62005CC0003_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen eljárásban a Corte d’Appello di Cagliari a polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény)(2) 36. cikkének értelmezését kéri a Bíróságtól. Kiváltképpen az a kérdés merült fel, hogy a végrehajthatóságot megállapító határozat tartalmáról való tudomásszerzés abban az esetben is az Egyezmény 36. cikkében előírt határidő kezdetét jelenti‑e, ha a határozat kézbesítése nem történik meg, vagy nem szabályszerűen történik.
II – Jogi háttér
A – A Brüsszeli Egyezmény
2. A Brüsszeli Egyezmény 26. cikkének értelmében a szerződő államokban hozott határozatokat a többi szerződő államban bármilyen külön eljárás nélkül elismerik.
3. Az Egyezmény 27. és 28. cikke taxatíve felsorolja az okokat, amelyek fennállása esetén meg kell tagadni az elismerést. Az Egyezmény 27. cikkének 2. pontja szerint a határozatot többek között akkor nem ismerik el,
„ha a határozatot az alperes távollétében hozták, és az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot nem kézbesítették az alperes részére, vagy nem tájékoztatták őt arról megfelelően és kellő időben ahhoz, hogy védelméről gondoskodhassék”.
4. Az Egyezmény 31. cikke értelmében a valamely szerződő államban hozott és ebben az államban végrehajtható határozatot más szerződő államban akkor hajtanak végre, ha azt valamely érdekelt fél kérelmére ott végrehajthatónak nyilvánították. Az Egyezmény 34. cikke szerint a kérelemmel megkeresett bíróság haladéktalanul határozatot hoz anélkül, hogy az a fél, akivel szemben a végrehajtást kérik, az eljárásnak ebben a szakaszában a kérelemre észrevételt tehetne.
5. Az Egyezmény 35. cikke értelmében a kérelem tárgyában hozott határozatról a bíróság hivatalvezetője haladéktalanul értesíti a hitelezőt, a megkeresett szerződő állam joga szerinti eljárásnak megfelelően. Az Egyezmény 40. cikke értelmében a végrehajthatóvá nyilvánításra iránuló kérelem elutasítása ellen a hitelező jogorvoslatot nyújthat be.
6. Az Egyezmény 36. cikke a következőképpen szabályozza annak a félnek a rendelkezésére álló jogorvoslatot, akivel szemben a végrehajtást kérik:
„Ha a végrehajtást elrendelték, az a fél, akivel szemben a végrehajtást kérik, a határozat kézbesítésétől számított egy hónapon belül nyújthat be jogorvoslatot.
Ha az a fél, akivel szemben a végrehajtást kérik, más szerződő államban rendelkezik lakóhellyel, mint ahol a végrehajthatóságot megállapították, a jogorvoslatra nyitva álló időtartam akár a személyes, akár a lakóhelyen történő kézbesítés időpontjától számított két hónap. Ez az időtartam a távolságra tekintettel [helyesen: a távolság ürügyén] nem hosszabbítható meg.”
7. A 36. cikk szerinti jogorvoslatot Olaszországban az Egyezmény 37. cikke értelmében a corte d’appellónál kell benyújtani. Az Egyezmény 39. cikke úgy rendelkezik, hogy ameddig a 36. cikkben a jogorvoslatra előírt határidő nem telt el és a jogorvoslatról nem születik döntés, addig az azon fél vagyonára folytatott végrehajtás, akivel szemben a végrehajtást kérik, nem mehet túl biztosítási intézkedéseken.
B – A nemzeti jog
8. A Codice di Procedura Civile (a továbbiakban: CPC) 143. cikke értelmében az ismeretlen tartózkodási helyen levő személyeknek történő kézbesítés az irat egy példányának bírósági végrehajtó segítségével az utolsó ismert tartózkodási hely szerinti polgármesteri hivatalban történő letétbe helyezésével, illetve az irat egy másik példányának az említett végrehajtó hirdetőtábláján történő kifüggesztésével történik.
9. A kérdést előterjesztő bíróság magyarázata szerint az iratnak a polgármesteri hivatalban történő letétbe helyezése és hirdetőtáblán történő kifüggesztése a Corte Suprema di Cassazione ítélkezési gyakorlata értelmében lényeges alakiság, így elmaradásuk esetén a határozat nem tekinthető kézbesített iratnak.(3) A Corte Suprema di Cassazione ítélkezési gyakorlata értelmében a CPC 143. cikke szerinti kézbesítés „hatálytalan, ha a bírósági végrehajtó a jelentésében nem közöl adatokat a címzett lakóhelyének kiderítése érdekében végzett tudakozódásról és vizsgálatról.”(4) [nem hivatalos fordítás]
10. A CPC‑nek a fizetési meghagyásos eljárásra vonatkozó 633–659. cikkében foglalt szabályok között a CPC 650. cikkében található egy rendelkezés, amely a fizetési meghagyás ellen elkésetten benyújtott ellentmondást szabályozza.(5) A CPC 650. cikke előírja:
„A fizetési meghagyás címzettje a meghagyásban előírt határidőn túl is kifogásolhatja annak végrehajtását ellentmondással, ha bizonyítani tudja, hogy a kézbesítés szabálytalansága miatt, véletlenségből vagy vis maior
miatt nem tudott kellő időben tudomást szerezni a meghagyásról.
[...]
Ezen ellentmondás az első végrehajtási cselekménytől számított tíz napon túl már nem fogadható el.”
III – A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11. Az alapügyben 1993. szeptember 14‑i mulasztási ítéletével az Arrondissementsrechtbank Den Haag (Hollandia) az Olaszországban lakóhellyel rendelkező Gaetano Verdolivát arra kötelezte, hogy fizessen meg a Hollandiában letelepedett J. M. Van der Hoeven B.V.-nek (a továbbiakban: Van der Hoeven) 365 000 NLG‑t, üvegházak szállítása és felépítése ellenértékeként.
12. 1994. május 24‑én a Corte d’appello di Cagliari elrendelte ezen ítéletnek az Olasz Köztársaság területén történő végrehajtását, és engedélyezte a G. Verdoliva tartozásának megfelelő 220 000 000 ITL összeg lefoglalását.
13. A végrehajthatóságot megállapító határozat kézbesítésére elsőként G. Verdoliva capoterrai (Olaszország) lakóhelyén került sor, ám a kézbesítés nem járt sikerrel, mert – az 1994. július 14‑én készült kézbesítési jegyzőkönyv szerint – „bár G. Verdoliva továbbra is a megadott lakóhelyen volt bejelentve, több mint egy évvel korábban elköltözött”.
14. Ezt követően – az 1994. július 27‑én készült kézbesítési jegyzőkönyv szerint – sor került a végrehajthatóságot megállapító határozat kézbesítésére, az olasz polgári perrendtartás 143. cikke alapján. Ezen kézbesítési jegyzőkönyv szerint: „mivel a címzett a megadott lakóhelyen – amelyről elköltözött – nem volt elérhető, [...] [a végrehajthatóságot megállapító határozat] egy másolatát a bírósági végrehajtó a polgármesteri hivatalban letétbe helyezte, egy másik példányát pedig kifüggesztette hivatalos hirdetőtáblájára”.
15. Miután az így elvégzett kézbesítést követő 30 napon belül G. Verdoliva semmilyen kifogást nem emelt, a Van der Hoeven – bevatkozva a G. Verdoliva ellen már megkezdett végrehajtási eljárásba – megindította G. Verdoliva ellen a végrehajtást.
16. 1996. december 4‑én G. Verdoliva keresetet nyújtott be a Tribunale civile di Cagliarihoz, és előadta, hogy olasz bíróság végrehajthatóságot megállapító határozata hiányában a hollandiai ítélet végrehajtása jogellenes a Brüsszeli Egyezmény megsértése miatt. Az Egyezmény 27. cikke 2. pontjának megsértése miatt hiányzik továbbá a hollandiai mulasztási ítélet elismerhetősége is. Az eljárás későbbi szakában kifogásolta még, hogy a Corte d’Appello di Cagliari által hozott végrehajthatóságot megállapító határozatot neki nem kézbesítették, mivel a kézbesítési jegyzőkönyvben foglaltakkal szemben az iratot Capoterrában nem helyezték letétbe. Kézbesítés hiányában az Egyezmény 36. cikkében írt határidő még nem kezdődött el.
17. A végrehajtás ellen, valamint az ennek keretében a kézbesítési jegyzőkönyv hamis voltának megállapítása iránt benyújtott keresetet a Tribunale civile di Cagliari 2002. június 7‑i ítéletével elutasította. A bíróság szerint a jogorvoslati kérelem elévült. A jogorvoslat benyújtására rendelkezésre álló 30 napos határidő ugyanis – a fizetési meghagyásos eljárásra a CPC 650. cikkében meghatározott határidőhöz hasonlóan – legkésőbb az első végrehajtási cselekménnyel megkezdődött. A keresetet vitathatatlanul nem ezen határidőn belül nyújtották be.
18. G. Verdoliva ezen ítélet ellen fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, és az általa előadott érveket annyiban egészítette ki, hogy a végrehajtó a CPC 143. cikke szerinti hirdetményi kézbesítés előtt nem végezte el a címzett ismeretlen helyen való tartózkodásának megállapításához szükséges kutatást, annak ellenére, hogy erre hivatalból köteles lett volna.
19. A Corte d’Appello az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében kifejti, hogy a végrehajthatóságot megállapító határozat csak a 30 napos határidő elteltét követően biztosít jogalapot a végrehajtásra. Így jelen ügyben hiányzik a végrehajtás jogalapja, ha a végrehajthatóságot megállapító határozat joghatályos kézbesítésére nem került sor, és a határidő nem kezdődött meg.
20. Ezenkívül a Corte d’Appello utal arra, hogy a felek között nem vitás az, hogy a fellebbező fél legalábbis az elsőfokú eljárás során tudomást szerzett a végrehajthatóságot megállapító határozatról, amelyet ő maga 1998. június 20‑án csatolt az eljárás során. Azóta nem nyújtott be jogorvoslatot ez ellen a döntés ellen.
21. E háttér ismeretében a Corte d’Appello az Egyezmény 36. cikkének értelmezése végett a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) A Brüsszeli Egyezmény meghatározza‑e az »eljárási cselekmények megismerésének« önálló fogalmát, vagy e fogalom meghatározását a nemzeti jogszabályokra bízza?
2) A [Brüsszeli] Egyezmény rendelkezéseiből, és különösen [annak] 36. cikkéből, kiolvasható‑e a [36. cikk szerinti] végrehajthatóságot megállapító határozat kézbesítésének más, ezzel egyenértékű formája?
3) A végrehajthatóságot megállapító határozat tartalmának megismerése abban az esetben is az idézett cikkben előírt határidő kezdetét jelenti‑e, ha a határozat kézbesítése nem történik meg, vagy nem megfelelően történik, vagy ellenkezőleg: a [Brüsszeli] egyezményből következik‑e, hogy maga az egyezmény határozza meg kimerítően a végrehajthatóságot megállapító határozatról való tudomásszerzés lehetséges formáit?”
IV – A felek érvei
22. Az eljárásban G. Verdoliva, az olasz kormány és a Bizottság terjesztett elő észrevételt.
23. G. Verdoliva álláspontja szerint a határozat tartalmáról való tudomásszerzés nem helyettesíti az Egyezmény 36. cikke által előírt kézbesítést. A védelemhez való jog csak akkor biztosított, ha a végrehajtás alá vont személynek a szabályszerű kézbesítés révén megismerheti a határozat tartalmát. A határozat tartalmáról való tudomásszerzés puszta vélelmezése nem elegendő. Amennyiben nem kerül sor a külföldi jogalap végrehajthatóságát megállapító határozat szabályszerű kézbesítésére, azt jogilag nem létezőnek kell tekinteni, aminek az a következménye, hogy nincs végrehajtásra feljogosító jogalap.(6)
24. Az olasz kormány először arra mutat rá, hogy az Egyezmény 36. cikke szerinti kézbesítés fogalma szigorúan „technikai-eljárásjogi”, azaz formális értelemben értendő, ami többek között abból adódik, hogy az Egyezmény olasz nyelvű szövege szerint a 36. cikk csak a „ notificationét ” teszi lehetővé, míg az Egyezmény más rendelkezései emellett az egyszerű „ comunicazionét ” is megengedik. Mivel az Egyezmény a szabályszerű kézbesítés fogalmát nem határozza meg, ez mindig csak a végrehajtást elrendelő állam eljárásjogához igazodhat. Ez vonatkozik az eljárási cselekmények megismerésének a fogalmára is.
25. A kérdést előterjesztő bíróság második és harmadik kérdése kapcsán az olasz kormány kifejti: az Egyezmény nem teszi lehetővé a szabályszerű kézbesítés helyett más alternatív formák alkalmazását. Mivel az Egyezmény a szabályszerű kézbesítés fogalma tekintetében a nemzeti jogra utal, a nemzeti bíróságok feladata eldönteni, hogy az irányadó nemzeti eljárásjog szerint a végrehajthatóságot megállapító határozat tartalmának egyszerű tényleges megismerése a szabályszerű kézbesítéssel egyenértékű joghatással bír‑e. Ezen döntés keretében a nemzeti bíróságoknak lehetőségük van a védelemhez való jog tiszteletben tartásának alapvető követelményét érvényesíteni.
26. A Bizottság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdést úgy értelmezi, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy az Egyezmény 36. cikke szerinti kézbesítés fogalma feltételezi‑e, hogy az a fél, akivel szemben a végrehajtást kérik, ténylegesen tudomást szerez a végrehajthatóságot megállapító határozat tartalmáról. Ezzel kapcsolatban a Bizottság elismeri, hogy az Egyezmény nem harmonizálja a nemzeti kézbesítési rendszereket. Az Egyezmény 20., 27. és 36. cikke ugyanakkor a védelemhez való jog valamennyi eljárási szakaszban történő átfogó védelmét célozza, mind az ítéletet hozó bíróság államában, mind a megkeresett államban.(7) Erre a kézbesítésre vonatkozó n emzeti rendelkezéseknek is tekintettel kell lenniük.
27. A Bizottság javaslata szerint az előzetes döntésre előterjeszettt első kérdést akként kell megválaszolni, hogy a kézbesítés az egyezmény értelmében alapvetően nem követeli meg, hogy a címzett személyesen és ténylegesen tudomást szerezzen a kézbesítésről, amennyiben a címzett egy későbbi időpontban a kézbesítés következtében megnyílt jogorvoslati határidő esetleges elteltét követően is hivatkozhat a kézbesített jogi aktusról való tudomásszerzés hiányára, és lehetősége van az aktus elleni védekezésre.
28. Az előzetes döntésre előterjesztett második és harmadik kérdést a Bizottság szerint többértelműen fogalmazták meg. Egyrészről irányulhatnak arra, hogy a végrehajthatóságot megállapító határozat kézbesítése nélkül közvetlenül sor kerülhet‑e a végrehajtásra, és elegendő‑e, ha a végrehajtás alá vont személy a végrehajtási intézkedések révén szerez tudomást a határozatról. Ez a védelemhez való jog egyértelmű megsértését jelentené, és a válasz nemleges lenne.
29. Ezzel szemben a kérdéseket igenlően válaszolhatnánk meg, ha arról lenne szó, hogy a határozatról ily módon történő tudomásszerzés ilyen esetben további határidőt nyit meg; erre akkor kerülhet sor, ha a végrehajtás alá vont személy a 36. cikkben előírt egy hónapos határidőt a kézbesítés nem szabályszerű volta miatt, illetve azért nem tudta betartani, mert a kézbesítés nem személyesen az ő részére történt.
30. A Bizottság nézete szerint a tagállamok választhatják meg, hogy a 36. cikk határidőre vonatkozó szabályozását hogyan ültetik át nemzeti szinten oly módon, hogy ennek során a védelemhez való jogot is megóvják.(8) Mindenesetre azonban sem a kézbesítésre vonatkozó előírást nem lehet megkerülni, sem a 36. cikkben írt határidőt nem lehet lerövidíteni.
V – Jogi álláspont
31. Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy az Egyezmény tartalmazza‑e az „eljárási cselekmények megismerésének” önálló fogalmát. Az Egyezményben ugyanakkor – különösen a 36. cikkben, amelynek értelmezéséről jelen eljárásban szó van – nem található az „eljárási cselekmények megismerésének” önálló fogalma. A 36. cikk sokkal inkább egyedül a kézbesítéssel foglalkozik.
32. Az alapügy hátterének ismeretében és a 36. cikk szóhasználatára tekintettel az első kérdést a következőképpen kell érteni: tisztázni kell, hogy a kézbesítés fogalma az Egyezmény önálló fogalma‑e, és hogy e fogalom szerint az eljárási cselekményekről való tudomásszerzés kézbesítésnek tekinthető‑e, és így a határozatról való tudomásszerzésének időpontjában megkezdődik‑e a Brüsszeli Egyezmény 36. cikkének (1) bekezdése szerinti jogorvoslati határidő.
33. A Bizottság nézete szerint a Bíróságnak abban az alapvető kérdésben kell állást foglalnia, hogy az Egyezmény 36. cikkében írt kézbesítés fogalma általában feltételezi‑e, hogy az a fél, akivel szemben a végrehajtást kérik, ténylegesen tudomást szerez a végrehajthatóságot megállapító határozatról.
34. Ez a kérdés azonban az alapügy körülményeit tekintve hipotetikus. Így a bíróság kérdése e tekintetben arra vonatkozik, hogy a végrehajthatóságot megállapító határozatot esetleg joghatályosan nem is kézbesítették G. Verdolivának. A bíróság tehát nem annak eldöntését kéri, hogy a határozatról való tudomásszerzés további feltétele‑e a szabályszerű kézbesítésnek, hanem kizárólag annak eldöntését, hogy a végrehajthatóságot megállapító határozatról való tudomássszerzés adott esetben pótolhatja‑e a határozat kézbesítését.
35. Ilyen értelmezésben az első kérdés jelentős átfedést mutat a második és harmadik kérdéssel. Ezért célszerűnek tűnik mindhárom kérdést egyszerre megvizsgálni.
36. Ennek megfelelően összefoglalva: a kérdéseket előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy az Egyezmény 36. cikkének (1) bekezdése értelmezhető‑e úgy, hogy a végrehajthatóságot megállapító határozat nem szabályszerű kézbesítése esetén elegendő a jogorvoslat benyújtására biztosított határidő megindítására, ha az a fél, akivel szemben a végrehajtást kérik, a határozatról tudomást szerez.
37. Ennek a kérdésnek a megválaszolása előtt néhány megjegyzést teszek azon fél jogainak a védelmét célzó, az Egyezmény 36. cikkének (1) bekezdésében írt jogorvoslat jelentőségéről, akivel szemben a végrehajtást kérik.
A – Az Egyezmény 36. cikke szerinti jogorvoslat jelentőségéről
38. A Carron‑ügyben a Bíróság megállapította, hogy „az Egyezmény 31–49. cikkével [...] a szerződő államok részére egységes eljárást alakítottak ki a végrehajthatóság megállapítására. Ezen eljárás első, nem kontradiktórius szakaszában a hitelező gyorsan elérheti az ítélet másik – az ítéletet hozó bíróság államától különböző – szerződő államban történő végrehajthatóságának a megállapítását. A második, kontradiktórius szakaszban az eljárás azzal biztosítja annak a félnek a jogait, akivel szemben a végrehajtást kérték, hogy biztosítja neki a végrehajtást engedélyező határozattal szembeni jogorvolati lehetőséget”.(9)
39. A végrehajthatóság megállapítására irányuló eljárás – az egyezmény révén létrehozott – összetett rendszer része, amely a polgári és kereskedelmi ügyekben megpróbálja összhangba hozni az ítéletek szabad mozgását(10) a védelemhez való jog tiszteletben tartásával.(11) A végrehajtás alá vont személy védelemhez való joga a Bíróság által a közösségi jog általános elveként elismert tisztességes eljárás elve révén elismerésben részesül.(12) Ez az alapelv az EJEE 6. cikkéhez(13) igazodik, és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében jut kifejezésre.(14)
40. A végrehajthatóság megállapítására irányuló eljárás keretében az alperesnek a meghallgatáshoz való jogát különösen az Egyezmény 27. cikkének 2. pontja és 36. cikke védi. A 27. cikk 2. pontjának értelmében valamely ítélet végrehajthatóságának megállapítását és végrehajtását az alperes védelme érdekében el kell utasítani, ha az ítéletet hozó bíróság államának jogában és az Egyezményben előírt garanciák kivételesen nem voltak elegendőek annak biztosítására, hogy az alperes az ítéletet hozó bíróság előtt védekezni tudjon.(15) Ezzel szemben a 36. cikk megadja az alperesnek a lehetőséget, hogy jogorvoslat benyújtásával az ítélet végrehajthatóságát megállapító határozat kontradiktórius eljárásban történő jogszerűségi felülvizsgálatát kezdeményezze.
41. A 36. cikknek ennyiben a védelemhez való jog biztosítása szempontjából különös jelentősége van a végrehajthatóság megállapítására irányuló szakaszban és a végrehajtási szakaszban, mivel a meghallgatáshoz való jog biztosításához szükséges ellensúlyt adja a végrehajthatóság megállapítására irányuló egyoldalú egyszerűsített eljárással szemben, amelynek keretében az alperes az Egyezmény 34. cikke értelmében nem kap alkalmat észrevételei előterjesztésére.
42. Csak a 36. cikk szerinti jogorvoslat benyújtásával van lehetősége az alperesnek, hogy az ítélet elismerése és a végrehajthatóságot megállapító határozat elleni érveket előadja. A 36. cikk ezzel az Egyezmény 27. és 28. cikkében felsorolt, az elismerés hiányának alapjául szolgáló anyagi okokat eljárási okkal egészíti ki.
43. Ezeket az Egyezmény értelmében a megkeresett államban hatáskörrel rendelkező bíróságnak hivatalból is vizsgálnia kell a végrehajtási záradék kiállítása előtt.(16) Az Egyezmény ugyanakkor nem írja elő a döntés szempontjából jelentőséggel bíró tények hivatalból történő felderítésének a kötelezettségét, így az elismerés feltételeinek alapos vizsgálatára csak a 36. cikk szerinti jogorvoslat alapján lefolytatott kontradiktórius eljárás megindítása után kerül sor.(17)
44. A 44/2001 rendelet(18) pedig – amely jelen ügyben még nem alkalmazható –meg is tiltja az elutasítási okoknak a végrehajthatóság megállapítása előtti vizsgálatát, így egyedül a végrehajtás alá vont személyen múlik, hogy a jogorvoslat keretében érvényesíti‑e ezeket az elutasítási okokat a végrehajthatóságot megállapító határozattal szemben.(19)
45. Különösen fontos az Egyezmény 27. cikkének 2. pontjára tekintettel az Egyezmény 36. cikkében a végrehajtási szakaszban az alperesnek biztosított meghallgatáshoz való jog. Így az alperes azokban az esetekben, amikor fennáll az elismerés elutasításának oka, ekkor kap először lehetőséget a védekezésre. A 36. cikkben biztosított eme védekezési lehetőség nélkül a 27. cikk 2. pontjában írt védelem is kiüresedne, mivel így egyedi esetekben lehetővé válna olyan ítélet végrehajtása, amelyet olyan eljárásban hoztak, amelyben az alperes részére nem biztosították a részvételi lehetőséget.
46. A 36. cikk szerinti kontradiktórius eljárás nemcsak az első, hanem az utolsó, illetve egyetlen lehetősége is a végrehajtás alá vont személynek arra, hogy az elismerés hiányának alapjául szolgáló, az Egyezmény 27. és 28. cikkében felsorolt okokra hivatkozzék. A 36. cikkben előírt jogorvoslati határidő hatékony érvényesülésének megőrzése érdekében a végrehajtás alá vont személy konkrét végrehajtási intézkedés ellen benyújtott későbbi jogorvoslatokban már nem hivatkozhat azokra az alapos elutasítási okokra, amelyeket ezen jogorvoslat keretében előterjeszthetett volna.(20)
47. Az egyezmény teljes rendszerében a 36. cikk szerinti jogvesztő határidő tehát komoly jelentőséget kap az alperes védekezési lehetőségei szempontjából. Ezt a rendelkezés értelmezése és alkalmazása során figyelembe kell venni.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
48. Az Egyezmény 36. cikkének (1) bekezdése értelmében az a fél, akivel szemben a végrehajtást kérik, a végrehajthatóságot megállapító határozat ellen „annak kézbesítésétől számított egy hónapon belül jogorvoslatot nyújthat be”.
49. Az Egyezmény ezzel csupán használja a kézbesítés kifjezést. A 36. cikk (2) bekezdésében írt, a jelen ügyben nem vizsgált kivételtől eltekintve azonban nem tartalmaz a kézbesítés módjának részleteire vonatkozó szabályozást, és e tekintetben a nemzeti szabályok harmonizálását sem célozza.(21) A kézbesítés joghatályosságának feltételei ezért alapvetően a megkeresett állam belföldi kézbesítésre vonatkozó rendelkezéseihez igazodnak, feltéve, hogy annak a félnek, akivel szemben a végrehajtást kérik, ott van a lakóhelye.
50. Ettől függetlenül az Egyezmény 36. cikkéből ki lehet következtetni bizonyos, a kézbesítésre vonatkozó előírásokat.
– A kézbesítést nem pótolja a határozatról való tudomásszerzés
51. A 36. cikk egyértelmű szóhasználata szerint a határidő kezdetének kiváltására alkalmas esemény a végrehajthatóságot megállapító határozat kézbesítése . A rendelkezés rendszertani összefüggésének, céljának és értelmének valamint szóhasználatának figyelembevételével a 36. cikk (1) bekezdésében szabályozott kézbesítésre vonatkozó előírás nem értelmezhető másként, mint technikai értelemben, tehát formális kézbesítés előírásaként.
52. Így a 36. cikk (1) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti szabály, amely a kézbesítésre vonatkozó előírás alkalmazását mellőzi abban az esetben, ha az a fél, aki ellen a végrehajtást kérik, tudomáyt szerez a végrehajthatóságot megállapító határozatról.
53. Az Egyezmény 36. cikkében írt kézbesítés formális értelmezését alátámasztja az is, hogy a különböző nyelvi változatok – szemmel láthatóan – a mindenkori eljárásjogi terminus technicust használják.(22)
54. Ezzel szemben az Egyezmény 35. cikke a végrehajtást kérő tekintetében csupán azt kívánja meg, hogy a kérelme alapján hozott határozatot haladéktalanul, a megkeresett állam joga szerint előírt módon „közölni” kell vele. A határozat közlésére vonatkozóan hasonló módon eltérő követelményeket támaszt a francia, az olasz, az angol, a holland és a portugál nyelvi változat, attól függően, hogy a hitelezővel vagy azon féllel történő közlésről van‑e szó, akivel szemben a végrehajtást kérik.(23) A 44/2001 rendelet is megtartja ezt a különbségtételt.(24)
55. A hitelezővel és azon féllel történő közlés közötti különbségtételt, akivel szemben a végrehajtást kérik, a közléshez fűződő jogkövetkezmények indokolják. Amíg a végrehajthatóságot megállapító határozat azon fél részére történő kézbesítésével, akivel szemben a végrehajtást kérik, a kötelező jogorvoslati határidő megkezdődik, addig a hitelezővel történő közlésnek nincs ilyen jogkövetkezménye. Az 36. cikknek azon félre vonatkozó szabályozásától eltérően, akivel szemben a végrehajtást kérik, az Egyezmény 40. cikke a hitelezőnek nem ír elő jogvesztő határidőt a végrehajthatóság megállapítására irányuló kérelmét elutasító határozattal szembeni jogorvoslat benyújtására.(25)
56. Az Egyezménynek ezért csak azon fél tekintetében kell biztosítania, hogy a végrehajthatóságot megállapító határozat alakilag megfelelő kézbesítés útján kerüljön közlésre, akivel szemben a végrehajtást kérik. A kézbesítésre vonatkozó előírás a határidőt megindító funkciójára tekintettel kettős funkciót kap: egyrészről a végrehajtás alá vont személy védelemhez való jogát szolgálja, mert az alakilag megfelelő kézbesítés rendszerint biztosítja, hogy a végrehajtás alá vont személy a végrehajthatóságot megállapító határozatról tudomást szerezzen, és így lehetősége legyen az az elleni jogorvoslat benyújtására. Másrészről a kézbesítésnek bizonyító szerepe is van, és lehetővé teszi a jogorvoslat benyújtására rendelkezésre álló határidő pontos kiszámítását.
57. A kézbesítésre vonatkozó előírást teljesen aláásná az olyan értelmezés, hogy a határozatról való tudomásszerzés egyenértékű a kézbesítéssel. Amennyiben csak a határozatról való tudomásszerzésnek lenne jelentősége, a végrehajtást kérő kísértésbe kerülne, hogy letérjen az alakilag megfelelő kézbesítésre előírt útról.(26) Az Egyezmény 27. cikkének 2. pontjában írt szabályszerű kézbesítés követelményére tekintettel a Bíróság már hasonló álláspontot alakított ki, és megállapította, hogy „nem szabályszerű kézbesítés esetén a külföldi határozat elismerését attól függetlenül el kell utasítani, hogy az alperes ténylegesen tudomással bírt‑e az eljárást megindító iratról”.(27)
– A határozatról való tudomásszerzésnek a nemzeti jog szerinti kézbesítés nem szabályszerű voltának orvoslása érdekében történő figyelembevétele
58. A 36. cikk – az Egyezmény többi rendelkezéséhez hasonlóan – nem tartalmaz a kézbesítés nem szabályszerű voltának orvoslására vonatkozó szabályozást, hanem csupán a joghatályos, alakilag megfelelő kézbesítést írja elő.
59. Így a kézbesítésre vonatkozó nemzeti jog határozza meg, hogy a kézbesítésre vonatkozó egyes rendelkezések megsértéséhez milyen jogkövetkezmények fűződnek, és a rendelkezések megsértése milyen feltételek fennállása esetén orvosolható.(28) A nemzeti rendelkezések ennek kapcsán a kézbesítés nem szabályszerű voltának orvoslását a kézbesítendő iratról való tényleges tudomásszerzéshez köthetik anélkül, hogy ez alapvetően ellentétes lenne az Egyezmény 36. cikkének (1) bekezdésével.
60. Pontosításként utalni kell azonban arra, hogy a megkeresett állam nemzeti joga az Egyezmény céljai figyelembevételének fenntartásával érvényesül.(29) Ahogyan azt a Bíróság a Plendy Plastic ügyben hozott ítéletében megállapította, az Egyezménynek anélkül kell hatékonyan biztosítania az alperes jogainak védelmét, hogy a tagállamok eltérő kézbesítési rendszereit harmonizálná.(30) Ezért a megkeresett állam jogának alkalmazása nem vezethet azon fél Egyezmény által biztosítani kívánt jogainak csorbításához, akivel szemben a végrehajtást kérik.(31)
61. A nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy a végrehajthatóságot megállapító határozatról való tudomásszerzés a nemzeti jog alapján azt eredményezi‑e, hogy az eredetileg nem szabályszerű kézbesítési cselekmény joghatályosnak és alakilag megfelelőnek tekintendő, és ezzel megkezdődik a jogorvoslati határidő.
62. A nemzeti bíróságnak az orvoslásra vonatkozó megfelelő nemzeti rendelkezések alkalmazása során figyelembe kell vennie az Egyezmény 36. cikkében előírt kézbesítésre vonatkozó előírást, valamint a kézbesítéssel megindított jogorvoslati határidőnek az Egyezmény teljes rendszerében a végrehajtás alá vont személy védekezési lehetőségeire gyakorolt lényeges hatását. Biztosítania kell, hogy egyedi esetben megóvják annak a félnek a védelemhez való jogát, akivel szemben a végrehajtást kérik, és ez a fél ténylegesen olyan helyzetbe kerül, hogy a 36. cikkben előírt jogorvoslatot határidőn belül benyújthassa.
VI – Végkövetkeztetések
63. A fentiek alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Corte d’Appello di Cagliari által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket összefoglalóan a következőképpen válaszolja meg:
A Dánia, Írország, valamint Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága csatlakozásáról szóló, 1978. október 9‑i egyezménnyel, a Görög Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1982. október 25‑i egyezménnyel, valamint a Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1989. május 26‑i egyezménnyel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény 36. cikke úgy értelmezendő, hogy a jogorvoslat benyújtására vonatkozó határidő csak a végrehajthatóságot megállapító határozatnak a nemzeti jog előírásai szerinti, alakilag megfelelő kézbesítése következtében kezdődhet meg. A kézbesítés pótlására ugyanis nem alkalmas az a tény, hogy az a fél, akivel szemben a végrehajtást kérik, a végrehajthatóságot megállapító határozatról tudomást szerez. A nemzeti jog adott esetben alapul veheti a kézbesítés nem szabályszerű voltának orvoslásához azt, hogy az a fél, akivel szemben a végrehajtást kérik, tudomást szerzett a határozatról ; ennek során biztosítani kell, hogy megóvják azon fél védelemhez való jogát, akivel szemben a végrehajtást kérik, és e fél ténylegesen abba a helyzetbe kerüljön, hogy a 36. cikkben előírt jogorvoslatot határidőn belül be tudja nyújtani.
(1) .
(2)  –	A Dánia, Írország, valamint Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága csatlakozásáról szóló, 1978. október 9‑i egyezménnyel (HL L 304., 1. o. és – módosított változat – 77. o.), a Görög Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1982. október 25‑i egyezménnyel (HL L 388., 1. o.), valamint a Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1989. május 26‑i egyezménnyel (HL L 285., 1. o.) módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.). Lásd az 1998. január 26‑i egységes szerkezetbe foglalt változatot is (HL 1998. C 27., 1. o.).
(3)  –	A Corte Suprema di Cassazione által a 3527. sz. ügyben 1979. június 25‑én hozott ítélet.
(4)  –	A 3799. sz. ügyben 1997. május 2‑án hozott ítélet és a 4120. sz. ügyben 1990. május 14‑én hozott ítélet.
(5)  –	A fizetési meghagyás bírósági intézkedés, amelyet a bíróság meghatározott feltételek teljesülése esetén kontradiktórius eljárás nélkül bocsát ki. A fizetési meghagyással szemben a kézbesítéstől számított 40 napon belül ellentmondással lehet élni, amelynek adott esetben kontradiktórius eljárás lesz a következménye.
(6)  –	Ennek kapcsán G. Verdoliva utal a 305/88. sz. Lancray-ügyben 1990. július 3‑án hozott ítéletre (EBHT 1990., I‑2725. o.), a C‑123/91. sz. Minalmet-ügyben 1992. november 12‑én hozott ítéletre (EBHT 1992., I‑5661. o.) és a C‑432/93. sz. SISRO‑ügyben 1995. augusztus 11‑én hozott ítéletre (EBHT 1995., I‑2269. o.).
(7)  –	A Bizottság ebben az összefüggésben utal a 228/81. sz., Pendy Plastic ügyben 1982. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 2723.) 13. pontjára.
(8)  –	A Bizottság véleménye szerint az egyik lehetőség a személyes kézbesítés előírása, a másik a határidő megnyílásának – pl. a határozatról való tudomásszerzésnek vagy a végrehajtás megkezdésének időpontjára történő – eltolása, a harmadik pedig igazolási kérelem benyújtásának lehetővé tétele a határidő leteltét követően.
(9)  –	A 198/85. sz. Carron‑ügyben 1986. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 2437. o.) 8. pontja. Lásd a 258/83. sz. Brennero‑ügyben 1984. november 27‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 3971. o.) 10. pontját és a 148/84. sz., Deutsche Genossenschaftsbank ügyben 1985. július 2‑án hozott ítélet (EBHT 1985., 1981. o.) 16. pontját is.
(10)  –	Lásd az Egyezmény ezen célja kapcsán a C‑7/98. sz. Krombach‑ügyben 2000. március 28‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1935. o.) 19. pontját, a C‑414/92. sz., Solo Kleinmotoren ügyben 1994. június 2‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑2237. o.) 20. pontját és a C‑267/97. sz. Coursier‑ügyben 1999. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑2543. o.) 25. pontját.
(11)  –	A 49/84. sz. Debaecker-ügyben 1985. június 11‑én hozott ítélet (EBHT 1985., 1779. o.) 10. pontja; amelyet a Lancray-ügyben hozott, a 6. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 21. pontja és a Krombach-ügyben hozott, a 10. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 43. pontja, valamint legutóbb a C‑522/03. sz., Scania Finance France ügyben 2005. október 13‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑8639. o.) 15. pontja megerősített.
(12)  –	A Krombach‑ügyben hozott, a 10. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 26. pontja, valamint a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8417. o.) 20. és 21. pontja és a C‑174/98. P. és C‑189/98. P. sz., Van der Wal egyesített ügyekben 2000. január 11‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1. o.) 17. pontja.
(13)  –	A Baustahlgewebe ügyben hozott, a 12. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 20. és 21. pontja.
(14)  –	HL 2000. C 364., 1. o. Az Alapjogi Charta nem rendelkezik még az elsődleges joghoz mérhető kötelező joghatással, a jog megismerési forrásaként azonban ismereteket szolgáltat a közösségi jog által biztosított alapvető jogokról. Lásd ehhez többek között a C‑540/03. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 2005. szeptember 8‑án ismertetett indítványom (EBHT 2005., I‑5769. o.) 108. pontját, ahol további hivatkozások találhatók.
(15)  –	A 166/80. sz. Klomps-ügyben 1981. június 16‑án hozott ítélet (EBHT 1981., 1593. o.) 7. pontja, a Minalmet-ügyben hozott, a 6. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 18. pontja, a C‑172/91. sz. Sonntag-ügyben 1993. április 21‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑1963. o.) 38. pontja és a Scania Finance France ügyben hozott, a 11. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 16. pontja.
(16)  –	Lásd az Egyezmény 34. cikkének (2) bekezdését. Lásd a Klomps‑ügyben hozott, a 15. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 7. pontját is.
(17)  –	Kropholler: Europäisches Zivilprozessrecht, Kommentar zu EuGVÜ und Lugano-Übereinkommen, 6. kiadás, 1998., 34. cikk, 6. pont; Schlosser: EuGVÜ, 1996., 34. cikk, 3. pont; Geimer/Schütze: Europäisches Zivilverfahrensrecht, Kommentar zum EuGVÜ und zum Lugano-Übereinkommen, 1997., 34. cikk, 27. pont.
(18)  –	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.).
(19)  –	Lásd a 44/2001 rendelet 41. cikkét.
(20)  –	A 145/86. sz. Hoffmann‑ügyben 1988. február 4‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 645. o.) 30–34. pontja és a C‑183/90. sz., Van Dalfsen és társai ügyben 1991. október 4‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑4743. o.) 34. pontja.
(21)  –	Lásd a Pendy Plastic ügyben hozott, a 7. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 13. pontját, a Lancray‑ügyben hozott, a 6. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 28. pontját, valamint a Scania Finance France ügyben hozott, a 11. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 18. pontját.
(22)  –	Lásd ezzel kapcsolatban a 23. lábjegyzetet.
(23)  –	A francia nyelvi változat a 35. cikkben a „est portée à la connaissance”‑t használja, szemben a 36. cikkbeli „signification”‑nal; az olasz különbséget tesz az „è communicata” és a „notificazione” között, az angol a „bring the decision to the notice” és a „service” között, a holland a „wordt ter kennis gebracht” és a „betekening” között, a portugál a „serà levada ao conhecimento” és a „notificação” között. Ezen túlmenően néhány nyelvi változatban a 27. cikk 2. pontja a kézbesítés kifejezésen túlmenően még egy további nem technikai jellegű kifejezést használ: a franciában „ signifier ” és „ notifier ”; az olaszban „notificato o communicato ”; a portugálban a „comunicado o notificado ”.
(24)  –	Lásd a 18. lábjegyzetben hivatkozott 44/2001 rendelet 42. cikkét.
(25)  –	Ezt a különbségtételt fenntartja a 44/2001 rendelet, amely egyébként egységes rendelkezéssel összefoglalja a hitelező és az azon fél rendelkezésére álló jogorvoslatokat, akivel szemben a végrehajtást kérik; lásd a fenti 18. lábjegyzetben hivatkozott rendelet 43. cikkét és ezzel kapcsolatban különösen az (5) bekezdést.
(26)  –	A Lancray‑ügyben hozott, a 6. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 20. pontja.
(27)  –	A Lancray‑ügyben hozott, a 6. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 22. pontja. Lásd a Minalmet‑ügyben hozott, a 6. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 21. pontját is. A 44/2001 rendeletbeli új szabályozás mindazonáltal már nem a kézbesítés szabályszerűségét kívánja meg, hanem azt, hogy a kézbesítés oly módon történjék, hogy az alperes védekezni tudjon; lásd a 18. lábjegyzetben hivatkozott rendelet 34. cikkének 2. pontját.
(28)  –	Az Egyezmény 27. cikkének 2. pontjával összefüggésben a kézbesítés nem szabályszerű voltának orvoslása kapcsán lásd a Lancray-ügyben hozott, a 6. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 25–31. pontját. Ott arra az eredményre jutott a Bíróság, hogy mivel az eljárást kezdeményező irat kézbesítése része az ítéletet hozó bíróság állama előtti eljárásnak, ezen kézbesítés szabályszerűségének és a kézbesítés nem szabályszerű volta orvoslásának kérdését is e szerint a jog szerint, a külföldön történő kézbesítésre vonatkozó államközi egyezmények figyelembevételével kell megválaszolni.
(29)  –	A Carron‑ügyben hozott, a 9. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 14. pontja.
(30)  –	A 7. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 13. pontja; lásd a Lancray‑ügyben hozott, a 6. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 28. pontját is.
(31)  –	A Carron‑ügyben hozott, a 9. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 14. pontja. A konkrét esetben a Bíróság ezt a megállapítást az Egyezmény 33. cikke kapcsán tette, ahol az eljárás módja és a szankciók szintén a megkeresett állam jogához igazodnak.