62005CC0051
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
ELEANOR SHARPSTON
přednesené dne 22. listopadu 2007 (
1
)
Věc C-51/05 P
Komise Evropských společenství
v.
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl a další
„Kasační opravný prostředek — Společná organizace trhu s vínem — Podpory na destilaci — Žaloba na náhradu škody — Mimosmluvní odpovědnost Společenství — Promlčecí doba — Začátek běhu“
1.
Projednávaný kasační opravný prostředek podala Komise proti rozsudku Soudu prvního stupně ve věci T-166/98 Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. rl a další v Komise (
2
).
2.
Toto řízení je důsledkem úpadku palírny Distilleria Agricola Industriale de Terralba („DAI“), díky němuž několik producentů vína neobdrželo podporu Společenství, na kterou měli v zásadě nárok, na destilaci svého vína, která řádně proběhla pod záštitou DAI v první polovině roku 1983. Původně se uvedení producenti účastnili řízení mezi DAI a Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (italský intervenční orgán, dále jen „AIMA“) před vnitrostátním soudem. Uvedené řízení bylo protahováno a bylo neúspěšné. Nakonec po dalším pátrání zahájili producenti vína dne 12. října 1998 řízení proti Komisi, ve kterém se domáhali náhrady škody. Jednou z otázek před Soudem prvního stupně bylo, kdy počala plynout pětiletá promlčecí doba použitelná v řízeních proti Společenství v oblasti mimosmluvní odpovědnosti (
3
). Projednávaný kasační opravný prostředek se týká výlučně uvedené otázky.
Příslušné právní předpisy Společenství
3.
Článek 11 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 337/79 ze dne 5. února 1979 o společné organizaci trhu s vínem (
4
) stanoví, že preventivní destilace (
5
) stolních vín a vín vhodných k získávání stolních vín může probíhat každý vinařský rok.
4.
Šestý bod odůvodnění nařízení č. 2144/82 (
6
), které změnilo nařízení č. 337/79, uvádí, že za účelem zvýšení příjmu dotyčných producentů je třeba jim za určitých podmínek zajistit minimální zaručenou cenu stolního vína a za tímto účelem poskytnout producentovi možnost dodávat stolní víno vlastní produkce na destilaci za minimální zaručenou cenu nebo přistoupit k jakémukoli jinému vhodnému opatření, o kterém bude rozhodnuto.
5.
Dne 15. září 1982 přijala Komise nařízení (EHS) č. 2499/82, kterým se stanoví pravidla o preventivní destilaci pro vinařský rok 1982/1983 (
7
).
6.
Článek 1 odst. 1 nařízení č. 2499/82 stanoví, že producenti, kteří zamýšlejí nechat provést destilaci svých vín na základě článku 11 nařízení č. 337/79, musejí uzavřít smlouvy o dodání se schválenou palírnou a předložit je vnitrostátnímu intervenčnímu orgánu.
7.
Článek 5 odst. 1 nařízení č. 2499/82 stanoví minimální nákupní cenu vín určených k destilaci. Tato cena obvykle neumožňuje uvedení produktů získaných destilací na trh za tržních podmínek (
8
). Článek 6 proto stanoví vyrovnávací mechanismus, přičemž intervenční orgán má za destilované víno vyplácet podporu ve stanovené výši.
8.
Jedenáctý bod odůvodnění nařízení č. 2499/82 uvádí, že je třeba stanovit, že minimální cena zaručená producentům je jim zaplacena zpravidla ve lhůtách, které jim umožňují dosáhnout příjmu srovnatelného s příjmem, kterého by dosáhli při obchodním prodeji. Za těchto podmínek je proto nezbytné provést platbu podpor dlužných za dotčenou destilaci co nejrychleji, ale současně zaručit pomocí vhodného režimu jistot řádný průběh transakcí. Aby mohlo opatření v členských státech plně dosáhnout svého cíle, je třeba stanovit podmínky vyplácení podpor a záloh přizpůsobené správním systémům různých členských států.
9.
Článek 8 nařízení č. 2499/82 stanoví, že pro platbu minimální nákupní ceny vína a pro platbu podpory ze strany intervenčního orgánu členské státy použijí podle své volby jeden ze dvou postupů uvedených v článcích 9 a 10. Itálie se rozhodla použít na svém území postup stanovený v článku 9
10.
Článek 9 stanoví:
„1.   Palírna zaplatí producentovi minimální nákupní cenu uvedenou v čl. 5 odst. 1 prvním pododstavci do devadesáti dnů od dodání [celkového množství vína nebo případně každé zásilky vína] do palírny.
2.   Intervenční orgán vyplatí palírně podporu uvedenou v čl[ánku] 6 […] do devadesáti dnů od předložení důkazu, že celkové množství vína uvedené ve smlouvě bylo destilováno.
[…]
Palírna musí poskytnout intervenčnímu orgánu důkaz, že zaplatila minimální nákupní cenu uvedenou v čl. 5 odst. 1 prvním pododstavci ve lhůtě uvedené v odstavci 1 […]. Není-li tento důkaz poskytnut do sto dvaceti dnů od předložení důkazu uvedeného v prvním pododstavci, jsou zaplacené částky navráceny intervenčnímu orgánu. […]“ (
9
)(neoficiální překlad)
11.
Článek 10 nařízení č. 2499/82 stanoví:
„1.   Do třiceti dnů od dodání [celkového množství vína nebo případně každé zásilky vína] do palírny zaplatí palírna producentovi alespoň rozdíl mezi minimální nákupní cenou uvedenou v čl. 5 odst. 1 prvním pododstavci a podporou uvedenou v čl. 6 odst. 1.
2.   Do třiceti dnů od předložení důkazu, že bylo destilováno celkové množství vína uvedené ve smlouvě, vyplatí intervenční orgán producentovi podporu uvedenou v čl[ánku] 6 […]“. (neoficiální překlad)
12.
Článek 11 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Palírna, v případě uvedeném v článku 9, nebo producent, v případě uvedeném v článku 10, mohou požadovat, aby jim byla částka ve výši podpory uvedené v článku 6 prvním pododstavci zaplacena formou zálohy za podmínky, že je poskytnuta jistota ve výši 110 % uvedené částky ve prospěch intervenčního orgánu.
2.   Tato jistota je poskytnuta ve formě záruky dané podnikem, který splňuje kritéria stanovená členským státem, jemuž intervenční orgán podléhá.
3.   Záloha je zaplacena do devadesáti dnů od předložení důkazu o poskytnutí jistoty a v každém případě ode dne, ke kterému byly smlouva nebo prohlášení schváleny.
4.   S výhradou článku 13 je jistota uvedená v odstavci 1 uvolněna pouze tehdy, pokud je nejpozději do 29. února 1984 předložen důkaz,
—
že bylo destilováno celkové množství vína uvedené ve smlouvě,
—
a v případě, že byla palírně zaplacena záloha, že tato zaplatila producentovi minimální nákupní cenu uvedenou v čl. 5 odst. 1 prvním pododstavci […].
Jsou-li však důkazy uvedené v prvním pododstavci předloženy po lhůtě stanovené v uvedeném pododstavci, avšak přede dnem 1. června 1984, činí částka, která má být uvolněna, 80 % jistoty a rozdíl propadne.
Nejsou-li tyto důkazy předloženy přede dnem 1. června 1984, propadá jistota v plném rozsahu.“(neoficiální překlad)
13.
Článek 2 odst. 1 nařízení č. 352/78 (
10
) stanoví, že jistoty, které propadnou, platební orgány nebo subjekty členských států zcela použijí na snížení výdajů Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (dále jen „EZOZF“).
Skutkový základ sporu
14.
Skutkový stav, jak byl vylíčen v rozsudku Soudu prvního stupně, je následující.
15.
Navrhovatelé, jimiž jsou vinařská družstva, jsou producenty vína na Sardinii (Itálie). V rámci preventivní destilace pro vinařský rok 1982/1983 uzavřeli se schválenou palírnou, DAI, smlouvy o dodání vína. Tyto smlouvy byly schváleny AIMA v souladu s článkem 1 nařízení č. 2499/82.
16.
Z faktur předložených navrhovateli, v nichž je výslovně zmíněn „příspěvek AIMA“ („premio AIMA“ či „premio comunitario, a carico della AIMA“), který je zahrnut v minimální nákupní ceně stanovené nařízením č. 2499/82 a který má DAI zaplatit za víno dodané za účelem preventivní destilace pro vinařský rok 1982/1983, vyplývá, že částka podpory Společenství celkově činila 866860142 italských lir (ITL) (rovno 447696 eur) (
11
) za minimální nákupní cenu ve výši 1275523803 ITL (658753 eur), včetně DPH, za víno dodané všemi navrhovateli. Podpora Společenství tak představovala zhruba 68 % celkové minimální nákupní ceny (
12
).
17.
Podle informací předložených navrhovateli a nezpochybňovaných Komisí bylo víno dodáno mezi lednem a březnem 1983. Destilace byla provedena ve lhůtě stanovené článkem 4 nařízení č. 2499/82. Lhůta stanovená v čl. 9 odst. 1 tohoto nařízení, ve které měla DAI zaplatit producentům, proto uplynula v červnu 1983.
18.
Dne 22. června 1983 DAI požádala AIMA o platbu zálohy podpory Společenství podle článku 11 nařízení č. 2499/82 za víno, které bylo dodáno zejména navrhovateli a destilováno. Za tímto účelem poskytla DAI stanovenou jistotu ve výši 110 % částky podpory ve formě pojistky vydané Assicuratrice Edile SpA (dále jen „Assedile“) ve prospěch AIMA. Tato jistota činila 1169040262 ITL (603759 eur).
19.
Dne 10. srpna 1983 AIMA zaplatil DAI částku 1062763876 ITL (548872 eur) podle článku 11 nařízení č. 2499/82 formou zálohy na podporu Společenství.
20.
Z důvodu finančních problémů DAI buď zcela nebo zčásti nezaplatila producentům, kteří dodali víno určené pro destilaci, mezi nimiž byli i navrhovatelé.
21.
Dne 17. října 1983 podala DAI návrh na ustanovení správce podle italského úpadkového práva. Soud, jemuž byla pak věc postoupena, a sice Tribunale d’Oristano, tomuto návrhu vyhověl. DAI proto zastavila všechny své platby, včetně zbývajících plateb dlužných producentům, kteří jí dodali víno.
22.
Ačkoli byl AIMA informován o zahájení uvedeného řízení, požadoval po DAI vrácení zálohy podpory Společenství, kterou obdržela, po odečtení částek řádně zaplacených výše uvedeným producentům z důvodu, že DAI nepředložila ve lhůtě stanovené v čl. 9 odst. 2 nařízení č. 2499/82 důkaz, že zaplatila minimální nákupní cenu vína ve lhůtě devadesáti dnů od dodání vína do palírny stanovené v čl. 9 odst. 1 uvedeného nařízení. DAI tuto zálohu nevrátila. AIMA proto požadoval zaplacení jistoty po Assedile.
23.
Na žádost DAI vydal Pretore de Terralba dne 26. července 1984 usnesení o předběžném opatření, kterým zakázal Assedile zaplatit jistotu AIMA. Poskytl DAI šedesát dnů, aby podala žalobu ve věci samé.
24.
V září roku 1984 DAI takovou žalobu podala u Tribunale civile di Roma. V rámci svých návrhových žádání se mimo jiné domáhala, aby uvedený soud určil, že producenti jsou konečnými příjemci jistoty v rozsahu zbývajících částek, které jim mají být zaplaceny, a podpůrně, že nároky AIMA mohou být uplatněny nejvýše ve vztahu ke zbývající částce ceny, kterou DAI ještě producentům nezaplatila. V daném řízení uvedla, že producentům zaplatila přibližně polovinu částky zálohy, která jí byla zaplacena intervenčním orgánem AIMA, aniž by však před soudem tvrdila – jak uvádí posledně jmenovaný ve svém rozsudku ze dne 27. ledna 1989 –, že tyto platby provedla ve lhůtě stanovené nařízením č. 2499/82 (viz bod 29 níže). Navrhla předložit Soudnímu dvoru předběžné otázky k výkladu použitelných nařízení Společenství. Podle DAI jí nebylo možno přičítat jakékoli nedodržení požadavků, jelikož se nacházela v situaci, ve které nemohla provést všechny platby. Tvrdila, že jistota byla určena k zaručení platby minimální nákupní ceny producentům v poměru podle dodané produkce, pokud by palírna nesplnila své povinnosti. Konstatovala, že by podle platných ustanovení práva Společenství musela být podpora vrácena příslušnému orgánu Společenství, kdyby byla zaplacena zpět AIMA. Poukázala na to, že by tak naděje producentů, kteří mají subjektivní právo na platbu podpory, byly ohroženy jednáním třetí osoby (to znamená jiné osoby, než je DAI).
25.
Assedile a AIMA byly odpůrci. Dotyční producenti – totiž navrhovatelé, další vinařské družstvo a sdružení vinařských družstev – do tohoto řízení vstoupili jako vedlejší účastníci.
26.
Z rozsudku Tribunale civile di Roma ze dne 27. ledna 1989 vyplývá, že podle AIMA z dvanácti smluv o koupi vína uzavřených DAI a schválených v souladu s ustanoveními článku 1 nařízení č. 2499/82 předložila DAI za podmínek stanovených právní úpravou Společenství důkaz o platbě minimální nákupní ceny pouze třem producentům v celkové výši 111602075 ITL (57638 eur). AIMA dospěl k závěru, že s výjimkou těchto tří producentů DAI nezaplatila producentům minimální nákupní cenu, dále, že v každém případě neprokázala, že tato platba byla provedena ve lhůtě stanovené v čl. 9 odst. 1 nařízení č. 2499/82, a konečně, že nepředložila tento důkaz ve lhůtě stanovené v čl. 9 odst. 2 uvedeného nařízení. AIMA zdůraznil, že v této souvislosti „jistota mu podle článku 11 výše uvedeného nařízení v celém rozsahu propadá, a že v důsledku toho producenti, kteří neobdrželi platbu, mohou uplatnit své nároky pouze vůči palírně […]“. Podal proto vzájemný návrh směřující k uložení povinnosti Assedile, aby mu vyplatila jistotu ve výši částky 1047084185 ITL (540774 eur), zvýšenou o úroky.
27.
Vedlejší účastníci řízení před Tribunale civile di Roma (
13
) se připojili k tvrzení DAI (viz bod 24 výše). Tvrdili, že částky, které jsou předmětem jistoty poskytnuté Assedile, jim náleží v poměru podle dodaného vína. Domáhali se tedy u Tribunale civile di Roma určení, že je Assedile povinna jim zaplatit částku ve výši jejich nezaplacených pohledávek za DAI, valorizovanou s ohledem na inflaci a zvýšenou o úroky, a podpůrně, že AIMA je povinen jim tyto částky zaplatit. Navrhovatelé zejména uvedli, že jejich nezaplacené pohledávky vyplývající ze smluv schválených v souladu s ustanoveními nařízení č. 2499/82 dosahují výše 106571589 ITL (55040 eur) u Cantina sociale di Dolianova, 79483181 ITL (41050 eur) u Cantina Trexenta, 506921061 ITL (261803 eur) u Cantina sociale Marmilla, 192954189 ITL (99653 eur) u Cantina sociale Santa Maria La Palma a 54812419 ITL (28308 eur) u Cantina sociale del Vermentino. Celková částka ve hře tedy dosahovala výše 940742439 ITL (485854 eur).
28.
Rozsudkem ze dne 27. února 1986 Tribunale d’Oristano mezitím rozhodl o úpadku DAI.
29.
Ve svém rozsudku ze dne 27. ledna 1989 Tribunale civile di Roma rozhodl následovně:
„Nařízení […] č. 2499/82 v podstatě přiznává nárok na podpory za podmínky, že lhůty a podmínky striktně stanovené jsou dodrženy, přičemž nedodržení těchto lhůt a podmínek vede k částečnému nebo úplnému navrácení podpory poskytnuté formou zálohy.
Palírny jsou – podle postupu přijatého Italskou republikou [postupu stanoveného v článku 9 nařízení č. 2499/82] – příjemci podpory, zatímco producenti vína a hroznů jsou konečnými příjemci.
Z výše uvedeného vyplývá, že výklad dotčeného nařízení je snadný a že není nezbytné položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku.
[…]
Co se týče vztahů mezi Assedile a AIMA, [pojistka vystavená Assedile] v článku 2 obecných pojistných podmínek stanoví, že Assedile ručí AIMA až do výše zaručené částky (tedy 1169040262 ITL [603759 eur]) za zaplacení částek, které by mu případně dlužila smluvní strana [DAI] z titulu úplného nebo částečného vrácení zálohy zaplacené AIMA v případě, že by byla konstatována neexistence nároku na mimořádnou podporu na destilaci ve vztahu k celkovému množství nebo k některým dílčím objemům uvedeným v žádosti o zálohu nebo ve smlouvě o destilaci.
Článek 3 obecných pojistných podmínek zase stanoví, že AIMA musí vrácení neprávem vyplacené částky požadovat po DAI, která je povinna zaplatit požadovanou částku ve lhůtě patnácti dnů. Jestliže po uplynutí této lhůty zůstane tato žádost bez účinné odezvy, může AIMA požadovat zaplacení uvedené částky po společnosti [Assedile], která je povinna provést tuto platbu ve lhůtě patnácti dnů od obdržení žádosti, aniž by mohla vznést jakoukoli námitku.
Podle článku 4 přechází na společnost [Assedile] v rozsahu zaplacených částek všechny nároky, důvody a žaloby, které může AIMA uplatňovat vůči smluvní straně a jejím právním nástupcům.
Výše uvedené smluvní doložky se jeví být jasné a jejich výklad jednoduchý: lze z nich zejména vyrozumět, že záruka je poskytnuta ve prospěch AIMA, a nikoli ve prospěch jiných osob, jako například producentů, a že tedy tyto osoby nemají žádný nárok na zaručenou částku vůči Assedile.
Stejně tak vyplývá jasně ze znění článku 3, který stvrzuje povinnost společnosti [Assedile] zaplatit ve lhůtě patnácti dnů od obdržení žádosti oprávněné osoby o vyplacení částky, která jí nebyla vyplacena, že ručitel vůči oprávněné osobě nemůže uplatnit žádné námitky.
I za předpokladu, že bychom se domnívali, že každému vrácení musí předcházet shledání (úplné nebo částečné) neexistence nároku na podporu na destilaci, není pochyb o tom, že tento nárok zanikl z důvodu nedodržení lhůt a podmínek stanovených v nařízení Společenství navrhovatelkou, palírnou DAI.
Je totiž prokázáno, že palírna, která je navrhovatelkou, nesplnila své povinnosti ze tří různých důvodů: 1) nezaplatila producentům (jak vyplývá z nedostatku důkazu o platbě ve spisu) minimální cenu s výjimkou částky 110795870 ITL [57221 eur]; 2) nevyplatila producentům podpory ve lhůtě devadesáti dnů od dodání vína do palírny (přičemž tato lhůta uplynula v červnu 1983), a bez ohledu na to, zda tak učinila, 3) nepředložila před 1. červnem 1984 důkaz o tom, že tyto platby provedla. Sankce za tato nesplnění povinností spočívá v tom, že je stanoveno, že jistota zcela propadá.
Mimoto soud nemůže přijmout argumenty, které palírna uvádí jako odůvodnění, aby ospravedlnila neprovedení plateb (nemožnost provést platby, jelikož byl majetek ve správě insolvenčního správce, a dodržení zásady rovnosti věřitelů), jelikož lhůty pro provedení uvedených plateb (červen 1983) a pro vrácení podpory (červenec 1983) uplynuly dříve, než se rozhodla podat návrh na ustanovení insolvenčního správce (říjen 1983).
[…]
V důsledku toho má být podle výše uvedených ustanovení práva Společenství AIMA vrácena částka ve výši 110 % podpory zaplacené formou zálohy po odečtení podpory, jejíž skutečné zaplacení bylo prokázáno, tj. 1047084185 ITL [540774 eur] (celková částka podle smluv, pro kterou nebyl předložen důkaz o platbě, zvýšená o 10 % – tedy1046277980 ITL [540357 eur] – k čemuž je třeba připočíst rozdíl mezi podporou, pro kterou byl důkaz o platbě předložen, a podporou zaplacenou formou zálohy – tj. 806205 ITL [416 eur]).
Je třeba poznamenat, že DAI tyto částky nikdy nepopírala: tvrdí sice, že vyplatila producentům přibližně polovinu obdržených podpor, nikdy však neuplatňovala, a tím spíše ani neprokázala, že by tyto podpory vyplatila ve lhůtách stanovených v nařízení č. 2499/82.
[…]
Není nevhodné upřesnit, že palírna, která je navrhovatelkou, si nemůže stěžovat na skutečnost, že družstevní sklepy, které dodaly svou produkci, mají potíže při uspokojení svých pohledávek, když ona sama způsobila nemožnost splnění svých povinností tím, že okamžitě poté, co získala podpory Společenství, které měla zaplatit producentům, podala insolvenční návrh.
Družstevní sklepy mohou – stejně tak jako ručitel, pokud se rozhodne uplatnit práva na něj přešlá – dosáhnout uspokojení svých pohledávek v rámci insolvenčního řízení společně se všemi dalšími věřiteli a při dodržení zásady rovnosti věřitelů.“
30.
Dne 27. září 1989 podali čtyři navrhovatelé (s výjimkou Cantina sociale del Vermentino) odvolání proti tomuto rozsudku ke Corte d’appello v Římě. Rozsudkem ze dne 19. listopadu 1991 rozhodl odvolací soud o nepřípustnosti odvolání, jelikož navrhovatelé odvolání řádně nedoručili insolvenčnímu správci DAI, avšak doručili jej samotné DAI (která tehdy byla pod správou insolvenčního správce), a jelikož následně opět správně neprovedli doručení ve lhůtě, která jim byla určena soudem, který tento případ vyšetřoval.
31.
Assedile mezitím dne 16. ledna 1990 zaplatila částky dlužné AIMA v souladu s ujednáními o jistotě.
32.
Výše uvedení čtyři navrhovatelé podali dovolání ke Corte de Cassazione. Uvedli zejména, že proti výše uvedenému rozsudku vydanému Tribunale civile di Roma podali odvolání proto, aby dosáhli prohlášení nesprávnosti tohoto rozsudku nikoliv ve vztahu k DAI, ale pouze ve vztahu k AIMA a Assedile. Proto namítali, že daná procesní vada je vadou, která by neměla být překážkou jejich dovolání (
14
). Rozsudkem ze dne 28. listopadu 1994 Corte di Cassazione zamítl jejich dovolání proti rozsudku vydanému Corte d’appello.
33.
Pět navrhovatelů řádně přihlásilo své pohledávky za palírnou DAI v rámci insolvenčního řízení, které bylo s ní zahájeno.
34.
Dopisem ze dne 22. ledna 1996 požadovali čtyři navrhovatelé po AIMA, aby uspokojil pohledávky, které měli za palírnou DAI. Tvrdili, že se AIMA přijetím jistoty bezdůvodně obohatil. AIMA tuto stížnost odmítl a poukázal na to, že mu jistota náleží a že producenti proti němu nemají k dispozici žádnou přímou žalobu, aby uspokojil jejich pohledávky za palírnou DAI. Dne 16. února 1996 podali navrhovatelé u Tribunale civile de Cagliari (Itálie) proti AIMA žalobu na vydání bezdůvodného obohacení.
35.
Dne 13. listopadu 1996 podali navrhovatelé stížnost ke Komisi. Tvrdili, že AIMA porušil nařízení Společenství, zejména nařízení č. 2499/82, a požadovali po Komisi, aby vyzvala AIMA a Italskou republiku k vyplacení částek, které jim nebyly zaplaceny jako podpora Společenství pro vinařský rok 1982/1983.
36.
Dopisem ze dne 25. června 1997 Komise navrhovatelům sdělila, že Assedile zaplatila AIMA částku jistoty spolu s úroky dne 16. ledna 1990. Dodala, že podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 352/78 musejí být propadlé jistoty použity intervenčními orgány ke snížení výdajů EZOZF (jinými slovy musejí být zaúčtovány ve prospěch EZOZF). Komise upřesnila, že její služby provedou nezbytná šetření, zejména u AIMA, aby určily skutečného příjemce jistoty propadlé AIMA.
37.
Dopisem ze dne 8. prosince 1997 Komise navrhovatelům oznámila výsledky šetření u AIMA. AIMA jí sdělil, že dne 21. února 1991 inkasoval příkaz k úhradě částky ve výši 1047084185 ITL (540774 eur) vystavený dne 16. února 1991 na účet Assedile a že tuto částku jako částku „pravděpodobně odpovídající částce jistoty“ zaúčtoval ve prospěch EZOZF během roku 1991.
38.
Dopisem ze dne 23. ledna 1998, došlým Komisi dne 5. února 1998, navrhovatelé po tomto orgánu žádali, aby jim zaplatil částku odpovídající výši pohledávek, které měli za palírnou DAI, z důvodu, že jistota propadlá AIMA byla vrácena EZOZF. Tvrdili, že z účelu nařízení č. 2499/82, které usiluje o podporu producentů vína, vyplývá, že tito producenti musejí být považováni za skutečné a jediné příjemce podpory stanovené tímto nařízením. Volba ponechaná členským státům mezi postupy při platbě podpory intervenčním orgánem upravenými v článku 9 a článku 10 tohoto nařízení nemůže tento účel ohrozit. Zejména v rámci postupu stanoveného v článku 9 výše uvedeného nařízení má jistota poskytnutá palírnou zaručit řádné provedení celkového procesu preventivní destilace, zejména pokud jde o vlastní platbu podpory producentům. Každý jiný výklad by představoval porušení zásady rovného zacházení stanovené v článku 12 ES. Uváděli, že je tento rozbor potvrzen postupně vydanými nařízeními Komise, která stanoví pravidla o preventivní destilaci pro následující vinařské roky.
39.
Dopisem ze dne 31. července 1998, podepsaným generálním ředitelem generálního ředitelství Komise pro zemědělství, který navrhovatelům došel dne 14. srpna 1998 (dále jen „sporný dopis“), Komise tuto žádost zamítla. Namítala, že v rámci postupu při platbě podpory palírně, který se vztahuje na projednávaný případ, má být podpora především prospěchem palírny, aby jí umožnila vyrovnat zvýšenou nákupní cenu vína. Jistota byla poskytnuta ve prospěch AIMA a producenti si na tuto jistotu nemohou činit žádný nárok. Volba ponechaná členským státům mezi uvedeným postupem (stanoveným v článku 9 nařízení č. 2499/82) a postupem pro přímou platbu podpory producentovi (stanoveným v článku 10 tohoto nařízení) neznamená, že by tato dvě ustanovení měla být vykládána jednotně v tom smyslu, že producenti jsou vždy příjemci podpory. Krom toho Komise tvrdila, že tento rozdíl mezi producenty není v rozporu se zásadou rovného zacházení. Rozdílné zacházení vyplývá z odlišných skutkových okolností (rozdílné správní systémy a různý počet producentů v členských státech, které mohou v některých členských státech odůvodnit centralizaci platby podpory palírnám).
40.
Komise zdůraznila, že Tribunale civile di Roma ve svém rozsudku ze dne 27. ledna 1989, proti kterému již nelze podat opravný prostředek, neuznal nárok navrhovatelů na jistotu. Z toho Komise vyvodila, že jelikož navrhovatelé neměli žádný nárok na jistotu propadlou AIMA, nemůže takový nárok vzniknout ani poté, co byla tato částka vrácena Komisi. Komise podpůrně poznamenala, že schválení smluv uzavřených mezi navrhovateli a DAI intervenčním orgánem AIMA nemění soukromoprávní povahu těchto smluv. Dodala, že údajné povinnosti Komise vůči navrhovatelům jsou mimosmluvní povahy. V důsledku toho je nyní jakákoli žaloba proti Společenství podle článku 46 statutu Soudního dvora promlčena, jelikož jistota byla vyplacena AIMA dne 16. ledna 1990 a vrácena EZOZF během roku 1991.
41.
Krom toho podle písemných odpovědí navrhovatelů na otázky Soudu prvního stupně bylo řízení o vydání bezdůvodného obohacení zahájené u Tribunale civile de Cagliari přerušeno za účelem uzavření smíru mezi účastníky řízení o vyrovnání výdajů v návaznosti na výsledky šetření Komise zmíněného v bodě 37 výše. Toto šetření ukázalo, že AIMA v rozporu s tím, co tvrdil před zahájením výše uvedeného řízení a během tohoto řízení, vrátil částku jistoty EZOZF. Podle navrhovatelů tudíž toto řízení ztratilo jakýkoli význam, když se ukázalo, že u AIMA proto nemohlo dojít k žádnému bezdůvodnému obohacení.
42.
Konečně v písemné odpovědi na otázku Soudu prvního stupně navrhovatelé uvedli, že insolvenční řízení bylo ukončeno během roku 2000. V souladu s čl. 2751a odst. 5a a článkem 2776 italského občanského zákoníku se zúčastnili rozvrhu jako přednostní věřitelé z důvodu svého postavení jako zemědělského družstva. Při tomto rozvrhu obdrželi odpovídající platbu 39 % svých zjištěných pohledávek za palírnou DAI. Po ukončení tohoto rozvrhu činila výše jejich neuspokojených pohledávek 72797022 ITL (37597 eur) u Cantina sociale di Dolianova, 54412685 ITL (28102 eur) u Cantina Trexenta, 350554208 ITL (181046 eur) u Cantina sociale Marmilla, 133888664 ITL (69148 eur) u Cantina sociale Santa Maria La Palma a 37212737 ITL (19219 eur) u Cantina sociale del Vermentino. Celková výše neuspokojených pohledávek tedy činila 648865316 ITL (335094 eur).
Rozsudek Soudu prvního stupně
43.
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 12. října 1998 podali navrhovatelé žalobu proti Komisi (i) směřující ke zrušení sporného dopisu podle článku 230 ES, (ii) ve které namítali, že nepřijetí rozhodnutí o poskytnutí dotčené podpory Společenství navrhovatelům ze strany Komise bylo protiprávní nečinností v rozporu s článkem 232 ES, a (iii) směřující k tomu, aby bylo z titulu bezdůvodného obohacení nebo z důvodu náhrady škody ve smyslu článku 235 ES (
15
) Komisi uloženo zaplatit navrhovatelům náhradu ve výši jejich neuspokojených pohledávek za palírnou DAI.
44.
Soud rozhodl, že první dva uplatněné žalobní důvody byly nepřípustné (
16
).
45.
Ve vztahu k třetímu žalobnímu důvodu uplatnila Komise tři důvody nepřípustnosti.
46.
Zaprvé namítala, že při provádění podpůrných opatření stanovených v rámci společné zemědělské politiky neexistuje žádný přímý vztah mezi Společenstvím a hospodářskými subjekty. V projednávaném případě tak chybělo jednání přičitatelné Komisi, takže podmínky, za nichž se lze obrátit na Soudní dvůr podle druhého pododstavce článku 288 ES nebyly splněny (
17
).
47.
Soud měl za to, že jednání vytýkané Komisi spočívalo v podstatě ve skutečnosti, že nařízení č. 2499/82 v rámci postupu pro platbu podpor stanoveného v článku 9 – který se v tomto ohledu liší od postupu stanoveného v článku 10 – dotyčným producentům nezaručovalo, zejména v případě úpadku palírny, platbu podpory zahrnuté v minimální nákupní ceně vína dodaného této palírně a destilovaného v souladu s ustanoveními uvedeného nařízení. Komise byla autorem nařízení č. 2499/82. Takto namítaná protiprávnost proto byla přičitatelná Komisi (
18
). Komise uvedené zjištění v probíhajícím řízení o kasačním opravném prostředku nenapadla.
48.
Zadruhé, Komise uvedla, že navrhovatelé požívali účinné soudní ochrany před vnitrostátními soudy. Zejména mohli podat žalobu na vydání peněžního plnění proti intervenčnímu orgánu před vnitrostátním soudem stejně jako ve věci Unifrex (
19
). V tomto případě by navrhovatelé v rámci své žaloby proti AIMA (projednávané před Tribunale civile de Cagliari) na vydání bezdůvodného obohacení mohli navrhnout vnitrostátnímu soudu, aby předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 234 ES, aby Soudní dvůr mohl posoudit platnost dotčených ustanovení právních předpisů (
20
).
49.
Soud odkázal na ustálenou judikaturu, podle které musí být žaloba na náhradu škody podle článku 235 ES posouzena s ohledem na celkový systém soudní ochrany jednotlivce založený Smlouvou. Pokud se osoba domnívá, že byla poškozena řádným použitím právních předpisů Společenství, které považuje za protiprávní, a pokud je skutečnost údajně vedoucí ke vzniku škody tedy přičitatelná výlučně Společenství, mohla by přípustnost takové žaloby na náhradu škody být v určitých případech závislá na vyčerpání vnitrostátních procesních prostředků. Aby tomu tak bylo, je nicméně třeba, aby tyto vnitrostátní procesní prostředky účinně zajišťovaly ochranu dotyčných osob a mohly vést k dosažení náhrady údajné škody. Přípustnost žaloby na náhradu škody založené na článku 235 ES zejména nemůže záviset na předchozím vyčerpání vnitrostátních procesních prostředků, pokud by i přesto, že by napadená pravidla Společenství byla prohlášena Soudním dvorem za neplatná v řízení o předběžné otázce, vnitrostátní soudy nemohly vyhovět žalobě na zaplacení – nebo jakékoli jiné vhodné žalobě – bez předchozího zásahu zákonodárce Společenství z důvodu neexistence ustanovení práva Společenství opravňujícího příslušné vnitrostátní orgány k platbě požadovaných částek. Za takových okolností je výkon práv jednotlivců, kteří se domnívají, že byli poškozeni, u vnitrostátních soudů mimořádně ztížen. Proto by bylo v rozporu nejen se zásadou řádného výkonu spravedlnosti a s požadavkem procesní ekonomie, ale rovněž s podmínkou ohledně neexistence účinného vnitrostátního procesního prostředku, pokud by byli dotčení jednotlivci povinni vyčerpat vnitrostátní prostředky nápravy a museli čekat, až bude o jejich žalobě s konečnou platností rozhodnuto poté, co dotyčné orgány Společenství případně změní nebo doplní příslušná ustanovení práva Společenství v souladu s rozhodnutím Soudního dvora v řízení o předběžné otázce, kterým byla zjištěna neplatnost těchto ustanovení (
21
).
50.
V projednávaném případě v rozporu s tvrzením Komise nepožívali navrhovatelé u vnitrostátních soudů účinné soudní ochrany. Aniž by tím bylo dotčeno posouzení případné opodstatněnosti tvrzení navrhovatelů, vnitrostátní soud v právním kontextu projednávaného sporu každopádně nebyl oprávněn uložit AIMA, aby navrhovatelům zaplatil částku dotčené podpory Společenství, aniž by bylo nařízení č. 2499/82 se zpětnou účinností opraveno. Jak již Soud rozhodl (
22
), vyžadovala by taková oprava přijetí nařízení Komisí. I kdyby totiž Soudní dvůr v řízení o předběžné otázce případně konstatoval neplatnost některých ustanovení nařízení č. 2499/82, pouze zásah zákonodárce Společenství (jak Komise mimoto uvedla ve své žalobní odpovědi) by umožnil přijmout právní základ opravňující k takové platbě (
23
).
51.
V důsledku toho Soud dospěl k závěru, že důvod odpůrkyně, v rámci něhož se tvrdilo, že existují účinné vnitrostátní procesní prostředky, musí být odmítnut (
24
). Komise ani toto zjištění v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku nenapadla.
52.
Zatřetí Komise namítala, že nároky na náhradu škody byly každopádně promlčeny podle článku 46 statutu Soudního dvora, použitelného v řízení před Soudem podle článku 53 téhož statutu. Článek 46 stanoví, že nároky z mimosmluvní odpovědnosti se promlčují za pět let ode dne, kdy nastala skutečnost, na níž se zakládají. Tato promlčecí doba počala běžet v okamžiku, kdy se navrhovatelé dozvěděli o skutečnosti, která škodu způsobila. V projednávaném případě se o ní navrhovatelé dozvěděli nezávisle na tom, zda tato skutečnost spočívá v nesprávném použití nařízení Společenství nebo v protiprávnosti těchto nařízení, nejpozději v okamžiku takového použití (tj. v červnu 1983). Rozsudek Tribunale civile di Roma ze dne 27. ledna 1989 ani pozdější rozsudky Corte d’appello v Římě a Corte di Cassazione nemohly přerušit běh této promlčecí doby.
53.
Soud uvedený argument odmítl. Rozhodl, že Komise byla povinna nahradit škodu vzniklou navrhovatelům v důsledku insolvence DAI z důvodu neexistence mechanismu, který by dotyčným producentům v rámci postupu stanoveného v článku 9 nařízení č. 2499/82 zaručil platbu podpory Společenství stanovené uvedeným nařízením.
54.
Konkrétněji Soud určil, že promlčecí doba počala běžet od okamžiku, kdy navrhovatelům s určitostí vznikla škoda vyplývající z úplné nebo částečné neexistence platby podpory Společenství. DAI jim měla zaplatit minimální nákupní cenu do konce června 1983 v souladu s čl. 9 odst. 1 nařízení č. 2499/82. Nicméně, za zvláštních okolností projednávaného případu nemohla být škoda vzniklá navrhovatelům na konci června 1983 z důvodu nezaplacení považována za určitou od tohoto dne, to znamená za bezprostředně hrozící a předvídatelnou (
25
).
55.
Soud poté přezkoumal skutkové okolnosti, které považoval za rozhodné (
26
). Byl toho názoru, že za účelem určení, zda byla škoda „určitá“, bylo nutné vzít v úvahu vnitrostátní řízení mezi DAI a AIMA (ve kterých byli navrhovatelé vedlejšími účastníky) o osudu jistoty. Dospěl k závěru, že za výjimečných okolností projednávaného případu bylo pro obezřetný a poučený hospodářský subjekt mimořádně obtížné uvědomit si, že se nemůže domoci platby dotčených podpor u vnitrostátního soudu, a že jsou tedy vnitrostátní procesní prostředky neúčinné.
56.
Výměna korespondence navrhovatelů jednak s AIMA, a jednak s Komisí, jakož i řízení zahájená u italských soudů ukázala, že navrhovatelé především jasně přisuzovali odmítnutí AIMA vyplatit jim dotčenou podporu nesprávnému použití nařízení č. 2499/82. Dotčené osoby mohly rozumně opominout skutečnost, že příčina škody, která jim vznikla, spočívá v mezeře v nařízení č. 2499/82, takže se nemohli náhrady této škody domoci u vnitrostátního soudu vzhledem k nedostatku právního základu opravňujícího k platbě podpory producentům. Krom toho mohli navrhovatelé legitimně očekávat, že vnitrostátní soud uloží AIMA zaplatit jim částku podpory Společenství zahrnutou v minimální nákupní ceně, která jim nebyla ze strany DAI zaplacena (
27
).
57.
Neexistence mechanismu, který by v rámci postupu zavedeného článkem 9 nařízení č. 2499/82 zaručoval platbu podpory Společenství dotyčným producentům zejména v případě úpadku palírny, byla i podle názoru Soudu v rozporu s jedním ze základních účelů preventivní destilace. Preventivní destilace měla totiž nejen zabránit uvedení vína podprůměrné kvality na trh, ale měla rovněž, jak vyplývá z šestého bodu odůvodnění nařízení č. 2144/82, zvýšit příjem producentům tím, že jim zajistí za určitých podmínek „minimální zaručenou cenu“ stolního vína. Navíc podle jedenáctého bodu odůvodnění nařízení č. 2499/82 bylo třeba stanovit, aby minimální cena zaručená producentům jim byla zaplacena v zásadě ve lhůtě, která by jim umožnila dosáhnout příjmu srovnatelného s příjmem, kterého by dosáhli, kdyby se jednalo o obchodní prodej. Za těchto podmínek se podle uvedeného bodu odůvodnění jevilo nezbytným provést platbu dlužných podpor co nejrychleji, ale současně zaručit pomocí vhodného režimu jistot řádný průběh transakcí (
28
).
58.
Soud určil, že za těchto okolností mohl obezřetný a poučený producent rozumně počítat s obdržením platby dotčené podpory. Zejména jelikož palírna poskytla jistotu podle článku 11 nařízení č. 2499/82 za účelem zaručení řádného průběhu transakcí, mohlo se oprávněně jevit vzhledem k částce podpory předtím zaplacené palírně formou zálohy, že jsou producenti proti riziku úpadku palírny zajištěni, pokud splnili všechny své povinnosti a víno bylo destilováno v souladu s ustanoveními uvedeného nařízení. Výjimečná povaha situace vyplývající z výše uvedené mezery v nařízení č. 2499/82 v oblasti preventivní destilace stolního vína byla ostatně potvrzena skutečností, že postup stanovený v článku 9 uvedeného nařízení byl mimořádně neobvyklý (
29
).
59.
Ze všech těchto důvodů, vzhledem ke složitosti systému zavedeného nařízením č. 2499/82 a k výjimečným okolnostem, které byly výše popsány, si navrhovatelé uvědomili teprve po zahájení řízení týkajícího se jistoty před italskými soudy, že se prostřednictvím jistoty nedomohou platby dotčené podpory. V projednávaném případě, i když byla jistota přijata AIMA v únoru 1991 v souladu s rozsudkem Tribunale civile di Roma a v uvedeném roce byla zaúčtována ve prospěch EZOZF, byla totožnost příjemce této jistoty podle nařízení č. 2499/82 italským soudem určena s konečnou platností až po vydání rozsudku Corte di Cassazione ze dne 28. listopadu 1994. Škoda, která navrhovatelům vznikla, proto nemohla být až do uvedeného dne určitá.
60.
Soud proto dospěl k závěru, že za uvedených okolností pětiletá promlčecí doba stanovená v článku 46 statutu nemohla začít běžet před uvedeným dnem. Projednávaná žaloba na náhradu škody (totiž na náhradu částky odpovídající částkám neuspokojených pohledávek navrhovatelů za palírnou DAI) podaná v roce 1998 nemůže být považována za opožděnou (
30
).
Kasační opravný prostředek
61.
Komise podala proti rozsudku Soudu kasační opravný prostředek. Kasační opravný prostředek se omezuje na tu část rozsudku, ve kterém bylo rozhodnuto o výkladu článku 46 statutu Soudního dvora (body 129 až 150, shrnuté v bodech 54 až 58 výše).
62.
Komise tvrdí, že rozhodnutí Soudu v tom smyslu, že promlčecí doba počala běžet v okamžiku, kdy si navrhovatelé mohli uvědomit, že se nedomohou podpory prostřednictvím jistoty poskytnuté DAI ve prospěch AIMA, se zakládá na zjevně nesprávném právním posouzení. Jejím jediným důvodem kasačního opravného prostředku je tvrzení, že Soud tak porušil článek 46 statutu Soudního dvora.
63.
Komise souhlasí s výchozím bodem použitým Soudem, podle kterého promlčecí doba u žaloby v oblasti mimosmluvní odpovědnosti Společenství nemůže počít běžet před tím, než jsou splněny všechny požadavky pro vznik povinnosti poskytnout náhradu škody, a zejména před tím, než dojde ke škodě, která má být napravena (
31
). V případech, ve kterých odpovědnost Společenství vychází z legislativního aktu, jako je tomu v tomto řízení, nemůže promlčecí doba začít běžet před tím, než nastanou veškeré škodlivé účinky daného aktu, a tudíž před tím, než se stalo zřejmým, že navrhovatelům vznikne škoda, která je svou povahou určitá (
32
). Z toho vyplývá, že promlčecí doba pro žalobu v oblasti mimosmluvní odpovědnosti zakládající se na legislativním aktu počíná běžet od objektivně určitelného okamžiku, ve kterém použití uvedeného aktu skutečně způsobilo škodu na majetku navrhovatele.
64.
Komise se domnívá, že Soud poté, co správně shrnul výše uvedenou judikaturu, zaujímá stanovisko, které je s ní zcela v rozporu. Na základě této judikatury měl Soud rozhodnout, že promlčecí doba počala běžet, když použití režimu nepřímých plateb podpory na destilaci podle článku 9 nařízení č. 2499/82 skutečně způsobilo navrhovatelům škodu tím, že tento režim v případě úpadku palírny nezajistil přímou platbu podpory producentovi. V praxi tomu tak bylo tehdy, když v důsledku insolvence DAI nemohli navrhovatelé obdržet platbu podpory ve lhůtách stanovených nařízením č. 2499/82, tedy nejpozději 90 dní po destilaci.
65.
Soud vlastně rozhodl, že škoda vznikla o mnoho let později, když se navrhovatelé dozvěděli o neúspěchu svých snah domoci se vyplacení podpory prostřednictvím jistoty od vnitrostátních soudů. Soud měl za to, že vzhledem ke složitosti režimu nepřímých plateb podpory zavedeného nařízením č. 2499/82 mohli navrhovatelé rozumě počítat s obdržením platby dotčených částek prostřednictvím jistoty. Škoda vzniklá nezaplacením podpory proto nebyla určitá až do rozsudku Corte di Cassazione ze dne 28. listopadu 1994.
66.
Uvedený závěr, u kterého se na první pohled ukazuje, že byl Soudem učiněn pouze na základě skutkových zjištění, je ve skutečnosti (podle Komise) založen na nesprávném právním názoru, že podmínka existence určité škody musí být posouzena subjektivně, a nikoliv objektivně. Jinými slovy, Soud vycházel z myšlenky, že škoda vyplývající z použití protiprávního legislativního aktu může být určitá pouze tehdy, pokud ji dotčená osoba za takovou považuje, i když ví, že tento akt již vůči ní měl škodlivé účinky. Soud nezohlednil skutečnost, že nařízení č. 2499/82 objektivně způsobuje navrhovatelům újmu od roku 1983. Místo toho se soustředil na to, jak tyto škodlivé účinky vnímají navrhovatelé. Soud měl totiž za to, že skutečnost, že navrhovatelé věděli o tom, že utrpěli újmu v důsledku použití nařízení č. 2499/82, nebyla dostatečná. Přidal tak do posuzování zcela subjektivní prvek, totiž že si navrhovatelé musí být vědomi možnosti dosáhnout náhrady pouze prostřednictvím žaloby na náhradu škody proti Komisi.
67.
Podle Komise nemůže být tento přístup odůvodněn tím, že musí být zohledněny případné pochybnosti, které navrhovatelé mohli mít ohledně legality nařízení č. 2499/82, nebo že musí být vzata v úvahu jejich nezdařená volba v rámci domáhání se platby podpory prostřednictvím jistoty poskytnuté ve prospěch AIMA. Z judikatury jasně vyplývá, že takové nesprávné posouzení dotyčnými osobami nemá význam pro určení okamžiku, kdy počíná běžet promlčecí doba (
33
).
68.
Komise rovněž tvrdí, že postup Soudu v rozsudku není řádným postupem ani z hlediska zásad stanovených Soudním dvorem ve věci Adams v Komise (
34
), o nějž se opírají navrhovatelé ve snaze obejít promlčecí dobu. Tento rozsudek se netýká určení, kdy začíná promlčecí doba běžet, ale naopak určení, kdy uplyne. Navíc ve věci Adams Soudní dvůr přihlédl k nedostatku vědomí o události vedoucí ke vzniku škody, nikoliv o protiprávnosti této skutečnosti.
69.
Komise zdůrazňuje, že, jak poznamenal Soud (
35
), navrhovatelé si byli jasně vědomi skutečnosti, že jim podpora bude poskytnuta za podmínek a v souladu s postupem stanoveným nařízením č. 2499/82, jakmile uzavřeli smlouvy s DAI. Navrhovatelé před Soudem neprokázali, že jim bylo od počátku znemožněno domoci se vyplacení dlužných částek prostřednictvím podpory tím, že by vznášeli nároky na jejich platbu například proti AIMA nebo Komisi. Nesprávný výklad, v jehož důsledku se domnívali, že v případě úpadku palírny mohou využít jistoty, a tudíž podnikli dlouhé a neúspěšné řízení před vnitrostátními soudy, nemůže být v této souvislosti odůvodněním. Navrhovatelé proto nemohou uplatňovat nevědomé opominutí skutečnosti vedoucí ke vzniku škody.
70.
Podle názoru Komise se kritérium použité Soudem nemůže zakládat na pojmu „bezprostředně hrozící a předvídatelná škoda“ ve smyslu judikatury Soudního dvora (
36
). Uvedený pojem umožňuje navrhovatelům podat žalobu na náhradu škody dříve a zabránit škodě, která by byla ještě vážnější z důvodu nevyčíslitelnosti. Nemůže odůvodnit zpoždění začátku plynutí lhůty na základě subjektivního hodnocení bezprostředně hrozící a předvídatelné povahy škody, která již vznikla.
71.
Komise dále tvrdí, že přístup Soudu je v rozporu se základním požadavkem právní jistoty, jemuž jsou promlčení doby podřízena. Je zjevné, že pokud by měl začátek plynutí lhůty pro účely článku 46 statutu Soudního dvora záviset na subjektivním vnímání navrhovatele, zda je škoda určitá, mohl by poškozený účastník rozhodovat o tom, kdy bude žaloba na náhradu škody s konečnou platností promlčena. V takovém případě, jako je ten projednávaný, by strana sporu mohla jednoduše zahájit několik řízení, i zcela spekulativně, a pak tvrdit, že nepovažovala škodu za dostatečně určitou. Mohla by tak uměle prodlužovat promlčecí dobu pro podání žaloby na náhradu škody, dokonce i o několik let.
72.
Nakonec Komise podpůrně tvrdí, že i v případě, že zaujmeme přístup Soudu, je jeho hodnocení okamžiku začátku běhu lhůty částečně nesprávné, jelikož se zakládá na zjevně zkresleném skutkovém stavu. Jak poznamenal sám Soud, pouze čtyři z pěti navrhovatelů se odvolali proti rozsudku k Tribunale civile di Roma. Není proto důvod domnívat se, že ve vztahu k pátému navrhovateli (Cantina sociale del Vermentino) počala promlčecí doba plynout v den vydání rozsudku Corte di Cassazione. Na základě kritéria přijatého Soudem by lhůta počala plynout v den vydání rozsudku Tribunale civile di Roma, tedy dne 27. ledna 1989. Žaloba takového navrhovatele by tedy byla promlčena, pokud by zahájil řízení před Soudem dne 12. října 1998.
73.
Navrhovatelé tvrdí, zaprvé, že sami vnitrostátní řízení nezahájili. Naopak, vstoupili jako vedlejší účastníci do řízení zahájeného DAI proti AIMA, ve kterém se domáhali prohlášení, že jim může být vyplacena částka, za kterou bylo ručeno jistotou poskytnutou ve prospěch AIMA. V důsledku toho museli navrhovatelé čekat na výsledek uvedeného sporu před tím, než mohli zahájit řízení u soudu Společenství. Soud by jistě byl zamítl dřívější žalobu z důvodu, že nebyly vyčerpány vnitrostátní procesní prostředky.
74.
Navrhovatelé zadruhé uvádějí, že podpůrný důvod kasačního opravného prostředku Komise je jak nepřípustný, tak neopodstatněný. Je nepřípustný, jelikož nebyl uplatněn před Soudem. Je neopodstatněný, jelikož by podle italské procesní úpravy všech pět navrhovatelů bylo ovlivněno stejným způsobem bez ohledu na výsledek dovolání ke Corte di Cassazione. Pokud by bylo dovolání zamítnuto, stal by se rozsudek v prvním stupni pravomocným ve vztahu ke všem účastníkům řízení před Tribunale civile di Roma. Stejně tak, pokud by bylo dovolání vyhověno, rozsudek Corte d’appello by byl zrušen a případ by byl vrácen Tribunale civile di Roma, který by musel rozhodnout ve věci samé ve vztahu ke všem účastníkům před ním probíhajícího řízení.
75.
Pokud by Soudní dvůr uznal některá tvrzení Komise ohledně promlčecí doby pro podání žaloby k Soudu, navrhovatelé podpůrně podávají tzv. vzájemný návrh. Jejich tvrzení v projednávané věci v podstatě spočívá v tom, že Soud v bodech 159 až 162 svého rozsudku rozhodl, že Společenství bylo bezdůvodně obohaceno, jelikož podpora nebyla vyplacena navrhovatelům v plné výši, ale (naopak) byla jistota ze strany AIMA zúčtována ve prospěch EZOZF. V důsledku toho nemohla promlčecí doba začít běžet před tím, než došlo k bezdůvodnému obohacení (v roce 1991). Navrhovatelé se však o něm mohli dozvědět až v roce 1997, kdy jim Komise sdělila rozhodné skutečnosti.
Posouzení
Úvodní poznámky
76.
V řízení před Soudem se Komise opakovaně pokusila tvrdit, že dotčené jednání nemůže být přičitatelné Komisi, že existují účinné vnitrostátní prostředky nápravy a že žaloba navrhovatelů je promlčená. Soud se zabýval každým bodem se značnou pozorností. Postupně každý z nich zamítl a přistoupil k přezkumu ve věci samé. Dospěl k závěru, že byly splněny podmínky pro vznik odpovědnosti Společenství týkající se protiprávnosti vytýkaného jednání, existence škody a příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou škodou (
37
). V důsledku toho vydal Soud mezitímní rozhodnutí, že Komise je povinna nahradit navrhovatelům škodu, která jim vznikla v důsledku úplného nebo částečného nezaplacení částky, kterou představuje podpora Společenství – na kterou byly oprávněni vznášet nárok podle nařízení č. 2499/82 – v rámci neuspokojených pohledávek navrhovatelů za DAI (
38
).
77.
Pokud jde o přezkum tvrzení ohledně promlčení, měla bych poukázat na to, že souhlasím s rozborem projednávané věci provedeným ze strany Soudu ve věci samé. Je jasné, že právo Společenství nezamýšlí zbavit producenta vína, který splnil své povinnosti podle nařízení č. 2499/82, jeho podpory v důsledku chyby palírny, za kterou nemůže být žádným způsobem shledán odpovědným.
78.
V této spojitosti rovněž připomínám, že Soudní dvůr ve věci Lingenfelser (
39
) prohlásil třetí pododstavec čl. 9 odst. 2 nařízení č. 2499/82 za neplatný, jelikož postihoval jakékoliv nesplnění lhůty stanovené palírně pro zaplacení producentovi úplným propadnutím podpory. Soud tímto v důsledku přiznal značný význam skutečnosti, že obecným účelem nařízení č. 2499/82 a zvláštním účelem čl. 9 odst. 1 je zajistit, aby producent mohl dosáhnout zisku srovnatelného se ziskem, kterého by dosáhl obchodním prodejem (
40
).
79.
V projednávaném případě byla žaloba navrhovatelů rovněž podána v důsledku opomenutí ze strany palírny. Ve skutečnosti jsou všechna tři porušení nařízení, která byla zjištěna vnitrostátním soudem, když zamítl žalobu DAI, důsledkem nezaplacení navrhovatelům podpory, na kterou měli nárok. Navrhovatelé byli před vnitrostátním soudem neúspěšní v důsledku existence mezery v nařízení č. 2499/82, jelikož bylo s producenty vína bez objektivního odůvodnění zacházeno rozdílně podle toho, zda jejich členský stát zvolil postup podle článku 9 nebo článku 10 nařízení č. 2499/82. Tato mezera může být zaplněna pouze zákonodárcem Společenství.
80.
Za zvláštních okolností projednávaného případu nemohu přijmout názor, že škoda vzniklá navrhovatelům na konci června 1983 v důsledku nezaplacení ze strany DAI, může být od tohoto data považována za určitou (to znamená bezprostředně hrozící a předvídatelnou). Naopak se mi jeví, že – v rámci svých kvazismluvních vztahů s AIMA – navrhovatelé měli to, co by vnější pozorovatel popsal jako objektivní legitimní očekávání, že vnitrostátní soud uzná, že jsou příjemci podpory Společenství, a že přijme nějaké vhodné opatření, které zajistí, že jim bude zaplaceno. Konečně, splnili všechny své povinnosti podle nařízení č. 2499/82 a preventivní destilace byla řádně provedena (
41
). V důsledku toho odmítám názor, že promlčecí doba počala běžet ve vztahu k navrhovatelům dokonce před zahájením řízení před vnitrostátním soudem, kterého se následně účastnili.
81.
Za účelem určení správného okamžiku, od kterého počala plynout pětiletá promlčecí doba pro podání žaloby, je proto podle mého názoru zásadní věnovat pozornost rozboru rozhodnutí vnitrostátního soudu v prvním stupni (Tribunale civile di Roma). Výše (v bodě 29) jsem citovala ústřední pasáž jeho rozsudku.
82.
Nejprve vnitrostátní soud poznamenal, že „nařízení […] č. 2499/82 přiznává nárok na podpory za podmínky, že lhůty a podmínky striktně stanovené jsou dodrženy, přičemž nedodržení těchto lhůt a podmínek vede k částečnému nebo úplnému navrácení podpory poskytnuté formou zálohy. Palírny jsou … příjemci podpory, zatímco producenti vína a hroznů jsou konečnými příjemci“.
83.
Tímto výrokem vnitrostátní soud učinil dvě správná tvrzení a dopustil se jednoho podstatného omylu. Systém Společenství pro podporu trhu v oblasti zemědělství je skutečně správně vázán na záruku, že ti, co žádají o podporu, splní nezbytné podmínky stanovené v nařízeních Společenství (
42
). Producenti vína a hroznů skutečně byli „konečnými příjemci podpory“. Nicméně se mi jeví, že podle správného výkladu nařízení č. 2499/82 palírny (DAI) nebyly v pravém slova smyslu „příjemci podpory“, pokud se jedná o minimální nákupní cenu. Naopak byly prostředníky, skrz něž uvedená podpora měla být – za předpokladu, že víno bylo řádně dodáno do palírny a destilováno – převedena producentům vína (
43
).
84.
Vnitrostátní soud pak přezíravě uvedl, že „[z] výše uvedeného vyplývá, že výklad [nařízení č. 2499/82] je snadný a že není nezbytné položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku“. To je vcelku pravda za předpokladu, že se soustředíme výlučně – jak zjevně učinil vnitrostátní soud – na různé lhůty, ve kterých byla palírna povinna podniknout různé kroky za účelem předejití propadnutí jistoty, kterou složila výměnou za platbu podpory Společenství formou zálohy.
85.
Bylo by tak nesprávné učinit závěr, že vnitrostátní soud k rozhodnutí dospěl při opominutí práva Společenství. Přihlédl k nařízení č. 2499/82, ale přezkoumal pouze lhůty v článku 9 tohoto nařízení, ve kterých měla DAI jednat a o svých jednáních předložit relevantní důkazy. Soustředil se výlučně na vztah mezi DAI a AIMA (který spočívá ve složení jistoty poskytnuté společností Assedile). Následně (zcela správně) zjistil trojí pochybení DAI při plnění povinností podle nařízení: (i) nezaplatila producentům minimální cenu s výjimkou platby částky ve výši 110795870 ITL (57221 eur) (
44
), (ii) nezaplatila jim ve lhůtě devadesáti dnů, a (iii) nepředložila před 1. červnem 1984 důkaz o tom, že provedla platby. (Všechna tři pochybení jsou samozřejmě různými odnožemi téhož základního porušení povinností ze strany DAI: tedy, že nezaplatila producentům vína plnou částku minimální nákupní ceny, kterou jim dlužila za víno dodané k destilaci.)
86.
Když tak vnitrostátní soud učinil, vůbec se nezaměřil na přezkum výchozí (a základní) otázky, komu dotčená podpora Společenství nakonec náleží. Je zjevné, že považoval producenty vína, kteří do řízení vstoupili jako vedlejší účastníci (příjemci minimální nákupní ceny; jediní zúčastnění, kteří mají mít v systému Společenství finanční prospěch z této nákupní ceny), za rovnocenné s kýmkoliv jiným, komu DAI dlužila peníze, když se ocitla v úpadku. Částky uvedené části podpory Společenství, které jim byly dluženy, byly v insolvenčním řízení zrovnoprávněny s jinými dluhy DAI. To je jasně zřejmé z jediného bodu rozsudku, který zvlášť zmiňuje jejich zájmy:
„Družstevní sklepy mohou – stejně tak jako ručitel [Assedile], pokud se rozhodne uplatnit práva na něj přešlá – dosáhnout uspokojení svých pohledávek v rámci insolvenčního řízení společně se všemi dalšími věřiteli a při dodržení zásady rovnosti věřitelů.“
87.
Z tohoto výroku vyplývá, že vnitrostátní soud nesprávně pochopil hlavní myšlenku a účel systému podpor Společenství. Klíčové je, že rovněž odmítl předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Samozřejmě neměl povinnost tak učinit, jelikož nebyl soudem rozhodujícím v posledním stupni, který je vázán přísnějšími požadavky posledního pododstavce článku 234 ES (rovněž se jeví jako pravděpodobné, že Tribunale civile di Roma se soustředil na nesprávnou část problému, když si pokládal otázku, zda byla žádost o rozhodnutí o předběžné otázce „nezbytná“). V důsledku toho nebyla Soudnímu dvoru dána v uvedené fázi příležitost, aby přezkoumal strukturu a účel nařízení č. 2499/82. Pokud by tak učinil, jeví se mi jako pravděpodobné, že by dospěl k témuž závěru, k jakému dospěl Soud, tedy že v nařízení č. 2499/82 je mezera, která vede k rozdílnému zacházení s producenty vína podle toho, zda jejich členský stát zvolil postup podle článku 9, nebo článku 10, že toto rozdílné zacházení není odůvodněné a že odpovědnost za uvedené protiprávní jednání nese orgán Společenství, který nařízení č. 2499/82 vypracoval, tedy Komise (
45
). Ačkoli by odpovědi poskytnuté vnitrostátnímu soudu (nevyhnutelně) vedly k tomu, že by se navrhovatelé jako vedlejší účastníci ve vnitrostátním řízení nemohli domoci vyplacení jim dlužné podpory Společenství, byli by pak objektivně věděli, že je třeba uplatnit nárok proti Komisi. Promlčecí doba pro podání žaloby na náhradu škody podle článku 235 ES by jim proto zjevně počala běžet od tohoto okamžiku.
88.
Je možné, že vnitrostátní soud nevěnoval plnou pozornost zájmům producentů vín, jelikož vstoupili jako vedlejší účastníci na podporu DAI a nebyli sami o sobě navrhovateli. Jeví se mi jako příliš přísné za těchto okolností vinit producenty z toho, že nezahájili zvláštní řízení, zřejmě proti DAI (jelikož to byla palírna, kdo jim vlastně dlužil zbytek splatné podpory Společenství), spolu s AIMA a zřejmě Assedile jako dalšími odpůrci. Tehdy již existovala relevantní žaloba (mezi DAI a AIMA), o které probíhalo řízení před vnitrostátními soudy. Bylo tedy přirozené v zájmu procesní efektivity a ekonomie vstoupit do uvedeného řízení, a tímto způsobem předložit k posouzení vnitrostátnímu soudu nárok producentů vína na vyplacení jejich podpory Společenství. Pokud by DAI uspěla nebo by v důsledku podání předběžné otázky neměla úspěch, měli by větší šance na vyplacení podpory ze strany DAI nebo by (případně) přinejmenším znali své právní postavení. Pokud byla chyba vstoupit do uvedeného řízení jako vedlejší účastníci a nezahájit odlišné řízení, jeví se mi tato chyba objektivně omluvitelná.
89.
Jako vedlejším účastníkům nebyla producentům vína (a jejich zjevným zájmům) vnitrostátním soudem věnována dostatečná pozornost. Bez (nesporné) výhody současného zpětného pohledu na věc se domnívám, že je obtížné vyčíst z rozsudku Tribunale civile di Roma jasné (natož výslovné) vodítko pro producenty, že jejich nárok existuje, ale že jej uplatnili na nesprávném místě. Naopak jim bylo sděleno, že nejsou ani v lepším, ani horším postavení než jakákoli jiná osoba, kterým DAI dlužila peníze.
90.
Zejména z rozsudku Tribunale civile di Roma nemohu vyvodit žádné jasné vodítko, ze kterého by vyplývalo, že producenti vína nemohou u vnitrostátního soudu ve věci uspět (buď v rámci řízení zahájeného DAI, nebo samozřejmě v odlišném řízení), jelikož neexistoval žádný systém k ochraně jejich zájmů, který by zabránil propadnutí jistoty DAI ve prospěch AIMA a jejímu následnému vrácení EZOZF ze strany AIMA, pokud si členský stát (jako Itálie) zvolil postup stanovený v článku 9 nařízení č. 2499/82. V důsledku toho nevykládám uvedený rozsudek tak, že by je stavěl do situace, ve které si měli objektivně uvědomit, že jejich jedinou možností bylo ukončit vnitrostátní řízení a bez prodlení zahájit řízení proti Komisi jako autorovi vadného právního předpisu.
91.
Producenti vína podali odvolání. Řízení o opravném prostředku (které nebylo úspěšné, zdá se, v zásadě z procesních důvodů) (
46
) bylo protahováno. Toto řízení probíhalo od 27. ledna 1986 (dne vydání rozsudku Tribunale civile di Roma), pokračovalo rozsudkem Corte d’appello ze dne 19. listopadu 1991 až do konečného zamítnutí dovolání navrhovatelů ze strany Corte di Cassazione dne 28. listopadu 1994. Ze spisu před Soudním dvorem není zřejmé, zda se navrhovatelé v průběhu uvedeného řízení o opravném prostředku dovolávali podstaty svého nároku z hlediska práva ES nebo zda znovu vznesli otázku, zda je třeba požádat Soudní dvůr o poskytnutí vodítka pro pochopení fungování nařízení č. 2499/82, aby byly vypořádány nesrovnalosti vzniklé v důsledku úpadku DAI. Možná tak nemohli učinit v žádném významném rozsahu nebo tak nemohli učinit vůbec. Pokud jde o mne, zdráhám se v jejich neprospěch soudit, že se neměli odvolávat a že by se za počátek běhu promlčecí doby měl považovat dřívější okamžik než 28. listopad 1994.
92.
Navíc se mi jeví jako pravděpodobné, že pokud by se navrhovatelé pokusili podat proti Komisi žalobu k Soudu, aniž by se nejprve obrátili na vnitrostátní soud, Komise by tvrdila, že měli svůj nárok uplatnit před vnitrostátními soudy, které byly schopny snadno jim zajistit účinnou nápravu. Se vší pravděpodobností by uplatnila obdobné argumenty jako argumenty, které vznesla v rámci tohoto řízení (
47
).
93.
S ohledem na výše uvedené přistupuji k přezkumu rozboru Soudu týkajícího se promlčecí doby stanovené v článku 46 statutu.
Posouzení
94.
Podle judikatury Soudního dvora nemůže v případech mimosmluvní odpovědnosti vycházející z legislativního aktu promlčecí doba začít běžet před tím, než nastanou škodlivé účinky tohoto aktu, a tedy než se stane zjevným, že dotčené osoby utrpí škodu, která je svou povahou určitá (
48
).
95.
V projednávaném případě Soud rozhodl, že promlčecí doba počala běžet v okamžiku, kdy navrhovatelům s určitostí vznikla škoda v důsledku úplného či částečného nezaplacení podpory Společenství (
49
). Soud měl za to, že za těchto výjimečných okolností (i) obezřetný a informovaný hospodářský subjekt mohl rozumně očekávat, že platbu podpory obdrží a (ii) (vzhledem zejména ke složitosti systému zavedeného nařízením č. 2499/82 (
50
) a k výjimečné povaze situace vyplývající z mezery v tomto nařízení) bylo nesmírně obtížné, aby si takový hospodářský subjekt uvědomil, že se nemůže této platby domoci u vnitrostátního soudu. Proto za účelem posouzení, zda byla škoda určitá, bylo třeba vzít v úvahu vnitrostátní řízení, které se konkrétně týkalo osudu jistoty.
96.
Zdá se mi, že tato dvě kritéria mohla být stejně tak formulována (a možná mohla být šťastněji formulována) z hlediska objektivní situace, jak by ji vnímala rozumná nezúčastněná osoba pozorující situaci. Objektivně řečeno, s ohledem na právní předpisy Společenství, kvazismluvní vztahy mezi AIMA a producenty vína, a na to, že producenti vína splnili své povinnosti, na zřejmý účel právního předpisu Společenství, jak je vyjádřen v odůvodnění nařízení č. 2499/82, taková nezúčastněná osoba by podle mého názoru předpokládala, že řádným postupem pro dosažení nápravy by bylo zahájit řízení u vnitrostátního soudu za účelem obdržení platby podpory Společenství s velkou pravděpodobností předložení žádosti Soudnímu dvoru podle článku 234 ES. Takové platby se všeobecně provádějí na vnitrostátní úrovni a vymáhají se (případně) v rámci vnitrostátních řízení, přičemž členský stát pak odpovídá Společenství prostřednictvím postupu vyrovnání (clearance) účtů EZOZF. Nemohu přijmout názor, že by rozumná nezúčastněná osoba, objektivně vnímající danou situaci, v roce 1983 hned dospěla k názoru, že je třeba, aby producenti vín uplatnili nárok na náhradu škody proti Komisi.
97.
Pokud naopak použiji pravidlo (vysvětlené Komisí), že „promlčecí doba nemůže začít plynout, dokud nedošlo ke vzniku škodlivých účinků tohoto opatření, a tedy před okamžikem, než se stalo zjevným, že navrhovatelům vznikne škoda, která je svou povahou určitá“, domnívám se, že by si taková nezúčastněná osoba myslela, že přesto, že v červnu roku 1983 mohlo být zjevné v obecné rovině, že navrhovatelům pravděpodobně vznikne škoda, kdyby jim nebyla zaplacena podpora Společenství, nebyla zjevná její nevyhnutelnost. Skutečnost, „že [navrhovatelům] vznikne škoda, která je svou povahou určitá, [se stala zjevnou]“ teprve v okamžiku, kdy bylo objektivně jasné, že řízení před vnitrostátním soudem nepovede k výplatě podpory. To byl okamžik, kdy „nasta[ly] všechny škodlivé účinky [mezery v] aktu [Společenství]“.
98.
S touto poznámkou plně podporuji posouzení Soudu přinejmenším ve vztahu ke čtyřem navrhovatelům, kteří se odvolali proti rozsudku Tribunale civile di Roma (
51
).
99.
Podpůrně, pokud by ve výjimečném případě Soudní dvůr hodlal zvažovat možnost zohlednit subjektivní prvek, zdá se mi, že existují značné podobnosti s věcí Adams (
52
) a že důvody pro zohlednění subjektivního prvku jsou v projednávané věci stejně pádné jako v uvedené věci.
100.
Projednávaný případ, stejně jako Adams, je výjimečným případem z důvodů uvedených Soudem.
101.
Ve věci Adams podal navrhovatel Komisi oznámení o protisoutěžních jednáních svého zaměstnavatele společnosti Hoffmann-La Roche & Co AG (dále jen „Roche“). Následně podal proti Komisi žalobu na náhradu újmy, kterou měl utrpět v důsledku závadného jednání či opominutí z její strany, která ve Švýcarsku vedla k jeho zatčení, vazbě a odsouzení za hospodářskou špionáž v souvislosti s uvedeným oznámením. Soud rozhodl, že po návštěvě právního zástupce společnosti Roche na Komisi dne 8. listopadu roku 1974 byla její znalost závažnosti ohrožení, kterému vystavila S. G. Adamse svým dřívějším jednáním (
53
), dostačující ke vzniku odpovědnosti. Komisi tím, že nevyvinula veškeré úsilí, aby S. G. Adamsovi sdělila informace, které měla po uvedené návštěvě k dispozici, vznikla vůči němu odpovědnost za újmu, která mohla vzniknout v důsledku odhalení jeho totožnosti.
102.
Stanley George Adams podal svou žalobu v červenci 1983. Komise tvrdila, že tato žaloba byla promlčena podle článku 43 statutu Soudního dvora, který je předchůdcem současného článku 46. Stanley George Adams tvrdil, že se o daných událostech dozvěděl až v roce 1980, když měl jeho nový právní zástupce příležitost prostudovat si dokumenty týkající se trestního stíhání. Informacím poskytnutým švýcarskou policií nevěřil a švýcarské rozsudky, které byly v němčině, si nebyl schopen přečíst. Nemohl ani vědět o událostech týkajících se návštěvy právního zástupce Roche na Komisi dne 8. listopadu 1974.
103.
Soudní dvůr uvedl, že článek 43 „musí být vykládán v tom smyslu, že uplynutí promlčecí doby nemůže být platně namítáno vůči osobě, která utrpěla škodu, pokud se tato osoba až se zpožděním dozvěděla o události vedoucí ke vzniku škody a tedy nemohla mít k dispozici přiměřenou dobu pro podání své žaloby k Soudnímu dvoru nebo příslušnému orgánu před uplynutím promlčecí doby. V projednávaném případě je třeba mít na mysli, že Soudní dvůr svůj závěr ohledně odpovědnosti Společenství založil na skutečnosti, že se Komise nepokusila navrhovatele informovat nebo se s ním poradit po návštěvě [právního zástupce Roche] dne 8. listopadu 1974. Ze spisu před Soudním dvorem vyplývá, že se o tom navrhovatel nemohl dozvědět až do přípravného šetření v tomto řízení, jelikož návštěva [právního zástupce Roche] byla poprvé zmíněna v žalobní odpovědi Komise. Proto se tedy na tomto základě nemohl domáhat určení odpovědnosti Společenství před obvyklým dnem uplynutí promlčecí doby“ (
54
).
104.
Věc Adams se samozřejmě, jak také implicitně tvrdí Komise, od projednávaného případu v různých aspektech odlišuje (i když musím přiznat, že jsem poněkud rozpačitá z tvrzení Komise, že v uvedené věci nejde o určení okamžiku, kdy promlčecí doba počíná běžet, ale okamžiku, kdy promlčecí doba uplyne, jelikož je druhý okamžik podmíněn prvním). Ukazuje však, že je Soudní dvůr ve výjimečném případě připraven odchýlit se od běžného použití pravidel promlčení. V takových vzácných případech se domnívám, že je třeba k těmto pravidlům přistupovat ještě shovívavěji, aby bylo zabráněno tomu, aby mohlo být promlčení odpůrkyní namítáno za okolností, za kterých by to bylo zjevně nespravedlivé.
105.
V projednávaném případě se navrhovatelé rozhodli, naprosto rozumně v dané době a v daných souvislostech, vstoupit jako vedlejší účastníci do řízení zahájeného DAI proti Assedile a AIMA v září roku 1984 u Tribunale civile di Roma. Na dobu trvání tohoto řízení navrhovatelé neměli vliv ani ji ovlivnit nemohli. Uvedený soud odmítl předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Pokud by tak byl učinil, byla by záležitost v této době již vyjasněna. V rámci takové žádosti by Soudní dvůr nutně přezkoumal strukturu nařízení č. 2499/82. Přitom by v tomto nařízení objevil mezeru (jako ji následně objevil Soud) spočívající ve skutečnosti, že pokud si členský stát zvolil jednu ze dvou možností platby podpory, byly by prostředky vyčleněné pro producenty jako konečné příjemce za takových okolností, jako jsou okolnosti v projednávané věci, vráceny Společenství, a nikoliv vyplaceny producentům.
106.
Nicméně, při neexistenci takové žádosti, která by k takovému přezkumu vedla, věděli uvedení čtyři navrhovatelé z pěti, kteří se odvolali proti rozsudku Tribunale civile di Roma (
55
), až v samém závěru vnitrostátního řízení (rozsudek Corte di Cassazione ze dne 28. listopadu 1994), že jejich snahy domoci se vyplacení podpory Společenství, která jim po právu náležela, u vnitrostátních soudů nemohou uspět. Tento okamžik se mi jeví jako vhodný okamžik počátku běhu promlčecí doby pro účely článku 46 statutu.
107.
Pokud jde o pátého navrhovatele, rozbor, který jsem navrhla výše, vede k závěru, že promlčecí doba počala běžet v den vydání rozsudku Tribunale civile di Roma, tedy dne 27. ledna 1989. Žaloba pátého navrhovatele proti Komisi je proto promlčena. Bylo by tomu jinak pouze tehdy, kdyby byl Soudní dvůr názoru, že by stejně jako ve věci Adams výjimečné okolnosti projednávaného případu odůvodňovaly, aby v zásadě rozhodl, že se promlčecí doba stanovená v článku 46 statutu nepoužije ve vztahu k žádnému z navrhovatelů.
108.
Pro úplnost bych měla dodat, že navrhovatelé následně podali proti AIMA u vnitrostátních soudů žalobu na vydání bezdůvodného obohacení (
56
). Jak zjistili sami navrhovatelé, jakmile se spojili s Komisí a ujistili se, že prostředky pocházející z jistoty Assedile byly ze strany AIMA převedeny Komisi a zúčtovány ve prospěch EZOZF (
57
), byla tato žaloba rovněž odsouzena k neúspěchu: na straně AIMA neexistovalo bezdůvodné obohacení.
109.
Bylo by možné tvrdit, že teprve v tomto okamžiku vyhasla poslední jiskřička naděje úspěchu u vnitrostátních soudů. Myslím, že není nutné ani vhodné zacházet tak daleko.
110.
Proto si myslím, že neúspěch opravného prostředku u Corte di Cassazione objektivně ukončil reálné šance na to, že by navrhovatelé mohli před vnitrostátními soudy uspět (
58
). Z toho vyplývá, že to byl okamžik, kdy bylo možné utrpěnou škodu považovat za „určitou“. V tomto okamžiku byla škoda opravdu jak bezprostředně hrozící tak předvídatelná, i když nemohla být ještě přesně určena její výše (
59
).
111.
Připouštím, že projednávaná věc přesně nezapadá do existující judikatury, na kterou odkázal jak Soud ve svém rozsudku, tak Komise v rámci svého kasačního opravného prostředku. Uvedená judikatura však nebyla vyvinuta za takových okolností, jako jsou okolnosti vedoucí ke sporu v projednávané věci, v níž se daná situace ocitá na rozmezí vnitrostátního právního systému a právního systému Společenství. V dosavadní judikatuře naopak dosud nebyla řešena základní otázka, který z těchto právních systémů je vhodnější pro zahájení řízení.
112.
V projednávané věci, kdyby navrhovatelé byli zpočátku vznesli nároky vůči Komisi, bylo by vysoce pravděpodobné, že by Komise byla názoru, že příslušným místem je vnitrostátní soud, jak vzhledem k tomu, že podpora Společenství v oblasti zemědělství se obvykle vyplácí skrze vnitrostátní intervenční orgán, tak vzhledem k tomu, že právě probíhalo vnitrostátní insolvenční řízení. V této souvislosti se mi jeví jako významná skutečnost, že Komise dokonce i v řízení před Soudem nadále tvrdila, že vnitrostátní řízení navrhovatelům poskytuje účinnou nápravu.
113.
Pokud by tedy měla v projednávané věci námitka Komise týkající se promlčení uspět, vedlo by to k odepření přístupu navrhovatelů k soudům, a tedy přístupu ke spravedlnosti. Takový výsledek by byl v rozporu se základní zásadou, podle které právo Společenství musí poskytnout účinnou soudní ochranu osobám, kterým zakládá subjektivní práva. Navrhovatelé jsou osobami, které mají nárok na získání platby podpory Společenství za víno, které dodali DAI k destilaci a kterým byly tyto prostředky odepřeny v důsledku mezery v nařízení č. 2499/82, za kterou Soud shledal Komisi odpovědnou. Před Soudním dvorem nebylo zpochybněno řešení ve věci samé. Podle mého názoru by bylo zcela nesprávné, kdyby námitka promlčení za výjimečných okolností projednávané věci uspěla.
114.
Proto bych kasační opravný prostředek zamítla a potvrdila rozsudek Soudu prvního stupně.
K nákladům řízení
115.
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Navrhovatelé náhradu nákladů požadovali. Podle mého názoru je pátý navrhovatel (Cantina sociale del Vermentino) na rozdíl od prvních čtyř navrhovatelů účastníkem, který úspěch ve věci neměl. Ze spisu je nicméně patrné, že náklady přičitatelné pouze pátému navrhovateli – pokud takové náklady opravdu existují – budou zřejmě zanedbatelné a bylo by je každopádně obtížné vyčíslit. Proto navrhuji, aby byla Komisi uložena náhrada nákladů tohoto řízení o kasačním opravném prostředku ve vztahu ke všem pěti navrhovatelům.
Závěry
116.
Z důvodů výše uvedených navrhuji Soudnímu dvoru, aby:
—
zamítl kasační opravný prostředek;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Rozsudek ze dne 23. listopadu 2004, Sb. rozh., s. II-3991.
(
3
) – Viz poznámku pod čarou 15 a bod 52 níže.
(
4
) – Úř. věst. 1979 L 54, s. 1; ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2144/82 ze dne 27. července 1982 (Úř. věst. 1982 L 227, s. 1).
(
5
) – Dobrovolná destilace prováděná za účelem stažení předpovídaného přebytku vína s cílem zvýšit ceny.
(
6
) – Uvedené výše v poznámce pod čarou 4.
(
7
) – Úř. věst. 1982, L 267, s. 16; ve znění nařízení Komise (EHS) č. 311/83 ze dne 7. února 1983 (Úř. věst. 1983, L 36, s. 6) a nařízení Komise (EHS) č. 2276/83 ze dne 9. srpna 1983 (Úř. věst. 1983, L 219, s. 9).
(
8
) – Viz osmý bod odůvodnění.
(
9
) – Třetí pododstavec čl. 9 odst. 2 byl prohlášen za neplatný Soudním dvorem „v rozsahu, v němž postihuje jakékoli nedodržení lhůty, během níž musí palírna zaplatit producentovi minimální nákupní cenu, úplnou ztrátou podpory“; viz rozsudek Soudního dvora ze dne 16. června 1990, Lingenfelser (C-118/89, Recueil 1990, s. I-2637).
(
10
) – Nařízení Rady (EHS) č. 352/78 ze dne 20. února 1978 o připisování jistot, kaucí nebo záruk, které byly poskytnuty v rámci společné zemědělské politiky a následně propadly (Úř. věst. L 50, s. 1; Zvl. vyd. 03/03, s. 197).
(
11
) – Je zjevné, že události, které jsou dotčeny v řízení o kasačním opravném prostředku, se staly dlouho před příchodem eura. Jelikož je nyní čtenář pravděpodobně spíše obeznámen s eury než s italskými lirami jako měřítkem hodnoty, uvedla jsem tyto částky v přepočtu na eura, abych ukázala, jak vysoké částky jsou ve hře.
(
12
) – Soud prvního stupně správně v rozboru systému plateb uvádí, že zahrnuje dvě etapy, totiž platbu minimální nákupní ceny palírnou producentovi a platbu „podpory Společenství“ ve vlastním slova smyslu intervenčním orgánem palírně. Dále však ve svém rozsudku Soud výrazem „podpora Společenství“ nebo „podpora“ často rozumí buď obě tyto platby vzaty společně, nebo konkrétněji platbu minimální nákupní ceny. Držím se této praxe, jelikož je ze souvislostí jasné, co je míněno.
(
13
) – Totiž navrhovatelé v probíhajícím řízení, další vinařské družstvo a sdružení vinařských družstev.
(
14
) – Z dokumentů před Soudním dvorem lze vyvodit, že to muselo být podstatou jejich tvrzení před Corte di Cassazione.
(
15
) – Článek 235 ES dává soudům Společenství pravomoc rozhodovat ve sporech o náhradě škody uvedené v druhém pododstavci článku 288 ES. Uvedený pododstavec stanoví, že v případě mimosmluvní odpovědnosti „nahradí Společenství v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jeho orgány nebo jeho zaměstnanci při výkonu jejich funkce“.
(
16
) – Body 58 až 84 rozsudku Soudu.
(
17
) – Bod 85.
(
18
) – Body 109 a 110.
(
19
) – Rozsudek ze dne 12. dubna 1984, Unifrex v Komise a Rada (281/82, Recueil, s. 1969, bod 11).
(
20
) – Body 87 a 88. Není třeba připomínat, že Tribunale civile di Roma v dřívějším vnitrostátním řízení odmítl předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce; viz bod 29 výše.
(
21
) – Body 115 až 117.
(
22
) – Viz bod 77 rozsudku.
(
23
) – Bod 118.
(
24
) – Bod 120.
(
25
) – Body 131 až 133.
(
26
) – Body 134 a 135; viz body 18 a 24 výše.
(
27
) – Body 136 až 139.
(
28
) – Bod 142.
(
29
) – Viz právní rámec vysvětlený v bodě 144 rozsudku Soudu.
(
30
) – Body 143 až 147.
(
31
) – Rozsudek ze dne 27. ledna 1982, spojené věci 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 a 5/81, Birra Wührer a další v Rada a Komise, Recueil, s. 85, bod 10.
(
32
) – Tamtéž.
(
33
) – Komise uvádí rozsudek ze dne 16. dubna 1997, Hartmann v. Rada a Komise (T-20/94, Recueil, s. II-595, bod 109 a násl.), a v souvislosti s dřívějším statutem Soudního dvora ESAE rozsudek ze dne 18. července 2002, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Komise (C-136/01 P, Recueil, s. I-6565, zejména body 31 a 56).
(
34
) – Rozsudek ze dne 7. listopadu 1985, 145/83, Recueil, s. 3539.
(
35
) – Viz body 139 a 140 rozsudku.
(
36
) – Rozsudky ze dne 2. června 1976, Kampffmeyer v. Komise a Rada (56/74 až 60/74, Recueil 1976, s. 711, bod 6); ze dne 29. ledna 1985, Binderer v. Komise (147/83, Recueil, s. 257, bod 19), a ze dne 14. ldna 1987,  Zuckerfabrik Bedburg v. Rada a Komise (281/84, Recueil, s. 49, bod 14).
(
37
) – Bod 178 rozsudku Soudu.
(
38
) – Bod 179.
(
39
) – Uvedený v poznámce pod čarou 9 výše.
(
40
) – Viz například body 11 a 13.
(
41
) – Viz bod 141 rozsudku Soudu.
(
42
) – Jak to vyplývá z mnohých rozsudků, ve kterých Soudní dvůr rozhodl ve prospěch Komise, když nevyplatila podporu stanovenou v rámci EZOZF z důvodu, že dotčený členský stát nezajistil splnění stanovených podmínek.
(
43
) – I kdyby o tom existovaly pochybnosti, je třeba poznamenat, že Komise nenapadla rozsudek Soudu ve věci samé. V důsledku toho by nebylo důvodné, a dokonce ani v souladu s pravomocí Soudního dvora k soudnímu přezkumu v řízení o kasačním opravném prostředku, kdyby Soudní dvůr zpochybňoval výklad právních předpisů provedený Soudem.
(
44
) – Viz bod 26 výše.
(
45
) – Viz obezřetný rozbor ve věci samé provedený v bodech 151 až 178, zejména v bodech 164 až 172. Je třeba poznamenat, že Komise svým kasačním opravným prostředkem proti rozsudku Soudu nenapadá rozhodnutí ve věci samé. Soustřeďuje se pouze na otázku promlčení.
(
46
) – Viz body 31 až 33 rozsudku Soudu.
(
47
) – Viz bod 89 rozsudku Soudu. Soud v bodu 118 přesvědčivě vysvětluje, že navrhovatelé před vnitrostátními soudy ve skutečnosti nepožívali účinné soudní ochrany, což je závěr, se kterým (ve světle skutečnosti, že řízení před vnitrostátními soudy trvalo přes deset let) je obtížné nesouhlasit. Nicméně již není tak jasné, že by tento závěr byl stejně patrný, pokud by projednávání sporu začalo u Soudu, a nikoliv u vnitrostátních soudů.
(
48
) – Rozsudek Birra Wührer, uvedený v poznámce pod čarou 31, bod 10.
(
49
) – Bod 131.
(
50
) – Viz komentář generálního advokáta Darmona v obdobné souvislosti s přiměřeností pokuty uložené třetím pododstavcem čl. 9 odst. 2 nařízení č. 2499/82: „Je obtížné necítit se zmateně tváří v tvář této zvláštní směsici sankcí výslovně upravených a sankcí, které jsou implicitně předpokládány, spolu se vzájemným srovnáním základní a vedlejší povinnosti, z nichž obě jsou vynucovány stejně přísnou sankcí spočívající v propadnutí podpory v plném rozsahu […]“ (bod 27 stanoviska ve věci Lingenfelser, uvedeného v poznámce pod čarou 9 výše).
(
51
) – Viz body 30 a 32 výše a bod 107 níže.
(
52
) – Uvedená v poznámce pod čarou 34.
(
53
) – Tedy, že zaměstnancům Roche předala fotokopie memorand s poznámkami, které jí dodal S. G. Adams a díky kterým jej mohla Roche identifikovat jako hlavního podezřelého v souvislosti s oznámením, které podala úřadu švýcarského státního zástupce, a které tak vedlo k jeho zatčení a které proti němu poskytlo policii a švýcarským soudům významné důkazy.
(
54
) – Body 50 a 51 rozsudku.
(
55
) – Viz body 30 a 32 výše.
(
56
) – Dne 16. února 1996; viz bod 38 rozsudku Soudu, uvedeného výše v bodě 34.
(
57
) – Viz body 39 a 40 rozsudku Soudu.
(
58
) – Jsem si v rámci tohoto tvrzení vědoma toho, že navrhovatelé věděli o hrozbě, že částka pocházející z propadnuté jistoty bude v určité době ze strany AIMA zaplacena Komisi a zúčtována ve prospěch EZOZF. Jejich nadějí v hlavním vnitrostátním řízení bylo, že jistota nebude prohlášena za propadlou nebo že by mohli přesvědčit vnitrostátní soud, aby nařídil nějaké jiné opatření, v jehož důsledku by získali platbu podpory. Z důvodů mnou uvedených uznávám, že od nich bylo objektivně rozumné pokusit se takto postupovat. Naproti tomu se domnívám, že řízení o vydání bezdůvodného obohacení proti AIMA bylo svou povahou spíše marnou poslední nadějí.
(
59
) – Viz body 129 a 130 a bod 149 rozsudku Soudu. Přesný rozsah ztráty navrhovatelů mohl být vyčíslen až tehdy, když byla uspokojena část jejich nezaplacených pohledávek za palírnou DAI jako přednostním věřitelům po ukončení insolvenčního řízení v roce 2000.