynek általános jellemzőit pontosította) abban az esetben,(29) ha – amint azt hozzátette – „a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésére nem lehet hivatkozni a jogalanyokkal szemben”.(30)
54.      Ebből következik, hogy a fent hivatkozott ítélet meghozatalának indoka két fő elemet tartalmaz: a fent említett rendelkezés érvényességének megerősítése és annak egyidejű (feltételes) alkalmazhatóságának megállapítása.
55.      Amint azt most ki fogom fejteni, az említett megoldás a Bíróságnak a közzé nem tett uniós jogi aktusok joghatásaira vonatkozó korábbi ítélkezési gyakorlatára támaszkodik, és azt fejleszti tovább.
2.      Az uniós jogi aktusok érvényessége azok érvényesíthetőségével szemben
56.      A fenti különbségtétel a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatából ered, amely szerint, ha valamely uniós jogi aktust nem tesznek közzé a Hivatalos Lapban (még ha közzé is kellett volna azt tenni), az azt eredményezi, hogy az nem érvényesíthető a magánszemélyekkel (természetes vagy jogi személyekkel) szemben, de nem érinti annak érvényességét.
57.      Közelebbről, a Skoma‑Lux ítéletben(31) a Bíróság megállapította, hogy a vámhatóságok az importőrrel szemben nem érvényesíthetik az uniós vámjogszabályokat, ha az alkalmazandó uniós rendelet vonatkozó nyelvi változatát a kérdéses időben nem tették közzé a Hivatalos Lapban. A Bíróság ebben az összefüggésben azt is egyértelművé tette, hogy az érintett nyelvi változat közzétételének hiánya a szóban forgó jogszabály magánszemélyekkel szembeni érvényesíthetőségének kérdését veti fel, de nem érinti az érintett rendelkezéseknek az érintett tagállammal szembeni kötelező jellegét(32) (ami azt jelenti, hogy az érintett magánszemély hivatkozhat azokra a hatóságokkal szemben).(33) Így az ilyen aktus elmaradt vagy késedelmes közzététele valójában azzal a következménnyel jár, hogy a szóban forgó nyelvi változatnak a Hivatalos Lapban való közzétételéig késlelteti a jogalanyokkal szemben megállapított kötelezettségek érvényesíthetőségét.(34)
58.      A Bíróság ugyanezt a megoldást fogadta el a Heinrich ítéletben,(35) amely egy olyan légi utasra vonatkozott, akit azért zártak ki az utazásból, mert teniszütőket vitt fel a fedélzetre. Ebben az ítéletben a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy egy (közzétett) rendelet (közzé nem tett) mellékletére, amely azon tárgyakat részletezi, amelyeket a repülőgép utasai nem vihetnek fel a repülőgép fedélzetére, e magánszeméllyel szemben nem lehet hivatkozni.
59.      A fent említett ügyekben (amelyekre a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet is hivatkozik) a Bíróság emlékeztetett arra, hogy „a jogbiztonság elve megköveteli, hogy a[z uniós] szabályozás lehetővé tegye, hogy az érdekeltek pontosan megismerjék a szabályozás által számukra előírt kötelezettségek terjedelmét, ami kizárólag a szóban forgó szabályozás […] szabályszerű közzététele révén biztosított […]”.(36) A Bíróság azt is kifejtette, hogy az ettől eltérő megközelítés „azzal járna, hogy a […] jogalany[ok]ra hárulna a kötelezettség be nem tartásának hátrányos következménye, amely a közösségi közigazgatást terheli azzal, hogy […] rendelkezésre álljon […] a közösségi vívmányok teljes egésze […]”.(37)
60.      Bár a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben a Bíróság ezekre az előfeltevésekre támaszkodott, egy ezekből eredő, főszabálytól való eltérést is megállapított.(38)
61.      A Skoma‑Lux ítéletben ugyanis a Bíróság egyértelműen kimondta, hogy a közzé nem tett uniós jogi aktus természetes és jogi személyekkel szembeni alkalmazhatatlanságára vonatkozó következtetés attól függetlenül érvényes, hogy e fél ahhoz más módon hozzáférhetett‑e.(39) Mindazonáltal a szóban forgó ítéletben a Bíróság arra a tényre támaszkodott, hogy a nemzeti szabványügyi testületek kérelemre hozzáférést biztosíthatnak az ISO‑szabványok hivatalos és hiteles változatához,(40) és arra a következtetésre jutott, hogy amennyiben az e szabványokhoz való hozzáférés elérhető, azok érvényesíthetők a vállalkozásokkal szemben. A Bíróság csak arra az esetre állapította meg, hogy azokra „a jogalanyokkal szemben általában véve” nem lehet hivatkozni, ha nem érhető el ilyen hozzáférés. Emellett az érvényesíthetőség e hiányának következményeivel foglalkozva jelezte azt a lehetőséget is, hogy a nemzeti bíróság alternatív mérési módszer alapján ellenőrizze a legmagasabb kibocsátási szinteknek való megfelelést (74. pont).
62.      Amint arra a holland kormány a tárgyaláson lényegében rámutatott, a többek között a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletnek (a szóban forgó ISO‑szabványok megerősített kötelező jellegével összefüggésben értelmezett) 74. pontjából eredő jogi következményeket tisztázni kell. Ez pedig megköveteli, hogy a Bíróság által egyrészt „általában véve” a jogalanyok, másrészt a „vállalkozások” kategóriái között tett különbségtétel vizsgálat tárgyát képezze annak ellenőrzése érdekében, hogy a szóban forgó ISO mérési szabványokra lehet‑e hivatkozni, és ha igen, mikor.
3.      A szóban forgó ítélet értelmezésének „szűknek” vagy „tágnak” kell‑e lennie?
63.      A fenti szakaszból következik, hogy a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a szóban forgó ISO‑szabványokra akkor lehet hivatkozni a vállalkozásokkal szemben, ha azok hozzáférhetnek a szabványokhoz. A Bíróság elismerte az alternatív mérési módszer alkalmazásának lehetőségét is, ha úgy tekinthető, hogy az ISO‑szabványokra nem lehet a „jogalanyokkal szemben általában véve” hivatkozni. Ebből a szempontból a jelen ügy középpontjában az a kérdés áll, hogy a nemzeti hatóságok csak akkor alkalmazhatnak‑e ilyen alternatív módszert, ha az érintett vállalkozás nem fért hozzá az érintett szabványokhoz, vagy ezt megtehetik akkor is, ha egy, az alapítványhoz hasonló fél (mint „jogalany[…] általában véve”) a cigaretták piacról való kivonására irányuló kérelmet nyújt be (függetlenül attól, hogy az érintett vállalkozások hozzáférhettek‑e a szóban forgó ISO‑szabványokhoz, és megfeleltek‑e azoknak).
64.      Ami e szempontokat illeti, tekintettel a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 52. pontjában szereplő azon kifejezett megállapításra, amely szerint a közzé nem tett ISO‑szabványok előírhatók a vállalkozások számára, amennyiben azokhoz hozzáférhetnek, az ugyanezen ítélet 74. pontjában szereplő megállapítás arra utal, hogy a nemzeti bíróság figyelmen kívül hagyhatja a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését, és alternatív mérési módszert alkalmazhat, ha megállapítást nyer, hogy az érintett vállalkozások nem férhettek hozzá a szóban forgó ISO‑szabványokhoz.
65.      Ezt a következtetést támasztja alá az a tény is, hogy az ítélet 79. pontja és rendelkező részének 5. pontja (amely azon okfejtésekre vonatkozik, amelyeknek a 74. és 79. pont a részét képezi) feltételezésként került megfogalmazásra.(41) Az ítélet e részei ismertetik az alternatív mérési módszer jellemzőit abban az esetben, ha a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésére nem lehet hivatkozni az érintett „jogalanyokkal” szemben. Ugyanakkor a Bíróság érvelésének egyetlen olyan része, amely a szóban forgó ISO‑szabványok érvényesíthetőségét bármely feltételtől teszi függővé, az ítélet 52. pontja, amelyben a Bíróság megerősíti, hogy a „vállalkozásokkal” szemben lehet hivatkozni az ISO‑szabványokra (ha azok hozzáférhetnek az utóbbiakhoz).
66.      E körülmények között úgy tűnik, hogy ebből az következik, hogy a nemzeti bíróság azon lehetősége, hogy alternatív mérési módszert alkalmazzon (amelyet a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 74. pontja is megerősít) akkor áll rendelkezésre, ha az érintett vállalkozások (mint az ezen ítélet 79. pontjában és rendelkező részének 5. pontjában említett „jogalanyok” különös kategóriája) nem férhetnek hozzá a vonatkozó ISO‑szabványokhoz.
67.      Ez az értelmezés megfelel annak, amit itt a szóban forgó ítélet „szűk” hatályának vagy értelmezésének nevezek.
68.      Mindazonáltal a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem azon az előfeltevésen alapul, hogy ezen ítélet meghozatalának indoka nem korlátozódik kizárólag erre a szűk hatályra, de ebből az is következik, hogy a szóban forgó ISO‑szabványok közzétételének hiánya azzal a következménnyel jár, hogy azokra nem lehet más személyekkel, például az alapítvánnyal szemben hivatkozni, ami konkrét jogkövetkezményekkel jár.
69.      Az alapügyben ez az értelmezés azt jelenti (vagy jelentheti, mivel az a kérdés, hogy ez valóban így van‑e, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések részét képezi), hogy noha az érintett vállalkozások által forgalomba hozott cigaretták megfelelnek a 2014/40 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott legmagasabb kibocsátási szinteknek, ha azokat az ugyanezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO‑szabványok alapján mérik, az alapítványhoz hasonló fél egy alternatív mérési módszer alapján érvényesen hivatkozhat a legmagasabb kibocsátási szintek be nem tartására. Ebből következik, hogy a cigaretták forgalomba hozatala (vagy piacon tartása) érdekében az érintett vállalkozásnak tiszteletben kell tartania az ilyen alternatív módszer alkalmazásával mért legmagasabb kibocsátási szinteket is.
70.      A fent hivatkozott ítélet lehetséges következményeinek ezen értelmezését, amelyet itt „tágnak” nevezek, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tartalma is alátámasztja. Emlékeztetek arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság különösen arra keresi a választ, hogy a szóban forgó ISO‑szabványok „magánszemélyekkel, köztük az alapítvánnyal” szemben történő alkalmazhatatlanságára vonatkozó következtetés akkor is alkalmazandó‑e, ha az alapítvány hozzáférhetett ezekhez a szabványokhoz, vagy az alternatív mérési módszer dohánygyártókkal szembeni alkalmazása ellentétes a jogbiztonság elvével (ezek a kérdések egy olyan nemzeti eljárás keretében merülnek fel, amelyben nem tűnik kétségesnek, hogy a dohánygyártók ténylegesen hozzáférhetnek a szóban forgó ISO‑szabványokhoz, és megfeleltek a 2014/40 irányelv követelményeinek).
71.      Bár a szóban forgó ítélet e tág értelmezését a „vállalkozások” és a „jogalany[…] általában véve” kifejezések ezen ítéletben történő használatának módja ihlette (ami véleményem szerint zavart okozhat), most ki fogom fejteni, hogy ezen ítélet meghozatalának indokát miért kell a jelen indítvány 64–67. pontjában leírt szűk értelemben értelmezni.
4.      Az ítélet meghozatala indokának tisztázása
72.      Először is emlékeztetek arra, hogy – amint azt a Bíróság a fent hivatkozott ítéletben egyértelművé tette – a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése arra kötelezi a cigarettát gyártó vagy forgalomba hozó vállalkozást, hogy az ott említett ISO mérési szabványokat alkalmazza.
73.      Ebből a szempontból a szóban forgó ítélet tág értelmezésének elfogadása e cigaretták forgalomba hozatalának lehetőségét illetően az előreláthatóság és a jogbiztonság teljes hiányát eredményezné, amint arra a holland kormány a tárgyaláson lényegében rámutatott. Ha a cigaretták forgalomba hozatalának lehetősége kizárólag a 2014/40 irányelv vonatkozó követelményeinek tiszteletben tartásából ered, a tág értelmezés lehetővé teszi minden olyan esetben a kérdés megvizsgálását, amikor egy (a cigarettát gyártó vagy forgalomba hozó vállalkozástól eltérő) magánszemély úgy dönt, hogy a cigaretták forgalomból való kivonására irányuló kérelmet nyújt be. Emellett egy alternatív módszer alkalmazhatóságát csak az alapítványhoz hasonló fél által indított kereset válthatja ki, mivel annak hiányában azt nem kellene alkalmazni, mivel a Bíróság egyértelműen megerősítette, hogy a vállalkozásokkal szemben hivatkozni lehet a szóban forgó ISO‑szabványokra (kivéve, ha a vállalkozások nem férhetnek hozzá azokhoz). Másként fogalmazva, azok a feltételek, amelyek mellett a szóban forgó termékeket forgalomba lehet hozni, és amelyeket az érintett vállalkozásoknak tiszteletben kell tartaniuk, aszerint változnak, hogy indítanak‑e bírósági eljárásokat, és hogy azokat egyrészt valamely „jogalany[…] általában véve”, másrészt pedig valamely állami hatóság vagy versenytárs indítja.
74.      Másodszor, a 2014/40 irányelvek a „Szabad mozgás” címet viselő 24. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok a [2014/40] irányelv által szabályozott szempontokkal kapcsolatos megfontolásokból […] nem tilthatják meg vagy korlátozhatják [az említett irányelvnek] előírásainak megfelelő dohánytermékek és kapcsolódó termékek forgalomba hozatalát”. A 24. cikk két kivételt tartalmaz, amelyek egyike sem releváns a jelen ügyben.(42) Ennek megfelelően az ítélet tág értelmezésének elfogadása, és annak lehetővé tétele, hogy az alapítványhoz hasonló fél ténylegesen megakadályozza a 2014/40 irányelv követelményeinek megfelelő cigaretták forgalomba hozatalát, megfosztaná a 2014/40 irányelv 24. cikkének (1) bekezdését a hatékony érvényesülésétől, arra kényszerítené a nemzeti hatóságokat, hogy az irányelvvel ellentétesen járjanak el, és sértené a harmonizáció elért mértékét.(43)
75.      Harmadszor, a tág értelmezés a 2014/40 irányelv 4. cikkének (3) bekezdésében a Bizottságra ruházott azon hatáskört is gyengíti, hogy módosítsa az alkalmazandó mérési módszereket, „amennyiben ez a tudományos és műszaki fejlemények vagy a nemzetközileg elfogadott szabványok alapján szükséges”.
76.      Bár a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének figyelmen kívül hagyása (amennyiben az adott vállalkozás nem tud hozzáférni az alkalmazandó ISO‑szabványokhoz) természetesen érinti a Bizottság hatáskörét, ez szükségszerű következménye annak, hogy az a Hivatalos Lapban való közzététel hiánya miatt nem alkalmazható. Ez a következmény azonban nem ok arra, hogy egy másik félre ruházzák a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt kötelezettség tartalmának módosítására vonatkozó hatáskört, amely a személyek egy másik kategóriájára irányul.(44)
77.      Negyedszer, a szóban forgó ítélet tág értelmezése ellentétes lenne azzal a következtetéssel, amelyre a Bíróság a Skoma‑Lux ítéletben jutott, amely szerint az uniós jog közzé nem tett jogi aktusaiban meghatározott kötelezettségek teljesítése azzal a következménnyel járna, hogy az érintett magánszemélyekre hárulna annak hátrányos következménye, hogy az uniós közigazgatás nem bocsátotta a rendelkezésükre az uniós jog vonatkozó szabályait.(45)
78.      E tekintetben, bár az említett ítélet eltérést állapít meg a fent említett előfeltevéstől (amennyiben lehetővé teszi a szóban forgó, közzé nem tett ISO‑szabványok feltételes alkalmazhatóságát), ezen ítélet tág értelmezése az érintett magánszemélyek (dohánygyártók) számára különösen súlyos kedvezőtlen hatásokkal járna. Függetlenül attól, hogy megfeleltek‑e a szóban forgó, közzé nem tett szabványnak, e szabvány a hátrányára felváltható egy másik szabvánnyal, amelyet a szóban forgó ISO‑szabványokkal ellentétben még előzetesen sem határoztak meg.
79.      Ötödször, az ebből eredő helyzet ellentétes lenne a Bíróságnak a Sevince ítéletben tett megállapításával is, amelynek következményeit a tárgyaláson megvitatták, és amely szerint valamely uniós jogi aktus közzétételének hiánya nem akadályozza meg az érintett magánszemélyt abban, hogy ezen aktusra hivatkozzon a hatóságokkal szemben az ott meghatározott jogainak érvényesítése érdekében.(46)
80.      Mindazonáltal a szóban forgó ítélet tág értelmezése megakadályozná a dohánygyártókat abban, hogy éljenek a véleményem szerint a 2014/40 irányelvből eredő azon jogukkal, hogy olyan cigarettákat hozzanak forgalomba, amelyek megfelelnek az abban meghatározott követelményeknek (ez a jog szükségszerű következménye az ugyanezen irányelv 24. cikkében a tagállamokra vonatkozó, fent említett tilalomnak).
81.      Az egyértelműség érdekében ezek az észrevételek nem azon egészséggel kapcsolatos aggályok jelentőségét kívánják alábecsülni, amelyek láthatóan az alapeljárást indokolták, és nem kérdőjelezhetik meg az alapítványhoz hasonló fél azon társadalmi szerepvállalásának jogszerűségét, hogy különösen a fiataloknak a dohányzás káros hatásaival szembeni védelmét erősítse (amelyeket széles körben elismer, többek között maga az uniós jogalkotó is). Erre később még visszatérek. A fenti észrevételeim pusztán annak hangsúlyozására irányulnak, hogy a szóban forgó ítélet tág értelmezéséhez kapcsolódó jogkövetkezmények a jogalkotó által megvalósított harmonizáció releváns vonatkozásait jelentős részben megfosztanák hatékonyságuktól (függetlenül attól, hogy mennyire tekintjük kívánatosnak az érintett termékeket), ellentétesek lennének az uniós jog működésének bizonyos alapvető jellemzőivel, nyilvánvalóan összeegyeztethetetlenek lennének a jogbiztonság elvével, amelyre már utaltam, és amely magában foglalja, hogy a gazdasági szereplők a kereskedelmet szabályozó szabványok (a jelen ügyben ideértve a szóban forgó ISO‑szabványokban előírt mérési módszereket) fényében határozhatják meg magatartásukat.
82.      A szóban forgó ítélet alaposabb vizsgálata azt mutatja, hogy az alapjául szolgáló indok választ ad a fent említett aggályokra. A fent említett szerkesztési kétértelműségek ellenére ugyanis véleményem szerint ezen ítélet több része is azt mutatja, hogy a Bíróság azt a „szűk” értelemben kívánta értelmezni.
83.      Először is a Bíróságnak az ezen ítélet 48–52. pontjában szereplő, a szóban forgó ISO‑szabványok feltételes alkalmazhatóságára vonatkozó érvelésének láncolata azt mutatja, hogy a „vállalkozások” kifejezés a „jogalanyok[…] általában véve” alkategóriájaként értelmezhető,(47) amelyet ténylegesen azon „természetes és jogi személyek” és „magánszemélyek” kifejezések szinonimájaként használnak, akikre az azokból eredő kötelezettségek vonatkoznak. Emlékeztetek arra, hogy e kifejezések szerepelnek ugyanezen ítéletnek a közzé nem tett aktusok alkalmazhatatlanságára vonatkozó részeiben (a Skoma‑Lux ítéletre és a Heinrich ítéletre hivatkozó 40. és 41. pont), és a fent hivatkozott Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet rendelkező részének (a „jogalanyokra” vonatkozó) 5. pontjában is szerepelnek.
84.      A szóban forgó ítélet 48. pontjában (amely a „jogalanyokkal szemben általában véve” kifejezés két releváns előfordulása közül az elsőt jelenti) a Bíróság kifejti, hogy „a jogbiztonság elvének megfelelően [a szóban forgó ISO‑szabványokra] a jogalanyokkal szemben általában véve csak akkor lehet hivatkozni, ha azokat közzétették a [Hivatalos Lapban]. E tekintetben nem látom, hogy a jogbiztonság elvének következményei mennyiben lennének relevánsak egy olyan fél számára, akivel szemben semmilyen kötelezettség nem áll fenn a szóban forgó szabvány használatára vonatkozóan.
85.      Az említett ítélet 51. pontjában (ugyanezen kifejezés második releváns előfordulása) a Bíróság kimondta, hogy „[a szóban forgó] szabványoknak a [Hivatalos Lapban] való közzététele hiányában a jogalanyok […] általában nincsenek abban a helyzetben, hogy tudomást szerezzenek a [legmagasabb kibocsátási szintek] mérésének módszereiről”. A Bíróság itt kifejti, hogy a fenti módszerekhez való hozzáférés hiánya ellentétes a többek között a Skoma‑Lux és a Heinrich ítéletből eredő követelményekkel, amelyek – amint azt már említettem – a (közzé nem tett) uniós jogi aktusok által meghatározott kötelezettségek hatálya alá tartozó személyek jogi helyzetére vonatkoznak.(48) Véleményem szerint ez is azt bizonyítja, hogy a Bíróság szándéka az volt, hogy megvitassa a közzététel hiányának következményeit, amennyiben azok a szóban forgó jogi kötelezettség hatálya alá tartozó személyeket érintik.
86.      Másodlagosan, és tekintettel arra, hogy úgy tűnik, hogy a jelen eljárásban észrevételeket benyújtó valamennyi érdekelt fél ellentmondásosnak ítéli a fent említett kategóriákat, az is lehetséges, hogy a Bíróságnak ténylegesen szándékában állt azok ily módon történő megkülönböztetése. Ez azonban azt jelentené, hogy amikor az ISO‑szabványok kötelező (vagy nem kötelező) jellegére utal, e kifejezés nem ugyanazzal a jelentéssel bír, attól függően, hogy vállalkozásokról vagy „a jogalanyokról […] általában véve” van szó. Az első esetben ez a kifejezés a jogi kötelezettségek (hagyományos, az állam által támogatott) érvényesíthetőségét írja le. A második esetben az alapítvány „jogérvényesítő őrszem” szerepére utal (amelyre az előző pontban idézett 51. pontban hallgatólagosan utalhatnak). Olyan értelmezésről van szó, amelyet lényegében a Bizottság javasolt a tárgyaláson.
87.      Még ha el is fogadjuk a vállalkozások és „a jogalanyok […] általában véve” fent említett megkülönböztetésének e sajátos tartalmát, a szóban forgó ítélet jogkövetkezményeinek szűk értelmezését mindenképpen megerősíti az ítélet rendelkező részének releváns része, amely a nemzeti bíróság azon lehetőségére vonatkozik, hogy alternatív mérési módszert alkalmazzon.
88.      Emlékeztetek arra, hogy ezt a lehetőséget az ezen ítéletben kifejtett érvelés 74. pontja tartalmazza, és az ítélet 79. pontja fejti ki. Mindazonáltal a rendelkező résznek az ezen elemekre hivatkozó egyetlen releváns része az 5. pont, amely az alternatív mérési módszer alkalmazásának lehetőségét annak megállapításától teszi függővé, hogy a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésére nem lehet hivatkozni a „jogalanyokkal” szemben („abban az esetben, ha” az utóbbi irányelv „4. cikkének (1) bekezdésére nem lehet hivatkozni a jogalanyokkal szemben”).
89.      Másként fogalmazva, amint azt már kifejtettem, ez a pont egy vizsgálandó feltételezésként van megfogalmazva. E tekintetben a Bíróság egész érvelésének egyetlen része, amely a szóban forgó ISO‑szabványok alkalmazhatóságát valamely feltételtől teszi függővé, az, amely e szabványok vállalkozásokkal szembeni alkalmazhatóságára utal (52. pont). Ennek megfelelően annak van jelentősége, és azt meg kell vizsgálni, hogy az alapügyben érinett alperes gyártók hozzáférhettek‑e a szóban forgó ISO‑szabványokhoz, nem pedig az, hogy a felperes alapítvány ezt nem tehette meg.
90.      Következésképpen a fent hivatkozott ítéletből az következik, hogy a szóban forgó ISO‑szabványoknak a Hivatalos Lapban való közzétételének hiánya nem zárja ki annak lehetőségét, hogy azokat a cigarettát gyártó vagy az e cigarettát forgalomba hozó vállalkozásokkal szemben alkalmazzák, amennyiben azokhoz e vállalkozások hozzáférhetnek. Amennyiben ez az eset áll fenn, a nemzeti hatóságoknak – ideértve a nemzeti bíróságokat is – alkalmazniuk kell a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO‑szabványokban előírt mérési módszereket annak megállapítása érdekében, hogy az e vállalkozások által forgalomba hozott cigaretták megfelelnek‑e az ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott legmagasabb kibocsátási szinteknek, függetlenül attól, hogy ki (legyen az az állam, a versenytárs vagy az alapítványhoz hasonló szervezet) hivatkozik arra, hogy ezeket a kibocsátási szinteket nem tartották be. Ezzel szemben, ha e vállalkozások nem férhettek hozzá ezekhez a szabványokhoz, a nemzeti bíróság vizsgálhatja egy eltérő módszer alapján, hogy a forgalomba hozott cigaretták megfelelnek‑e a 2014/40 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott legmagasabb kibocsátási szinteknek (amely módszernek meg kell felelnie a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben meghatározott általános kritériumoknak).
91.      E pontosításokat szem előtt tartva fogom megvizsgálni a Bíróság elé terjesztett kérdéseket.
B.      Az első, második, harmadik és negyedik kérdésre adandó válasz
92.      Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság kérésének eleget téve a jelen indítvány csak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első, második, harmadik és negyedik kérdéssel foglalkozik.
93.      Megjegyzem, hogy az első, a második és a negyedik kérdés teljes egészében a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet tág értelmezésén alapul. Ezért ezeket együtt vizsgálom (1). Ezt követően megvizsgálom az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdést, amely a (füstszűrős) cigaretta rendeltetése fogalmának jelentésére vonatkozik, és amely – amint azt kifejtem – valójában a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének érvényességét kérdőjelezi meg (2).
1.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első, második és harmadik kérdés
94.      Első kérdésével a Bíróság azt kérdezi, hogy a fent hivatkozott Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben levont azon következtetést, amely szerint a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO mérési szabványokra nem lehet a „jogalanyokkal szemben általában véve” hivatkozni, akkor is alkalmazni kell‑e, ha az érdekelt fél (mint például az alapítvány) megismerhette azokat.
95.      Amint az már megállapításra került, a kérdést előterjesztő bíróság úgy értelmezi a fent hivatkozott ítéletet, mint amely különbséget tesz egyrészt a „vállalkozások” (mint például a dohánygyártók), másrészt pedig az egyéb személyek, például az alapítvány között. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság a „jogalanyokkal szemben általában véve” fogalomk(49) tisztázását kéri, és arra keresi a választ, hogy a „jogalanyokkal szemben általában véve” történő alkalmazhatatlanság alóli kivétel alkalmazható‑e arra tekintettel, hogy a „NEN‑ISO” szabványok (amelyek értelmezésem szerint megfelelnek a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO‑szabványoknak(50)) (ingyenesen) megtekinthetők a NEN könyvtárában, és egyúttal meg is vásárolhatók. Kifejti, hogy e körülmények között és a nemzeti ítélkezési gyakorlat szerint a NEN‑ISO szabványok megismerése kellően biztosított. Hozzáteszem, hogy látszólag nem merül fel kétség a tekintetben, hogy az alapítvány ténylegesen hozzáfért ezekhez a szabványokhoz.
96.      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az alapítványhoz hasonló fél a 2014/40 irányelv alapján jogosult‑e arra, hogy a legmagasabb kibocsátási szinteket alternatív mérési módszer alkalmazásával érvényesítse. Ezt a kérdést arra az esetre terjesztették elő, ha a Bíróság megerősítené, hogy a szóban forgó ISO‑szabványokra annak ellenére nem lehet az alapítvánnyal szemben hivatkozni, hogy azokat megismerhette. Bár a kérdést előterjesztő bíróság elismeri, hogy a 2014/40 irányelv nem tartalmaz olyan kötelezettséget, amely az alapítványra vonatkozna, úgy véli, hogy e jog fennállása nem kizárt. A nemleges válasz – álláspontja szerint – azt jelentené, hogy a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 74–79. pontja nem érvényesül hatékonyan.
97.      Végül a negyedik kérdés (amely több alkérdést tartalmaz) annak meghatározására irányul, hogy az alternatív mérési módszernek a vállalkozásokkal szembeni alkalmazása tiszteletben tartja‑e a jogbiztonság elvét. A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 2014/40 irányelv nem teszi lehetővé, hogy a dohánygyártók az irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírttól eltérő mérési módszert alkalmazzanak. Megjegyzi azonban, hogy a közegészség, különösen a fiatalkorúak egészségének magas szintű védelmére irányuló, a 2014/40 irányelvnek a Charta 24. cikkével (a gyermekek jogai) és 35. cikkével (egészségvédelem)(51) összefüggésben értelmezett (8) preambulumbekezdésében és 1. cikkében kifejezett célkitűzés igazolhatja az alternatív mérési módszer alkalmazása által e gyártókra gyakorolt negatív hatást. Ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság felteszi a kérdést, hogy a tagállamok azon lehetősége, hogy más mérési módszert fogadjanak el, ellentétes lehet‑e egyrészt a 2014/40 irányelv 4. cikkének (3) bekezdése által e célból a Bizottságra ruházott hatáskörrel, másrészt pedig – többek között ezen irányelv 24. cikkének (1) bekezdésére hivatkozva – az elérni kívánt harmonizációs célkitűzéssel.
98.      A jelen indítvány előző részében adott magyarázat lehetővé teszi e kérdések meglehetősen tömör vizsgálatát.(52)
99.      E magyarázatból ugyanis az következik, hogy a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet nem ír elő olyan feltételt, amely mellett a szóban forgó ISO‑szabványok közzétételének hiánya ahhoz vezethetne, hogy az alapítványhoz hasonló fél ténylegesen megakadályozhatja a 2014/40 irányelv követelményeinek megfelelő cigaretták forgalomba hozatalát. Ez a következtetés attól függetlenül érvényes, hogy az alapítvány hozzáférhetett‑e az említett szabványokhoz, és ha igen, milyen feltételek mellett. A szóban forgó ítéletben szereplő, az e szabványok (feltételesen) kötelező jellegére vonatkozó észrevételek ugyanis (abban az értelemben, hogy a hatóságok a szóban forgó jogi kötelezettségek hatálya alá tartozó személyekkel szemben alkalmazhatják azokat) a cigarettát gyártó vagy forgalmazó vállalkozásokra vonatkoznak. Nem vonatkoznak az olyan felekre, mint az alapítvány, mivel a 2014/40 irányelv semmilyen kötelezettséget nem róhat az ilyen felekre.
100. Ez a pontosítás választ ad a kérdést előterjesztő bíróság azon aggályaira, amelyek szerint a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 74–79. pontjának nincs gyakorlati jelentősége abban az esetben, ha az alapítványhoz hasonló fél nem gyakorolhatja a legmagasabb kibocsátási szintek tiszteletben tartására vonatkozó „jogát”.
101. Amint azt kifejtettem, e pontokban a Bíróság levonta a szóban forgó ISO‑szabványoknak a vállalkozásokkal szembeni feltételes alkalmazhatóságára vonatkozó korábbi állításból eredő következtetéseket, és a joghézag problémájával foglalkozik, ha megállapítást nyer, hogy a szóban forgó ISO‑szabványok nem alkalmazhatók e vállalkozásokkal szemben.
102. Ebből következik, hogy az alapügyben szóban forgó dohánygyártókhoz, az észrevételeket előterjesztő valamennyi kormányhoz, valamint a Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy függetlenül a szóban forgó ISO‑szabványok közzétételének továbbra is fennálló hiányától, és attól a kérdéstől, hogy egy olyan fél, mint amilyen az alapítvány, hozzáférhetett‑e azokhoz, a 2014/40 irányelv alapján e felet nem illeti meg olyan jog, amely lehetővé tenné számára, hogy sikeresen megakadályozza a többek között a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett módszerek szerint mért legmagasabb kibocsátási szinteknek megfelelő cigaretták forgalomba hozatalát. Egyetértek továbbá a fent említett felekkel és más érdekeltekkel abban, hogy az ezzel ellentétes következtetés sértené a jogbiztonság elvét, amelynek meg kell védenie azokat, akik megfelelnek az érvényes és érvényesíthető szabályoknak.
103. Ezt az álláspontot nem érinti a 2014/40 irányelv által követett és a kérdést előterjesztő bíróság által kiemelt azon célkitűzés, hogy „az emberi egészség védelmének magas szintjét” kell elérni, „különös tekintettel a fiatalkorúak egészségének védelmére”.
104. Amint az a 2014/40 irányelv 1. cikkéből egyértelműen kitűnik, és amint arra a Bíróság több alkalommal emlékeztetett, e rendelkezés valójában kettős célt követ.(53) Az irányelv célja a dohánytermékek és a kapcsolódó termékek belső piaca zavartalan működésének elősegítésére, illetve az emberi egészség védelmének különösen a fiatalkorúak tekintetében történő, magas szintű biztosítására irányul. Rendelkezéseit tehát a fent említett két célkitűzés fényében kell értelmezni, amelyek között az uniós jogalkotó szükségszerűen bizonyos egyensúlyt kívánt létrehozni, amint arra egyébként a Bizottság is rámutatott a tárgyaláson.
105. E tekintetben megjegyzem, hogy a 2014/40 irányelv 3. cikkének a legmagasabb kibocsátási szinteket meghatározó (1) bekezdésének célja nemcsak a belső piac zavartalan működésének elősegítése, hanem természetesen annak biztosítása is, hogy a cigaretták kevésbé legyenek károsak az emberi egészségre. Mindazonáltal a cigarettákban jelen lévő káros anyagok szintjének meghatározása és az e szintek meghatározására szolgáló konkrét módszer megválasztása során az uniós jogalkotó egyedi harmonizált védelmi szint mellett döntött. Nem lehet tehát a 2014/40 irányelv által követett általános közegészségvédelmi célra hivatkozni a jogszabály szövegében egyértelműen kifejezett jogalkotási döntéssel szemben, mivel az ilyen teleologikus értelmezés contra legem lenne.
106. Bár a 2014/40 irányelvnek nem célja, hogy szabályokat állapítson meg a dohánytermékek biztonságos fogyasztására vonatkozóan (figyelembe véve e termékek önmagában való káros jellegét,(54) és mivel nem lehetséges azok biztonságos fogyasztása), úgy tekinthető, hogy az a dohányzás káros hatásainak enyhítésére (is) irányul. Az ilyen cél követése nemcsak abban a kötelezettségben nyilvánul meg, hogy a fogyasztókat különböző módokon figyelmeztessék a dohányzás esetlegesen halálos következményeire,(55) hanem a vitatott rendelkezésekben is, amelyek meghatározzák a legmagasabb kibocsátási szinteket, és előírják azok mérésének kötelezettségét. Ez következik az említett irányelv (12) preambulumbekezdéséből, amely – amint azt az Alapítvány megjegyzi – a kátrány‑, nikotin‑ és szén‑monoxid‑kibocsátást összekapcsolja a dohánytermékek toxicitásával vagy függőséget okozó tulajdonságukkal.(56)
107. Ezenkívül annak megerősítése, hogy ez az egészségvédelmi célkitűzés releváns az irányelvnek a legmagasabb kibocsátási szintekre vonatkozó rendelkezése tekintetében, nem alakítja azt át olyan eszközzé, amely elsőbbséget élvezhet a jogszabályi rendelkezések egyértelmű tartalmával szemben. A jelen összefüggésben és felidézve a korábbiakat, ez a tartalom azt jelenti, hogy nem tiltható meg azon cigaretták forgalomba hozatala, amelyek tiszteletben tartják a 2014/40 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott, az ugyanezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett módszerrel mért legmagasabb kibocsátási szinteket, amint az az irányelv 24. cikkéből következik (az ott meghatározott és a jelen ügyben nem alkalmazandó kivételektől eltekintve).
108. Véleményem szerint az egyetlen mód, ahogyan az emberi egészség magas szintű védelmére irányuló cél érinthetné a releváns normatív tartalmat, vagyis a szóban forgó ISO mérési szabványok jogalkotói megválasztását, az lenne, ha megkérdőjeleznék a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének érvényességét, amely kötelezővé teszi azok alkalmazását. Ez egy olyan probléma, amellyel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés vizsgálata során foglalkozom.
2.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés: mikor „használják rendeltetésszerűen” a cigarettát?
109. Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy milyen jellemzőkkel kell rendelkeznie az alternatív mérési módszernek. Ez a kérdés a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 79. pontjához (és rendelkező részének 5. pontjához) kapcsolódik, amely szerint az ilyen módszernek „a tudományos és műszaki fejlemények vagy a nemzetközileg elfogadott szabványokra tekintettel, megfelelőnek kell lennie ahhoz, hogy mérje a cigaretták rendeltetésszerű használat melletti kibocsátási szintjeit, figyelembe véve az emberi egészség védelmének magas szintjét, különös tekintettel a fiatalkorúak egészségének védelmére […]”.(57)
110. A kérdést előterjesztő bíróság a „rendeltetésszerű használat melletti” kifejezés pontos jelentésére keresi a választ, amely nemcsak a fenti idézetben, hanem mindenekelőtt a 2014/40 irányelv 2. cikkének 21. pontjában szereplő „kibocsátások” fogalmának meghatározásában szerepel. Ez a meghatározás a „kibocsátásokat” úgy határozza meg, mint „olyan anyagok, amelyek a dohánytermék vagy kapcsolódó termék rendeltetésszerű felhasználása során szabadulnak fel, mint például a füstben előforduló anyagok vagy a füst nélküli dohánytermékek felhasználása során felszabaduló anyagok”.(58)
111. E kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság különösen arra vár választ, hogy az alkalmazott alternatív módszernek figyelembe kell‑e vennie többek között azt a tényt, hogy a dohányzó ajkai és ujjai elfedik a füstszűrő mikroméretű szellőzőlyukait, valamint a füst intenzitását és hosszát.
112. A fent vizsgált három kérdéshez hasonlóan ez a kérdés is a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet tág értelmezésén alapul. A kérdés arra az esetre vonatkozik, ha a Bíróság megerősíti, hogy az alapítvány jogosult a legmagasabb kibocsátási szintek érvényesítését alternatív mérési módszer alkalmazásával kérni. Mivel ez a jog – amint azt korábban kifejtettem – nem létezik, és nem állítják, hogy az alapügyben érintett gyártók nem férhettek hozzá a szóban forgó ISO‑szabványokhoz, úgy tűnik, hogy ez a kérdés nem releváns a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogvita megoldása szempontjából.
113. Véleményem szerint azonban ezt a kérdést külön kell vizsgálni, mivel alaposabban megvizsgálva valójában a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének érvényességére vonatkozik, amint arra lényegében a Philip Morris is rámutatott írásbeli észrevételeiben.(59)
114. Ha ugyanis a Bíróság e kérdésre azt a választ adja, hogy minden (alternatív) mérési módszernek figyelembe kell vennie ezeket a szempontokat (mivel ez következik a „kibocsátások” kifejezéssel összefüggésben használt „rendeltetésszerű felhasználás” kifejezésből), akkor az uniós jogalkotó által az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt módszernek logikusan ugyanezt kellene tennie. Márpedig nem vitatott, hogy e szabványok nem veszik figyelembe ezeket a szempontokat, így ez elkerülhetetlenül azzal a következménnyel jár, hogy a szóban forgó ISO‑szabványok nem tekinthetők megfelelőnek a cigaretták által kibocsátott ilyen „kibocsátások” mérésére.
115. Ami azt a sajátos paramétert illeti, amelyre tekintettel a fent hivatkozott rendelkezés érvényességét értékelni kell, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kétségei többek között az emberi egészség magas szintű védelmének követelményéből erednek.
116. Ebből a szempontból úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdést úgy kell értelmezni, hogy az arra irányul, hogy a „kibocsátások” fogalmát, és különösen a „rendeltetésszerű felhasználás” kifejezést a 2014/40 irányelv által követett közegészségvédelmi célkitűzésre, valamint a Charta 35. cikkére(60) és az EUMSZ 114. cikk (3) bekezdésére(61) tekintettel úgy kell‑e értelmezni, hogy az e kibocsátások méréséhez alkalmazandó bármely módszernek figyelembe kell vennie azt a tényt, hogy a dohányzó ajkai és ujjai elfedik a füstszűrő mikroméretű szellőzőlyukait, valamint a füst intenzitását és hosszát, ami azzal a követkeménnyel jár, hogy az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdése, amely olyan módszerre vonatkozik, amely nem veszi figyelembe ezeket a paramétereket, érvénytelen.(62)
117. E kérdés vizsgálata érdekében emlékeztetek arra, hogy a jelen ügy olyan területre vonatkozik, ahol az uniós jogalkotó magatartása politikai, gazdasági és szociálpolitikai döntéseket igényel, összetett értékeléseket kell elvégeznie, és ennélfogva széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik.(63) Ennek megfelelően az ilyen területen elfogadott intézkedések bírósági felülvizsgálatának az olyan nyilvánvaló hibák fennállásának vizsgálatára kell korlátozódnia, mint a jelen összefüggésben a szóban forgó intézkedésnek a fent említett célra nyilvánvalóan alkalmatlan jellege. Ezzel szemben az a kérdés, hogy az adott intézkedés‑e az egyetlen elképzelhető vagy a legcélszerűbb intézkedés, nem meghatározó ezen vizsgálat szempontjából.(64)
118. A jelen eljárásban folytatott vita alapján úgy vélem, hogy az uniós jogalkotó a szóban forgó ISO‑szabványok megválasztásával nem követett el nyilvánvaló hibát.
119. Először is nem vitatott, hogy a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett, fent említett mérési módszer abban áll, hogy a cigarettákat elégetik, és e körülmények között ellenőrzik a szóban forgó irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott legmagasabb szinteknek való megfelelést.
120. Emellett az is tisztázásra került, hogy a 2014/40 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében foglalt legmagasabb kibocsátási szinteket ténylegesen a fent említett módszer fényében határozták meg. Másként fogalmazva, egyrészt a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO mérési szabványok, másrészt pedig az ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott legmagasabb kibocsátási szintek összekapcsolódnak egymással.
121. Azon feltételek meghatározása során tehát, amelyek mellett a cigaretták forgalomba hozhatók a kátrány‑, nikotin‑ és szén‑monoxid‑tartalom tekintetében, a jogalkotó úgy döntött, hogy e tartalmat a cigaretta (egyszerű) elégetése során felszabaduló kibocsátások alapján állapítja meg és méri.
122. Másodszor úgy tűnik, hogy az sem vitatott, hogy a dohányosnak a fent említett káros anyagoknak való tényleges kitettsége jelentősen magasabb lehet, mint a 2014/40 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének és 4. cikke (1) bekezdésének egymással összefüggésben történő értelmezéséből eredő vizsgálat keretében megengedett toxicitás. A Bizottság ugyanis a tárgyaláson rámutatott arra, hogy ez a kitettség valójában többszöröse is lehet.(65)
123. A Bizottság azt is megerősítette, hogy a 2014/40 irányelv elfogadásakor egy szigorúbb módszer (az úgynevezett Canadian Intense) is létezett. Értelmezésem szerint ez a módszer figyelembe veszi többek között a füstszűrő mikroméretű szellőzőlyukainak elfedését, ami azt jelenti, hogy amennyiben a cigarettákból származó kibocsátásokat e módszer szerint mérik, túllépik a 2014/40 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott legmagasabb kibocsátási szinteket. A Bizottság azonban a tárgyaláson azt is kifejtette, hogy a fent említett módszer (vagy más hasonló módszer) elfogadása valószínűleg magasabb legmagasabb kibocsátási szintek meghatározásának szükségességéhez vezetett volna, mivel – ha jól értem az érvelést – a cigaretták vizsgálatának feltételei a fent említett káros anyagok magasabb kibocsátási szintjéhez vezetnének.
124. Harmadszor, a Bizottság a tárgyaláson kifejtette, hogy a 2014/40 irányelv elfogadásakor a jogalkotó mérlegelte az (akkor) létező módszerek előnyeit és hátrányait, és végső soron a használat egyszerűsége miatt a szóban forgó ISO‑szabványok mellett döntött. Ezenkívül az alapügyben szóban forgó gyártók, valamint a bolgár és a portugál kormány álláspontjának megfelelően azt is kifejtette, hogy nem létezett (vagy nem létezik) olyan módszer, amely lehetővé tenné az emberi dohányzási magatartás közelítését, mivel a e magatartások számos mintázatot ölthetnek. A Bizottság szerint a WHO Dohányzás‑ellenőrzési Keretegyezménye keretében folytatott megbeszélések eredményeként is e megállapítást tették.(66)
125. E tekintetben megállapítható, hogy a dohányzási mintázatok sokfélesége önmagában nem oka annak, hogy ne a valódi dohányzási szokás bizonyos értelemben vett közelítésére szolgáló módszert válasszanak ahelyett, hogy olyan módszert választanának, amely egyáltalán nem felel meg ennek a célnak. Az is megállapítható továbbá, hogy ha egy szigorúbb módszer ahhoz vezetne, hogy magasabb kibocsátási szinteket állapítanának meg a jogszabályokban, miközben ez végső soron nem változtatná meg a fent említett káros anyagoknak való kitettséget, az eredmény átláthatóbb módon tette volna lehetővé a fogyasztók számára a cigaretták toxicitásáról szóló információhoz való hozzáférést (a kibocsátási szinteknek a ténylegesen tapasztalt értékekhez közelebbi értékeken való rögzítésével).
126. Mindazonáltal már kifejtettem, hogy az uniós jogalkotót a 2014/40 irányelv hatálya alá tartozó területen megillető széles mérlegelési jogkör nem kötelezi arra, hogy olyan módszert válasszon, amely bizonyos szempontból jobb, ha a ténylegesen választott módszer nem nyilvánvalóan alkalmatlan a kinyilvánított célok elérésére.
127. Ami az emberi egészség magas szintű védelmének biztosítására irányuló konkrét célkitűzést illeti, az elsődleges jog fent említett rendelkezései nem kötelezik a jogalkotót arra, hogy a jelen összefüggésben a védelem bármely konkrét magas szintjét meghatározza. Bizonyosan más lett volna a helyzet, ha megállapítást nyert volna, hogy a kátrány, a nikotin és a szén‑monoxid meghatározott szintje biztonságossá vagy egyértelműen biztonságosabbá teszi a cigaretták fogyasztását. Nem vitatott azonban, hogy ez lehetetlennek tűnik, mivel – amint az a jelen eljárás során lefolytatott vitákból kitűnik – jelenleg nincs tudományos bizonyíték arra, hogy e káros anyagok legmagasabb kibocsátási szintjeit adott értéken kellene meghatározni. Ilyen körülmények között a toxicitás azon konkrét paraméterei, amelyek alapján a cigaretták forgalomba hozhatók az Unió piacán, összetett értékelés tárgyát képezik, amely véleményem szerint nem zárja ki az olyan legmagasabb szintek megválasztását, amelyeket a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett módszer feltételei szerint mérve érnek el (és amelyeket be kell tartani).
128. Az általam megválaszolandónak ítélt utolsó kérdés az, hogy a 2014/40 irányelv 2. cikkének 21. pontjában szereplő (a jelen indítvány fenti 110. pontjában említett) „kibocsátások” jogszabályi meghatározásában szereplő „rendeltetésszerű felhasználása során” kifejezés releváns‑e a jelen elemzés szempontjából.
129. E tekintetben az első észrevétel az, hogy a másodlagos jog valamely rendelkezésének (mint amilyen a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése) érvényessége nem kérdőjelezhető meg egy másik másodlagos jogi rendelkezés (mint például a 2014/40 irányelv 2. cikkének 21. pontja) alapján.
130. A második vizsgálandó kérdés az, hogy fennáll‑e olyan alapvető belső inkoherencia a fent említett fogalommeghatározás és a 2014/40 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének és 4. cikke (1) bekezdésének egymással összefüggésben történő értelmezéséből eredő vizsgálat között, amely megakadályozza a kinyilvánított célok, különösen az emberi egészség védelmének magas szintjére vonatkozó cél elérését.
131. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis – ha jól értem az érvelést – azt kérdezi, hogy a fent említett fogalommeghatározásnak, amely a dohánytermék rendeltetésszerű felhasználása esetén felszabaduló anyagokra utal, arra a következtetésre kell‑e vezetnie, hogy az ISO mérési szabványok (de valójában és véleményem szerint a 2014/40 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének és 4. cikke (1) bekezdésének egymással összefüggésben történő értelmezéséből eredő vizsgálat egésze) összeegyeztethetetlenek azzal.
132. A „kibocsátások” meghatározása – legalábbis szó szerint értelmezve – valóban azt sugallhatja, hogy e kibocsátásokat a cigarettát illetően a kérdést előterjesztő bíróság által leírtakhoz közelebb álló feltételek mellett (a füstszűrő mikroméretű szellőzőlyukainak részleges elfedése stb.), nem pedig egyszerű égési folyamattal kell mérni. Az egyszerű égési folyamat ugyanis nem felel meg a cigaretta általánosan értelmezett rendeltetésszerű felhasználásának, mivel – amint azt az alapítvány megjegyezte – a cigaretták nem füstölőpálcák.
133. Mindazonáltal, amint azt a Bizottság kifejtette, a kibocsátás fent említett meghatározása olyan általános rendelkezés, amely a 2014/40 irányelv hatálya alá tartozó különböző dohánytermékekre alkalmazandó, és azt a jelen körülmények között a „cigaretta” fogalmának a 2014/40 irányelv 2. cikkének 10. pontjában szereplő meghatározásával együttesen kell értelmezni, amennyiben ez utóbbit többek között úgy határozzák meg, mint „égési folyamat során fogyasztható dohányrúd”.
134. A „cigaretta” fogalmának e meghatározása és a toxicitási vizsgálat (amelynek alapján az forgalomba hozható, amint az a 2014/40 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének és 4. cikke (1) bekezdésének egymással összefüggésben történő értelmezéséből következik) véleményem szerint azt mutatja, hogy a jogalkotó úgy döntött, hogy a „kibocsátások” fogalmának a 2. cikk 21. pontjában szereplő általános fogalommeghatározásában szereplő „rendeltetésszerű felhasználás” fogalmát a cigaretták esetében az egyszerű égetésre korlátozza. Bár ez természetesen nem a cigarettának a kifejezések szokásos értelmében vett felhasználási folyamatának egésze, az égetés nyilvánvalóan az ilyen felhasználás részét képezi. E tekintetben már kifejtettem, hogy az a széles mérlegelési jogkör, amellyel a jogalkotó a jog e területén rendelkezik, lehetővé teszi számára, hogy a toxicitási határértékeket kizárólag a cigaretta rendeltetésszerű felhasználása folyamatának e részére vonatkozóan határozza meg,
135. Következésképpen a „kibocsátások” fogalmának fent említett meghatározása nem érinti az emberi egészség magas szintű védelmére irányuló célkitűzés megvalósítását illetően a jogalkotó azon döntésével kapcsolatos nyilvánvaló hiba hiányára vonatkozó korábbi következtetésemet, hogy a cigaretták megengedhető toxicitását a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében meghatározott szabványok alapján mérje.
136. Ez az észrevétel lezárja a jelen ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett első, második, harmadik és negyedik kérdés vizsgálatát, amelyek – amint az már kifejtésre került – a fent hivatkozott Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletből a szóban forgó ISO‑szabványoknak a magánszemélyek meghatározott kategóriáival szembeni alkalmazhatóságát illetően levonandó következtetések megállapítására irányulnak. A tárgyaláson folytatott vita során újra felmerült az az eredeti jogi dilemma is, amellyel a Bíróságnak foglalkoznia kellett, nevezetesen az, hogy a szóban forgó ISO mérési szabványokat nem tették közzé a Hivatalos Lapban, amely dilemma továbbra is fennáll. Ezért és a Bíróság lehető legnagyobb mértékű támogatása érdekében a következő záró megjegyzéseket teszem.
C.      Utószó: a szóban forgó ISO mérési szabványok közzétételének továbbra is fennálló hiánya
137. A Bizottság a tárgyaláson kifejtette, hogy a közzététel továbbra is fennálló hiánya az ISO szellemi tulajdonjogokkal kapcsolatos igényének tudható be, amely általában a szabványaihoz kapcsolódik. Megjegyezte továbbá, hogy a Public.Resources.Org ítéletet(67) követően hozzáférést biztosított bizonyos ISO‑szabványokhoz (amelyek eltérnek a jelen ügyben szóban forgó szabványoktól) az 1049/2001/EK rendelet(68) alapján, és hogy ezt a határozatot az ISO jelenleg éppen (de nem kizárólagosan) a szellemi tulajdonjogok megsértése miatt támadta meg a Törvényszék előtt.(69)
138. Ez véleményem szerint arra utal, hogy a szóban forgó ISO‑szabványoknak a Hivatalos Lapban való közzététele a Bizottság szerint – legalábbis jelenleg – az uniós jogalkotó akaratától független jogi akadályok miatt lehetetlen.
139. Értelmezésem szerint a tárgyaláson lényegében az a kérdés merült fel, hogy a Bíróságnak figyelembe kell‑e vennie a közzététel továbbra is fennálló hiányát saját kezdeményezésére a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének ezen okból fennálló érvénytelenségére hivatkozva.
140. Úgy vélem, hogy ez a megoldás a jelen eljárás keretében szükségessé tenné az eljárás szóbeli szakaszának a Bíróság eljárási szabályzatának 83. cikke alapján történő újbóli megnyitását.
141. Ennek három fő oka van.
142. Először is ezt a kérdést a kérdést előterjesztő bíróság nem vetette fel (1). Másodszor, véleményem szerint némi bizonytalanság áll fenn azzal kapcsolatban, hogy a Bíróság a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben megkövetelte‑e, hogy a szóban forgó ISO‑szabványokat végül közzétegyék a Hivatalos Lapban, ami megköveteli, hogy a felek és más érdekelt személyek lehetőséget kapjanak álláspontjuk kifejtésére (2). Harmadszor, bármi is legyen az e kérdésben hozott határozat, mindegyiknek jelentős jogkövetkezményei vannak, ami önmagában teljes vitát tesz szükségessé többek között a jogalkotó beavatkozásával (3).
1.      A jelen eljárás terjedelme
143. Ami a fenti első pontot illeti, igaz, hogy a „közzététel elmaradásának” kérdése a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet alapjául szolgáló eljárásban tárgyalt kérdések közé tartozott.  Az érdekelt feleknek lehetőségük nyílt arra, hogy ezzel kapcsolatban állást foglaljanak, ezért úgy tekinthető, hogy a jelen eljárás arra korlátozódik, hogy a szóban forgó ítélet konkrét jogkövetkezményeit illetően folytassa ezt a vitát.
144. Mindazonáltal emlékeztetek arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság e következményekkel kapcsolatban teszi fel kérdését azon feltételek meghatározása érdekében, amelyek mellett a szóban forgó szabványok alkalmazhatók a gyártókkal szemben, miközben a közzétételük hiánya, jóllehet az alkalmazhatóságuk sajátos rendszerének alapját képezi, most kiindulópontként szolgál. Ezzel szemben e bíróság nem kérdezett ezen előfeltevésről, különösen annak vizsgálata érdekében, hogy az továbbra is fenntartható‑e, és hogy a közzététel továbbra is fennálló hiánya érinti‑e a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének érvényességét.
145. A jelen eljárásban érintett személyeknek tehát lehetőséget kell biztosítani arra, hogy kifejthessék álláspontjukat e kérdéssel kapcsolatban, ami valójában annál is inkább szükséges, mivel véleményem szerint kétség merül fel azzal kapcsolatban, hogy a Bíróság a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben megkövetelte‑e a fent említett szabványok kötelező közzétételét. Ez elvezet a jelen indítvány fenti 142. pontjában említett második kérdéshez.
2.      A Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben elfogadott álláspont
146. Számomra egyértelműnek tűnik, hogy az uniós jog közzé nem tett aktusai alkalmazhatóságának hiánya, amint azt a Bíróság a Skoma‑Lux és a Heinrich‑ítéletben megállapította, rövid távú megoldást jelent egy olyan anomáliára, amely megakadályozza, hogy a jogi kötelezettségek hatálya alá tartozó természetes vagy jogi személyek megfelelő hozzáféréssel rendelkezzenek az e kötelezettségeket meghatározó jogforráshoz. A jogállamiság által szabályozott demokratikus társadalomban ez akadályozza a hatóságokat azok alkalmazásában. Ugyanakkor az ilyen helyzet hosszabb ideig történő fenntartása nyilvánvalóan nem kívánatos. Amennyiben megállapítást nyer az érvényesség és az alkalmazhatóság közötti ilyen kettősség szükségessége, orvosolni kell annak okait. Ez következik, amikor a Bíróság a Skoma‑Lux ítéletben a közzététel hiánya által érintett szabály késedelmes alkalmazhatóságára hivatkozik.
147. Ebből a szempontból felmerül a kérdés, hogy a szóban forgó ISO‑szabványok feltételes alkalmazhatóságát a Bíróság a fent említett ítélkezési gyakorlat logikájának megfelelően azonnal elérhető, de a várható végső korrekció (a Hivatalos Lapban való közzététel) megérkezéséig szükségszerűen rövid távú megoldásként értelmezte‑e, vagy hogy a Bíróság az ISO‑rendszer által biztosított hozzáférés lehetőségét ténylegesen olyan elfogadható megoldásként fogadta‑e el, amelyet az uniós jogrend ilyenként tolerálhat.
148. A Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet következő elemei arra utalnak, hogy a közzététel végül is várható volt.
149. Először is, amint azt már kifejtettem, a Bíróság a Skoma‑Lux ítéletre és a Heinrich ítéletre támaszkodott, miközben nem törekedett arra, hogy megkülönböztesse egyrészt az azok alapjául szolgáló (meglehetősen eltérő) helyzeteket, másrészt pedig a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet alapjául szolgáló helyzeteket. Míg ugyanis a Skoma‑Lux és a Heinrich ügyben hozott korrekciós intézkedés teljes egészében az uniós jogalkotó kezében volt (és azt nem akadályozták külső tényezők), az ISO szellemi tulajdonjogokkal kapcsolatos igénye bonyolultabbá teszi a helyzetet. E tekintetben azonban a Bíróság nem tett külön észrevételt.
150. Másodszor, a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 46. pontjában a Bíróság megerősíti, hogy a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének érvényességét nem kérdőjelezi meg „önmagában az a körülmény, hogy [az említett rendelkezés] olyan ISO‑szabványokra utal, amelyek – mind ez idáig – nem képezték […] közzététel tárgyát”.(70) Megállapítható, hogy az említett idézet egy része (kiemelés tőlem) nem lenne szükséges, ha a közzététel hiánya mint olyan nem érinti e rendelkezés érvényességét (és nem csak az adott időpontban történő közzététel hiányát).
151. Harmadszor, a Bíróság az említett ítélet 48. pontjában megállapította, hogy „[…] az ISO‑hoz hasonló szabványügyi testület által megállapított és valamely uniós jogalkotási aktussal kötelezővé tett műszaki szabványokra a jogalanyokkal szemben általában véve csak akkor lehet hivatkozni, ha azokat közzétették a [Hivatalos Lapban]”.
152. Függetlenül a „jogalanyokkal szemben általában véve” kifejezés pontos jelentésétől (amelyet fentebb tárgyaltam), ez a pont egyértelműen összekapcsolja a szóban forgó szabványok jogalanyokkal szembeni alkalmazhatóságát a Hivatalos Lapban való közzétételükkel.
153. Mindazonáltal a fenti három érvelésemre visszatérve azt is el kell ismernem, hogy először is a Skoma‑Lux ítélettel ellentétben a Bíróság nem a szóban forgó ISO‑szabványok késedelmes (teljes) alkalmazhatóságára hivatkozik, hanem azoknak (a vállalkozásokkal szembeni) (feltételes) alkalmazhatóságát az ISO‑rendszer sajátosságaihoz köti (a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 52. pontjában). Ez jelentheti annak a különbségnek az elismerését, amely a fent leírt két típusú helyzetet megkülönbözteti (ezáltal eltérő eredményre vezethet az egyes helyzetek tekintetében).
154. Másodszor, a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletnek (a fenti 150. pontban hivatkozott) 46. pontjában szereplő, a „mind ez idáig” közzé nem tett szabványokra vonatkozó megjegyzés annak elismerését jelentheti, hogy a közzététel minden bizonnyal kívánatos, de nem szükséges (mivel létezik a hozzáférést lehetővé tevő különleges rendszer).
155. Harmadszor, abban az esetben, ha a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletnek (a fenti 151. pontban hivatkozott) 48. pontjában szereplő „a jogalanyokkal szemben általában véve” kifejezést úgy kell érteni, mint amely a „jogérvényesítő őrszemként” eljáró felekre vonatkozik, e pont azon nehézség elismerését jelentheti, amelyet a közzététel hiánya okoz e feladat teljesítése során, anélkül azonban, hogy ez a nehézség érintené a szóban forgó szabványoknak a cigarettát gyártó vagy forgalomba hozó vállalkozásokkal szembeni érvényesíthetőségét.
3.      A 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének az ISO‑szabványok közzétételének továbbra is fennálló hiánya miatt történő érvénytelenné nyilvánításának következménye
156. Ami azt az utolsó okot illeti, amely miatt kívánatos lenne az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitása, ha a Bíróság a vitatott rendelkezés érvényességét a Hivatalos Lapban való közzététel továbbra is fennálló hiánya miatt vizsgálná, megjegyzem, hogy a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdése érvénytelenségének ezen az alapon történő megállapításának következményei (de az érvénytelenné nyilvánítást mellőző kifejezett határozat következményei is) jóval túlmutatnak a jelen ügyön, és jóval túlmutatnak a cigarettapiacon.
157. E tekintetben a Bizottság a tárgyaláson előadta, hogy 1200 ISO‑szabványokra hivatkozó uniós jogi aktus létezik, ami azt jelenti, hogy a szóban forgó rendelkezés megsemmisítése ezen aktusok összességét, és ennélfogva potenciálisan számos jogterületet érinthet.
158. Ebből a szempontból a 2014/40 irányelv 4. cikke (1) bekezdése érvénytelensége megállapításának (amelyre a közzététel továbbra is fennálló hiánya miatt kerülne sor) várható jelentős hatása folytán szélesebb körű vitát kellene folytatni arról, hogy milyen elfogadható következményekkel járnak az egyes fent említett megoldások.
159. Egyrészt, ha a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletet úgy kell értelmezni, hogy az megköveteli, hogy az ISO‑szabványokat végül közzétegyék a Hivatalos Lapban, akkor vitát kellene folytatni arról a kérdésről, hogy uniós szinten léteznek‑e olyan lehetőségek, amelyek lehetővé teszik az ilyen közzétételt, figyelembe véve az ISO szellemi tulajdonjogokkal kapcsolatos igényét.
160. Amennyiben megerősítést nyer, hogy jelenleg nem áll rendelkezésre olyan elfogadható eszköz, amely lehetővé tenné a szóban forgó ISO‑szabványok közzétételét anélkül, hogy az az Uniót negatív jogi következményeknek tenné ki, meg kell vizsgálni, hogy a jelenlegi jogalkotási technika esetleges érvénytelenítése milyen következményekkel jár az érintett jogterületek hatékony működése szempontjából, és hogy az alternatívák (észszerűen) ténylegesen megvalósíthatók‑e.
161. Ha másrészt a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletet úgy kell értelmezni, hogy az nem követeli meg a Hivatalos Lapban való közzétételt, akkor vitát kellene folytatni arról a feszültségről, amelyet egy ilyen eredmény az uniós jogrend működésének alapjául szolgáló egyes alapvető jellemzők fényében eredményezne.
162. Először is úgy tűnik számomra, hogy a közzététel hiányának végső és elfogadható eredményként való elfogadása annak elismerésével egyenértékű, hogy az uniós jogrendben létezhet a kötelező normáknak egy olyan kategóriája, amely csak fizetés ellenében vagy az adott nemzeti szabványügyi testület könyvtárához hasonló meghatározott helyre történő utazás költsége ellenében hozzáférhető. Mivel ez azt jelentené, hogy el kellene térni attól az alapvető előfeltevéstől, amely szerint egy demokratikus társadalomban a jognak ingyenesen hozzáférhetőnek kell lennie, e választás további magyarázatot érdemel.
163. Ugyanezen érvelést követve a következő kérdés az, hogy az uniós jogrend tolerálhatja‑e, hogy a hozzáférés konkrét feltételei teljes mértékben az ISO külső rendszerének és az egyes nemzeti szabványügyi testületek mérlegelési jogkörébe tartozzanak, vagy ehhez az uniós jog bizonyos feltételeit kell társítani, például a tagállamok uniós jog szerinti azon kötelezettségét, hogy biztosítsák, hogy e hozzáférésre ne vonatkozzanak túl szigorú feltételek.
164. Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy az ISO‑szabványok főszabály szerint angol, francia és orosz nyelven állnak rendelkezésre. Bár a nyelvi egyenlőség alól, amely az Unión belül főszabálynak számít, lehetnek kivételek,(71) az ügy ezen aspektusa nagyobb figyelmet érdemel.
165. Végül hasznos visszatérni az 1049/2001 rendelet által szabályozott dokumentumokhoz való hozzáférés kérdésére. Már utaltam a Public.Resource.Org ítéletre, amellyel kapcsolatban az érdekelt felek többek között a tárgyaláson is állást foglaltak. Emlékeztetek arra, hogy ebben az ítéletben a Bíróság lényegében arra kötelezte a Bizottságot, hogy biztosítson hozzáférést a CEN által kidolgozott szabványokhoz, annak ellenére, hogy szintén szerzői jogok állnak fenn. Ez a jelen eljárásban vitát eredményezett arról, hogy ez a megoldás (általában) az ISO‑szabványokra is vonatkozik‑e, valamint arról, hogy milyen következményekkel jár a jelen ügyben felvetett kérdésekre adott esetleges igenlő válasz.
166. Kétségkívül egyetértek különösen a holland kormánnyal és a Bizottsággal abban, hogy az a kérdés, hogy biztosítani kell‑e a dokumentumokhoz való hozzáférést a közérdekből eljáró fél számára (ami értelmezésem szerint az említett ítélethez vezető eljárás kérelmezőjének esete volt), nem határozza meg azokat a jogkövetkezményeket, amelyeket az e kötelezettségeket részletező jogi aktus Hivatalos Lapban való közzétételének hiányából a jogi kötelezettségek hatálya alá tartozó személyek tekintetében le kell vonni.
167. E két kérdés ugyanis egyszerűen eltérő. Ugyanakkor a jelen ügyhöz hasonló esetben szoros kapcsolatban is állhatnak egymással.
168. Ha ugyanis úgy kellene tekinteni, hogy a szóban forgó ISO‑szabványoknak a Hivatalos Lapban való közzététele nem kötelező, ez a megoldás valószínűleg minden más olyan ISO‑szabványra is érvényes lenne, amelyre az uniós jogalkotó támaszkodhat. Hasonlóképpen, a különböző ISO‑szabványokra vonatkozó más eljárásokban levont azon esetleges következtetés hatása, amely szerint az ilyen szabványokhoz való hozzáférést az 1049/2001 rendelet alapján nem kell biztosítani, szintén túlterjedhet az e különböző eljárások által érintett esetleges konkrét ISO‑szabványokon. Így a fent kifejtett két helyzetre adott nemleges válasz esetén az e szabványokhoz való hozzáférés uniós szinten ténylegesen „blokkolva” lenne (és csak az ISO szintjén marad nyitva, amely a nemzeti szabványügyi testületek által biztosított hozzáférést foglalja magában).
169. Ha úgy kellene tekinteni, hogy a Hivatalos Lapban való közzétételre végül szükség van (a jelen ügyben szóban forgó ISO‑szabványok és következésképpen bármely más olyan ISO‑szabvány esetében, amelyre az uniós jogalkotó hasonlóképpen támaszkodni fog), ez felveti annak tisztázását, hogy egy olyan dokumentum, amelyet nem tettek közzé a Hivatalos Lapban, még ha azt közzé is kell tenni, az 1049/2001 rendelet (általános jelleggel megfogalmazott) hatálya alá tartozik‑e. Megjegyzem, hogy más összefüggésben (amikor nem álltak fenn a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló külső tényezők) Sharpston főtanácsnok ennek ellenkezőjét állította.(72) Amennyiben ezt az álláspontot a jelen ügyben is el kellene fogadni (abban az esetben, ha a Bíróság ismét arra a következtetésre jutna, hogy az ISO‑szabványokat végül közzé kell tenni a Hivatalos Lapban), meg kell vitatni azt a kérdést, hogy a szabványoknak a Hivatalos Lapban való tényleges közzétételéig rendelkezni kell‑e uniós szintű köztes hozzáférési megoldásról annak elkerülése érdekében, hogy időközben ugyanezen „blokkoló” hatás következzen be.
170. Másként fogalmazva, bár egyrészt a „dokumentumokhoz való hozzáférés” címszó alatt, másrészt pedig a „Hivatalos Lapban való közzététel” címszó alatt felmerülő jogi kérdések eltérőek, ugyanazon tágabb kérdéskörhöz tartoznak, ahhoz, hogy az uniós jogrendben hozzá lehet‑e férni az uniós jogrend által kötelező erejűvé tett, külső szinten kidolgozott szabványokhoz. Úgy tűnik, hogy az egyikre vonatkozó elemzés eredménye következményekkel jár a másik elemzésére nézve, ezért azokat nem lehet elszigetelten kezelni.
V.      Végkövetkeztetés
171. A fentiek alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy a College van Beroep voor het bedrijfsleven (gazdasági tárgyú közigazgatási jogviták fellebbviteli bírósága, Hollandia) által előterjesztett első, második, harmadik és negyedik kérdésre a következő választ adja:
A tagállamoknak a dohánytermékek és kapcsolódó termékek gyártására, kiszerelésére és értékesítésére vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései közelítéséről és a 2001/37/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2014. április 3‑i 2014/40/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 4. cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezi, hogy az ott említett ISO‑szabványokra, amelyeket nem tettek közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában, hivatkozni lehet a cigarettákat gyártó vagy forgalomba hozó vállalkozásokkal szemben, amennyiben az utóbbiak a 2022. február 22‑i Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet (C‑160/20, EU:C:2022:101) 52. pontjában leírt feltételek mellett hozzáférhetnek azokhoz. Mindazonáltal e rendelkezést, valamint az abban említett ISO‑szabványok közzétételének hiányát nem lehet úgy értelmezni, hogy az alapítványhoz hasonló jogi személy az irányelv alapján jogosult a cigarettákat gyártó vagy forgalomba hozó vállalkozásokkal szemben a 2014/40 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében előírt legmagasabb kibocsátási szintek mérésére vonatkozó, az ugyanezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírttól eltérő módszer érvényesítésére.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      A tagállamoknak a dohánytermékek és kapcsolódó termékek gyártására, kiszerelésére és értékesítésére vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései közelítéséről és a 2001/37/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2014. április 3‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 127., 1. o.; helyesbítések: HL 2015. L 150., 24. o.; HL 2016. L 40., 16. o.; HL 2018. L 307., 27. o.; HL 2019. L 255., 7. o).
3      2022. február 22‑i Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet (C‑160/20, EU:C:2022:101, 33. pont; a továbbiakban: Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet és a szóban forgó ítélet).
4      Uo., 48. és 52. pont.
5      Uo., 74. és 79. pont, valamint a rendelkező rész 5. pontja.
6      A dohánygyártmányokra alkalmazott jövedéki adó szerkezetéről és adókulcsáról szóló, 2011. június 21‑i 2011/64/EU tanácsi irányelv (HL 2011. L 176., 24. o.).
7      Úgy tűnik, hogy a nemzeti szabványügyi testületek az ISO statútumának (21. kiadás, 2025, angol nyelvi változat, ISBN 978–92–67–02042–6; a továbbiakban: az ISO statútuma; elérhető a https://www.iso.org/files/live/sites/isoorg/files/archive/pdf/en/statutes.pdf címen) 3.1. cikkében meghatározott három kategóriába tartoznak.
8      Saugmandsgaard Øe főtanácsnok Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑160/20, EU:C:2021:618, 31. pont és annak lábjegyzete).
9      ISO/IEC Directives, Part 1, Procedures for the technical work – Consolidated ISO Supplement – Procedures specific to ISO (ISO/IEC irányelvek, 1. rész, A műszaki munka eljárásai, konszolidált ISO kiegészítés, ISO‑specifikus eljárások), 01/2024. kiadás, angol változat (a továbbiakban: ISO/IEC irányelvek), SO melléklet, „A közpolitikai kezdeményezésekhez kapcsolódó vagy azokat támogató ISO‑ és IEC‑szabványok kidolgozásának alapelvei” (a továbbiakban: az ISO/IEC irányelvek SO melléklete), SO.2. pont, „Alapelvek”, a) pont, 146. o.
10      Az ISO statútumának 22.1. cikke.
11      Az ISO statútumának 2.1. cikke; az ISO/IEC irányelvek SO mellékletének SO.2. pontja, „Alapelvek”, b) pont, amely kimondja, hogy „[a]z ISO és az IEC kötelezettséget vállal arra, hogy olyan, a piac szempontjából releváns nemzetközi szabványokat dolgoz ki, amelyek valamennyi érdekelt fél – köztük adott esetben a hatóságok – igényeit és aggályait kezelik anélkül, hogy közpolitikai intézkedések, jogszabályok vagy társadalmi és politikai programok megalkotására, alakítására vagy ösztönzésére törekedne” (hozzátenném, hogy az IEC a Nemzetközi Elektrotechnikai Bizottság neve.)
12      Az ISO statútumának 14.2. cikke és https://www.iso.org/developing‑standards.html.
13      Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy (Az ISO‑ és IEC‑szabványok használata és hivatkozása a közpolitika támogatása érdekében), ISO, 2015, 3. és 23. o. Lásd még: ISO/IEC irányelvek SO melléklete, SO.1. pont, „A háttér kontextusa”, 146. o.
14      Lásd a fenti 16. pontot. A nyilvánosság által elérhető információk arra utalnak, hogy ezeket a változatokat helyettesítették. Lásd a NEN‑ISO 4387:2000/A1:2008 tekintetében: https://www.nen.nl/en/nen‑iso‑4387–2000‑a1–2008‑en‑127640; a NEN‑ISO 10315:2013 tekintetében: https://www.nen.nl/en/nen‑iso‑10315–2013‑en‑182020; a NEN‑ISO 8454:2007/A1:2009 tekintetében: https://www.nen.nl/nen‑iso‑8454–2007‑a1–2009‑en‑140295 és a NEN‑ISO 8243:2006 tekintetében: https://www.nen.nl/en/nen‑iso‑8243–2006‑en‑113052.
15      ISO/IEC irányelvek, 1. rész, 49. o. Megjegyzem, hogy a Holland Királyi Szabványügyi Intézet (NEN) weboldalai, amelyeken a nemzeti bevezető szabványok megvásárolhatók, a következő információkat tartalmazzák: „Ez a [megfelelő szabványt tartalmazó] kiadvány szerzői jogi védelem alatt áll, és kizárólag személyes használatra szolgál.” Lásd az előző lábjegyzetben hivatkozott forrásokat.
16      E szabványoknak az e dokumentum megszövegezésekor rendelkezésre álló legfrissebb változatait illetően.
17      Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy (Az ISO‑ és IEC‑szabványok használata és hivatkozása a közpolitika támogatása érdekében), ISO, 2015, 34–36. o.
18      Az ISO statútumának 21.1. cikke.
19      Az ISO statútuma mindhárom nyelven elérhető az ISO honlapján.
20      Az ISO statútumának 23.1., 23.2. és 23.3. cikke.
21      A rendelkezésre álló opciók tekintetében lásd: https://www.iso.org/standard/76549.html, https://www.iso.org/standard/79002.html, https://www.iso.org/standard/85345.html és https://www.iso.org/standard/60154.html.
22      A releváns információforrást illetően lásd a fenti 14. lábjegyzetet.
23      2016. október 27‑i James Elliott Construction ítélet (C‑613/14, EU:C:2016:821, 40. pont; a továbbiakban: James Elliott ítélet). A CEN‑rendszer jellemzőit illetően lásd legutóbb: Medina főtanácsnok Public.Resource.Org és Right to Know kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑588/21 P, EU:C:2023:509, 23–31. pont).
24      Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet, 33. és 31. pont.
25      Uo., 39–47. pont.
26      Uo., 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
27      Uo., 48. pont. Kiemelés tőlem.
28      Uo., 52. pont.
29      Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet, 79. pont. Ezekkel a jellemzőkkel az alábbiakban részletesebben foglalkozom.
30      Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet, 79. pont és a rendelkező rész 5. pontja.
31      2007. december 11‑i Skoma‑Lux ítélet (C‑161/06, EU:C:2007:773, a továbbiakban: Skoma‑Lux ítélet).
32      Uo., különösen 51. és 59. pont.
33      Ezt a szempontot már az 1990. szeptember 20‑i Sevince ítélet (C‑192/89, EU:C:1990:322, 24. pont; a továbbiakban: Sevince ítélet) is hangsúlyozta.
34      Skoma‑Lux ítélet, 60. pont.
35      2009. március 10‑i Heinrich ítélet (C‑345/06, EU:C:2009:140, 63. pont; a továbbiakban: Heinrich ítélet).
36      Skoma‑Lux ítélet, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
37      Uo., 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
38      Bár mindkét fent hivatkozott ítélet egy közzé nem tett rendeletre (vagy annak egy részére) vonatkozott, az abban foglalt megoldás alkalmazandó az irányelvben foglalt kötelezettségekre is, amint arra a Bíróság a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 42. pontjában rámutatott.
39      Skoma‑Lux ítélet, 47–51. pont.
40      Uo., 52. pont.
41      A Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet rendelkező részének 5. pontja a következőképpen szól: „Abban az esetben, ha a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésére nem lehet hivatkozni a jogalanyokkal szemben, akkor az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének végrehajtása céljából alkalmazott módszernek, a tudományos és műszaki fejlemények vagy a nemzetközileg elfogadott szabványokra tekintettel, megfelelőnek kell lennie ahhoz, hogy mérje a cigaretták rendeltetésszerű használat melletti kibocsátási szintjeit, figyelembe véve az emberi egészség védelmének magas szintjét, különös tekintettel a fiatalkorúak egészségének védelmére […].” Kiemelés tőlem.
42      A 24. cikk (2) bekezdésében foglalt egyik kivétel a dohánytermékek csomagolása tekintetében elfogadható további követelményekre vonatkozik, míg (a 24. cikk (3) bekezdésében előírt) másik kivétel a dohánytermékek vagy kapcsolódó termékek bizonyos kategóriájának az adott tagállamban fennálló sajátos helyzetre történő hivatkozással történő betiltásának lehetőségét vezeti be, és az ilyen nemzeti rendelkezésekről értesíteni kell a Bizottságot. Ez utóbbi kivételre a szóban forgó ítélet alapjául szolgáló egyik kérdésben hivatkoztak, és azt a Bíróság az említett ítélet 80–85. pontjában mint elfogadhatatlant elutasította azzal az indokkal, hogy az ügy tényállása nem érintette annak végrehajtását.
43      Amely a tagállamokban alkalmazandó különböző mérési módszerek elkerülésére irányul, amint azt a Bíróság a fent hivatkozott Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 32. pontjában megállapította.
44      Ez akkor is bekövetkezne, ha az alapítványhoz hasonló fél sikeresen érvelhetne a cigaretták forgalomból való kivonása mellett, mivel azok nem tartják tiszteletben a jogalkotó által elő nem írt módszer szerint mért legmagasabb kibocsátási szinteket, miközben tiszteletben tartják ezeket a szinteket, amikor azokat a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt módszer szerint mérik.
45      Skoma‑Lux ítélet, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
46      Lásd a Sevince ítéletet (24. pont), amelyben a Bíróság megállapította, hogy bár az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulási megállapodás által létrehozott társulási tanács határozatai közzétételének hiánya „megakadályozhatja, hogy magánszemélyek számára kötelezettségeket írjanak elő, nem foszthatja meg azokat attól, hogy a számukra az e határozatokban hivatkozott jogokra valamely hatósággal szemben hivatkozzanak”.
47      Az ítélet holland változata az „aan particululieren in het algemeen” kifejezésre hivatkozik, míg az ítélet francia nyelvi változata a „particuliers en général” kifejezést használja.
48      A „jogalanyokkal szemben általában véve” kifejezés szerepel a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 49. és 73. pontjában is, de ezek az előfordulások csupán kifejtik vagy megismétlik a korábban előadottakat.
49      Az említett ítélet különböző nyelvi változataira hivatkozik annak érdekében, hogy kifejtse kétségeit azzal kapcsolatban, hogy a „jogalanyokkal szemben általában véve” kifejezés az „általános nyilvánosságot” jelenti‑e (szemben a „vállalkozásokkal”, ahogyan értelmezem az érvet), vagy arra az elgondolásra utal, hogy a szóban forgó ISO‑szabványokra nem lehet a jogalanyokkal szemben „általában véve”, azaz „főszabály szerint” hivatkozni (kivéve, ha – értelmezésem szerint – az érintett fél hozzáférhet).
50      Lásd még a jelen indítvány 41. pontjában szereplő magyarázatot.
51      Úgy tűnik számomra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a Charta 24. cikkének (2) bekezdését relevánsnak ítéli, mivel e rendelkezés kimondja, hogy „[a] hatóságok és a magánintézmények gyermekekkel kapcsolatos tevékenységében a gyermek mindenek fölött álló érdekének kell az elsődleges szempontnak lennie”. Ami a Charta 35. cikkét illeti, megjegyzem, hogy e rendelkezés második mondata kimondja, hogy az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 35. cikke értelmében „[v]alamennyi uniós politika és tevékenység meghatározása és végrehajtása során biztosítani kell az emberi egészség védelmének magas szintjét”.
52      Megjegyzem, hogy a bolgár kormány azzal érvel, hogy az első kérdés elfogadhatatlan az általa érintett ISO‑szabványok pontatlansága miatt. Véleményem szerint a fenti kérdés szövegéből és az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban adott magyarázatból egyértelműen kitűnik, hogy ez a kérdés a 2014/40 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett ISO‑szabványokra vonatkozik.
53      Lásd például: 2025. június 26‑i PJ Carroll és Nicoventures Trading ítélet (C‑759/23, EU:C:2025:477, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
54      Lásd többek között a 2014/40 irányelv (8) preambulumbekezdését, amely szerint „[a] dohánytermékek nem közönséges árucikkek”, figyelembe véve „a dohánynak az emberi egészségre gyakorolt különösen káros hatásait”.
55      Lásd többek között a 2014/40 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését és 10. cikkének (1) bekezdését, valamint I. és II. mellékletét.
56      „A legmagasabb kibocsátási szintek meghatározása tekintetében egy későbbi időpontban szükséges és helyénvaló lehet a kátrányra, nikotinra és szénmonoxidra vonatkozó, legmagasabb kibocsátási szintek csökkentése vagy a dohánytermékekből származó kibocsátásokra vonatkozó legmagasabb szintek meghatározása, figyelembe véve toxicitásukat vagy függőséget okozó tulajdonságukat.” Kiemelés tőlem.
57      Kiemelés tőlem.
58      Kiemelés tőlem.
59      Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság azon lehetősége, hogy valamely értelmezési kérdést érvényességre vonatkozó kérdésre fogalmazzon át, végső soron akkor áll fenn, ha ezt a megközelítést a Bíróság azon feladata követeli meg, hogy „hogy a nemzeti bíróság által bemutatott valamennyi tényezőből kiszűrje a jogvita tárgyára tekintettel értelmezésre vagy az érvényesség értékelésére szoruló uniós jogi elemeket”. 2022. január 25‑i VYSOČINA WIND ítélet (C‑181/20, EU:C:2022:51, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
60      A releváns információforrást illetően lásd a fenti 51. lábjegyzetet.
61      Az EUMSZ 114. cikk (3) bekezdéséből (amely önmagában a 2014/40 irányelv egyik jogalapját képezi) az következik, hogy a jogalkotási javaslatokban az egészség védelmének magas szintjét kell alapul venni, amint azt a 2014/40 irányelv (8) preambulumbekezdése is elismeri. Amint arra a Bíróság ugyanezen irányelv keretében emlékeztetett, hasonló követelményt fogalmaz meg az EUMSZ 9. cikk és az EUMSZ 168. cikk (1) bekezdése is. Lásd: 2016. május 4‑i Philip Morris Brands és társai ítélet (C‑547/14, EU:C:2016:325, 157. pont; a továbbiakban: Philip Morris ítélet).
62      Megjegyzem, hogy már a Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítéletben felkérték a Bíróságot a fent hivatkozott rendelkezés érvényességének értékelésére, „mivel tudományos tanulmányok bizonyítják, hogy [a] hivatkozott mérési módszerek nem tükrözik a dohányzók által ténylegesen belélegzett kátrány‑, nikotin‑ és a szén‑monoxid‑szinteket” (a 3. kérdés b) pontjára vonatkozó 64. pont). Mindazonáltal a Bíróság megállapította, hogy ez a kérdés a vitatott irányelv elfogadását követő tanulmányokon alapul, amelyek azokat a fent említett vizsgálat szempontjából irrelevánssá tették, mivel – amint arra a Bíróság emlékeztetett – „valamely uniós jogi aktus érvényességét azon információk alapján kell megítélni, amelyekkel az uniós jogalkotó a szóban forgó szabályozás elfogadásának időpontjában rendelkezett”. A Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet 67. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Az a nézőpont tehát, amelynek alapján a fent hivatkozott rendelkezés érvényességét vizsgálták, nem érinti a jelen eljárás keretében kért vizsgálatot.
63      Stichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet, 44. pont.
64      Kokott főtanácsnok Philip Morris Brands és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑547/14, EU:C:2015:853, 149. és 150. pont); Philip Morris ítélet, 166. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
65      Lásd még: a Bizottság jelentése az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának a [2014/40] irányelvnek a dohánytermékek és kapcsolódó termékek gyártására, kiszerelésére és értékesítésére vonatkozó alkalmazásáról, COM(2021) 249 final, 3.1. szakasz, 21. lábjegyzet.
66      Uo., 3.1. szakasz.
67      2024. március 5‑i Public.Resource.Org és Right to Know kontra Bizottság és társai ítélet (C‑588/21 P, EU:C:2024:201, a továbbiakban: Public.Resource.Org ítélet). Ebben az ítéletben a Bíróság lényegében arra kötelezte a Bizottságot, hogy biztosítson hozzáférést a CEN által elfogadott szabványokhoz, annak ellenére, hogy azok tekintetében szerzői jogok állnak fenn.
68      Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2001. L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.).
69      Lásd a 2024. december 6‑án benyújtott kereset tárgyában folyamatban lévő eljárást az International Electrotechnical Commission és ISO kontra Bizottság ügyben (T‑631/24). Értelmezésem szerint ez a kereset a Bizottság vonatkozó határozatának megsemmisítésére irányul.
70      Kiemelés tőlem. Hasonló megfogalmazást illetően lásd még ezen ítélet 37. pontját.
71      A közzétételre kerülő aktusok tekintetében lásd: Kokott főtanácsnok Skoma‑Lux ügyre vonatkozó indítványa (C‑161/06, EU:C:2007:525, 37. pont).
72      Lásd: Sharpston főtanácsnok Heinrich ügyre vonatkozó indítványa (C‑345/06, EU:C:2008:212, 122–133. pont).