Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 21. maja 2026(1)
Zadeva C‑230/25
Mihail Mihaylov Stefanov
Kazenski postopek
ob udeležbi
Sofiyska apelativna prokuratura
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Apelativen sad – Sofia (pritožbeno sodišče v Sofiji, Bolgarija))
„ Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Vrednote in cilji Unije – Pravna država – Načeli neodvisnosti in neodstavljivosti sodnikov – Sodišče, ki odloča v kazenski zadevi in je tožena stranka v civilni odškodninski zadevi “
I.      Uvod
1.        Ti sklepni predlogi se nanašajo na predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Apelativen sad – Sofia (pritožbeno sodišče v Sofiji, Bolgarija). To sodišče Sodišče sprašuje zlasti o pravilih za izvajanje pravice do brezplačne pravne pomoči, ki je določena med drugim v Direktivi (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje
(UL 2016, L 297, str. 1). Natančneje, sprašuje se o okoliščinah, v katerih lahko država članica zahteva povračilo stroškov, ki so ji nastali zaradi te brezplačne pravne pomoči, od osebe, ki jo je prejela in je bila na koncu kazensko obsojena.
2.        Kot Evropsko sodišče za človekove pravice že dolgo poudarja,(2) je pravica do brezplačne pravne pomoči včasih nujna, da se omogoči učinkovit dostop do sodišča. V praksi ta pravica temelji na dveh dopolnjujočih se stebrih, ki sta pomoč odvetnika in financiranje te pomoči. Čeprav je brezplačna pravna pomoč na prvi pogled podobna zgolj praktičnemu načinu organizacije sodnega postopka, je dejansko neizogibno sredstvo za konkretizacijo pravice do sodnega varstva v pravnem sistemu. Ker pravnemu subjektu zagotavlja, da dobi pomoč odvetnika, mu namreč omogoča dostop do sodišča in s tem ohranja poštenost postopkov. Brezplačna pravna pomoč torej zagotavlja učinkovitost pravice do sodnega varstva iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), in sicer pravice, ki je sama pogoj za izvajanje temeljne vrednote pravne države, določene v členu 2 PEU.
3.        V obravnavani zadevi je treba o brezplačni pravni pomoči razmisliti v posebnih okoliščinah kazenskih postopkov, ki potekajo pred več bolgarskimi sodišči. Sodišče je zlasti pozvano, naj ugotovi, ali in v kolikšnem obsegu je mogoče od osebe, ki je prejela brezplačno pravno pomoč, zahtevati povračilo s tem povezanih stroškov. Za odgovor na to bo treba podati razlago zlasti Direktive 2016/1919, s katero so bila dolgem premisleku zakonodajalca o tem vprašanju določena skupna minimalna pravila, ki jih morajo države članice spoštovati v zvezi s pravico do brezplačne pravne pomoči v kazenskih postopkih.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        V uvodnih izjavah 1, 2, 8, 17 in 30 Direktive 2016/1919 je navedeno:
„(1)      Namen te direktive je zagotoviti učinkovitost pravice do dostopa do odvetnika, kot določa Direktiva 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti
(UL 2013, L 294, str. 1)], tako da se zagotovi pomoč odvetnika, ki jo financirajo države članice, in sicer osumljenim in obdolženim osebam v kazenskem postopku […]
(2)      Z določitvijo skupnih minimalnih pravil o pravici do brezplačne pravne pomoči za osumljene ali obdolžene osebe […] je namen te direktive okrepiti zaupanje držav članic v kazenskopravne sisteme drugih držav članic in tako izboljšati vzajemno priznavanje odločb v kazenskih zadevah.
(8)      Brezplačna pravna pomoč bi morala kriti stroške obrambe osumljenih [in] obdolženih […] oseb. Pristojni organi držav članic bi morali imeti možnost, da pri dodelitvi brezplačne pravne pomoči osumljenim, obdolženim ali zahtevanim osebam zahtevajo, da del teh stroškov nosijo same glede na svoja finančna sredstva.
[…]
(17)      V skladu s členom 6(3)(c) EKČP ima osumljena ali obdolžena oseba, ki nima dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika, pravico do brezplačne pravne pomoči, če to zahtevajo interesi pravičnosti. To minimalno pravilo državam članicam omogoča, da izvedejo oceno materialnega položaja, oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti ali oboje. Izvedba teh ocen ne bi smela omejevati ali odstopati od pravic in procesnih jamstev, ki jih zagotavljata Listina in EKČP, kot ju razlagata Sodišče in ESČP, ali dovoliti odstopanje od njih.
(30)      Ta direktiva določa minimalna pravila. Države članice bi morale imeti možnost, da za zagotovitev višje ravni varstva razširijo pravice iz te direktive. […] Raven varstva, ki jo zagotavljajo države članice, ne bi smela biti nikoli nižja od standardov, ki so določeni v Listini ali EKČP, kot ju razlagata Sodišče in ESČP.“
5.        Člen 2 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„1.      Ta direktiva se uporablja za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku, ki imajo pravico do dostopa do odvetnika na podlagi Direktive 2013/48/EU in ki:
(a)      jim je odvzeta prostost;
(b)      morajo imeti pomoč odvetnika v skladu s pravom Unije ali nacionalnim pravom; […].“
6.        Člen 4 navedene direktive, naslovljen „Brezplačna pravna pomoč v kazenskem postopku“, določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da imajo osumljene in obdolžene osebe, ki nimajo dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika, pravico do brezplačne pravne pomoči, kadar to zahtevajo interesi pravičnosti.
2.      Države članice lahko izvedejo oceno materialnega položaja, oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti ali oboje, da ugotovijo, ali je treba dodeliti brezplačno pravno pomoč v skladu z odstavkom 1.
3.      Kadar država članica izvede oceno materialnega položaja, upošteva vse zadevne in objektivne dejavnike, kot so prihodki, premoženje in družinske razmere zadevne osebe, kot tudi stroški pomoči odvetnika in življenjski standard v tej državi članici, da ugotovi, ali v skladu z veljavnimi merili v tej državi članici osumljena ali obdolžena oseba nima dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika.
4.      Kadar država članica izvede oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti, upošteva težo kaznivega dejanja, zapletenost zadeve in strogost sankcije, ki bi se pričakovano lahko izrekla, da ugotovi, ali je treba zaradi interesov pravičnosti dodeliti brezplačno pravno pomoč. V vsakem primeru se šteje, da so izpolnjeni pogoji, kar zadeva oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti, v naslednjih primerih:
(a)      ko je osumljena ali obdolžena oseba privedena pred pristojno sodišče ali sodnika, da se odloči o pridržanju v kateri koli fazi postopka v okviru področja uporabe te direktive, in
(b)      med pridržanjem. […]“
7.        Člen 9 iste direktive, naslovljen „Ranljive osebe“, določa:
„Države članice zagotovijo, da se pri izvajanju te direktive upoštevajo posebne potrebe ranljivih osumljenih, obdolženih ter zahtevanih oseb.“
8.        Člen 11 Direktive 2016/1919 določa:
„Ta direktiva v nobenem primeru ne pomeni omejevanja ali odstopanja od katerih koli pravic in procesnih jamstev, ki jih zagotavljajo Listina, EKČP ali druge ustrezne določbe mednarodnega prava ali pravo katere koli države članice, ki zagotavlja višjo raven varstva.“
B.      Bolgarsko pravo
9.        Člen 94 Nakazatelno-protsesualen kodeks (zakonik o kazenskem postopku, v nadaljevanju: NPK) določa:
„(1)      Udeležba zagovornika v kazenskem postopku je obvezna, kadar:
[…]
6.      […] je obdolženi osebi odvzeta prostost;
[…]
8.      se zadeva obravnava v nenavzočnosti obdolžene osebe;
9.      obdolžena oseba ne more plačati nagrade odvetnika, želi imeti zagovornika in to zahtevajo interesi pravičnosti.
[…]
(3)      Kadar je udeležba zagovornika obvezna, pristojni organ določi odvetnika kot zagovornika. […]“
10.      Člen 189(3) NPK določa:
„Kadar je obtožena oseba spoznana za krivo, ji sodišče naloži plačilo stroškov, vključno z nagrado in drugimi stroški zagovornika, postavljenega po uradni dolžnosti, ter stroški zasebnega tožilca in vložnika premoženjskopravnega zahtevka, če sta to predlagala. Če je obsojenih več oseb, sodišče določi delež, ki ga mora plačati vsaka od njih.“
11.      Člen 23 Zakon za pravnata pomosht (zakon o brezplačni pravni pomoči) določa:
„(1)      Sistem brezplačne pravne pomoči […] pokriva primere, v katerih zakon zahteva, da obrambo zagotovi zagovornik, nadomestni zagovornik ali zastopnik.
(2)      Sistem brezplačne pravne pomoči pokriva tudi primere, v katerih obdolžena ali obtožena oseba ali stranka v kazenski, civilni ali upravni zadevi nima sredstev, potrebnih za plačilo pomoči odvetnika, ter ga želi imeti in to zahtevajo interesi pravičnosti. V teh primerih zadevna oseba ni dolžna povrniti stroškov dodeljene brezplačne pravne pomoči.“
12.      Člen 25(1) tega zakona določa:
„[…] odločb[a] o dodelitvi brezplačne pravne pomoči [se] sprejme […] na prošnjo zadevne osebe ali na podlagi zakona, pri čemer se ji pisno pojasni, in sicer z izjavo, skladno z vzorcem, ki ga pripravi urad za brezplačno pravno pomoč, da je v primeru obsodilne sodbe ali odločbe dolžna povrniti stroške brezplačne pravne pomoči, razen v primerih iz člena 23(2). Zavrnitev dodelitve brezplačne pravne pomoči je obrazložena, zoper njo pa je mogoče vložiti pritožbo v skladu z ustreznimi postopki.“
III. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
13.      Najprej, pritožnik iz postopka v glavni stvari, Mihail Mihaylov Stefanov, ki je bil pred tem, in sicer 3. junija 2018, priprt in ki ga je zastopal odvetnik, postavljen samodejno po uradni dolžnosti, je bil v okviru prvega sodnega postopka zaradi storitve dveh kaznivih dejanj po
Nakazatelen kodeks (bolgarski kazenski zakonik) pred Spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko sodišče, Bolgarija) pogojno obsojen na kazen enega leta in desetih mesecev zapora s preizkusno dobo štirih let. Pritožnik iz postopka v glavni stvari je zoper to sodbo vložil pritožbo pri Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko pritožbeno sodišče, Bolgarija), ki je to sodbo zaradi kršitve postopka razveljavilo in zadevo vrnilo v razsojanje Spetsializiran nakazatelen sad
(specializirano kazensko sodišče), da bi to odločilo po vsebini, medtem ko se je pripor pritožnika iz postopka v glavni stvari 14. marca 2019 iztekel.
14.      Hkrati je pritožnik iz postopka v glavni stvari pri Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji, v nadaljevanju: SGS) vložil tožbo za ugotovitev civilne odgovornosti zoper Spetsializiran nakazatelen sad
(specializirano kazensko sodišče) in Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko pritožbeno sodišče), pri čemer se je skliceval na različne vrste škode, povezane s časom, ki ga je preživel v priporu
15.      Dalje, v okviru drugega sodnega postopka je Spetsializiran nakazatelen sad
(specializirano kazensko sodišče) pritožniku iz postopka v glavni stvari izreklo novo obsodilno sodbo, ta pa je zoper to sodbo vložil pritožbo pri Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko pritožbeno sodišče). Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko pritožbeno sodišče)
je to pritožbo zavrnilo, hkrati pa delno razveljavilo sodbo Spetsializiran nakazatelen sad
(specializirano kazensko sodišče), in zoper to odločbo je pritožnik iz postopka v glavni stvari vložil kasacijsko pritožbo pri Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče, Bolgarija). Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče) je razveljavilo sodbo, izdano v pritožbenem postopku, in prvostopenjsko sodbo ter zadevo vrnilo v razsojanje Spetsializiran nakazatelen sad
(specializirano kazensko sodišče).
16.      Nazadnje, v okviru tretjega sodnega postopka je bila vložena nova obtožnica za izvršitev sodbe Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče)
in zadeva je bila dodeljena Spetsializiran nakazatelen sad
(specializirano kazensko sodišče). Pritožnik iz postopka v glavni stvari je predlagal izločitev sodnika, pristojnega za to zadevo, in vseh sodnikov Spetsializiran nakazatelen sad
(specializirano kazensko sodišče) iz razlogov, primerljivih s tistimi, ki jih je navedel v okviru svojega predhodnega predloga, podanega v drugem sodnem postopku. Ker pa se je bolgarski zakonodajalec odločil ukiniti specializirana kazenska sodišča, vključno s Spetsializiran nakazatelen sad
(specializirano kazensko sodišče), je bila zadeva prenesena na Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji). Hkrati je bila zadeva v zvezi s tožbo za ugotovitev civilne odgovornosti, ki je bila vložena pri Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji), odstopljena Okrazhen sad – Sofia (okrožno sodišče v Sofiji, Bolgarija). V tem okviru je pritožnik iz postopka v glavni stvari predlagal izločitev sodnikov Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji), pri čemer se je skliceval na pomanjkanje njihove nepristranskosti. Ta predlog je bil zavrnjen in pritožnik iz postopka v glavni stvari je bil obsojen.
17.      Pritožnik iz postopka v glavni stvari je zoper to sodbo vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču, pri čemer je predlagal tudi izločitev kazenskih sodnikov, ki ga sestavljajo.
18.      Prvič, predložitveno sodišče navaja, da se pri obravnavi različnih zadev, opisanih v točkah od 13 do 16 teh sklepnih predlogov, postavljajo vprašanja v zvezi s presojo nepristranskosti sodnikov, ki sodijo na vseh sodiščih, ki so bila vključena v te zadeve, vključno s predložitvenim sodiščem. V zvezi s tem predložitveno sodišče na eni strani pojasnjuje, da pritožnik iz postopka v glavni stvari izpodbija to nepristranskost, ker imajo ta sodišča status toženih strank v tožbi za ugotovitev civilne odgovornosti, ki jo je vložil zaradi svojega pripora. Na drugi strani navedeno sodišče v zvezi z zadevo v glavni stvari pojasnjuje, da bo treba v njej preučiti le utemeljenost pritožbe pritožnika iz postopka v glavni stvari zoper odločbo, s katero je Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji)
odločilo, da je kriv storitve kaznivih dejanj, ki ju je bil obdolžen. Nasprotno pa je za vprašanja, povezana z zakonitostjo njegovega pripora ter presojo obstoja nepremoženjske škode in morebitne odškodnine zanjo, pristojno Okrazhen sad – Sofia (okrožno sodišče v Sofiji) v okviru tožbe za ugotovitev civilne odgovornosti.
19.      Drugič, predložitveno sodišče navaja, da je bil pritožnik iz postopka v glavni stvari v drugem sodnem postopku obveščen o datumih narokov pred Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji)
in o tem, da se bo o zadevi odločalo v njegovi nenavzočnosti, če se jih brez upravičenega razloga ne bo udeležil. Pritožnik iz postopka v glavni stvari je navedel, da se teh narokov ne namerava udeležiti, ker je iskan zaradi pripora, odrejenega v zvezi z njim v okviru druge kazenske zadeve. Postopek pred tem sodiščem je potekal v navzočnosti odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti. Pritožnik iz postopka v glavni stvari se je udeležil zadnjega naroka, da bi predlagal ponovitev vseh zaslišanj prič in izvedencev, do katerih je že prišlo, kar je Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji)
zavrnilo. Zato je pritožnik iz postopka v glavni stvari zapustil sodno dvorano. Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji) je sodbo izreklo v navzočnosti odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti, in v nenavzočnosti pritožnika iz postopka v glavni stvari. Predložitveno sodišče se sprašuje o pravni opredelitvi takega ravnanja, zlasti glede na uvodno izjavo 35 Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku
(UL 2016, L 65, str. 1).
20.      Tretjič, predložitveno sodišče pojasnjuje, da v bolgarskem kazenskopravnem sistemu člen 94(1), točka 6, NPK določa, da mora obdolženo osebo, ki ji je odvzeta prostost, obvezno zastopati odvetnik. Hkrati člen 94(1), točka 8, tega zakonika določa, da kadar se zadeva obravnava v nenavzočnosti obdolžene osebe, mora to prav tako obvezno zastopati odvetnik. Ti določbi ne določata nobenega predhodnega preverjanja finančne sposobnosti te osebe za plačilo odvetnika. Poleg tega iz člena 94(1), točka 9, navedenega zakonika izhaja, da če obdolžena oseba želi, da jo zastopa odvetnik, če nima dovolj sredstev za plačilo tega odvetnika in če to zahtevajo interesi pravičnosti, se odvetnik postavi po uradni dolžnosti. V zadnjenavedenem primeru se torej brezplačna pravna pomoč dodeli na pobudo te osebe in po tem, ko je bila preverjena njena finančna nesposobnost za plačilo odvetnika. Poleg tega predložitveno sodišče pojasnjuje, da je zadevna oseba v skladu s členom 25(1) zakona o brezplačni pravni pomoči v primeru obsodbe dolžna povrniti vse stroške, povezane z brezplačno pravno pomočjo, ki ji je bila dodeljena, razen v primeru iz člena 23(2) tega zakona, in sicer v primeru, v katerem je bila brezplačna pravna pomoč dodeljena, ker je obdolžena ali obtožena oseba ali stranka v kazenski zadevi, ki ni imela potrebnih sredstev, izrazila željo po pomoči odvetnika in ker so to zahtevali interesi pravičnosti.
21.      V obravnavanem primeru predložitveno sodišče ugotavlja, da je v nekaterih fazah sodnih postopkov, opisanih v točkah od 13 do 16 teh sklepnih predlogov, pritožnik iz postopka v glavni stvari brezplačno pravno pomoč prejel izmenično na podlagi člena 94(1), točki 6 in 8, NPK, ki spada na področje uporabe člena 2(1)(a) in (b) Direktive 2016/1919. Vendar navaja, da je bilo pozneje ugotovljeno, da pritožnik iz postopka v glavni stvari ni imel dovolj sredstev, da bi lahko pooblastil odvetnika, kar pa ni bilo preverjeno v času, ko je prejel brezplačno pravno pomoč na podlagi člena 94(1), točki 6 in 8, NPK.
22.      V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje, ali se, kadar je obdolžena oseba prejela brezplačno pravno pomoč, ker ji je bila odvzeta prostost, ne da bi se predhodno preverila njena finančna sposobnost za plačilo odvetnika, in je bilo pozneje ugotovljeno, da so bila njena sredstva v zvezi s tem nezadostna, člen 25(1) zakona o brezplačni pravni pomoči ne bi smel uporabiti, če bi bila ta oseba obsojena. Predložitveno sodišče v bistvu pojasnjuje, da pomisleki, ki jih ima v zvezi s tem, izhajajo zlasti iz dejstva, da v bolgarskem pravosodnem sistemu za obdolženo osebo, ki prejme brezplačno pravno pomoč, ker nima dovolj sredstev, vendarle ne more veljati obveznost povračila stroškov, povezanih s brezplačno pravno pomočjo, ki jo določa ta določba v primeru obsodbe. Zato se predložitveno sodišče sprašuje, ali bi bilo treba v primeru, kot je ta, ki je predmet zadeve v glavni stvari, obdolženo osebo obravnavati enako kot obdolženo osebo, ki bi prejela brezplačno pravno pomoč, ker ne bi imela dovolj finančnih sredstev za plačilo odvetnika.
23.      Poleg tega predložitveno sodišče postavlja tudi vprašanje skladnosti člena 25(1) zakona o brezplačni pravni pomoči z uvodno izjavo 8 Direktive 2016/1919, ker je v njej v bistvu navedeno, da bi morale države članice imeti možnost zahtevati, da obdolžene osebe same nosijo del stroškov, povezanih s brezplačno pravno pomočjo, glede na svoja finančna sredstva, medtem ko se člen 25(1) zakona o brezplačni pravni pomoči nanaša na kritje ne dela, ampak celotnih stroškov, povezanih z brezplačno pravno pomočjo.
24.      Četrtič, predložitveno sodišče navaja, da so ves čas trajanja treh postopkov, opisanih v točkah od 13 do 16 teh sklepnih predlogov, različni odvetniki, ki so bili postavljeni po uradni dolžnosti, zaporedoma zagotavljali obrambo pritožnika iz postopka v glavni stvari na podlagi brezplačne pravne pomoči. Pritožnik iz postopka v glavni stvari je namreč izrazil željo po zamenjavi več teh odvetnikov, čeprav naj bi ti spoštovali svojo obveznost, da prispevajo k razjasnitvi vseh dejanskih in pravnih vprašanj, ki so v njegovo korist, hkrati pa naj bi poskušali upoštevati obrambno taktiko, ki jo je nameraval uporabiti. V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje o ukrepih, ki jih je treba sprejeti za zagotovitev kontinuitete zastopanja osumljene ali obdolžene osebe ves čas trajanja kazenskega postopka. Natančneje, sprašuje se, ali in v katerih okoliščinah morajo države članice osumljenim ali obdolženim osebam zagotavljati pravico do zamenjave odvetnika, ki jih zastopa na podlagi brezplačne pravne pomoči, če to upravičujejo okoliščine.
25.      V teh okoliščinah je Apelativen sad – Sofia (pritožbeno sodišče v Sofiji) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo šest vprašanj. Vendar bom v skladu z zahtevo Sodišča preučila le četrto in peto vprašanje, ki se glasita tako:
„[…]
4.      Ali je treba člen 2(1)(a) in (b) in člen 4(1) in (4) v povezavi z uvodnima izjavama 8 in 17 Direktive (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje razlagati tako, da je treba prijete obdolžene in obtožene osebe, ne glede na to, ali imajo dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika, obravnavati enako kot osumljene in obdolžene osebe, ki nimajo takih sredstev in ki se jim dodeli brezplačna pravna pomoč, ker to zahtevajo interesi pravičnosti?
5.      Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen, ali je nacionalna ureditev, v skladu s katero mora, če se dodeli brezplačna pravna pomoč na podlagi zakona, ki določa obvezno obrambo s strani odvetnika, kot to velja pri odvzemu prostosti obdolžencu ali obtožencu, ta povrniti stroške dodeljene brezplačne pravne pomoči, ne da bi se preverilo, ali je imel dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika, združljiva z uvodno izjavo 8 [Direktive 2016/1919]?
[…]“
26.      Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil v sodnem tajništvu Sodišča vpisan 25. marca 2025. Pisna stališča so v roku, predpisanem v členu 23 Statuta Sodišča Evropske unije, vložili pritožnik iz postopka v glavni stvari, češka vlada in Evropska komisija. Obravnave, ki je potekala 25. februarja 2026, so se udeležili vsi.
IV.    Analiza
27.      Predlagam, da se vprašanji, ki ju je treba preučiti v teh sklepnih predlogih, analizirata skupaj,(3) čeprav se drugo vprašanje postavlja le v primeru, da bi bil odgovor na prvo pritrdilen. Sodišče želi s tema vprašanjema v bistvu izvedeti, ali člen 2(1)(a) in (b) ter člen 4(1) in (4) Direktive 2016/1919 v povezavi z uvodno izjavo 8 te direktive nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki določa, da je lahko obdolžena oseba, ki je prejela brezplačno pravno pomoč, ker je bila pridržana, dolžna povrniti stroške, povezane s to pomočjo, brez predhodnega preverjanja njenih finančnih sredstev, medtem ko za obdolženo osebo, ki je to pomoč prejela ravno zato, ker ni imela dovolj sredstev, taka obveznost ne more veljati.
A.      Uvodne ugotovitve
28.      Uvodoma je koristno spomniti na zgodovinski kontekst, v katerega se umešča obravnavana zadeva. Razmišljanja o vprašanjih, povezanih z zagotavljanjem procesnih pravic v kazenskih postopkih v Evropski uniji, so starejša od sprejetja Lizbonske pogodbe.(4) Ta razmišljanja so navdihnila gibanje za neprestano poglabljanje teh jamstev, katerega končni cilj je bil spodbuditi približevanje zakonodaje držav članic, da bi se omogočilo izvajanje praktičnih načel vzajemnega priznavanja kazenskih odločb in medsebojnega zaupanja. Ti cilji so bili zlasti formalizirani v Resoluciji Sveta o načrtu za krepitev procesnih pravic osumljenih ali obtoženih oseb v kazenskih postopkih(5). Ta načrt je bil vključen v smernice, določene v „Stockholmskem programu“ v zvezi z „območjem svobode, varnosti in pravice“, iz katerih je izhajalo, da je treba „uresničevanje evropskega pravosodnega območja […] izboljšati in s tem premostiti sedanjo razdrobljenost“.(6)
29.      Želja, opisana v prejšnji točki teh sklepnih predlogov, se je postopoma uresničevala s sprejetjem prvega sklopa treh direktiv(7). Te so bile nato leta 2016 dopolnjene s tremi novimi direktivami.(8) Namen teh šestih direktiv, sprejetih na podlagi člena 82(2) PDEU,(9) je v bistvu na eni strani vzpostaviti „skupnostni“ kazenskopravni model, ki temelji na skupnem sistemu procesnih pravic, in na drugi strani ohraniti harmonično obliko z zagotovitvijo protiuteži napredku, ki je bil že prej dosežen na področju pravosodnega in policijskega sodelovanja glede ukrepov za olajšanje pregona.(10)
30.      Na tej stopnji je treba pojasniti, da obrisi, začrtani s šestimi zgoraj navedenimi direktivami, tvorijo le okvir skupnih minimalnih standardov, ki jih morajo države članice upoštevati na področju procesnih jamstev. Ta poleg tega v veliki meri temeljijo na pravicah, določenih v Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisani 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), zlasti v njenem členu 6. V zvezi s tem je iz Pojasnil k Listini(11) razvidno, da ta člen EKČP ustreza členu 47, drugi in tretji odstavek, ter členu 48 Listine. Zato mora Sodišče paziti, da se z razlago zadnjenavedenih določb, ki jo poda, zagotovi raven varstva, s katero ni kršena raven varstva, zagotovljena v členu 6 EKČP, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice.(12)
31.      V zadevi v glavni stvari se vprašanji, ki ju postavlja predložitveno sodišče, nanašata na brezplačno pravno pomoč. Ta pravica je po naravi tesno povezana s pravico do dostopa do odvetnika, opredeljeno v okviru Direktive 2013/48, katere učinkovitost je pogojena s pravico do brezplačne pravne pomoči.(13) Kljub temu je brezplačna pravna pomoč torej posebej obravnavana v Direktivi 2016/1919. Že pred sprejetjem zadnjenavedene direktive se je obširno razpravljalo o nujnosti določitve minimalnih pravil v zvezi s pravico do brezplačne pravne pomoči in o težavah, ki so povezane s to določitvijo. Tako so službe Komisije na primer v povzetku ocene učinka, ki je bila pripravljena pri oblikovanju predloga direktive z dne 27. novembra 2013, lahko poudarile nevšečnosti, ki jih raznolikost nacionalnih sistemov v zvezi z brezplačno pravno pomočjo povzroča za učinkovito varstvo pravice do poštenega sojenja.(14) Hkrati je Komisija v predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o začasni brezplačni pravni pomoči za osumljene ali obdolžene osebe, ki jim je bila odvzeta prostost, ter osebe v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje z dne 27. novembra 2013 izpostavila finančne izzive, povezane z uporabo direktive na tem področju.(15)
32.      Iz vsega navedenega izhaja, da je pravica do brezplačne pravne pomoči eden od bistvenih sestavnih delov kazenskopravnega sistema, ki ga morajo države članice uveljaviti, saj ta pravica zagotavlja učinkovit dostop do tega sistema. Na vprašanji, ki ju postavlja predložitveno sodišče, je treba odgovoriti ob upoštevanju teh preudarkov.
B.      Obseg pravice do brezplačne pravne pomoči
33.      Vprašanji predložitvenega sodišča se postavljata zaradi položaja pritožnika iz postopka v glavni stvari, ki je v postopku v glavni stvari prejel brezplačno pravno pomoč, ker je bil priprt in ne da bi se predhodno preverila njegova finančna sredstva. Za odgovor na ti vprašanji je treba preučiti določbe Direktive 2016/1919, ki določajo skupna minimalna pravila, ki jih morajo države članice spoštovati pri izvajanju pravice do brezplačne pravne pomoči.
1.      Besedilo Direktive 2016/1919
34.      Člen 2 Direktive 2016/1919 določa, da se ta direktiva uporablja med drugim za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku, ki imajo pravico do dostopa do odvetnika na podlagi Direktive 2013/48, kadar je tem osebam odvzeta prostost ali morajo imeti pomoč odvetnika v skladu z nacionalnim pravom. Iz pojasnil, ki jih je zagotovilo predložitveno sodišče, je razvidno, da v postopku v glavni stvari to velja za pritožnika iz postopka v glavni stvari.
35.      V zvezi z dodelitvijo brezplačne pravne pomoči člen 4(1) Direktive 2016/1919 določa jasno obveznost držav članic, da zagotovijo, da osumljene in obdolžene osebe prejmejo brezplačno pravno pomoč, kadar sta izpolnjena dva kumulativna pogoja, in sicer, da nimajo dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika in da to zahtevajo interesi pravičnosti.
36.      Pravila za izvajanje pravice do brezplačne pravne pomoči so nadalje pojasnjena v odstavku 2 navedenega člena, v katerem je opredeljeno polje proste presoje, ki ga imajo države članice pri njenem izvajanju. Dodelitev brezplačne pravne pomoči lahko namreč pogojujejo z oceno materialnega položaja, oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti ali obema skupaj. V odstavkih 3 (ocena materialnega položaja) in 4 (ocena upravičenosti na podlagi pravičnosti) je nato pojasnjeno, kako je treba razlagati vsako od teh dveh meril. Merilo ocene materialnega položaja je v bistvu izpolnjeno, kadar osumljena ali obdolžena oseba nima dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika. Namen merila ocene upravičenosti na podlagi pravičnosti pa je ugotoviti, ali je treba brezplačno pravno pomoč dodeliti zaradi zaščite interesov pravičnosti. V vsakem primeru je treba to merilo šteti za izpolnjeno, kadar je treba odločiti o pridržanju ali med pridržanjem.
37.      Glede na navedeno ugotavljam, da besedilo člena 4 Direktive 2016/1919 ni nedvoumno, saj iz njega ni jasno razvidno, ali se kumulativna pogoja, ki sta najprej določena v odstavku 1 tega člena, razlikujeta od meril, ki sta nato omenjeni v odstavkih 2, 3 in 4 navedenega člena. Vendar pa menim, da je Komisija na obravnavi pravilno poudarila, da sta pojma „dovolj sredstev“ in „interesi pravičnosti“, omenjena v odstavku 1, v bistvu zelo podobna meriloma „ocena materialnega položaja“ in „ocena upravičenosti na podlagi pravičnosti“, omenjenima v odstavkih 2, 3 in 4 zadevnega člena.
38.      Zato je po mojem mnenju iz besedila člena 4 Direktive 2016/1919 razvidno, da morajo države članice brezplačno pravno pomoč med drugim dodeliti vsaki osumljeni ali obdolženi osebi, prvič, kadar ta nima dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika, in drugič, kadar je treba odločiti o njenem pridržanju ali med njenim pridržanjem. Vendar je treba pojasniti, da se lahko države članice odločijo, da bodo preučile le eno od teh dveh meril, pod pogojem, da je spoštovano skupno minimalno pravilo (in sicer dodelitev pomoči, če sta izpolnjeni obe merili), na katero sem opozorila v prejšnjem stavku. Povedano drugače, to konkretno pomeni, da se lahko država članica odloči, da bo brezplačno pravno pomoč dodelila vsaki osebi, ki izpolnjuje eno od dveh upoštevnih meril, ne da bi preučila drugo merilo, vendar pa ne more zavrniti dodelitve take pomoči osumljeni ali obdolženi osebi, ki izpolnjuje obe merili.
2.      Kontekst Direktive 2016/1919
39.      Iz zgornjih preudarkov izhaja, da Direktiva 2016/1919 za države članice določa obvezen sistem dodelitve brezplačne pravne pomoči, kadar sta izpolnjena oba pogoja „zadostnih sredstev“ in „interesov pravičnosti“. S tem sistemom se konkretizira izvajanje skupnih minimalnih pravil, ki so jih države članice želele uvesti za približevanje svojih zakonov in drugih predpisov v skladu s tem, kar določa člen 82(2) PDEU.
40.      Kontekst te direktive potrjuje to razlago.
41.      V uvodni izjavi 17 navedene direktive zakonodajalec namreč v bistvu pojasnjuje, da je na eni strani pravica do brezplačne pravne pomoči skladna s členom 6(3)(c) EKČP in da gre na drugi strani za minimalno pravilo ter da izvedba obeh upoštevnih ocen ali ene od njiju ne bi smela omejevati ali odstopati od pravic in procesnih jamstev, ki jih zagotavljata Listina in EKČP, kot ju razlagata Sodišče in Evropsko sodišče za človekove pravice.
42.      Da so pravila iz Direktive 2016/1919 minimalna, je poleg tega nadalje opozorjeno v uvodnih izjavah 30 in 31 ter v členu 1 te direktive, v uvodni izjavi 30 navedene direktive pa je poudarjena tudi nujnost spoštovanja temeljne pravice do brezplačne pravne pomoči, kot jo določata Listina in EKČP.
43.      Vsi ti preudarki po mojem mnenju omogočajo zagotavljanje določene koherentnosti, kar zadeva razmerje med Direktivo 2016/1919 in Direktivo 2013/48, ki je bila sprejeta prej in katere učinkovitost se želi zagotoviti z Direktivo 2016/1919,(16) saj člen 11 Direktive 2013/48, naslovljen „Pravna pomoč“, določa, da je treba to direktivo razlagati brez poseganja v nacionalno pravo, kar zadeva pravno pomoč, ki se uporablja v skladu z Listino in EKČP.
44.      V zvezi s tem je treba tudi spomniti, kot sem poudarila v točki 29 teh sklepnih predlogov, da pravica do brezplačne pravne pomoči izhaja iz temeljne pravice do učinkovitega pravnega sredstva, določene v členu 47 Listine, ta člen pa ustreza členu 6 EKČP. Glede na zgornje preudarke tako iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice dosledno izhaja, da je v sistemu EKČP pravica obdolženca do brezplačne pomoči odvetnika po uradni dolžnosti del pojma poštenega sojenja, zanjo pa sta določena dva pogoja: neobstoj „sredstev za plačilo zagovornika“ in „interesi pravičnosti“.(17)
3.      Cilji Direktive 2016/1919
45.      V skladu z uvodno izjavo 1 Direktive 2016/1919 je namen te direktive zagotoviti učinkovitost pravice do dostopa do odvetnika, kot določa Direktiva 2013/48. Ti direktivi tako s skupnim delovanjem prispevata k uresničevanju pravice do učinkovitega pravnega sredstva, določene v členu 47, prvi odstavek, Listine, ker dodelitev brezplačne pravne pomoči olajšuje izvrševanje pravice do dostopa do odvetnika.(18)
46.      V uvodni izjavi 2 navedene direktive je navedena metoda, uporabljena za doseganje tega, in sicer določitev skupnih minimalnih pravil, da bi se okrepilo zaupanje držav članic v kazenskopravne sisteme drugih držav članic in tako izboljšalo vzajemno priznavanje odločb v kazenskih zadevah, na kar je opozorjeno tudi v uvodni izjavi 31 navedene direktive.
47.      Opredelitev teh ciljev je v skladu s pomisleki, ki so bili izraženi v Resoluciji Sveta z dne 30. novembra 2009, v katere „Ukrepu C“ je bilo navedeno, da bi „pravica do pravne pomoči […] morala zagotavljati učinkovit dostop do […] pravice pravnega nasveta“.
48.      Hkrati iz člena 1 Direktive 2016/1919 izhaja, da je njen predmet določitev skupnih minimalnih pravil o pravici do brezplačne pravne pomoči med drugim za obdolžene osebe v kazenskem postopku. Namen te direktive torej nista izčrpna harmonizacija kazenskega postopka na tem področju(19) in določitev vseh pogojev za dodelitev brezplačne pravne pomoči osumljeni ali obdolženi osebi.(20)
C.      Možnost zahtevati povračilo brezplačne pravne pomoči
49.      Iz vsega navedenega izhaja, da je pravica do brezplačne pravne pomoči v Uniji dobro uveljavljena. Vendar se vprašanji, ki ju predložitveno sodišče postavlja Sodišču, nanašata na poseben vidik izvajanja te pravice, in sicer na možnost, da mora po dodelitvi te pomoči oseba, ki jo je prejela, povrniti stroške, povezane z njo.
1.      Uvodna izjava 8 Direktive 2016/1919
50.      Direktiva 2016/1919 ne vsebuje nobenega člena, ki bi se nanašal na povračilo stroškov, nastalih državi članici zaradi brezplačne pravne pomoči. Vendar je to vprašanje obravnavano v uvodni izjavi 8 te direktive, v kateri je navedeno, da bi „[p]ristojni organi držav članic […] morali imeti možnost, da pri dodelitvi brezplačne pravne pomoči osumljenim, obdolženim ali zahtevanim osebam zahtevajo, da del teh stroškov nosijo same glede na svoja finančna sredstva“. V zvezi s tem je mogoče navesti naslednje ugotovitve.
51.      Najprej,
opozoriti je treba, da čeprav je uvodno izjavo direktive mogoče uporabiti za pojasnitev določbe te direktive in je pomemben element razlage, ki lahko razjasni voljo avtorja tega akta,(21) pa kljub temu nima zavezujoče pravne veljave in se nanjo ni mogoče sklicevati ločeno za utemeljitev pravic ali obveznosti, če enakovrednih določb ali določb v podporo tej uvodni izjavi ni v besedilu direktive.(22)
52.      V teh okoliščinah, čeprav je iz besedila uvodne izjave 8 Direktive 2016/1919 res razvidno, prvič, da lahko države članice zahtevajo, da osebe, ki prejmejo brezplačno pravno pomoč, nosijo del stroškov, in drugič, da je treba pri tej možnosti upoštevati finančna sredstva teh oseb, pa ti preudarki sami po sebi ne morejo biti podlaga za nobeno neposredno obveznost držav članic.
53.      Dalje, ugotoviti je treba, da je to, da v besedilu Direktive 2016/1919 ni določbe, ki bi se izrecno nanašala na povračilo stroškov, povezanih z brezplačno pravno pomočjo, rezultat zakonodajalčeve izbire. Iz predloga direktive, ki ga je pripravila Komisija, je namreč razvidno, da je ta prvotno vseboval člen 4(5), ki se je nanašal prav na vprašanje morebitnega povračila brezplačne pravne pomoči,(23) ki je bilo predmet razprav in predlogov sprememb v zakonodajnem postopku, nato pa je bil ta člen črtan iz končne različice te direktive. V teh okoliščinah neobstoj take določbe nujno izhaja iz konkretizacije kompromisne rešitve, ki je bila najdena med pripravo Direktive 2016/1919, ne pa iz malomarnosti. Torej je treba iz tega nujno sklepati, da zakonodajalec ni želel, da bi bilo vprašanje morebitnih načinov povračila brezplačne pravne pomoči predmet harmonizacije v državah članicah.
54.      Nazadnje, iz navedenega izhaja, da se lahko države članice v okviru minimalne harmonizacije, opisane v točki 47 teh sklepnih predlogov, in ob neobstoju določbe, ki bi urejala vprašanje povračila brezplačne pravne pomoči, svobodno odločijo, ali želijo uveljaviti sistem povračila stroškov, povezanih z brezplačno pravno pomočjo, s strani njenega prejemnika.
55.      Vendar kot sem navedla v točkah 20, 40 in 43 teh sklepnih predlogov, pravica do brezplačne pravne pomoči v kazenskih postopkih, ki jo določa Direktiva 2016/1919, izhaja iz člena 47, tretji odstavek, Listine, ki ustreza členu 6 EKČP.(24) Zakonodajalec Unije je poleg tega v uvodnih izjavah 17 in 30 te direktive jasno naznanil svojo voljo, da se ta direktiva in pravice, ki jih določa, razlagajo v skladu s sodno prakso Sodišča in Evropskega sodišča za človekove pravice, ki zadeva ta člena. V teh okoliščinah je nujno treba paziti, da se z razlago Direktive 2016/1919 in člena 47, tretji odstavek, Listine zagotovi raven varstva, s katero ni kršena raven varstva, zagotovljena v členu 6 EKČP, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice.(25) Zato je treba možnost, ki jo imajo države članice, da uveljavijo sistem povračila brezplačne pravne pomoči
ali ga ne uveljavijo, uporabljati ob spoštovanju pravic, ki jih Direktiva 2016/1919 izrecno določa.
2.      Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice
56.      Čeprav Sodišču še nikoli ni bila predložena zadeva, v kateri bi se postavljalo vprašanje, ali je praksa, v okviru katere se od prejemnika brezplačne pravne pomoči zahteva njeno povračilo, združljiva z Direktivo 2016/1919 ali Listino, pa so bile podobne problematike večkrat izpostavljene pred Evropskim sodiščem za človekove pravice.
57.      Nekdanja Evropska komisija za človekove pravice je v sklepu z dne 6. maja 1982, X proti Zvezni republiki Nemčiji(26), v bistvu presodila, da ni nezdružljivo s členom 6(3)(c) EKČP, da se od obsojene osebe zahteva povračilo stroškov, povezanih z brezplačno pravno pomočjo, ki jo je prejela, če ima sredstva za to.
58.      Evropsko sodišče za človekove pravice je v sodbi z dne 25. septembra 1992, Croissant proti Nemčiji(27), opozorilo, da člen 6(3)(c) EKČP ne določa absolutne pravice, saj se brezplačna pomoč odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti, zahteva le, če obdolženec nima sredstev za njegovo plačilo. V tem okviru je na eni strani menilo, da nacionalni sistem dodelitve brezplačne pravne pomoči ne bi bil skladen s to določbo, če bi bila zaradi njega ogrožena poštenost postopka. Na drugi strani je pojasnilo, da mu ni treba odločiti o vprašanju, ali bi država, na katero se je nanašala ta zadeva, lahko zahtevala povračilo spornih stroškov v primeru, da bi pritožnik med postopkom dokazal, da mu njegova finančna sredstva ne omogočajo, da bi te stroške poravnal. Vendar pa je navedlo, da v zadevnem primeru zahtevani zneski niso pretirani in da se v praksi v fazi izvršitve sodbe običajno vsaj znižajo, če ne celo odpustijo. V takem položaju ni bilo nerazumno od zadevne osebe zahtevati, naj predloži dokaz, da nima dovolj finančnih sredstev za zahtevano povračilo.
59.      V sodbi z dne 26. februarja 2002, Morris proti Združenemu kraljestvu(28), je Evropsko sodišče za človekove pravice presodilo, da člen 6(3)(c) EKČP ni kršen, če mora oseba plačati del stroškov brezplačne pravne pomoči in ima sredstva za to. V tem okviru je tudi pojasnilo, da se zahtevani znesek ne zdi niti samovoljen niti nerazumen glede na pritožnikova sredstva. Zdi se, da je iz tega mogoče implicitno sklepati, da ne bi bilo tako, če zadevna oseba ne bi imela sredstev za plačilo dela teh stroškov. Podobne ugotovitve je mogoče v bistvu izpeljati iz preučitve sodbe ESČP z dne 17. februarja 2011, Ognyan Asenov proti Bolgariji(29).
60.      Glede na zgornje preudarke ugotavljam, da je možnost, ki jo imajo države podpisnice EKČP, da zahtevajo povračilo stroškov, povezanih z brezplačno pravno pomočjo, jasno opredeljena s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice. Najprej, uporaba te možnosti ne sme ogroziti poštenosti sodnega postopka. Dalje, čeprav zahteva za tako povračilo sama po sebi ni nezdružljiva s
členom 6(3) EKČP, je treba ta ukrep vseeno konkretno presoditi glede na zahtevani znesek in finančna sredstva zadevne osebe. Nazadnje, v navedenem primeru je upravičeno, da dokazno breme glede dejanske nemožnosti tega povračila nosi oseba, ki jo uveljavlja.
D.      Uporaba za obravnavano zadevo
61.      Pomisleki predložitvenega sodišča se umeščajo v poseben dejanski in pravni okvir bolgarskega kazenskopravnega sistema. To sodišče pojasnjuje, da se lahko v njem brezplačna pravna pomoč dodeli na različne načine. Prvič, dodeli se lahko po uradni dolžnosti in brez predhodnega preverjanja finančnih sredstev osebe, ki jo prejme, ker se postavlja vprašanje v zvezi s pridržanjem in je zastopanje po odvetniku torej obvezno. Drugič, dodeli se lahko, kadar oseba izpolnjuje dve merili, ki v bistvu ustrezata meriloma ocene materialnega položaja in ocene upravičenosti na podlagi pravičnosti, ki ju določa člen 4 Direktive 2016/1919. To zlasti pomeni, da je treba predhodno preveriti sredstva te osebe.
62.      V zvezi s tem predložitveno sodišče pojasnjuje, da za obdolženo ali osumljeno osebo, ki prejme brezplačno pravno pomoč zaradi nezadostnosti svojih sredstev, ne more pozneje veljati obveznost povračila. Nasprotno pa je oseba, ki je v položaju, v katerem je pritožnik iz postopka v glavni stvari, in sicer v položaju, v katerem se brezplačna pravna pomoč prejme zlasti na podlagi člena 94(1), točka 6 ali točka 8, NPK, iz katerega izhaja obveznost zastopanja brez predhodnega preverjanja finančnih sredstev, dolžna povrniti vse stroške, povezane s brezplačno pravno pomočjo, ki ji je bila dodeljena na podlagi člena 25(1) v povezavi s členom 23(1) zakona o brezplačni pravni pomoči.
63.      Na prvem mestu, iz pojasnil, ki jih je dalo predložitveno sodišče ter kot so povzeta v točkah 60 in 61 teh sklepnih predlogov, je zelo jasno razvidno, da je v bolgarskem kazenskopravnem sistemu obdolžena ali osumljena oseba lahko upravičena do dodelitve brezplačne pravne pomoči, če v bistvu to zahtevajo interesi pravičnosti, ker je ta oseba pridržana ali ni navzoča med obravnavo njene zadeve in ker je udeležba odvetnika obvezna.
64.      V takem primeru se torej zdi, da se je Republika Bolgarija za ugotavljanje, ali je treba dodeliti brezplačno pravno pomoč, odločila za eno od možnosti iz člena 4(2) Direktive 2016/1919, in sicer za uporabo zgolj ocene upravičenosti na podlagi pravičnosti. Taka odločitev je, kot sem poudarila v točki 37 teh sklepnih predlogov, popolnoma v skladu s to določbo, če se brezplačna pravna pomoč dodeli tudi osumljenim in obdolženim osebam, ki so v položaju, v katerem sta izpolnjeni obe merili iz navedene določbe. Poleg tega se zdi, da je tako, glede na pojasnila, ki jih je dalo predložitveno sodišče.
65.      Vsekakor iz zgornjih preudarkov izhaja, da sta, ker se lahko država članica odloči, da bo za ugotavljanje, ali je treba dodeliti brezplačno pravno pomoč, uporabila ali oceno materialnega položaja ali oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti ali oboje, ti merili nujno različni in ju ni mogoče zamenjevati. Če se država članica odloči, da bo uporabila zgolj eno od teh dveh meril, se brezplačna pravna pomoč torej posamezniku lahko dodeli brez preverjanja, ali ta izpolnjuje drugo merilo, kar pa ne pomeni, da ne bi izpolnjeval obeh meril, če bi se ta država članica odločila za njuno hkratno uporabo.
66.      Na drugem mestu, če se kategoriji prejemnikov brezplačne pravne pomoči, ki sem ju pravkar omenila, ne prekrivata, je treba ugotoviti, ali je razlika med njima, kar zadeva morebitno naložitev obveznosti povračila brezplačne pravne pomoči, skladna s pravom Unije.
67.      V zvezi s tem opozarjam, da je načelo enakosti pred zakonom zagotovljeno s členom 20 Listine ter da zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno. Države članice morajo zadnjenavedeno določbo spoštovati, ko izvajajo pravo Unije, kot določa člen 51(1) Listine. Zahtevo, da morajo biti za ugotovitev, da gre za kršitev načela enakega obravnavanja, položaji primerljivi, je treba presojati glede na vse značilnosti teh položajev ter zlasti z vidika predmeta in cilja akta, s katerim se zadevno razlikovanje vzpostavlja, pri čemer je treba za to upoštevati načela in cilje področja, na katero ta akt spada.(30)
68.      V obravnavani zadevi nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari spada na področje uporabe Direktive 2016/1919, kot poleg tega navaja predložitveno sodišče. Zato je treba presoditi, ali je z vidika predmeta in cilja povračila brezplačne pravne pomoči položaj osebe, ki jo prejme, ker je pridržana in ker je zastopanje po odvetniku obvezno, ne da bi se preverila njena finančna sredstva, primerljiv s položajem osebe, ki tako pomoč prejme, ker je zaprosila zanjo, ker nima sredstev za plačilo odvetnika in ker to upravičujejo interesi pravičnosti.
69.      V zvezi s tem ugotavljam, da je v obeh primerih namen izplačane brezplačne pravne pomoči omogočiti zastopanje zadevnih oseb po odvetniku, ki ga plačajo države članice, da bi se zagotovila pravica do učinkovitega sodnega varstva. Edina razlika med tema položajema je okoliščina, da se pri eni od teh kategorij preverijo finančna sredstva, pri drugi kategoriji pa ne. V bolgarskem kazenskopravnem sistemu je zahteva za povračilo te pomoči po mnenju predložitvenega sodišča zgolj posledica kazenske obsodbe ob koncu tega postopka. V tem okviru se mi zato položaja zdita primerljiva, saj se razlikujeta le zaradi postopka, ki je v celoti določen z zadevno nacionalno ureditvijo, in ne zaradi dejanskega položaja zadevnih oseb.
70.      V teh okoliščinah in s pridržkom preverjanj, ki bi jih moralo opraviti predložitveno sodišče, glede povračila stroškov, povezanih s brezplačno pravno pomočjo, ne vidim, kako bi bilo mogoče upravičiti različno obravnavanje oseb, ki jim je bila ta pomoč dodeljena, ker niso imele dovolj sredstev za plačilo odvetnika, in oseb, ki so navedeno pomoč prejele, ker so bile pridržane, vendar prav tako niso imele takih sredstev.
71.      Na tretjem mestu, po mojem mnenju je treba imeti v mislih preudarke, ki so predstavljeni v točkah 33 in 54 teh sklepnih predlogov ter katerih glavna spoznanja je mogoče povzeti tako:
–        države članice morajo spoštovati skupno minimalno pravilo, da se brezplačna pravna pomoč dodeli vsaki osumljeni ali obdolženi osebi, ki izpolnjuje oba pogoja iz člena 4(1) Direktive 2016/1919, in sicer, da nima dovolj sredstev, da bi jo zastopal odvetnik, in da to zahtevajo interesi pravičnosti;
–        ta pravica do brezplačne pravne pomoči izhaja iz temeljne pravice do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 47 Listine, ki sama neposredno temelji na pravici do poštenega sojenja iz člena 6 EKČP. Na splošno raven varstva, ki jo zagotavljajo države članice, ne sme biti nižja od standardov, določenih v Listini ali EKČP, kot ju razlagata Sodišče in Evropsko sodišče za človekove pravice;
–        Direktiva 2016/1919 ne določa niti obveznosti niti prepovedi povračila stroškov, povezanih z brezplačno pravno pomočjo. Države članice lahko torej svobodno uveljavijo tak mehanizem povračila, če se z njim ne posega ne v pravice, določene v Direktivi 2016/1919, ne v člen 47 ali člen 6 EKČP, kot jih razlagata Sodišče in Evropsko sodišče za človekove pravice.
72.      Prvič, kar zadeva združljivost med mehanizmom povračila brezplačne pravne pomoči, kot je ta iz postopka v glavni stvari, in členom 47 Listine, v zvezi s tem členom ugotavljam, da se izrecno sklicuje na „osebe, ki nimajo zadostnih sredstev“. Poleg tega je Sodišče poudarilo, da vključitev določbe o odobritvi pravne pomoči v člen Listine, ki se nanaša na pravico do učinkovitega pravnega sredstva, kaže na to, da je treba pri presoji potrebnosti odobritve te pomoči izhajati iz pravice same osebe, katere pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, so bile kršene, in ne iz splošnega interesa družbe, čeprav je ta lahko eden od elementov za presojo potrebnosti pomoči.(31)
73.      Iz navedenega izhaja, da je na eni strani vprašanje finančnih sredstev zadevne osebe na področju brezplačne pravne pomoči očitno osrednjega pomena in da je na drugi strani pri izvajanju te pravice bistven konkretni položaj te osebe. Iz tega je mogoče sklepati, da je to, da se od osebe, ki ji njen finančni položaj ne omogoča, da bi se za svoje zastopanje obrnila na pomoč odvetnika, zahteva povračilo stroškov, povezanih s to pomočjo, čeprav se njen finančni položaj ni izboljšal, v nasprotju s samim bistvom člena 47 Listine.
74.      Drugič, v zvezi s členom 6(3)(c) EKČP in kot je navedeno v točkah od 56 do 58 teh sklepnih predlogov, sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s tem zagotavlja jasne napotke. Poleg tega je skladna z analizo iz prejšnje točke teh sklepnih predlogov, ki se nanaša na člen 47 Listine. Na eni strani namreč mehanizem povračila brezplačne pravne pomoči, dodeljene obsojeni osebi, ne sme škodovati ne poštenosti sodnega postopka ne dostopu te osebe do sodišča. V tem smislu Evropsko sodišče za človekove pravice vzpostavlja jasno povezavo med vprašanjem povračila pomoči in vprašanjem same učinkovitosti pravice do te pomoči. Na drugi strani je treba njegovo združljivost s členom 6(3)(c) EKČP med drugim presojati glede na razumnost zahtevanega zneska in finančna sredstva navedene osebe v trenutku, ko ga mora plačati, kar prav tako vključuje konkretno preverjanje njenega finančnega položaja.
75.      V obravnavanem primeru se mi zdi, da tveganja, da bi mehanizem povračila, kot je ta iz postopka v glavni stvari, negativno vplival na odločitev osumljene ali obdolžene osebe o uveljavljanju njene pravice do pritožbe zaradi strahu, da bo morala povrniti dodatne stroške, za kar nima finančnih sredstev, ni mogoče zanemariti.
76.      Poleg tega je iz pojasnil, ki jih je dalo predložitveno sodišče, razvidno, da se v zvezi z mehanizmom povračila, obravnavanim v postopku v glavni stvari, finančna sredstva osumljenih ali obdolženih oseb nikoli ne preverijo, preden se od njih zahteva povračilo brezplačne pravne pomoči v primeru obsodbe. Kot pa sem navedla v točkah 60 in 74 teh sklepnih predlogov, iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice nedvoumno izhaja, da morajo organi, preden zahtevajo tako povračilo, presoditi hkrati razumnost zahtevanega zneska in sposobnost zadevne osebe, da ga plača.
77.      To se mi zdi tudi skladno s cilji, ki se uresničujejo z Direktivo 2016/1919. Njen namen ni le, da zadevna oseba prejme pomoč odvetnika, ampak tudi, da stroške, ki nastanejo zaradi te pomoči, financirajo države članice. V teh okoliščinah, čeprav se očitno ne zdi nerazumno od osebe, ki ji finančna sredstva to omogočajo, zahtevati, da prispeva k temu financiranju, morajo te države članice to možnost izvajati sorazmerno in v okviru mej, ki sem jih pravkar opisala v točkah od 70 do 73 teh sklepnih predlogov.
78.      Poleg tega se mi trditev, ki jo je Komisija navedla na obravnavi in v skladu s katero je osebo, ki nima sredstev za financiranje pomoči odvetnika, mogoče enačiti z ranljivo osebo v smislu člena 9 Direktive 2016/1919, ne zdi upoštevna. Nič v besedilu te direktive namreč ne govori v prid temu, poleg tega pa je iz sodne prakse jasno razvidno, da ne obstaja domneva ranljivosti obdolženih oseb ter da sta
zmožnost osebe, da plača odvetnika, in njena ranljivost ločeni vprašanji.(32)
V.      Predlog
79.      Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Apelativen sad – Sofia (pritožbeno sodišče v Sofiji, Bolgarija), odgovori:
Člen 2(1)(a) in (b) ter člen 4(1) in (4)
Direktive (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje v povezavi z uvodno izjavo 8 te direktive
je treba razlagati tako, da
nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki določa, da je lahko obdolžena oseba, ki je prejela brezplačno pravno pomoč, ker je bila pridržana, dolžna povrniti stroške, povezane s to pomočjo, brez predhodnega preverjanja njenih finančnih sredstev. Taka praksa je poleg tega lahko diskriminatorna v primeru, da za obdolženo osebo, ki je prejela to pomoč prav zaradi nezadostnosti svojih sredstev, ne bi mogla veljati taka obveznost.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Sodba ESČP z dne 9. oktobra 1979, Airey proti Irski (CE:ECHR:1979:1009JUD00062897, točka 26).
3      Glej sodbe z dne 17. julija 1997, Krüger (C‑334/95, EU:C:1997:378, točki 22 in 23); z dne 28. novembra 2000, Roquette Frères (C‑88/99, EU:C:2000:652, točka 18), in z dne 3. junija 2025, Kinsa (C‑460/23, EU:C:2025:392, točka 34 in navedena sodna praksa).
4      Glej zlasti Zeleno knjigo Komisije o procesnih jamstvih za osumljence in obtožence v kazenskih postopkih po vsej Evropski uniji, COM(2003) 75 final z dne 19. februarja 2003, in predlog okvirnega sklepa Sveta o določenih procesnih pravicah pri kazenskih postopkih na celotnem območju Evropske unije, COM(2004) 328 final z dne 28. aprila 2004.
5      Resolucija Sveta z dne 30. novembra 2009 (UL 2009, C 295, str. 1, V nadaljevanju: Resolucija Sveta z dne 30. novembra 2009).
6      Stockholmski program – odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje (UL 2010, C 115, str. 1).
7      Direktiva 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih (UL 2010, L 280, str. 1); Direktiva 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL 2012, L 142, str. 1), in Direktiva 2013/48.
8      Direktiva
2016/343; Direktiva (EU) 2016/800 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 o procesnih jamstvih za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku (UL 2016, L 132, str. 1), in Direktiva 2016/1919.
9      Za podrobnejša pojasnila glej sklepne predloge generalne pravobranilke T. Ćapeta v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, točke od 26 do 31).
10      Glej v zvezi s tem uvodno izjavo 10 Resolucije Sveta z dne 30. novembra 2009.
11      UL 2007, C 303, str. 17.
12      Glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2022, HN (Sojenje obtožencu, ki je bil odstranjen z ozemlja) (C‑420/20, EU:C:2022:679, točki 54 in 55 ter navedena sodna praksa). Poleg tega opozarjam, da je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da imajo v skladu s členom 52(3) Listine pravice iz Listine enako vsebino in obseg kot ustrezne pravice, zagotovljene z EKČP, kar ne preprečuje širšega varstva po pravu Unije. Sodišče mora pri razlagi pravic, ki so zagotovljene s členom 47, drugi odstavek, in členom 48(2) Listine, na primer upoštevati ustrezne pravice, ki so zagotovljene s členom 6 EKČP, kakor jih razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice, kot minimalno raven varstva. Glej sodbo z dne 22. junija 2023, K.
B. in F.
S. (Preizkus po uradni dolžnosti v kazenskih zadevah) (C‑660/21, EU:C:2023:498, točka 41).
13      Glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, točki 58 in 59 ter navedena sodna praksa).
14      Delovni dokument služb Komisije z dne 27. novembra 2011, povzetek ocene učinka, spremni dokument k Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta o začasni brezplačni pravni pomoči za osumljene ali obdolžene osebe, ki jim je bila odvzeta prostost, in brezplačni pravni pomoči v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje (SWD(2013) 477 final).
15      COM(2013) 824 final.
16      Glej uvodno izjavo 1 Direktive 2016/1919.
17      Sodba ESČP z dne 25. septembra 1992, Pham Hoang proti Franciji (CE:ECHR:1992:0925JUD001319187, točka 39).
18      Sodba z dne 8. maja 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, točka 97 in navedena sodna praksa).
19      Glej po analogiji sodbo z dne 15. septembra 2022, HN (Sojenje obtožencu, ki je bil odstranjen z ozemlja) (C‑420/20, EU:C:2022:679, točka 41 in navedena sodna praksa).
20      Glej po analogiji sklep z dne 12. februarja 2019, RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, točka 59 in navedena sodna praksa).
21      Glej sodbo z dne 19. decembra 2019, Puppinck in drugi/Komisija (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113, točka 75 in navedena sodna praksa).
22      Sodba z dne 21. marca 2024, LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, točka 51 in navedena sodna praksa).
23      Predlog Direktive
Evropskega parlamenta in Sveta o začasni brezplačni pravni pomoči za osumljene ali obdolžene osebe, ki jim je bila odvzeta prostost, ter osebe v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje, COM(2013) 0824 final z dne 27. novembra 2013.
24      Glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2022, HN (Sojenje obtožencu, ki je bil odstranjen z ozemlja) (C‑420/20, EU:C:2022:679, točka 54 in navedena sodna praksa).
25      Glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2022, HN (Sojenje obtožencu, ki je bil odstranjen z ozemlja) (C‑420/20, EU:C:2022:679, točka 55 in navedena sodna praksa).
26      Sklep ESČP z dne 6. maja 1982, X proti Zvezni republiki Nemčiji (CE:ECHR:1982:0506DEC000936581).
27      Sodba ESČP z dne 25. septembra 1992, Croissant proti Nemčiji, (CE:ECHR:1992:0925JUD001361188).
28      Sodba ESČP z dne 26. februarja 2002, Morris proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2002:0226JUD003878497).
29      Sodba ESČP z dne 17. februarja 2011, Ognyan Asenov proti Bolgariji (ECLI:CE:ECHR:2011:0217JUD003815704). Precej podobno razlogovanje je bilo uporabljeno tudi v sodbi ESČP z dne 21. junija 2011, Orlov proti Rusiji (CE:ECHR:2011:0621JUD002965204).
30      Glej v tem smislu sodbo z dne 6. junija 2023, O. G. (Evropski nalog za prijetje državljana tretje države) (C‑700/21, EU:C:2023:444, točke od 40 do 43 in navedena sodna praksa).
31      Sodba z dne 22. decembra 2010, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, točka 42).
32      Glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, točke od 61 do 71 in navedena sodna praksa).