62019CC0845
PRIIT PIKAMÄE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. március 24. (
1
)
C‑845/19. és C‑863/19. sz. egyesített ügyek
Okrazhna prokuratura – Varna
DR (C-845/19),
TS (C-863/19)
ellen folytatott büntetőeljárás
(az Apelativen sad – Varna [várnai fellebbviteli bíróság, Bulgária] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 2014/42/EU irányelv – A bűncselekmény elkövetési eszközeinek és az abból származó jövedelemnek az Európai Unión belüli befagyasztása és elkobzása – Hatály – A jogellenesen szerzett vagyoni eszközök elkobzása – Büntetőítélet tárgyát nem képező bűncselekményből származó gazdasági haszon – 4. cikk – Elkobzás – 5. cikk – Kiterjesztett hatályú elkobzás – 6. cikk – Harmadik féltől történő elkobzás – Feltételek – Olyan pénzösszeg elkobzása, amelyről harmadik személy azt állítja, hogy az ő tulajdonát képezi – Az elkobzás iránti eljárásban félként fellépésre nem jogosult harmadik személyek – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke”
1.
A jelen ügyben az Apelativen sad – Varna (várnai fellebbviteli bíróság, Bulgária) terjesztett elő a bűncselekmény elkövetési eszközeinek és az abból származó jövedelemnek az Európai Unión belüli befagyasztásáról és elkobzásáról szóló, 2014. április 3‑i 2014/42/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (
2
) értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelmet.
2.
Közelebbről, a Bíróságnak lehetősége nyílik arra, hogy első alkalommal adjon felvilágosítást az ezen irányelv értelmezése szempontjából kulcsfontosságú jogkérdésekről. Az első az, hogy az említett irányelv alkalmazásának kiváltásához szükség van‑e határon átnyúló helyzet fennállására. A második a 2014/42 irányelv különböző elkobzási eseteket előíró rendelkezéseinek kapcsolatára vonatkozik. A harmadik kérdés az olyan harmadik személy tekintetében elismert hatékony jogorvoslathoz való jog terjedelmére vonatkozik, aki azt állítja, hogy az elkobzás tárgyát képező vagyontárgy felett tulajdonjoggal rendelkezik.
I. Jogi háttér
A.
Az Európai Unió működéséről szóló szerződés
3.
Az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdése a következőképpen szól:
„(1)   Az Európai Parlament és a Tanács rendes jogalkotási eljárás keretében elfogadott irányelvekben szabályozási minimumokat állapíthat meg a bűncselekményi tényállások és a büntetési tételek meghatározására vonatkozóan az olyan különösen súlyos bűncselekmények esetében, amelyek jellegüknél vagy hatásuknál fogva a több államra kiterjedő vonatkozásúak, illetve amelyek esetében különösen szükséges, hogy az ellenük folytatott küzdelem közös alapokon nyugodjék.
Ezek a bűncselekményi területek a következők: terrorizmus, emberkereskedelem és a nők és gyermekek szexuális kizsákmányolása, tiltott kábítószer-kereskedelem, tiltott fegyverkereskedelem, pénzmosás, korrupció, pénz és egyéb fizetőeszközök hamisítása, számítógépes bűnözés és szervezett bűnözés.
[…]”
B.
Az uniós jog
1. A 2004/757/IB kerethatározat
4.
A tiltott kábítószer‑kereskedelem területén a bűncselekmények tényállási elemeire és a büntetésekre vonatkozó minimumszabályok megállapításáról szóló, 2004. október 25‑i 2004/757/IB tanácsi kerethatározat (
3
) 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Minden tagállam meghozza a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a következő szándékos cselekmények – amennyiben azokat jogellenesen követték el –, büntetendőek legyenek:
a)
a kábítószerek termelése, előállítása, kivonása, készítése, felajánlása, értékesítésre való felajánlása, forgalmazása, értékesítése, bármilyen feltétel mellett való szállítása, közvetítése, feladása, tranzitálása, fuvarozása, importálása vagy exportálása;
[…]
c)
kábítószer birtoklása vagy vásárlása az a) pontban felsorolt tevékenységek valamelyikének folytatása céljával;
[…]”
2. A 2014/42 irányelv
5.
A 2014/42 irányelv „Tárgy” című 1. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Ez az irányelv minimumszabályokat állapít meg a vagyon esetleges későbbi elkobzás céljából történő befagyasztása, valamint a büntetőügyekben elrendelt vagyonelkobzás tekintetében.
(2)   Ez az irányelv nem érinti azokat az eljárásokat, amelyeket a tagállamok a szóban forgó vagyon elkobzásának céljából alkalmazhatnak.”
6.
Ezen irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1.
»bűncselekményből származó jövedelem«: közvetlenül vagy közvetve bűncselekményből származó bármely gazdasági előny, amely a vagyon bármely fajtáját magában foglalhatja, beleértve a közvetlenül a bűncselekményből származó jövedelemnek a későbbi újrabefektetését vagy átalakítását, és bármely értékkel bíró hasznot;
2.
»vagyon«: mindennemű vagyon, beleértve az anyagi vagy eszmei, ingó vagy ingatlan javakat, valamint az ilyen vagyonnal kapcsolatos jogcímet és az abban való érdekeltséget igazoló okmányokat vagy okiratokat,
[…]
4.
»elkobzás«: valamely bűncselekménnyel kapcsolatban bíróság által elrendelt végleges tulajdonvesztés;
[…]”
7.
Ezen irányelv „Hatály” című 3. cikke a következőképpen szól:
„Ez az irányelv a következők hatálya alá tartozó bűncselekményekre alkalmazandó:
[…]
g) a [2004/757 kerethatározat];
[…]”.
8.
A 2014/42 irányelv „Elkobzás” című 4. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A tagállamok meghozzák az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy – a bűncselekmény elkövetése miatti bűnösséget megállapító jogerős ítélettől függően, amelynek meghozatalára a terhelt távollétében lefolytatott eljárás keretében is sor kerülhet –, lehetővé tegyék az elkövetési eszközök és a bűncselekményből származó jövedelem, vagy az ilyen elkövetési eszközök vagy jövedelem értékének megfelelő vagyon egészben vagy részben történő elkobzását.”
9.
Az említett irányelv „Kiterjesztett hatályú elkobzás” című 5. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A tagállamok elfogadják az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy lehetővé tegyék az olyan bűncselekmény elkövetése miatt elítélt személy tulajdonában lévő vagyon egészben vagy részben történő elkobzását, amely közvetve vagy közvetlenül valószínűleg gazdasági hasznot eredményez, amennyiben az ügy körülményei, köztük a konkrét tények és a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján – így például annak alapján, hogy a vagyon értéke nem áll arányban az elítélt személy jogszerű jövedelmével – a bíróság úgy véli, hogy a szóban forgó vagyon bűncselekményből származik.”
10.
Ugyanezen irányelvnek a „Harmadik féltől történő elkobzás” címet viselő 6. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok meghozzák az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy lehetővé tegyék az olyan, bűncselekményből származó jövedelem vagy az annak megfelelő értékű más vagyon elkobzását, amelyet – közvetlenül vagy közvetve – a gyanúsított vagy vádlott harmadik felekre ruházott át, vagy amelyet harmadik felek a gyanúsítottól vagy vádlottól szereztek, legalább azokban az esetekben, amikor az említett harmadik feleknek konkrét tények és körülmények alapján tudomásuk volt vagy tudomásuk kellett, hogy legyen arról, hogy az átruházás vagy a szerzés célja az elkobzás elkerülése volt, ideértve azt is, hogy az átruházásra vagy szerzésre ingyenesen vagy a piaci értéknél jelentősen alacsonyabb összeg ellenében került sor.
(2)   Az (1) bekezdés nem sértheti jóhiszemű harmadik felek jogait.”
11.
Az említett irányelv „Jogi biztosítékok” című 8. cikke értelmében:
„(1)   A tagállamok meghozzák az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy az ezen irányelv alapján előírt intézkedések által érintett személyek – jogaik védelme érdekében – rendelkezzenek a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való joggal.
[…]”
C.
A bolgár jog
1. A büntető törvénykönyv
12.
A nakazatelen kodeks (bolgár büntető törvénykönyv, a továbbiakban: NK) 53. cikke szerint:
„(1)   A büntetőjogi felelősségtől függetlenül el kell kobozni az állam javára:
a)
az elkövető tulajdonában álló dolgokat, amelyeket a szándékos bűncselekmény elkövetéséhez eszközül használtak, vagy arra szántak; ha e dolgok nem állnak rendelkezésre, vagy azokat értékesítették, akkor az ellenértékük elkobzását rendelik el [(kiegészítés, a DV 2019. évi 7. száma)];
b)
az elkövető tulajdonában álló dolgokat, amelyekre a szándékos bűncselekményt elkövették, amennyiben az elkobzást e törvénykönyv különös része kifejezetten előírja.
(2)   Az állam javára el kell kobozni továbbá [(új, a DV 1982. évi 28. száma)]:
a)
azokat a dolgokat, amelyek az elkövetés tárgyai vagy eszközei, amennyiben birtoklásuk tiltott és
b)
a bűncselekményből származó közvetlen vagy közvetett jövedelmet, ha azt nem kell visszaadni vagy annak tekintetében nem kell az eredeti állapotot helyreállítani; ha a jövedelem nem áll rendelkezésre, vagy azt elidegenítették, akkor az ellenértéke elkobzását rendelik el [(módosítás, a DV 2019. évi 7. száma)].
(3)   A (2) bekezdés b) pontja értelmében [(új, a DV 2019. évi 7. száma)]:
1.
közvetlen jövedelemnek minősül minden olyan gazdasági előny, amely a cselekmény közvetlen következményeként keletkezett;
2.
közvetett jövedelemnek minősül minden olyan gazdasági előny, amely a közvetlen jövedelemmel való rendelkezés eredményeként keletkezett, valamint minden olyan vagyon, amelyet a közvetlen jövedelem ezt követő teljes vagy részleges átalakításával szereztek, ideértve a jogszerű forrásból szerzett vagyonnal kevert jövedelmet; a vagyon az érintett közvetlen jövedelem mértékéig esik elkobzás alá, hozzászámítva azokat a vagyonnövekményeket, amelyek közvetlenül a közvetlen jövedelemmel való rendelkezéshez vagy e jövedelem átalakításához és a közvetlen jövedelemnek a vagyonba történő bevonásához kapcsolódnak.”
13.
Az NK 354a. cikke (első közzététel: a DV 1975. évi 95. száma; módosítások: a DV 1982. évi 28. száma, 1993. évi 10. száma, 1997. évi 62. száma, 2000. évi 21. száma, 2004. évi 26. száma és 2006. évi 75. száma) a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Aki szabályszerű engedély nélkül kábítószert vagy ahhoz hasonló anyagot forgalmazás céljából előállít, feldolgoz, megszerez vagy birtokol, vagy kábítószert vagy ahhoz hasonló anyagot forgalmaz, különösen veszélyes kábítószer vagy ahhoz hasonló anyag esetében két évtől nyolc évig terjedő szabadságvesztéssel és 5000 bolgár levától (BGN) 20000 BGN‑ig (hozzávetőleg 2500 eurótól 10000 euróig) terjedő pénzbüntetéssel, veszélyes kábítószer vagy ahhoz hasonló anyag esetében pedig egy évtől hat évig terjedő szabadságvesztéssel és 2000 BGN‑től 10000 BGN‑ig (hozzávetőleg 1000 eurótól 5000 euróig) terjedő pénzbüntetéssel büntetendő. […]
[…]
(3)   Aki szabályszerű engedély nélkül kábítószert vagy ahhoz hasonló anyagot megszerez vagy birtokol, az alábbiak szerint büntetendő:
1.
különösen veszélyes kábítószer vagy ahhoz hasonló anyag esetében – egy évtől hat évig terjedő szabadságvesztéssel és 2000 BGN‑től 10000 BGN‑ig (hozzávetőleg 1000 eurótól 5000 euróig) terjedő pénzbüntetéssel;
2.
veszélyes kábítószer vagy ahhoz hasonló anyag esetében – öt évig terjedő szabadságvesztéssel és 1000 BGN‑től 5000 BGN‑ig (hozzávetőleg 500 eurótól 2500 euróig) terjedő pénzbüntetéssel.”
2. A büntetőeljárásról szóló törvény
14.
A nakazatelno‑protsesualen kodeks (a büntetőeljárásról szóló törvény, a DV 2005. október 28‑i 86. száma, a továbbiakban: NPK) 306. cikke (1) bekezdésének 1. pontja a következőket írja elő:
„(1)   A következő kérdésekről a bíróság végzéssel is határozhat:
1.
A 25. és 27. cikk szerinti összbüntetés kiszabásáról, valamint [az NK] 53. cikkének alkalmazásáról.”
II. A tényállások, az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15.
Az érintetteket önálló tettesként vagy társtettesként bűnösnek találták abban, hogy 2019. február 21‑én Várna városában (Bulgária) az NK 354a. cikke szerinti bűncselekményt követtek el, többek között azáltal, hogy értékesítés céljából engedély nélkül különösen veszélyes kábítószereket birtokoltak. A 2019. június 28‑án hozott büntetőítéletben DR‑t egy év szabadságvesztés‑büntetésre, valamint 2500 BGN (hozzávetőleg 1250 euró) pénzbüntetésre ítélték. TS-t pedig két év – négy év próbaidőre felfüggesztett – szabadságvesztésre, valamint 5000 BGN (hozzávetőleg 2500 euró) pénzbüntetésre ítélték.
16.
Az abban a lakásban folytatott házkutatás során, ahol DR az anyjával és nagyszüleivel élt, valamint a gépkocsijának az illetékes hatóságok által a nyomozás keretében végzett átvizsgálása során e hatóságok 4447,06 BGN (hozzávetőleg 2200 euró) összegű pénzt találtak.
17.
Az abban a lakásban folytatott házkutatás során, ahol TS az anyjával élt, amelyre szintén a nyomozás keretében került sor, az illetékes hatóságok 9324,25 BGN (hozzávetőleg 4800 euró) összegű pénzt találtak.
18.
Az érintettek büntetőjogi elmarasztalását követően az ügyészség az NPK 306. cikke (1) bekezdése 1. pontjának megfelelően az Okrazhen sad Varnától (várnai regionális bíróság, Bulgária; a továbbiakban: elsőfokú bíróság) az említett pénzösszegek állam javára történő elkobzását kérte. Az elsőfokú bíróság az ügyész, az érintettek és két ügyvédjük részvételével zajló nyilvános tárgyaláson vizsgálta az ügyészség kérelmét.
19.
E bírósági eljárás során DR kijelentette, hogy a szóban forgó pénzösszeg a nagyanyja tulajdonát képezi, aki azt egy bankhitel alapján szerezte meg. Ezenkívül írásbeli bizonyítékot szolgáltatott arra vonatkozóan, hogy a nagyanyja 2018 decemberében 7000,06 BGN (hozzávetőleg 3500 euró) összeget vett fel bankszámlájáról. DR nagyanyja nem vett részt az elsőfokú eljárás keretében az NPK 306. cikk (1) bekezdésének 1. pontja szerinti eljárásban, mivel a bolgár jog nem tette lehetővé számára, hogy abban félként vegyen részt. Őt tanúként sem hallgatták ki.
20.
E bírósági eljárás keretében TS kijelentette, hogy a szóban forgó pénzösszeg az anyja és a leánytestvére tulajdonát képezi. E tekintetben benyújtott egy írásbeli bizonyítékot is, amely bizonyítja, hogy az édesanyja 2018 márciusában 17000 BGN (hozzávetőleg 8500 euró) összegű fogyasztói kölcsönt vett fel a DSK‑EAD banknál. Ezenfelül benyújtotta édesanyja és leánytestvére útlevelének másolatát, amelyek tanúsítják, hogy 2019. április 19. és 21. között Törökországba utaztak. TS anyja nem vehetett részt az elsőfokú bíróság előtti eljárásban. Tanúként ugyanakkor kihallgatták a fiával közösen lakott lakásában talált pénzösszegek tekintetében.
21.
Az elsőfokú bíróság megtagadta a szóban forgó pénzösszegek elkobzásának engedélyezését, mivel úgy ítélte meg, hogy az a bűncselekmény, amely miatt az érintetteket elítélték, azaz a kábítószerek értékesítés céljából történő birtoklása nem eredményezett gazdasági hasznot. E tekintetben e bíróság úgy ítélte meg, hogy bár vannak bizonyítékok, vagyis arra utaló tanúvallomások, hogy a szóban forgó ügyekben az érintettek kábítószereket értékesítettek, az elkobzás NK 53. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltételei nem teljesültek, mivel az ügyészség ezzel kapcsolatban nem emelt vádat, és az említett forgalmazást a későbbi ítélet sem erősítette meg.
22.
A regionális ügyészség megtámadta az elsőfokú bíróság által hozott ítéletet a kérdést előterjesztő bíróság előtt, kifejtve, hogy az említett bíróság nem a 2014/42 irányelv fényében alkalmazta az NK 53. cikkének (2) bekezdését. Az érintettek ügyvédei nem értenek egyet az ügyészség álláspontjával és úgy vélik, hogy kizárólag azon bűncselekmény közvetlen következményeként szerzett anyagi javak esnek elkobzás alá, amely miatt az érintettet elítélték.
23.
Ebben az összefüggésben az Apelativen sad – Varna (várnai fellebbviteli bíróság, Bulgária) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő, a C‑845/19. és a C‑863/19. sz. ügyekben azonos módon megfogalmazott kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Alkalmazható‑e a [2014/42 irányelv] és az Európai Unió Alapjogi Chartája egy olyan bűncselekmény tekintetében, amely kábítószer forgalmazás céljából történő birtoklásával valósult meg, és amelyet egy bolgár állampolgár követett el a Bolgár Köztársaság területén, ha az esetleges gazdasági haszon is a Bolgár Köztársaságban keletkezett, és ott található?
2)
Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: Hogyan kell értelmezni [a 2014/42] irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerinti »közvetve bűncselekményből származó gazdasági előny« fogalmat, és ilyen előnynek minősülhet‑e az a pénzösszeg, amelyet az elítélt személy és annak családja által lakott lakásban és az elítélt személy által használt személygépjárműben fagyasztottak be és foglaltak le?
3)
Úgy kell‑e értelmezni [a 2014/42] irányelv 2. cikkét, hogy azzal ellentétes [az NK] 53. cikke (2) bekezdésében foglalthoz hasonló olyan rendelkezés, amely nem írja elő a »közvetve bűncselekményből származó gazdasági előny« elkobzását?
4)
Úgy kell‑e értelmezni [a Charta] 47. cikkét, hogy azzal ellentétes [az NPK] 306. cikke (1) bekezdésének (1) pontjában foglalthoz hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amely lehetővé teszi olyan pénzösszegnek az állam javára történő elkobzását, amelyről azt állítják, hogy az elkövetőtől eltérő más személy tulajdonát képezi, anélkül hogy e harmadik személynek lehetősége lenne az eljárásban félként részt venni és közvetlenül bírósághoz fordulni?”
III. A Bíróság előtti eljárás
24.
E kérdésekkel kapcsolatban az ügyészség, a bolgár kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő észrevételeket.
25.
Ugyanezeket a feleket, valamint az osztrák kormányt a 2021. január 13‑án tartott tárgyaláson is meghallgatták.
IV. Elemzés
A.
Az első kérdésről
26.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2014/42 irányelv és az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) alkalmazható‑e olyan bűncselekmény esetén, mint a kábítószerek forgalmazás céljából történő birtoklása, amennyiben az e bűncselekmény elkövetéséhez kapcsolódó valamennyi tényező egyetlen tagállamra korlátozódik.
27.
E kérdésből egyértelműen kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság adottnak tekinti, hogy a határon átnyúló helyzet fennállását conditio sine qua non feltételnek kell tekinteni a 2014/42 irányelv alkalmazása szempontjából. A bolgár kormány mind írásbeli észrevételeiben, mind pedig a tárgyaláson vitatta ezt az előfeltevést, úgy ítélve meg, hogy az ezen irányelvben előírt szabályoknak valamely tagállamban történő alkalmazása független attól, hogy az említett tagállam bírósága előtt folyamatban lévő jogvita keretében megállapítható‑e a határon átnyúló helyzet.
28.
Figyelemmel erre, először is nemlegesen foglalok állást a bolgár kormány ezen érvével kapcsolatban, és azt állítom, hogy a 2014/42 irányelv nem alkalmazható, ha a bűncselekmény nem határokon átnyúló vonatkozású (1. rész). Ezt követően kifejtem, hogy hogyan kell ezt a vonatkozást megállapítani (2. rész), és alkalmazom elemzésemet a jelen ügyre (3. rész). Végül az első kérdésre adandó választ javaslok a Bíróságnak (4. rész), azzal, hogy a Charta alkalmazhatósága a 2014/42 irányelv alkalmazhatóságától függ. (
4
)
1. A határokon átnyúló helyzet fennállásának szükségességéről
29.
Az általa javasolt értelmezés alátámasztása érdekében a bolgár kormány a Moro ítéletre (
5
) hivatkozik, amelyben a Bíróság a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló 2012/13/EU irányelvet (
6
) illetően megállapította, hogy az ott előírt szabályok valamely tagállamban történő alkalmazása független attól, hogy az e tagállamban felmerülő jogvita keretében határokon átnyúló helyzet áll‑e fenn. A Bíróság érvelése, amellyel e következtetésre jutott, a bolgár kormány szerint átültethető a jelen ügyekre.
30.
Össze kell foglalni ezt az okfejtést. (
7
) Mindenekelőtt a Bíróság emlékeztetett arra, hogy a 2012/13 irányelv jogalapja az EUMSZ 82. cikk (2) bekezdése, amelynek első albekezdése a következőképpen szól: „Amilyen mértékben az a több államra kiterjedő vonatkozású büntetőügyekben a bírósági ítéletek és határozatok kölcsönös elismerésének, valamint a rendőrségi és igazságügyi együttműködésnek a megkönnyítése érdekében szükséges, az Európai Parlament és a Tanács rendes jogalkotási eljárás keretében elfogadott irányelvekben szabályozási minimumokat állapíthat meg. E szabályoknak figyelembe kell venniük a tagállamok jogi hagyományai és jogrendszerei közötti különbségeket.” Ezt követően a Bíróság a 2012/13 irányelv szövegére tekintettel megjegyezte, hogy ezen irányelvnek a tárgyát és hatályát meghatározó 1. és 2. cikke nem korlátozza az említett irányelv hatályát a határon átnyúló vonatkozású helyzetekre. Végül a Bíróság a 2012/13 irányelv céljait illetően lényegében megállapította, hogy annak preambulumbekezdéseiből az következik, hogy a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogra vonatkozó közös minimumszabályok megállapításának célja az, hogy erősítse a tagállamok egymás büntető igazságszolgáltatási rendszerébe vetett kölcsönös bizalmát, és így hozzájárul az igazságügyi hatóságok határozatainak kölcsönös elismeréséhez még abban az esetben is, ha e határozatok tisztán belső helyzetekre vonatkoznak. Ebben az összefüggésben, ha a határon átnyúló együttműködés szükségesnek bizonyul, az adott tagállam rendőri és igazságügyi hatóságai a sajátjaikkal egyenértékűnek tekinthetik más tagállam igazságszolgáltatási hatóságainak határozatait.
31.
Meg vagyok győződve arról, hogy ez az érvelés nem követhető, ha a határokon átnyúló vonatkozás szükséges jellegére vonatkozó kérdést a 2014/42 irányelv alkalmazhatóságára tekintettel teszik fel, mivel a Moro ítéletnek (
8
) sem a szó szerinti, sem pedig a teleologikus értelmezése nem alkalmazható analógia útján ez utóbbi irányelvre, az alábbi pontokban kifejtett okok miatt.
32.
Először is, a 2014/42 irányelv szövegét illetően meg kell állapítani, hogy a 2012/13 irányelv szövegétől eltérően úgy tűnik, hogy az az ezen irányelv hatálya alá tartozó bűncselekmények körét a határon átnyúló vonatkozású bűncselekményekre korlátozza, mivel a 2014/42 irányelv (1) preambulumbekezdése annak szükségességét, hogy az illetékes hatóságok rendelkezzenek a bűncselekményekből származó jövedelem felkutatásához, befagyasztásához, kezeléséhez és elkobzásához szükséges eszközökkel, azzal indokolja, hogy „[a] határokon átnyúló szervezett bűnözés […] fő indítéka az anyagi haszonszerzés”. (
9
) A határokon átnyúló vonatkozásnak a 2014/42 irányelv alkalmazása céljából való szükségességét tükrözi egyébként a Bizottság ezen irányelv alapjául szolgáló javaslatának indokolása, (
10
) és különösen annak 1.1. pontja, amely szerint „[e]zen irányelvjavaslat célja, hogy megkönnyítse a tagállami hatóságok számára a határon átnyúló súlyos és szervezett bűnözésből származó nyereség elkobzását és visszaszerzését […]. A szervezett bűnözői csoportok nyereségvágyból létrejött illegális vállalkozások. Sokféle határon átnyúló bűnöző tevékenységet folytatnak – így pl.: kábítószer‑csempészet, embercsempészet, tiltott fegyverkereskedelem és korrupció –, amelyekkel igen jelentős nyereségre tesznek szert”. (
11
)
33.
Másodszor, a 2014/42 irányelv célkitűzéseit illetően nem gondolom, hogy a bírósági határozatok kölcsönös elismerése ezen irányelven belül ugyanazt a helyet foglalja el, mint amelyet a Bíróság szerint a 2012/13 irányelvben foglal el.
34.
E tekintetben ugyanis meg kell jegyezni, hogy a 2014/42 irányelv jogalapja nem felel meg teljes mértékben a 2012/13 irányelv jogalapjának. A 2014/42 irányelvet illetően ugyanis a büntető anyagi jog harmonizációjának jogalapját jelentő EUMSZ 83. cikk (1) bekezdése hozzáadódik az EUMSZ 82. cikk (2) bekezdéséhez. Ezenfelül az irányelvjavaslatban az szerepel, hogy az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdését kell ezen irányelv „legfontosabb jogalapjának” tekinteni.
35.
Márpedig az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdése első albekezdésének szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy az EUMSZ 82. cikk (2) bekezdésével ellentétben a harmonizált anyagi jogi rendelkezések meghozatala nem függ attól, hogy azok szükségesek‑e a bírósági határozatok kölcsönös elismerése, valamint a határokon átnyúló rendőrségi és igazságügyi együttműködés elősegítése céljából. (
12
)
36.
Éppen ellenkezőleg, az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésének első albekezdése kifejezetten azt írja elő, hogy az ilyen harmonizáció – az érintett bűncselekmények különösen súlyos jellegén túl – kizárólag attól a körülménytől függ, hogy e területek határokon átnyúló vonatkozással rendelkeznek‑e, amely a szóban forgó bűncselekmények jellegéből vagy hatásából, illetve abból ered, hogy különösen szükséges, hogy az ellenük folytatott küzdelem közös alapokon nyugodjék. Ezek a bűncselekményi területek az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésének második albekezdése szerint a terrorizmus, az emberkereskedelem és a nők és gyermekek szexuális kizsákmányolása, a tiltott kábítószer‑kereskedelem, a tiltott fegyverkereskedelem, a pénzmosás, a korrupció, a pénz és egyéb fizetőeszközök hamisítása, a számítógépes bűnözés és a szervezett bűnözés. Amint az a 2014/42 irányelv 3. cikkéből következik, ez az irányelv kizárólag az anyagi jogot a fent említett területeken, vagyis – jobban megfogalmazva – a határokon átnyúló vonatkozású területeken harmonizáló másodlagos jogi aktusok hatálya alá tartozó bűncselekményekre alkalmazható.
37.
Egyébiránt azt, hogy a 2014/42 irányelv alkalmazhatósága az ilyen határon átnyúló vonatkozástól függ, döntő mértékben megerősíti egy további értelmezési támpont. Megjegyzem ugyanis, hogy a 2014/42 irányelv 14. cikkének (1) bekezdése a következő megfogalmazással hozza létre a kapcsolatot ezen irányelv és az általa felváltani kívánt jogi aktus, nevezetesen a bűncselekményből származó jövedelmek, vagyon és az elkövetéshez használt eszközök elkobzásáról szóló, 2005. február 24‑i 2005/212/IB tanácsi kerethatározat (
13
) között: „Ezen irányelv felváltja […] a [2005/212] kerethatározat 1. cikkének első négy francia bekezdését és 3. cikkét”, ami a contrario azt jelenti, hogy e kerethatározat 2. cikke („Elkobzás”), (
14
) 4. cikke („Jogorvoslat”) (
15
) és 5. cikke („Védőintézkedések”) (
16
) hatályban marad. Márpedig az irányelvjavaslat 2.3. pontja pontosítja, hogy tekintettel arra, hogy a javasolt irányelv hatálya az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésében felsorolt bűnözési területekre korlátozódik, a 2005/212 kerethatározat 2., 4. és 5. cikkét azért nem helyezték hatályon kívül, hogy „az irányelv hatályán kívül eső bűnöző tevékenységek” – amelyek ennélfogva nem rendelkeznek semmilyen határokon átnyúló vonatkozással – tekintetében is fenntartsanak bizonyos fokú összehangolást. (
17
)
2. A „határokon átnyúló vonatkozás” fennállásának megállapításáról
38.
A kérdést előterjesztő bíróság kétségeket vet fel azzal kapcsolatban, hogy a jelen ügyben fennáll‑e határokon átnyúló vonatkozás, rámutatva, hogy a szóban forgó bűncselekmény elkövetéséhez kapcsolódó egyetlen tényező sem található bolgár területen kívül.
39.
Már most jelzem, hogy úgy tűnik számomra, hogy ezek a kétségek abból a félreértésből erednek, hogy milyen módon állapítható meg az elsődlegesen vagy kizárólag az EUMSZ 83. cikken alapuló uniós jogszabályok alkalmazásának kiváltására alkalmas, határokon átnyúló helyzet fennállása.
40.
Amint arra a fentiekben emlékeztettem, a Szerződés e rendelkezésének szövege ugyanis a „több államra kiterjedő vonatkozásra”, nem pedig egy „határon átnyúló elemre” utal. Ez a megfogalmazás véleményem szerint nem véletlen. Éppen ellenkezőleg, nyilvánvaló, hogy e feltétel teljesítése nem a konkrét eset ténybeli körülményeinek értékelésétől függ, hanem pusztán attól, hogy a szóban forgó bűncselekmény az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésének második albekezdése értelmében vett anyagi jogi harmonizáció tárgyát képezheti‑e, és hogy az az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésének második albekezdése alapján elfogadott másodlagos jogi aktus hatálya alá tartozik‑e. (
18
) Ha ez az eset áll fenn, úgy kell tekinteni, hogy a bűncselekmény ipso facto megfelel a határokon átnyúló vonatkozás feltételének, valamint a különösen súlyos bűncselekmény kitételnek. Ebből következik, hogy egyáltalán nem releváns az a kérdés, hogy a szóban forgó bűncselekmény elkövetéséhez szorosan hozzátartozó tényezők – mint például a bűncselekmény elkövetőjének állampolgársága, a bűncselekmény elkövetésének helye vagy a bűncselekményből származó jövedelmek helye – határon átnyúló jellegűek‑e.
3. A határokon átnyúló vonatkozás fennállásáról a jelen ügyben
41.
A jelen ügyre tekintettel emlékeztetni kell arra, hogy a 2014/42 irányelv 3. cikke kimerítően felsorolja azokat a bűncselekményeket, amelyekre ezen irányelv rendelkezései alkalmazandók, vagyis az e cikk a)–k) pontjában szereplő másodlagos jogi aktusokban hivatkozott bűncselekményeket. Ezen irányelv 3. cikkének g) pontja értelmében az irányelv alkalmazandó a 2004/757 kerethatározat hatálya alá tartozó bűncselekményekre.
42.
Márpedig e kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja e bűncselekmények között felsorolja „a kábítószer birtoklás[át] vagy vásárlás[át]” a 2. cikk (1) bekezdésének a) pontjában felsorolt tevékenységek valamelyikének – mégpedig a kábítószer forgalmazásának és értékesítésének – folytatása céljával.
43.
Számomra tehát nyilvánvalónak tűnik, hogy az a bűncselekmény, amely miatt az érintetteket jogerősen elítélték az alapeljárásokban, és amely az NK 354. cikke (1) bekezdésének megfelelően abban áll, hogy értékesítés céljából különösen veszélyes kábítószereket birtokoltak, a 2014/42 irányelv hatálya alá tartozik.
44.
Az osztrák kormány által a tárgyaláson kifejtett ezzel ellentétes érv véleményem szerint nem kérdőjelezheti meg ezt a következtetést. Megpróbálom azt körülírni. E kormány szerint az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésének kiválasztása a 2014/42 irányelv elsődleges jogalapjaként azzal jár, hogy az ezen irányelv hatályát meghatározó 3. cikket megszorítóan kell értelmezni, ily módon az említett irányelv nem alkalmazandó az e cikkben felsorolt másodlagos jogi aktusok hatálya alá tartozó valamennyi bűncselekményre, hanem kizárólag azokra, amelyek megfelelnek az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésében előírt különös súlyosság és több államra kiterjedő vonatkozás feltételeinek. Az osztrák kormány szerint ebből az következik, hogy az alapügyben szereplő bűncselekmény nem tartozik a 2014/42 irányelv hatálya alá.
45.
Márpedig véleményem szerint semmilyen körülmény nem szól a 2014/42 irányelv 3. cikkének ilyen megszorító értelmezése mellett. E cikkben ugyanis a másodlagos jog azon jogi aktusainak felsorolása előtt, amelyeket az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében megjelölt területeken fogadtak el, a következő mondat szerepel: „[e]z az irányelv a következők hatálya alá tartozó bűncselekményekre alkalmazandó”, ami kizárólag úgy értelmezhető, mint amely az egyes jogi aktusok hatálya alá tartozó valamennyi bűncselekményre vonatkozik. Másként fogalmazva, e rendelkezés egyáltalán nem tartalmazza azt, hogy e bűncselekmények közül kizárólag a különösen súlyos és több államra kiterjedő vonatkozású bűncselekmények tartoznak a 2014/42 irányelv hatálya alá. Végeredményben, amint azt fentebb kifejtettem, az említett cselekmények hatálya alá tartozó valamennyi bűncselekmény ipso facto megfelel a különös súlyosság és több államra kiterjedő vonatkozás feltételeinek.
4. Az első kérdéssel kapcsolatos következtetés
46.
A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre olyan választ adjon, amely szerint a 2014/42 irányelv és a Charta alkalmazható abban az esetben, ha az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében felsorolt bűncselekményi területek valamelyikére tartozó olyan bűncselekményről van szó, mint a kábítószerek forgalmazás céljából történő birtoklása, még akkor is, ha e bűncselekmény elkövetéséhez kapcsolódó valamennyi tényező egyetlen tagállamra korlátozódik.
B.
A második és harmadik kérdésről
1. A kérdések átfogalmazásáról
47.
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében a 2014/42 irányelv 2. cikkének 1. pontjában szereplő „közvetve bűncselekményből származó […] gazdasági előny” fogalmának értelmezésével kapcsolatban vár választ. Közelebbről azt kívánja megtudni, hogy az érintettek és családjuk lakóhelyén, valamint a DR által használt személygépkocsiban lefoglalt vagyontárgyak ilyen gazdasági előnynek minősülnek‑e.
48.
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság annak pontosítását kéri a Bíróságtól, hogy a 2014/42 irányelv 2. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint az NK 53. cikkének (2) bekezdése, amely nem írja elő a közvetve bűncselekményből származó gazdasági előny elkobzását.
49.
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a 2014/42 irányelv 2. cikkének 1. pontja tágan értelmezi (
19
) a „bűncselekményből származó jövedelem” fogalmát, és azt úgy határozza meg, hogy az „közvetlenül vagy közvetve bűncselekményből származó bármely gazdasági előny, amely a vagyon bármely fajtáját magában foglalhatja, beleértve a közvetlenül a bűncselekményből származó jövedelemnek a későbbi újrabefektetését vagy átalakítását, és bármely értékkel bíró hasznot”. Márpedig megállapítom, hogy az uniós jogalkotó azzal, hogy kifejezetten utalt a közvetlen vagy közvetett gazdasági előnyökre, nem kívánt két egymástól független fogalmat kialakítani. A 2014/42 irányelv (11) preambulumbekezdésének olvasatából ugyanis kitűnik, hogy a „bűncselekményből származó jövedelem” fogalma nemcsak a közvetlenül a bűncselekményből származó vagyont foglalja magában, hanem e vagyon bármilyen átalakítását is. (
20
) Következésképpen úgy vélem, hogy a 2014/42 irányelv 2. cikkének 1. pontját helyesen ültették át a bolgár jogba, mivel egyrészt az NK 53. cikkének (2) bekezdése előírja „a bűncselekményből származó közvetlen és közvetett jövedelem” elkobzását, másrészt pedig ugyanezen törvény 53. cikkének (3) bekezdése pontosítja, hogy „közvetett jövedelemnek minősül minden olyan gazdasági előny, amely a közvetlen jövedelemmel való rendelkezés eredményeként keletkezett, valamint minden olyan vagyon, amelyet a közvetlen jövedelem ezt követő teljes vagy részleges átalakításával szereztek”.
50.
A „bűncselekményből származó jövedelem” fogalmának ilyen tág értelmezése azonban nem terjed ki arra a vagyonra, amely nem abból a bűncselekményből ered, amely miatt valamely személyt elítéltek. A 2014/42 irányelv 2. cikkének 1. pontjában szereplő fogalommeghatározásból ugyanis az következik, hogy a közvetlen vagy közvetett gazdasági előnynek bűncselekményből kell származnia. Azon kérdést illetően, hogy az alapeljárásban lefoglalt pénzösszegek olyan „vagyonnak” (
21
) minősülhetnek‑e, amelyet el lehet kobozni, megjegyzem, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik egyrészt, hogy az érintetteket kábítószerek értékesítés céljából történő birtoklása miatt ítélték el, amely önmagában nem alkalmas arra, hogy gazdasági hasznot eredményezzen. Másrészt voltak bizonyítékok arra, hogy ezen érintettek kábítószereket értékesítettek, de ez utóbbi bűncselekmény miatt nem folytattak velük szemben büntetőeljárást, és nem is marasztalták el őket. (
22
) Ebből következik, hogy az elkobzás iránti indítvány megalapozottságának elbírálásához a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell határoznia, hogy a gazdasági előny származhat‑e olyan bűncselekményből – mint a kábítószerek értékesítése –, amely miatt az adott személyt nem ítélték el.
51.
Ilyen körülmények között, annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak hasznos választ lehessen adni a jogvita megoldásához, szükségesnek tartom az általa a Bíróság elé terjesztett kérdések átfogalmazását. (
23
)
52.
Azt javaslom tehát, hogy a Bíróság a második és harmadik kérdést a következőképpen fogalmazza át:
„Úgy kell‑e értelmezni a 2014/42 irányelvet, hogy az elkobzás szükségképpen feltételezi, hogy a gazdasági haszon azon bűncselekményből származik, amely miatt az adott személyt elítélték, vagy pedig úgy, hogy ez az elkobzás olyan más bűncselekményből származó gazdasági haszonra is vonatkozhat, amely miatt e személyt nem ítélték el?”
2. Az átfogalmazott kérdésekről
53.
A kérdés átfogalmazása során követett logikának megfelelően elemezni kell azokat a különböző típusú elkobzásokat, amelyeket a 2014/42 irányelv értelmében a tagállamoknak kell előírniuk, és e rendelkezések vizsgálata során ellenőrizni kell, hogy a jelen ügy körülményei ezen esetek valamelyike alá tartoznak‑e.
54.
Ezen irányelv 4., 5. és 6. cikke azt követeli meg a tagállamoktól, hogy a bűncselekményből származó jövedelmek három esetben történő elkobzását írják elő. Az említett irányelv 4. cikkében szereplő első eset a „rendes” elkobzásnak (
24
) felel meg, míg a 2014/42 irányelv 5. és 6. cikkében szereplő második és harmadik eset a további vagyon kiterjesztett hatályú elkobzására, illetve a gyanúsított vagy vádlott által harmadik felekre átruházott vagyon elkobzására vonatkozik.
55.
Először is úgy vélem, hogy a jelen ügy tényállása nem tartozik a 2014/42 irányelv 6. cikkében szabályozott harmadik féltől történő elkobzás körébe, mivel az e rendelkezésben előírt intézkedés végrehajtása egyidejűleg foglalja magában a vagyon harmadik személy részére történő átruházását, és azt, hogy e személy tudomással bír arról, hogy az esetleges átruházás célja e vagyon elkobzásának elkerülése. Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban a kérdést előterjesztő bíróság sem az első, sem a második körülményt nem állapítja meg.
56.
A 2014/42 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése azt írja elő a tagállamok számára, hogy – a bűncselekmény elkövetése miatti bűnösséget megállapító jogerős ítélettől függően – tegyék lehetővé az elkövetési eszközök és a bűncselekményből származó jövedelem, vagy az ilyen elkövetési eszközök vagy jövedelem értékének megfelelő vagyon elkobzását. E rendelkezés hatálya jobban megérthető az említett irányelv 5. cikkében hivatkozott elkobzás esetéhez viszonyítva. E tekintetben a 2014/42 irányelv 4. cikkének és az ugyanezen irányelv 5. cikkének hatálya alá tartozó esetek közötti különbség véleményem szerint ezen irányelv (19) preambulumbekezdésében jut kifejeződésre, amely szerint „[e]lőfordulhatnak olyan helyzetek, amikor […] helyénvaló, hogy a bűnösséget megállapító ítéletet követően ne csupán a konkrét bűncselekménnyel kapcsolatos vagyont kobozzák el, hanem azt a további vagyont is, amely esetében a bíróság megállapítja, hogy egyéb bűncselekményekből származó jövedelemnek minősül”, (
25
) valamint hogy „[e]zt a megközelítést »kiterjesztett hatályú elkobzásnak« nevezik”. E rendelkezésből véleményem szerint az következik, hogy a 2014/42 irányelv 5. cikkében szereplő kiterjesztett hatályú elkobzás éppen azokra a helyzetekre vonatkozik, amelyekben az irányelv 4. cikke nem alkalmazható a bűncselekményből származó jövedelem és a bíróság által megállapított bűncselekmény közötti kapcsolat hiánya miatt.
57.
Így a szövegek felépítésére és rendszerére tekintettel úgy vélem, hogy a 2014/42 irányelv 4. cikkének alkalmazásához az szükséges, hogy az a bűncselekményből származó jövedelem vagy vagyon, amelyet el kívánnak kobozni, olyan bűncselekményből származzon, amely miatt a személyt elítélték. Ha elfogadjuk ezt az értelmezést, úgy kell tekinteni, hogy a 2014/42 irányelv 4. cikke nem alkalmazható a jelen ügyben, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása szerint azok a pénzösszegek, amelyek elkobzását indítványozták, nem származhatnak a kábítószerek értékesítés céljából történő birtoklása bűncselekményből.
58.
A 2014/42 irányelv 5. cikke pedig kiterjesztett hatályú elkobzási mechanizmust szabályoz, (
26
) és (1) bekezdésében előírja a tagállamok számára, hogy hozzák meg az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy lehetővé tegyék az olyan bűncselekmény elkövetése miatt elítélt személy tulajdonában lévő vagyon egészben vagy részben történő elkobzását, amely közvetve vagy közvetlenül valószínűleg gazdasági hasznot eredményez, amennyiben az ügy körülményei alapján a bíróság úgy véli, hogy a szóban forgó vagyon bűncselekményből származik. Egyébiránt e rendelkezés alkalmazásában a „bűncselekmény” fogalma magában foglalja legalább az e cikk (2) bekezdésében felsorolt bűncselekményeket. Ebből következik, hogy annak vizsgálatához, hogy a jelen ügyben fennálló helyzet a 2014/42 irányelv 5. cikke rendelkezéseinek hatálya alá tartozik‑e, egymás után meg kell vizsgálni, hogy teljesülnek‑e az e bekezdések által meghatározott feltételek.
59.
Először is meg kell határozni, hogy a jelen ügyben az a bűncselekmény, amely miatt az érintettet elítélték, a 2014/42 irányelv 5. cikke (2) bekezdése e) pontjának hatálya alá tartozik‑e. Ez utóbbi ugyanis „olyan bűncselekmény[re hivatkozik, amelyre] a 3. cikkben foglalt, vonatkozó jogi eszközökkel összhangban […] a maximálisan kiszabható szabadságvesztés legalább négy év”. Márpedig, noha nem kétséges, hogy a kábítószerek értékesítés céljából történő birtoklása a 2014/42 irányelv 3. cikkének g) pontjában hivatkozott 2004/757 kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett bűncselekmény, meg kell vizsgálni, hogy e bűncselekmény a jelen ügyben minősített formájában legalább négy évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő‑e. A 2004/757 kerethatározat 4. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint ugyanis a 2. cikk (1) bekezdésének c) pontjában említett bűncselekményre előírt maximális büntetés legalább egy évtől három évig terjedő szabadságvesztés, az alábbi esetekben pedig az legalább öt évtől tíz évig terjedő szabadságvesztés: i. a bűncselekmény nagy mennyiségű kábítószert érint, illetve ii. olyan kábítószerekkel kapcsolatos, amelyek a legnagyobb mértékű egészségkárosító hatást fejtik ki, vagy több ember egészségét jelentős mértékben károsították. Feltételezhető, hogy e feltétel teljesül, mivel az a bűncselekmény, amely miatt az érintetteket elítélték, magában foglalja a különösen veszélyes kábítószerek birtoklását is, és úgy tűnik, hogy az ilyen minősítés megfelel a „legnagyobb mértékű egészségkárosító hatással rendelkező kábítószerek” fent hivatkozott fogalmának.
60.
Másodszor meg kell határozni, hogy a jelen ügyben teljesül‑e az a feltétel, amely szerint a bűncselekménynek „közvetve vagy közvetlenül valószínűleg gazdasági hasznot [kell eredményeznie]”. (
27
) E célból a kérdést előterjesztő bíróság számára adandó hasznos válasz érdekében alapvető fontosságúnak tartom azon elemek meghatározását, amelyeket ezen értékelés keretében figyelembe kell venni. Márpedig a „valószínűleg” (
28
) kifejezés használata véleményem szerint a bűncselekmény objektív jellegének elemzésével jár, amely annak nemzeti jog szerinti büntetőjogi minősítéséből következik. Ugyanakkor felmerülhet a kérdés, hogy vannak‑e további feltételek, mivel a 2014/42 irányelv (20) preambulumbekezdése azt mondja ki, hogy „[a]nnak meghatározásakor, hogy valamely bűncselekmény gazdasági hasznot eredményezhet‑e, a tagállamok figyelembe vehetik az elkövetés módját, például azt, ha a bűncselekmény tényállási eleme, hogy azt szervezett bűnözéssel összefüggésben vagy rendszeres haszonszerzés szándékával követték el”. E szövegezésre tekintettel, amelyet a „‑hat/‑het” képző használata jellemez, úgy vélem, hogy e rendelkezés nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy figyelembe vegyék az elkövetés módját annak megállapításakor, hogy valamely bűncselekmény gazdasági hasznot eredményezhet‑e. Ezt az értelmezést végeredményben megerősíti ugyanezen preambulumbekezdés második mondata, amely kimondja, hogy az elkövetés módjának figyelembevétele „általában véve nem sértheti a kiterjesztett hatályú elkobzás alkalmazásának a lehetőségét”. Ebből azt a következtetést vonom le, hogy e feltétel teljesülésének vizsgálata nem feltétlenül függ a bűncselekmény elkövetési módjának vizsgálatától, mivel a nemzeti hatóságok pusztán a nemzeti jog által meghatározott minősítésből következtethetnek arra, hogy a bűncselekmény gazdasági hasznot biztosíthat.
61.
E következtetés alátámasztása érdekében hozzáteszem, hogy bár a 2005/212 kerethatározat 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja „bűnszervezet keretében” elkövetett bűncselekményre utalt, e feltételt immár csak a 2014/42 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja tartalmazza, amiből az következik, hogy e feltételt nem követelik meg rendszerszerűen az említett irányelvben felsorolt egyéb bűncselekmények esetében.
62.
Ha ezt az érvelést alkalmazzuk a jelen ügyre, a kérdést előterjesztő bírósághoz hasonlóan úgy vélem, hogy egyáltalán nem bizonyított, hogy a kábítószerek értékesítés céljából történő birtoklásának büntetőjogi minősítése következtetni enged arra, hogy az közvetlenül vagy közvetve gazdasági hasznot eredményezhet. Ugyanakkor e kérdés eldöntése érdekében a nemzeti bíróság, amennyiben ezt a lehetőséget a belső joga biztosítja számára, figyelembe veheti a bűncselekmény elkövetésének módját, többek között azt a körülményt, hogy azt szervezett bűnözéssel összefüggésben vagy rendszeres haszonszerzés szándékával követték el.
63.
Végül, feltételezve, hogy e kétlépcsős vizsgálat alapján a bűncselekmény a kiterjesztett hatályú elkobzás körébe tartozik, a 2014/42 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének megfelelően a nemzeti bíróságnak az elé terjesztett tények és bizonyítékok alapján meg kell határoznia, hogy a vagyon, amelynek elkobzását indítványozzák, bűncselekményből származik‑e. A bíróság meggyőződésének az adott ügy konkrét körülményein kell alapulnia, így az említett rendelkezésben szereplő példa szerint azon, hogy a szóban forgó vagyon értéke nem áll arányban az elítélt személy jogszerű jövedelmével. (
29
)
64.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett, átfogalmazott második és harmadik kérdésre olyan választ adjon, amely szerint a 2014/42 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az elkobzás nem feltételezi szükségképpen azt, hogy a gazdasági haszon azon bűncselekményből származik, amelyért valamely személyt elítéltek, hanem vonatkozhat az olyan vagyonra, amely esetében a bíróság az ügy körülményei alapján meg van győződve arról, hogy az más bűncselekményekből származik, feltéve hogy az a bűncselekmény, amely miatt az adott személyt elítélték, szerepel az említett irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében felsorolt bűncselekmények között, és közvetve vagy közvetlenül valószínűleg gazdasági hasznot eredményez.
C.
A negyedik kérdésről
65.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a Charta 47. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes a jelen ügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi az olyan vagyonnak az állam javára történő elkobzását, amelyről azt állítják, hogy az elkövetőtől eltérő más személy tulajdonát képezi, anélkül hogy e harmadik személynek lehetősége lenne az elkobzás iránti eljárásban félként részt venni.
66.
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy amint az az iratokból kitűnik, az NPK 306. cikke (1) bekezdésének 1. pontja szabályozza azt az eljárást, amelyben a hatáskörrel rendelkező bíróság a bűnösséget megállapító ítéletet követően az NK 53. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján az elkobzás jogszerűségéről határoz. Mivel az a harmadik személy, aki magát az elkobzott dolog tulajdonosának tartja, nem vehet részt félként ezen eljárásban, a kérdést előterjesztő bíróság láthatóan úgy véli, hogy a szóban forgó szabályozás nem felel meg a Charta 47. cikkében foglalt hatékony jogorvoslathoz való jognak.
67.
A Charta e rendelkezését illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az uniós jogrendben biztosított alapvető jogokat, és így lényegében a Chartában rögzített jogokat az uniós jog által szabályozott valamennyi tényállásra alkalmazni kell, az ilyen tényállásokon kívül pedig nem. (
30
)
68.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az NK 53. cikke (2) bekezdésének b) pontját a zakon na izmenenie i dopalnenie na nakazatelnia kodeks (a büntető törvénykönyv módosításáról és kiegészítéséről szóló törvény_; a DV 2019. január 22‑i 7. száma) vezette be, valamint hogy e törvény a 2014/42 irányelvnek a Charta 51. cikke (1) bekezdésének értelmében vett végrehajtására irányult a bolgár jogban. A bolgár jogalkotónak így tiszteletben kellett tartania a Charta 47. cikkében biztosított alapvető jogokat, és különösen a jogalanyok uniós jogból származó jogainak hatékony bírói jogvédelméhez való jogot. (
31
)
69.
A Charta 47. cikkének első bekezdése úgy rendelkezik, hogy mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz. Ezen alapvető jog Unióban való tiszteletben tartásának biztosítására az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése előírja a tagállamok számára, hogy teremtsék meg azokat a jogorvoslati lehetőségeket, amelyek az uniós jog által szabályozott területeken a hatékony jogvédelem biztosításához szükségesek. (
32
)
70.
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a hatékony jogorvoslathoz való jogot maga a 2014/42 irányelv is megerősíti. (
33
) Az irányelv 8. cikkének (1) bekezdése ugyanis úgy rendelkezik, hogy a tagállamoknak meg kell hozniuk az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy az ezen irányelv alapján előírt intézkedések által érintett személyek – jogaik védelme érdekében – rendelkezzenek a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való joggal. Szövegének általános jellegére tekintettel nem kétséges, hogy e rendelkezés harmadik felekre is alkalmazandó. (
34
) Ily módon a szóban forgó nemzeti szabályozás hatékony jogorvoslathoz való joggal való összeegyeztethetőségét a 2014/42 irányelv 8. cikkének a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett (1) bekezdésére tekintettel kell megvizsgálni; az előzetes döntéshozatalra előterjesztett jelen kérdésnek tehát e rendelkezésekre kell vonatkoznia.
71.
Márpedig nyilvánvaló, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely harmadik személyek számára semmilyen lehetőséget nem biztosít arra, hogy tulajdonjogukat nemzeti bíróság előtt érvényesíthessék, a hatékony jogorvoslathoz való jog sérelmével járna. Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ilyen következtetésre csak a nemzeti jogrend átfogó értékelését követően lehet jutni. (
35
) Az uniós jog csak abban az esetben igényli új jogorvoslat létrehozását, ha ezen értékelés nemleges választ eredményez. (
36
)
72.
E tekintetben a bolgár kormány írásbeli észrevételeiben hangsúlyozta, hogy a nemzeti jog minden olyan harmadik személynek, aki azt állítja, hogy tulajdonhoz való jogát megsértették az NPK 306. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában előírt elkobzás iránti eljárás során, lehetőséget biztosít arra, hogy követelését polgári bíróság előtt érvényesítse. Közelebbről e harmadik személy hivatkozhat a civil law rendszerek dologi jogi szabályainak klasszikus jogorvoslati lehetőségére, vagyis a zakon za sobstvenostta (tulajdonjogról szóló törvény) 108. cikkében szabályozott dolog kiadása iránti keresetre. A bolgár kormány szerint ez a jogorvoslati lehetőség lehetővé teszi a végrehajtás iránti, elévülés alá nem eső kereset indítását, amely lehetővé teszi a tulajdonos számára, hogy a dolgot visszakövetelje olyan személytől, aki azt jogosulatlanul használja vagy birtokolja.
73.
Így a Bíróságnak a meghozandó ítéletében el kell döntenie, hogy e jogorvoslati lehetőség nemzeti jogban való fennállása megfelel‑e a 2014/42 irányelvnek a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett 8. cikke értelmében vett hatékony jogorvoslathoz való jog követelményeinek, vagy pedig, hogy ez utóbbi rendelkezések azt követelik‑e meg, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás tegye lehetővé harmadik személyek számára, hogy magában az elkobzás iránti eljárásban félként részt vegyenek.
74.
Elöljáróban el kell utasítani a Bizottság által a tárgyaláson előadott azon érvet, amely szerint mindenképpen az előző pontban hivatkozott második értelmezést kell követni, mivel a 2014/42 irányelv 8. cikke arra kötelezi a tagállamokat, hogy az elkobzott vagyontárgy feletti tulajdonjogra hivatkozó harmadik felek számára fenntartott jogorvoslati lehetőséget írjanak elő. Úgy vélem ugyanis, hogy ez az érv magában foglalja azt, hogy az említett 8. cikk biztosítja e harmadik felek számára a jogot, hogy közvetlen keresetet nyújtsanak be az elkobzást elrendelő határozattal szemben. Márpedig ezen irányelv 8. cikkének (6) bekezdéséből az következik, hogy ilyen lehetőség csak azon személyek számára biztosított, „akivel szemben elkobzást rendeltek el”, (
37
) míg a 2014/42 irányelv (33) preambulumbekezdése (
38
) és 8. cikkének (7) bekezdése (
39
) szerint az említett harmadik személyek – amennyiben nem rendeltek el velük szemben elkobzást – kizárólag a meghallgatáshoz és az ügyvédi segítség igénybevételéhez való joggal rendelkeznek az elkobzás iránti eljárás egésze során. (
40
)
75.
Mindezek után visszatérek annak a kérdésnek a vizsgálatára, hogy a bolgár jog szerinti, dolog kiadása iránti kereset minősülhet‑e a Charta 47. cikkének értelmében vett hatékony jogorvoslatnak. E vizsgálatnak álláspontom szerint két szakaszból kell állnia: először is meg kell vizsgálni, hogy e jogorvoslati lehetőség közvetlenül orvosolhatja‑e a kifogásolt helyzetet; másodszor meg kell győződni arról, hogy annak eljárási szabályai nem teszik‑e rendkívül nehézzé a harmadik személyek tulajdonhoz való jogának gyakorlását.
76.
Az első szakasz véleményem szerint a Bíróságnak az Okrazhna prokuratura – Haskovo és Apelativna prokuratura– Plovdiv ítéletéből (
41
) következik. Ebben az ügyben a Bíróságot arra kérték fel, hogy egy jóhiszemű harmadik személy tulajdonát képező vagyontárgynak egy adott egyén csempészet bűncselekménye miatti elítélését követő elkobzásával kapcsolatban foglaljon állást. A Bíróság ebben megállapította, hogy a jóhiszemű harmadik személy tulajdonában álló, bűncselekmény elkövetéséhez használt valamennyi vagyontárgy elkobzását előíró bolgár szabályozás nem tartja tiszteletben a hatékony jogorvoslathoz való jog követelményeit. Mivel az elkobzott dolog tulajdonosaként a harmadik személy számára nyitva álló egyetlen jogorvoslati lehetőség az elítélt személlyel szembeni kártérítési kereset, az említett szabályozás nem biztosít lehetőséget e harmadik személynek arra, hogy a vagyontárgya visszaszerzése érdekében vitassa az elkobzást elrendelő határozat jogszerűségét. (
42
)
77.
A jelen ügyben véleményem szerint nem kétséges, hogy a bolgár jog szerinti, dolog kiadása iránti kereset olyan jogorvoslati lehetőséget képez, amely közvetlenül orvosolhatja a kifogásolt helyzetet, mivel ha e keresettel sikeresen éltek, az így megindított eljárás végrehajtható ítélettel zárul, és így lehetővé teszi az érintett harmadik személy számára, hogy visszaszerezze az NPK 306. cikke alapján elkobzás tárgyát képező vagyontárgyat. (
43
) Még ha az állam értékesíti is a vagyontárgyat az elkobzást követően, a Bizottság által a tárgyaláson kifejtett állásponttal ellentétben úgy vélem, hogy a válasz nem lehet eltérő, mivel úgy tűnik számomra, hogy a dolog kiadása iránti keresetet nemcsak az állammal szemben, hanem a dolog megszerzőjével szemben is meg lehet indítani. Ugyanígy nem értek egyet a Bizottsággal abban sem, amikor lényegében azt állítja, hogy a kereset nem hatékony, ha azzal nem lehet az elkobzást elrendelő határozat jogerőre emelkedését megelőzően élni. A Charta 47. cikke ugyanis – amint azt már jeleztem – azt követeli meg, hogy e jogorvoslat tegye lehetővé az érintett harmadik személyek számára a vagyontárgyuk visszaszerzését, anélkül hogy előírná, hogy azzal ezen időpont előtt éljenek.
78.
A második szakasz a Bíróságnak a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartására vonatkozó klasszikus elemzésének ismertetését igényli, amely elv az egyenértékűség elvével együtt a tagállamok eljárási autonómiájának korlátját képezi. Márpedig az eljárás írásbeli és a szóbeli szakasza csak korlátozott számú információt szolgáltatott a bolgár jog szerinti, dolog kiadása iránti kereset megindításának eljárási részletszabályait illetően. Ezeket meg kell vizsgálni.
79.
Először is, a bolgár kormány a tárgyaláson jelezte, hogy az elkobzott dolog feletti tulajdonjog alapján a dolog kiadása iránt keresetet benyújtó harmadik személy választhat, hogy képviseletét ügyvéd vagy saját maga látja el. Márpedig, még ha figyelembe is lehetne venni a kötelező jogi képviseletet előíró szabály hiányát annak alátámasztása érdekében, hogy e keresetet hatékonynak kell minősíteni, emlékeztetni kell arra, hogy e harmadik személy költségmentességben való részesülésének lehetősége szükséges lehet e következtetés levonása szempontjából, amelyet – amint azt a Bíróság a DEB‑ítéletben (
44
) megállapította – a következő szempontok alapján kell értékelni: a per tárgya, a felperes pernyertességének észszerű esélye, az ügy tétjének e felperes számára képviselt fontossága, a jogi kérdés és az alkalmazott eljárás bonyolultsága, valamint e felperes arra való képessége, hogy hatékonyan tudja‑e érvényesíteni jogait. Ezen értékelés elvégzését nyilvánvalóan a kérdést előterjesztő bíróságra kell bízni.
80.
Másodszor, a bolgár kormány a tárgyaláson pontosította, hogy a dolog kiadása iránti keresettel megindított polgári eljárás időtartama kettő és öt év közé esik. E tekintetben álláspontom szerint érdemes utalni az Emberi Jogok Európai Bíróságának az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 13. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatára, amelyet a Charta 52. cikkének (3) bekezdésében előírt homogenitási záradék értelmében a Charta 47. cikkének értelmezése céljából figyelembe lehet venni. (
45
) Ezen ítélkezési gyakorlat szerint, mivel a jogorvoslatnak mind a gyakorlatban, mind a jogban hatékonynak kell lennie, (
46
) a tisztességes eljárás EJEE 6. cikkéből eredő követelményei relevánsak lehetnek az EJEE 13. cikke értelmében vett jogorvoslat hatékony jellegének értékelése szempontjából. (
47
) Közelebbről, az észszerű időn belüli határozathozatalhoz való jog megfelelő kritériumot jelenthet az ilyen tényleges jelleg vizsgálata céljából. (
48
) Mindemellett a határidő „észszerű” jellegét a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az egyes ügyek összes sajátos körülményének figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és az érintett felek magatartására. (
49
) Ezen értékelés elvégzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
81.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésre olyan választ adjon, amely szerint a 2014/42 irányelv 8. cikkét a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a jelen ügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi az olyan vagyonnak az állam javára történő elkobzását, amelyről azt állítják, hogy az elkövetőtől eltérő más személy tulajdonát képezi, anélkül hogy e harmadik személynek lehetősége lenne az elkobzás iránti eljárásban félként részt venni, amennyiben ez a személy a belső jogban biztosított jogorvoslati lehetőség révén a polgári bíróság előtt visszakövetelheti az elkobzott vagyontárgyat, feltéve hogy e jogorvoslati eljárás részletszabályai nem teszik rendkívül nehézzé tulajdonjogának gyakorlását.
82.
Végül hozzáteszem, hogy a hatékony jogorvoslathoz való jog ily módon biztosított védelmi szintje véleményem szerint egyáltalán nem alacsonyabb az Emberi Jogok Európai Bírósága által biztosítottnál. Igaz ugyan, hogy a Silickieně kontra Litvánia ítéletből eredő ítélkezési gyakorlat szerint általános elvként valamennyi személynek, akinek vagyonát elkobozták, az azon eljárásban részt vevő fél jogállását kell biztosítani, amelynek keretében az elkobzást elrendelték, de az is igaz, hogy ugyanezen ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy az ügy ténybeli körülményeiből kiderülhet, hogy a nemzeti hatóságok de facto észszerű lehetőséget biztosítottak a szóban forgó személyek számára jogaik megfelelő védelmére. (
50
)
V. Végkövetkeztetés
83.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az Apelativen sad – Varna (várnai fellebbviteli bíróság, Bulgária) által feltett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
1)
A bűncselekmény elkövetési eszközeinek és az abból származó jövedelemnek az Európai Unión belüli befagyasztásáról és elkobzásáról szóló, 2014. április 3-i 2014/42/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv és az Európai Unió Alapjogi Chartája alkalmazható abban az esetben, ha az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan bűncselekményről van szó, mint a kábítószerek forgalmazás céljából történő birtoklása, még akkor is, ha e bűncselekmény elkövetéséhez kapcsolódó valamennyi tényező egyetlen tagállamra korlátozódik.
2)
A 2014/42 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az elkobzás nem feltételezi szükségképpen azt, hogy a gazdasági haszon azon bűncselekményből származik, amelyért valamely személyt elítéltek, hanem vonatkozhat az olyan vagyonra, amely esetében a bíróság az ügy körülményei alapján meg van győződve arról, hogy az más bűncselekményekből származik, feltéve hogy az a bűncselekmény, amely miatt az adott személyt elítélték, szerepel az említett irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében felsorolt bűncselekmények között, és közvetve vagy közvetlenül valószínűleg gazdasági hasznot eredményez.
3)
A 2014/42 irányelv 8. cikkét az Alapjogi Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a jelen ügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi az olyan vagyonnak az állam javára történő elkobzását, amelyről azt állítják, hogy az elkövetőtől eltérő más személy tulajdonát képezi, anélkül hogy e harmadik személynek lehetősége lenne az elkobzás iránti eljárásban félként részt venni, amennyiben ez a személy a belső jogban biztosított jogorvoslati lehetőség révén a polgári bíróság előtt visszakövetelheti az elkobzott vagyontárgyat, feltéve hogy e jogorvoslati eljárás részletszabályai nem teszik rendkívül nehézzé tulajdonjogának gyakorlását.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2014. L 127., 39. o., helyesbítés: HL 2014. L 138., 114. o.
(
3
)	HL 2004. L 335., 8. o.
(
4
)	Lásd ebben az értelemben: 2021. január 14‑iOkrazhna prokuratura – Haskovo és Apelativna prokuratura – Plovdiv ítélet (C‑393/19 P, EU:C:2018:8, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
5
)	2019. június 13‑i ítélet (C‑646/17, EU:C:2019:489).
(
6
)	A 2012. május 22‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 142., 1. o.; helyesbítés: HL 2019. L 39., 28. o.).
(
7
)	2019. június 13‑iMoro ítélet (C‑646/17, EU:C:2019:489, 32–36. pont).
(
8
)	2019. június 13‑i ítélet (C‑646/17, EU:C:2019:489).
(
9
)	Kiemelés tőlem.
(
10
)	A bűncselekményekből származó jövedelemnek az Európai Unión belüli befagyasztásáról és elkobzásáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat (COM(2012) 085 final; a továbbiakban: irányelvjavaslat).
(
11
)	Kiemelés tőlem.
(
12
)	A jogtudományban ezt a harmonizációt általában „önállónak” nevezik. Lásd többek között: Zapatero, L. A. és Muñoz De Morales Romero, M., „Droit pénal européen et traité de Lisbonne: le cas de l’harmonisation autonome (article 83.1 TFUE)”, in Giudicelli‑Delage, G. és Lazerges, C. (szerk.), Le droit pénal de l’Union européenne au lendemain du Traité de Lisbonne, Société de législation comparée, Párizs, 2012, 116. o., akik szerint: „Az önálló harmonizáció elnevezése hangsúlyozza, hogy először beszélhetünk olyan stricto sensu közvetett jellegű hatáskörről a büntető anyagi jog területén, amelyet az európai intézmények gyakorolnak a közösségi módszer révén, és amely a korábbi harmadik pillér által elismert hatásköröktől eltérően (EUSZ 29. cikk) nem kapcsolódik az igazságügyi együttműködés követelményéhez” (kiemelés tőlem). Lásd még: Wieckzorek, I., The Legitimacy of EU Criminal Law, Hart Publishing, 2020, 118. o., aki megjegyzi, hogy a Working Group X on Freedom, Security and Justice – a Lisszaboni Szerződés kidolgozásával megbízott Konvent (az Európa jövőjével foglalkozó konvent) részét képező egyik munkacsoport – végleges jelentésében szereplő javaslat szerint a szerződés megalkotói nem fogadták el azt, hogy a büntető anyagi jog terén a harmonizációs hatáskörrel való felruházás az igazságügyi együttműködés lehetővé tételének szükségességétől függ.
(
13
)	HL 2005. L 68., 49. o.
(
14
)	A 2005/212 kerethatározat 2. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő: „A tagállamok megteszik a szükséges lépéseket annak érdekében, hogy képesek legyenek – akár egészben akár részben – az egy évet meghaladó szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmények elkövetési eszközeinek, illetőleg a bűncselekményekből származó jövedelmeknek, vagy az ilyen jövedelmekkel megegyező értékű vagyonnak az elkobzására”.
(
15
)	A 2005/212 kerethatározat 4. cikke a következőket mondja ki: „A tagállamok megteszik az annak biztosításához szükséges lépéseket, hogy a 2. és 3. cikk hatálya alá tartozó intézkedések által érintett érdekelt felek jogaik megőrzése érdekében hatékony jogorvoslati lehetőségekkel rendelkezzenek.”
(
16
)	A 2005/212 kerethatározat 5. cikke a következőképpen szól: „E kerethatározat nem érinti az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkében biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek – ideértve különösen az ártatlanság vélelmét – tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
(
17
)	Irányelvjavaslat, 5. o.
(
18
)	Lásd ebben az értelemben: Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon – Rights, Trust and Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, London, 2016, 59. o.
(
19
)	A Bizottság irányelvre irányuló javaslatának 2.6. pontjában megjegyezte, hogy „[a] [2005/212] kerethatározatban szereplő meghatározáshoz képest kiterjesztettük »a bűncselekményből származó jövedelem« fogalmát annak érdekében, hogy lehetővé váljon az abból keletkező valamennyi anyagi előny – így a közvetett jövedelem – elkobzása”.
(
20
)	E preambulumbekezdés szerint: „e jövedelem magában foglalhat minden vagyont, beleértve a részben vagy egészben más vagyonná átalakított vagy átváltott vagyont, és – a kevert jövedelem becsült értékéig – a jogszerű forrásból szerzett vagyonnal kevert vagyont. E jövedelem magában foglalhat a bűncselekményből származó jövedelemből vagy olyan vagyonból eredő bevételt vagy más hasznot is, amelyre az ilyen jövedelmet átalakították vagy átváltották, illetve amellyel az ilyen jövedelmet keverték”.
(
21
)	A 2014/42 irányelv 2. cikkének 2. pontja értelmében a „vagyon”„mindennemű vagyon, beleértve az anyagi vagy eszmei, ingó vagy ingatlan javakat, valamint az ilyen vagyonnal kapcsolatos jogcímet és az abban való érdekeltséget igazoló okmányokat vagy okiratokat”.
(
22
)	Lásd a jelen indítvány 21–22. pontját, valamint az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 6., 7., 8. és 16. pontját.
(
23
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. május 14‑iT‑Systems Magyarország ítélet (C‑263/19, EU:C:2020:373, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
24
)	A „rendes elkobzás” megnevezés kapcsán lásd: A bűncselekményből származó jövedelemnek az Európai Unión belüli befagyasztásáról és elkobzásáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslatot kísérő bizottsági szolgálati munkadokumentum – Hatásvizsgálat (SWD(2012) 31 final, 3.2. pont).
(
25
)	Kiemelés tőlem.
(
26
)	Amint arra a 2014/42 irányelv (19) preambulumbekezdése emlékeztet, a 2005/212 kerethatározat 3. cikke három, a tagállamok által a kiterjesztett hatályú elkobzás alkalmazása céljából választható minimumkövetelmény‑csoportot határoz meg, így e jogszabály átültetése során a tagállamok eltérő megoldásokat fogadtak el.
(
27
)	Ez a vizsgálat annál is inkább szükségesnek tűnik számomra, mivel a 2014/42 irányelv 5. cikkének (2) bekezdése a bűncselekmények olyan széles skálájára vonatkozik, amelyek jellegüknél vagy minősítésüknél fogva nem feltétlenül biztosíthatnak gazdasági hasznot.
(
28
)	Megjegyzem továbbá, hogy a bűncselekmény és a gazdasági haszon közötti kapcsolatot ugyanilyen módon jellemzik a 2014/42 irányelv spanyol („que directa o indirectamente pueda dar lugar a una ventaja económica”), észt („mis otseselt või kaudselt majanduslikku kasu tuua võivas kuriteos”), angol („liable to give rise, directly indirectly, to economic benefit”), olasz („suscettibile di produrre, direttamente o indirettamente, un vantaggio economico”), és portugál („que possa ocasionar direta ou indiretamente um benefício económico”) nyelvi változataiban.
(
29
)	E kérdéssel kapcsolatban arra is rámutatok, hogy a 2014/42 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében a bíróságnak „úgy [kell vélnie]”, hogy a szóban forgó vagyon bűncselekményből származik, míg az elkobzás 2005/212 kerethatározat 3. cikkének (2) bekezdésében foglalt valamennyi esetében a bíróságnak „teljes mértékben meg [kell lennie] győződve”. Úgy tűnik ugyanakkor, hogy e kifejezést a 2014/42 irányelv 8. cikkének (8) bekezdésében garantált jogi biztosítékok fényében kell értelmezni, amely szerint „[g[ondoskodni kell arról, hogy az 5. cikkben említett eljárás során az érintett személynek tényleges lehetősége legyen arra, hogy vitassa az ügy körülményeit, beleértve azokat a konkrét tényeket és rendelkezésre álló bizonyítékokat, amelyek alapján az érintett vagyon bűncselekményből származó vagyonnak minősül” (kiemelés tőlem). Lásd e tekintetben: Boucht, J., „Extended Criminal Confiscation”, The limits of asset confiscation: On the
legitimacy of extended appropriation of criminal proceeds, Hart Publishing, London, 2017, 39. o.
(
30
)	Lásd: 2021. január 14‑iOkrazhna prokuratura – Haskovo és Apelativna prokuratura –Plovdiv ítélet (C‑393/19 P, EU:C:2018:8, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
31
)	Lásd: 2018. április 17‑iEgenberger ítélet (C‑414/16, EU:C:2018:257, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	2019. május 8‑iLeitner ítélet (C‑396/17, EU:C:2019:375, 59. és 60. pont).
(
33
)	E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy harmadik személyeknek lehetőséget kell adni arra, hogy az elkobzás valamennyi, a 2014/42 irányelvben előírt esetében hivatkozzanak a vagyontárgyak tulajdonjogára, mivel ezen irányelv 8. cikkének (9) bekezdése kimondja, hogy „[h]armadik felek is jogosultak tulajdonjog vagy más vagyoni jogok érvényesítésére, ideértve a 6. cikkben foglalt eseteket is” (kiemelés tőlem).
(
34
)	A 2005/112 kerethatározat 4. cikkének a Bíróság által a 2021. január 14‑iOkrazhna prokuratura – Haskovo és Apelativna prokuratura– Plovdiv ítéletben (C‑393/19 P, EU:C:2018:8, 61. pont) szolgáltatott értelmezése álláspontom szerint analógia útján alkalmazható, a két rendelkezés lényegében azonos tartalma miatt.
(
35
)	Lásd: 2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet (C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 143. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
36
)	2013. október 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 103. pont).
(
37
)	A 2014/42 irányelv 8. cikkének (6) bekezdése szerint: „A tagállamok rendelkeznek arról, hogy annak a személynek, akivel szemben elkobzást rendeltek el, tényleges lehetősége legyen a határozat bíróság előtti megtámadására.”
(
38
)	A 2014/42 irányelv (33) preambulumbekezdése szerint: „Ezért különleges biztosítékokat és jogorvoslatokat kell előírni annak érdekében, hogy ezen irányelv végrehajtása során garantálni lehessen e személyek alapvető jogainak védelmét. Ez magában foglalja azon harmadik felek meghallgatáshoz való jogát is, akik azt állítják, hogy az érintett vagyon tulajdonosai, vagy hogy egyéb vagyoni jogokkal (»dologi jogok«, »ius in rem«), így például haszonélvezeti joggal rendelkeznek.”
(
39
)	A 2014/42 irányelv 8. cikkének (7) bekezdése szerint: „A [2012/13] irányelv és a [büntetőeljárás során és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról, valamint valamely harmadik félnek a szabadságelvonáskor történő tájékoztatásához való jogról és a szabadságelvonás ideje alatt harmadik felekkel és a konzuli hatóságokkal való kommunikációhoz való jogról szóló, 2013. október 22‑i 2013/48/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 294., 1. o.)] sérelme nélkül, annak a személynek, akinek a vagyonát az elkobzást elrendelő határozat érinti, a bűncselekményből származó jövedelem és az elkövetési eszközök meghatározására vonatkozó elkobzás iránti eljárás során jogai védelmének érdekében joga van ügyvédi segítség igénybevételéhez.”
(
40
)	E tekintetben megjegyzem, hogy az Európai Parlament Állampolgári Jogi, Bel‑ és Igazságügyi Bizottságának munkálatai során olyan módosítást nyújtottak be, amelynek célja „a pártatlan bírósághoz és a hatékony jogorvoslathoz való jog [biztosítása harmadik személyek számára] azelőtt, hogy az elkobzásról végleges határozatot hoztak volna” (kiemelés tőlem). Mindazonáltal e módosítást nem szerepeltették a 2014/42 irányelv végleges szövegében. Lásd: Monica Luisa Macovei jelentéstervezete (PE494.663v01‑00) az irányelvjavaslatról, 151. sz. módosítás.
(
41
)	2021. január 14‑i ítélet (C‑393/19, EU:C:2021:8).
(
42
)	2021. január 14‑iOkrazhna prokuratura – Haskovo és Apelativna prokuratura – Plovdiv ítélet (C‑393/19 P, EU:C:2018:8, 63. és 64. pont).
(
43
)	E tekintetben úgy tűnik, hogy a bolgár jog által előírt és a Bizottság által a tárgyaláson hivatkozott polgári jogi felelősségen alapuló keresetek különböznek a dolog kiadása iránti keresettől, amely a tulajdonjogokkal és az érintett vagyontárgy visszaszerzésének lehetőségével kapcsolatos.
(
44
)	2010. december 22‑i ítélet (C‑279/09, EU:C:2010:811, 61. pont).
(
45
)	A Charta 52. cikkének (3) bekezdése a következőképpen szól: „[a]mennyiben e Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az [EJEE‑ben] biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett egyezményben szerepelnek. Ez a rendelkezés nem akadályozza meg azt, hogy az Unió joga kiterjedtebb védelmet nyújtson.”
(
46
)	EJEB, 2000. június 27., Ilhan kontra Törökország (CE:ECHR:2000:0627JUD002227793, 97. §); EJEB, 2000. október 26., Kudła kontra Lengyelország (CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, 157. §); EJEB, 2007. április 19., Vilho Eskelinen és társai kontra Finnország (CE:ECHR:2007:0419JUD006323500, 80. §).
(
47
)	EJEB, 2011. június 7., Csüllög kontra Magyarország (CE:ECHR:2011:0607JUD003004208, 46. §).
(
48
)	EJEB, 2008. április 10., Wasserman kontra Oroszország (CE:ECHR:2008:0410JUD002107105, 55. §); 2008. július 17., Kaić és társai kontra Horvátország (CE:ECHR:2008:0717JUD002201404, 37. §).
(
49
)	Lásd többek között: 2013.február 28‑iArango Jaramillo és társai kontra EBB ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
50
)	EJEB, 2012. április 10., Silickieně kontra Litvánia (CE:ECHR:2012:0410JUD002049602, 47–50. §). Lásd még: EJEB, 2015. január 15., Veits kontra Észtország (CE:ECHR:2015:0115JUD001295111, 57–60. §); 2019. április 16., Bokova és társai kontra Oroszország (E:ECHR:2019:0416JUD002787913, 55–59. §).