null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
DEANA SPIELMANNA
přednesené dne 16. dubna 2026(1)
Věc C‑254/25
A. A.
proti
Wojewoda Śląski
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Vojvodský správní soud v Hlivicích (Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach, Polsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Přistěhovalecká politika – Podmínky vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí za účelem studia – Směrnice
(EU)
2016/801 – Procesní záruky – Stavení běhu lhůt pro vyřízení žádostí o povolení podaných státními příslušníky třetích zemí – Právo na účinnou právní ochranu – Zásada rovnocennosti“
Úvod
1.        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla podána Vojvodským správním soudem v Hlivicích (Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach, Polsko) v rámci sporu mezi A. A. (dále jen „žalobce“), státním příslušníkem třetí země, a Slezským vojvodou (Wojewoda Śląski, Polsko) (dále jen „vojvoda“). Kontextem sporu v původním řízení je invaze Ruské federace na Ukrajinu v únoru 2022, po níž Polsko zaznamenalo značný příliv vysídlených osob. Polský zákonodárce přijal ustanovení, která zaprvé staví běh lhůt pro vyřizování žádostí o udělení povolení k pobytu, mimo jiné za účelem studia, zadruhé vylučují použití vnitrostátních pravidel týkajících se nečinnosti příslušného orgánu, takže tomuto orgánu nemůže být uložena peněžitá sankce z důvodu nedodržení lhůt stanovených pro vydání rozhodnutí.
2.        Věc v původním řízení se týká skutečnosti, že o žádosti státního příslušníka třetí země o povolení k přechodnému pobytu za účelem studia nebylo rozhodnuto ve stanovených lhůtách a nebylo možné podat prostředek nápravy proti liknavosti orgánů veřejné správy ani získat přiměřenou finanční náhradu. Soudní dvůr tak má v projednávané věci s ohledem na unijní právo posoudit, zda příslušná vnitrostátní právní úprava vylučuje vnitrostátním právem stanovenou možnost státních příslušníků třetích zemí podat žalobu na určení liknavosti polských správních orgánů při vyřizování žádosti o udělení povolení k přechodnému pobytu za účelem studia a na uložení zaprvé povinnosti zaplatit přiměřenou částku jako zadostiučinění za porušení práva na to, aby správní orgán jednal bez zbytečného odkladu, zadruhé povinnosti rozhodnout ve lhůtě určené soudem.
3.        Toto posouzení bude provedeno zejména s ohledem na článek 34 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/801 ze dne 11. května 2016 o podmínkách vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí za účelem výzkumu, studia, stáže, dobrovolnické služby, programů výměnných pobytů žáků či vzdělávacích projektů a činnosti au-pair(2) a na článek 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
Právní rámec
Unijní právo
Listina
4.        V projednávané věci je relevantní článek 47 Listiny, nadepsaný „Právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces“.
Směrnice 2016/801
5.        Článek 5 směrnice 2016/801, nadepsaný „Zásady“, v odstavcích 1 a 3 stanoví:
„1.      Přijímání státních příslušníků třetích zemí na základě ustanovení této směrnice je podmíněno ověřením dokladů prokazujících, že státní příslušník třetí země splňuje:
a)      obecné podmínky stanovené v článku 7 a
b)      zvláštní podmínky stanovené v článku 8, 11, 12, 13, 14 nebo 16.
[...]
3.      Jakmile jsou splněny všechny obecné i zvláštní podmínky, má státní příslušník třetí země nárok na povolení.
Pokud členský stát vydává povolení k pobytu pouze na svém území a všechny podmínky pro přijetí stanovené v této směrnici jsou splněny, vydá dotčený členský stát danému státnímu příslušníkovi třetí země požadované vízum.“
6.        Článek 34 této směrnice nadepsaný „Procesní záruky a transparentnost“ stanoví:
„1.      Příslušné orgány dotčeného členského státu rozhodnou o žádosti o povolení nebo o jeho prodloužení a rozhodnutí písemně oznámí žadateli v souladu s postupy pro oznamování stanovenými vnitrostátními právními předpisy co nejdříve, nejpozději však do 90 dnů ode dne podání úplné žádosti.
[...]
3.      Pokud informace nebo dokumenty dodané jako podklad žádosti nejsou úplné, příslušné orgány v přiměřené lhůtě informují žadatele o požadovaných dodatečných informacích a stanoví přiměřenou lhůtu pro jejich poskytnutí. Běh lhůty uvedené v odstavci 1 [...] se staví do doby, než příslušné orgány obdrží požadované dodatečné informace. Pokud nejsou dodatečné informace nebo dokumenty v této lhůtě poskytnuty, může být žádost zamítnuta.
[...]
5.      Proti jakémukoli rozhodnutí, kterým se žádost o povolení prohlašuje za nepřípustnou nebo se zamítá či kterým se odmítá prodloužení povolení nebo se povolení odnímá, je možné podat opravný prostředek v dotčeném členském státě v souladu s jeho vnitrostátními právními předpisy. V písemném oznámení se uvede soud nebo správní orgán, ke kterému lze podat opravný prostředek, a lhůta pro podání tohoto opravného prostředku.“
Prováděcí rozhodnutí 2022/382
7.        V bodech 3 a 7 odůvodnění prováděcího rozhodnutí Rady (EU) 2022/382 ze dne 4. března 2022, kterým se stanoví, že nastal případ hromadného přílivu vysídlených osob z Ukrajiny ve smyslu článku 5 směrnice 2001/55/ES, a kterým se zavádí jejich dočasná ochrana(3), se uvádí, že invaze Ruské federace na Ukrajinu, odsouzená Evropskou radou dne 24. února 2022, vedla k hromadnému přílivu vysídlených osob z Ukrajiny, které se nemohou vrátit do své země nebo oblasti původu, a rozsah tohoto přílivu může vést k tomu, že azylové systémy členských států nebudou schopny zvládnout tyto příchody tak, aby to nepříznivě nedopadalo na jejich účinné fungování a na zájmy dotyčných osob a dalších žadatelů o ochranu.
Prováděcí rozhodnutí 2024/1836
8.        V bodech 7 a 8 odůvodnění prováděcího rozhodnutí Rady (EU) 2024/1836 ze dne 25. června 2024 o prodloužení dočasné ochrany zavedené prováděcím rozhodnutím (EU) 2022/382(4) se uvádí, že pokračující válka, obtížná humanitární situace, nestabilita a riziko eskalace znamenají, že nelze vyloučit další rozsáhlý příliv osob a přetrvává riziko pro účinné fungování vnitrostátních azylových systémů, a proto je prodloužení dočasné ochrany nezbytné pro zajištění okamžité ochrany a harmonizovaného souboru práv s omezením formalit a předejití potenciálnímu velkému množství žádostí o mezinárodní ochranu podaných najednou po skončení režimu, které by mohly tyto systémy zahltit.
Polské právo
Zákon ze dne 12. března 2022
9.        Zákon o pomoci státním příslušníkům Ukrajiny v rámci ozbrojeného konfliktu na jejím území (ustawa o pomocy obywatelom Ukrainy w związku z konfliktem zbrojnym na terytorium tego państwa) ze dne 12. března 2022(5) byl přijat v návaznosti na prováděcí rozhodnutí 2022/382. Tento zákon stanoví zvláštní pravidla pro legalizaci pobytu ukrajinských státních příslušníků, kteří přicestovali na území Polska. Konsolidované znění tohoto zákona(6),
odrážející změny provedené po jeho přijetí, obsahuje článek 100d, který je použitelný na skutkový základ sporu v původním řízení a stanoví toto:
„1.      V době do 30. září 2025 nezačínají běžet lhůty pro vyřízení věcí týkající se:
1)      udělení cizincům:
a)      povolení k přechodnému pobytu,
b)      povolení k trvalému pobytu,
c)      povolení k pobytu pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta – EU,
2)      změny:
a)      povolení k přechodnému pobytu a pracovního povolení,
b)      povolení k přechodnému pobytu za účelem výkonu zaměstnání vyžadujícího vysokou kvalifikaci,
3)      odnětí cizincům:
a)      povolení k přechodnému pobytu,
b)      povolení k trvalému pobytu,
c)      povolení k pobytu pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta – EU,
a lhůty, které začaly běžet, se pro uvedené období v řízeních vedených vojvodou staví.
2.      Jednání učiněná v období uvedeném v odstavci 1 v rámci řízení uvedených v odstavci 1 jsou účinná.
3.      Během období uvedeného v odstavci 1:
1)      se nepoužijí ustanovení o nečinnosti orgánu, který vede řízení ve věcech uvedených v odstavci 1, a o jeho povinnosti informovat stranu nebo účastníka řízení o tom, že věc nebyla vyřízena ve stanovené lhůtě;
2)      nebude orgánu, který vede řízení ve věcech uvedených v odstavci 1, uložena pokuta ani povinnost zaplatit peněžité částky žalobcům za to, že nerozhodl ve lhůtách stanovených zákonem.
4.      Skutečnost, že orgán, který vede řízení ve věcech uvedených v odstavci 1 v období uvedeném v odstavci 1, přestal jednat nebo jednal opožděně, nemůže být důvodem pro podání žaloby na nečinnost, žaloby na průtahy nebo pro porušení práva účastníka řízení na projednání věci bez zbytečného odkladu.“
10.      Tento článek 100d vstoupil v účinnost 1. ledna 2023 a byl několikrát změněn, přičemž konec období, po které se staví běh lhůt, byl postupně stanoven na 24. srpna 2023, 4. března 2024 a 30. června 2024. Uvedený článek nahradil článek 100c téhož zákona, který byl účinný do 31. prosince 2022.
Zákon o cizincích
11.      Článek 3 zákona o cizincích (ustawa o cudzoziemcach) ze dne 12. prosince 2013(7) stanoví:
„Pro účely tohoto zákona se rozumí:
[...]
2)      cizincem: osoba, která nemá polskou státní příslušnost;
[...]“
12.      Článek 112a zákona o cizincích stanoví:
„1.      Rozhodnutí o udělení povolení k přechodnému pobytu cizinci se vydává do 60
dnů.
2.      Lhůta uvedená v odstavci 1 začíná běžet dnem, kdy nastala poslední z těchto skutečností:
1)      cizinec podal osobně žádost o udělení povolení k přechodnému pobytu nebo se po podání této žádosti osobně dostavil na vojvodský úřad, ledaže se na něj povinnost dostavit se osobně nevztahuje, nebo
2)      cizinec podal žádost o udělení povolení k přechodnému pobytu, která splňuje formální náležitosti nebo u níž byly zhojeny formální vady, nebo
3)      cizinec předložil doklady uvedené v čl. 106 odst. 2 bodě 2 nebo marně uplynula lhůta uvedená v čl. 106 odst. 2a určená vojvodou.
3.      V případě řízení o udělení povolení k přechodnému pobytu podle čl. 139a odst. 1 a čl. 139o odst. 1 začíná lhůta uvedená v odstavci 1 běžet dnem, kdy došlo k poslední z těchto skutečností:
1)      hostitelský subjekt podal žádost o udělení povolení k přechodnému pobytu podle čl. 139a odst. 1 nebo čl. 139o odst. 1, která splňuje formální náležitosti nebo u níž byly zhojeny formální vady, nebo
2)      hostitelský subjekt předložil doklady uvedené v čl. 106a odst. 2 bodě 2 nebo marně uplynula lhůta uvedená v čl. 106a odst. 3 určená vojvodou.
4.      Řízení o opravném prostředku, jehož předmětem je udělení povolení k přechodnému pobytu cizinci, musí být ukončeno ve lhůtě 90 dnů.
5.      Nesplňuje-li opravný prostředek zákonem stanovené náležitosti, začíná lhůta uvedená v odstavci 4 běžet dnem odstranění vad opravného prostředku.“
Soudní řád správní
13.      Článek 53 odst. 2b soudního řádu správního (ustawa – Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi) ze dne 30. srpna 2002(8) stanoví:
„Žalobu na nečinnost nebo průtahy v řízení lze podat kdykoli po zaslání urgence příslušnému orgánu.“
14.      Článek 149 tohoto zákona stanoví:
„1.      Pokud soud vyhoví žalobě na nečinnost nebo průtahy v řízení vedeném orgány ve věcech stanovených v čl. 3 odst. 2 bodech 1 až 4 nebo na průtahy v řízení ve věcech stanovených v čl. 3 odst. 2 bodě 4a, pak:
1)      uloží orgánu, aby v určené lhůtě vydal rozhodnutí, podal výklad nebo provedl úkon;
2)      uloží orgánu, aby určil nebo uznal právo nebo povinnost vyplývající ze zákona;
3)      určí, že byl orgán nečinný nebo způsobil průtahy v řízení.
1a.      Soud zároveň určí, zda nečinnost nebo průtahy v řízení vedeném orgánem zakládají zjevné porušení práva.
1b.      V případě uvedeném v odst. 1 bodech 1 a 2 může soud navíc
rozhodnout o existenci nebo neexistenci práva nebo povinnosti, pokud to dovoluje povaha věci a pokud skutkové a právní okolnosti nevzbuzují důvodné pochybnosti.
2.      V případě uvedeném v odstavci 1 může soud navíc
orgánu bez návrhu nebo na návrh účastníka řízení uložit pokutu ve výši stanovené v čl. 154 odst. 6 nebo povinnost zaplatit žalobci peněžitou částku ve výši odpovídající polovině částky stanovené v čl. 154 odst. 6.“
15.      Podle článku
153 uvedeného zákona platí:
„Právní posouzení a pokyny k dalšímu postupu obsažené v rozhodnutí soudu jsou v dané věci závazné pro orgány, proti nimž byla podána žaloba z důvodu jejich jednání, nečinnosti nebo průtahů v řízení, které vedou, i pro soudy, ledaže v mezidobí došlo ke změně právních předpisů.“
Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
16.      Dne 17. dubna 2024 podal žalobce, státní příslušník třetí země, k vojvodovi žádost o udělení povolení k přechodnému pobytu za účelem vysokoškolského studia v Polsku. Vzhledem k tomu, že orgán nepřijal rozhodnutí ve lhůtě stanovené vnitrostátním právem, zaslal žalobce dne 25. října 2024 vojvodovi urgenci.
17.      O jeho žádosti však nebylo ani pak rozhodnuto, a proto podal žalobce 22. listopadu 2024 proti tomuto orgánu žalobu na nečinnost k Vojvodskému správnímu soudu v Hlivicích (Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach), který je předkládajícím soudem. Žalobce v žalobě vojvodovi vytýkal zjevné překročení lhůty pro vyřízení žádosti o udělení povolení k přechodnému pobytu a domáhal se, aby byla správnímu orgánu uložena povinnost vydat toto povolení ve lhůtě 14 dnů a zaplatit žalobci odškodnění nebo podpůrně zaplatit pokutu.
18.      Vojvoda v žalobní odpovědi navrhl, aby byla žaloba zamítnuta, přičemž se dovolával zejména článku 100d zákona ze dne 12. března 2022. V souladu s posledně uvedeným ustanovením začínají lhůty pro vyřízení žádostí v řízeních vedených vojvodou běžet až od 30. září 2025, případně se jejich běh až do uvedeného data staví z důvodu postupného nárůstu počtu žádostí o udělení povolení k pobytu v důsledku agrese Ruské federace vůči Ukrajině dne 24. února 2022. Původně bylo stanoveno, že se lhůty staví do 31. prosince 2022, avšak toto datum bylo několikrát posunuto. Vojvoda rovněž uvedl, že článek 100d stanoví, že se do 30. září 2025 nepoužijí ustanovení týkající se nečinnosti orgánu a jeho povinnosti informovat účastníka o tom, že věc nebude vyřízena ve stanovené lhůtě, a že za nedodržení zákonem stanovených lhůt nelze žadatele uspokojit uložením pokuty nebo přiznáním
odškodnění.
19.      Vzhledem k tomu, že Vojvodský správní soud v Hlivicích (Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach) má pochybnosti o tom, zda je uvedené stavení lhůt v souladu s unijním právem a zda neznemožňuje státním příslušníkům třetích zemí podat účinný prostředek nápravy proti nečinnosti orgánů veřejné správy, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je v rozporu s níže uvedenými zásadami Smluv:
a)      zásadami právního státu a dodržování lidských práv (článek 2 a čl. 6 odst. 3 [SEU]);
b)      zásadou proporcionality (čl. 52 odst. 1 ve spojení s čl. 51 odst. 1 [Listiny] a ve spojení s čl. 6 odst. 1 SEU);
c)      zásadou přednosti unijního práva a jeho efektivity (čl. 4 odst. 3 SEU);
d)      ‚právem na řádnou správu‘ (považovaným za zásadu unijního práva – čl. 41 odst. 1 až 4 Listiny ve spojení s čl. 51 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 SEU – a vyplývajícím z judikatury Soudního dvora EU)
dlouhodobé a několikrát prodlužované vyloučení práva cizinců (státních příslušníků třetích zemí) podat účinný prostředek nápravy proti liknavosti orgánů veřejné správy (např. urgenci, žalobu na nečinnost nebo průtahy), stanovené vnitrostátním právem z organizačních nebo ekonomických důvodů, a to mj. v kontextu požadavků uvedených v čl. 34 odst. 1 a 3 směrnice [2016/801][?]
2)      [M]usí být toto v bodě 1 uvedené dlouhodobé a několikrát prodlužované vyloučení možnosti cizinců – státních příslušníků třetích zemí podat účinný prostředek nápravy proti liknavosti orgánů veřejné správy, a vyloučení možnosti, aby vnitrostátní správní soud uložil povinnost uhradit přiměřenou peněžitou částku jako zadostiučinění za porušení práva na to, aby orgány jednaly bez zbytečných průtahů, jakož i vyloučení možnosti nařídit, aby byl správní akt vydán ve lhůtě určené soudem, v situaci, kdy občanům Polska tato oprávnění v jejich vlastních věcech správní povahy nejsou odepřena, vykládáno v tom smyslu, že:
a)      nesplňuje požadavky obecného zájmu a nadměrně omezuje oblast základních práv Evropské unie (článek 2 SEU a čl. 6 odst. 1 a 3 SEU ve spojení s čl. 52 odst. 1 až 3 Listiny);
b)      je diskriminační vůči cizincům – státním příslušníkům třetích zemí (článek 2 SEU, články 10 a 18 SFEU, článek 20 a čl. 21 odst. 1 a 2 Listiny);
c)      odporuje zásadě spravedlnosti (článek 2 SEU);
d)      ztěžuje skutečný, účinný přístup ke spravedlnosti (článek 2 SEU, čl. 67 odst. 4 SFEU, článek 47 ve spojení s čl. 51 odst. 1 Listiny)[?]“
20.      Písemná vyjádření předložily Soudnímu dvoru polská vláda a Evropská komise.
Analýza
21.      Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které posoudím společně, je, zda je zákon ze dne 12. března 2022 v rozporu s unijním právem, zejména s čl. 34 odst. 1 a 3 směrnice 2016/801, jelikož z důvodů organizačních nebo ekonomických omezení ustanovením vnitrostátního práva trvale a opakovaně prodloužil vyloučení možnosti státních příslušníků třetích zemí podat účinný prostředek nápravy proti nečinnosti správních orgánů a vyloučil možnost vnitrostátních správních soudů uložit zaprvé
povinnost zaplatit přiměřenou částku jako zadostiučinění za porušení práva na to, aby správní orgán jednal bez zbytečných průtahů, zadruhé
povinnost rozhodnout ve lhůtě určené soudem.
22.      Aby bylo možné odpovědět na tyto otázky, v jejichž rámci má Soudní dvůr posoudit slučitelnost takového vyloučení procesních prostředků s unijním právem, zejména s relevantními ustanoveními směrnice 2016/801 a s článkem 47 Listiny(9), je podle mého názoru nutné se postupně zabývat několika prvky. V první řadě je třeba připomenout účel směrnice (EU) 2016/801, a upřesnit tak funkci a rozsah řízení o vydání povolení k pobytu podle tohoto nástroje. Ve druhé řadě je třeba ve světle článku 34 této směrnice a práva na účinnou soudní ochranu zaručeného článkem 47 Listiny posoudit vnitrostátní právní úpravu, která stanovila, že se nepoužijí lhůty pro posouzení žádostí o udělení povolení k pobytu podaných státními příslušníky třetích zemí za účelem studia na polském území nebo že se tyto lhůty staví. V tomto ohledu bude třeba přezkoumat, zda a v jakém rozsahu tato právní úprava narušuje užitečný účinek směrnice 2016/801, zejména s ohledem na zásady rovnocennosti a efektivity. Ve třetí řadě bude nutné analyzovat argument polské vlády týkající se existence vyšší moci a posoudit, zda značný příliv osob vysídlených v důsledku agrese Ruské federace na Ukrajině může představovat vyšší moc, jež by mohla odůvodnit dotčené odchylky od unijního práva.
Cíl směrnice 2016/801 a lhůta pro vyřízení žádostí o udělení povolení k pobytu stanovená v čl. 34 odst. 1 této směrnice
23.      V první řadě, výchozím bodem pro přezkum je znění čl. 34 odst. 1 směrnice (EU) 2016/801, které stanoví, že „[p]říslušné orgány dotčeného členského státu rozhodnou o žádosti o povolení nebo o jeho prodloužení a rozhodnutí písemně oznámí žadateli v souladu s postupy pro oznamování stanovenými vnitrostátními právními předpisy co nejdříve, nejpozději však do 90 dnů ode dne podání úplné žádosti“.
24.      Odkaz na vyřízení žádosti „co nejdříve“ ve spojení se stanovením maximální lhůty 90 dnů(10) vyjadřuje vlastní systematiku této směrnice, jejímž cílem je zlepšit a zjednodušit podmínky vstupu a pobytu zejména proto, aby zúčastněné osoby mohly včas nastoupit ke studiu v daném akademickém roce a reálně si připravit studijní plán(11).
Jinými slovy, rychlost rozhodnutí o žádosti o udělení povolení k pobytu za účelem studia představuje podstatnou náležitost režimu zavedeného směrnicí 2016/801.
25.      V této souvislosti je třeba připomenout, že podle čl. 5 odst. 3 směrnice jsou členské státy povinny vydat povolení k pobytu za účelem studia žadateli, který splňuje požadavky stanovené články 7 a 11 uvedené směrnice. Jak uvedla Komise ve svém vyjádření, pojem „vydání“ vyžaduje, aby příslušné vnitrostátní orgány ve lhůtě 90 dnů žádost posoudily a rozhodly o ní tak, že vydají povolení, pokud jsou splněny podmínky, nebo žádost zamítnou, pokud podmínky splněny nejsou(12).
26.      Ve druhé řadě, pokud jde o otázku, zda unijní právo stanoví důvody pro stavení běhu této maximální lhůty, je třeba konstatovat, že čl. 34 odst. 3 směrnice 2016/801 stanoví pouze jediný důvod pro stavení běhu, a to, že je žádost neúplná a příslušné orgány si vyžádají od žadatele dodatečné informace. V takovém případě tyto orgány stanoví přiměřenou lhůtu pro poskytnutí požadovaných informací, čímž se staví běh lhůty stanovené v odstavci
1 tohoto článku až do jejich poskytnutí. Z toho vyplývá, že – jak zdůrazňuje Komise – směrnice 2016/801 nestanoví jako odchylku možnost členských států stavět běh lhůt nebo prodloužit lhůty pro přijetí rozhodnutí o udělení povolení k pobytu kromě této přesně vymezené situace.
27.      Z výše uvedeného je zřejmé, že dotčená vnitrostátní právní úprava tím, že stanoví, že v řízeních vedených vojvodou lhůty pro vyřízení žádostí o povolení k přechodnému pobytu nezačínají běžet nebo se případně jejich běh po vymezenou dobu staví, brání – nad rámec případu uvedeného v čl. 34 odst. 3 směrnice 2016/801
– tomu, aby uplynula lhůta stanovená v čl. 34 odst. 1 této směrnice. Taková právní úprava může v zásadě narážet na harmonizovaný rámec, o který usiluje unijní normotvůrce. Cíle směrnice 2016/801, jak vyplývají zejména z bodů 3 a 14 jejího odůvodnění, by totiž byly porušeny, pokud by v důsledku prodlení při posuzování žádostí nemohli dotyční studenti nastoupit ke studiu na začátku akademického roku, nebo by se dokonce nemohli ke studiu ani zapsat. V takové situaci by v postupně
prodlužované době, kdy se stavěl běh lhůt pro vyřízení žádostí o udělení povolení k pobytu za účelem studia, nemohl práva přiznaná touto směrnicí plně využít ani státní příslušník třetí země, který prokazatelně jednal s náležitou péčí.
28.      Ve věci v původním řízení je přitom stavení běhu lhůt spojeno s nemožností uplatnit prostředky nápravy stanovené v čl. 100d odst. 3 zákona ze dne 12. března 2022. Je tedy třeba posoudit, zda je toto vyloučení procesních prostředků v souladu se směrnicí 2016/801 a s článkem 47 Listiny.
Článek 34 odst. 5 směrnice 2016/801 a právo na účinnou soudní ochranu
29.      Nyní se budu věnovat jádru otázek položených předkládajícím soudem, jejichž podstatou je, zda nemožnost uplatnit prostředek nápravy proti nečinnosti správního orgánu v souvislosti se stavením běhu lhůt pro posouzení žádostí o přechodný pobyt a vyloučení možnosti uložit příslušnému orgánu pokutu nebo povinnost zaplatit žadatelům odškodnění, jsou slučitelné s unijním právem.
30.      V tomto ohledu úvodem zdůrazňuji, že podle čl. 34 odst. 5 směrnice 2016/801 je možné proti jakémukoli rozhodnutí, kterým se žádost prohlašuje za nepřípustnou nebo se zamítá či kterým se odmítá prodloužení povolení nebo se povolení odnímá, podat opravný prostředek v dotčeném členském státě v souladu s jeho vnitrostátními právními předpisy.
31.      Z toho vyplývá, že pokud byla žádost o přijetí na území členského státu za účelem studia zamítnuta, přiznává tento čl. 34 odst. 5 dotyčnému státnímu příslušníkovi třetí země výslovně možnost podat opravný prostředek za podmínek stanovených vnitrostátním právním řádem členského státu, který toto rozhodnutí přijal(13).
32.      Soudní dvůr upřesnil, že unijní normotvůrce tím, že uvedl, že tento opravný prostředek se podává v souladu s vnitrostátními právními předpisy, ponechal na členských státech, aby rozhodly o povaze a podmínkách procesních prostředků, jichž mohou využít žadatelé, na které se vztahuje směrnice 2016/801. Povaha a konkrétní podmínky opravného prostředku podle čl. 34 odst. 5 této směrnice však musí být stanoveny v souladu s článkem 47 Listiny(14).
33.      V této souvislosti je třeba připomenout, že působnost Listiny v souvislosti s jednáním členských států je definována v jejím čl. 51 odst. 1, podle kterého jsou ustanovení Listiny určena členským státům, pokud uplatňují právo Unie, přičemž toto ustanovení potvrzuje ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle níž se základní práva zaručená v právním řádu Unie uplatní ve všech situacích, které se řídí unijním právem, avšak nikoli mimo tyto situace(15). Věc v původním řízení spadá do působnosti směrnice 2016/801, a tudíž se na ni článek 47 Listiny použije.
34.      Z toho vyplývá, jak zdůraznil Soudní dvůr zejména v rozsudku Darvate(16), že i když při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany individuálních práv vyplývajících z unijního právního řádu, jsou členské státy zodpovědné za to, aby v každém případě zajistily dodržování práva na účinnou právní ochranu těchto práv, jak jej zakotvuje článek 47 Listiny.
35.      Soudní dvůr již upřesnil rozsah působnosti čl. 34 odst. 5 směrnice 2016/801, zejména v rozsudcích Perle a Darvate. Z rozsudku Darvate vyplývá, že toto ustanovení ve spojení s článkem 47 Listiny nevyžaduje, aby měl státní příslušník třetí země proti rozhodnutí, kterým byla zamítnuta jeho žádost o přijetí za účelem studia, k dispozici mimořádný opravný prostředek v naléhavém řízení, a to ani kdyby dodržení lhůt řádného řízení mohlo bránit průběhu jeho studia, nebo opravný prostředek přiznávající soudu pravomoc nařídit předběžná opatření, jimiž by mohl orgánům uložit povinnost, aby přijaly nové rozhodnutí pro účely vydání požadovaného povolení, nebo pravomoc nahradit posouzení správního orgánu svým posouzením nebo přijmout nové rozhodnutí.
36.      Z rozsudku Perle
pak vyplývá, že toto ustanovení ve spojení s článkem 47 Listiny nebrání tomu, aby opravný prostředek proti zamítavému rozhodnutí měl formu žaloby na neplatnost, aniž by měl soud pravomoc nahradit posouzení nebo přijmout nové rozhodnutí, za předpokladu, že podmínky, za nichž je tento opravný prostředek podáván a případný rozsudek vydaný na jeho základě vykonán, umožňují v krátké lhůtě přijmout nové rozhodnutí, které bude v souladu s posouzením soudu, tak, aby státní příslušník třetí země, který jedná s náležitou péčí, mohl využít plné účinnosti práv, která pro něj vyplývají ze směrnice 2016/801(17).
37.      Podotýkám však, že mezi těmito rozsudky a věcí v původním řízení je podstatný rozdíl. Ve výše uvedených věcech se otázky položené Soudnímu dvoru týkaly povahy a dostatečnosti opravných prostředků v dotyčných vnitrostátních právních řádech a toho, zda unijní právo, včetně článku 47 Listiny, ukládá členským státům povinnost zavést další právní prostředky(18).
Jinými slovy šlo o posouzení, zda postačuje žaloba na neplatnost, nebo zda musí být doplněna mimořádným opravným prostředkem, předběžnými opatřeními nebo přiznáním pravomoci soudu nahradit rozhodnutí.
38.      Ve věci v původním řízení tomu tak není. V ní předkládající soud neřeší otázku, jaké opravné prostředky mají být zavedeny, aby byly splněny požadavky čl. 34 odst. 5 směrnice 2016/801, ale otázku, zda je vnitrostátní právní úprava, která vylučuje na delší dobu možnost uplatnit opravné prostředky, které jsou již stanoveny ve vnitrostátním právním řádu a za normálních okolností by je mohli podat státní příslušníci třetích zemí, kteří požádali o povolení k přechodnému pobytu za účelem studia, slučitelná s unijním právem.
39.      V tomto ohledu je třeba připomenout judikaturu, podle níž unijní právo, včetně ustanovení Listiny, sice nenutí členské státy, aby zavedly jiné právní prostředky než ty, které stanoví vnitrostátní právo, avšak ze systematiky vnitrostátního právního řádu musí vyplývat, že existuje soudní procesní prostředek, který umožňuje, byť incidenčně, zajistit dodržování práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva(19).
40.      V projednávané věci přitom – jak uvádí Komise a s výhradou zjištění, která přísluší provést předkládajícímu soudu – ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nevyplývá, že by zúčastněné osoby měly během období použitelnosti článku 100d zákona ze dne 12. března 2022 kromě prostředků, jejichž použitelnost byla tímto ustanovením vyloučena, k dispozici jiný procesní prostředek, který by jim umožnil domáhat se konstatování nečinnosti příslušného správního orgánu nebo získat zadostiučinění za újmu, která jim byla způsobena. Podle mého názoru však samotná myšlenka takové harmonizované maximální lhůty, jako je lhůta stanovená v čl. 34 odst. 1 směrnice 2016/801, neodmyslitelně vyžaduje, aby měl žadatel podle vnitrostátního práva k dispozici účinné prostředky, kterými se může bránit proti nečinnosti správního orgánu nebo nepřiměřené liknavosti, v jejichž důsledku by se tato lhůta stala bezpředmětnou.
41.      Kromě toho je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury při neexistenci unijních pravidel v této oblasti je na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby na základě zásady procesní autonomie upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv jednotlivců, avšak za podmínky, že nejsou méně příznivé než podmínky upravující podobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) a v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity)(20).
42.      Domnívám se, že ve věci v původním řízení vyvstává problém z hlediska zásady rovnocennosti, jelikož vnitrostátní zákonodárce vylučuje použití procesních prostředků, které by byly v takové situaci, jako je situace v původním řízení, v zásadě k dispozici určité kategorii osob, konkrétně „cizincům“ ve smyslu čl. 100d odst. 1 bodu 1 zákona ze dne 12. března 2022, kteří se chtějí bránit proti nečinnosti správních orgánů při rozhodování o jejich žádostech o udělení povolení k přechodnému pobytu za účelem studia, zatímco polští státní příslušníci, kteří se chtějí bránit proti nečinnosti správních orgánů v jiných situacích, kdy tyto orgány mají rozhodnout o žádosti spadající výlučně do vnitrostátního práva, tyto procesní prostředky k dispozici mají.
43.      Zbývá však zohlednit konkrétní kontext, ve kterém bylo sporné ustanovení přijato, tedy agresi Ruské federace na Ukrajině a příliv velkého množství osob do Polska. Je tedy třeba posoudit, jaký dopad může mít tato skutečnost, na niž poukazuje předkládající soud a jíž se dovolává polská vláda, na posouzení z hlediska unijního práva, a tudíž i na odpověď na předběžné otázky.
Argumentace vycházející z vyšší moci
44.      Podle mého názoru by bylo stěží odůvodnitelné, kdyby posouzení slučitelnosti článku 100d zákona ze dne 12. března 2022 se směrnicí 2016/801 nezohledňovalo okolnosti, které byly podle tvrzení polské vlády důvodem pro přijetí tohoto ustanovení. Polská vláda uvádí, že značný příliv osob vysídlených z Ukrajiny v důsledku ruské agrese ochromil správní aparát a představuje případ vyšší moci(21), který odůvodňoval přijetí takových mimořádných dočasných vnitrostátních opatření, jako je nepoužitelnost procesních prostředků stanovených v čl. 100d odst. 3 tohoto zákona.
45.      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora pojem „vyšší moc“ předpokládá existenci okolností nezávislých na tom, kdo se jí dovolává, neobvyklých a nepředvídatelných, jejichž důsledkům nemohlo být přes veškerou vynaloženou péči zabráněno(22). Je třeba dodat, že jelikož tento pojem nemá totožný obsah v různých oblastech uplatňování unijního práva, musí být jeho význam určen v závislosti na právním rámci, v němž se mají projevit jeho účinky(23).
46.      Z judikatury rovněž vyplývá, že v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU může Soudní dvůr výjimečně uznat zásah vyšší moci jako důvod pro nesplnění povinností vyplývajících členskému státu z unijního práva, pokud jsou splněny podmínky charakterizující vyšší moc. Členský stát, který se potýká s „momentálně nepřekonatelnými“ obtížemi, se z tohoto hlediska může dovolávat vyšší moci pouze po dobu, která je nezbytná k překonání uvedených obtíží(24).
47.      Nicméně, jak uvedla generální advokátka L. Medina ve svém stanovisku ve věci Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth a další(25), požadavky na prokázání takového důvodu jsou obzvláště přísné. Vyšší moci se lze dovolávat pouze v případě, že je řádně prokázána objektivní nemožnost splnit povinnosti vyplývající z unijního práva. I za neobvyklých a nepředvídatelných okolností je členský stát povinen přijmout veškerá vhodná opatření, která jsou v jeho pravomoci, aby zajistil soulad s unijním právem.
48.      Z této judikatury zejména vyplývá, že účinky vyšší moci nemohou trvat déle, než je prakticky nezbytné, aby se s nimi správní orgán jednající s náležitou péčí vypořádal a přizpůsobil se jim(26).
Kromě toho musí členský stát předložit konkrétní a přesné informace, aby prokázal existenci případu „vyšší moci“(27), a události, na které se odvolává, musí být již z povahy věci krátkodobé s omezeným dopadem(28).
49.      Ze všech těchto úvah vyplývá, že členský stát, který se potýká s momentálně nepřekonatelnými obtížemi, se může dovolávat vyšší moci, avšak pouze po dobu nezbytnou k vypořádání se s těmito obtížemi(29).
50.      Ve věci v původním řízení přísluší předkládajícímu soudu, aby s ohledem na všechny relevantní okolnosti určil, zda příliv osob vysídlených do Polska v důsledku agrese Ruské federace na Ukrajině, která začala v únoru 2022, může představovat případ vyšší moci, který by odůvodňoval přijetí takových výjimečných a dočasných vnitrostátních opatření, jako je nepoužitelnost procesních prostředků stanovených v čl. 100d odst. 3 zákona ze dne 12. března 2022.
51.      Považuji nicméně za vhodné navrhnout předkládajícími soudu několik faktorů, které by mohl zohlednit při posuzování, zda nastal případ vyšší moci ve smyslu judikatury Soudního dvora, a poskytnout mu tak užitečné vodítko.
52.      Zaprvé by předkládající soud mohl zohlednit časový aspekt. Vzhledem k tomu, že příliv souvisí s událostmi, k nimž došlo v roce 2022, je třeba posoudit, do jaké míry lze postupné prodlužování situace, kdy státní příslušníci třetích zemí nemohou využít procesní prostředky uvedené v čl. 100d odst. 3 zákona ze dne 12. března 2022 až do 30. září 2025, stále ještě považovat za důsledek neobvyklé a nepředvídatelné události.
53.      Zadruhé by bylo třeba zkoumat, zda příslušné orgány zvažovaly méně radikální opatření, jako například cílenou úpravu lhůt, upřednostnění některých případů, přechodná opatření nebo časové odstupňování dotčeného opatření.
54.      Zatřetí by bylo vhodné posoudit, zda vnitrostátní zákonodárce doložil potřebu sporného opatření a jeho prodlužování konkrétními a ověřitelnými skutečnostmi. Předkládající soud by mohl zejména zjistit, zda zákon nebo jeho důvodová zpráva vycházejí z údajů týkajících se například vývoje počtu žádostí, skutečných kapacit pro jejich vyřizování, rozložení administrativní zátěže mezi více orgánů nebo prokázané nemožnosti využít jiná řešení. Absence takových údajů nebo absence odůvodnění spojujícího tyto prvky s volbou úplného vyloučení dotyčných procesních prostředků by podle mého názoru oslabovala argumentaci vycházející z vyšší moci.
55.      S ohledem na výše uvedené mám za to, že na položené otázky je třeba odpovědět tak, že čl. 34 odst. 1 a 3 směrnice 2016/801 ve spojení s článkem 47 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která v případě absence vyšší moci ve smyslu judikatury Soudního dvora vylučuje možnost stanovenou vnitrostátním právem, aby státní příslušník třetí země podal účinný prostředek nápravy proti nečinnosti nebo liknavosti příslušného správního orgánu při posuzování žádosti o udělení povolení k pobytu za účelem studia, a aby bylo o této žádosti rozhodnuto ve stanovené lhůtě.
Závěry
56.      S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Vojvodským správním soudem v Hlivicích (Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach, Polsko) odpověděl následovně:
„Článek 34 odst. 1 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/801 ze dne 11. května 2016 o podmínkách vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí za účelem výzkumu, studia, stáže, dobrovolnické služby, programů výměnných pobytů žáků či vzdělávacích projektů a činnosti au-pair, ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie,
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě, která v případě absence vyšší moci ve smyslu judikatury Soudního dvora vylučuje možnost stanovenou vnitrostátním právem, aby státní příslušník třetí země podal účinný prostředek nápravy proti nečinnosti nebo liknavosti příslušného správního orgánu při posuzování žádosti o udělení povolení k pobytu za účelem studia, a aby bylo o této žádosti rozhodnuto ve stanovené lhůtě.“
1      Původní jazyk: francouzština.
2      Úř. věst. 2016, L 132, s. 21.
3      Úř. věst. 2022, L 71, s. 1.
4      Úř. věst. L, 2024/1836.
5      Dz. U. z roku 2022, č. 583.
6      Dz. U. z roku 2025, č. 337 (dále jen „zákon ze dne 12. března 2022“).
7      Dz. U. z roku 2024, č. 769.
8      Dz. U. z roku 2024, č. 935.
9      Předkládající soud sice zmiňuje rovněž zásady právního státu a dodržování lidských práv (článek 2 a čl. 6 odst. 3 SEU), zásadu proporcionality (čl. 52 odst. 1 Listiny ve spojení s čl. 51 odst. 1 Listiny ve spojení s čl. 6 odst. 1 SEU), zásadu přednosti a efektivity unijního práva (čl. 4 odst. 3 SEU) a práva na řádnou správu (čl. 41 odst. 1 až 4 Listiny ve spojení s čl. 51 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 SEU), články 10 a 18 SFEU, článek 20 a čl. 21 odst. 1 a 2 Listiny a čl. 67 odst. 4 SFEU, avšak mám za to, že odpověď Soudního dvora se může vztahovat pouze k článku 34 směrnice 2016/801 ve spojení s článkem 47 Listiny. V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska mu přísluší případně přeformulovat otázky, které mu byly položeny, a případně omezit svůj výklad pouze na relevantní ustanovení z těch ustanovení, která jsou předmětem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Viz například rozsudek ze dne 26. ledna 2023, Ministerstvo na vatrešnite raboty (Registrace biometrických a genetických údajů policií) (C‑205/21, EU:C:2023:49, bod 77), ve kterém Soudní dvůr přeformuloval třetí předběžnou otázku položenou předkládajícím soudem.
10      Polská republika tuto povinnost provedla v čl. 112a odst. 1 zákona o cizincích, který stanoví lhůtu 60 dnů.
11      Viz bod 14 odůvodnění směrnice 2016/801. Kromě toho podle bodu 3 odůvodnění této směrnice „[p]řistěhovalectví ze zemí mimo Unii je jedním ze zdrojů vysoce kvalifikovaných osob, přičemž vzrůstá poptávka zejména po studentech a výzkumných pracovnících. Ti hrají významnou úlohu při utváření klíčového aktiva Unie, lidského kapitálu, a v rámci zajišťování inteligentního a udržitelného růstu podporujícího začlenění, a přispívají tudíž k dosažení cílů strategie Evropa 2020.“ K cíli směrnice 2016/801, jak vyplývá z bodů 3 a 14 jejího odůvodnění, viz rozsudek ze dne 29. července 2024, Perle (C‑14/23, dále jen „rozsudek Perle“, EU:C:2024:647, bod 45).
12      Obdobně viz rozsudek ze dne 27. června 2018, Diallo (C‑246/17, EU:C:2018:499, body 34 až 38). Viz dále bod 30 odůvodnění směrnice 2016/801, podle kterého „[j]sou-li splněny všechny obecné i zvláštní podmínky pro přijetí, měly by členské státy vydat povolení ve stanovených lhůtách. Jestliže členský stát vydává povolení k pobytu pouze na svém území a všechny podmínky této směrnice týkající se přijetí jsou splněny, měl by členský stát dotčenému státnímu příslušníkovi třetí země udělit požadované vízum a zajistit, aby příslušné orgány účinně spolupracovaly za tímto účelem. Pokud daný členský stát víza nevydává, měl by dotčenému státnímu příslušníkovi třetí země poskytnout rovnocenné povolení umožňující vstup.“
13      Viz rozsudek Perle (bod 61) a rozsudek ze dne 19. června 2025, Darvate a další (C‑299/23, dále jen „rozsudek Darvate“, EU:C:2025:461, bod 27).
14      Viz rozsudek Darvate (body 28 a 29).
15      Viz rozsudek ze dne 10. března 2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C‑949/19, EU:C:2021:186, bod 36 a citovaná judikatura).
16      Rozsudek Darvate (bod 30). Viz rozsudek ze dne 14. května 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (spojené věci C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod
142 a citovaná judikatura).
17      Viz rozsudky Perle (bod 67) a Darvate (body 45 a 46).
18      V tomto ohledu viz rozsudek Darvate (bod 33).
19      V tomto smyslu viz rozsudek Darvate (bod
33). Viz také rozsudky ze dne 13. března 2007, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, bod 40), a ze dne 24. října 2018, XC a další (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 51).
20      Viz rozsudky ze dne 13. prosince 2017, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, bod 26), a ze dne 10. března 2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C‑949/19, EU:C:2021:186, bod 43).
21      Polská vláda v tomto ohledu odkazuje na body 3 a 7 odůvodnění prováděcího rozhodnutí 2022/382, které kvalifikují ruskou agresi jako nepředvídatelnou, nevyprovokovanou a neodůvodněnou, a tvrdí, že potvrzují, že hromadný příliv vysídlených osob z Ukrajiny splňuje podmínky stanovené judikaturou Soudního dvora pro její charakterizaci zásahu „vyšší moci“. Dovolává se rovněž bodu 7 odůvodnění prováděcího rozhodnutí 2024/1836, podle kterého není vyloučen další rozsáhlý příliv osob z Ukrajiny a přetrvává riziko pro účinné fungování vnitrostátních azylových systémů. Podotýkám, že znění takto citovaných bodů odůvodnění samo o sobě nekvalifikuje ruskou agresi na Ukrajině jako „nepředvídatelnou“ okolnost ani příliv vysídlených osob z této země jako „vyšší moc“.
22      Viz rozsudek ze dne 30. září 2021, Účetní dvůr v. Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, bod 781).
23      Viz rozsudek ze dne 25. ledna 2017, Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, body
53 a 54 a citovaná judikatura).
24      Rozsudek ze dne 25. ledna 2024, Komise v. Irsko (Trihalomethany v pitné vodě) (C‑481/22, EU:C:2024:85, bod 92). V tomto ohledu viz stanovisko generální advokátky L. Medina
ve věci Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth a další (C‑97/24, EU:C:2025:269, bod 36).
25      C‑97/24, EU:C:2025:269, bod 37. Ve stejném bodě svého stanoviska generální advokátka L. Medina dodává, že „jak naznačuje výraz ‚momentálně nepřekonatelné obtíže‘, restriktivní výklad vyšší moci znamená, že pokud je událost, která způsobila nemožnost plnění, dočasná, může být plnění povinnosti vyplývající z unijního práva pozastaveno pouze na dobu trvání události a musí se jednat o přiměřeně krátkou dobu“.
26      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 1985, Komise v. Itálie (C‑101/84, EU:C:1985:330, bod 16).
27      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2012, Komise v. Itálie (C‑68/11, EU:C:2012:815, bod 65).
28      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. ledna 2024, Komise v. Irsko (Trihalomethany v pitné vodě) (C‑481/22, EU:C:2024:85, bod 93).
29      Viz stanovisko generální advokátky L. Medina ve věci Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth a další (C‑97/24, EU:C:2025:269, bod 40).
Kromě toho považuji za vhodné zohlednit judikaturu Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) v obdobných věcech, kde se stát dovolává migračního tlaku jako důvodu pro zásah do účinného uplatňování opravných prostředků, které mají zúčastněné osoby k dispozici. Tento odkaz je o to relevantnější, že pokud Listina zakotvuje práva odpovídající právům zaručeným evropskou Úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950, směřuje čl. 52 odst. 3 Listiny k zajištění nezbytného souladu mezi těmito právy, aniž je dotčena autonomie unijního práva. Například ve věci, v níž byl vydán rozsudek ESLP ze dne 13. prosince 2012, De Souza Ribeiro v. Francie [velký senát] (CE:ECHR:2012:1213JUD002268907), týkající se vyhoštění brazilského státního příslušníka z Francouzské Guyany, které bylo vykonáno přibližně 50
minut poté, co byl soudu podán návrh na odklad, ESLP uvedl, že obzvláště rychlý výkon opatření, založený výlučně na rozhodnutí prefektury, měl v praxi za následek, že existující opravné prostředky byly neúčinné, a tudíž nebyly k dispozici (bod 95), a že stěžovateli nebyla poskytnuta možnost dostatečně důkladného přezkumu legality sporného opatření vnitrostátním orgánem s odpovídajícími procesními zárukami (bod 96). Při této příležitosti ESLP rozhodl, že zeměpisná poloha Francouzské Guyany, silný migrační tlak, kterému je vystavena, a riziko přetížení soudů, kterých se žalovaný stát dovolává, samy o sobě neodůvodňují výjimečný režim stanovený právními předpisy ani jeho fungování. Připomněl, že prostor pro uvážení, který mají státy, pokud jde o opatření k provedení článku 13 evropské Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, nemůže vést k tomu, že budou zúčastněné osoby zbaveny minimálních procesních záruk proti svévolnému vyhoštění (bod 97). Je pravda, že se tato věc týkala vyhoštění v kontextu nelegální migrace, a nikoli řízení o pobytu za účelem studia, které je předmětem věci v původním řízení. Nicméně i tak podle mého názoru ilustruje úvahu obecného významu, totiž že migrační tlak, i když je spojen s rizikem podstatného zvýšení zátěže soudů, nemůže odůvodnit situaci, kdy bude právo na účinnou soudní ochranu zbaveno své podstaty.