62005CJ0020_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑20/05,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale civile e penale di Forlì (Itálie) ze dne 14. prosince 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 21. ledna 2005, v trestním řízení proti
Karlu Josefu Wilhelmu Schwibbertovi,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení A. Rosas, předseda senátu, U. Lõhmus (zpravodaj), J. Klučka, A. Ó Caoimh a P. Lindh, soudci,
generální advokátka: V. Trstenjak,
vedoucí soudní kanceláře: J. Swedenborg, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. dubna 2007,
s ohledem na vyjádření předložená:
– za K. J. W. Schwibberta A. Sirotti Gaudenzim, advokátem,
– za Società Italiana degli Autori ed Editori M. Mandelem a M. Siragusou, advokáty,
– za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s S. Fiorentinem a M. Massella Duccim Terim, avvocati dello Stato,
– za Komisi Evropských společenství L. Pignataro a W. Wilsem, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 28. června 2007,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 3 ES a článků 23 ES až 27 ES, směrnice Evropského Parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a pravidel pro služby informační společnosti (Úř. věst. L 204, s. 37; Zvl. vyd. 13/20, s. 337), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998 (Úř. věst. 217, s. 18; Zvl. vyd. 13/21, s. 8, dále jen „směrnice 98/34“), směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346, s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120), jakož i směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).
2. Tato žádost byla předložena v rámci trestního řízení zahájeného v Itálii proti K. J. W. Schwibbertovi pro držení kompaktních disků (dále jen „CD“), na kterých chyběl rozlišující znak vnitrostátní organizace pověřené výběrem poplatků za užívání autorských práv.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
3. Směrnice Rady 81/189/EHS ze dne 28. března 1983 (Úř. věst. L 109, s. 8) upravila v právu Společenství postup při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů.
4. Článek 12 směrnice 83/189 zní:
„1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do dvanácti měsíců od jejího oznámení a neprodleně o nich uvědomí Komisi.
2. Členské státy zajistí, aby bylo Komisi sděleno znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.“ (neoficiální překlad)
5. Směrnice 83/189 byla opakovaně a podstatným způsobem novelizována. Směrnicí 98/34 byla provedena její kodifikace.
6. Článek 1 směrnice 98/34 stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
1) ‚výrobkem‘ každý průmyslově vyrobený výrobek a každý zemědělský produkt včetně produktů rybolovu;
[…]
3) ‚technickou specifikací‘ specifikace obsažená v dokumentu, který stanoví požadované charakteristiky výrobku, jako jsou úrovně jakosti, ukazatele vlastností, bezpečnost nebo rozměry, včetně požadavků na výrobek, jako jsou obchodní název, terminologie, symboly, zkoušení a zkušební metody, balení, označování výrobků nebo jejich opatřování štítkem s jmenovitými údaji a postupy posuzování shody.
[…]
4) ‚jiným požadavkem‘ požadavek jiný než technická specifikace kladený na výrobek zejména z důvodu ochrany spotřebitelů nebo životního prostředí, který má vliv na jeho spotřební cyklus po jeho uvedení na trh, jako jsou podmínky použití, recyklace, opětovného používání nebo zneškodňování, pokud tyto podmínky mohou významně ovlivnit složení nebo charakter výrobku nebo jeho uvedení na trh;
[…]
11) ‚technickým předpisem‘: technické specifikace a jiné požadavky nebo předpisy pro služby včetně příslušných správních předpisů, jejichž dodržování je při uvedení na trh, při poskytování služby, při usazování poskytovatele služeb nebo při používání v členském státě nebo na jeho větší části závazné de iure nebo de facto, jakož i právní a správní předpisy členských států zakazující výrobu, dovoz, prodej nebo používání určitého výrobku nebo zakazující poskytování nebo využívání určité služby nebo usazování poskytovatele služeb s výjimkou předpisů stanovených v článku 10.
[…]“
7. Články 8 a 9 směrnice 98/34 ukládají členským státům jednak povinnost sdělit Komisi Evropských společenství návrhy technických předpisů, na které se vztahuje působnost této směrnice, s výjimkou případu, kdy takový předpis pouze přejímá úplné znění mezinárodní nebo evropské normy a kdy postačí pouhá informace o dotyčné normě, a jednak povinnost odložit přijetí těchto návrhů o několik měsíců, aby Komise měla možnost ověřit, zda jsou slučitelné s právem Společenství, zejména s volným pohybem zboží, nebo navrhnout v dotčené oblasti směrnici, nařízení nebo rozhodnutí.
8. Předmětem směrnice 92/100 je harmonizace právní ochrany autorských děl a předmětů chráněných právy souvisejícími s právem autorským. Jejím cílem je zaručit autorům a výkonným umělcům adekvátní příjem. Za tímto účelem směrnice 92/100 stanoví, že členské státy upraví právo udělit svolení nebo zakázat pronájem a půjčování původních děl a jejich rozmnoženin chráněných autorským právem, jakož i ostatních předmětů uvedených v čl. 2 odst. 1 této směrnice. V rámci kapitoly II směrnice 92/100, týkající se práv souvisejících s právem autorským, článek 9 stanoví, že členské státy stanoví výlučné právo na zpřístupňování vyjmenovaných předmětů ochrany veřejnosti prodejem nebo jiným způsobem.
Vnitrostátní právní úprava
9. Podle zákona č. 633 ze dne 22. dubna 1941 o autorském právu (GURI č. 166 ze dne 16. července 1941, dále jen „zákon z roku 1941“) je povinné umístění rozlišujícího znaku na každý nosič obsahující chráněná díla zárukou a nástrojem pro ověření původu, díky němuž je možné odlišit zákonný výrobek od padělku. Società Italiana degli Autori ed Editori (italská společnost autorů a vydavatelů) je veřejnoprávní organizací ad hoc
pověřenou zajišťováním ochrany, zprostředkováváním a vydáváním osvědčení. Rozlišující znak zavedený takto zákonem se skládá z iniciál „SIAE“.
10. Zákon č. 121/87 ze dne 27. března 1987 (GURI č. 73 ze dne 28. března 1987) rozšířil povinné umisťování rozlišujícího znaku SIAE na další nosiče obsahující duševní díla.
11. V rámci provedení směrnice 92/100 italský zákonodárce na základě legislativního nařízení č. 685 ze dne 16. listopadu 1994 (GURI č. 293 ze dne 16. prosince 1994), kterým byl zrušen zákon č. 121/87, mimo jiné vložil do zákona z roku 1941 článek 171b odst. 1 písm. c), který stanoví zvláštní trestní sankce a který zní:
„1. Odnětím svobody na tři měsíce až tři léta a peněžitým trestem od 500 000 ITL do 6 000 000 ITL bude potrestán:
[…]
c) kdo bez označení SIAE podle tohoto zákona a prováděcího předpisu prodá nebo pronajme videokazety, hudební kazety nebo jiné nosiče obsahující zvukový nebo obrazový záznam kinematografických nebo audiovizuálních děl nebo sekvence pohybujících se obrazů.
[…]“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
12. Procura della Repubblica presso il Tribunale civile e penale di Forlì (státní zastupitelství pro civilní a trestní soud ve Forlì) zahájilo dne 12. února 2000 soudní vyšetřování vedené proti K. J. W. Schwibbertovi, s bydlištěm v Itálii, zákonným zástupcem společnosti K.J.W.S. Srl. a potvrdilo, že za účelem prodeje držel dne 9. a 10. února 2000 ve skladu uvedené společnosti určitý počet CD obsahujících reprodukce děl malířů Giorgia De Chirico a Maria Schifana. Na těchto CD, dovezených z Německa na účet jiných společností za účelem jejich prodeje v rámci kulturních akcí, chyběl rozlišující znak „SIAE“.
13. Při vyšetřování provedeném dne 9. a 10. února 2000 příslušníky Guardia di Finanza – Comando Tenenza di Cesena (Finanční policie – velitelství v Ceseně) byl v souladu s trestním řádem sepsán protokol o zabavení uvedených CD, ve kterém bylo uvedeno, že po prvním ohledání se věci jevily jako padělky.
14. Dne 23. května 2001 Procura della Repubblica presso il Tribunale civile e penale di Forlì obžalovalo K. J. W. Schwibberta z trestného činu podle čl. 171b odst. 1 písm. c) zákona z roku 1941 a postavilo dotyčného před soud.
15. Jednání u Tribunale di Forlì civile e penale proběhlo dne 14. prosince 2004. V protokolu z jednání předkládající soud zdůraznil, že K. J. W. Schwibbert není obviňován z neoprávněného rozmnožování děl, neboť je držitelem potřebných povolení, ale pouze z toho, že na CD chybí rozlišující znak „SIAE“.
16. V průběhu uvedeného jednání advokát K. J. W. Schwibberta navrhl uvedenému soudu, aby položil předběžnou otázku Soudnímu dvoru. Tribunale civile e penale di Forlì žádosti vyhověl, avšak ke svému předkládacímu rozhodnutí pouze přiložil vyjádření uvedeného advokáta, aniž by sám formuloval přesné otázky.
17. Soudní dvůr dne 17. července 2006 v souladu s čl. 104 odst. 5 jednacího řádu požádal předkládající soud o vysvětlení. Jeho odpověď byla doručena Soudnímu dvoru dne 31. října 2006.
18. Z této odpovědi vyplývá, že Tribunale civile e penale di Forlì formuloval následující otázku:
„Jsou ustanovení vnitrostátního práva o uvádění znaku SIAE slučitelná s článkem 3 ES a články 23 ES až 27 ES, články 1, 8, 10 a 11 směrnice 98/34 a směrnicemi 92/100 a 2001/29?“
K předběžné otázce
K přípustnosti
19. Italská vláda v rámci svého písemného vyjádření, stejně jako na jednání, uplatnila, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce by měla být odmítnuta z důvodu nepřípustnosti. Tato žádost podle ní neobsahuje nezbytné informace, které by Soudnímu dvoru umožnily dát užitečnou odpověď na položenou otázku. Italská vláda v tomto ohledu tvrdí, že uvedená žádost v rozporu s požadavky článku 20 statutu Soudního dvora neupřesňuje důvody, proč je výklad norem práva Společenství nezbytný, a nejsou z ní zřejmá ustanovení vnitrostátního práva, která se skutečně použijí na spor v původním řízení. V každém případě je podle ní tato žádost irelevantní pro řešení uvedeného sporu.
20. Komise ve svém písemném vyjádření navrhuje, aby bylo určeno, že předběžná otázka je v rozsahu, v jakém se týká výkladu článku 3 ES, článků 23 ES až 27 ES a směrnice 92/100, nepřípustná z důvodu nedostatku údajů v předkládacím rozhodnutí.
21. Je třeba připomenout, že informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích mají nejen umožnit Soudnímu dvoru, aby podal užitečné odpovědi, ale rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným, možnost předložit vyjádření v souladu s článkem 20 statutu Soudního dvora (usnesení ze dne 2. března 1999, Colonia Versicherung a další, C‑422/98, Recueil, s. I‑1279, bod 5). Je na Soudním dvoru, aby zajistil, že tato možnost bude zachována s ohledem na to, že na základě výše uvedeného ustanovení jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí (rozsudek ze dne 1. dubna 1982, Holdijk a další, 141/81 až 143/81, Recueil, s. 1299, bod 6; usnesení ze dne 13. března 1996, Banco de Fomento e Exterior, C‑326/95, Recueil, s. I‑1385, bod 7, jakož i rozsudek ze dne 13. dubna 2000, Lehtonen a Castors Braine, C‑176/96, Recueil, s. I‑2681, bod 23). Podle judikatury Soudního dvora je totiž nezbytné, aby vnitrostátní soud podal alespoň minimální vysvětlení k důvodům výběru ustanovení práva Společenství, o jejichž výklad žádá, a k souvislosti, kterou spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátní právní úpravou použitelnou na spor (viz zejména usnesení ze dne 28. června 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Recueil, s. I‑4979, bod 16, jakož i rozsudek ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C‑94/04 a C‑202/04, Sb. rozh. s. I‑11421, bod 38).
22. V daném případě, jak vyplývá z bodu 17 tohoto rozsudku, předkládající soud poskytl Soudnímu dvoru na jeho žádost vysvětlení týkající se skutkového základu sporu v původním řízení, jakož i vnitrostátního právního rámce a právního rámce Společenství. Nadto Società Italiana degli Autori ed Editori, italská vláda i Komise měly za to, že mohou na základě těchto informací poskytnutých předkládajícím soudem předložit Soudnímu dvoru vyjádření.
23. Co se týče směrnice 98/34, postoj zúčastněných stran se rozchází v otázce, zda se povinnost umístit rozlišující znak „SIAE“ vztahuje na CD, která jsou předmětem původního řízení, případně v jakém okamžiku byla tato povinnost rozšířena na uvedené nosiče, a sice zda tento okamžik předchází zavedení povinnosti oznámit návrhy technických předpisů v právu Společenství, nebo je následuje. V projednávané věci není zpochybňováno, že proti K. J. W. Schwibbertovi bylo zahájeno trestní řízení z důvodu, že neumístil na CD uvedený znak „SIAE“. Nicméně určení okamžiku, od kterého byla v italském právu skutečně zavedena povinnost umístit znak, je otázkou výkladu vnitrostátního práva, ke kterému Soudní dvůr není příslušný. V každém případě nejistota ohledně tohoto bodu nemůže zbavit odpověď Soudního dvora, kterou má dát na položenou otázku, ve znění upřesněném předkládajícím soudem v jeho odpovědi na žádost o vysvětlení, její užitečnosti.
24. Za těchto okolností pokládá Soudní dvůr věc za dostatečně objasněnou k tomu, aby mohl užitečně odpovědět na otázku položenou ohledně směrnice 98/34.
25. Naopak, pokud jde o výklad článku 3 ES, článků 23 ES až 27 ES a směrnice 92/100, nelze než dospět k závěru, že předkládací rozhodnutí neposkytuje nezbytné informace, které by Soudnímu dvoru umožnily předkládajícímu soudu užitečně odpovědět.
26. Je totiž třeba připomenout, že tato ustanovení Smlouvy o ES mezi členskými státy zakazují existenci dovozních a vývozních cel a veškerých poplatků s rovnocenným účinkem. Pokud jde o směrnici 92/100, tato harmonizuje pravidla týkající se práva na pronájem a půjčování a některých práv v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s právem autorským.
27. Informace o skutkovém rámci sporu v původním řízení, které poskytl předkládající soud, však neumožňují s jistotou určit místo výroby CD ani učinit závěr, že byly do Itálie opravdu dovezeny. Co se týče informací o vnitrostátním právním rámci, neumožňují Soudnímu dvoru dostatečně poznat povahu finančního plnění poskytnutého k získání rozlišujícího znaku „SIAE“, aby mohlo být určeno, zda se jedná o clo či poplatek s rovnocenným účinkem ve smyslu uvedených článků Smlouvy. Tyto informace ani neumožňují posoudit, zda směrnice 92/100 brání takovýmto ustanovením vnitrostátního práva.
28. Za těchto podmínek není možné se vyslovit k tomu, zda článek 3 ES, články 23 ES až 27 ES a směrnice 92/100 brání takové povinnosti, jaká je předmětem sporu v původním řízení.
29. Dále je třeba dodat, že předběžná otázka se týká rovněž výkladu směrnice 2001/29. Tato směrnice se zakládá na zásadách a pravidlech stanovených již mimo jiné směrnicí 92/100 a novelizuje ji. Směrnice 2001/29 byla přijata dne 22. května 2001 a její článek 13 stanoví, že členské mají povinnost dosáhnout souladu s touto směrnicí nejpozději do 22. prosince 2002. K událostem, které stojí na počátku sporu v původním řízení, však došlo v průběhu února roku 2000, tj. v době, kdy uvedená směrnice nebyla ještě přijata. Předběžná otázka je tak v rozsahu, v jakém se týká výkladu směrnice 2001/29, nepřípustná.
30. Je tedy namístě považovat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za přípustnou pouze v rozsahu, v jakém se týká výkladu směrnice 98/34.
K věci samé
31. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda články 1, 8 a 11 směrnice 98/34 brání takovým ustanovením vnitrostátního práva, jaká jsou předmětem původního řízení, jestliže tato ustanovení stanoví při rozmnožování duševních děl povinnost opatřit nosič, který je obsahuje, znakem Società Italiana degli Autori ed Editori.
32. V tomto ohledu ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že ve věci v původním řízení bylo proti K. J. W. Schwibbertovi zahájeno trestní řízení z důvodu, že neumístil tento rozlišující znak na CD obsahující díla figurativního umění. Je tedy třeba zkoumat, zda pravidla Společenství, na která se předkládající soud odvolává, brání vnitrostátním předpisům, které stanoví takovouto povinnost.
33. Zaprvé je třeba zkoumat, zda povinnost umístit na nosič takovýto znak může být kvalifikována jako „technický předpis“ ve smyslu článku 1 směrnice 98/34. V případě kladné odpovědi bude třeba zkoumat, zda byl návrh technického předpisu oznámen italskými orgány Komisi, bez čehož jej vůči K. J. W. Schwibbertovi nelze namítat (viz zejména rozsudky ze dne 30. dubna 1996, CIA Security International, C‑194/94, Recueil, s. I‑2201, body 48 a 54; ze dne 16. června 1998, Lemmens, C‑226/97, Recueil, s. I‑3711, bod 33, jakož i ze dne 6. června 2002, Sapod Audic, C‑159/00, Recueil, s. I‑5031, bod 49).
34. Z článku 1 bodu 11 směrnice 98/34 vyplývá, že pojem „technický předpis“ zahrnuje tři kategorie, a sice zaprvé, „technickou specifikaci“ ve smyslu čl. 1 bodu 3 uvedené směrnice, zadruhé, „jiný požadavek“, jak je definován v čl. 1 bodu 4 této směrnice, a zatřetí, zákaz výroby, dovozu, prodeje nebo používání určitého výrobku obsažený v článku 1 bodu 11 téže směrnice (viz zejména rozsudek ze dne 21. dubna 2005, Lindberg, C‑267/03, Recueil, s. I‑3247, bod 54).
35. Jak již Soudní dvůr rozhodl, pojem „technická specifikace“ předpokládá, že vnitrostátní opatření se vztahuje nezbytně na výrobek a jeho obal jako takové, a stanoví tudíž jednu z požadovaných charakteristik výrobku (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 8. března 2001, van der Burg, C‑278/99, Recueil, s. I‑2015, bod 20; ze dne 22. ledna 2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99, Recueil, s. I‑607, bod 45, jakož i výše uvedené rozsudky Sapod Audic, bod 30, a Lindberg, bod 57).
36. V projednávané věci nelze než dospět, spolu s generální advokátkou, která o tom pojednala v bodech 46 a 48 svého stanoviska, k závěru, že umístění rozlišujícího znaku „SIAE“, který má informovat spotřebitele a vnitrostátní orgány o tom, že rozmnoženiny jsou legální, se provádí na samotný nosič obsahující duševní dílo, tj. na samotný výrobek. Tvrzení Società Italiana degli Autori ed Editori a italské vlády, že tento znak se vztahuje výlučně k duševnímu dílu, tedy není přesné.
37. Přičemž takovýto rozlišující znak je „technickou specifikací“ ve smyslu čl. 1 bodu 3 směrnice 98/34, neboť patří mezi předpisy vztahující se na dotčené výrobky při jejich opatřování štítkem s jmenovitými údaji. Jelikož je dodržování této specifikace de iure
závazné pro prodej těchto výrobků, je uvedená specifikace „technickým předpisem“ ve smyslu článku 1 bodu 11 prvního pododstavce uvedené směrnice (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 20. března 1997, Bic Benelux, C‑13/96, Recueil, s. I‑1753, bod 23).
38. Podle článku směrnice 98/34 „členské státy sdělí neprodleně Komisi každý návrh technického předpisu“. Pokud tato povinnost nebyla splněna, technický předpis nelze namítat vůči jednotlivcům, jak bylo připomenuto v bodu 33 tohoto rozsudku. V projednávané věci je tedy potřeba ověřit, zda členský dát splnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 8 směrnice 98/34. V případě záporné odpovědi nemůže být technický předpis vůči K. J. W Schwibbertovi namítán.
39.
Società Italiana degli Autori ed Editori a italská vláda uplatňují, že povinnost umístit rozlišující znak „SIAE“ na nosiče obsahující duševní díla byla stanovena dávno před tím, než vstoupily v platnost relevantní směrnice Společenství, v zákoně z roku 1941 pro papírové nosiče, a že pozdější novelizace, následující po tomto vstupu v platnost, přijaté v roce 1987 a 1994, byly pouhými přizpůsobeními technologickému pokroku, které pouze zahrnuly nové nosiče do rozsahu působnosti této povinnosti. Tyto novelizace tudíž nemusely být oznámeny Komisi.
40. Zdá se, že v tomto případě ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že, pokud jde o nosiče, které jsou předmětem původního řízení, tj. CD obsahující díla figurativního umění, povinnost umístit rozlišující znak „SIAE“ na ně byla vztažena v roce 1994 na základě legislativního nařízení č. 685. Za těchto podmínek měla být uvedená povinnost oznámena Italskou republikou Komisi, neboť byla založena až po zavedení postupu pro poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů směrnicí 83/189. Je však na předkládajícím soudu, jak bylo připomenuto v bodě 23 tohoto rozsudku, aby ověřil, zda předmětná povinnost byla italským právem zavedena skutečně v tomto okamžiku.
41. Pokud povinnost umístit rozlišující znak „SIAE“ byla rozšířena na výrobky, které jsou předmětem sporu v původním řízení, až po nabytí účinnosti směrnice 83/189, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je cílem sledovaným čl. 8 odst. 1, prvním pododstavcem, druhou větou směrnice 98/34 umožnit Komisi získat co možná nejúplnější informaci o každém návrhu technického předpisu, pokud jde o jeho obsah, působnost a obecný kontext tak, aby jí bylo umožněno vykonávat co možná nejúčinněji pravomoci, které jí uvedená směrnice svěřuje (viz zejména výše uvedený rozsudek CIA Security International, bod 50; rozsudky ze dne 16. září 1997, Komise v. Itálie, C‑279/94, Recueil, s. I‑4743, bod 40, a ze dne 7. května 1998, Komise v. Belgie, C‑145/97, Recueil, s. I‑2643, bod 12).
42. Rovněž podle odst. 1 třetího pododstavce uvedeného článku 8 „[č]lenské státy musí […] znovu sdělit návrh technického předpisu, provedou-li v něm změny, které zásadně změní oblast jeho působnosti […]“. Přitom zahrnutí nových nosičů, jako jsou CD, do rozsahu působnosti povinnosti umístit rozlišující znak „SIAE“ musí být považováno za takovouto změnu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 1. června 1994, Komise v. Německo, C‑317/92, Recueil, s. I‑2039, bod 25, a výše uvedený rozsudek Lindberg, body 84 a 85).
43. Komise ve svém písemném vyjádření a během jednání uvedla, aniž jí bylo členským státem oponováno, že Italská republika jí uvedenou změnu neoznámila.
44. Podle judikatury Soudního dvora přitom nedodržení oznamovací povinnosti zakládá vadu v postupu přijímání dotčených technických předpisů a způsobuje nepoužitelnost dotčených technických předpisů, takže tyto nemohou být namítány vůči jednotlivcům (viz výše uvedené rozsudky CIA Security International, bod 54, a Lemmens, bod 33). Jednotlivci se mohou dovolávat této nepoužitelnosti u vnitrostátního soudu, kterému přísluší odmítnout použití vnitrostátního technického předpisu, který nebyl oznámen v souladu se směrnicí 98/34 (viz zejména výše uvedené rozsudky CIA Security International, bod 55, a Sapod Audic, bod 50).
45. S ohledem na výše uvedené je třeba dospět k závěru, že směrnice 98/34 musí být vykládána tak, že taková vnitrostátní ustanovení, jaká jsou předmětem původního řízení, pokud zavedla po nabytí účinnosti směrnice 83/189 povinnost umístit na CD obsahující díla figurativního umění rozlišující znak „SIAE“ pro účely jejich uvádění na trh v dotčeném členském státě, jsou technickým předpisem, který, jestliže nebyl oznámen Komisi, nemůže být namítán vůči jednotlivci.
K nákladům řízení
46. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
Směrnice Evropského Parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a pravidel pro služby informační společnosti, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998, musí být vykládána tak, že taková vnitrostátní ustanovení, jaká jsou předmětem původního řízení, pokud zavedla po nabytí účinnosti směrnice 83/189, kterou se stanoví postup pro poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů, povinnost umístit na kompaktní disky obsahující díla figurativního umění rozlišující znak „SIAE“ pro účely jejich uvádění na trh v dotčeném členském státě, jsou technickým předpisem, který, jestliže nebyl oznámen Komisi, nemůže být namítán vůči jednotlivci.