62020CJ0468
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)
8 päivänä kesäkuuta 2023 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sähköiset viestintäverkot ja ‑palvelut – Direktiivit 2002/19/EY, 2002/20/EY, 2002/21/EY ja 2002/22/EY – SEUT 49 artikla – Sijoittautumisvapaus – SEUT 56 artikla – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Kansallinen säännöstö, jossa annetaan kansalliselle sääntelyviranomaiselle toimivalta asettaa puhelinoperaattoreita velvoittava tarjousten uusimisessa ja laskuttamisessa noudatettava vähimmäistiheys – Kuluttajansuoja – Suhteellisuusperiaate – Yhdenvertaisen kohtelun periaate
Asiassa C‑468/20,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Consiglio di Stato (ylin hallintotuomioistuin, Italia) on esittänyt 9.7.2020 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 29.9.2020, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Fastweb SpA,
TIM SpA,
Vodafone Italia SpA ja
Wind Tre SpA
vastaan
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
jossa asian käsittelyyn osallistuvat
Telecom Italia SpA,
Vodafone Italia SpA,
Associazione Movimento Consumatori,
U.Di.Con – Unione per la Difesa dei Consumatori,
Wind Tre SpA,
Assotelecomunicazioni (Asstel),
Eolo SpA,
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons),
Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS,
Altroconsumo ja
Federconsumatori,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. Arabadjiev (esittelevä tuomari) sekä tuomarit P. G. Xuereb, T. von Danwitz, A. Kumin ja I. Ziemele,
julkisasiamies: N. Emiliou,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Fastweb SpA, edustajinaan F. Caliento, E. Cerchi, M. Contu, M. Merola ja E. Pistis, avvocati,
–
Tim SpA, edustajinaan F. Cardarelli, A. Catricalà, C. Cazzato ja F. Lattanzi, avvocati,
–
Vodafone Italia SpA, edustajinaan F. Cintioli ja G. Lo Pinto, avvocati,
–
Wind Tre SpA, edustajinaan A. Cassano, M. Clarich, I. Perego, G. M. Roberti ja M. Serpone, avvocati,
–
Associazione Movimento Consumatori, edustajinaan P. Fiorio ja R. Viriglio, avvocati,
–
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) ja Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS, edustajinaan G. Giuliano ja C. Rienzi, avvocati,
–
Italian hallitus, asiamiehenään G. Palmieri, avustajinaan P. Palmieri, avvocato dello Stato, ja M. Cherubini, procuratore dello Stato,
–
Ranskan hallitus, asiamiehinään C. Mosser, E. de Moustier ja N. Vincent,
–
Euroopan komissio, asiamiehenään G. Braun, L. Malferrari ja A. Spina,
kuultuaan julkisasiamiehen 15.12.2022 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan, sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 7), sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 21) 3 artiklan, sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 33), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY (EUVL 2009, L 337, s. 37) (jäljempänä puitedirektiivi), 8 artiklan 2 ja 4 kohdan, yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 51), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY (EUVL 2009, L 337, s. 11) (jäljempänä yleispalveludirektiivi), 20–22 artiklan sekä suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä neljä Italiassa toimintaansa harjoittavaa kiinteän puhelinverkon ja matkapuhelinverkon operaattoria eli Fastweb SpA, Tim SpA, Vodafone Italia SpA ja Wind Tre SpA sekä toisaalta Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (viestintävalvontaviranomainen, Italia; jäljempänä AGCOM) ja jotka koskevat kyseisen viranomaisen päätöstä asettaa yhtäältä kaupallisten tarjousten uusimisessa ja toisaalta kiinteän verkon ja matkaviestinverkon palveluista laskuttamisessa noudatettava vähimmäistiheys.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Sähköisen viestinnän palveluja, sähköisiä viestintäverkkoja sekä niiden liitännäistoimintoja ja ‑palveluja koskeva yhteinen sääntelyjärjestelmä, joka oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtumisaikaan (jäljempänä yhteinen sääntelykehys), muodostuu puitedirektiivistä sekä siihen liittyvistä neljästä erityisdirektiivistä eli muun muassa käyttöoikeus-, valtuutus- ja yleispalveludirektiiveistä. Kyseiset direktiivit on kumottu eurooppalaisesta sähköisen viestinnän säännöstöstä 11.12.2018 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2018/1972 (EUVL 2018, L 321, s. 36).
Käyttöoikeusdirektiivi
4
Käyttöoikeusdirektiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”[Puitedirektiivissä] säädetyn järjestelmän mukaisesti tällä direktiivillä yhdenmukaistetaan tapa, jolla jäsenvaltiot sääntelevät sähköisten viestintäverkkojen ja niihin liittyvien toimintojen käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä. – –”
Valtuutusdirektiivi
5
Valtuutusdirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoamista varten myönnettäviin valtuutuksiin.”
Puitedirektiivi
6
Puitedirektiivin johdanto-osan 16 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”Kansallisilla sääntelyviranomaisilla olisi oltava yhdenmukaiset tavoitteet ja periaatteet ja niiden olisi tarvittaessa sovitettava toimensa yhteen muiden jäsenvaltioiden sääntelyviranomaisten kanssa hoitaessaan tässä sääntelyjärjestelmässä säädettyjä tehtäviään.”
7
Kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Tällä direktiivillä perustetaan yhdenmukaistettu järjestelmä sähköisten viestintäpalvelujen, sähköisten viestintäverkkojen, niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen sekä vammaisten verkkoonpääsyä helpottavien tiettyjen päätelaitteiden sääntelylle. Siinä säädetään kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävistä ja määritellään joukko menettelyjä, joilla varmistetaan, että sääntelyjärjestelmää sovelletaan yhdenmukaisesti kaikkialla [Euroopan unionissa].”
8
Puitedirektiivin 8 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä määriteltyjä sääntelytehtäviään hoitaessaan kaikki aiheelliset toimenpiteet, joilla pyritään 2, 3 ja 4 kohdassa säädettyihin tavoitteisiin. Toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia näihin tavoitteisiin nähden.
– –
2.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä kilpailua sähköisten viestintäverkkojen, sähköisten viestintäpalvelujen ja niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen tarjoamisessa muun muassa
a)
varmistamalla, että käyttäjille, myös vammaisille, vanhuksille ja sosiaalisia erityistarpeita omaaville käyttäjille, koituu mahdollisimman paljon hyötyä valinnanvaran lisääntymisestä, hintojen alentumisesta ja laadun parantumisesta;
– –
4.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä Euroopan unionin kansalaisten etuja muun muassa
– –
b)
varmistamalla kuluttajille korkeatasoinen suoja heidän asioidessaan palvelujen tarjoajien kanssa erityisesti siten, että käytettävissä on yksinkertaisia ja kustannuksiltaan edullisia riitojenratkaisumenettelyjä, joista vastaa asianomaisista osapuolista riippumaton elin;
– –
d)
edistämällä selkeää tiedottamista erityisesti edellyttämällä yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen hinnoilta ja käyttöehdoilta selkeyttä;
– –
5.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettuihin poliittisiin tavoitteisiin pyrkiessään sovellettava puolueettomia, avoimia, syrjimättömiä ja oikeasuhtaisia sääntelyperiaatteita muun muassa
– –
b) varmistamalla, ettei sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja tarjoavien yritysten kohtelussa vastaavien olosuhteiden vallitessa esiinny syrjintää;
– –”
Yleispalveludirektiivi
9
Yleispalveludirektiivin 20 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tilatessaan palveluja, joissa tarjotaan liittymä yleiseen viestintäverkkoon, ja/tai yleisesti saatavilla olevia sähköisiä viestintäpalveluja, kuluttajilla, ja muilla sitä pyytävillä loppukäyttäjillä, on mahdollisuus tehdä sopimus tällaista liittymää ja/tai tällaisia palveluja tarjoavan yrityksen tai yritysten kanssa. Sopimuksessa on yksilöitävä selvässä, kattavassa ja helposti saatavassa muodossa ainakin
– –
2.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tilaajilla on oikeus sanoa irti sopimuksensa seuraamuksitta heti kun heille on ilmoitettu sopimusehtoihin aiotuista muutoksista, joita sähköisiä viestintäpalveluja ja/tai ‑verkkoja tarjoavat yritykset ehdottavat. Tilaajille on annettava riittävästi tietoa näistä muutoksista vähintään yhtä kuukautta ennen niiden toteuttamista ja heille on ilmoitettava samanaikaisesti, että heillä on oikeus sanoa irti sopimuksensa seuraamuksitta, jos he eivät hyväksy uusia ehtoja. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset voivat määrittää tällaisten ilmoitusten muodon.”
10
Yleispalveludirektiivin 21 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset voivat velvoittaa yleisiä sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai yleisesti saatavilla olevia sähköisiä viestintäpalveluja tarjoavat yritykset julkaisemaan avoimia, vertailukelpoisia, riittäviä ja ajantasaisia tietoja hinnoista ja kaikista sopimuksen päättymiseen liittyvistä maksuista sekä loppukäyttäjille ja kuluttajille tarjoamiensa palvelujen käyttöoikeuteen ja käyttöön sovellettavista vakioehdoista liitteen II mukaisesti. Tällaiset tiedot on julkaistava selvässä, kattavassa ja helposti saatavassa muodossa. Kansalliset sääntelyviranomaiset voivat asettaa lisävaatimuksia, jotka koskevat julkaistavien tietojen muotoa.”
11
Kyseisen direktiivin 22 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Otettuaan kaikkien asianomaisten osapuolten näkemykset huomioon jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset voivat vaatia yleisesti saatavilla olevia sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai ‑palveluja tarjoavia yrityksiä julkaisemaan loppukäyttäjien käyttöön vertailukelpoisia, riittäviä ja ajantasaisia tietoja palvelujensa laadusta sekä toimenpiteistä, joilla on pyritty varmistamaan vammaisten loppukäyttäjien vastaavat mahdollisuudet käyttää näitä verkkoja ja/tai palveluja. – –
– –
3.   Estääkseen palvelun heikkenemisen ja liikenteen rajoittumisen tai hidastumisen verkoissa jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset voivat asettaa palvelun laatuun liittyviä vähimmäisvaatimuksia yleisiä viestintäverkkoja tarjoavalle yritykselle tai tarjoaville yrityksille.
– –”
Italian oikeus
12
Kilpailusäännöistä ja yleishyödyllisten palvelujen sääntelystä sekä yleishyödyllisten palvelujen osalta toimivaltaisten sääntelyviranomaisten perustamisesta 14.11.1995 annetun lain nro 481 (legge n. 481 – Norme per la concorrenza e la regolazione dei servizi di pubblica utilità. Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità; GURI nro 270, 18.11.1995, s. 1; jäljempänä laki nro 481/1995) 1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tämän lain säännöksillä pyritään takaamaan kilpailun ja tehokkuuden edistäminen yleishyödyllisten palvelujen alalla – – sekä näiden palvelujen asianmukainen laatutaso kustannustehokkaasti varmistamalla niiden helppokäyttöisyys ja yhdenmukainen käytettävyys koko maan alueella säätämällä varmasta, avoimesta ja ennalta määriteltyihin kriteereihin perustuvasta hinnoittelujärjestelmästä, edistämällä käyttäjien ja kuluttajien etujen suojaamista ottaen huomioon [unionin] alaa koskevan säännöstön ja hallituksen laatimat yleiset poliittiset suuntaviivat.
– –”
13
Kyseisen lain 2 §:n 12 momentin h ja l kohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 1 artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseksi kunkin viranomaisen tehtävänä on
– –
h)
antaa palvelujen tarjoajia sekä käyttäjien ja kuluttajien edustajia kuultuaan yleishyödyllisten palvelujen tarjoajille ohjeita kyseisten palvelujen tuottamista ja toimittamista varten sekä määrittää paitsi kaikkien näiden palvelujen yleinen laatutaso myös yksittäisten palvelusuoritteiden erityinen laatutaso, jotka käyttäjälle on taattava, mikä voidaan tehdä alakohtaisesti ja palvelutyypeittäin eriytettynä; kyseisten määritysten vaikutuksista säädetään 37 momentissa
– –
l)
julkaista ja levittää tietoa palveluehdoista, jotta voidaan taata mahdollisimman suuri avoimuus, kilpailukykyinen tarjonta ja väliportaan käyttäjien ja loppukäyttäjien mahdollisuus tehdä parempia valintoja”.
14
Viestintäviranomaisen perustamisesta sekä televiestintä- ja radio- ja televisiojärjestelmiä koskevista säännöistä 31.7.1997 annetun lain nro 249 (legge n. 249 – Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo; GURI nro 177, 31.7.1997, s. 3; jäljempänä laki nro 249/1997) 1 §:n 6 momentin b kohdan 2 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”[AGCOMin] toimivalta määritetään seuraavasti:
– –
b)
palveluja ja tuotteita valvova lautakunta
– –
2)
laatii ohjeet palvelujen yleisestä laatutasosta sekä palvelukartasta, joka jokaisen palveluntarjoajan on laadittava ja jossa mainitaan kullakin liiketoiminta-alalla sovellettavat vähimmäisvaatimukset”.
15
Sähköisestä viestinnästä 1.8.2003 annetun asetuksen nro 259 (decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche; GURI nro 214, 15.9.2003, s. 3; jäljempänä asetus nro 259/2003) 13, 70 ja 71 §:llä saatettiin puitedirektiivin 8 artikla sekä yleispalveludirektiivin 20 ja 21 artikla osaksi Italian oikeusjärjestystä.
16
Kyseisen asetuksen 13 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Ministeriö ja [AGCOM] toteuttavat [tässä] laissa yksilöityjä sääntelytehtäviä suorittaessaan ja siihen sisältyvien menettelyjen mukaisesti toimivaltansa rajoissa kaikki kohtuulliset toimenpiteet edellä 4 §:ssä ja tämän pykälän 4, 5 ja 6 kohdassa määritettyjen yleisten tavoitteiden saavuttamiseksi.
– –
4.   Ministeriö ja [AGCOM] edistävät kilpailua sähköisten viestintäverkkojen ja sähköisen viestinnän palvelujen sekä niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen tarjoamisessa:
a)
varmistamalla, että käyttäjät, mukaan lukien vammaiset ja vanhukset sekä henkilöt, joilla on sosiaalisia erityistarpeita, saavat mahdollisimman suuren hyödyn valinnanvapaudesta, hinnoista ja laadusta
b)
varmistamalla, ettei kilpailu sähköisen viestinnän alalla, sisällön siirto mukaan lukien, vääristy eikä sitä rajoiteta
– –
d)
edistämällä radiotaajuuksien ja numerovarojen tehokasta käyttöä ja hallinnointia.
– –
6.   Ministeriö ja [AGCOM] tukevat toimivaltansa puitteissa kansalaisten etuja
a)
turvaamalla kaikille mahdollisuuden käyttää II osaston IV luvussa määriteltyä yleispalvelua
b)
varmistamalla kuluttajille korkeatasoisen suojan suhteessa palvelujen tarjoajiin erityisesti siten, että heillä on käytettävissään yksinkertaisia ja kustannuksiltaan edullisia riitojenratkaisumenettelyjä, joista vastaa asianomaisista osapuolista riippumaton elin
– –
d)
edistämällä selkeää tiedottamista erityisesti edellyttämällä yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen hinnoilta ja käyttöehdoilta selkeyttä
e)
ottamalla huomioon vammaisten, vanhusten ja henkilöiden, joilla on sosiaalisia erityistarpeita, tarpeet
– –
g)
edistämällä loppukäyttäjien mahdollisuuksia käyttää ja levittää tietoa sekä käyttää valitsemiaan sovelluksia ja palveluja.
– –”
17
Mainitun asetuksen 70 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   – – Kuluttajilla ja muilla loppukäyttäjillä on halutessaan oikeus tehdä sopimus yhden tai useamman sellaisen yrityksen kanssa, joka tarjoaa yhteyttä yleiseen viestintäverkkoon tai yleisesti saatavilla olevia sähköisen viestinnän palveluja. Sopimuksessa on yksilöitävä selvässä, kattavassa ja helposti havaittavassa muodossa ainakin
a)
yrityksen nimi ja osoite
b)
tarjottavat palvelut, mukaan lukien erityisesti
– –
3)
tarjottavien palvelujen laadun vähimmäistaso, mukaan lukien liittymän perustamisaika ja tarvittaessa muut [AGCOMin] määrittämät palvelun laatua koskevat seikat,
– –
2.   [AGCOM] valvoo 1 momentin soveltamiseksi toteutettavien toimenpiteiden soveltamista, ja se voi laajentaa samassa momentissa säädettyjä velvoitteita siten, että ne ovat voimassa myös muihin loppukäyttäjiin nähden.
– –
4.   Jos sopimuspuoli ei hyväksy sähköisiä viestintäverkkoja tai sähköisen viestinnän palveluja tarjoavien yritysten sopimusehtoihin tekemiä muutoksia, hänellä on oikeus irtisanoa sopimus ilman seuraamuksia tai palvelun lopettamisesta aiheutuvia kustannuksia. Muutoksista on ilmoitettava sopimuspuolelle hyvissä ajoin eli vähintään 30 päivää etukäteen, ja ilmoituksen on sisällettävä täydelliset tiedot irtisanomisoikeuden käytöstä. [AGCOM] voi täsmentää näiden ilmoitusten muotoa.
– –”
18
Asetuksen nro 259/2003 71 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset voivat velvoittaa yleisiä sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai yleisesti saatavilla olevia sähköisen viestinnän palveluja tarjoavat yritykset julkaisemaan avoimia, vertailukelpoisia, riittäviä ja ajantasaisia tietoja hinnoista ja kaikista sopimuksen päättymiseen liittyvistä maksuista sekä mainittujen yritysten loppukäyttäjille ja kuluttajille tarjoamien palvelujen käyttöoikeutta ja kyseisten palvelujen käyttämistä koskevista yleisistä ehdoista liitteen 5 mukaisesti. Tällaiset tiedot on julkaistava selkeässä, kattavassa ja helposti saatavassa muodossa. [AGCOM] voi asettaa lisävaatimuksia, jotka koskevat julkaistavien tietojen muotoa.
– –
2.   [AGCOM] edistää sellaisten vertailukelpoisten tietojen antamista, joiden avulla loppukäyttäjät ja kuluttajat voivat arvioida itsenäisesti vaihtoehtoisten käyttötapojen kustannukset, esimerkiksi interaktiivisten oppaiden avulla. Jos tällaisia tietoja ei ole saatavilla markkinoilla maksutta tai kohtuulliseen hintaan, [AGCOMin] on varmistettava niiden saatavuus joko itse tai kolmansien osapuolten välityksellä. Kolmansilla osapuolilla on oikeus käyttää korvauksetta sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai yleisesti saatavilla olevia sähköisen viestinnän palveluja tarjoavien yritysten julkaisemia tietoja tällaisten interaktiivisten oppaiden tai samankaltaisten tekniikoiden myyntiin tai käytettäväksi saattamista varten.
– –”
Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
19
AGCOM käynnisti vuonna 2016 julkisen kuulemismenettelyn sähköisen viestinnän palvelujen alalla Italiassa havaittuaan tarpeen ottaa huomioon kiinteän puhelinverkon ja matkapuhelinverkon markkinoiden kehitys, jotta käyttäjille voidaan taata avoimet, vertailukelpoiset, riittävät ja ajantasaiset tiedot kyseisten palvelujen käyttöoikeuksista ja ‑hinnoista.
20
Kuulemismenettelyssä AGCOM toi esiin ongelmia, jotka koskivat yhtäältä käyttäjien mahdollisuutta saada maksutta tietoa matkapuhelinliittymien jäljellä olevasta saldosta ja toisaalta kiinteän puhelinverkon palvelujen laskutusjaksoja.
21
AGCOM totesi yhtäältä kiinteän puhelinverkon osalta, että tietyt operaattorit olivat muuttaneet kaupallisten tarjoustensa ehtoja lyhentämällä niiden uusimisväliä kuukaudesta neljään viikkoon, minkä seurauksena hinnat olivat nousseet ja käyttäjien oli entistä vaikeampaa vertailla eri operaattorien tarjouksia, koska keskenään kilpailevien tarjousten uusimisvälit olivat erilaisia, mikä oli vastoin tarjousten taloudellisten ehtojen avoimuutta ja vertailtavuutta koskevia vaatimuksia ja siten käyttäjän oikeutta valita vapaasti sopimus, jonka hän haluaa tehdä. Kyseisten ongelmien ratkaisemiseksi AGCOM aikoi vahvistaa kiinteän puhelinverkon palvelujen ja muiden niihin liittyvien palvelujen laskutusjaksot, joihin tarjousten uusimisväli liittyy, kuukausittaisiksi.
22
Toisaalta AGCOM totesi matkapuhelinpalvelujen osalta, että suuri osa operaattoreista oli jo ottanut tai aikoi ottaa käyttöön neljän viikon mittaisen tarjousten uusimisvälin ja että siten tällaisten tarjousten vertailukelpoisuus voitiin varmistaa joko vahvistamalla niiden uusimisväliksi kuukausi tai neljä viikkoa tai sallimalla laskutusjaksojen muuttaminen vain sillä edellytyksellä, että käyttäjälle aiheutuvat kustannukset pysyvät muuttumattomina.
23
AGCOM teki käynnistämänsä julkisen kuulemismenettelyn päätteeksi päätöksen nro 121/17/CONS (jäljempänä kyseessä oleva päätös), jossa todettiin muun muassa, että kiinteän verkon tarjousten uusimisväli ja kyseisten palvelujen laskutusjakso on kuukausi tai useampia kuukausia ja että matkapuhelinpalvelujen osalta jakso ei voi olla neljää viikkoa lyhyempi. Kyseisen päätöksen mukaan kiinteään puhelinverkkoon liittyvien tarjousten osalta noudatetaan kiinteiden puhelinverkkojen osalta vahvistettua jaksotusta. Mainitussa päätöksessä todetaan myös, että matkapuhelinoperaattoreiden, jotka ottavat käyttöön muun kuin kuukausittaisen tarjousten uusimisvälin ja laskutusjakson, on viipymättä ilmoitettava käyttäjälle tekstiviestillä tällaisesta tarjouksen uusimisesta.
24
Fastweb, Tim, Vodafone Italia ja Wind Tre riitauttivat kyseessä olevan päätöksen Tribunale amministrativo regionale per il Laziossa (Lazion alueellinen hallintotuomioistuin, Italia) nostamillaan neljällä erillisellä kanteella.
25
Kyseisen tuomioistuimen hylättyä pääasian valittajien kanteet nämä valittivat Consiglio di Statoon (ylin hallintotuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, ja väittivät ensinnäkin, että kyseessä olevalta päätökseltä puuttuu oikeudellinen perusta, koska Italian tai unionin oikeusjärjestyksessä ei anneta AGCOMille toimivaltaa säännellä puhelinpalveluja koskevien tarjousten uusimisväliä ja tällaisten palvelujen laskutusjaksoa. Toiseksi ne väittävät, että kyseessä oleva päätös on suhteellisuusperiaatteen vastainen, koska sen taustalla olevat tavoitteet olisi voitu saavuttaa puhelinpalvelujen tarjoajien vapautta vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä. Kolmanneksi pääasian valittajat katsovat, että kyseessä olevaan päätökseen sisältyneillä toimenpiteillä loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska matkapuhelinoperaattoreiden ja kiinteän puhelinverkon operaattoreiden erilaista oikeudellista kohtelua ei voida oikeuttaa millään perusteella.
26
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa ensinnäkin, että asetuksen nro 259/2003 13, 70 ja 71 §:llä, luettuina yhdessä lain nro 481/1995 2 §:n 12 momentin h ja l kohdan sekä lain nro 249/1997 1 §:n 6 momentin b kohdan 2 alakohdan kanssa, voidaan perustella AGCOMin toimivalta määrittää kiinteän puhelinverkon ja matkapuhelinverkon palvelujen laskutusjaksot sekä tällaisiin palveluihin liittyvien kaupallisten tarjousten uusimisväli kuluttajansuojan varmistamiseksi, vaikka kyseisissä säännöksissä ei nimenomaisesti säädetä tällaisesta toimivallasta.
27
Tällainen toimivalta on sen mielestä sopusoinnussa yhteisen sääntelyjärjestelmän kanssa, jossa määritetään tavoitteet, joihin sähköisen viestinnän palvelujen ja sähköisten viestintäverkkojen sekä niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen alalla on pyrittävä, ja jätetään kansallisten sääntelyviranomaisten tehtäväksi määrittää ne sääntelytoimenpiteet, joita ne pitävät konkreettisesti sopivimpina näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
28
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimittäin katsoo mainitun toimivallan olevan puitedirektiivin, jolla pyritään varmistamaan kilpailun edistäminen sähköisten viestintäverkkojen tarjoamisessa, tavoitteiden mukainen, koska sen avulla voidaan muun muassa huolehtia siitä, että – kuten kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainitaan – kaikkein heikoimmassa asemassa oleville koituu mahdollisimman paljon hyötyä valinnanvaran lisääntymisestä, hintojen alentumisesta ja laadun parantumisesta. Lisäksi tällaisella toimivallalla voidaan sen mukaan tukea unionin kansalaisten etuja varmistamalla kuluttajien korkeatasoinen suoja ja edistämällä selkeää tiedottamista erityisesti edellyttämällä sähköisen viestinnän palvelujen hinnoilta ja käyttöehdoilta selkeyttä mainitun direktiivin 8 artiklan 4 kohdan b ja d alakohdan säännösten mukaisesti. Lisäksi kyseisten säännösten sanamuodosta ilmenee, ettei niissä esitetä tyhjentävää luetteloa keinoista, joilla unionin kansalaisten etujen edistämistä koskeva tavoite voidaan saavuttaa. Kansallisten sääntelyviranomaisten toimivaltaa ei siis ole rajoitettu koskemaan ainoastaan mainituissa säännöksissä nimenomaisesti tarkoitettujen toimenpiteiden toteuttamista.
29
AGCOMin toimivalta määrittää kiinteän puhelinverkon ja matkapuhelinverkon palvelujen laskutusjaksot ja tällaisiin palveluihin liittyvien kaupallisten tarjousten uusimisväli on ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen mukaan johdonmukainen myös suhteessa jäsenvaltioille yleispalveludirektiivin 20 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 21 artiklassa asetettuihin vaatimuksiin, joiden tarkoituksena on yhtäältä varmistaa, että palvelun laatua koskevat indikaattorit mainitaan kuluttajan ja verkkoyhteyden tai muita senluonteisia palveluja tarjoavan yrityksen välisessä sopimuksessa, ja toisaalta velvoittaa sähköisten viestintäverkkojen tai sähköisen viestinnän palvelujen alalla toimivat operaattorit julkaisemaan selvässä, kattavassa ja helposti saatavassa muodossa avoimet, vertailukelpoiset, riittävät ja ajantasaiset tiedot muun muassa hinnoista.
30
Tällainen toimivalta ei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan vaikuta myöskään olevan ristiriidassa SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan kanssa, koska toimenpiteillä, joita AGCOM voi toteuttaa kyseisen toimivallan puitteissa, ei aseteta kiinteän puhelinverkon ja matkapuhelinverkon palveluja tarjoaville operaattoreille velvollisuutta hankkia ennen toimintansa harjoittamista lupaa ja koska sillä säilytetään tällaisten operaattorien vapaus harjoittaa toimintaansa siten, että ne voivat määrittää sopimukseen perustuvan suorituksensa taloudelliset osatekijät.
31
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää toiseksi, että kyseessä oleva päätös on sopusoinnussa suhteellisuusperiaatteen kanssa. Kyseessä olevassa päätöksessä tarkoitettujen toimenpiteiden ansiosta käyttäjät voivat nimittäin vertailla erilaisia kaupallisia tarjouksia, koska kyseisillä toimenpiteillä poistetaan riski siitä, että tarjoukset näyttävät edullisemmilta siksi, että niissä hinnan laskemisessa käytetään tavanomaista lyhempää ajanjaksoa. Mainittu päätös mahdollistaa myös sen, että kiinteän puhelinverkon ja matkapuhelinverkon palvelun käyttäjät voivat hallita saamastaan palvelusta aiheutuvia kustannuksia.
32
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan vaihtoehtoiset toimenpiteet, kuten interaktiivisten oppaiden tai sellaisen laskentamoottorin, jolla kaupallisia tarjouksia voidaan vertailla samaa aikaindikaattoria käyttäen, tarjoaminen käyttäjille, ovat tehottomia, kun otetaan huomioon, että Italiassa on huomattava määrä käyttäjiä, joilla ei ole älypuhelinta tai jotka eivät käytä internetiä. Lisäksi toimenpide, jolla asetetaan velvollisuus julkaista hinnat myös kuukausiperusteisesti, voisi heikentää kuluttajansuojaa, koska tällainen velvollisuus saattaisi aiheuttaa sekaannusta jaksotusta koskevien sopimusehtojen tosiasiallisesta sisällöstä.
33
Kyseessä olevan päätöksen mukaisilla toimenpiteillä ei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan rajoiteta kohtuuttomasti kiinteän puhelinverkon ja matkapuhelinpalvelun palveluja tarjoavien operaattorien oikeuksia ja etuja, koska ne eivät vaikuta niiden vapauteen päättää palvelujensa hinnoista ja uusia kaupalliset tarjouksensa harvemmin kuin neljän viikon välein.
34
Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kyseessä oleva päätös on sopusoinnussa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa, koska kiinteän puhelinverkon palveluille ja matkapuhelinverkon palveluille asetetut erilaiset laskutuskaudet johtuvat siitä, että kyseiset kaksi liiketoiminta-alaa eivät ole objektiivisesti arvioituina toisiinsa rinnastettavissa, koska kyseisten palvelujen tarjoajien kaupallisissa käytännöissä ja niiden maksutavoissa on eroja, jotka olivat olemassa kyseessä olevan päätöksen tekemisajankohtana. Kyseinen tuomioistuin katsoo, että erotuksena matkapuhelinpalveluihin, joille oli ominaista se, että kaupallisten tarjousten uusimisväli ja laskutuskausi ovat pääsääntöisesti neljä viikkoa, sekä prepaid-palvelujen ostaminen, kiinteän puhelinverkon palveluille oli ominaista kuukausijaksotus ja se, että palvelut maksettiin valtaosin niiden suorittamisen jälkeen käyttäjän käyttötililtä tehtävällä veloituksella.
35
Niinpä kaupallisen tarjouksen uusiminen ja laskutus neljän viikon jaksoissa mahdollistaa sen, että kiinteän puhelinverkon palvelujen käyttäjät voivat vertailla niitä koskevia tarjouksia. Lisäksi se, että mainittujen palvelujen käyttäjille annetaan tiedot heidän saldostaan sekä kaupallisen tarjouksen uusimisvälistä ja laskutusjaksosta, riittää siihen, että mainitut käyttäjät voivat hallita saamastaan palvelusta aiheutuneita kustannuksia. Koska se, että kiinteän puhelinverkon palvelut maksetaan niiden suorittamisen jälkeen, sitä vastoin vaikeuttaa kyseisistä palveluista aiheutuvien kustannusten hallintaa, se voidaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan varmistaa päiväntarkasti kiinteillä yhden tai useamman kuukauden mittaisilla sopimuskausilla.
36
Tässä tilanteessa Consiglio di Stato on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Merkitseekö SEUT 267 artiklan oikea tulkinta sitä, että kansallinen tuomioistuin, jonka päätöksiin ei saa kansallisen lainsäädännön mukaan hakea muutosta, on velvollinen esittämään ennakkoratkaisupyynnön pääasian oikeudenkäynnissä merkityksellistä [unionin] oikeutta koskevasta tulkintakysymyksestä, vaikka sillä ei ole mitään epäilyjä kyseisen merkityksellisen unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkinnasta – kun otetaan huomioon [unionin] oikeudelle ominaiset ilmaukset ja merkitykset, jotka ovat kyseisen säännöksen tai määräyksen sanamuodon perustana, se unionin sääntelykehys, johon kyseinen säännös tai määräys kuuluu, siinä asetetut suojelutavoitteet sekä unionin oikeuden kehitysvaihe sinä ajankohtana, jona kansallinen tuomioistuin soveltaa kyseistä merkityksellistä säännöstä tai määräystä – mutta sen ei ole mahdollista osoittaa yksityiskohtaisesti, subjektiivisesti ja muiden tuomioistuinten käytänteiden valossa, että asiaa käsittelevän tuomioistuimen tulkinta olisi sama kuin se tulkinta, jonka muiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet ja unionin tuomioistuin oletettavasti antaisivat samanlaista kysymystä tutkiessaan?
2)
Onko SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan sekä [käyttöoikeus-, valtuutus-, puite- ja yleispalveludirektiiveillä] – erityisesti [puitedirektiivin] 8 artiklan 2 ja 4 kohdassa, [valtuutusdirektiivin] 3 artiklassa sekä [yleispalveludirektiivin] 20–22 artiklassa – nimenomaisesti yhdenmukaistetun sääntelyjärjestelmän oikea tulkinta esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, joka yhdessä luettuna ilmenee asetuksen nro 259/2003 13, 70 ja 71 §:stä, lain nro 481/1995 2 §:n 12 momentin h ja l kohdasta sekä lain nro 249/1997 1 §:n 6 momentin [b kohdan 2 alakohdasta] ja jossa annetaan sähköisen viestinnän kansalliselle sääntelyviranomaiselle toimivalta vahvistaa, i) että matkapuhelinpalvelujen alalla tehtävien tarjousten uusimisväli ja laskutusjakso on vähintään neljä viikkoa ja että niillä operaattoreilla, jotka soveltavat tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa jotakin muuta kuin kuukausijaksotusta, on velvollisuus ilmoittaa käyttäjälle viipymättä tekstiviestillä tarjouksen uusimisesta; ii) että kiinteän puhelinverkon alalla tarjousten uusimisväli ja laskutusjakso on yhden tai useamman kuukauden mittainen ja iii) että matkapuhelinpalvelut ja kiinteän verkon palvelut yhdistäviin tarjouksiin sovelletaan viimeksi mainittuihin sovellettavaa jaksotusta?
3)
Onko suhteellisuusperiaatteen, luettuna yhdessä SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan sekä [käyttöoikeus-, valtuutus-, puite- ja yleispalveludirektiiveillä] – erityisesti [puitedirektiivin] 8 artiklan 2 ja 4 kohdassa, [valtuutusdirektiivin] 3 artiklassa sekä [yleispalveludirektiivin] 20–22 artiklassa – nimenomaisesti yhdenmukaistetun sääntelyjärjestelmän kanssa, oikea tulkinta ja soveltaminen esteenä sellaisille sähköisen viestinnän kansallisen sääntelyviranomaisen toteuttamille sääntelytoimenpiteille, joiden mukaan i) matkapuhelinpalvelujen alalla tehtävien tarjousten uusimisväli ja laskutusjakso on vähintään neljä viikkoa ja niillä operaattoreilla, jotka soveltavat tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa jotakin muuta kuin kuukausijaksotusta, on velvollisuus ilmoittaa käyttäjälle viipymättä tekstiviestillä tarjouksen uusimisesta; ii) kiinteän puhelinverkon alalla sovellettava tarjousten uusimisväli ja laskutusjakso on yhden tai useamman kuukauden mittainen ja iii) matkapuhelinpalvelut ja kiinteän verkon palvelut yhdistäviin tarjouksiin sovelletaan viimeksi mainittuihin sovellettavaa jaksotusta?
4)
Onko syrjintäkiellon ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden, luettuna yhdessä SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan sekä [käyttöoikeus-, valtuutus-, puite- ja yleispalveludirektiiveillä] – erityisesti [puitedirektiivin] 8 artiklan 2 ja 4 kohdassa, [valtuutusdirektiivin] 3 artiklassa sekä [yleispalveludirektiivin] 20–22 artiklassa – nimenomaisesti yhdenmukaistetun sääntelyjärjestelmän kanssa, oikea tulkinta ja soveltaminen esteenä sellaisille sähköisen viestinnän kansallisen sääntelyviranomaisen toteuttamille sääntelytoimenpiteille, joiden mukaan i) matkapuhelinpalvelujen alalla tehtävien tarjousten uusimisväli ja laskutusjakso on vähintään neljä viikkoa ja niillä operaattoreilla, jotka soveltavat tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa jotakin muuta kuin kuukausijaksotusta, on velvollisuus ilmoittaa käyttäjälle viipymättä tekstiviestillä tarjouksen uusimisesta; ii) kiinteän puhelinverkon alalla sovellettava tarjousten uusimisväli ja laskutusjakso on yhden tai useamman kuukauden mittainen ja iii) matkapuhelinpalvelut ja kiinteän verkon palvelut yhdistäviin tarjouksiin sovelletaan viimeksi mainittuihin sovellettavaa jaksotusta?”
37
Unionin tuomioistuin toimitti 25.10.2021 päivätyllä ilmoituksella ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle jäljennöksen 6.10.2021 annetusta tuomiosta Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) ja kehotti kyseistä tuomioistuinta ilmoittamaan, aikoiko se pysyttää ennakkoratkaisupyynnön, kun kyseinen tuomio otetaan huomioon. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päätti 23.11.2021 antamallaan määräyksellä yhtäältä peruuttaa ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen ja toisaalta pysyttää muut kysymykset.
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
38
Italian hallitus väittää, että ennakkoratkaisukysymykset on jätettävä tutkimatta.
39
Sen mielestä kysymykset ovat nimittäin täysin hypoteettisia ja abstrakteja ja muodostavat lausuntopyynnön, joka on esitetty ottamatta huomioon pääasian erityispiirteitä.
40
Ennakkoratkaisupyynnöllä ei myöskään Italian hallituksen mukaan pyritä hälventämään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epävarmuutta kyseessä olevaan oikeusriitaan sovellettavien unionin oikeussääntöjen oikeasta tulkinnasta vaan vahvistamaan kyseisen tuomioistuimen näkemys siitä, miten kyseisiä oikeussääntöjä on tulkittava.
41
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on näin ollen periaatteessa velvollisuus antaa ennakkoratkaisu (tuomio 7.2.2023, Confédération paysanne ym. (Sattumanvarainen in vitro ‑mutageneesi), C‑688/21, EU:C:2023:75, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42
Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 7.2.2023, Confédération paysanne ym. (Sattumanvarainen in vitro ‑mutageneesi), C‑688/21, EU:C:2023:75, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee olennaisilta osin, että toisen, kolmannen ja neljännen kysymyksen taustalla ovat muun muassa pääasian valittajien väitteet, joiden mukaan kyseessä oleva päätös, joka tehtiin sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja jonka laillisuus on riitautettu pääasiassa, on unionin oikeuden vastainen, koska missään unionin oikeussäännössä ei sallita sitä, että AGCOMille annetaan toimivalta määrittää sopimuksen uusimisväli ja laskutusjakso, ja koska kyseessä olevalla päätöksellä loukataan suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
44
Niinpä ei voida katsoa, että kysymyksillä ei olisi mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että ne olisivat hypoteettisia.
45
Siltä osin, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt 9.7.2020 tekemässään päätöksessä, ettei se ole epävarma siitä, miten niitä unionin oikeussääntöjä on tulkittava, joita se pitää merkityksellisinä pääasian ratkaisemisen kannalta, on riittävää muistuttaa, että vaikka oletettaisiin, että kyseisten oikeussääntöjen oikea tulkinta on niin ilmeinen, ettei se jätä tilaa vähäisellekään perustellulle epäilylle, tällainen seikka ei ole omiaan osoittamaan, että ennakkoratkaisupyyntö ei täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, vaan se voisi korkeintaan vapauttaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen sille SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan nojalla kuuluvasta velvollisuudesta esittää ennakkoratkaisupyyntö (ks. vastaavasti tuomio 7.2.2023, Confédération paysanne ym. (Sattumanvarainen in vitro ‑mutageneesi), C‑688/21, EU:C:2023:75, 35 kohta).
46
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisupyynnön on katsottava täyttävän tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
47
Aluksi on mainittava, että käyttöoikeus- ja valtuutusdirektiiveillä yhdenmukaistetaan niiden 1 artiklan mukaisesti yhtäältä tapa, jolla jäsenvaltiot sääntelevät sähköisten viestintäverkkojen ja niihin liittyvien toimintojen käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä, ja toisaalta sähköisiin viestintäverkkoihin ja sähköisen viestinnän palveluihin liittyvät valtuutussäännöt ja ‑ehdot. Niillä ei siten ole merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta, koska nyt käsiteltävässä tapauksessa kyseessä oleva AGCOMin toimivalta ei selvästikään kuulu niiden aineelliseen soveltamisalaan.
48
Niinpä on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii toisella, kolmannella ja neljännellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, selvittämään lähinnä, onko SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa sekä puitedirektiivin ja yleispalveludirektiivin säännöksiä, erityisesti puitedirektiivin 8 artiklan 2 ja 4 kohtaa sekä yleispalveludirektiivin 20–22 artiklaa, kun niitä luetaan yhdessä suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa annetaan kansalliselle sääntelyviranomaiselle toimivalta tehdä päätös, jolla velvoitetaan yhtäältä matkapuhelinpalveluja tarjoavat operaattorit noudattamaan kaupallisten tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa vähintään neljän viikon mittaista jaksotusta ja toisaalta kiinteän puhelinverkon palveluja ja niihin liittyviä palveluja tarjoavat operaattorit noudattamaan tällaisten tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa yhden tai useamman kuukauden mittaista jaksotusta.
49
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kaikkia kansallisia toimenpiteitä alalla, joka on ollut unionin tasolla kattavan yhdenmukaistamisen kohteena, on arvioitava suhteessa kyseisen yhdenmukaistamistoimenpiteen säännöksiin eikä suhteessa primaarioikeuden määräyksiin (tuomio 17.9.2020, Hidroelectrica, C‑648/18, EU:C:2020:723, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
50
Sen sijaan silloin, kun toteutettu yhdenmukaistaminen ei ole tyhjentävä, kansallisia toimenpiteitä, joilla pannaan täytäntöön yhdenmukaistamistoimenpiteitä koskevat säännökset, on arvioitava paitsi viimeksi mainittujen toimenpiteiden myös primaarioikeuden merkityksellisten määräysten kannalta (ks. vastaavasti tuomio 12.11.2015, Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, 48 kohta; tuomio 8.3.2017, Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, 26 kohta ja tuomio 7.9.2017, Eqiom ja Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, 18 kohta).
51
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että puitedirektiivissä tai yleispalveludirektiivissä ei säädetä kuluttajansuojaan liittyvien näkökohtien täysimääräisestä yhdenmukaistamisesta (ks. vastaavasti tuomio 14.4.2016, Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2016:256, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevaa kansallista säännöstöä on tarkasteltava sekä kyseisten direktiivien että SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan kannalta niiden näkökohtien osalta, joita kyseiset direktiivit eivät kata (tuomio 11.12.2019, TV Play Baltic, C‑87/19, EU:C:2019:1063, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Puitedirektiivi ja yleispalveludirektiivi
52
On muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (tuomio 17.11.2022, TOYA, C‑243/21, EU:C:2022:889, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
53
Puitedirektiivin 8 artiklan osalta on muistutettava, että sen 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat kaikki aiheelliset toimenpiteet, joilla pyritään muun muassa saman artiklan 2 ja 4 kohdassa säädettyihin tavoitteisiin, ja että toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia tavoitteisiin nähden.
54
Erityisesti on mainittava, että yhtäältä kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään, että kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä kilpailua sähköisten viestintäverkkojen ja sähköisen viestinnän palvelujen sekä niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen tarjoamisessa varmistamalla, että loppukäyttäjille koituu mahdollisimman paljon hyötyä muun muassa valinnanvaran lisääntymisestä ja hintojen alentumisesta (ks. vastaavasti tuomio 20.12.2017, Polkomtel, C‑277/16, EU:C:2017:989, 35 kohta).
55
Toisaalta mainitun direktiivin 8 artiklan 4 kohdan b ja d alakohdan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä unionin kansalaisten etuja muun muassa varmistamalla kuluttajille korkeatasoinen suoja heidän asioidessaan palvelujen tarjoajien kanssa ja edistämällä selkeää tiedottamista erityisesti edellyttämällä yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen hinnoilta ja käyttöehdoilta selkeyttä.
56
Vaikka kyseisistä säännöksistä ei siis ilmene, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on oltava toimivalta säännellä puhelinpalveluoperaattorien kaupallisten tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa noudattamaa jaksotusta, puitedirektiivin 8 artiklan 2 ja 4 kohdassa käytetystä ilmaisusta ”muun muassa” ilmenee kuitenkin, että toimenpiteitä, joita kansalliset sääntelyviranomaiset voivat toteuttaa kyseisissä säännöksissä tarkoitettujen tehtävien hoitamiseksi ja niissä tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, ei ole lueteltu tyhjentävästi.
57
Yhteisen sääntelyjärjestelmän tavoitteiden osalta on todettava, että puitedirektiivin 1 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 16 perustelukappaleen kanssa, mukaan kyseisen direktiivin tavoitteena on luoda yhdenmukaistettu järjestelmä sähköisen viestinnän palvelujen, sähköisten viestintäverkkojen sekä niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen sääntelylle. Puitedirektiivissä säädetään kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävistä ja vahvistetaan joukko menettelyjä, joilla varmistetaan yhteisen sääntelyjärjestelmän yhdenmukainen soveltaminen kaikkialla unionissa. Mainitussa direktiivissä annetaan siten kansallisille sääntelyviranomaisille erityisiä sähköisen viestinnän markkinoiden sääntelyä koskevia tehtäviä (tuomio 11.3.2010, Telekomunikacja Polska, C‑522/08, EU:C:2010:135, 21 kohta).
58
Tästä seuraa, että kyseisellä direktiivillä, jolla ei – kuten edellä 51 kohdassa todettiin – toteuteta täysimääräistä yhdenmukaistamista, ei ole tarkoitus laatia erityistä ja tyhjentävää luetteloa toimivaltuuksista, joita jäsenvaltiot voivat antaa kansallisille sääntelyviranomaisille näiden tehtävien suorittamisen ja mainittujen tavoitteiden saavuttamisen takaamiseksi.
59
Unionin tuomioistuin on katsonut tällaisessa asiayhteydessä, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on sääntelytehtäviään hoitaessaan laaja toimivalta, jotta ne voivat arvioida markkinoiden sääntelytarvetta tapauskohtaisesti (tuomio 15.9.2016, Koninklijke KPN ym., C‑28/15, EU:C:2016:692, 36 kohta ja tuomio 19.10.2016, Ormaetxea Garai ja Lorenzo Almendros, C‑424/15, EU:C:2016:780, 48 kohta).
60
Tässä tilanteessa kansallisella säännöstöllä, jossa pääasiassa kyseessä olevan kansallisen säännöstön tavoin annetaan kansalliselle sääntelyviranomaiselle loppukäyttäjien suojaamiseksi toimivalta tehdä päätös, jolla taataan muun muassa puhelinpalveluja koskevien kaupallisten tarjousten ja niiden laskutuksen suurempi avoimuus ja parempi vertailukelpoisuus, nimittäin edistetään puitedirektiivin 8 artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden, erityisesti 8 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainitun tavoitteen, joka koskee käyttäjien etujen suojaamista, sekä mainitun direktiivin 8 artiklan 4 kohdan b ja d alakohdassa mainittujen tavoitteiden, jotka koskevat korkeatasoisen kuluttajansuojan varmistamista kuluttajien asioidessa palvelujen tarjoajien kanssa ja erityisesti yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen hintoja koskevan selkeän tiedottamisen edistämistä, saavuttamista.
61
Tästä seuraa, että toimivalta säännellä kaupallisten tarjousten uusimisessa ja puhelinpalvelujen laskutuksessa noudatettavaa jaksotusta voi lähtökohtaisesti kuulua siihen toimivaltaan, joka kansallisilla sääntelyviranomaisilla on oltava, jotta ne voivat suorittaa niille puitedirektiivissä annetut tehtävät ja saavuttaa siinä asetetut tavoitteet.
62
On kuitenkin niin, että jotta tällaisen toimivallan käyttö olisi kyseisen direktiivin mukaista, sen on muun muassa oltava oikeasuhteista asetettuihin tavoitteisiin nähden mainitun direktiivin 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla, minkä lisäksi toimivallan käyttämisessä on noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kuten saman direktiivin 8 artiklan 5 kohdan b alakohdassa edellytetään.
63
Tässä yhteydessä kansallisen tuomioistuimen, jonka yksinomaiseen toimivaltaan pääasian tosiseikkojen arviointi ja asiassa sovellettavan kansallisen säännöstön tulkinta kuuluu, on viime kädessä ratkaistava, täyttääkö kyseessä oleva päätös nämä vaatimukset, ja jos täyttää, missä määrin. Unionin tuomioistuin, jolta kansallinen tuomioistuin on pyytänyt asian ratkaisemisen kannalta hyödyllistä vastausta, voi kuitenkin antaa sille pääasian asiakirja-aineiston ja sille toimitettujen kirjallisten huomautusten perusteella ohjeita, joiden avulla mainittu tuomioistuin voi ratkaista asian (tuomio 7.9.2022, Cilevičs ym., C‑391/20, EU:C:2022:638, 72 ja 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 2.2.2023, Freikirche der Siebenten-Tags-Adventisten in Deutschland, C‑372/21, EU:C:2023:59, 38 kohta).
64
Suhteellisuusperiaatteen, joka konkretisoidaan puitedirektiivissä sen 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, osalta on muistutettava, että sen noudattaminen edellyttää muun muassa, että kyseessä olevalla toimenpiteellä on voitava taata johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla tavoiteltujen päämäärien saavuttaminen eikä sillä saa ylittää sitä, mikä on tarpeen näiden päämäärien saavuttamiseksi, missä yhteydessä on katsottava, että silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava niistä vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. vastaavasti tuomio 20.3.2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 2.3.2023, PrivatBank ym., C‑78/21, EU:C:2023:137, 70 kohta).
65
Tältä osin on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamien tietojen perusteella vaikuttaa ensinnäkin siltä, että sillä, että AGCOM käyttää Italian oikeudessa annettua toimivaltaa määrittää sähköisen viestinnän palveluja koskevien kaupallisten tarjousten uusimisessa ja laskuttamisessa noudatettava vähimmäistiheys, voidaan korjata ongelmat, jotka AGCOM havaitsi kyseessä olevaa päätöstä edeltäneessä julkisessa kuulemisessa. Yhdenmukaisella jaksotuksella voidaan nimittäin turvata se, että loppukäyttäjät voivat vertailla erilaisia kaupallisia tarjouksia ja saada kattavat tiedot heille tarjotuista sopimuksista aiheutuvista taloudellisista rasitteista, että kuluttajille ei synny väärää käsitystä alemmista hinnoista siksi, että laskennassa käytetään tavanomaisessa käytännössä vakiintunutta lyhyempää ajanjaksoa, ja että he voivat hallita palvelun aiheuttamia kustannuksia erityisesti Italiassa tarjottavien matkapuhelinpalvelujen, joista suurin osa on prepaid-palveluja, osalta. Pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö vaikuttaa siis olevan omiaan takaamaan tavoitellun päämäärän saavuttamisen.
66
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää itse olennaisilta osin, että kyseessä olevassa päätöksessä tarkoitetut toimenpiteet, joista on päätetty sovellettavan säännöstön mukaisesti, ovat vähiten rajoittavia keinoja, joilla kuluttajansuoja voidaan taata tehokkaasti AGCOMin yksilöimien ongelmien osalta. Vaihtoehtoiset toimenpiteet, kuten sellaisten interaktiivisten oppaiden tai laskentamoottorin, joiden avulla kaupallisia tarjouksia voitaisiin vertailla samaa aikaindikaattoria käyttäen, voisivat olla tehottomia, kun otetaan huomioon niiden käyttäjien huomattava määrä Italiassa, joilla ei ole älypuhelinta tai jotka eivät käytä internetiä. Lisäksi velvollisuus julkaista hinnat myös kuukausiperusteisena voisi heikentää kuluttajansuojaa, koska tällainen velvollisuus saattaisi aiheuttaa sekaannusta laskutuksen jaksotusta koskevien sopimusehtojen tosiasiallisesta sisällöstä.
67
Kyseessä olevassa päätöksessä tarkoitetuilla toimenpiteillä ei myöskään puututa liiallisesti puhelinpalveluja tarjoavien operaattoreiden oikeuksiin ja etuihin, koska – kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee – toimenpiteet eivät vaikuta muun muassa niiden vapauteen vahvistaa palvelujensa hinnat ja tehdä kaupallisia tarjouksia harvemmin kuin neljän viikon välein. Kyseiset toimenpiteet eivät siten vaikuta aiheuttavan liian suuria haittoja tavoiteltuihin päämääriin nähden.
68
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, joka konkretisoidaan puitedirektiivissä sen 8 artiklan 5 kohdan b alakohdassa, noudattamisen osalta on todettava, että kyseinen periaate edellyttää vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (tuomio 15.9.2022, Brown v. komissio ja neuvosto, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
69
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tältä osin, että pääasiassa kyseessä olevien matkapuhelinpalvelujen ja kiinteän puhelinverkon palvelujen erilainen kohtelu johtuu siitä, että nämä kaksi palveluryhmää eivät olleet kyseessä olevan päätöksen tekohetkellä toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa.
70
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että tilanteiden rinnastettavuutta sen ratkaisemiseksi, onko yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukattu, on arvioitava kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön tarkoituksen ja päämäärän kannalta (ks. vastaavasti tuomio 16.12.2008, Arcelor Atlantique et Lorraine ym., C‑127/07, EU:C:2008:728, 25 ja 26 kohta; tuomio 9.3.2017, Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, 56 ja 57 kohta ja tuomio 26.6.2018, MB (Sukupuolenvaihdos ja vanhuuseläke), C‑451/16, EU:C:2018:492, 42 kohta).
71
Koska nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevalla kansallisella säännöstöllä mahdollistetaan se, että kansallinen sääntelyviranomainen voi taata kuluttajansuojan varmistamalla muun muassa yhdenmukaisen perustan kaupallisten tarjousten vertailulle ja mahdollistamalla saadusta palvelusta aiheutuvien kustannusten paremman hallinnan, edellä 34 kohdassa mainitut kyseessä olevien eri palveluryhmien ominaispiirteisiin liittyvät erot, erityisesti ne erot, jotka liittyvät tietyn jaksotuksen yleisyyteen tällaisten tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa eri markkinoilla, sekä erot, jotka liittyvät tällaisten palvelujen hinnan maksamista koskeviin yksityiskohtiin, viittaavat siihen, ettei näiden palveluryhmien tilanteita voida rinnastaa toisiinsa.
72
Niinpä vaikuttaa siltä, että kyseessä olevassa päätöksessä kohdellaan erilaisia tilanteita eri tavalla.
73
Tästä seuraa, että jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta johdu, AGCOM käytti sille pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella säännöstöllä annettuja toimivaltuuksia tavoiteltuihin päämääriin nähden oikeasuhteisesti ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisesti, kun se teki kyseessä olevan päätöksen.
74
Tämän jälkeen on muistutettava, että vähimmäistason yhdenmukaistamisen yhteydessä jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai ottaa käyttöön tiukempia säännöksiä, kunhan tällaiset säännökset eivät ole omiaan vakavasti vaarantamaan kyseessä olevassa direktiivissä säädetyn tavoitteen toteuttamista (ks. vastaavasti tuomio 7.7.2016, Muladi, C‑447/15, EU:C:2016:533, 43 kohta).
75
Vaikka oletettaisiin, että pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä on kuluttajansuojaa koskevia tiukempia säännöksiä kuin puite- ja yleispalveludirektiiveissä, tältä osin on mainittava, että – toisin kuin Fastweb on väittänyt unionin tuomioistuimelle toimittamissaan kirjallisissa huomautuksissa – kyseisellä säännöstöllä ei voida katsoa rajoitettavan Italian puhelinpalvelujen tarjoajien välistä kilpailua, kun siinä rajoitetaan puhelinoperaattoreiden mahdollisuutta vaihdella kaupallisten tarjoustensa jaksotusta, koska ne voivat edelleen vapaasti käydä tällaista kilpailua muun muassa tarjottavien palvelujen hinnalla ja laadulla.
76
Yleispalveludirektiivin 20 ja 21 artiklan osalta on lisäksi katsottava, ettei mainittu säännöstö ole kyseisten artiklojen vastainen. Kuten niiden sanamuodosta ilmenee, ne nimittäin koskevat tietoja, jotka liittymää yleiseen viestintäverkkoon ja/tai yleisesti saatavilla olevia sähköisen viestinnän palveluja koskevien sopimusten on sisällettävä, tilaajien oikeutta irtisanoa sopimuksensa siinä tapauksessa, että niitä muutetaan, sekä yleisiä sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai yleisesti saatavilla olevia sähköisen viestinnän palveluja tarjoaville yrityksille mahdollisesti asetettavia avoimuus- ja tiedottamisvelvoitteita. Mainitut säännökset eivät sitä vastoin koske sähköisen viestinnän palvelujen tarjoamista koskevien sopimusten täyttämisen ehtoja, joihin kaupallisten tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa noudatettavaa jaksotusta koskeva problematiikka kuuluu.
77
Sama pätee kyseisen direktiivin 22 artiklaan, joka koskee palvelujen laatuun liittyviä tietoja, jotka yleisiä sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai yleisesti saatavilla olevia sähköisen viestinnän palveluja tarjoavia yrityksiä voidaan vaatia julkaisemaan, sekä palvelun laatua koskevia vaatimuksia, joita kansalliset sääntelyviranomaiset voivat asettaa.
78
Niinpä ei voida katsoa, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö olisi omiaan vakavasti vaarantamaan puite- ja yleispalveludirektiiveissä säädetyn tavoitteen toteuttamisen.
79
Edellä esitetystä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö vaikuttaa mainittujen direktiivien mukaiselta.
SEUT 49 ja SEUT 56 artikla
80
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee myös, onko mainittu kansallinen säännöstö sopusoinnussa SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan kanssa.
81
On muistutettava, että sijoittautumisvapauden ja/tai palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksina on pidettävä kaikkia toimenpiteitä, joilla estetään SEUT 49 ja SEUT 56 artiklassa taattujen vapauksien käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään siitä vähemmän houkuttelevaa (tuomio 22.1.2015, Stanley International Betting ja Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, 45 kohta).
82
Rajoituksen käsite kattaa jäsenvaltion toimenpiteet, jotka vaikuttavat muiden jäsenvaltioiden talouden toimijoiden markkinoillepääsyyn, vaikka kyseisiä toimenpiteitä sovellettaisiin erotuksetta (tuomio 29.3.2011, komissio v. Italia, C‑565/08, EU:C:2011:188, 46 kohta ja tuomio 14.2.2019, Milivojević, C‑630/17, EU:C:2019:123, 64 kohta).
83
Pääasiassa on riidatonta, että kyseessä olevaan päätökseen sisältyviä toimenpiteitä, joista on päätetty merkityksellisen kansallisen säännöstön mukaisesti, sovelletaan riippumatta puhelinpalvelujen tarjoajien sijoittautumispaikasta.
84
Fastweb väittää kuitenkin, että kyseisillä toimenpiteillä rajoitetaan sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta siitä syystä, että Italian tasavalta on ainoa jäsenvaltio, jossa kansallisella sääntelyviranomaisella on toimivalta vahvistaa laskutuksessa noudatettava vähimmäistiheys, ja että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen operaattorin on siten muun muassa otettava käyttöön erilainen hallinnointi- ja laskutusjärjestelmä sopeuttaakseen toimintansa Italian sääntelyjärjestelmään, mistä aiheutuu sille hallinnollisia lisäkustannuksia.
85
Tältä osin on muistettava, että jäsenvaltion toteuttama sääntely ei muodosta EUT-sopimuksessa tarkoitettua rajoitusta pelkästään sen vuoksi, että muut jäsenvaltiot soveltavat väljempiä tai taloudellisesti edullisempia sääntöjä alueelleen sijoittautuneisiin samankaltaisten palvelujen tuottajiin (tuomio 12.9.2013, Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
86
Tästä seuraa, kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 50 ja 51 kohdassa, että EUT-sopimuksessa tarkoitetun rajoituksen olemassaoloa ei voida päätellä pelkästään siitä, että kyseessä olevalla päätöksellä käyttöön otettuja rajoituksia ei ole muissa jäsenvaltioissa.
87
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ei ilmene, että väitetyt hallinnolliset lisäkustannukset, joihin Fastweb vetoaa, olisivat sellaisenaan omiaan saamaan muiden jäsenvaltioiden taloudelliset toimijat luopumaan SEUT 49 ja SEUT 56 artiklassa taattujen vapauksien käyttämisestä.
88
Edellä esitetyn perusteella toiseen, kolmanteen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa, puitedirektiivin 8 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa, 2 kohdan a alakohtaa, 4 kohdan b ja d alakohtaa ja 5 kohdan b alakohtaa sekä yleispalveludirektiivin 20–22 artiklaa, kun niitä luetaan yhdessä suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa annetaan kansalliselle sääntelyviranomaiselle toimivalta tehdä päätös, jolla velvoitetaan yhtäältä matkapuhelinpalveluja tarjoavat operaattorit noudattamaan kaupallisten tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa vähintään neljän viikon mittaista jaksotusta ja toisaalta kiinteän puhelinverkon palveluja ja niihin liittyviä palveluja tarjoavat operaattorit noudattamaan tällaisten tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa yhden tai useamman kuukauden mittaista jaksotusta, edellyttäen, että kyseiset kaksi palveluryhmää ovat kyseisen kansallisen säännöstön tarkoituksen ja päämäärän kannalta erilaisissa tilanteissa.
Oikeudenkäyntikulut
89
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa sekä sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY, 8 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa, 2 kohdan a alakohtaa, 4 kohdan b ja d alakohtaa ja 5 kohdan b alakohtaa sekä yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY, 20–22 artiklaa, kun niitä luetaan yhdessä suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa annetaan kansalliselle sääntelyviranomaiselle toimivalta tehdä päätös, jolla velvoitetaan yhtäältä matkapuhelinpalveluja tarjoavat operaattorit noudattamaan kaupallisten tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa vähintään neljän viikon mittaista jaksotusta ja toisaalta kiinteän puhelinverkon palveluja ja niihin liittyviä palveluja tarjoavat operaattorit noudattamaan tällaisten tarjousten uusimisessa ja laskutuksessa yhden tai useamman kuukauden mittaista jaksotusta, edellyttäen, että kyseiset kaksi palveluryhmää ovat kyseisen kansallisen säännöstön tarkoituksen ja päämäärän kannalta erilaisissa tilanteissa.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.