62002CJ0157_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-157/02,
jonka Oberster Gerichtshof (Itävalta) on saattanut EY 234 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen tässä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa
Rieser Internationale Transporte GmbH
vastaan
Autobahnen- und Schnellstraßen-Finanzierungs-AG (ASFINAG)
ennakkoratkaisun tiettyjen maanteiden tavaraliikenteeseen tarkoitettujen ajoneuvojen verotuksen sekä tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävien tie- ja käyttömaksujen soveltamisesta jäsenvaltioissa 25 päivänä lokakuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/89/ETY (EYVL L 279, s. 32) ja verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä 17 päivänä kesäkuuta 1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/62/EY (EYVL L 187, s. 42) tulkinnasta,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: presidentti V. Skouris, joka hoitaa kuudennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit J. N. Cunha Rodrigues (esittelevä tuomari), J.-P. Puissochet, R. Schintgen ja F. Macken,
julkisasiamies: S. Alber,
kirjaaja: johtava hallintovirkamies M.-F. Contet,
ottaen huomioon kirjalliset huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
– Autobahnen- und Schnellstraßen-Finanzierungs-AG (ASFINAG), edustajanaan Rechtsanwalt P. Csoklich,
– Itävallan hallitus, asiamiehenään C. Pesendorfer,
– Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään C. Schmidt ja W. Wils,
ottaen huomioon suullista käsittelyä varten laaditun kertomuksen,
kuultuaan Rieser Internationale Transporte GmbH:n, edustajanaan Rechtsanwalt R. Krist, Autobahnen- und Schnellstraßen-Finanzierungs-AG:n (ASFINAG), edustajanaan Rechtsanwalt P. Csoklich ja Rechtsanwalt R. Bollenberger, Itävallan hallituksen, asiamiehenään H. Dossi, ja komission, asiamiehenään C. Schmidt, 5.6.2003 pidetyssä istunnossa esittämät suulliset huomautukset,
kuultuaan julkisasiamiehen 9.9.2003 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Oberster Gerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 22.3.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 29.4.2002, EY 234 artiklan nojalla neljä ennakkoratkaisukysymystä tiettyjen maanteiden tavaraliikenteeseen tarkoitettujen ajoneuvojen verotuksen sekä tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävien tie- ja käyttömaksujen soveltamisesta jäsenvaltioissa 25 päivänä lokakuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/89/ETY (EYVL L 279, s. 32) ja verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä 17 päivänä kesäkuuta 1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/62/EY (EYVL L 187, s. 42) tulkinnasta.
2. Nämä kysymykset on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa itävaltalainen kuljetusyritys Rieser Internationale Transporte GmbH (jäljempänä Rieser) on vaatinut, että sille on palautettava sen Brennerin moottorintien käytöstä kyseisen moottoritien hallinnoimisyritykselle Autobahnen- und Schnellstraßen-Finanzierungs-AG:lle (ASFINAG) maksamista tiemaksuista se osa, jonka Rieser katsoo maksaneensa liikaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
3. Direktiivin 93/89/ETY 2 artiklan mukaan ”tiemaksulla” tarkoitetaan direktiivissä ”tietyn summan maksamista siitä, että ajoneuvolla kuljetaan kahden paikan välinen matka käyttäen 7 artiklan d alakohdassa tarkoitettuja infrastruktuureja; summan suuruus perustuu kuljettuun matkaan ja ajoneuvoluokkaan” ja ”ajoneuvolla” puolestaan tarkoitetaan ”yksittäistä moottoriajoneuvoa tai ajoneuvoyhdistelmää, joka on tarkoitettu ainoastaan maanteiden tavarakuljetukseen ja jonka suurin sallittu kokonaispaino on vähintään 12 tonnia”.
4. Direktiivin 93/89/ETY 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat edelleen säilyttää tiemaksut tai ottaa käyttöön tiemaksuja ja/tai käyttömaksuja seuraavien edellytysten mukaan:
a) tie- ja käyttömaksuja ei saa periä samanaikaisesti saman tieosuuden käytöstä.
Jäsenvaltiot voivat kuitenkin soveltaa tiemaksuja tieverkoilla, joilla peritään käyttömaksuja siltojen, tunneleiden tai vuoristosolien käytöstä;
b) tie- ja käyttömaksuja sovelletaan syrjimättä suoraan tai epäsuorasti liikenteenharjoittajan kansallisuuden tai kuljetuksen lähtöpaikan taikka määränpään perusteella, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 8 artiklan 2 kohdan e alakohtaa ja 9 artiklaa;
– –
d) tie- ja käyttömaksuja peritään ainoastaan moottoriteiden käytöstä ja muiden sellaisten monikaistaisten teiden käytöstä, joilla on vastaavat ominaispiirteet kuin moottoriteillä, sekä siltojen, tunneleiden ja vuoristosolien käytöstä.
– –
h) tiemaksut perustuvat kyseisen infrastruktuuriverkon rakentamis-, käyttö- ja kehittämiskuluihin.”
5. Direktiivin 93/89/ETY 13 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 1.1.1995. Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan (EYVL 1994, C 241, s. 21 ja EYVL 1995, L 1, s. 1) nojalla tämä täytäntöönpanomääräaika velvoitti myös Itävallan tasavaltaa.
6. Yhteisöjen tuomioistuin kumosi asiassa C-21/94, parlamentti vastaan neuvosto, 5.7.1995 antamallaan tuomiolla (Kok. 1995, s. I-1827) direktiivin 93/89/ETY sen vuoksi, että se oli annettu kuulematta Euroopan parlamenttia sääntöjenmukaisella tavalla; yhteisöjen tuomioistuin määräsi kuitenkin samalla, että kumotun direktiivin vaikutukset pysyvät voimassa siihen asti kun Euroopan unionin neuvosto antaa uuden direktiivin.
7. Parlamentti ja neuvosto antoivat 17.6.1999 direktiivin 1999/62/EY. Sen neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, että sillä korvataan kumottu direktiivi 93/89/ETY.
8. Direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 ja 9 kohdassa, jotka vastaavat direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b ja h alakohtaa, säädetään seuraavaa:
”4. Tietullit ja käyttäjämaksut eivät saa olla suoraan tai välillisesti syrjiviä liikenteenharjoittajan kansallisuudesta tai ajoneuvon alkuperästä tai määräpaikasta johtuvin perustein,
– –
9. Keskimääräisten tietullien on perustuttava kyseisen infrastruktuuriverkon rakentamis-, käyttö- ja kehittämiskuluihin.”
9. Kyseisen direktiivin 13 artiklan sanamuodon mukaan direktiivi tuli voimaan 20.7.1999.
10. Tämän direktiivin 12 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on saatettava kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan ennen 1.7.2000.
11. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa C-205/98, komissio vastaan Itävalta, 26.9.2000 antamassaan tuomiossa (Kok. 2000, s. I-7367) seuraavaa:
”Itävallan tasavalta ei ole noudattanut direktiivin [93/89/ETY] 7 artiklan b alakohdan eikä tämän direktiivin 7 artiklan h alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ensinnäkin on 1.7.1995 ja 1.2.1996 nostanut tiemaksuja koko Brennerin moottoritien tieosuudelta, joka on Itävallan läpiajoväylä, jota enimmäkseen käyttävät muissa jäsenvaltioissa rekisteröidyt tavarakuljetukseen käytettävät ajoneuvot, joiden suurin sallittu kokonaispaino on vähintään 12 tonnia, ilman että se olisi korottanut tiemaksuja tämän moottoritien osittaisilla tieosuuksilla, joita valtaosin käyttävät Itävallassa rekisteröidyt samanlaisiin tavarakuljetuksiin käytettävät ajoneuvot, joiden suurin sallittu kokonaispaino on vähintään 12 tonnia, ja koska se toisekseen ei ole soveltanut näitä tiemaksuja vain siltä osin kuin se on tarpeen Brennerin moottoritien rakentamis-, käyttö- ja kehittämiskulujen kattamiseksi.”
Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
12. ASFINAGille siirrettiin sen ja Itävallan valtion, joka on ASFINAGin ainoa osakas, välillä kesäkuussa 1997 tehdyllä käyttö- ja nautintasopimuksella (Fruchtgenussvertrag) 1.1.1997 takautuvasti alkavin vaikutuksin vastuu Itävallan moottoriteiden ja pikateiden, joihin myös Brennerin moottoritie kuuluu, rakentamisesta, suunnittelusta, käytöstä, ylläpidosta ja rahoituksesta. Lisäksi sille annettiin kyseisen sopimuksen sanamuodon mukaan oikeus periä omissa nimissään ja omaan lukuunsa tie- ja käyttömaksuja kulujensa kattamiseksi.
13. Rieser harjoittaa kansainvälistä tavarakuljetusliikennettä ja käyttää toiminnassaan vähintään 12 tonnin painoisia, yli kolmiakselisia kuorma-autoja. Se käyttää kuljetuksiin säännöllisesti Brennerin moottoritietä, jonka käytöstä peritään tiemaksu. Rieser katsoo, että se oli maksanut ASFINAGille liian korkeita tiemaksuja erityisesti 1.1.1997–31.7.2000. Se on vaatinut täten itävaltalaisessa tuomioistuimessa, että sille oli palautettava osa näistä sen ASFINAGille maksamista tiemaksuista.
14. Rieser on vedonnut edellä mainittuun asiassa komissio vastaan Itävalta annettuun tuomioon. Se katsoo, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b ja h alakohta ovat riittävän täsmällisiä, jotta niillä on välitön oikeusvaikutus. Koska direktiivin täytäntöönpanolle varattu määräaika oli päättynyt, se voi vedota välittömästi näihin säännöksiin. Sama pätee ASFINAGiin, koska vaikka ASFINAG on yksityisoikeuden alainen oikeussubjekti, se on kuitenkin valtion valvonnassa.
15. ASFINAG oli päinvastaista mieltä. Se katsoo, että itävaltalaiset tavaraliikenteenharjoittajat eivät voi vedota syrjintäkiellon sisältävään direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan. Sitä oikeutta, johon Rieser vetoaa, ei missään tapauksessa ollut olemassa 17.6.1999–1.7.2000, koska direktiiviä 93/89/ETY sovellettiin 17.6.1999 asti ja direktiivin 1999/62/EY täytäntöönpanolle varattu määräaika jatkui 1.7.2000 saakka.
16. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistui hylkäsi Rieserin kanteen sillä perusteella, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohta ei ole säännös, jota voitaisiin soveltaa välittömästi, ja kantaja ei voi vedota direktiivin 7 artiklan b alakohtaan.
17. Valitustuomioistuin katsoi, että Rieserin Rekurs-muutoksenhaku oli otettavaksi tutkittavaksi, mutta totesi sitten, että tiemaksuja ei ole palautettava 17.6.1999, joka on direktiivin 1999/62/EY antamispäivä, ja 1.7.2000, jolloin direktiivin täytäntöönpanolle varattu määräaika päättyy, väliseltä ajalta. Jäsenvaltiot olivat tänä aikana velvollisia pelkästään pidättäytymään antamasta säännöksiä, joilla voitaisiin vakavasti vaarantaa direktiivissä 1999/62/EY säädetyn tavoitteen toteuttaminen. Asiassa ei ole tullut esille mitään sellaista, jonka perusteella voitaisiin päätellä, että tätä velvollisuutta ei olisi noudatettu.
18. Asiaa muutoksenhakutuomioistuimena käsittelevän Oberster Gerichtshofin mukaan on epäselvää, onko direktiivien 93/89/ETY ja 1999/62/EY riidanalaisilla säännöksillä välitöntä oikeusvaikutusta. Kyseisen tuomioistuimen mukaan asiassa on selvitettävä myös yhtäältä kumotun direktiivin 93/89/ETY ja sen aikaansaamien vaikutusten ja toisaalta tämän direktiivin 17.6.1999 korvanneen direktiivin 1999/62/EY, jonka täytäntöönpanolle varattu määräaika päättyi vasta 1.7.2000, välinen yhteys.
19. Oberster Gerichtshof on päättänyt lykätä 22.3.2002 tekemällään päätöksellä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1. Onko myös vastaaja Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ’funktionaalista valtiokäsitettä’ koskevan oikeuskäytännön takia tienkäyttäjien kanssa sopimuksia tehdessään velvollinen noudattamaan direktiivin [93/89/ETY] ja direktiivin [1999/62/EY] välittömästi sovellettavia
(’self-executing’) säännöksiä sillä seurauksella, että vastaaja ei saa vaatia maksettavaksi korkeampaa tiemaksua kuin näiden säännösten mukaan on mahdollista?
2) Jos kysymykseen 1 vastataan myöntävästi:
Ovatko direktiivin [93/89/ETY] 7 artiklan b ja h alakohta ja direktiivin [1999/62/EY] 7 artiklan 4 ja 9 kohta yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuja välittömästi sovellettavia säännöksiä siten, että jos näitä direktiivejä ei ole saatettu osaksi Itävallan oikeusjärjestystä tai ne on pantu siinä puutteellisesti täytäntöön, niihin voidaan vedota sen selvittämiseksi, mikä on yli kolmeakselisilta tavaraliikenteeseen käytettäviltä ajoneuvoilta koko Itävallan Brennerin moottoritien tieosuuden osalta perittävä direktiivin mukainen tiemaksu?
3) Jos kysymykseen 2 vastataan myöntävästi:
a) Millä tavalla ja minkä muuttujien mukaan on kussakin tapauksessa laskettava, mikä on sallittu tiemaksu koko tieosuuden pituisen yksittäisen ajomatkan osalta?
b) Voivatko myös itävaltalaiset kuljetusalan yritykset vedota siihen, että niitä syrjitään koko tieosuuden (ylisuuren) tariffin takia sellaisiin tienkäyttäjiin verrattuina, jotka käyttävät pelkästään tämän moottoritien osittaisia tieosuuksia?
4) Jos kysymyksiin 1 ja 2 vastataan myöntävästi:
a) Onko edellä mainittua asiassa parlamentti vastaan neuvosto annettua tuomiota, jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että siinä kumotun direktiivin [93/89/ETY] vaikutukset pidetään voimassa siihen asti, kunnes neuvosto on antanut uuden direktiivin, tulkittava siten, että vaikutukset pysyvät voimassa niin kauan kunnes jäsenvaltiot ovat saattaneet uuden direktiivin säännökset osaksi kansallista oikeusjärjestystään vai niin kauan kunnes täytäntöönpanolle varattu määräaika on päättynyt?
b) Jos kysymykseen 4 a) vastataan kieltävästi:
Ovatko jäsenvaltiot velvollisia ottamaan huomioon uuden direktiivin 17.6.1999 ja 1.7.2000 välisenä aikana esimerkiksi sen pakottavasti huomioitaviksi tulevien esivaikutusten vuoksi?”
Ensimmäinen kysymys
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
20. Rieser ja komissio katsovat, että direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välitön oikeusvaikutus, voidaan vedota ASFINAGin kaltaista kokonaisuutta vastaan siksi, että tämän yhtiön ja valtion välillä on läheisiä sidoksia Itävallan moottoriteiden hallinnoimisen osalta.
21. ASFINAG katsoo sen sijaan, että sitä vastaan ei voida vedota direktiivin säännöksiin, koska se on yksityisoikeuden mukaan järjestetty osakeyhtiö, sen hallitus ei ole sidottu Itävallan valtion elinten antamiin ohjeisiin ja se ei huolehti valtiollisen tehtävän suorittamisesta ja se perii tiemaksut omaan lukuunsa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
22. Tässä on syytä palauttaa mieliin yhteisöjen tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö (ks. asia 8/81, Becker, tuomio 19.1.1982, Kok. 1982, s. 53, Kok. Ep. VI, s. 295, 23–25 kohta ja asia C-188/89, Foster ym., tuomio 12.7.1990, Kok. 1990, s. I-3313, Kok. Ep. X, s. 499, 16 kohta), jonka mukaan silloin, kun yhteisön toimielimet ovat direktiivillä velvoittaneet jäsenvaltiot toimimaan tietyllä tavalla, tällaisen säädöksen tehokas vaikutus heikentyisi, jos yksityiset oikeussubjektit eivät voisi vedota siihen tuomioistuimessa ja jos kansalliset tuomioistuimet eivät voisi ottaa sitä huomioon osana yhteisön oikeutta. Tämän johdosta jäsenvaltio, joka ei asetetussa määräajassa ole toteuttanut direktiivissä säädettyjä täytäntöönpanotoimenpiteitä, ei voi vedota yksityisiä oikeussubjekteja vastaan siihen, että se on itse jättänyt täyttämättä direktiivissä säädetyt velvoitteet. Näin ollen aina kun direktiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä ja kun toimenpiteitä direktiivin täytäntöönpanemiseksi ei ole toteutettu määräajassa, näihin direktiivin säännöksiin voidaan vedota kaikkia direktiivin vastaisia kansallisia säännöksiä vastaan tai siltä osin kuin näissä direktiivin säännöksissä määritellään oikeuksia, joihin yksityiset voivat vedota suhteessa valtioon.
23. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut edelleen (asia 152/84, Marshall, tuomio 26.2.1986, Kok. 1986, s. 723, Kok. Ep. VIII, s. 457, 49 kohta ja em. asia Foster ym., tuomion 17 kohta), että jos yksityiset oikeussubjektit voivat vedota direktiiviin valtiota vastaan, he voivat tehdä tämän riippumatta siitä, toimiiko valtio työnantajana vai julkisen vallan käyttäjänä. Molemmissa tapauksissa on tarpeen välttää tilanne, jossa valtio voisi hyötyä siitä, että se ei ole noudattanut yhteisön oikeutta.
24. Elin, joka oikeudellisesta muodostaan riippumatta on valtion toimenpiteen nojalla ja valtion valvonnan alaisuudessa velvollinen tarjoamaan yleisen edun mukaisia palveluja ja jolla tästä syystä on erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten oikeussubjektien välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä, kuuluu joka tapauksessa sellaisten kokonaisuuksien joukkoon, joita vastaan voidaan vedota sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia (em. asia Foster ym., tuomion 20 kohta ja asia C-343/98, Collino ja Chiappero, tuomio 14.9.2000, Kok. 2000, s. I-6659, 23 kohta).
25. Ennakkoratkaisupyynnön tiedoista käy ilmi, että Itävallan valtio on ASFINAGin ainoa osakas. Sillä on oikeus valvoa kaikkia tämän yhtiön ja sen tytäryhtiöiden toimenpiteitä ja vaatia milloin tahansa tietoja yhtiön ja sen tytäryhtiöiden toiminnasta. Sillä on oikeus asettaa liikenteen, turvallisuuden ja rakentamisen järjestämistä koskevia tavoitteita. ASFINAGin on laadittava vuosittain moottoriteiden ja pikateiden kunnostussuunnitelma ja esitettävä valtiolle tätä koskeva kustannuslaskelma. Lisäksi sen on esitettävä vuosittain valtion talousarvion laatimisen edellyttämässä määräajassa moottoriteiden ja pikateiden suunnittelua, rakentamista, ylläpitoa ja hallintoa koskevat kustannusarviolaskelmat.
26. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy vielä ilmi, että ASFINAGilla ei ole oikeutta vahvistaa kulloinkin perittävää tiemaksua itse. Tiemaksun määrästä säädetään laissa. ASFINAG-laiksi kutsutun lain (BGBl. 1982/591) 4 ja 8 §:ssä säädetään, että Bundesminister für wirtschaftliche Angelegenheiten (liittovaltion talousministeri) vahvistaa yhdessä Bundesminister für Finanzenin (liittovaltion valtiovarainministerin) kanssa vastikkeen suuruuden tiettyjen kriteereiden, joihin kuuluu muun muassa ajoneuvolaji, perusteella.
27. Näistä seikoista käy ilmi, että ASFINAG on elin, joka on valtion toimenpiteen nojalla ja valtion valvonnan alaisuudessa velvollinen tarjoamaan yleisen edun mukaisia palveluja (eli Itävallan moottoriteiden ja pikateiden rakentaminen, suunnittelu, käyttö, ylläpito ja rahoitus ja tie- ja käyttömaksujen periminen) ja jolla tästä syystä erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten oikeussubjektien välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä.
28. Tämän tuomion 24 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan tällainen elin kuuluu oikeudellisesta muodostaan riippumatta sellaisten kokonaisuuksien joukkoon, joita vastaan voidaan vedota sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia.
29. Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on siten vastattava, että yksityisoikeudellista oikeushenkilöä vastaan voidaan vedota silloin, kun se tekee sopimuksia tienkäyttäjien kanssa, sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia, jos valtio on antanut tämän oikeushenkilön tehtäväksi julkisen tieverkoston käytöstä suoritettavien tiemaksujen kantamisen ja kyseinen oikeushenkilö on välittömästi tai välillisesti valtion valvonnassa.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
30. Rieser katsoo, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohdan säännökset ovat riittävän selviä ja ehdottomia, jotta niillä olisi välitön oikeusvaikutus ja niiden perusteella voidaan antaa yksityisille oikeussubjekteille oikeus liikaa maksetun määrän palautukseen. Nämä säännökset sisältävät kriteerit, joiden perusteella voidaan tutkia, onko kansallisella lainsäädännöllä käyttöön otettu tiemaksujärjestelmä laillinen. Tämä käy ilmi edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Itävalta annetun tuomion 102–115 kohdasta, joissa yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että käyttäjiä on syrjitty kuljetuksen lähtöpaikan tai määränpään perusteella. Direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohta ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohta ovat myös tarkkuudeltaan riittävän täsmällisiä, jotta niiden osalta syntyy välitön oikeusvaikutus.
31. ASFINAGin mukaan direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b ja h alakohta ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 ja 9 kohta eivät täytä välittömälle oikeusvaikutukselle asetettuja vaatimuksia, koska säännösten sisältö ei ole riittävän tarkka.
32. Itävallan hallitus katsoo lisäksi, että se, että kaikilla jäsenvaltioilla on hyvin suuri harkintavalta yksittäisten tienkäyttäjien osalta laskettavan tiemaksun vahvistamisessa, on esteenä sille, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaa ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaa voitaisiin soveltaa välittömästi. Koska nämä säännökset ovat epätarkkoja, tiemaksua ei voida arvostella pelkästään syrjintäkieltoa koskevan yhteisön oikeuden periaatteen perusteella. Näin ollen direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdalla ja direktiivin 1999/62/ETY 7 artiklan 4 kohdalla ei voida katsoa olevan välitöntä oikeusvaikutusta.
33. Komissio katsoo puolestaan, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaa ja direktiivin 1999/62/ETY 7 artiklan 4 kohtaa voidaan soveltaa direktiivien mukaisten tiemaksujen laskemiseen, vaikka direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne on saatettu puutteellisesti osaksi Itävallan oikeusjärjestystä. Sen sijaan direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaa ja direktiivin 1999/62/ETY 7 artiklan 9 kohtaa ei voida soveltaa direktiivien mukaisten tiemaksujen laskemiseen silloin, kun direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne on saatettu puutteellisesti osaksi Itävallan oikeusjärjestystä. Yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa velvoittaa Itävallan tasavaltaa noudattamaan tiettyä tiemaksujen laskemismenetelmää.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
34. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että aina kun direktiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset oikeussubjektit voivat kansallisissa tuomioistuimissa vedota niihin jäsenvaltiota vastaan, jos jäsenvaltio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä määräajassa tai jos direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä virheellisesti (ks. erityisesti yhdistetyt asiat C-6/90 ja C-9/90, Francovich ym., tuomio 19.11.1991, Kok. 1991, s. I-5357, Kok. Ep. XI, s. I-467, 11 kohta ja asia C-62/00, Marks & Spencer, tuomio 11.7.2002, Kok. 2002, s. I-6325, 25 kohta).
35. Direktiivin 1999/62/ETY 7 artiklan 4 kohdassa säädetään, että liikenteenharjoittajaa ei saa syrjiä millään tavoin suoraan tai välillisesti kansallisuuden tai kuljetuksen lähtöpaikan tai määräpaikan perusteella tietullien ja käyttäjämaksujen soveltamisen yhteydessä. Tähän syrjinnän poissulkemiseen ei liity ehtoja, ja se on ilmaistu sellaisin sanamuodoin, jotka eivät ole moniselitteisiä. Näin ollen säännös on ehdoton ja riittävän täsmällinen, jotta yksityiset oikeussubjektit voivat vedota siihen kansallisissa tuomioistuimissa.
36. Direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdassa ilmaistaan syrjintäkielto samoin sanamuodoin, mutta siihen on lisätty maininta ”sanotun kuitenkaan rajoittamatta 8 artiklan 2 kohdan e alakohtaa ja 9 artiklaa”.
37. Direktiivin 93/89/ETY 8 artiklan 2 kohdan e alakohdan mukaan jäsenvaltiot saavat soveltaa alennettuja käyttömaksuja huonommassa asemassa olevissa jäsenvaltioissa rekisteröityihin ajoneuvoihin siinä tapauksessa, että vähintään kaksi jäsenvaltiota laativat yhteisen käyttömaksujärjestelmän, jota sovelletaan näiden valtioiden alueilla. Direktiivin 9 artiklassa säädetään sitten raja-alueiden osalta käyttöönotettavasta erityisjärjestelystä. Jäsenvaltiot eivät saa kuitenkaan näiden kahden poikkeuksen takia muuttaa yksipuolisesti direktiivin 7 artiklan b alakohdassa ilmaistun syrjintäkiellon ulottuvuutta siten, että ne asettaisivat sille mitä tahansa ehtoja tai rajoituksia. Poikkeukset eivät näin vaikuta syrjintäkiellon ehdottomuuteen. Sitä paitsi tässä asiassa ei ole väitetty, että jompaa kumpaa näistä poikkeuksista voitaisiin soveltaa pääasiassa.
38. Tästä seuraa, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohta on ehdoton ja riittävän täsmällinen, jotta yksityiset oikeussubjektit voivat vedota siihen kansallisissa tuomioistuimissa.
39. Tässä ei voida hyväksyä Itävallan hallituksen väitettä, jonka mukaan direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan ei voida vedota siksi, että ei ole olemassa matemaattisesti varmaa tiemaksujen ja käyttömaksujen laskemismenetelmää. Oikeuskäytännön mukaan syrjintää on nimittäin se, että erilaisia sääntöjä sovelletaan toisiinsa rinnastettaviin tilanteisiin, tai se, että samaa sääntöä sovelletaan erilaisiin tilanteisiin (ks. erityisesti em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 70 kohta). Tämä arviointiperuste on riittävä sen selvittämiseksi, onko edellä mainituissa säännöksissä olevaa syrjintäkieltoa rikottu pääasiassa; tässä selvittämisessä verrataan täten kysymyksessä olevilla eri tieosuuksilla sovellettuja tiemaksuja keskenään (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 79–88 ja 112–115 kohta).
40. Direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohdassa säädetään sen sijaan, että tiemaksut perustuvat kyseisen infrastruktuuriverkon rakentamis-, käyttö- ja kehittämiskuluihin, eikä siinä ole täsmennetty, minkälainen tämä yhteys on. Lisäksi tässä säännöksessä ei määritellä näitä kolmea kuluerää, eli rakentamista, käyttöä ja kehittämistä, eikä kyseisen infrastruktuuriverkon käsitettä. Vaikka tässä säännöksessä asetetaankin jäsenvaltioille yleiset suuntaviivat tiemaksujen laskemista varten, siinä ei osoiteta minkäänlaista konkreettista laskentamenetelmää ja jätetään jäsenvaltioille hyvin laaja harkintavalta laskentamenetelmän suhteen.
41. Tämän säännöksen ei voida siten katsoa olevan ehdoton tai riittävän täsmällinen, jotta yksityiset oikeussubjektit voisivat vedota siihen suhteessa valtion viranomaisiin. Sama pätee vastaavasti direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaan, koska siinä on käytetty samaa sanamuotoa kuin direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohdassa sitä lukuun ottamatta, että se koskee ”keskimääräisiä tietulleja” eikä ”tiemaksuja”. Koska tämä käsite on korvattu toisella käsitteellä ilman, että sitä olisi kuitenkaan täsmennetty, säännös on vielä epätäsmällisempi kuin edellä tarkoitettu 7 artiklan h alakohta.
42. Tästä seuraa, että yksityinen oikeussubjekti ei voi vedota direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaan tai direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaan suhteessa valtion viranomaisiin silloin, kun direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne on pantu puutteellisesti täytäntöön.
43. Tässä on täsmennettävä, että toinen ennakkoratkaisukysymys koskee yli kolmeakselisia tavarankuljetukseen käytettäviä ajoneuvoja, kun taas nyt kysymyksessä olevat direktiivit koskevat niiden 2 artiklassa seuraavalla tavalla määriteltyjä ajoneuvoja: ”yksittäinen moottoriajoneuvo tai ajoneuvoyhdistelmä, joka on tarkoitettu ainoastaan maanteiden tavarakuljetukseen ja jonka suurin sallittu kokonaispaino on vähintään 12 tonnia”. Näin ollen vaikka yksityiset oikeussubjektit voivat vedota näiden direktiivien säännöksiin kansallisissa tuomioistuimissa, ne voivat tehdä niin siinä määriteltyjen ajoneuvoluokkien osalta.
44. Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on siten vastattava, että yksityiset oikeussubjektit voivat vedota suhteessa valtion viranomaisiin direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan, mutta eivät direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaan tai direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaan, mikäli direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne on pantu puutteellisesti täytäntöön, laskettaessa vähintään 12 tonnia painavilta tavaraliikenteeseen käytettäviltä ajoneuvoilta koko itävaltalaisen Brennerin moottoritien osalta perittävää tiemaksua.
Kolmannen kysymyksen a kohta
45. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy siinä tapauksessa, että toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, millä tavalla ja minkä muuttujien mukaan on kussakin tapauksessa laskettava, mikä on tiemaksu koko tieosuuden pituisen yksittäisen ajomatkan osalta.
46. Toiseen kysymykseen annettu vastaus huomioon ottaen tähän kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Kolmannen kysymyksen b kohta
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
47. Rieser katsoo, että se voi vedota itävaltalaisena tavaraliikenteenharjoittajana direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan, koska näiden säännösten tavoitteena ei ole yksinomaan suojata ulkomaalaisia tavaraliikenteenharjoittajia. Niissä säädetään nimittäin, että tiemaksut ja käyttömaksut eivät saa välittömästi tai välillisesti johtaa erilaiseen kohteluun kuljetusten lähtöpaikan tai määränpään perusteella, eikä näissä säännöksissä ole otettu huomioon liikenteenharjoittajan kotipaikan valtiota.
48. Komissio katsoo samalla tavalla, että näiden säännösten tarkoituksena on suojella koko kauttakulkuliikennettä syrjinnältä siitä riippumatta, minkä maan kansalaisia liikenteenharjoittajat ovat. Itävaltalaiset tavaraliikenteenharjoittajat voivat näin ollen vedota näihin säännöksiin samalla tavalla kuin kaikki muutkin liikenteenharjoittajat tuodakseen esiin sen, että niitä syrjitään koko Brennerin moottoritien (ylisuuren) tariffin takia sellaisiin tienkäyttäjiin verrattuina, jotka käyttävät pelkästään tämän moottoritien osittaisia tieosuuksia.
49. ASFINAGin mukaan itävaltalaiset tavaraliikenteenharjoittajat eivät voi vedota direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan, koska Itävallan kansalaisia ei saateta heikompaan asemaan heidän kansalaisuutensa takia ja kysymyksessä olevat direktiivit koskevat infrastruktuurikuluja, eikä niiden tavoitteena ole säädellä kuljetusyritysten välistä kilpailua yhden ja saman jäsenvaltion sisällä. Itävaltalaiset liikenteenharjoittajat eivät voi näin vedota siihen, että koko Brennerin moottoritien käyttäjiä syrjitään mahdollisesti suhteessa sellaisiin tienkäyttäjiin, jotka käyttävät sen osittaisia tieosuuksia.
50. Itävallan hallitus toteaa samoin, että direktiivien 93/89/ETY ja 1999/62/EY tavoitteena on säädellä eri jäsenvaltioihin sijoittautuneiden liikenteenharjoittajien välistä kilpailua, eikä niissä ole haluttu säännellä yksittäisten tienkäyttäjien subjektiivista oikeutta käyttää tiettyä osuutta tiettyyn tariffiin. Koska direktiiveillä 93/89/ETY ja 1999/62/EY ei pyritä säätelemään samaan jäsenvaltioon sijoittautuneiden liikenteenharjoittajien välistä kilpailua, itävaltalainen tavaraliikenteenharjoittaja ei voi vedota näiden direktiivien syrjintäkieltoa koskeviin säännöksiin.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
51. Tältä osin on syytä palauttaa mieliin, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdassa kielletään siksi, että kaikenlaiset vääristymät estetään jäsenvaltioiden kuljetusyritysten välillä, käyttö- ja tiemaksujen soveltamisen yhteydessä paitsi suoraan tai välillisesti liikenteenharjoittajan kansallisuuteen perustuva syrjintä myös kuljetuksen lähtöpaikkaan tai määränpäähän liittyvä syrjintä (em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 109 kohta).
52. Sama pätee direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohdan olennaisilta osin samansisältöisiin säännöksiin.
53. Tästä seuraa, että myös Itävallan kuljetusyritykset, jotka käyttävät kauttakulkukuljetuksen yhteydessä koko Brennerin moottoritietä ja jotka ovat epäedullisessa asemassa tiettyjen osittaisten osuuksien käyttäjiin verrattuna kuljetuksen lähtöpaikan tai määränpään vuoksi, voivat vedota direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdassa ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohdassa olevaan syrjintäkieltoon.
54. Kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen b kohtaan on näin ollen vastattava, että itävaltalaiset liikenteenharjoittajat voivat vedota yhtä hyvin kuin muihin jäsenvaltioihin sijoittuneet liikenteenharjoittajat direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan tuodakseen esiin sen, että niitä syrjitään itävaltalaisen koko Brennerin moottoritien (ylisuuren) tariffin takia sellaisiin tienkäyttäjiin verrattuina, jotka käyttävät pelkästään tämän moottoritien osittaisia tieosuuksia.
Neljännen kysymyksen a kohta
55. Yhteisöjen tuomioistuin on kumonnut edellä mainitussa asiassa parlamentti vastaan neuvosto antamassaan tuomiossa direktiivin 93/89/ETY sillä perusteella, että se on annettu kuulematta säännönmukaisella tavalla Euroopan parlamenttia. Yhteisöjen tuomioistuin piti kuitenkin tämän direktiivin vaikutukset voimassa siihen asti, kun neuvosto antaa asiasta uuden säädöksen (ks. kyseisen tuomion perusteluiden 31 ja 32 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta).
56. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko tätä tuomiota tulkittava siten, että direktiivin 93/89/ETY vaikutukset pysyvät voimassa, kunnes jäsenvaltiot ovat saattaneet uuden direktiivin säännökset osaksi kansallista oikeusjärjestystään vai kunnes täytäntöönpanolle varattu määräaika on päättynyt.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
57. ASFINAG ja Itävallan hallitus katsovat, että edellä mainitussa asiassa parlamentti vastaan neuvosto annetussa tuomiossa on todettu, että siinä tarkoitettu direktiivin 93/89/ETY vaikutusten voimassapitäminen ulottuu direktiivin 1999/62/EY antamiseen eli 17.6.1999 asti.
58. Komissio muistuttaa siitä, että direktiivi 1999/62/EY tuli voimaan 20.7.1999. Se toteaa, että direktiivi 93/89/ETY on näin ollen menettänyt sitovuutensa tuona päivänä.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
59. On myönnettävä, että edellä mainitussa asiassa parlamentti vastaan neuvosto annetun tuomion sanamuodon mukaan direktiivin 93/89/ETY vaikutukset pidetään voimassa sen sijalle tulleen direktiivin 1999/62/EY antamiseen asti.
60. Sillä, että kumotun lainsäädäntötoimen vaikutukset pysytetään voimassa, pyritään kuitenkin siihen, ettei siihen asti kun kumottu toimi on korvattu uudella toimella, synny oikeudellisesti sääntelemätöntä tilannetta. Tämä tavoite saavutetaan ainoastaan silloin kun kumotun lainsäädäntötoimen vaikutukset pidetään voimassa siihen asti, kun uudella toimella on vaikutuksia. Koska direktiivillä 1999/62/EY on vaikutuksia vasta sitten, kun se tulee voimaan, edellä mainittua asiassa parlamentti vastaan neuvosto annettua tuomiota on tulkittava siten, että direktiivin 93/89/ETY vaikutukset pidetään voimassa direktiivin 1999/62/EY voimaantulopäivään asti, joka on sen 13 artiklan mukaan 20.7.1999. Direktiivillä 93/89/ETY on ollut näin ollen edelleen vaikutuksia 19.7.1999 keskiyöhön asti.
61. Neljännen ennakkoratkaisukysymyksen a kohtaan on vastattava siis, että edellä mainittua asiassa parlamentti vastaan neuvosto annettua tuomiota on tulkittava siten, että direktiivin 93/89/EY vaikutukset pysyvät voimassa 20.7.1999 asti, jona ajankohtana direktiivi 1999/62/EY tuli voimaan.
Neljännen kysymyksen b kohta
62. Direktiivin 1999/62/EY 12 artiklan sanamuodon mukaan direktiivin täytäntöönpanolle varattu määräaika päättyi 1.7.2000. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää tällä kysymyksellään, voiko Rieser vedota kansallisissa tuomioistuimissa direktiiviin 1999/62/EY 20.7.1999, jona päivänä tämä direktiivi tuli voimaan, ja 1.7.2000, jona päivänä sen täytäntöönpanolle varattu määräaika päättyi, välisen ajanjakson osalta.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
63. ASFINAG katsoo, että jäsenvaltiot olivat velvollisia täyttämään direktiivistä 1999/62/EY esivaikutusten muodossa syntyneet velvollisuutensa 17.6.1999 ja 1.7.2000 välisenä aikana; näillä esivaikutuksilla ei kuitenkaan tarkoiteta välitöntä oikeusvaikutusta.
64. Itävallan hallituksen mukaan jäsenvaltioiden on huomioitava direktiivin ennakkovaikutukset siten, että ne eivät saa toteuttaa toimenpiteitä, joilla vaarannetaan vakavasti direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttaminen. Sen sijaan direktiivillä, jonka täytäntöönpanolle varattu määräaika ei ole vielä päättynyt, ei ole välitöntä oikeusvaikutusta.
65. Komission mielestä jäsenvaltiot olivat 20.7.1999 ja 1.7.2000 välisen ajanjakson aikana velvollisia ottamaan huomioon direktiivin 1999/62/EY siten, että niiden oli pidättäydyttävä direktiivissä säädetyn, täytäntöönpanolle varatun määräajan kuluessa antamasta säännöksiä, jotka olivat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamisen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
66. EY 10 artiklan toisen kohdan, EY 249 artiklan kolmannen kohdan ja direktiivin 1999/62/EY itsensä soveltamisesta seuraa, että jäsenvaltion, jolle direktiivi on osoitettu, on sen määräajan kuluessa, joka direktiivissä on vahvistettu direktiivin saattamiseksi osaksi jäsenvaltion oikeusjärjestystä, pidättäydyttävä antamasta säännöksiä, jotka ovat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamisen (asia C-129/96, Inter-Environnement Wallonie, tuomio 18.12.1997, Kok. 1997, s. I-7411, 45 kohta).
67. Kansalliset tuomioistuimet ovat velvollisia yksityisten oikeussubjektien vireille saattamissa oikeudenkäynneissä, joissa yksityiset oikeussubjektit vetoavat direktiivin välittömään oikeusvaikutukseen, jättämään soveltamatta entuudessaan voimassa olevia, tämän direktiivin kanssa ristiriidassa olevia kansallisia oikeussääntöjä vasta direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisen jälkeen (ks. vastaavasti, vaikkakin kyse oli päätöksestä eikä direktiivistä, asia C-156/91, Hansa Fleisch Ernst Mundt, tuomio 10.11.1992, Kok. 1992, s. I-5567, 20 kohta).
68. Koska tällä määräajalla on tarkoitus antaa jäsenvaltioille riittävästi aikaa täytäntöönpanotoimenpiteiden toteuttamiseen, niitä ei voida ennen määräajan päättymistä moittia siitä, etteivät ne ole saattaneet direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystään (em. asia Inter-Environnement Wallonie, tuomion 43 kohta).
69. Neljännen ennakkoratkaisukysymyksen b kohtaan on vastattava näin ollen, että jäsenvaltioiden oli 20.7.1999 ja 1.7.2000 välisen ajanjakson aikana pidättäydyttävä antamasta säännöksiä, jotka olivat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä 1999/62/EY säädetyn tavoitteen toteuttamisen, mutta että yksityiset oikeussubjektit eivät voineet vedota kansallisissa tuomioistuimissa tähän direktiiviin suhteessa jäsenvaltioihin sen aikaansaamiseksi, että tämän direktiivin vastaista, voimassa ollutta sääntöä ei sovelleta.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
70. Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Itävallan hallitukselle ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut Oberster Gerichtshofin 22.3.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1) Yksityisoikeudellista oikeushenkilöä vastaan voidaan vedota silloin, kun se tekee sopimuksia tienkäyttäjien kanssa, sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia, jos valtio on antanut tämän oikeushenkilön tehtäväksi julkisen tieverkoston käytöstä suoritettavien tiemaksujen kantamisen ja kyseinen oikeushenkilö on välittömästi tai välillisesti valtion valvonnassa.
2) Yksityiset oikeussubjektit voivat vedota suhteessa valtion viranomaisiin tiettyjen maanteiden tavaraliikenteeseen tarkoitettujen ajoneuvojen verotuksen sekä tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävien tie- ja käyttömaksujen soveltamisesta jäsenvaltioissa 25 päivänä lokakuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä 17 päivänä kesäkuuta 1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan, mutta eivät direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaan tai direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaan, mikäli direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne on pantu puutteellisesti täytäntöön, laskettaessa vähintään 12 tonnia painavilta tavaraliikenteeseen käytettäviltä ajoneuvoilta koko itävaltalaisen Brennerin moottoritien osalta perittävää tiemaksua.
3) Itävaltalaiset liikenteenharjoittajat voivat vedota yhtä hyvin kuin muihin jäsenvaltioihin sijoittuneet liikenteenharjoittajat direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan tuodakseen esiin sen, että niitä syrjitään koko itävaltalaisen Brennerin moottoritien (ylisuuren) tariffin takia sellaisiin tienkäyttäjiin verrattuina, jotka käyttävät pelkästään tämän moottoritien osittaisia tieosuuksia.
4) Asiassa C-21/94, parlamentti vastaan neuvosto, 5.7.1995 annettua tuomiota on tulkittava siten, että direktiivin 93/89/ETY vaikutukset pysyvät voimassa 20.7.1999 asti, jona ajankohtana direktiivi 1999/62/EY tuli voimaan.
5) Jäsenvaltioiden oli 20.7.1999 ja 1.7.2000 välisen ajanjakson aikana pidättäydyttävä antamasta säännöksiä, jotka olivat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä 1999/62/EY säädetyn tavoitteen toteuttamisen, mutta yksityiset oikeussubjektit eivät voineet vedota kansallisissa tuomioistuimissa tähän direktiiviin suhteessa jäsenvaltioihin sen aikaansaamiseksi, että tämän direktiivin vastaista voimassa ollutta sääntöä ei sovelleta.