62023CJ0019
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
11. listopadu 2025 (
*1
)
Obsah
I. Právní rámec
A. Smlouva o FEU
B. Napadená směrnice
II. Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem
III. K žalobě
A. K návrhovým žádáním předloženým primárně, znějícím na zrušení napadené směrnice
1. K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 153 odst. 5 SFEU a ze zneužití pravomocí svěřených unijnímu normotvůrci Smlouvami
a) Argumentace účastníků řízení
b) Závěry Soudního dvora
1) K účelu a obsahu napadené směrnice
2) K první části prvního žalobního důvodu, vycházející z nerespektování vynětí z pravomoci týkajícího se „odměny za práci“
i) Článek 4 napadené směrnice
ii) Článek 5 napadené směrnice
iii) Článek 6 napadené směrnice
3) Ke druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z nerespektování vynětí z pravomoci týkajícího se „práva sdružovat se“
2. Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nemožnosti přijmout napadenou směrnici na základě čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU
a) Argumentace účastníků řízení
b) Závěry Soudního dvora
B. K návrhovým žádáním předloženým podpůrně, znějícím na zrušení čl. 4 odst. 1 písm. d) nebo čl. 4 odst. 2 napadené směrnice
IV. K nákladům řízení
„Žaloba na neplatnost – Směrnice (EU) 2022/2041 – Přiměřené minimální mzdy v Evropské unii – Článek 153 odst. 1 písm. b) SFEU – Článek 153 odst. 2 písm. b) SFEU – Respektování pravomocí svěřených Unii Smlouvami – Článek 153 odst. 5 SFEU – Vynětí z pravomoci – ‚odměna za práci‘ a ‚právo sdružovat se‘ – Přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii a do práva sdružovat se – Částečné zrušení – Článek 5 odst. 1, zčásti odst. 2 a 3 in fine“
Ve věci C‑19/23,
jejímž předmětem je žaloba na neplatnost podaná na základě článku 263 SFEU dne 18. ledna 2023,
Dánské království, zástupci: původně M. Jespersen, J. F. Kronborg a C. A.-S. Maertens, poté M. Jespersen, C. A.-S. Maertens a A. Skovsø Clausen, jako zmocněnci,
žalobce,
podporovaný:
Švédským královstvím, zástupci: původně H. Eklinder, H. Shev a O. Simonsson, poté H. Eklinder a O. Simonsson, jako zmocněnci,
vedlejším účastníkem řízení,
proti
Evropskému parlamentu, zástupci: W. D. Kuzmienko, U. Spliid, A. Tamás a L. Visaggio, jako zmocněnci,
žalovanému,
podporovanému:
Spolkovou republikou Německo, zástupci: původně J. Möller a A. Hoesch, jako zmocněnci, poté J. Möller, jako zmocněnec,
Řeckou republikou, zástupci: V. Baroutas a M. Tassopoulou, jako zmocněnci,
Španělským královstvím, zástupci: A. Gavela Llopis, jako zmocněnkyně,
Francouzskou republikou, zástupci: původně R. Bénard, J.-L. Carré, B. Fodda a T. Lechevallier, poté B. Fodda a T. Lechevallier, jako zmocněnci,
Lucemburským velkovévodstvím, zástupci: A. Germeaux a T. Schell, jako zmocněnci, ve spolupráci s: V. Verdanet, avocate,
Evropskou komisí, zástupci: původně B.-R. Killmann a C. Vang, jako zmocněnci, poté B.-R. Killmann, jako zmocněnec,
vedlejšími účastníky řízení,
Radě Evropské unie, zástupci: původně A. F. Jensen, A. Norberg a S. Scarpa Ferraglio, poté A. Norberg a S. Scarpa Ferraglio, jako zmocněnci,
žalované,
podporované:
Belgickým královstvím, zástupci: původně C. Pochet, A. Van Baelen a L. Van den Broeck, jako zmocněnci, poté C. Pochet, jako zmocněnkyně,
Spolkovou republikou Německo, zástupci: původně J. Möller a A. Hoesch, jako zmocněnci, poté J. Möller, jako zmocněnec,
Řeckou republikou, zástupci: V. Baroutas a M. Tassopoulou, jako zmocněnci,
Španělským královstvím, zástupci: A. Gavela Llopis, jako zmocněnkyně,
Francouzskou republikou, zástupci: původně R. Bénard, J.-L. Carré, B. Fodda a T. Lechevallier, poté B. Fodda a T. Lechevallier, jako zmocněnci,
Lucemburským velkovévodstvím, zástupci: A. Germeaux a T. Schell, jako zmocněnci, ve spolupráci s: V. Verdanet, avocate,
Portugalskou republikou, zástupci: C. Alves, P. Barros da Costa, P. Estevão, S. Leite, A. Pimenta a M. Sousa, jako zmocněnkyně,
Evropskou komisí, zástupci: původně B.-R. Killmann a C. Vang, jako zmocněnci, poté B.-R. Killmann, jako zmocněnec,
vedlejšími účastníky řízení,
SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
ve složení: K. Lenaerts, předseda, T. von Danwitz, místopředseda, F. Biltgen (zpravodaj), K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, I. Ziemele, J. Passer a O. Spineanu-Matei, předsedové senátů, S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, M. Gavalec a Z. Csehi, soudci,
generální advokát: N. Emiliou,
za soudní kancelář: M. Krausenboeck, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. září 2024,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. ledna 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Dánské království se žalobou domáhá toho, aby Soudní dvůr zrušil v plném rozsahu směrnici Evropského parlamentu a Rady (EU) 2022/2041 ze dne 19. října 2022 o přiměřených minimálních mzdách v Evropské unii (Úř. věst. 2022, L 275, s. 33, oprava Úř. věst. L, 2025/90318, dále jen „napadená směrnice“) a podpůrně toho, aby zrušil čl. 4 odst. 1 písm. d) nebo čl. 4 odst. 2 napadené směrnice.
I. Právní rámec
A. Smlouva o FEU
2
Kapitola X třetí části Smlouvy o FEU, nadepsaná „Sociální politika“, zahrnuje články 151 až 161 SFEU.
3
Článek 151 SFEU stanoví:
„[Evropská] [u]nie a členské státy, vědomy si základních sociálních práv, jak jsou stanovena v Evropské sociální chartě podepsané v Turínu dne 18. října 1961 a v Chartě Společenství základních sociálních práv pracovníků z roku 1989 [(dále jen ‚Charta sociálních práv‘)], mají za cíl podporu zaměstnanosti, zlepšování životních a pracovních podmínek tak, aby bylo možno tyto podmínky vyrovnat a přitom udržet jejich zvýšenou úroveň, přiměřenou sociální ochranu, sociální dialog, rozvoj lidských zdrojů za účelem trvale vysoké zaměstnanosti a boj proti vyloučením.
Za tím účelem uskutečňují Unie a členské státy opatření, jež berou v úvahu rozmanitost vnitrostátních zvyklostí, zejména v oblasti smluvních vztahů, a potřebu udržovat konkurenceschopnost hospodářství Unie.
Soudí, že takový vývoj bude výsledkem nejen fungování vnitřního trhu, který napomůže harmonizaci sociálních systémů, ale také výsledkem postupů stanovených Smlouvami a sbližování právních a správních předpisů.“
4
Článek 152 první pododstavec SFEU stanoví:
„S přihlédnutím k různorodosti vnitrostátních systémů Unie uznává a podporuje úlohu sociálních partnerů na své úrovni. Usnadňuje mezi nimi dialog, přičemž uznává jejich samostatnost.“
5
Článek 153 SFEU stanoví:
„1.   Za účelem dosažení cílů stanovených v článku 151 Unie podporuje a doplňuje činnost členských států v těchto oblastech:
[...]
b)
pracovní podmínky,
[...]
f)
zastupování a kolektivní obrana zájmů pracovníků a zaměstnavatelů včetně spolurozhodování, s výhradou odstavce 5,
[...]
2.   Za tímto účelem mohou Evropský parlament a Rada [Evropské unie]:
[...]
b)
směrnicemi stanovit v oblastech uvedených v odst. 1 písm. a) až i) minimální požadavky, které se uplatní postupně s přihlédnutím ke stávajícím podmínkám a technickým předpisům jednotlivých členských států. V těchto směrnicích se Rada zdrží ukládání správních, finančních a právních omezení bránících zakládání a rozvoji malých a středních podniků.
Evropský parlament a Rada rozhodují řádným legislativním postupem po konzultaci s [Evropským] [h]ospodářským a sociálním výborem [(EHSV)] a [Evropským] [v]ýborem regionů [(VR)].
V oblastech uvedených v odst. 1 písm. c), d), f) a g) rozhoduje Rada zvláštním legislativním postupem jednomyslně po konzultaci s Evropským parlamentem a uvedenými výbory.
[...]
5.   Tento článek se nevztahuje na odměnu za práci, na právo sdružovat se, na právo na stávku ani na právo na výluku.“
6
Článek 156 SFEU zní:
„Za účelem dosažení cílů stanovených v článku 151 a aniž jsou dotčena jiná ustanovení Smluv, podporuje [Evropská] [k]omise spolupráci mezi členskými státy a usnadňuje koordinaci jejich činnosti ve všech oblastech sociální politiky spadajících do této kapitoly, a zejména v oblastech:
[...]
–
práva sdružovat se v odborových organizacích a práva kolektivního vyjednávání mezi zaměstnavateli a zaměstnanci.
[...]“
B. Napadená směrnice
7
Napadená směrnice byla přijata na základě čl. 153 odst. 2 písm. b) SFEU ve spojení s čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU.
8
Body 3, 7, 8, 12, 16, 18, 19, 22, 24, 25, 28 a 29 odůvodnění této směrnice uvádějí:
„(3)
V článku 31 Listiny základních práv Evropské unie [...] (dále jen ‚Listina‘) je stanoveno, že každý pracovník má právo na pracovní podmínky respektující jeho zdraví, bezpečnost a důstojnost. [...]
[...]
(7)
Lepší životní a pracovní podmínky, zajištěné mimo jiné přiměřenou úrovní minimálních mezd, jsou ku prospěchu pracovníků i podniků v Unii, jakož i společnosti a hospodářství obecně, a jsou předpokladem pro spravedlivý a udržitelný hospodářský růst podporující začlenění. Zmenšení značných rozdílů v rozsahu působnosti a přiměřenosti ochrany formou minimální mzdy přispívá k větší spravedlnosti na trhu práce Unie, k prevenci a omezování mzdových a sociálních nerovností a k podpoře hospodářského a společenského pokroku a vzestupné konvergenci. [...]
(8)
Jsou-li minimální mzdy nastaveny na přiměřené úrovni, jak je stanoveno ve vnitrostátním právu nebo v kolektivních smlouvách, chrání příjem pracovníků, zejména těch znevýhodněných, a pomáhají zajistit důstojnou životní úroveň, o což usiluje Úmluva Mezinárodní organizace práce (MOP) č. 131 o stanovení minimální mzdy z roku 1970. Minimální mzdy, které zajišťují důstojnou životní úroveň a dosahují tak meze důstojnosti, mohou přispívat ke snižování chudoby na vnitrostátní úrovni a k udržení domácí poptávky a zachování kupní síly, zvyšovat motivaci k práci, zmenšovat mzdové nerovnosti, rozdíly v odměňování žen a mužů a výskyt chudoby pracujících a omezovat pokles příjmu během hospodářského útlumu.
[...]
(12)
Ochrana formou minimální mzdy existuje ve všech členských státech, přičemž v některých z nich vyplývá z právních nebo správních předpisů a kolektivních smluv, v jiných je naopak zajištěna výlučně kolektivními smlouvami. Je třeba respektovat rozdílné tradice v členských státech.
[...]
(16)
Silná pozice kolektivního vyjednávání, zejména na odvětvové nebo meziodvětvové úrovni, sice přispívá k zajištění přiměřené ochrany formou minimální mzdy, avšak tradiční struktury kolektivního vyjednávání v posledních desetiletích oslabují [...]. Kromě toho se kolektivní vyjednávání na odvětvové a meziodvětvové úrovni dostalo v návaznosti na finanční krizi v roce 2008 v některých členských státech pod tlak. Kolektivní vyjednávání na odvětvové a meziodvětvové úrovni však má pro dosažení přiměřené ochrany formou minimální mzdy zásadní význam, a proto je třeba je podporovat a upevňovat.
[...]
(18)
V zájmu zlepšení životních a pracovních podmínek a vzestupné sociální konvergence v Unii jsou v této směrnici stanoveny minimální požadavky na úrovni Unie a procesní povinnosti týkající se přiměřenosti zákonných minimálních mezd a posílení účinného přístupu pracovníků k ochraně, kterou minimální mzdy poskytují, ať už formou zákonné minimální mzdy, pokud existuje, nebo stanovením [minimální mzdy] v kolektivních smlouvách, jak jsou vymezeny pro účely této směrnice. Tato směrnice podporuje také kolektivní vyjednávání o stanovování mezd.
(19)
V souladu s čl. 153 odst. 5 [SFEU] není cílem této směrnice sjednotit výši minimálních mezd v Unii ani zavést jednotný mechanismus pro stanovení minimálních mezd. Touto směrnicí není nijak dotčena svoboda členských států stanovovat zákonné minimální mzdy nebo prosazovat přístup k ochraně formou minimální mzdy stanovené kolektivními smlouvami v souladu s vnitrostátním právem a zvyklostmi a odlišnostmi každého členského státu a při plném respektování vnitrostátních pravomocí a práva sociálních partnerů uzavírat smlouvy. Tato směrnice neukládá členským státům, v nichž se tvorba mezd zakládá výlučně na kolektivních smlouvách, povinnost zavést zákonnou minimální mzdu nebo prohlásit kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné, ani by tak neměla být vykládána. Nestanovuje ani úroveň mezd, jež spadá do práva sociálních partnerů uzavírat smlouvy na vnitrostátní úrovni a do příslušné pravomoci členských států.
[...]
(22)
Dobře fungující kolektivní vyjednávání o stanovování mezd je důležitým prostředkem k zajištění toho, aby pracovníci byli chráněni přiměřenými minimálními mzdami, které by jim tak zajistily důstojnou životní úroveň. V členských státech majících zákonné minimální mzdy podporuje kolektivní vyjednávání celkový vývoj mezd, a přispívá tudíž ke zlepšení přiměřenosti minimálních mezd i životních a pracovních podmínek pracovníků. V členských státech, kde je ochrana formou minimální mzdy zajištěna výlučně kolektivním vyjednáváním, se její výše, jakož i podíl pracovníků, které chrání, odvíjejí přímo od funkčnosti systému kolektivního vyjednávání a míry pokrytí kolektivními smlouvami. Silné a dobře fungující kolektivní vyjednávání a rozsáhlé využívání odvětvových nebo meziodvětvových kolektivních smluv prospívá přiměřenosti a rozsahu působnosti minimálních mezd.
[...]
(24)
V souvislosti s poklesem míry pokrytí kolektivními smlouvami je nezbytné, aby členské státy podporovaly kolektivní vyjednávání, usnadnily uplatňování práva na kolektivní vyjednávání o stanovování mezd, a rozšířily tak stanovování mezd na základě kolektivních smluv s cílem zlepšit ochranu pracovníků formou minimální mzdy. Členské státy ratifikovaly Úmluvu MOP č. 87 o svobodě sdružování a ochraně práva odborově se organizovat[, přijatou v San Francisku dne 9. července 1948,] a Úmluvu MOP č. 98 o provádění zásad práva organizovat se a kolektivně vyjednávat[, přijatou v Ženevě dne 1. července 1949]. Právo na kolektivní vyjednávání se uznává podle uvedených úmluv MOP, podle Úmluvy MOP č. 151 o ochraně práva organizovat se a postupu při stanovování podmínek zaměstnání ve veřejné službě[, přijaté v Ženevě dne 27. června 1978,] a Úmluvy MOP č. 154 o kolektivním vyjednávání[, přijaté v Ženevě dne 19. června 1981], jakož i podle [Evropské] [ú]mluvy o ochraně lidských práv a základních svobod[, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950,] a [Evropské sociální] [ch]arty. V článku 12 Listiny je zaručena svoboda shromažďování a sdružován[í] a v článku 28 právo na kolektivní vyjednávání a akce. Listina ve své preambuli potvrzuje uvedená práva, jež vyplývají zejména z [Evropské] [ú]mluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a ze sociálních chart, které přijala Unie a Rada Evropy. Členské státy by měly, ve vhodných případech a v souladu s vnitrostátním právem a zvyklostmi, přijmout opatření na podporu kolektivního vyjednávání o stanovování mezd. Mezi tato opatření by mohla patřit mimo jiné opatření zajišťující snadnější přístup zástupců odborových organizací k pracovníkům.
(25)
V členských státech s vysokou mírou pokrytí kolektivními smlouvami je obvykle malý podíl pracovníků s nízkými mzdami a naopak tam jsou vysoké minimální mzdy. [...] Každý takový členský stát [Každý členský stát s nižší než 80 % mírou pokrytí kolektivními smlouvami] by měl vytvořit rámec podmínek umožňujících kolektivní vyjednávání a vypracovat akční plán na jeho podporu, aby se míra pokrytí kolektivními smlouvami postupně zvýšila. S cílem respektovat nezávislost sociálních partnerů, což zahrnuje jejich právo na kolektivní vyjednávání a vylučuje jakoukoli povinnost uzavírat kolektivní smlouvy, by měla být hranice 80 % míry pokrytí kolektivními smlouvami chápána pouze jako ukazatel aktivující [povinnost] vypracovat akční plán.
[...] Míra pokrytí kolektivními smlouvami se v jednotlivých členských státech v důsledku řady faktorů, mezi něž patří vnitrostátní tradice a zvyklosti, jakož i jejich historický kontext, do značné míry liší. To by se mělo vzít v úvahu při posuzování pokroku při zvyšování míry pokrytí kolektivními smlouvami, zejména s ohledem na akční plán stanovený v této směrnici.
[...]
(28)
Minimální mzdy jsou považovány za přiměřené, jsou-li ve vztahu k rozdělení mezd v příslušném členském státě spravedlivé a zajišťují-li pracovníkům pracujícím na plný úvazek důstojnou životní úroveň. Přiměřenost zákonných minimálních mezd určuje a posuzuje každý členský stát s přihlédnutím ke svým vnitrostátním sociálně-ekonomickým podmínkám, včetně růstu zaměstnanosti, konkurenceschopnosti a situace v jednotlivých regionech a odvětvích. Pro účely tohoto určení by měly členské státy přihlížet ke kupní síle, dlouhodobé vnitrostátní míře produktivity a jejímu vývoji, jakož i k úrovni, rozdělení a růstu mezd.
[...]
(29)
Aniž je dotčena pravomoc členských států stanovovat zákonnou minimální mzdu a umožnit odchylky a srážky, je důležité vyhnout se širokému používání odchylek a srážek, jelikož hrozí, že nepříznivě ovlivní přiměřenost minimálních mezd. [...]“
9
Napadená směrnice obsahuje čtyři kapitoly. Kapitola I této směrnice, nadepsaná „Obecná ustanovení“, je tvořena články 1 až 4. Kapitola II uvedené směrnice, nadepsaná „Zákonné minimální mzdy“, obsahuje články 5 až 8. Kapitola III téže směrnice, nadepsaná „Horizontální ustanovení“, obsahuje články 9 až 13. Kapitola IV napadené směrnice, nadepsaná „Závěrečná ustanovení“, je tvořena články 14 až 19.
10
Článek 1 napadené směrnice, nadepsaný „Předmět“, v odstavcích 1 až 4 stanoví:
„1.   Za účelem zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků v Unii, zejména přiměřenosti minimálních mezd s cílem zajistit vzestupnou sociální konvergenci a omezit mzdovou nerovnost, stanovuje tato směrnice rámec pro:
a)
přiměřenost zákonných minimálních mezd s cílem zajistit důstojné životní a pracovní podmínky;
b)
podporu kolektivního vyjednávání o stanovování mezd;
c)
zlepšení účinného přístupu pracovníků k právu na ochranu formou minimální mzdy, pokud je stanovena ve vnitrostátním právu nebo v kolektivních smlouvách.
2.   Touto směrnicí není dotčeno plné respektování nezávislosti sociálních partnerů ani jejich právo sjednávat a uzavírat kolektivní smlouvy.
3.   Touto směrnicí není v souladu s čl. 153 odst. 5 [SFEU] dotčena pravomoc členských států stanovovat úroveň minimálních mezd ani jejich volba stanovit zákonné minimální mzdy, podporovat přístup k ochraně formou minimální mzdy stanovené kolektivními smlouvami, nebo obojí.
4.   Tato směrnice musí být uplatňována plně v souladu s právem na kolektivní vyjednávání. Žádné její ustanovení nelze vykládat tak, že ukládá kterémukoli členskému státu:
a)
v němž se tvorba mezd zakládá výlučně na kolektivních smlouvách, povinnost zavést zákonnou minimální mzdu nebo
b)
povinnost prohlásit jakoukoli kolektivní smlouvu za všeobecně použitelnou.“
11
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví, že „se vztahuje na pracovníky v Unii, kteří uzavřeli pracovní smlouvu nebo jsou v pracovněprávním vztahu vymezeném zákonem, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi platnými v každém členském státě, s přihlédnutím k judikatuře Soudního dvora“.
12
Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Definice“, zní takto:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
1)
‚minimální mzdou‘ minimální odměna stanovená zákonem nebo kolektivními smlouvami, kterou je zaměstnavatel, a to i ve veřejném sektoru, povinen vyplatit pracovníkům za práci vykonanou během daného období;
2)
‚zákonnou minimální mzdou‘ minimální mzda stanovená zákonem nebo jinými závaznými právními předpisy, s výjimkou minimálních mezd stanovených kolektivními smlouvami, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné, aniž by měl prohlašující orgán volnost rozhodování, pokud jde o obsah použitelných ustanovení;
3)
‚kolektivním vyjednáváním‘ veškerá jednání, která probíhají v souladu s vnitrostátním právem a zvyklostmi v jednotlivých členských státech mezi zaměstnavatelem, skupinou zaměstnavatelů nebo jednou či více organizacemi zaměstnavatelů na jedné straně a jednou nebo více odborovými organizacemi na straně druhé za účelem stanovení pracovních podmínek a podmínek zaměstnávání;
4)
‚kolektivní smlouvou‘ písemná smlouva obsahující ustanovení o pracovních podmínkách a podmínkách zaměstnávání, již uzavřeli sociální partneři, kteří v souladu s vnitrostátním právem a zvyklostmi, včetně kolektivních smluv prohlášených za všeobecně použitelné, mají způsobilost k vyjednávání jménem pracovníků a zaměstnavatelů;
5)
‚mírou pokrytí kolektivními smlouvami‘ podíl pracovníků, na něž se na vnitrostátní úrovni vztahuje kolektivní smlouva, který se vypočítá jako podíl počtu pracovníků, na něž se vztahují kolektivní smlouvy, a počtu pracovníků, jejichž pracovní podmínky mohou být v souladu s vnitrostátním právem a zvyklostmi upraveny kolektivními smlouvami.“
13
Článek 4 téže směrnice, nadepsaný „Podpora kolektivního vyjednávání o stanovování mezd“, stanoví:
„1.   Aby se dosáhlo vyšší míry pokrytí kolektivními smlouvami a usnadnil výkon práva na kolektivní vyjednávání o stanovování mezd, členské státy za účasti sociálních partnerů a v souladu s vnitrostátním právem a zvyklostmi:
[...]
c)
ve vhodných případech přijímají opatření na ochranu výkonu práva na kolektivní vyjednávání o stanovování mezd a na ochranu pracovníků a zástupců odborových organizací před jednáním, které by je s ohledem na jejich zaměstnání diskriminovalo na základě toho, že se účastní nebo chtějí účastnit kolektivního vyjednávání o stanovování mezd;
d)
za účelem podpory kolektivního vyjednávání o stanovování mezd přijímají ve vhodných případech opatření na ochranu odborových a zaměstnaneckých organizací, které se účastní nebo chtějí účastnit kolektivního vyjednávání, před veškerým zasahováním druhé strany či zástupců druhé strany nebo [jejích] členů do jejich ustavení, fungování či správy.
2.   Každý členský stát, v němž míra pokrytí kolektivními smlouvami nedosahuje hranice 80 %, navíc stanoví rámec, který vytvoří podmínky pro kolektivní vyjednávání, a to buď zákonem po konzultaci se sociálními partnery, nebo dohodou s nimi. Tento členský stát vypracuje rovněž akční plán na podporu kolektivního vyjednávání. Učiní tak po konzultaci se sociálními partnery, nebo dohodou s nimi, nebo na společnou žádost sociálních partnerů v podobě, jež byla mezi nimi dohodnuta. V akčním plánu musí být stanoven jasný harmonogram a konkrétní opatření na postupné zvyšování míry pokrytí kolektivními smlouvami, přičemž je plně respektována nezávislost sociálních partnerů. Členský stát svůj akční plán pravidelně přezkoumává a podle potřeby aktualizuje. Aktualizaci svého akčního plánu členský stát provádí po konzultaci se sociálními partnery, dohodou s nimi, nebo na společnou žádost sociálních partnerů v podobě, jež byla mezi nimi dohodnuta. V každém případě musí být takový akční plán přezkoumán alespoň každých pět let. Akční plán a veškeré jeho aktualizace se zveřejní a oznámí Komisi.“
14
Článek 5 napadené směrnice, nadepsaný „Postup při stanovování přiměřených zákonných minimálních mezd“, zní:
„1.   Členské státy se zákonnými minimálními mzdami zavedou nezbytné postupy ke stanovování a aktualizaci zákonných minimálních mezd. Stanovování a aktualizace těchto mezd se řídí kritérii nastavenými tak, aby podpořila jejich přiměřenost s cílem dosáhnout důstojné životní úrovně, omezit chudobu pracujících, podporovat sociální soudržnost a vzestupnou sociální konvergenci a snížit rozdíly v odměňování žen a mužů. Členské státy vymezí tato kritéria v souladu se svými vnitrostátními postupy v příslušných vnitrostátních právních předpisech, v rozhodnutích příslušných orgánů nebo v tripartitních dohodách. Kritéria musí být vymezena jasným způsobem. Členské státy mohou rozhodnout o relativní váze těchto kritérii, včetně prvků uvedených v odstavci 2, s přihlédnutím ke svým vnitrostátním sociálně-ekonomickým podmínkám.
2.   Vnitrostátní kritéria uvedená v odstavci 1 musejí zahrnovat alespoň tyto prvky:
a)
kupní sílu zákonných minimálních mezd s ohledem na životní náklady;
b)
obecnou úroveň mezd a jejich rozdělení;
c)
tempo růstu mezd;
d)
dlouhodobou vnitrostátní míru produktivity a její vývoj.
3.   Aniž jsou dotčeny povinnosti stanovené v tomto článku, mohou členské státy kromě toho používat automatický mechanismus valorizace zákonných minimálních mezd, který je založen na jakýchkoli vhodných kritériích a který je v souladu s vnitrostátním právem a zvyklostmi, pokud jeho uplatňování nevede ke snížení zákonné minimální mzdy.
4.   K hodnocení přiměřenosti zákonných minimálních mezd použijí členské státy orientační referenční hodnoty. Za tímto účelem mohou používat orientační referenční hodnoty běžně používané na mezinárodní úrovni, jako jsou 60 % mediánu hrubé mzdy a 50 % průměrné hrubé mzdy, nebo orientační referenční hodnoty používané na vnitrostátní úrovni.
5.   Členské státy zajistí, aby byly zákonné minimální mzdy pravidelně a včas aktualizovány alespoň každé dva roky, nebo v případě členských států, které používají automatický valorizační mechanismus uvedený v odstavci 3, alespoň každé čtyři roky.
6.   Každý členský stát určí nebo zřídí jeden nebo více poradních orgánů, které budou příslušným orgánům poskytovat poradenství v otázkách zákonných minimálních mezd, a umožní akceschopné fungování těchto orgánů.“
15
Článek 6 této směrnice, nadepsaný „Odchylky a srážky“, stanoví:
„1.   Pokud členské státy povolí odlišnou výši zákonné minimální mzdy u určitých skupin pracovníků nebo srážky, po nichž vyplácená odměna poklesne na úroveň nižší, než je příslušná zákonná minimální mzda, zajistí, aby byly uvedené odchylky a srážky v souladu se zásadami nediskriminace a proporcionality, přičemž zásada proporcionality zahrnuje sledování legitimního cíle.
2.   Žádné ustanovení této směrnice nelze vykládat tak, že ukládá členským státům povinnost zavést odchylky od zákonných minimálních mezd nebo srážky z nich.“
16
Článek 7 uvedené směrnice je nadepsán „Zapojení sociálních partnerů do stanovování a aktualizace zákonných minimálních mezd“ a článek 8 uvedené směrnice je nadepsán „Účinný přístup pracovníků k zákonným minimálním mzdám“.
17
Články 9 až 11 téže směrnice jsou nadepsány v tomto pořadí „Zadávání veřejných zakázek“, „Monitorování a sběr údajů“ a „Informace o ochraně formou minimální mzdy“.
18
Článek 12 napadené směrnice, nadepsaný „Právo na nápravu a ochranu před nepříznivým zacházením nebo následky“, stanoví:
„1.   Aniž jsou dotčeny zvláštní formy nápravy a řešení sporů případně stanovené v kolektivních smlouvách, zajistí členské státy, aby pracovníci, včetně těch, jejichž pracovní poměr skončil, měli přístup k účinnému, včasnému a nestrannému řešení sporů a k právu na nápravu, pokud byla porušena práva týkající se zákonných minimálních mezd nebo ochrany formou minimální mzdy, jsou-li tato práva stanovena ve vnitrostátním právu nebo v kolektivních smlouvách.
2.   Členské státy přijmou opatření nezbytná k ochraně pracovníků a jejich zástupců, včetně pracovníků, kteří jsou členy odborových organizací nebo jejich zástupci, před jakýmkoli nepříznivým zacházením ze strany zaměstnavatele a nepříznivými důsledky vyplývajícími ze stížnosti podané zaměstnavateli nebo z jakéhokoli řízení zahájeného s cílem vymáhat dodržování předpisů v případě porušení práv týkajících se ochrany formou minimální mzdy, jsou-li tato práva stanovena ve vnitrostátním právu nebo v kolektivních smlouvách.“
19
Článek 13 této směrnice, nadepsaný „Sankce“, stanoví:
„Členské státy stanoví pravidla pro sankce za porušení práv a povinností spadajících do působnosti této směrnice, jsou-li tato práva a povinnosti stanoveny ve vnitrostátním právu nebo v kolektivních smlouvách. V členských státech bez zákonných minimálních mezd mohou tato pravidla obsahovat odkaz na náhradu škody nebo smluvní sankce, které jsou případně stanoveny v pravidlech pro vymáhání kolektivních smluv, nebo se na takový odkaz mohou omezit. Stanovené sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.“
20
Článek 16 uvedené směrnice, nadepsaný „Zákaz snížení úrovně právní ochrany a příznivější ustanovení“, v odstavci 1 stanoví:
„Tato směrnice není platným důvodem ke snížení obecné úrovně ochrany již poskytované pracovníkům v členských státech, zejména ke snížení nebo zrušení minimálních mezd.“
II. Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem
21
Dánské království navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadenou směrnici;
–
podpůrně zrušil čl. 4 odst. 1 písm. d) nebo čl. 4 odst. 2 směrnice napadené směrnice a
–
uložil Parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení.
22
Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl žalobu a
–
uložil Dánskému království náhradu nákladů řízení.
23
Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl návrhová žádání předložená primárně jako neopodstatněná;
–
odmítl návrhová žádání předložená podpůrně jako nepřípustná, případně je zamítl jako neopodstatněná a
–
uložil Dánskému království náhradu nákladů řízení.
24
Rozhodnutími předsedy Soudního dvora ze dne 26. dubna a 25. května 2023 bylo povoleno vedlejší účastenství Belgického království a Portugalské republiky na podporu návrhových žádání Rady.
25
Rozhodnutími předsedy Soudního dvora ze dne 8. a 26. května, 5. a 7. června 2023 bylo povoleno vedlejší účastenství Komise, Španělského království, Spolkové republiky Německo, Řecké republiky a Lucemburského velkovévodství, jakož i Francouzské republiky na podporu návrhových žádání Parlamentu a Rady.
26
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 26. května 2023 bylo povoleno vedlejší účastenství Švédského království na podporu návrhových žádání Dánského království.
III. K žalobě
27
Dánské království, podporované Švédským královstvím, se žalobou domáhá primárně zrušení napadené směrnice v plném rozsahu a podpůrně zrušení čl. 4 odst. 1 písm. d) nebo čl. 4 odst. 2 této směrnice.
28
Dánské království uplatňuje na podporu předložených návrhových žádání primárně dva žalobní důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 153 odst. 5 SFEU a ze zneužití pravomocí svěřených unijnímu normotvůrci Smlouvami a druhý z nemožnosti přijmout napadenou směrnici na základě čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU, jelikož tato směrnice sleduje několik různých cílů.
29
Dánské království uplatňuje na podporu předložených návrhových žádání podpůrně jediný žalobní důvod vycházející z toho, že Parlament a Rada přijetím čl. 4 odst. 1 písm. d) a odst. 2 napadené směrnice porušily zásadu svěření pravomocí a jednaly v rozporu s čl. 153 odst. 5 SFEU.
A. K návrhovým žádáním předloženým primárně, znějícím na zrušení napadené směrnice
1.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 153 odst. 5 SFEU a ze zneužití pravomocí svěřených unijnímu normotvůrci Smlouvami
a)
Argumentace účastníků řízení
30
V první části prvního žalobního důvodu Dánské království tvrdí, že vezme-li se jako celek v úvahu předmět napadené směrnice, rámec, který stanoví, a její účinky, představuje tato směrnice přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v členských státech v rozporu s čl. 153 odst. 5 SFEU, jakož i s rozdělením pravomocí mezi Unií a členskými státy stanoveným v tomto článku.
31
Předmětem napadené směrnice je především minimální odměna za práci. Podle judikatury Soudního dvora přitom minimální odměna za práci tvoří jádro čl. 153 odst. 5 SFEU. Dále v souladu s rámcem stanoveným touto směrnicí by členské státy měly zavést různé postupy a přijmout různá opatření, jejichž výslovným cílem je ovlivnit úroveň minimálních odměn za práci v Unii a tím zajistit jejich přiměřenost. Konečně má uvedená směrnice zjevně za cíl ovlivnit úroveň odměn za práci v členských státech a vést k jejich zvýšení.
32
Tuto analýzu podporuje několik ustanovení.
33
Z článku 1 odst. 1 napadené směrnice totiž vyplývá, že jejím cílem je zlepšit životní a pracovní podmínky pracovníků v Unii, zejména přiměřenosti minimálních mezd. To by přitom předpokládalo, že ustanovení této směrnice ovlivňují úroveň odměn za práci v členských státech a vedou k jejich zvýšení, což se rovněž shoduje se záměrem Komise. Rámec uvedený v tomto ustanovení k zajištění tohoto cíle zahrnuje jednak opatření k dosažení vyšší míry pokrytí kolektivními smlouvami stanovená v článku 4 uvedené směrnice a jednak opatření k zajištění stanovování přiměřených zákonných minimálních mezd stanovená v článcích 5 a 6 této směrnice.
34
Zaprvé čl. 4 odst. 1 napadené směrnice předpokládá jak opatření podobná „programovým prohlášením“, tak přijetí konkrétních opatření členskými státy.
35
Kromě toho čl. 4 odst. 2 napadené směrnice ukládá členským státům, v nichž míra pokrytí kolektivními smlouvami nedosahuje hranice 80 %, aby stanovily rámec, který vytvoří podmínky pro kolektivní vyjednávání, a to buď zákonem, nebo dohodou se sociálními partnery, a vypracovaly rovněž akční plán na podporu kolektivního vyjednávání. Tento rámec, který vytvoří „podmínky“ pro kolektivní vyjednávání, by měl být v členském státě právně závazný, přinejmenším pro dané partnery.
36
V případě, že by míra pokrytí kolektivními smlouvami klesla v členském státě pod hranici 80 %, mohlo by to mít dopad na právní rámec, který se v současné době vztahuje na sociální partnery při jejich kolektivním vyjednávání, zejména v oblasti odměňování. Členské státy, v nichž je míra pokrytí kolektivními smlouvami nižší než tato hranice, by měly přijmout opatření a vypracovat akční plán na účinnou podporu kolektivního vyjednávání. Tyto členské státy by tak byly nuceny zasahovat do oblastí, které stejně jako v Dánsku spadají do pravomoci sociálních partnerů.
37
Článek 4 odst. 2 napadené směrnice tedy představuje přímé zasahování unijního práva do toho, co je „samotným jádrem dánského modelu“, podle něhož přísluší výlučně sociálním partnerům, aby nezávisle vyjednávali a určovali úroveň odměn za práci.
38
Zadruhé článek 5 napadené směrnice, který stanoví postup při stanovování přiměřených zákonných minimálních mezd, ve skutečnosti znamená zasahování unijního práva do určování odměn za práci v členských státech bez ohledu na to, že není přesně vymezeno, co se rozumí „přiměřenou“ zákonnou minimální mzdou umožňující dosáhnout „důstojné životní úrovně“, třebaže tento článek nestanoví žádnou konkrétní úroveň, pod níž by zákonná minimální mzda mohla být považována za nepřiměřenou.
39
V souladu s čl. 5 odst. 1 napadené směrnice musí členské státy zavést nezbytné postupy ke stanovování a aktualizaci zákonných minimálních mezd na základě právně závazných kritérií, včetně kritérií uvedených v odst. 2 písm. a) až d) tohoto článku. Avšak vzhledem k rozsahu těchto ustanovení by článek 5 této směrnice mohl fakticky omezovat skutečnou svobodu členských států při stanovování dalších kritérií, i když mají mít možnost samy rozhodnout o relativní váze těchto kritérií. V každém případě skutečnost, že členské státy jsou povinny při stanovování a aktualizaci zákonných minimálních mezd zahrnout kritéria stanovená v čl. 5 odst. 2 uvedené směrnice, představuje zasahování unijního práva do určování odměn za práci v členských státech. Tato analýza je mimoto podpořena čl. 5 odst. 3 téže směrnice, který zakazuje uplatňování automatického mechanismu valorizace, který by vedl ke „snížení zákonné minimální mzdy“, a čl. 5 odst. 5 této směrnice, podle kterého musí být zákonné minimální mzdy pravidelně a včas aktualizovány, a to alespoň každé dva nebo čtyři roky, podle konkrétní situace.
40
Z toho vyplývá, že článek 5 napadené směrnice ve skutečnosti vyžaduje použití minimálních kritérií a orientačních referenčních hodnot, které jsou přímo spojeny se zákonnými minimálními mzdami v členských státech a mají přímo působit na zvyšování úrovně těchto mezd.
41
Zatřetí článek 6 napadené směrnice omezuje s ohledem na svůj obsah možnost členských států stanovit odchylky a srážky použitelné na zákonné minimální mzdy, což svědčí o vážném omezení autonomie členských států v oblasti stanovování zákonných minimálních mezd, a tudíž o přímém dopadu na určování odměn za práci. Členské státy, které zavedly zákonné minimální mzdy a hodlají povolit odlišnou výši zákonné minimální mzdy u určitých skupin pracovníků, by totiž měly dodržovat zásadu proporcionality a odůvodnit takové rozlišování „legitimním cílem“.
42
V důsledku toho má celkový rámec stanovený v článcích 4 až 6 napadené směrnice přímou a bezprostřední souvislost s odměnou za práci, což je v rozporu s čl. 153 odst. 5 SFEU.
43
Dánské království rovněž tvrdí, že judikatura Soudního dvora týkající se výkladu čl. 153 odst. 5 SFEU není rozhodující pro posouzení otázky, zda napadená směrnice představuje přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v členských státech.
44
Ve druhé části prvního žalobního důvodu Dánské království tvrdí, že napadená směrnice upravuje oblasti spadající pod pojem „právo sdružovat se“, a je tedy v rozporu s vynětím z pravomoci týkajícím se práva sdružovat se stanoveným v čl. 153 odst. 5 SFEU.
45
Dánské království tvrdí, že cílem čl. 153 odst. 5 SFEU je zachovat smluvní autonomii sociálních partnerů před případnými zásahy. Opatření související s právem sdružovat se tedy mohou být přijata na základě čl. 153 odst. 1 SFEU pouze tehdy, pokud vnitrostátní právo upravující toto právo není bezprostředně dotčeno. S ohledem na význam, který Charta sociálních práv přiznává pojmu „právo sdružovat se“ uvedenému v uvedeném čl. 153 odst. 5, by tento pojem měl být chápán jako právo každého pracovníka a každého zaměstnavatele stát se členem organizace nebo odborů, nebo se k nim nepřipojovat a svobodně se účastnit kolektivního vyjednávání.
46
V tomto ohledu má Dánské království za to, že vzhledem k tomu, že čl. 4 odst. 1 písm. d) napadené směrnice ukládá členským státům povinnost přijmout opatření na ochranu odborových a zaměstnaneckých organizací, které se účastní kolektivního vyjednávání, před jakýmkoli zásahem do jejich ustavení, fungování či správy, toto ustanovení představuje přímé zasahování unijního práva do „práva sdružovat se“, což je v rozporu s příslušným vynětím z pravomoci, které je stanoveno v čl. 153 odst. 5 SFEU.
47
Dánské království mimoto tvrdí, že čl. 4 odst. 2 napadené směrnice má rovněž dopad na právní rámec členství v odborové nebo zaměstnanecké organizaci, a v důsledku toho se dotýká samotného jádra práva sdružovat se, v němž působí dánští sociální partneři. Aby totiž povinnost stanovená v tomto ustanovení mohla mít jakýkoli účinek, musí mít nutně za cíl, aby se úmluva vztahovala na větší počet zaměstnanců tím, že se stanou členy odborové organizace.
48
Parlament, Rada, Komise a členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání žalovaných orgánů, tvrdí, pokud jde o první část prvního žalobního důvodu, že napadená směrnice, jejímž jediným cílem je zlepšit pracovní podmínky prostřednictvím opatření týkajících se přiměřenosti a podpory minimálních mezd, jakož i podpory kolektivního vyjednávání v oblasti stanovování mezd, mohla být přijata v plném souladu s čl. 153 odst. 5 SFEU.
49
Napadená směrnice prostřednictvím minimálních požadavků na úrovni Unie pouze stanoví procesní povinnosti týkající se určení přiměřenosti zákonných minimálních mezd a podporuje vyjednávání za účelem stanovení těchto mezd. Tato směrnice stanoví procesní povinnosti týkající se prostředků, a nikoli povinnosti dosáhnout výsledku, při plném respektování autonomie sociálních partnerů a různých systémů stanovování odměn za práci v členských státech. Uvedená směrnice tedy nestanoví konkrétní úrovně nebo složky odměn za práci, které jsou členské státy povinny zaručit harmonizovaným způsobem, a v důsledku toho není schopna přímo určovat odměny za práci v Unii.
50
Pokud jde o druhou část prvního žalobního důvodu, Parlament, Rada, Komise a členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání žalovaných orgánů, tvrdí, že i když je právo sdružovat se předpokladem práva na kolektivní vyjednávání, obě tato práva jsou odlišná.
51
V projednávaném případě napadená směrnice, a zejména její článek 4, nestanoví žádné pravidlo v oblasti práva sdružovat se. Tato směrnice pouze stanoví rámec pro usnadnění výkonu práva na kolektivní vyjednávání, aniž ukládá povinnost, pokud jde o členství v odborových organizacích nebo sdruženích, ani pokud jde o ukončení nebo rozpuštění těchto odborových svazů nebo sdružení. Neukládá ani žádnou podmínku, pokud jde o fungování uvedených odborových organizací nebo sdružení, ani do jejich činnosti nezasahuje.
b)
Závěry Soudního dvora
52
V souladu se zásadou svěření pravomocí zakotvenou v čl. 4 odst. 1 a čl. 5 odst. 1 a 2 SEU jedná Unie pouze v mezích pravomocí svěřených jí ve Smlouvách členskými státy pro dosažení cílů stanovených ve Smlouvách a pravomoci, které nejsou Smlouvami Unii svěřeny, náležejí členským státům.
53
Při přijímání napadené směrnice unijní normotvůrce vycházel z ustanovení čl. 153 odst. 2 písm. b) ve spojení s čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU, které opravňují Parlament a Radu, aby prostřednictvím směrnic stanovily minimální požadavky v oblasti „pracovních podmínek“.
54
Podle čl. 153 odst. 5 SFEU se však tento článek „nevztahuje na odměnu za práci, na právo sdružovat se, na právo na stávku ani na právo na výluku“. Ustanovení odstavců 1 až 4 uvedeného článku tedy nemohou být použita jako právní základ k obejití výslovného vynětí z pravomoci stanoveného v tomto čl. 153 odst. 5 (obdobně viz rozsudek ze dne 5. října 2000, Německo v. Parlament a Rada, C‑376/98, EU:C:2000:544, bod 79).
55
Je tedy třeba ověřit, zda unijní normotvůrce přijetím napadené směrnice na základě ustanovení čl. 153 odst. 1 a 2 SFEU nerespektoval vynětí z pravomoci týkající se „odměny za práci“ a „práva sdružovat se“ stanovená v odstavci 5 tohoto článku, a tudíž překročil pravomoci svěřené Unii Smlouvami.
56
V tomto ohledu je třeba zohlednit ustálenou judikaturu, podle níž se volba právního základu unijního aktu musí zakládat na objektivních skutečnostech, které mohou být předmětem soudního přezkumu, mezi něž patří účel a obsah tohoto aktu (rozsudky ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada, C‑84/94, EU:C:1996:431, bod 25, a ze dne 8. prosince 2020, Maďarsko v. Parlament a Rada, C‑620/18, EU:C:2020:1001, bod 38). Na základě těchto objektivních faktorů je třeba zkoumat, zda se na unijní akt zcela nebo zčásti vztahuje vynětí z pravomoci Unie stanovené ve Smlouvách.
1) K účelu a obsahu napadené směrnice
57
V prvé řadě, pokud jde o účel napadené směrnice, je jím, jak vyplývá z čl. 1 odst. 1 této směrnice, zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků v Unii, zejména přiměřenosti minimálních mezd s cílem zajistit vzestupnou sociální konvergenci a omezit mzdovou nerovnost.
58
Bod 7 odůvodnění této směrnice v tomto ohledu uvádí, že „[l]epší životní a pracovní podmínky, zajištěné mimo jiné přiměřenou úrovní minimálních mezd, jsou ku prospěchu pracovníků i podniků v Unii, jakož i společnosti a hospodářství obecně, a jsou předpokladem pro spravedlivý a udržitelný hospodářský růst podporující začlenění“. Tento bod odůvodnění dále upřesňuje, že „[z]menšení značných rozdílů v rozsahu působnosti a přiměřenosti ochrany formou minimální mzdy přispívá k větší spravedlnosti na trhu práce Unie, k prevenci a omezování mzdových a sociálních nerovností a k podpoře hospodářského a společenského pokroku a vzestupné konvergenci“. Bod 8 odůvodnění uvedené směrnice dodává, že „[j]sou-li minimální mzdy nastaveny na přiměřené úrovni, jak je stanoveno ve vnitrostátním právu nebo v kolektivních smlouvách, chrání příjem pracovníků, zejména těch znevýhodněných, a pomáhají zajistit důstojnou životní úroveň“.
59
Ve druhé řadě, pokud jde o obsah napadené směrnice, tato směrnice obsahuje 19 článků. Články 1 a 2 této směrnice vymezují její předmět a oblast působnosti, zatímco článek 3 uvedené směrnice obsahuje harmonizovanou definici pojmů „minimální mzda“, „zákonná minimální mzda“, „kolektivní vyjednávání“, „kolektivní smlouva“ a „míra pokrytí kolektivními smlouvami“.
60
Za účelem dosažení cílů uvedených v bodech 57 a 58 tohoto rozsudku stanoví napadená směrnice v souladu se svým čl. 1 odst. 1 ve spojení s bodem 18 jejího odůvodnění rámec rozdělený do tří hlavních směrů uvedených v písmenech a) až c) tohoto ustanovení. První směr se týká přiměřenosti zákonných minimálních mezd s cílem zajistit důstojné životní a pracovní podmínky. Druhý směr se týká podpory kolektivního vyjednávání o stanovování mezd. A konečně třetí směr se týká zlepšení účinného přístupu pracovníků k právu na ochranu formou minimální mzdy, pokud je stanovena ve vnitrostátním právu nebo v kolektivních smlouvách.
61
Pokud jde o první směr, článek 5 napadené směrnice v odstavci 1 ukládá členským státům se zákonnými minimálními mzdami, aby zavedly nezbytné postupy ke stanovování a aktualizaci těchto mezd, které se musí řídit kritérii nastavenými tak, aby podpořila jejich přiměřenost s cílem dosáhnout důstojné životní úrovně, a v odstavci 2 stanoví kritéria, která musí členské státy za tímto účelem povinně zohlednit. Článek 5 odst. 3 této směrnice výslovně potvrzuje možnost členských států využít automatický mechanismus valorizace zákonných minimálních mezd, s výhradou povinností a podmínek stanovených v tomto článku. Dále čl. 5 odst. 4 uvedené směrnice stanoví, že k hodnocení přiměřenosti zákonných minimálních mezd se musí použít orientační referenční hodnoty. Kromě toho se odstavce 5 a 6 článku 5 téže směrnice týkají četnosti aktualizací zákonných minimálních mezd a určení nebo zřízení poradních orgánů pověřených poskytováním poradenství příslušným orgánům v otázkách zákonných minimálních mezd.
62
Články 6 až 8 napadené směrnice se týkají odchylek a srážek ze zákonných minimálních mezd, zapojení sociálních partnerů do stanovování a aktualizace těchto mezd a účinného přístupu pracovníků k uvedeným mzdám.
63
Pokud jde o druhý směr, čl. 4 odst. 1 napadené směrnice za účelem dosažení vyšší míry pokrytí kolektivními smlouvami a usnadnění výkonu práva na kolektivní vyjednávání o stanovování mezd zejména stanoví, že členské státy ve vhodných případech přijímají opatření uvedená v písmenech c) a d) tohoto odstavce na ochranu pracovníků a zástupců odborových organizací, jakož i odborových a zaměstnaneckých organizací, které se účastní nebo chtějí účastnit takového kolektivního vyjednávání.
64
Kromě toho čl. 4 odst. 2 této směrnice ukládá členským státům, v nichž pokrytí kolektivními smlouvami nedosahuje hranice 80 %, aby stanovily rámec pro podporu kolektivního vyjednávání, a to buď zákonem po konzultaci se sociálními partnery, nebo dohodou s nimi, a aby vypracovaly za tímto účelem akční plán, v němž bude stanoven jasný harmonogram a konkrétní opatření na postupné zvyšování míry kolektivního vyjednávání, která musí být v případě potřeby pravidelně přezkoumávána a aktualizována. Z bodů 16 a 22 odůvodnění uvedené směrnice vyplývá, že unijní normotvůrce v tomto ohledu vycházel z předpokladu, že existuje souvislost mezi vysokou mírou pokrytí kolektivními smlouvami a přiměřeností minimálních mezd.
65
Pokud jde o třetí směr, články 9 až 13 téže směrnice obsahují horizontální ustanovení týkající se zadávání veřejných zakázek, monitorování a sběru údajů, informací o ochraně formou minimální mzdy, práva na nápravu a ochranu před nepříznivým zacházením nebo následky, jakož i režimu sankcí.
66
Za těchto podmínek z přezkumu účelu a obsahu napadené směrnice vyplývá, že tato směrnice stanovila zejména rámec pro stanovování přiměřených minimálních mezd za účelem zlepšení životních a pracovních podmínek v Unii. Tato směrnice tedy prima facie spadá do jedné nebo více oblastí vyjmenovaných v čl. 153 odst. 1 SFEU, mezi něž patří „pracovní podmínky“ uvedené v písmeni b) tohoto ustanovení, přičemž se vztahuje na oblast „odměňování“, což by mohlo spadat pod vynětí z pravomoci stanovené v čl. 153 odst. 5 SFEU, které se týká „odměny za práci“.
2) K první části prvního žalobního důvodu, vycházející z nerespektování vynětí z pravomoci týkajícího se „odměny za práci“
67
S ohledem na analýzu uvedenou v bodech 52 až 56 tohoto rozsudku je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že důvodem existence výjimky týkající se „odměny za práci“ uvedené v čl. 153 odst. 5 SFEU je skutečnost, že stanovení odměn za práci spadá do smluvní autonomie sociálních partnerů na vnitrostátní úrovni, jakož i do pravomoci členských států v této oblasti Za těchto podmínek bylo za současného stavu unijního práva považováno za vhodné vyjmout stanovení výše odměn za práci z harmonizace podle článku 151 SFEU a následujících (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. září 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, body 40 a 46, jakož i ze dne 7. července 2022, Coca-Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 a C‑258/21, EU:C:2022:529, bod 47).
68
Proto musí být toto vynětí z pravomoci vykládáno tak, že se vztahuje na opatření, která by stejně jako v případě sjednocení všech nebo některých složek mzdy nebo jejich úrovně v členských státech nebo zavedení minimální mzdy na úrovni Unie vedla k přímému zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii. Toto vynětí však nemůže být rozšířeno na každou otázku mající nějakou spojitost s odměnou za práci, nemají-li být některé z oblastí uvedených v čl. 153 odst. 1 SFEU zbaveny značné části obsahu (rozsudky ze dne 15. dubna 2008, Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, body 124 a 125, jakož i ze dne 24. února 2022, Glavna direkcia Požarna bezopasnost i zaštita na naselenieto, C‑262/20, EU:C:2022:117, bod 30).
69
Je pravda, jak zdůraznilo Dánské království a Švédské království, že ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky citované v předchozím bodě, byl Soudní dvůr vyzván k tomu, aby přezkoumal vymezení pravomocí mezi Unií a členskými státy v oblastech uvedených v článku 153 SFEU, pokud jde o akty, které se netýkají odměn za práci, ale upravují jiné pracovní podmínky nebo mají jiný předmět a jejichž ustanovení mohou mít určitý dopad nebo účinky na určení odměn za práci. Nic to však nemění na tom, že Soudní dvůr v těchto rozsudcích vyložil rozsah vynětí týkajícího se „odměny za práci“ uvedeného v odstavci 5 tohoto článku obecně, aniž se zabýval tím, jak úzce či volně souvisejí s otázkou odměn za práci akty, jejichž výklad byl požadován.
70
S ohledem na požadavky právní jistoty, jasnosti a kontinuity při uplatňování kritérií upravujících rozdělení pravomocí mezi Unii a členské státy se tedy přezkum respektování vynětí z pravomoci týkajícího se „odměny za práci“ uvedeného v čl. 153 odst. 5 SFEU musí řídit kritériem „přímého zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii“ uvedeným v bodě 68 tohoto rozsudku, a to bez ohledu na to jak úzce či volně souvisí dotčený akt s oblastí „odměny za práci“. To znamená, že pravomoc Unie nelze považovat za automaticky vyloučenou, pokud se tento akt týká této oblasti.
71
Navíc schopnost unijního normotvůrce dosáhnout cílů sociální politiky, jak jsou uvedeny v čl. 151 prvním pododstavci SFEU, a obecně konkretizovat sociální rozměr integrace v rámci Unie by byla silně ohrožena, pokud by tento normotvůrce nemohl přijímat opatření, která mají v praxi pozitivní účinky nebo dopady na úroveň odměn za práci, a to i přesto, že by při tom plně respektoval rozmanitost vnitrostátních zvyklostí členských států a autonomii sociálních partnerů v souladu s čl. 151 druhým pododstavcem SFEU a čl. 152 prvním pododstavcem SFEU.
72
To platí tím spíše pro „pracovní podmínky“, které patří mezi oblasti, v nichž čl. 153 odst. 1 SFEU svěřuje Unii pravomoc podporovat a doplňovat činnost členských států, a jejichž rozsah působnosti se částečně překrývá s rozsahem působnosti výjimky týkající se „odměny za práci“ uvedené v čl. 153 odst. 5 SFEU, jelikož odměna za práci je nedílnou součástí pracovních podmínek (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. listopadu 2004, Delahaye, C‑425/02, EU:C:2004:706, bod 33, a ze dne 22. prosince 2010, Gavieiro a Iglesias Torres, C‑444/09 a C‑456/09, EU:C:2010:819, bod 58).
73
Kromě toho je okolnost, na kterou poukazuje Parlament, a sice že unijní normotvůrce již dříve přijal jiné akty týkající se odměn za práci na právních základech uvedených v článku 153 SFEU, irelevantní pro posouzení, zda napadenou směrnici bylo možné platně přijmout na právním základu obsaženém v tomto článku, aniž by to bylo v rozporu s vynětím z pravomoci týkajícím se „odměny za práci“ uvedeném v odstavci 5 zmíněného článku. Podle judikatury totiž musí být právní základ aktu určen s přihlédnutím k jeho vlastnímu účelu a obsahu, a nikoli s ohledem na právní základ, který byl použit pro přijetí jiných unijních aktů vyznačujících se případně podobnými vlastnostmi (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. června 1994, Parlament v. Rada, C‑187/93, EU:C:1994:265, bod 28, a ze dne 12. února 2015, Parlament v. Rada, C‑48/14, EU:C:2015:91, bod 30).
74
Za těchto podmínek, i když z posouzení provedeného v bodech 57 až 66 tohoto rozsudku vyplývá, že napadená směrnice se týká oblasti odměn za práci a může mít dopad na jejich úroveň, nemohou tyto okolnosti samy o sobě automaticky vést k závěru, že unijní normotvůrce přijetím této směrnice nerespektoval vynětí z pravomoci týkající se „odměny za práci“ uvedené v čl. 153 odst. 5 SFEU.
75
Za tímto účelem je třeba ještě ověřit, zda články 4 až 6 napadené směrnice, kterých se v zásadě týká kritika Dánského království a Švédského království, představují přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
i) Článek 4 napadené směrnice
76
Jak tvrdí Dánské království a Švédské království, článek 4 napadené směrnice stanoví určité požadavky, které jsou formulovány buď obecně, nebo tak, že vyžadují přijetí konkrétních opatření na podporu kolektivního vyjednávání za účelem stanovení mezd. Tento článek konkrétně v odstavci 2 vyžaduje, aby členské státy, v nichž míra pokrytí kolektivními smlouvami nedosahuje hranice 80 %, stanovily rámec, který vytvoří podmínky pro kolektivní vyjednávání, a to buď „zákonem“ po konzultaci se sociálními partnery, nebo „dohodou“ s nimi. Tyto členské státy musí rovněž vypracovat „akční plán“, který stanoví jasný harmonogram a „konkrétní opatření“ na postupné zvyšování míry pokrytí kolektivními smlouvami, a musí ho pravidelně přezkoumávat, zveřejňovat a oznamovat Komisi. Dále je třeba uvést, že pojmy „kolektivní vyjednávání“, „kolektivní smlouva“ a „míra pokrytí kolektivními smlouvami“ uvedené v tomto ustanovení jsou předmětem harmonizovaných definic v čl. 3 bodech 3 až 5 této směrnice.
77
I když tedy článek 4 napadené směrnice zavádí určitou formu státního zásahu do způsobů kolektivního vyjednávání za účelem stanovení mezd, neznamená to samo o sobě, že by jeho ustanovení znamenala přímé zasahování unijního práva do určování odměn v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
78
Tento článek 4 nezasahuje do volby členských států, pokud jde o model stanovení mezd, tj. buď legislativní cestou, nebo prostřednictvím kolektivního vyjednávání, nebo kombinací obojího. Bod 12 odůvodnění napadené směrnice navíc upřesňuje, že „[j]e třeba respektovat rozdílné tradice v členských státech“.
79
Kromě toho uvedený článek 4 neupravuje obsah ani nestanoví výsledek kolektivního vyjednávání. Jak tvrdí Parlament a Rada, různá opatření, která tentýž článek 4 stanoví, neukládají členským státům povinnost dosáhnout určitého výsledku, ale nanejvýš povinnost vynaložit veškeré úsilí k jeho dosažení. Článek 4 odst. 2 napadené směrnice tedy stanoví, že členské státy nemusí dosáhnout hranice 80 % pokrytí kolektivními smlouvami uvedené v tomto ustanovení, ale musí stanovit „rámec“, který vytvoří podmínky pro kolektivní vyjednávání, a vypracovat „akční plán“ na podporu takového vyjednávání. Toto ustanovení musí být ostatně vykládáno ve světle bodu 25 odůvodnění napadené směrnice, který za tímto účelem upřesňuje, že „hranice 80 % míry pokrytí kolektivními smlouvami [by měla být] chápána pouze jako ukazatel aktivující povinnosti vypracovat akční plán“ a při posuzování pokroku při zvyšování míry pokrytí kolektivními smlouvami, zejména s ohledem na akční plán stanovený v této směrnici, by se mělo vzít v úvahu, že „[m]íra pokrytí kolektivními smlouvami se v jednotlivých členských státech v důsledku řady faktorů, mezi něž patří vnitrostátní tradice a zvyklosti, jakož i jejich historický kontext, do značné míry liší“.
80
Skutečnost, že členský stát nedosáhne hranice 80 % míry pokrytí kolektivními smlouvami uvedené v čl. 4 odst. 2 uvedené směrnice, tedy sama o sobě nepředstavuje porušení povinnosti, kterou má tento členský stát.
81
Je třeba dodat, že čl. 4 odst. 2 napadené směrnice je formulován tak, aby byla plně zaručena autonomie sociálních partnerů. V souladu s tímto ustanovením jsou členské státy spadající do jeho působnosti povinny zapojit sociální partnery do vypracování rámce, který vytvoří podmínky pro kolektivní vyjednávání uvedené v tomto ustanovení, ať už je tento „rámec“ přijat ve formě zákona, nebo dohody, jakož i do vypracování, aktualizace a přezkumu akčního plánu, na který se v něm odkazuje. Stejně tak článek 1 této směrnice v odstavci 2 stanoví, že touto směrnicí „není dotčeno plné respektování nezávislosti sociálních partnerů ani jejich právo sjednávat a uzavírat kolektivní smlouvy“, a v odstavci 4, že „[t]ato směrnice musí být uplatňována plně v souladu s právem na kolektivní vyjednávání“.
82
Tento článek 4 musí být vykládán ve spojení s bodem 19 odůvodnění napadené směrnice, který upřesňuje, že touto směrnicí není nijak dotčena svoboda členských států mimo jiné prosazovat přístup k ochraně formou minimální mzdy stanovené kolektivními smlouvami „v souladu s vnitrostátním právem a zvyklostmi a odlišnostmi každého členského státu a při plném respektování vnitrostátních pravomocí a práva sociálních partnerů uzavírat smlouvy“.
83
Z toho vyplývá, že uvedený článek 4 respektuje široký prostor pro uvážení, který mají sociální partneři v rámci vyjednávání a uzavírání kolektivních smluv.
84
Navíc článek 4 napadené směrnice musí být vykládán ve světle článku 152 SFEU, který byl zaveden Lisabonskou smlouvou a v prvním pododstavci výslovně zakotvuje uznání samostatnosti sociálních partnerů. Článek 4 odst. 2 této směrnice tedy nelze vykládat v tom smyslu, že ukládá členským státům povinnost zajistit, aby se větší počet pracovníků stal členy odborové organizace. Jak výslovně připomíná čl. 1 odst. 4 uvedené směrnice, nelze jej rovněž vykládat tak, že by z něj vyplývala povinnost členských států prohlásit jakoukoli kolektivní smlouvu za všeobecně použitelnou.
85
S ohledem na výše uvedené je třeba dospět k závěru, že článek 4 napadené směrnice nepředstavuje přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
ii) Článek 5 napadené směrnice
86
Úvodem je třeba zdůraznit, že článek 5 napadené směrnice, nadepsaný „Postup při stanovování přiměřených zákonných minimálních mezd“, se použije, jak vyplývá z odstavce 1, na členské státy se zákonnými minimálními mzdami. Článek 1 odst. 4 písm. a) této směrnice ve spojení s bodem 19 jejího odůvodnění v tomto ohledu stanoví, že žádné ustanovení uvedené směrnice nelze vykládat tak, že ukládá kterémukoli členskému státu, v němž se tvorba mezd zakládá výlučně na kolektivních smlouvách, povinnost zavést zákonnou minimální mzdu. Jak tedy připouští Dánské království a Švédské království, článek 5 téže směrnice respektuje pravomoc členských států zvolit si model stanovení mezd.
87
Je však třeba ověřit, zda zvláštní ustanovení tohoto článku 5 představují přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii ve smyslu judikatury citované v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
88
Pokud jde zaprvé o čl. 5 odst. 1 napadené směrnice, toto ustanovení v první a druhé větě ukládá členským státům se zákonnými minimálními mzdami, aby zavedly „nezbytné postupy ke stanovování a aktualizaci zákonných minimálních mezd“. Tyto postupy se musí navíc řídit kritérii vymezenými „jasným způsobem“ a „nastavenými tak, aby podpořila [...] přiměřenost [zákonných minimálních mezd] s cílem dosáhnout důstojné životní úrovně, omezit chudobu pracujících, podporovat sociální soudržnost a vzestupnou sociální konvergenci a snížit rozdíly v odměňování žen a mužů“.
89
Jak však správně uvádějí Parlament, Rada a Francouzská republika před Soudním dvorem, ani článek 5 napadené směrnice, ani žádné jiné její ustanovení nedefinují pojem „přiměřenost“ zákonných minimálních mezd. Naopak vzhledem k široké formulaci, kterou používá, ponechává čl. 5 odst. 1 této směrnice členským státům široký prostor pro uvážení při definování tohoto pojmu a určení jeho přesného rozsahu. Přiměřenost zákonných minimálních mezd je nanejvýš orientační hodnotou, k níž by členské státy měly směřovat při stanovování a aktualizaci zákonných minimálních mezd. Tento výklad je podpořen jak třetí větou čl. 5 odst. 1 této směrnice, která pro účely vymezení kritérií uvedených ve druhé větě tohoto ustanovení odkazuje na vnitrostátní vnitrostátními postupy v příslušných vnitrostátních právních předpisech, v rozhodnutích příslušných orgánů nebo v tripartitních dohodách, tak jeho pátou větou, která umožňuje členským státům rozhodnout o relativní váze těchto kritérií s přihlédnutím k jejich vnitrostátním sociálně-ekonomickým podmínkám.
90
S ohledem na výslovný odkaz v uvedeném ustanovení zejména na vnitrostátní postupy vymezené ve vnitrostátních právních předpisech tedy nelze pojem „přiměřenost“ zákonných minimálních mezd považovat za autonomní pojem unijního práva [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2024, CU a ND (Sociální pomoc – Nepřímá diskriminace), C‑112/22 a C‑223/22, EU:C:2024:636, bod 35 a citovaná judikatura], na čem se rovněž shodují Parlament a Rada.
91
Navíc čl. 5 odst. 1 napadené směrnice upravuje „postup“ stanovování a aktualizace zákonných minimálních mezd, přičemž ukládá dotčeným členským státům povinnost zavést postupy, které se řídí kritérii nastavenými na vnitrostátní úrovni tak, aby podpořila přiměřenost těchto mezd, jakož i jejich aktualizaci, a jejichž relativní váhu mohou určit. Toto ustanovení, které je formulováno obecně a vychází z procedurálního přístupu, tedy nezakládá pracovníkům právo na přiměřenou zákonnou minimální mzdu ani právo na aktualizaci uvedených mezd, které by vyplývalo z unijního práva. Takový výklad tohoto ustanovení je podpořen články 12 a 13 této směrnice, z nichž první podmiňuje přístup k prostředkům nápravy, jež stanoví, v případě porušení „práv[...] týkající[ch] se zákonných minimálních mezd nebo ochrany formou minimální mzdy“ existencí těchto práv ve vnitrostátním právu nebo v kolektivních smlouvách a druhý vyžaduje, aby členské státy stanovily pravidla pro sankce za porušení „práv a povinností spadajících do působnosti [uvedené] směrnice“, „jsou-li tato práva a povinnosti stanoveny ve vnitrostátním právu nebo v kolektivních smlouvách“.
92
Za těchto podmínek je třeba dospět k závěru, že čl. 5 odst. 1 napadené směrnice nepředstavuje přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
93
Je třeba dodat, že s ohledem na vynětí z pravomoci týkající se „odměny za práci“ uvedené v čl. 153 odst. 5 SFEU nelze z kombinovaného výkladu čl. 5 odst. 1 napadené směrnice a čl. 31 odst. 1 Listiny dovodit existenci práva na „přiměřenou“ či „spravedlivou“ zákonnou minimální mzdu, které by vyplývalo z unijního práva. Listina totiž podle čl. 51 odst. 2 nerozšiřuje oblast působnosti unijního práva nad rámec pravomocí Unie, ani nevytváří žádnou novou pravomoc či úkol pro Unii, ani nemění pravomoc a úkoly stanovené ve Smlouvách.
94
Pokud jde zadruhé o čl. 5 odst. 2 napadené směrnice, ten v písmenech a) až d) vyjmenovává čtyři prvky, a sice „kupní sílu zákonných minimálních mezd s ohledem na životní náklady“, „obecnou úroveň mezd a jejich rozdělení“, „tempo růstu mezd“, jakož i „dlouhodobou vnitrostátní míru produktivity a její vývoj“, které musí alespoň zahrnovat vnitrostátní kritéria uvedená v odstavci 1 tohoto článku.
95
Je pravda, jak o tom svědčí slovní spojení „alespoň“ použité v tomto čl. 5 odst. 2, že tento výčet není taxativní, neboť členské státy do něj mohou přidat další prvky. Kromě toho, jak bylo připomenuto v bodě 89 tohoto rozsudku, z třetí věty čl. 5 odst. 1 napadené směrnice vyplývá, že členské státy vymezí vnitrostátní kritéria uvedená v tomto druhém ustanovení zejména v souladu se svými vnitrostátními postupy, a z páté věty tohoto odstavce, že členské státy mohou rovněž rozhodnout o relativní váze jednotlivých vnitrostátních kritérií, včetně prvků uvedených v daném čl. 5 odst. 2. Právě sociálně-ekonomické podmínky v každém členském státě ostatně slouží jako referenční bod pro tato různá vnitrostátní kritéria. Skutečností však zůstává, jak správně připomíná Dánské království, že tentýž čl. 5 odst. 2 vyžaduje, aby členské státy se zákonnými minimálními mzdami zajistily, že tato kritéria budou obsahovat přinejmenším čtyři prvky uvedené v tomto ustanovení. Unijní normotvůrce přitom tím, že uložil povinnost použít tyto prvky v postupech pro stanovování a aktualizaci zákonných minimálních mezd, stanovil požadavek týkající se samotných složek těchto mezd, což má přímý dopad na jejich úroveň, přičemž se tak stalo v rozporu s tím, co je uvedeno v poslední větě čl. 5 odst. 1 napadené směrnice, tedy bez ohledu na význam uvedených prvků na vnitrostátní úrovni s přihlédnutím k sociálně-ekonomickým podmínkám panujícím v jednotlivých členských státech.
96
V důsledku toho čl. 5 odst. 2 napadené směrnice představuje harmonizaci části složek uvedených mezd, a tudíž přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
97
Pokud jde zatřetí o čl. 5 odst. 3 napadené směrnice, toto ustanovení sice pouze umožňuje členským státům použít automatický mechanismus valorizace zákonných minimálních mezd a odkazuje na vnitrostátní právo a zvyklosti, pokud jde o vhodná kritéria, na nichž musí být tento mechanismus založen, nicméně v závěrečné části podmiňuje použití automatického mechanismu valorizace členskými státy tím, že „jeho uplatňování nevede [nesmí vést] ke snížení zákonné minimální mzdy“.
98
Z toho vyplývá, že uvedené ustanovení v rozsahu, v němž stanoví zákaz snížení úrovně zákonných minimálních mezd členským státům, které používají automatický mechanismus valorizace těchto mezd, představuje, jak správně tvrdí Dánské království, přímé zasahování unijního práva do určování odměn v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
99
Pokud jde začtvrté o čl. 5 odst. 4 napadené směrnice, podle tohoto ustanovení mohou členské státy při hodnocení přiměřenosti zákonných minimálních mezd použít „orientační referenční hodnoty“ běžně používané na mezinárodní úrovni, jako je 60 % mediánu hrubé mzdy, nebo orientační referenční hodnoty používané na vnitrostátní úrovni. Jak přitom v podstatě tvrdí Spolková republika Německo, tyto orientační referenční hodnoty se liší od prvků, které musí být povinně zohledněny jako kritérium v postupech pro stanovování a aktualizaci vnitrostátních zákonných minimálních mezd uvedených v čl. 5 odst. 2 této směrnice, jelikož představují pouhé referenční parametry pro účely hodnocení přiměřenosti zákonných minimálních mezd, z nichž si členské státy navíc mohou svobodně vybrat. Členské státy mohou použít buď orientační referenční hodnoty používané na vnitrostátní úrovni, nebo orientační referenční hodnoty používané na mezinárodní úrovni, nebo kombinaci obojího. Z toho důvodu čl. 5 odst. 4 uvedené směrnice nestanoví povinné prvky pro úroveň zákonných minimálních mezd, ani neharmonizuje všechny složky těchto mezd nebo jejich část, takže nepředstavuje přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
100
Zapáté čl. 5 odst. 5 napadené směrnice ukládá členským státům povinnost pravidelně a včas aktualizovat zákonné minimální mzdy, a to alespoň každé dva roky, nebo v případě členských států, které používají automatický mechanismus valorizace, alespoň každé čtyři roky, zatímco čl. 5 odst. 6 této směrnice jim ukládá povinnost zřídit jeden nebo více poradních orgánů, které budou příslušným orgánům poskytovat poradenství v otázkách zákonných minimálních mezd. Tyto odstavce však pouze stanoví procesní pravidla pro stanovování a aktualizaci zákonných minimálních mezd a nepředepisují žádné požadavky, které by byly pro členské státy závazné, pokud jde o úroveň zákonných minimálních mezd nebo harmonizaci všech nebo některých složek těchto zákonných minimálních mezd. Na rozdíl od toho, co tvrdí Dánské království, tento čl. 5 odst. 5 a 6 tudíž nepředstavuje přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
101
Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 5 odst. 2 napadené směrnice a část věty „za podmínky, že uplatnění tohoto mechanismu nevede ke snížení zákonné minimální mzdy“, uvedená v odst. 3 tohoto článku představuje přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku, a tudíž je v rozporu s vynětím týkajícím se „odměny za práci“ stanoveným v čl. 153 odst. 5 SFEU.
iii) Článek 6 napadené směrnice
102
Článek 6 napadené směrnice, nadepsaný „Odchylky a srážky“, v odstavci 1 stanoví, že pokud členské státy povolí odlišnou výši zákonné minimální mzdy u určitých skupin pracovníků nebo srážky, po nichž vyplácená odměna poklesne na úroveň nižší, než je příslušná zákonná minimální mzda, zajistí, aby byly uvedené odchylky a srážky v souladu se zásadami nediskriminace a proporcionality, přičemž zásada proporcionality zahrnuje sledování legitimního cíle. Odstavec 2 tohoto článku 6 dodává, že žádné ustanovení této směrnice nelze vykládat tak, že ukládá členským státům povinnost zavést odchylky od zákonných minimálních mezd nebo srážky z nich. Tato ustanovení je třeba vykládat ve světle bodu 29 odůvodnění uvedené směrnice, který uvádí, že je důležité vyhnout se „širokému používání“ těchto odchylek a srážek, jelikož hrozí, že nepříznivě ovlivní přiměřenost zákonných minimálních mezd.
103
V tomto ohledu je třeba uvést, že článek 6 napadené směrnice ponechává členským státům volnost v tom, zda zavedou či nikoli odchylky nebo srážky ze zákonných minimálních mezd, po nichž vyplácená odměna poklesne na úroveň nižší, než je příslušná zákonná minimální mzda. V ostatních ohledech článek 6 napadené směrnice, který se omezuje na požadavek, aby členské státy dodržovaly zásady zákazu diskriminace a proporcionality, když povolují odlišnou výši zákonné minimální mzdy u určitých skupin pracovníků nebo srážky, po nichž vyplácená odměna poklesne na úroveň nižší, než je příslušná zákonná minimální mzda, nepředstavuje přímé zasahování unijního práva do určování odměn za práci v Unii ve smyslu judikatury uvedené v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.
104
V důsledku toho je třeba vyhovět první části prvního žalobního důvodu v rozsahu, v němž se týká čl. 5 odst. 2 napadené směrnice, a tudíž i části věty „včetně prvků uvedených v odstavci 2“ obsažené v páté větě čl. 5 odst. 1 této směrnice, jakož i části věty „pokud jeho uplatňování nevede ke snížení zákonné minimální mzdy“ obsažené v čl. 5 odst. 3 uvedené směrnice. Ve zbývající části je třeba první část prvního žalobního důvodu zamítnout.
3) Ke druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z nerespektování vynětí z pravomoci týkajícího se „práva sdružovat se“
105
Článek 153 odst. 5 SFEU stanoví, že tento článek se nevztahuje mimo jiné na „právo sdružovat se“.
106
I když pojem „právo sdružovat se“ uvedený v tomto čl. 153 odst. 5 není ve Smlouvě o FEU definován, je třeba podle ustálené judikatury při výkladu ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění a cíle, které sleduje, ale i jeho kontext a veškerá ustanovení unijního práva, přičemž informace relevantní pro jeho výklad může poskytnout rovněž historie vzniku takového ustanovení [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. prosince 2018, Wightman a další, C‑621/18, EU:C:2018:999, bod 47 a citovaná judikatura, a ze dne 19. listopadu 2024, Komise v. Česká republika (Volitelnost a členství v politické straně), C‑808/21, EU:C:2024:962, bod 91].
107
V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 153 odst. 5 SFEU vyjímá čtyři oblasti, a sice „odměnu za práci“, „právo sdružovat se“, „právo na stávku“ a „právo na výluku“, z pravomocí v oblasti sociální politiky svěřených Unii na základě odstavců 1 až 4 tohoto článku, což jsou oblasti, které se všechny přinejmenším částečně týkají výsad sociálních partnerů, jak upřesnil generální advokát v bodě 67 svého stanoviska. Je třeba dodat, že ve zvláštní oblasti sociální politiky je podpora úlohy sociálních partnerů a usnadňování dialogu mezi nimi při respektování jejich samostatnosti jedním z cílů hlavy X třetí části Smlouvy o FEU, jak vyplývá z čl. 152 prvního pododstavce SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. září 2021, EPSU v. Komise, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, body 60 a 61). Z toho lze vyvodit, že vynětí týkající se „práva sdružovat se“ má stejně jako vynětí týkající se „odměny za práci“ především za cíl chránit samostatnost sociálních partnerů na vnitrostátní úrovni (obdobně viz rozsudky ze dne 13. září 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, bod 40, jakož i ze dne 7. července 2022, Coca-Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 a C‑258/21, EU:C:2022:529, bod 47).
108
Pokud jde o vztah mezi právem svobodně se účastnit kolektivního vyjednávání a „právem sdružovat se“ uvedeným v čl. 153 odst. 5 SFEU, je pravda, že prvně uvedené právo není výslovně uvedeno mezi oblastmi, v nichž článek 153 SFEU přiznává Unii harmonizační pravomoc za účelem dosažení cílů uvedených v článku 151 SFEU. Kromě toho, jak správně uvádí Dánské království, mezi těmito právy existuje souvislost, neboť právo sdružovat se je předpokladem pro výkon práva na kolektivní vyjednávání. Z toho však nelze vyvozovat, že by právo na svobodnou účast na kolektivním vyjednávání jakožto neodmyslitelná součást „práva sdružovat se“ bylo z tohoto důvodu vyňato z pravomocí Unie podle čl. 153 odst. 5 SFEU.
109
Především čl. 153 odst. 1 písm. f) SFEU výslovně přiznává unijnímu normotvůrci pravomoc přijímat opatření týkající se „zastupování a kolektivní obran[y] zájmů pracovníků a zaměstnavatelů včetně spolurozhodování“. Znění tohoto ustanovení mu přitom přiznává dostatečně širokou působnost na to, aby se vztahovalo na opatření upravující právo na kolektivní vyjednávání, bez ohledu na vynětí týkající se práva sdružovat se stanovené v čl. 153 odst. 5 SFEU.
110
Dále lze ze spojení pojmů „právo sdružovat se v odborových organizacích“ a „právo kolektivního vyjednávání mezi zaměstnavateli a zaměstnanci“ v sedmé odrážce čl. 156 prvního pododstavce SFEU vyvodit, že pro účely tohoto článku a obecně ustanovení hlavy X třetí části Smlouvy o FEU zamýšleli autoři Smluv rozlišovat mezi oblastmi, na které se vztahuje každý z těchto dvou pojmů.
111
Konečně Charta sociálních práv a Evropská sociální charta jakožto nástroje výslovně uvedené v čl. 151 prvním pododstavci SFEU, jakož i Listina, se zabývají samostatně právem sdružovat se a právem na kolektivní vyjednávání.
112
Pokud jde konkrétně o Listinu, právo sdružovat se, stanovené v jejím článku 12, odkazuje zejména na „právo každého zakládat na ochranu svých zájmů odbory a vstupovat do nich“. Toto právo zahrnuje rovněž právo nezakládat organizace, včetně odborových organizací, a nevstupovat do nich. Z tohoto důvodu zahrnuje rovněž možnost sdružení dále vyvíjet činnost a působit bez neodůvodněného zásahu státu [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. března 2006, Werhof, C‑499/04, EU:C:2006:168, bod 33, a ze dne 18. června 2020, Komise v. Maďarsko (Transparentnost sdružování), C‑78/18, EU:C:2020:476, bod 113].
113
Naproti tomu právo na kolektivní vyjednávání stanovené v článku 28 Listiny zahrnuje zejména právo pracovníků a zaměstnavatelů nebo jejich příslušných organizací „sjednávat a uzavírat na vhodných úrovních kolektivní smlouvy“.
114
V tomto ohledu je zajisté pravda, jak tvrdí Dánské království, že výjimka stanovená v čl. 153 odst. 5 SFEU má původ v čl. 2 odst. 6 Dohody o sociální politice uzavřené mezi členskými státy Evropského společenství s výjimkou Spojeného království Velké Británie a Severního Irska (Úř. věst. 1992, C 191, s. 91), připojené k protokolu (č. 14) o sociální politice připojenému ke Smlouvě o ES, a předchází tedy přijetí Listiny. Nicméně teze Dánského království, podle níž autoři Smluv zamýšleli vyjmout z pravomocí Unie v čl. 153 odst. 5 SFEU předmět svobodné účasti na kolektivním vyjednávání jakožto neodmyslitelný prvek práva sdružovat se, nemá kromě Listiny oporu ani v ustanoveních Evropské sociální charty a Charty sociálních práv, která předcházela přijetí Dohody o sociální politice. Evropská sociální charta a Charta sociálních práv totiž rovněž považují právo sdružovat se a právo na kolektivní vyjednávání za odlišná práva, a to v článcích 5 a 6 Evropské sociální charty a v článcích 11 a 12 Charty sociálních práv.
115
Pojem „právo sdružovat se“ uvedený v čl. 153 odst. 5 SFEU musí být tudíž vykládán v tom smyslu, že odkazuje na svobodu pracovníků a zaměstnavatelů zakládat nebo rozpouštět organizace, včetně odborových organizací, nebo do nich vstupovat, aniž zahrnuje opatření upravující právo na kolektivní vyjednávání mezi zaměstnavateli a pracovníky.
116
Pokud jde o právní kritérium použitelné při posouzení toho, zda bylo respektováno vynětí týkající se „práva sdružovat se“ stanovené v čl. 153 odst. 5 SFEU, je třeba mít podobně jako generální advokát v bodě 107 svého stanoviska za to, že vynětí z pravomoci týkající se „práva sdružovat se“, jak je vymezeno v předchozím bodě tohoto rozsudku, se nevztahuje na všechna opatření související s právem sdružovat se, ale pouze na opatření, která představují přímé zasahování unijního práva do tohoto práva nebo jeho výkonu. Naproti tomu se toto vynětí nevztahuje na opatření, která sice souvisejí s právem sdružovat se, avšak neupravují toto právo přímo, ale upravují právo na kolektivní vyjednávání.
117
Na rozdíl od toho, co tvrdí Dánské království, tedy skutečnost, že se článek 4 napadené směrnice může týkat otázek spadajících do oblasti působnosti práva na kolektivní vyjednávání, sama o sobě neumožňuje učinit závěr, že unijní normotvůrce jednal v rozporu s vynětím z pravomoci týkajícím se práva sdružovat se stanoveným v čl. 153 odst. 5 SFEU. Za tímto účelem je však třeba ověřit, zda ustanovení čl. 4 odst. 1 písm. d) a čl. 4 odst. 2 napadené směrnice, kterých se konkrétně týkají argumenty Dánského království, představují „přímé zasahování“ unijního práva do práva sdružovat se.
118
Zaprvé je třeba uvést, že i když se argumenty Dánského království netýkají konkrétně tohoto ustanovení, cílem čl. 4 odst. 1 písm. c) napadené směrnice je chránit výkon práva na kolektivní vyjednávání o stanovování mezd a na ochranu pracovníků a zástupců odborových organizací před jednáním, které by je s ohledem na jejich zaměstnání diskriminovalo na základě toho, že se účastní nebo chtějí účastnit kolektivního vyjednávání o stanovování mezd. Toto ustanovení neupravuje svobodu pracovníků a zaměstnavatelů zakládat nebo rozpouštět organizace, včetně odborových organizací, nebo do nich vstupovat, ale upravuje záležitosti spadající do práva na kolektivní vyjednávání.
119
Dále je třeba uvést, že cílem čl. 4 odst. 1 písm. d) této směrnice je chránit odborové a zaměstnanecké organizace, které se účastní nebo chtějí účastnit kolektivního vyjednávání, před veškerým zasahováním druhé strany či zástupců druhé strany nebo jejích členů do jejich ustavení, fungování či správy. Podle těchto ustanovení musí členské státy za tímto účelem „ve vhodných případech [přijmout] opatření“. Ochrana, kterou má toto ustanovení poskytnout proti zasahování, se týká „ustavení“, „fungování“ a „správy“ odborových a zaměstnaneckých organizací, což jsou záležitosti spadající do práva sdružovat se, a to jak v pozitivním, tak negativním aspektu, tedy práva zakládat organizace, včetně odborových organizací, a organizovat je.
120
Respektování vynětí z pravomoci týkajícího se „práva sdružovat se“ stanoveného v čl. 153 odst. 5 SFEU přitom předpokládá, že ani čl. 4 odst. 1 písm. d) napadené směrnice, ani opatření přijatá členskými státy k zajištění provedení tohoto ustanovení do vnitrostátního práva nebudou obnášet přímé zasahování do ustavení, fungování a správy sdružení.
121
V tomto ohledu ze samotného znění čl. 4 odst. 1 písm. d) napadené směrnice vyplývá, že i když toto ustanovení souvisí s právem sdružovat se, jeho cílem je podpora práva na svobodnou účast na kolektivním vyjednávání.
122
Článek 4 odst. 1 písm. d) napadené směrnice tudíž nezasahuje do pravomoci členských států přijmout opatření přímo upravující právo sdružovat se. Tento závěr potvrzuje skutečnost, jak vyplývá jednak z odkazu na „vnitrostátní právo“ a „[vnitrostátní] zvyklosti“ ve znění čl. 4 odst. 1 této směrnice a jednak ze slovního spojení „ve vhodných případech“ uvedeného v jeho písmenu d), že členské státy nejsou povinny přijmout „opatření“ podle tohoto písmene d) a musí tak v každém případě učinit pouze v rozsahu, v němž to jejich vnitrostátní právo předpisy a zvyklosti umožňují. V tomto ohledu je třeba rovněž uvést, že tato ustanovení neharmonizují obsah stanovených opatření. Navíc, jak vyplývá z bodu 84 tohoto rozsudku, ustanovení tohoto článku 4 musí být vykládána ve světle čl. 152 prvního pododstavce SFEU, který od vstupu Lisabonské smlouvy v platnost výslovně zakotvuje respektování samostatnosti sociálních partnerů.
123
Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 4 odst. 1 písm. d) napadené směrnice nepředstavuje přímé zasahování unijního práva do práva sdružovat se.
124
Zadruhé, pokud jde o respektování vynětí týkajícího se práva sdružovat se uvedeného v čl. 153 odst. 5 SFEU článkem 4 odst. 2 napadené směrnice, Dánské království tvrdí, že tento čl. 4 odst. 2 představuje rovněž zasahování do práva sdružovat se v odborových organizacích, neboť cíle zvýšení počtu pracovníků, na které se vztahuje kolektivní smlouva, uvedeného v tomto ustanovení, by mohlo být dosaženo pouze zvýšením míry členství pracovníků v odborových organizacích.
125
Tento argument však nemůže obstát. Jak totiž vyplývá z bodu 84 tohoto rozsudku, čl. 4 odst. 2 napadené směrnice nemůže být vykládán v tom smyslu, že ukládá členským státům povinnost zajistit, aby se větší počet pracovníků stal členy odborových organizací.
126
Z toho vyplývá, že čl. 4 odst. 2 napadené směrnice nepředstavuje přímé zasahování unijního práva do práva sdružovat se.
127
V důsledku toho je třeba druhou část prvního žalobního důvodu zamítnout jako neopodstatněnou.
128
S ohledem na výše uvedené je třeba vyhovět prvnímu žalobnímu důvodu v rozsahu, v němž se týká čl. 5 odst. 2 napadené směrnice, a tudíž i části věty „včetně prvků uvedených v odstavci 2“ obsažené v páté větě čl. 5 odst. 1 této směrnice, jakož i části věty „pokud jeho uplatňování nevede ke snížení zákonné minimální mzdy“ obsažené v čl. 5 odst. 3 uvedené směrnice a ve zbývající části musí být tento žalobní důvod zamítnut.
2.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nemožnosti přijmout napadenou směrnici na základě čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU
a)
Argumentace účastníků řízení
129
V rámci druhého žalobního důvodu Dánské království podporované Švédským královstvím tvrdí, že i za předpokladu, že napadená směrnice respektuje vynětí z pravomoci týkající se „odměny za práci“ a „práva sdružovat se“ stanovená v čl. 153 odst. 5 SFEU, Parlament a Rada ji nemohly platně přijmout na základě čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU v souladu s rozhodovacím postupem stanoveným v této oblasti v čl. 153 odst. 2 SFEU.
130
Napadená směrnice totiž sleduje dva stejně důležité cíle v tom smyslu, že jejím cílem je upravovat nejen „pracovní podmínky“ uvedené v čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU, ale také „zastupování a kolektivní obran[u] zájmů pracovníků a zaměstnavatelů“ uvedené v čl. 153 odst. 1 písm. f) SFEU. Každý z těchto právních základů přitom předpokládá použití odlišného legislativního postupu a tyto postupy jsou neslučitelné. Článek 153 odst. 1 písm. f) SFEU vyžaduje jednomyslnost v Radě na rozdíl od čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU, který v ní vyžaduje kvalifikovanou většinu.
131
Parlament a Rada, Komise, jakož i členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání žalovaných orgánů, zpochybňují argumentaci Dánského království v rámci druhého žalobního důvodu.
b)
Závěry Soudního dvora
132
Jak bylo připomenuto v bodě 56 tohoto rozsudku, podle ustálené judikatury se volba právního základu unijního aktu musí zakládat na objektivních skutečnostech, které mohou být předmětem soudního přezkumu, mezi něž patří účel a obsah tohoto aktu. Pokud přezkum unijního aktu ukáže, že tento sleduje několikerý účel nebo že má několik složek a jeden z těchto účelů či složek je možné označit za hlavní nebo převažující, kdežto ostatní jsou pouze vedlejší nebo mají velmi omezený rozsah, musí být právní základ pro přijetí tohoto aktu určen podle tohoto hlavního účelu nebo složky. Unijní akt může mít několik právních základů pouze ve výjimečném případě, a sice sleduje-li současně několik účelů nebo má několik složek, které jsou neoddělitelně spjaty, aniž je některý účel nebo některá složka vůči ostatním vedlejší [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. července 2012, Parlament v. Rada, C‑130/10, EU:C:2012:472, body 43 a 44, jakož i ze dne 20. listopadu 2018, Komise v. Rada (CHMO ANTARKTIDA), C‑626/15 a C‑659/16, EU:C:2018:925, body 77 a 78].
133
Nicméně použití dvojího právního základu je vyloučeno, pokud jsou postupy stanovené pro každý z těchto základů neslučitelné [rozsudek ze dne 11. června 1991, Komise v. Rada, C‑300/89, EU:C:1991:244, bod 21, a posudek 1/15 (Dohoda PNR mezi EU a Kanadou) ze dne 26. července 2017, EU:C:2017:592, bod 78].
134
Pokud jde o působnost čl. 153 odst. 1 písm. b) a f) SFEU, z úvah uvedených v bodech 72 a 109 tohoto rozsudku vyplývá, že čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU, který se týká „pracovních podmínek“, může zahrnovat opatření ke zlepšení přiměřenosti minimálních mezd, a tím i zlepšení životních a pracovních podmínek v Unii, a dále čl. 153 odst. 1 písm. f). SFEU, jejímž cílem je „zastupování a kolektivní obrana zájmů pracovníků a zaměstnavatelů včetně spolurozhodování“, může zahrnovat opatření na podporu kolektivního vyjednávání, pokud jsou takto přijatá opatření v souladu s čl. 153 odst. 5 SFEU.
135
I když v každé z těchto dvou oblastí mohou Parlament a Rada v souladu s čl. 153 odst. 2 písm. b) SFEU stanovit „minimální požadavky“, v prvním případě jednají řádným legislativním postupem, přičemž Rada rozhoduje kvalifikovanou většinou a ve druhém případě zvláštním legislativním postupem, který v Radě vyžaduje jednomyslnost.
136
Pokud jde v projednávaném případě o hlavní ustanovení napadené směrnice obsažená v jejích článcích 4 až 8, článek 4 této směrnice nejprve stanoví, jak vyplývá z bodů 63 a 64 tohoto rozsudku, opatření týkající se podpory kolektivního vyjednávání o stanovování mezd. Taková opatření mohou zajisté spadat do oblasti „zastupování a kolektivní obran[y] zájmů pracovníků a zaměstnavatelů včetně spolurozhodování“ uvedené v čl. 153 odst. 1 písm. f) SFEU. Jak však v podstatě uvedl generální advokát v bodě 119 svého stanoviska, je třeba zohlednit souvislost, kterou tato směrnice stanoví v čl. 1 odst. 1 vykládaném ve světle bodů 16 a 22 jejího odůvodnění, mezi podporou kolektivního vyjednávání o stanovování mezd a hlavním cílem uvedené směrnice, kterým je zlepšit životní a pracovní podmínky v Unii, a zejména přiměřenost minimálních mezd pro pracovníky. V tomto kontextu je článek 4 téže směrnice pouze prostředkem k dosažení jejího hlavního cíle, a nikoli samostatným a odlišným účelem nebo složkou. Článek 4 tedy rovněž spadá do oblasti „pracovních podmínek“ uvedené v čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU. V každém případě uvedený článek 4 představuje nanejvýš dílčí účel nebo složku spadající do oblasti „zastupování a kolektivní obran[y] zájmů pracovníků a zaměstnavatelů“, která je čistě vedlejší k hlavnímu účelu nebo složce spadající do oblasti „pracovních podmínek“.
137
Z přezkumu prvního žalobního důvodu dále vyplývá, že napadená směrnice obsahuje ustanovení a dvě větné části vyňaté z pravomocí Unie v souladu s čl. 153 odst. 5 SFEU, a sice čl. 5 odst. 2, a tudíž i část věty „včetně prvků uvedených v odstavci 2“ obsaženou v páté větě čl. 5 odst. 1, jakož i část věty „pokud jeho uplatňování nevede ke snížení zákonné minimální mzdy“ obsaženou v čl. 5 odst. 3 téže směrnice. Toto ustanovení a obě tyto části věty tedy nespadají do legislativních pravomocí Unie v oblastech uvedených v čl. 153 odst. 1 písm. b) a f) SFEU.
138
Ostatní ustanovení článku 5 napadené směrnice, jakož i články 6 až 8 stanoví, jak vyplývá z bodů 57 a 66 tohoto rozsudku, opatření, kterými se stanoví rámec pro stanovování přiměřených minimálních mezd za účelem zlepšení životních a pracovních podmínek v Unii. Tato ustanovení tedy spadají do oblasti „pracovních podmínek“ uvedené v čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU.
139
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že napadená směrnice s ohledem na svá hlavní ustanovení tvořená články 4 až 8 spadá do oblasti pravomoci uvedené v čl. 153 odst. 1 písm. b) SFEU, a nikoli do pravomoci uvedené v čl. 153 odst. 1 písm. f) SFEU.
140
Za těchto podmínek musí být druhý žalobní důvod zamítnut jako neopodstatněný.
141
S ohledem na výše uvedené jsou návrhová žádání předložená Dánským královstvím částečně opodstatněná v rozsahu, v němž zní na zrušení čl. 5 odst. 2 napadené směrnice a části věty „pokud jeho uplatňování nevede ke snížení zákonné minimální mzdy“ uvedené v čl. 5 odst. 3 této směrnice, z důvodu, že tato ustanovení spadají v souladu s čl. 153 odst. 5 SFEU do oblastí, které jsou vyňaty z pravomocí Unie. Zrušení tohoto čl. 5 odst. 2 vyžaduje zrušení části věty „včetně prvků uvedených v odstavci 2“ uvedené v páté větě čl. 5 odst. 1 této směrnice.
B. K návrhovým žádáním předloženým podpůrně, znějícím na zrušení čl. 4 odst. 1 písm. d) nebo čl. 4 odst. 2 napadené směrnice
142
Jediný žalobní důvod vznesený Dánským královstvím na podporu jeho podpůrných návrhových žádání směřuje proti čl. 4 odst. 1 písm. d) nebo čl. 4 odst. 2 napadené směrnice a je založen na stejných argumentech, jako jsou argumenty uplatněné na podporu prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu hlavních návrhových žádání. Vzhledem k tomu, že posledně uvedené argumenty byly odmítnuty v rámci posouzení tohoto prvního žalobního důvodu, musí být tedy tento jediný žalobní důvod v každém případě rovněž zamítnut jako neopodstatněný, aniž je nutné rozhodnout o jeho přípustnosti, a tato návrhová žádání předložená podpůrně musí být tudíž zamítnuta.
143
S ohledem na vše výše uvedené je třeba zrušit slovní spojení „včetně prvků uvedených v odstavci 2“ uvedené v páté větě čl. 5 odst. 1 napadené směrnice, čl. 5 odst. 2 této směrnice, jakož i slovní spojení „pokud jeho uplatňování nevede ke snížení zákonné minimální mzdy“ uvedené v čl. 5 odst. 3 téže směrnice. Ve zbývající části se žaloba zamítá.
IV. K nákladům řízení
144
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
145
Článek 138 odst. 3 tohoto jednacího řádu stanoví, že pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch, nese každý z nich vlastní náklady. Jeví-li se to však vzhledem k okolnostem v projednávané věci jako odůvodněné, může Soudní dvůr rozhodnout, že účastník řízení ponese vlastní náklady řízení a nahradí část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení.
146
Vzhledem k tomu, že Dánské království mělo ve věci částečně neúspěch, je důvodné mu uložit, že nahradí dvě třetiny nákladů řízení vynaložených Parlamentem a Radou a ponese dvě třetiny vlastních nákladů řízení. Je třeba rozhodnout, že Parlament a Rada nahradí jednu třetinu nákladů řízení vynaložených Dánským královstvím a ponesou jednu třetinu vlastních nákladů řízení.
147
V souladu s čl. 140 odst. 1 uvedeného jednacího řádu ponesou Belgické království, Spolková republika Německo, Řecká republika, Španělské království, Francouzská republika, Lucemburské velkovévodství, Portugalská republika, Švédské království a Komise vlastní náklady řízení, jež vynaložili jakožto vedlejší účastníci.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1)
Slovní spojení „včetně prvků uvedených v odstavci 2“ uvedené v páté větě čl. 5 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2022/2041 ze dne 19. října 2022 o přiměřených minimálních mzdách v Evropské unii, čl. 5 odst. 2 této směrnice, jakož i slovní spojení „pokud jeho uplatňování nevede ke snížení zákonné minimální mzdy“ uvedené v čl. 5 odst. 3 téže směrnice se zrušují.
2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3)
Dánské království nahradí dvě třetiny nákladů řízení vynaložených Evropským parlamentem a Radou Evropské unie a ponese dvě třetiny vlastních nákladů řízení.
4)
Evropský parlament a Rada Evropské unie nahradí jednu třetinu nákladů řízení vynaložených Dánským královstvím a ponesou jednu třetinu vlastních nákladů řízení.
5)
Belgické království, Spolková republika Německo, Řecká republika, Španělské království, Francouzská republika, Lucemburské velkovévodství, Portugalská republika, Švédské království a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: dánština.