JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
24 päivänä marraskuuta 2016 (1)
Asia C‑541/15
Mircea Florian Freitag
(Ennakkoratkaisupyyntö – Amtsgericht Wuppertal (Wuppertalin käräjäoikeus, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Euroopan unionin kansalaisuus – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskevat oikeudet – SEUT 18 ja SEUT 21 artikla – Henkilö, joka on kahden jäsenvaltion (Romanian ja Saksan liittotasavallan) kansalainen ja jonka vakinainen asuinpaikka on Saksassa – Romaniassa saatua sukunimeä koskeva nimenmuutos, joka toteutetaan asianomaisen henkilön omasta hakemuksesta ja joka ei liity perheoikeudellisen aseman muuttumiseen – Saksan väestörekisteri kieltäytyy tunnustamasta nimenmuutosta – Yhdenmukaisuus unionin oikeuden kanssa
Johdanto
1.        Unionin tuomioistuinta pyydetään jälleen kerran lausumaan Euroopan unionin kansalaisuutta ja sukunimeä koskevasta kysymyksestä. Esillä olevaa asiaa koskevat oikeussäännöt sisältyvät SEUT 18 ja SEUT 21 artiklaan. Tarkemmin sanottuna Amtsgericht Wuppertalin (Wuppertalin käräjäoikeus, Saksa) esittämä kysymys antaa unionin tuomioistuimelle aiheen käsitellä kysymystä siitä, voidaanko Saksan kansalaisen, jolla on myös Romanian kansalaisuus, nimenmuutos, jonka Romanian toimivaltaiset viranomaiset ovat suorittaneet laillisesti, jättää tunnustamatta.
2.        Saksan lainsäätäjä on äskettäin hyväksynyt pääasiassa kyseessä olevan säännöstön, toisin sanoen 21.9.1994 annetun Saksan siviililain täytäntöönpanolain (Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch, jäljempänä EGBGB),(2) sellaisena kuin sitä sovellettiin pääasian tosiseikkoihin, 48 §:n, joka koskee muussa Euroopan unionin jäsenvaltiossa saadun nimen valintaa. Kyseinen pykälä sisällytettiin lakiin tuomion Grunkin ja Paul julistamisen perusteella.(3) Unionin tuomioistuin katsoi kyseisessä tuomiossa, että SEUT 21 artikla ”on – – esteenä sille, että jäsenvaltion viranomaiset kansallista lainsäädäntöä soveltaen kieltäytyvät tunnustamasta lapsen sukunimeä sellaisena kuin se on määräytynyt ja rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, jossa tämä lapsi on syntynyt ja asunut syntymästään saakka, kun lapsi vanhempiensa tavoin on vain ensiksi mainitun jäsenvaltion kansalainen”.(4)
3.        Vaikuttaa kuitenkin siltä, ettei EGBGB:n 48 § täysin täytä unionin tuomioistuimen asettamia vaatimuksia. Sen soveltamisala on nimittäin rajallinen: yhtäältä mahdollisuus valita ja rekisteröidä sukunimi Saksassa on olemassa vain, kun nimeä säännellään Saksan lainsäädännöllä, ja toisaalta nimen on oltava otettu käyttöön aikana, jolloin asianomaisen vakinainen asuinpaikka oli kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa. Moniin tilanteisiin ei näin ollen löydy ratkaisua tämän uuden säännöksen nojalla.
4.        Saksan hallitus on kuitenkin vedonnut muiden sellaisten julkisoikeudellisten säännösten olemassaoloon, joiden nojalla pääasian kantaja voi esittää sukunimen muuttamista koskevan hakemuksen jollekin toiselle viranomaiselle. Tässä ennakkoratkaisupyynnössä esiin tuotu kysymys koskee näin ollen sitä, onko Saksan lainsäädäntö kokonaisuutena tarkastellen – toisin sanoen, kun otetaan huomioon kaksi Saksan lainsäädännön mukaista menettelyä, joilla Saksan kansalaiselle halutaan antaa mahdollisuus nimenmuutokseen ottamalla käyttöön jossain toisessa jäsenvaltiossa laillisesti hankittu nimi – SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan mukainen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
5.        Saksassa EGBGB:n 5 §:n, jonka otsikko on ”Henkilöstatuutti”, 1 momentin ensimmäisessä ja toisessa virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Jos viitataan sen valtion lainsäädäntöön, jonka kansalainen asianomainen henkilö on, ja jos hän on usean valtion kansalainen, sovelletaan sen valtion lainsäädäntöä, johon henkilöllä on kiintein yhteys erityisesti tavanomaisen oleskelun tai elinolosuhteidensa perusteella. Jos henkilö on myös Saksan kansalainen, tällä oikeusasemalla on etusija.”
6.        EGBGB:n 10 §:n, jonka otsikko on ”Nimi”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Henkilön nimeen sovelletaan sen valtion lakia, jonka kansalainen kyseinen henkilö on.”
7.        EGBGB:n 48 §:ssä, jonka otsikko on ”Muussa Euroopan unionin jäsenvaltiossa saadun nimen valinta”, säädetään seuraavaa:
”Jos henkilön nimeen sovelletaan Saksan lakia, hän voi valita toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa tapahtuneen vakinaisen asumisen aikana saamansa ja tämän jäsenvaltion väestörekisteriin merkityn nimen ilmoittamalla sen väestörekisteriyksikköön, ellei se ole selvästi ristiriidassa Saksan oikeuden keskeisten periaatteiden kanssa. Nimen valinnalla on taannehtiva vaikutus siihen ajankohtaan asti, jona nimi merkittiin toisen jäsenvaltion väestörekisteriin, ellei henkilö nimenomaisesti pyydä, että nimen valinnan vaikutus ulottuu ainoastaan tulevaisuuteen. Ilmoituksen on oltava julkisesti todennettu tai oikeaksi todistettu. – –”.(5)
8.        Kuten Saksan hallitus on huomauttanut kirjallisissa huomautuksissaan, on niin, että sikäli kuin nimilainsäädäntöön ei sovelleta yksityisoikeutta, Saksassa nimenmuutosta säännellään julkisoikeudellisilla säännöksillä, tarkemmin sanottuna poikkeusluonteisella menettelyllä, joka koskee sukunimen muuttamista 5.1.1938 annetun sukunimien ja etunimien muuttamista koskevan lain (Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen) (NamÄndG) (BGBl. 1938 I, s. 9) nojalla, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 17.12.2008 annetun lain (RGBl. 2008 I, s. 2586) (jäljempänä nimenmuutoksesta annettu laki) 54 §:llä.
9.        Nimenmuutoksesta annetun lain 1 §:n nojalla Saksan kansalaisen, joka asuu tai oleskelee vakinaisesti Saksassa, sukunimeä voidaan tämän hakemuksesta muuttaa. Sukunimen muuttamista koskeva hakemus on jätettävä kyseisen lain 5 §:n 1 momentin mukaan sen alueen alempaan hallintoelimeen, jossa hakija asuu tai oleskelee (jäljempänä toimivaltainen hallintoviranomainen).
10.      Nimenmuutoksesta annetun lain 3 §:n 1 momentin mukaan sukunimi voidaan muuttaa vain, jos muutos on perusteltu tärkeän syyn (”ein wichtiger Grund”) vuoksi. Asiassa tehtävän päätöksen kannalta merkitykselliset seikat on arvioitava viran puolesta kyseisen lain 3 §:n 2 momentin nojalla. Tässä yhteydessä on kuultava niiden henkilöiden, joita asia koskee suoraan, lisäksi myös toimivaltaisia paikallisia poliisiviranomaisia sekä henkilöitä, joiden oikeuksiin haettu nimenmuutos vaikuttaa.
11.      Periaatteessa syytä, jonka nojalla nimenmuutos voi olla perusteltu, voidaan pitää tärkeänä, jos hakijan henkilökohtainen etu on etusijalla nimen käyttöä säänteleviin periaatteisiin nähden, joihin kuuluu nykyisen nimen säilyttämistä koskeva yleinen etu, mutta myös suojeltavina pidettävät kolmansien osapuolten edut.
12.      Sukunimien ja etunimien muuttamista koskevaa lakia koskeva yleinen hallinnollinen määräys (Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen) (NamÄndVwV), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 11.2.2014 annetulla hallinnollisella määräyksellä (BAnz. AT, 18.2.2014, B2) (jäljempänä nimenmuutoksesta annettua lakia koskeva määräys), annettiin 11.8.1980 nimenmuutoksesta annetun lain täytäntöön panemiseksi.
13.      Kyseisen määräyksen 27 kohdan 1 alakohdan mukaan ”henkilöiden nimiä säännellään yksityiskohtaisesti ja – lähtökohtaisesti – tyhjentävästi yksityisoikeuden asiaa koskevilla säännöksillä. Julkisoikeudellisella nimenmuutosmenettelyllä pyritään poistamaan haitalliset vaikutukset yksittäisessä tapauksessa. Se on luonteeltaan poikkeuksellinen. – –”.
14.      Kyseisen määräyksen 33 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa luetellaan sukunimen muutosta koskevan tärkeän syyn arviointikriteerit niissä erityyppisissä tapauksissa, joita käytännössä useimmiten esiintyy.
15.      Määräyksen 49 kohdassa määrätään ”nimen käyttöön liittyvien epäselvyyksien poistamisesta” seuraavaa:
”Jos Saksan kansalainen, jolla on myös toisen jäsenvaltion kansalaisuus, käyttää kyseisen valtion lainsäädännön mukaisesti muuta sukunimeä kuin se, jota hänen on lainsäädännön nojalla käytettävä alueella, jolla kyseistä lakia sovelletaan, tämä nimen käyttöön liittyvä epäselvyys voidaan poistaa muuttamalla alueella, jolla kyseistä lakia sovelletaan, käytettävä sukunimi ottamalla käyttöön kyseisen toisen valtion lainsäädännön mukainen sukunimi. Sitä vastoin jos luovutaankin toisesta sukunimestä, asianomainen on ohjattava sen toisen valtion viranomaisten puoleen, jonka kansalaisuus hänellä myös on.”
16.      Jos osavaltion oikeuden nojalla toimivaltainen hallintoviranomainen katsoo, ettei hakemus ole perusteltu, se ei tunnusta nimenmuutosta. Hylkäävää päätöstä vastaan ovat käytettävissä hallinnolliset muutoksenhakukeinot.
17.      Jos osavaltion oikeuden nojalla toimivaltainen hallintoviranomainen hyväksyy sukunimen muutosta koskevan hakemuksen, se varmistaa erityisesti, että nimenmuutoksen edellyttämät päivitykset tulevat tehdyiksi tai että nimenmuutos merkitään syntymärekisteriin.
Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
18.      Mircea Florian Freitag syntyi 25.4.1986 Romaniassa ja sai sukunimen Pavel. Hänen vanhempansa Angela Freitag ja Vica Pavel ovat Romanian kansalaisia.
19.      Pääasian kantajan vanhempien avioeron jälkeen hänen äitinsä Angela Freitag avioitui Freitag-nimisen Saksan kansalaisen kanssa. Tämä adoptoi 21.5.1997 pääasian kantajan, joka sai siten myös Saksan kansalaisuuden ja on tästä lähtien ollut sukunimeltään Freitag.
20.      Brașovin alueneuvoston (Romania) 9.7.2013 tekemällä päätöksellä pääasian kantajan sukunimi muutettiin hänen hakemuksestaan jälleen Paveliksi. Nimenmuutosta koskevan Romaniassa käydyn menettelyn aikana pääasian kantaja oleskeli vakinaisesti Saksassa.
21.      Pääasian kantaja kääntyi tämän jälkeen Standesamt Wuppertalin (Wuppertalin väestörekisteritoimisto) puoleen ja esitti uuden romanialaisen passinsa, johon sukunimeksi oli merkitty Pavel. Hän vaati, että nimenmuutos tunnustettaisiin myös Saksan oikeuden mukaan ja että häntä koskevaa syntymärekisterimerkintää täydennettäisiin vastaavasti.
22.      Wuppertalin väestörekisteritoimisto ja Untere Standesamtsaufsichtsbehörde (väestörekisterin alempi valvontaviranomainen) saattoivat asian Amtsgericht Wuppertalin käsiteltäväksi, koska niillä oli epäilyksiä siitä, voidaanko syntymärekisteriin tehtyä merkintää muuttaa.
23.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan asiaa ei voida käsitellä soveltamalla asiaan liittyvää Saksan säännöstä, toisin sanoen EGBGB:n 48 §:ää, kun otetaan huomioon, että kyseisessä säännöksessä oikeudelle valita toisessa unionin jäsenvaltiossa saatu nimi asetetaan edellytys siitä, että kyseisen nimen ottaminen on tapahtunut aikana, jolloin asianomaisen vakinainen asuinpaikka oli kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, mikä edellytys ei täyty nyt käsiteltävässä asiassa. Freitagin vakinainen asuinpaikka oli Romaniassa käydyn nimenmuutosmenettelyn aikana nimittäin Saksassa.
24.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, ettei myöskään EGBGB:n 48 §:n soveltaminen analogisesti tule kyseeseen. Sen mukaan lainvalmisteluasiakirjat osoittavat, että lainsäätäjä halusi erityisesti panna täytäntöön tuomiosta Grunkin ja Paul(6) seuraavat vaatimukset ja että se oli tietoinen siitä, ettei säännös kata kaikkia ajateltavissa olevia tilanteita, joissa käytetään kahta eri nimeä.
25.      Näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, sisältävätkö SEUT 18 ja SEUT 21 artikla velvollisuuden, jonka mukaan toisessa jäsenvaltiossa toteutettu nimenmuutos on tunnustettava silloin, kun asianomaisen vakinainen asuinpaikka ei ole kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, mutta hänellä on siihen muu yhteys kaksoiskansalaisuutensa perusteella.
26.      Tässä tilanteessa Amtsgericht Wuppertal päätti 24.9.2015 tekemällään päätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 16.10.2015, lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko SEUT 18 ja SEUT 21 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltioiden viranomaisilla on velvollisuus tunnustaa tämän valtion kansalaisen nimenmuutos, kun kyseinen henkilö on myös toisen jäsenvaltion kansalainen ja on tässä jäsenvaltiossa ottanut (takaisin) alkuperäisen, syntymässä saamansa sukunimen nimenmuutoksella, joka ei liittynyt perheoikeudellisen aseman muuttumiseen, vaikka nimen ottaminen ei tapahtunut aikana, jolloin asianomaisen vakinainen asuinpaikka oli kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, ja se toteutettiin hänen omasta hakemuksestaan?”
27.      Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Saksan liittotasavalta ja Portugalin tasavalta sekä Euroopan komissio.
28.      Saksan liittotasavalta ja Romania sekä komissio esittivät suullisia huomautuksia 15.9.2016 pidetyssä istunnossa.
Tapauksen tarkastelu
29.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys koskee pääasiallisesti sitä, ovatko SEUT 18 ja SEUT 21 artikla esteenä sille, että jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset eivät tunnusta toisessa jäsenvaltiossa toteutettua nimenmuutosta silloin, kun asianomaisen vakinainen asuinpaikka ei ole kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa nimenmuutosmenettelyn aikana, mutta hänellä on siihen yhteys kaksoiskansalaisuutensa perusteella.
30.      Heti aluksi on muistutettava, että kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välisessä yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen.(7)
31.      Jos unionin tuomioistuin yhtyy nyt käsiteltävässä asiassa tekemääni johtopäätökseen, jonka mukaan Freitagin tilanne kuuluu kyseisten unionin oikeuden säännösten ja määräysten soveltamisalaan, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys on syytä muotoilla uudelleen, koska Saksan lainsäädännössä säädetään asianomaisen henkilön tilanteen mukaan kahdesta erilaisesta menettelystä nimenmuutoksen toteuttamiseksi.
32.      Tämän ennakkoratkaisukysymyksen on näin ollen mielestäni ymmärrettävä koskevan erityisesti sitä, ovatko SEUT 18 ja SEUT 21 artikla esteenä sille, että jäsenvaltion viranomaiset eivät tunnusta nimenmuutosta sellaisen kansallisen säännöksen perusteella, jossa säädetään oikeudesta valita toisessa jäsenvaltiossa saatu nimi, edellyttäen, että kyseisen nimen ottaminen on tapahtunut aikana, jolloin asianomaisen vakinainen asuinpaikka oli kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, ja kun muissa kansallisen lain säännöksissä sallitaan hakijan tehdä sukunimen muuttamista koskeva hakemus jollekin toiselle viranomaiselle.
33.      Vastatakseni tähän kysymykseen esittelen ensiksi asiayhteyden, johon pääasia kuuluu, esittämällä muutamia näkemyksiä kahdesta Saksan lainsäädännön mukaisesta menettelystä, joilla Saksan kansalaiselle halutaan antaa mahdollisuus nimenmuutokseen ottamalla käyttöön toisessa jäsenvaltiossa laillisesti hankittu nimi. Tämän jälkeen tarkastelen kysymystä siitä, kuuluuko Freitagin tilanne unionin oikeuden aineelliseen soveltamisalaan. Kun asian kannalta merkityksellinen oikeuskäytäntö on palautettu mieleen, ehdotan lopuksi hyödyllisiä tietoja, jotka unionin tuomioistuin voi esittää ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, jotta tämä voi suorittaa tehtäviinsä kuuluvan arvioinnin siitä, onko unionin oikeus esteenä pääasiassa kyseessä olevalle Saksan lainsäädännölle.
Saksan lainsäädännön mukaiset menettelyt, joilla Saksan kansalaiselle halutaan antaa mahdollisuus nimenmuutokseen ottamalla käyttöön toisessa jäsenvaltiossa laillisesti hankittu nimi
34.      On aluksi todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasian kannalta ratkaiseva Saksan oikeuden säännös on EGBGB:n 48 §.
35.      Tässä yhteydessä on todettava, että vaikka Saksan hallitus myöntää, ettei lausuma, jonka Freitag on esittänyt pääasiassa väestörekisteritoimistolle EGBGB:n 48 §:n mukaisesti, mahdollista hänen haluamaansa nimenmuutosta, se väittää, että Saksan lainsäädännössä säädetään kuitenkin kahdesta erillisestä nimenmuutosmenettelystä, toisin sanoen pääasiassa kyseessä olevasta yksityisoikeudellisesta menettelystä, joka koskee toisessa jäsenvaltiossa saadun nimen valintaa EGBGB:n 48 §:n nojalla, ja nimenmuutoksesta annetussa laissa säädetystä julkisoikeudellisesta nimenmuutosmenettelystä.
Menettely, joka koskee toisessa jäsenvaltiossa saadun nimen valintaa EGBGB:n 48 §:n nojalla
36.      Liittovaltion hallituksen lakiesityksen, joka koskee kansainvälisen yksityisoikeuden säännösten mukauttamista asetukseen (EU) N:o 1259/2010 ja muiden kansainvälisen yksityisoikeuden säännösten muuttamista, perusteluista (jäljempänä EGBGB:n 48 §:n perustelut) ilmenee, että kyseisen säännöksen antaminen on tulosta Saksan hallituksen tahdosta noudattaa tuomiota Grunkin ja Paul,(8) samalla kun siinä korostetaan tarvetta säilyttää Saksan järjestelmän johdonmukaisuus, jonka perustana on se, että nimellä on liittymäkohta nimen haltijan kansalaisuuteen.(9)
37.      Saksalaisessa oikeustieteessä on nimittäin katsottu, että tuomiosta Grunkin ja Paul(10) johtuvan velvoitteen noudattamiseksi ”Saksassa käytävä keskustelu koski ensisijaisesti kolmea eri vaihtoehtoa, jotka liittyivät ensinnäkin lainsäädännön ja hallinnollisen käytännön tasoon, toiseksi aineellisen yksityisoikeuden tasoon(11) ja kolmanneksi lainvalinnan tasoon”.(12) Saksan lainsäätäjä antoi lopulta EGBGB:n 48 §:n, joka on aineellisen yksityisoikeuden sääntö, mutta johon sisältyy kansainvälinen tekijä, toisin sanoen tavanomainen oleskelu unionin toisessa jäsenvaltiossa.(13)
38.      Saksan hallituksen kirjallisista huomautuksista ilmenee, että EGBGB:n 48 §:n perustelujen mukaan Saksan lainsäätäjä tahtoi tarjota henkilöiden nimiä koskevassa Saksan lainsäädännössä oikeusperustan unionin toisessa jäsenvaltiossa saadun ja tämän jäsenvaltion väestörekisteriin merkityn nimen käyttöönotolle. Tämän artiklan ansiosta asianomainen henkilö voi siten päättää, ilmoittamalla siitä väestörekisterivirkailijalle, ottaa käyttöön toisessa jäsenvaltiossa saamansa nimen henkilöiden nimiä koskevan Saksan lainsäädännön mukaisesti määräytyvän nimen sijaan. Kyseinen pykälä on kuitenkin tarkoitettu sovellettavaksi vain, kun nimenmuutos on toteutunut toisessa jäsenvaltiossa tapahtuneen vakinaisen asumisen aikana.
39.      Näin ollen sen tavoitteena ei ole Saksan hallituksen mukaan ratkaista tyhjentävästi nimenmuutosongelmia.(14) Tästä tapauksesta, joka siis koskee Saksan kansalaista, jolla on myös toisen jäsenvaltion kansalaisuus mutta joka ei ole koskaan asunut viimeksi mainitussa valtiossa, poiketen tilanteet, joihin ei sovelleta Saksan, vaan toisen jäsenvaltion lainsäädäntöä, eivät kuulu kyseisen säännöksen soveltamisalaan.(15) Tämä pätee esimerkiksi Saksaan sijoittautuneeseen Ranskan kansalaiseen, joka on muuttanut nimeään asuessaan vakinaisesti Espanjassa ja vaatii, että kyseinen nimenmuutos tunnustetaan Saksassa.
Nimenmuutoshakemusta koskeva julkisoikeudellinen menettely
40.      Saksan hallitus selittää huomautuksissaan, että nimenmuutoksesta annettua lakia, joka kuuluu julkisoikeudellisen sääntelyn piiriin, sovelletaan Saksan kansalaisiin sikäli kuin nimilainsäädäntöön ei sovelleta yksityisoikeutta, kuten Freitagin tapauksessa, ottaen huomioon, että vaikka häneen sovelletaan EGBGB:n 48 §:ää, hän ei täytä kyseisen säännöksen edellytystä vakinaisesta asumisesta toisessa jäsenvaltiossa. Näin ollen Saksan hallitus väittää, että nimenmuutosmenettely, jota koskeva hakemus on toimitettava osavaltion oikeuden nojalla toimivaltaiselle hallintoviranomaiselle, voisi mahdollistaa sen, että Freitag saa oikeuden käyttää Romanian lainsäädännön nojalla saatua nimeä.
41.      Saksan hallituksen mukaan ei ollut näin ollen nimenmuutosta koskevan menettelyn kannalta välttämätöntä ottaa käyttöön EGBGB:n 48 §:ää täydentäviä säännöksiä nimen käyttöä koskevan epäselvyyden ratkaisemiseksi sellaisten henkilöiden tapauksessa, joilla on sekä Saksan että jonkin toisen jäsenvaltion kansalaisuus. Nimenmuutoksesta annetun lain 3 §:n 1 momentin mukaan sukunimi voidaan nimittäin muuttaa vain, jos muutos on perusteltu tärkeän syyn vuoksi. Nimen käyttöä koskevan epäselvyyden poistaminen on Saksan hallituksen mukaan sellainen ”tärkeä syy”, johon viitataan nimenmuutoksesta annetun lain 3 §:ssä, luettuna yhdessä kyseistä lakia koskevan määräyksen 49 kohdan kanssa.
42.      Minusta vaikuttaa kuitenkin tärkeältä korostaa, että nimenmuutoksesta annetun Saksan lain nojalla sovellettavien säännösten, erityisesti nimenmuutoksesta annettua lakia koskevan määräyksen 27 kohdan 1 alakohdan, sanamuodosta käy ilmi, että kyseinen julkisoikeudellinen menettely on luonteeltaan ehdottoman poikkeuksellinen. Kyseisessä määräyksessä todetaan pääasiallisesti, että suku- ja etunimeä koskevaa Saksan lainsäädäntöä säännellään periaatteessa kaikilta osin siihen liittyvillä Saksan yksityisoikeuden säännöksillä ja että nimenmuutosta koskeva hallinnollinen menettely muodostaa ”poikkeuksen”.(16) Palaan tähän seikkaan jäljempänä.(17)
43.      Seuraavaksi on syytä tarkastella Freitagin tilannetta unionin oikeuden valossa.
Unionin oikeuden soveltamisala
44.      Aluksi on syytä tutkia, kuuluuko Freitagin tilanne unionin oikeuden ja erityisesti unionin kansalaisen oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen ja syrjimättömyyteen koskevien sääntöjen aineelliseen soveltamisalaan.
45.      Tältä osin kaikki kirjallisia ja suullisia huomautuksia esittäneet ovat yhtä mieltä siitä, että pääasian kantajan tilanne kuuluu unionin oikeuden soveltamisalaan.
46.      Huomautan heti, että SEUT 20 artiklan mukaan jokaisella, jolla on jonkin jäsenvaltion kansalaisuus, on unionin kansalaisen asema.(18) Freitagilla on kahden jäsenvaltion kansalaisuus ja siten unionin kansalaisen asema.
47.      Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, unionin kansalaisuus on tarkoituksensa puolesta jäsenvaltioiden kansalaisten perustavaa laatua oleva asema, jonka nojalla samassa tilanteessa olevat henkilöt voivat EUT-sopimuksen aineellisella soveltamisalalla saada osakseen saman oikeudellisen kohtelun kansalaisuudestaan riippumatta, jollei tätä koskevista nimenomaisesti määrätyistä poikkeuksista muuta johdu.(19)
48.      Unionin tuomioistuin on huomauttanut myös, että perussopimuksessa taattujen perusvapauksien, erityisesti SEUT 21 artiklassa myönnetyn vapauden liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, käyttäminen on unionin oikeuden aineelliseen soveltamisalaan kuuluva tilanne.(20)
49.      Tältä osin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka unionin oikeuden nykytilassa säännöt, jotka koskevat henkilön suku- ja etunimen kirjoittamista henkilötietoja osoittaviin asiakirjoihin, kuuluvatkin jäsenvaltioiden toimivaltaan, niiden on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti perussopimuksen määräyksiä, jotka koskevat jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettua oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella.(21)
50.      Totean pääasian osalta, että Freitagilla on Romanian kansalaisuus, ja hän asuu Saksan liittotasavallan alueella. Näin ollen minusta vaikuttaa selvältä, että hänen tilanteensa liittyy unionin oikeuteen. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tällainen liittymäkohta unionin oikeuteen on olemassa sellaisten henkilöiden osalta, ”jotka ovat jonkin jäsenvaltion kansalaisia ja jotka oleskelevat laillisesti toisen jäsenvaltion alueella – –”.(22)
51.      Lisäksi kuten unionin tuomioistuin on todennut oikeuskäytännössään, se, että Freitagilla on myös Saksan kansalaisuus, ei estä sitä, että liittymäkohta unionin oikeuteen on olemassa. Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin katsonut, että ”jäsenvaltion asiana ei ole rajoittaa niitä vaikutuksia, joita seuraa jonkin toisen jäsenvaltion kansalaisuuden myöntämisestä, asettamalla lisäehto sille, että tämä kansalaisuus tunnustetaan perustamissopimuksen mukaisen perusvapauden käyttämistä varten”.(23)
52.      Näin ollen Freitagin tilanne kuuluu mielestäni unionin oikeuden soveltamisalaan.
53.      On kuitenkin määritettävä, rajoittaako se, että Saksan viranomaiset ovat hylänneet Freitagin hakemuksen, joka koski sitä, että hänen nimenmuutoksensa tunnustettaisiin Saksan oikeusjärjestyksessä ja merkittäisiin syntymärekisteriin, hänen SEUT 21 artiklan mukaista oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen.
54.      Ryhdyn nyt tarkastelemaan tätä kysymystä ja muistutan ensin asiassa merkityksellisestä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä.
Jäsenvaltion velvollisuus tunnustaa toisessa jäsenvaltiossa saatu sukunimi
Unionin tuomioistuimen aikaisempi oikeuskäytäntö
55.      On syytä tarkastella useitakin Euroopan kansalaisuutta ja sukunimeä koskevia tapauksia.
56.      Huomautan tuomion Garcia Avello(24) taustalla olleen asian osalta, että yhteisöjen tuomioistuin joutui lausumaan tapauksesta, jossa Belgian hallintoviranomainen hylkäsi Belgiassa asuvien lasten, joilla on sekä Belgian että Espanjan kansalaisuus ja jotka tahtoivat korvata sukunimensä toisella nimellä ”Espanjan oikeudessa vahvistetun tavan mukaisesti”,(25) sukunimen muuttamista koskevan hakemuksen. Samoin kuin julkisasiamies Jacobs, yhteisöjen tuomioistuin katsoi,(26) että ”on riidatonta, että tällainen tilanne, jossa on eri sukunimiä, on omiaan aiheuttamaan asianomaisille henkilöille tuntuvaa haittaa sekä työelämässä että yksityiselämässä, esimerkiksi vaikeutena saada jäsenvaltiossa, jonka kansalainen asianomainen on, hyväkseen oikeusvaikutuksia oikeustoimista tai asiakirjoista, jotka on laadittu siinä toisessa jäsenvaltiossa tunnustetulla nimellä, jonka kansalainen asianomainen niin ikään on”.(27)
57.      Tarkastellessaan Belgian, Tanskan ja Alankomaiden hallitusten Belgian hallintoviranomaisen käytännön tueksi tämän jälkeen esittämiä perusteita yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että Belgian viranomaisten omaksuma kielteinen suhtautuminen hakemukseen oli suhteeton, ja ratkaisi asian niin, että ”[SEUT 18 ja SEUT 21] artiklaa on tulkittava niin, että niiden vastaista on, että – – jäsenvaltion hallintoviranomainen hylkää tässä valtiossa asuvien alaikäisten lasten, joilla on sekä kyseisen valtion että jonkin toisen jäsenvaltion kansalaisuus, sukunimen muuttamista koskevan hakemuksen, kun hakemuksen tarkoituksena on, että lapset voivat käyttää sukunimeä, joka heillä olisi kyseisen toisen jäsenvaltion lainsäädännön ja perinteen nojalla”.(28)
58.      Tämä lähestymistapa vahvistettiin sittemmin tuomiossa Grunkin ja Paul,(29) jossa yhteisöjen tuomioistuimen oli lausuttava tapauksesta, jossa Saksan viranomaiset kieltäytyivät tunnustamasta lapsen sukunimeä sellaisena kuin se oli määräytynyt ja rekisteröity Tanskassa,(30) jossa lapsi, joka oli Saksan kansalainen, oli syntynyt ja asunut syntymästään lähtien. Epäämisperusteena oli se, että EGBGB:n 10 §:n nojalla henkilön sukunimeä säännellään sen valtion lailla, jonka kansalaisuus hänellä on, ja se, ettei lapsella voinut Saksan lainsäädännön mukaan olla kaksiosaista sukunimeä, joka muodostuu tämän isän ja äidin sukunimistä.(31)
59.      Yhteisöjen tuomioistuin totesi tässäkin tapauksessa, että ”vakavan haitan” olemassaolo liittyi siihen, että asianomaisilla oli eri sukunimiä, ja että SEUT 21 artikla ”on – – esteenä sille, että jäsenvaltion viranomaiset kansallista lainsäädäntöä soveltaen kieltäytyvät tunnustamasta lapsen sukunimeä sellaisena kuin se on määräytynyt ja rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, jossa tämä lapsi on syntynyt ja asunut syntymästään saakka, kun lapsi vanhempiensa tavoin on vain ensiksi mainitun jäsenvaltion kansalainen”.(32)
60.      On kiinnostavaa huomata, että unionin tuomioistuin sovelsi tämän jälkeen samaa päättelyä unionin kansalaisten liikkumis- ja oleskeluvapauden rajoituksen olemassaolon osalta tuomioihin Sayn-Wittgenstein(33) ja Bogendorff von Wolffersdorff(34) johtaneissa asioissa; se totesi kuitenkin, että sellainen rajoitus voidaan perustella jäsenvaltioiden yleistä järjestystä koskevilla syillä.(35)
61.      Tarkastelen tämän oikeuskäytännön valossa seuraavaksi kysymystä SEUT 21 artiklan mukaista vapaata liikkuvuutta koskevan rajoituksen olemassaolosta.(36)
Vapaan liikkuvuuden rajoituksen olemassaolo: SEUT 21 artikla
62.      Huomautan ensiksi, että nimi on osa henkilön identiteettiä ja yksityiselämää, jonka suoja vahvistetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 artiklassa sekä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Roomassa 4.11.1950, 8 artiklassa.(37)
63.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallinen lainsäädäntö, jolla tietyt oman maan kansalaiset asetetaan huonompaan asemaan pelkästään siksi, että he ovat käyttäneet vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, on SEUT 21 artiklan 1 kohdassa jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettuja vapauksia koskeva rajoitus.(38) Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että se, että henkilö, joka on käyttänyt oikeuttaan liikkua ja oleskella vapaasti toisen jäsenvaltion alueella, on jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on, pakotettu käyttämään eri nimeä kuin sitä, joka hänelle on jo annettu ja joka on jo rekisteröity jäsenvaltiossa, jossa hän on syntynyt ja jossa hän asuu, voi rajoittaa kyseisen oikeuden käyttämistä.(39)
64.      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 56 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, ”tilanne, jossa on eri sukunimiä, on omiaan aiheuttamaan asianomaisille henkilöille tuntuvaa haittaa”. Se, että henkilöllä on nyt käsiteltävässä asiassa kaksi eri sukunimeä, nimittäin nimet Pavel ja Freitag, on omiaan aiheuttamaan pääasian kantajalle haittaa erityisesti ”hallinnollisesti, työelämässä ja yksityiselämässä”.(40) Näin ollen on olemassa tosiasiallinen vaara siitä, että henkilö, joka on kahden jäsenvaltion kansalainen, kuten Freitag, joutuu hälventämään henkilöllisyyttään tai esittämiensä asiakirjojen aitoutta koskevia epäilyksiä tai epäilyksiä, jotka koskevat asiakirjoihin sisältyvien tietojen todenperäisyyttä, mikä voi unionin tuomioistuimen mukaan ”rajoittaa SEUT 21 artiklaan perustuvan oikeuden käyttämistä”.(41)
65.      Näin ollen se, että Saksan viranomaiset, jotka ovat toimivaltaisia käsittelemään Freitagin nimenmuutoshakemuksen, jossa hän vaati nimen Pavel, sellaisena kuin se on määräytynyt ja rekisteröity Romaniassa – jäsenvaltiossa, jonka kansalaisuus hänellä myös on – tunnustamista, ovat hylänneet kyseisen hakemuksen yksinomaan EGBGB:n 48 §:n perusteella, jossa säädetään oikeudesta valita toisessa jäsenvaltiossa saatu nimi, edellyttäen, että kyseisen nimen ottaminen on tapahtunut asianomaisen vakinaisen kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa asumisen aikana, voi olla SEUT 21 artiklassa tunnustettuja vapauksia koskeva rajoitus.
66.      Saksan hallitus myöntää tältä osin, että kyseisen Saksan oikeuden säännöksen tavoitteena ei ole ratkaista tyhjentävästi nimenmuutosongelmia.(42) Se korostaa kuitenkin, että koska Saksan lainsäädäntöön sisältyy muita oikeusperustoja, joiden perusteella nimenmuutos on mahdollista toteuttaa asianomaisen pyynnöstä, nimittäin nimenmuutoksesta annetun lain asiaa koskevat säännökset,(43) kyseinen lainsäädäntö ei muodosta nimen käyttöön liittyvästä epäselvyydestä johtuvaa estettä henkilöiden vapaalle liikkuvuudelle.
67.      Tarkastelen jäljempänä kysymystä siitä, onko tämä mahdollisuus merkityksellinen.
Nimenmuutoksesta annettuun Saksan lakiin perustuvan nimenmuutosmahdollisuuden merkitys
68.      Saksan hallitus väittää, että ratkaiseva tekijä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettua ”tunnustamista” koskevan velvollisuuden kannalta(44) on se, että päätös kansallisissa menettelyissä on unionin oikeuden mukainen. Näin ollen SEUT 21 artiklasta ei sen mukaan pääasiassa tarkoitetun kaltaisessa tilanteessa johdu velvollisuutta tunnustaa virallisesti ja automaattisesti Saksan lainsäädännössä sukunimeä, jota Freitag käyttää Romanian lainsäädännön nojalla, ilman, että sovelletaan Saksan lainsäädännössä, toisin sanoen nimenmuutoksesta annetussa Saksan laissa, säädettyä menettelyä.(45) Saksan hallitus huomauttaa lisäksi, että kansallisessa lainsäädännössä on määriteltävä menettely, jota noudattaen nimenmuutokset voidaan toteuttaa, ja tätä tarkoitusta varten on nimettävä toimivaltainen viranomainen.(46)
69.      Yhdyn Saksan hallituksen näkemykseen, jonka mukaan Saksan lainsäädännössä säädettyjä kahta menettelyä on tarkasteltava SEUT 21 artiklan valossa. Pääasian olosuhteille on nimittäin ominaista se, että yhtäältä EGBGB:n 48 §:n soveltamisala on rajoitettu, ja että toisaalta Saksan lainsäädännössä on muita säännöksiä, joiden nojalla pääasian kantajan kaltainen henkilö voi esittää nimenmuutoshakemuksen toiselle kansalliselle viranomaiselle.
70.      Kuten komissio perustellusti huomauttaa, tässä tilanteessa ei ole unionin oikeuden kannalta merkityksellistä, minkä säännöksen tai sisäisen hallinnollisen menettelyn nojalla kantaja voi vaatia nimeensä liittyviä oikeuksiaan. Katson kuitenkin komission tavoin, että jotta Saksan lainsäädäntö kokonaisuutena tarkastellen olisi unionin oikeuden mukainen, nimenmuutoksesta annetussa laissa tarkoitettu nimenmuutosmenettely ei saa olla sellainen, että SEUT 21 artiklasta johtuvien oikeuksien täytäntöönpano on mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
71.      Koska unioni ei ole antanut sukunimen muuttamista koskevaa lainsäädäntöä, kunkin jäsenvaltion asiana on siten sisäisessä oikeusjärjestyksessään antaa kansallisen lainsäädännön mukaiset menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, kuitenkin siten, että nämä menettelysäännöt eivät yhtäältä saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia oikeuksia (vastaavuusperiaate), eivätkä ne toisaalta saa olla sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate).(47)
72.      Kysymys kuuluukin: onko katsottava, että mahdollisuus jättää nimen muuttamista koskeva hakemus nimenmuutoksesta annetun lain 1 §:n nojalla sopii yhteen tehokkuusperiaatteen kanssa?
73.      Epäilen sitä.
74.      Kuten olen todennut tämän ratkaisuehdotuksen 42 kohdassa, nimenmuutoksesta annettua lakia koskevan määräyksen 27 kohdan 1 alakohdan sanamuodosta käy ilmi, että julkisoikeuden piiriin kuuluva nimenmuutosta koskeva menettely on luonteeltaan poikkeuksellinen. Nimenmuutoksesta annetun lain 3 §:n 1 momentissa säädetään, että muutos on mahdollinen vain, jos se on perusteltu tärkeän syyn nojalla. Vaikka Saksan hallitus korostaa sitä, että nimen käyttöä koskevan epäselvyyden poistaminen on kyseisessä säännöksessä tarkoitettu tärkeä syy, nimenmuutoksesta annettua lakia koskevan määräyksen 31 kohdasta ilmenee, että jos kyseinen tärkeä syy hyväksytään, se ei anna oikeutta nimenmuutokseen, sillä toimivaltainen viranomainen voi harkintansa mukaan olla tunnustamatta nimenmuutosta.
75.      Saksan hallitus väitti kuitenkin istunnossa, että se, että kyseisten säännösten nojalla Saksan toimivaltaiset viranomaiset voivat harkintansa mukaan hylätä nimenmuutoshakemuksen, ei kyseenalaista hakijan mahdollisuutta käyttää SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan mukaisia oikeuksia. Saksan hallinto-oikeuden mukaan viranomaisen on nimittäin aina harkintavaltaansa käyttäessään otettava huomioon huolellisuusvelvoite ja täytettävä erityisesti unionin oikeuden mukaiset lailliset velvoitteensa. Jokaisen kansallisen viranomaisen on aina käyttäessään harkintavaltaansa huolellisuusvelvoitteen edellyttämällä tavalla otettava huomioon unionin oikeuden vaatimukset. Jos viranomainen hylkää nimen muuttamista koskevan hakemuksen SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan vastaisesti, siihen voidaan näin ollen kohdistaa täyttä harkintavaltaa käyttäen toteutettavaa valvontaa Saksassa. Käsitettä ”tärkeä syy” on siten kyseisen hallituksen mukaan tulkittava nimenmuutoksesta annetun Saksan lain yhteydessä noudattamalla SEUT 18 ja SEUT 21 artiklaa.
76.      Jos SEUT 18 ja SEUT 21 artikla tekevät tältä osin tyhjäksi Saksan toimivaltaisten viranomaisten harkintavallan, kuten Saksan hallitus väittää, niin ettei nimenmuutoksesta annetussa Saksan laissa säädetty hallinnollinen menettely siis ole sellainen, että kyseisistä artikloista johtuvien oikeuksien täytäntöönpano on mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa, tehokkuusperiaatteen voidaan todeta täyttyvän; tämän tutkiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä.
77.      Ehdotan siten, että ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen vastataan, ettei SEUT 21 artikla ole esteenä sille, etteivät jäsenvaltion viranomaiset tunnusta nimenmuutosta sellaisen kansallisen säännöksen perusteella, jossa säädetään oikeudesta valita toisessa jäsenvaltiossa saatu nimi, edellyttäen, että kyseisen nimen ottaminen on tapahtunut aikana, jolloin asianomaisen vakinainen asuinpaikka oli kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, sikäli kuin yhtäältä muissa kansallisen lainsäädännön säännöksissä sallitaan hakijan esittää sukunimen muuttamista koskeva hakemus jollekin toiselle viranomaiselle, ja toisaalta edellyttäen, etteivät kyseiset säännökset ole sellaisia, että SEUT 21 artiklasta johtuvien oikeuksien täytäntöönpano on mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
Ratkaisuehdotus
78.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Amtsgericht Wuppertalin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
SEUT 21 artikla ei ole esteenä sille, etteivät jäsenvaltion viranomaiset tunnusta nimenmuutosta sellaisen kansallisen säännöksen perusteella, jossa säädetään oikeudesta valita toisessa jäsenvaltiossa saatu nimi, edellyttäen, että kyseisen nimen ottaminen on tapahtunut aikana, jolloin asianomaisen vakinainen asuinpaikka oli kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, sikäli kuin yhtäältä muissa kansallisen lainsäädännön säännöksissä sallitaan hakijan esittää sukunimen muuttamista koskeva hakemus jollekin toiselle viranomaiselle, ja toisaalta edellyttäen, etteivät kyseiset säännökset ole sellaisia, että SEUT 21 artiklasta johtuvien oikeuksien täytäntöönpano on mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
1 – Alkuperäinen kieli: ranska.
2 – BGBl. 1994 I, s. 2494, ja oikaisu BGBl. 1997 I, s. 1061.
3 – Tuomio 14.10.2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
4 – Tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, 39 kohta).
5 –      EGBGB:n 48 § perustuu kansainvälisen yksityisoikeuden säännösten mukauttamisesta asetukseen (EU) N:o 1259/2010 ja muiden kansainvälisen yksityisoikeuden säännösten muuttamisesta 23.1.2013 annettuun lakiin (Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) Nr. 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechts), joka tuli voimaan 29.1.2013 (BGBl. 2013 I, s. 101).
6 – Tuomio 14.10.2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
7 – Ks. mm. tuomio 19.9.2013, Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571, 40 kohta).
8 – Tuomio 14.10.2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
9 – Saksan hallitus korostaa kirjallisissa huomautuksissaan, että EGBGB:n 48 §:ää sovelletaan EGBGB:n 10 §:n 1 momentin nojalla, luettuna yhdessä EGBGB:n 5 §:n 1 momentin kanssa, koska yhtäältä asianomaisella henkilöllä on myös Saksan kansalaisuus, ja toisaalta koska hänellä on kiintein yhteys Saksan liittotasavaltaan sen perusteella, että hän oleskelee vakinaisesti kyseisessä jäsenvaltiossa. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 5 kohta. Lisäksi unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että EGBGB:n 10 §:n 2 ja 3 momentin mukaan asianomainen voi valita Saksan lainsäädännön nimen määrittämistä varten, erityisesti jos hän asuu vakinaisesti Saksan liittotasavallan alueella.
10 – Tuomio 14.10.2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
11 – Ensimmäinen vaihtoehto, joka merkitsee ”kansallisen lainsäädännön kannalta vähäisempää puuttumista, oli nimittäin nimenmuutoksen salliminen [nimenmuutoksesta annetussa laissa] säädetyn hallinnollisen menettelyn yhteydessä”, kun taas toisella vaihtoehdolla ”pyrittiin ottamaan käyttöön aineellisen oikeuden sääntö, jonka avulla voitaisiin saavuttaa tavoiteltu päämäärä”. Ks. Kohler, C., ”Towards the Recognition of Civil Status in the European Union”, Yearbook of Private International Law, nide 15, 2013/2014, Sellier European Law Publishers, s. 13–30, erityisesti s. 21.
12 – Kolmas vaihtoehto oli ”nimeä koskevan lainvalintasäännön, toisin sanoen EGBGB:n 10 §:n, muuttaminen siten, että asianomaisen lapsen vanhempi voi valita lapsen nimen määrittämisen yhteydessä sovellettavaksi laiksi sen valtion lain, jossa on toisen vanhemman vakinainen asuinpaikka. Tätä varten olisi riittänyt kyseisen 3 momentin 2 kohdan säännöksen ’bilateralisointi’, toisin sanoen mahdollisuus valita kahden lain välillä, kun tämänhetkisen sanamuodon mukaisesti voidaan valita Saksan lainsäädäntö, jos toisen vanhemman vakinainen asuinpaikka on Saksassa” (ks. em. teos Kohler, C., s. 22). Kuten EGBGB:n 48 §:n perusteluista ilmenee, Saksan lainsäätäjä ei ole säätänyt sukunimen määräytymissääntöjä koskevien valintamahdollisuuksien lisäämisestä, vaan se on virallisesti hylännyt ”bilateraalisen” lainvalintasäännön mahdollisuuden, niin että sovellettava laki on Saksan laki, mikäli sukunimen haltijan vakinainen asuinpaikka on Saksassa.
13 – Kyseistä säännöstä ”ei ole lisätty [EGBGB:n] lukuun ’Kansainvälinen yksityisoikeus’, vaan seuraavaan lukuun, jonka otsikkona on ’Mukauttaminen’ ja jossa se on lisätty EGBGB:n 47 §:ään, joka koskee henkilön sukunimen, joka on saatu ulkomaisen lain nojalla mutta jota säännellään nykyään Saksan lainsäädännöllä, muuttamista”. EGBGB:n 47 §:n tavoitteena on ”mahdollistaa vieraskielisen nimen tai nimen, joka on muodostettu ulkomaisen oikeuden tai käytännön mukaan, sisällön tai kieliopillisen muodon mukauttaminen saksan kieleen tai saksalaiseen käytäntöön, jos asianomainen sitä vaatii”. Ks. em. teos Kohler, C., s. 22.
14 – Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 66 kohta.
15 – Oikeuskirjallisuudessa korostetaan, että ”on totta, että EGBGB:n 10 §:n 3 momentissa tarjotut mahdollisuudet valita lapsen sukunimeen sovellettava laki auttavat ehkäisemään sellaisia tilanteita monissa tapauksissa. Mitään ratkaisua ei ole kuitenkaan sellaisen tilanteen varalle, jossa lapsella ei ole Saksan kansalaisuutta, jos jäsenvaltiossa, jossa vakinainen asuinpaikka on, saatu nimi poikkeaa kansallisen lain mukaisesta nimestä. Näin ollen Saksan lainsäätäjän yritys vastata unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön vaatimuksiin on jäänyt monien tapausten osalta puolitiehen – –”. Ks. em. teos Kohler, C., s. 22.
16 – Ks. tältä osin myös Saksan Ranskassa olevien diplomaatti- ja konsuliedustustojen nimenmuutosta koskevaa hallinnollista menettelyä koskeva tiedonanto.
17 – Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 8 ja 13 kohta.
18 – Tuomio 11.7.2002, D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, 27 kohta); tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 59 kohta) ja tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 28 kohta).
19 – Tuomio 20.9.2001, Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, 31 kohta); tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 60 ja 61 kohta) ja tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 29 ja 30 kohta).
20 – Tuomio 20.9.2001, Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, 33 kohta); tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 62 kohta) ja tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 31 kohta).
21 – Tuomio 2.10.2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 25 kohta); tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, 16 kohta); tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, 38 ja 39 kohta); tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 63 kohta) ja tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 32 kohta).
22 – Tuomio 2.10.2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 27 kohta).
23 – Tuomio 7.7.1992, Micheletti ym. (C‑369/90, EU:C:1992:295, 10 kohta) ja tuomio 2.10.2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 28 kohta).
24 – Tuomio 2.10.2003 (C‑148/02, EU:C:2003:539).
25 – Tuomio 2.10.2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 15 kohta). Tosiseikkojen tapahtuma-aikaan ”avioliitossa olevan pariskunnan lasten sukunimi [muodostui] isän ensimmäisestä sukunimestä ja sitä seuraavasta äidin nimestä”.
26 – Ks. julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotuksen Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:311) 56 kohta.
27 – Tuomio 2.10.2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 36 kohta).
28 – Tuomio 2.10.2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 45 kohta).
29 – Tuomio 14.10.2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
30 – Lapsi oli saanut Tanskan lainsäädännön nojalla isän ja äidin nimistä muodostuvan kaksoisnimen ”Grunkin-Paul”, joka oli merkitty myös hänen syntymätodistukseensa Tanskassa.
31 – Tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, 7 kohta).
32 – Tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, 39 kohta). Sitä vastoin 12.5.2011 annettuun tuomioon Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291) johtaneessa asiassa unionin tuomioistuin määritteli ”vakavan haitan” käsitteen rajat ja katsoi, että ”jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset kieltäytyvät sovellettavan kansallisen säännöstön nojalla muuttamasta unionin kansalaisen, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen, vihkitodistusta siten, että asianomaisen kansalaisen etunimet kirjoitettaisiin tähän todistukseen tarkkeineen sellaisina kuin ne on kirjoitettu hänen lähtöjäsenvaltionsa antamiin henkilöllisyyttä osoittaviin asiakirjoihin viimeksi mainitun jäsenvaltion virallisen kansalliskielen oikeinkirjoitussääntöjen mukaisessa muodossa, ei ole pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa SEUT 21 artiklassa jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettuja vapauksia koskeva rajoitus” (82 kohta).
33 – Tuomio 22.12.2010 (C‑208/09, EU:C:2010:806). Kyseinen asia koski tilannetta, jossa Itävallan kansalainen ei voinut sellaisen lapseksiottamisen kautta, jonka teki eräs Saksan kansalainen, jonka sukunimeen sisältyi aatelisarvonimi – joka ei ollut sallittu Itävallassa sen perustuslain mukaan – saada tämän sukunimeä, sellaisena kuin se oli määräytynyt ensin mainitun asuinjäsenvaltiossa Saksassa.
34 – Tuomio 2.6.2016 (C‑438/14, EU:C:2016:401). Kyseinen asia koski tapausta, jossa Saksan viranomaiset kieltäytyivät tunnustamasta henkilön, jolla oli sekä Saksan että Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisuus ja joka oli hankkinut itselleen Yhdistyneessä kuningaskunnassa vapaasti valitsemansa nimen, sukunimeä, johon sisältyi useita aateluutta osoittavia ilmaisuja, joita ei hyväksytty Saksan lainsäädännössä.
35 – On syytä huomauttaa, että 2.6.2016 annettuun tuomioon Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401) johtaneessa asiassa tarkasteltu Saksan lainsäädäntö erosi 22.12.2010 annettuun tuomioon Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806) johtaneessa asiassa tarkastelluista Itävallan oikeussäännöistä siten, että siinä ei säädetä aatelisarvonimien käytön ja edelleen siirtämisen ankarasta kiellosta, koska niitä voidaan käyttää nimen olennaisena osatekijänä. Unionin tuomioistuin katsoi kuitenkin, että ensin mainitussa asiassa oli myönnettävä myös se, että kun Saksan lainsäädäntöä tarkastellaan Saksan perustuslaillisen valinnan kontekstissa SEU 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna jäsenvaltion kansallisen identiteetin osatekijänä, se voidaan ottaa huomioon unionin oikeudessa tunnustetun henkilöiden vapaan liikkuvuuden rajoituksen oikeuttavana osatekijänä (tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff, C‑438/14, EU:C:2016:401, 64 kohta).
36 – Huomautan, että unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että koska SEUT 21 artiklaan ei sisälly pelkästään oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella vaan myös kaiken kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kielto, pääasian kantajan tilannetta on syytä tarkastella suhteessa yksin tähän määräykseen. Ks. vastaavasti tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 65 kohta) ja tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 34 kohta).
37 – Ks. tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen); tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 66 kohta) ja tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 35 kohta).
38 – Tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, 21 kohta); tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, 53 kohta); tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 68 kohta) ja tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 36 kohta).
39 – Tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, 22 kohta) ja tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, 54 kohta).
40 – Ks. vastaavasti tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 76 kohta) ja tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 38 kohta).
41 – Ks. tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, 70 kohta). Ks. myös tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 40 kohta).
42 – Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 39 kohta. Tämän osalta on huomattava, että saksalaisessa oikeustieteessä on katsottu, että EGBGB:n 48 § on Saksan lainsäätäjän ”pelkistetty vastaus” unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johtuviin vaatimuksiin. Sen mukaan kyseisen säännöksen valmisteluasiakirjoista ilmenee, että Bundesrat (Saksan liittoneuvosto) ilmoitti kannanotossaan olevansa eri mieltä Saksan hallituksen ehdotuksesta ja korosti, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö edellytti kansainvälisen yksityisoikeuden tason, eikä aineellisen oikeuden tason reaktiota. Tarpeen välttää tilanteita, joissa käytetään kahta eri nimeä, ja aikaansaada lainsäädäntö, jonka väestörekisteröintiviranomaiset voivat panna täytäntöön konkreettisesti, pitäisi nimittäin johdattaa etsimään ratkaisua EGBGB:n 10 §:n yhteydestä. Lisäksi Bundesratin on tarkoitus laatia luettelo kysymyksiksi, jotka ovat jääneet avoimiksi Saksan hallituksen esittämässä ratkaisussa. Ks. tältä osin Kohler, C., ”La reconnaissance de situations juridiques dans l’Union européenne: le cas du nom patronymique”, teoksessa Lagarde, P. (toim.), La reconnaissance des situations en droit international privé, Actes du colloque international de la Haye du 18 janvier 2013, Éditions Pedone, 2013, s. 75.
43 – Tässä yhteydessä Freitagia kehotettiin ilmoittamaan unionin tuomioistuimelle, oliko hän jättänyt sukunimen muuttamista koskevan hakemuksen nimenmuutoksesta annetun lain nojalla, ja millaisin seurauksin. Freitag vastasi tähän kysymykseen kieltävästi ja selitti, että haastattelussa Wuppertalin väestörekisteritoimistossa hänelle oli ilmoitettu, ettei nimenmuutosta koskeva menettely ollut mahdollinen hänen tapauksessaan, koska hän oli saanut nimen Freitag romanialaisen tuomioistuimen päätöksellä (ks. yksityisoikeudellinen tuomio nro 458/s, Tribunalul județean Brașov (Brașovin käräjäoikeus, Romania), 21.5.1997). Hallinnollisella päätöksellä ei voida kumota tuomioistuimen päätöstä. Saksan hallitus esitti suullisessa käsittelyssä epäilyjä Freitagin saamien tietojen asianmukaisuudesta. Saksan hallituksen mukaan sillä, onko toisessa jäsenvaltiossa käytetyn nimen alkuperä perheoikeudellinen ilmoitus, hallinnollinen menettely, oikeuden päätös vai valtion toimi, ei ole merkitystä sen kannalta, hyväksytäänkö hakemus nimenmuutoksesta annetun lain nojalla.
44 – Oikeuskirjallisuudessa todetaan, ettei termiä ”tunnustaminen” pidä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ymmärtää siten, että sillä viitataan esimerkiksi oikeudellisten päätösten tunnustamiseen. Kyseisellä termillä tarkoitetaan sitä vastoin ”menettelyä, jolla vastaanottava jäsenvaltio hyväksyy sukunimen sellaisena kuin se on olemassa toisessa jäsenvaltiossa (kotijäsenvaltiossa), ottamatta itse kantaa sen lainmukaisuuteen. Tunnustamisen kohde on siten oikeudellinen asema, joka liittyy henkilön nimeen toisessa jäsenvaltiossa”. Ks. em. teos Kohler, C., s. 71. Ks. tältä osin myös em. teos Mayer, P., ”La reconnaissance: notions et méthodes”, La reconnaissance des situations en droit international privé, s. 27–33.
45 – Tältä osin ks. tämän ratkaisuehdotuksen 41 kohta.
46 – Muistutan tässä yhteydessä, että EGBGB:n 48 §:ssä säädetään, että ”– – nimen valinnalla on taannehtiva vaikutus siihen ajankohtaan asti, jona nimi merkittiin toisen jäsenvaltion väestörekisteriin, ellei henkilö nimenomaisesti pyydä, että nimen valinnan vaikutus ulottuu ainoastaan tulevaisuuteen. Ilmoituksen on oltava julkisesti todennettu tai oikeaksi todistettu. – –”. Kuten Saksan hallitus vahvisti istunnossa, nimenmuutoksesta annetussa laissa tarkoitetulla nimenmuutosta koskevalla menettelyllä ei sitä vastoin ole taannehtivaa vaikutusta. Tämä ei ole vastoin unionin oikeutta, edellyttäen, ettei siitä seuraa taannehtivaa velvoitetta, minkä komissio totesi myös istunnossa.
47 – Ks. vastaavasti mm. tuomio 12.9.2006, Eman ja Sevinger (C‑300/04, EU:C:2006:545, 67 kohta).