62019CC0811
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛЕН АДВОКАТ
М. BOBEK
представено на 4 март 2021 година (
1
)
Съединени дела C‑811/19 и C‑840/19
Ministerul Public — Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie — Direcţia Naţională Anticorupţie
срещу
FQ,
GP,
HO,
IN
друга страна в производството:
JM
(Преюдициално запитване, отправено от Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Върховен касационен съд, Румъния)
и
Ministerul Public — Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție — Direcția Națională Anticorupție
срещу
NC
(Преюдициално запитване, отправено от Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Върховен касационен съд, Румъния)
„Преюдициално запитване — Защита на финансовите интереси на Европейския съюз — Член 325, параграф 1 ДФЕС — Наказателно производство за корупция — Проекти, финансирани частично с европейски средства — Национално законодателство, което предвижда изискване за специализация на съдебните състави, разглеждащи корупционни дела — Решение на конституционен съд, което изисква ново разглеждане на първа инстанция на съдебни решения, постановени от неспециализирани съдебни състави — Право на съд, предварително създаден със закон — Член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз — Независимост на съдебната власт — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Предимство на правото на Съюза — Дисциплинарни производства срещу съдии“
I. Въведение
1.
Съвместимо ли е с правото на Съюза решение на национален конституционен съд, с което се установява неизпълнение от страна на националния върховен съд на законоустановеното му задължение да сформира специализирани състави за разглеждане на първа инстанция на корупционни престъпления, което води до ново разглеждане на дела за корупция, свързана с управлението на средства на Съюза, по които вече е постановена присъда?
2.
По същество това е въпросът, който се поставя на Съда по настоящите дела. С оглед на тези фактически обстоятелства запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 325, параграф 1 ДФЕС, както и принципът на независимост на съдебната власт, закрепен в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и в член 47 от Хартата на основаните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), допускат приемането на такова конституционно решение. Тези дела повдигат и въпроса дали член 47, втора алинея от Хартата включва изискване за специализация на съдиите.
3.
Редица въпроси, повдигнати по настоящите дела, се припокриват с вече разгледаните по паралелните съединени дела C‑357/19 и C‑547/19, Euro Box Promotion и др., по които днес представям отделно заключение (
2
). Настоящите дела споделят и редица характеристики с (множество) други преюдициални запитвания, отправени до Съда от различни румънски юрисдикции през 2019 г., по които преди това представих (водещото) заключение по дело Asociaţia Forumul Judecătorilor din România и др. (
3
) Доколкото поставените от настоящите дела въпроси вече са обхванати в тези заключения, ще се позовавам на вече извършения в тях анализ.
II. Правна уредба
А.
Право на Съюза
1. Конвенцията PIF
4.
Релевантните разпоредби от Конвенцията, съставена на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз, за защита на финансовите интереси на Европейските общности (наричана по-нататък „Конвенцията PIF“) (
4
), са възпроизведени в точки 4 и 5 от заключението по дело Euro Box Promotion.
Б.
Румънското право
1. Наказателно-процесуален кодекс
5.
Член 281, параграф 1, буква а) от Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penalală (Закон № 135/2010 за приемане на Наказателно-процесуалния кодекс, наричан по-нататък „Наказателно-процесуалният кодекс“), озаглавен „Абсолютна недействителност“, установява сред основанията, които „винаги водят до недействителност“, нарушаването на правилата относно сформирането на съдебните състави.
6.
Article 421, параграф 2, буква b) от Наказателно-процесуалния кодекс, озаглавен „Решения, които могат да бъда постановени при произнасяне по жалба“, гласи: „Съдът, който се произнася по жалба, постановява едно от следните решения:
[…]
отменя първоинстанционното решение и разпорежда делото да бъде върнато за ново разглеждане на съда, чието решение е отменено на изтъкнатото от някоя от страните основание че производството пред този съд е проведено в отсъствието на тази страна, която или не е била редовно призована, или, ако е била редовно призована, не е имала възможност да се яви и да уведоми съда за тази невъзможност. Делото се връща за ново разглеждане на съда, чието решение е отменено, и когато е налице някое от основанията за абсолютна недействителност, освен в случай на липса на компетентност, в който случай делото се изпраща на компетентния съд“.
7.
Член 426, параграф 1, член 428, параграф 1 и член 432, параграф 1 от Наказателно-процесуалния кодекс са възпроизведени в точки 12—14 от заключение по дело Euro Box Promotion.
2. Наказателен кодекс
8.
Членове 154 и 155 от Legea nr. 286/2009 privind Codul Criminal (Закон № 286/2009 за Наказателния кодекс) от 17 юли 2009 г., изменени и допълнени впоследствие, които са релевантните разпоредби относно уредбата на давностните срокове, са възпроизведени в точки 15 и 16 от заключението по дело Euro Box Promotion.
3. Закон № 78/2000
9.
Съгласно член 5, параграф 1 от Legea nr. 78/2000 pentru prevenirea, descoperirea şi sancţionarea faptelor de corupţie (Закон № 78/2000 за предотвратяване, установяване и санкциониране на случаите на корупция, наричан по-нататък „Закон № 78/2000“) „по смисъла на настоящия закон престъпленията по членове 289—292 от Наказателния кодекс са корупционни престъпления, включително когато са извършени от лицата, посочени в член 308 от Наказателния кодекс“.
10.
Член 29 от Закон № 78/2000, изменен със Закон № 161/2003, предвижда, че „за разглеждането на първа инстанция на посочените в настоящия закон престъпления се създават специализирани съдебни състави“.
4. Закон № 304/2004
11.
Съгласно член 19, параграф 3 от Legeа nr. 304/2004 privind organizarea judiciară (Закон № 304/2004 за устройство на съдилищата) (
5
)„в началото на всяка година управителният съвет на Înalta Curte de Casație și Justiție [Върховен касационен съд, Румъния, наричан по-нататък „ВКС“] […] може да одобри създаването на специализирани състави в рамките на отделенията [ВКС] […]“.
5. Закон № 303/2004
12.
Съгласно член 99, буква ș) Legea nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor și procurorilor (Закон № 303/2004 за статута на съдиите и прокурорите) (
6
)„неспазването на решенията на Curtea Constituțională [Конституционен съд, Румъния] […]“. представлява дисциплинарно нарушение.
III. Фактите, националните производства и преюдициалните въпроси
А.
Дело C‑811/19
13.
С присъда от 8 февруари 2018 г., постановена от тричленен състав на наказателното отделение на ВКС, подсъдимите са осъдени на първа инстанция на наказания от 2 до 8 години лишаване от свобода за корупция (търговия с влияние), пране на пари, подправка на документи и престъпления, приравнени на корупция.
14.
Обвиненията са повдигнати на подсъдимите във връзка с процедура за възлагане на три обществени поръчки, обявена през 2009 г. от дружеството SC Compania de Apă Olt S. A., за извършване на работи по възстановяване и разширяване на водопроводната мрежа и канализацията на различни места. Поръчките са част от проект, който е финансиран главно (82 %) с европейски средства по оперативна програма „Околна среда“. Установено е, що се отнася по-специално до престъплението корупция, че първият подсъдим, който е заемал последователно длъжностите кмет, сенатор и министър, е приел обещанието на директор на търговско дружество да му изплати сума, равна на 20 % от общата стойност на трите разглеждани обществени поръчки. Така на практика е получил обща сума в размер на 6200000 RON (румънски леи) (1500000 EUR), за да упражни влияние върху членовете на комисиите за оценка на офертите в SC Compania de Apă Olt S. A., върху длъжностните лица от Consiliul Național pentru Soluționarea Contestațiilor (Национален съвет за решаване на спорове, Румъния), както и върху съдиите от апелативен съд.
15.
Четирима от петимата подсъдими (наричани по-нататък „жалбоподателите“ в главното производство), както и Ministerul Public — Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie — Direcţia Naţională Anticorupţie (Прокуратура при ВКС — Национална дирекция за борба с корупцията, Румъния, наричана по-нататък „прокуратурата“) обжалват присъдата от 8 февруари 2018 г. пред петчленен съдебен състав на наказателното отделение на ВКС.
16.
В очакване на решението по жалбата, Curtea Constituțională a României (Конституционен съд, Румъния) постановява решение № 417 от 3 юли 2019 г. (наричано по-нататък „Решение № 417/2019“) (
7
). С това решение, което е постановено по производство, образувано по искане на председателя на Камарата на депутатите, Конституционният съд установява наличието на конституционноправен спор между Парламента, от една страна, и ВКС, от друга, поради това че в нарушение на разпоредбите на член 29, параграф 1 от Закон № 78/2000 ВКС не е създал специализирани съдебни състави за разглеждане на първа инстанция на корупционните престъпления.
17.
Конституционният съд приема, че съдебно решение, което е постановено от неспециализиран съдебен състав, подлежи на отмяна съгласно член 281, параграф 1, буква а) от Наказателно-процесуалния кодекс. Последната разпоредба изрично предвижда, че нарушаването на разпоредбите относно сформирането на съдебните състави се санкционира с отмяна на решението. Затова в съответствие с член 421, параграф 2, буква b) от Наказателно-процесуалния кодекс делата пред ВКС, които са решени на първа инстанция от тричленни съдебни състави от този съд преди 23 януари 2019 г. (когато са създадени специализираните състави), трябва да бъдат разгледани отново на първа инстанция от специализирани съдебни състави, ако решенията по тях не са влезли в сила.
18.
След публикуването на Решение № 417/2019 жалбоподателите искат да се признае, че това решение има обвързващ характер и че поражда действие по отношение на обжалваната в главното производство присъда. Те изтъкват, че съгласно Решение № 417/2019 обжалваната присъда е недействителна. Тричленният съдебен състав, който е постановил първоинстанционната присъда, не бил специализиран в областта на корупционните престъпления.
19.
Според запитващата юрисдикция Решение № 417/2019 на Конституционния съд, което води до обезсилване на първоинстанционните присъди, постановени в определен период от време от тричленни съдебни състави на наказателното отделение на ВКС, нарушава принципа на ефективност на наказателните санкции в случай на сериозни незаконни дейности, които засягат финансовите интереси на Съюза. Това било така, тъй като, от една страна, се създавало впечатление за ненаказуемост, а от друга страна, възниквал системен риск от ненаказуемост поради изтичане на давностния срок, като се имат предвид сложността и продължителността на производствата до постановяването на окончателна присъда след новото разглеждане.
20.
Освен това запитващата юрисдикция счита, че принципът на Съюза на независимост на съдебната власт не допуска въвеждане посредством решение на съдебен орган извън съдебната власт, на процесуални мерки, съгласно които някои дела трябва да се разгледат отново на първа инстанция, като по този начин се поставя под въпрос обвинението, без да са налице сериозни основания за това. Не можело да се приеме, че сформирането на съставите от наказателното отделение на ВКС от специализирани в разглеждането на наказателни дела съдии накърнява правото на справедлив процес и правото на достъп до правосъдие. Затова запитващата юрисдикция счита, че правото на Съюза не допуска да има задължителен характер решение на съдебен орган като Конституционния съд, с което се изключва компетентността на национален съд да преценява приложимостта на принципа на предимство.
21.
При тези обстоятелства Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд, Румъния) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Трябва ли член 19, параграф 1 [ДЕС], член 325, параграф 1 [ДФЕС], член 58 от Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията [(ОВ L 141, 2015 г., стр. 73)], член 4 от Директива (ЕС) 2017/1371 на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2017 година относно борбата с измамите, засягащи финансовите интереси на Съюза, по наказателноправен ред [(ОВ L 198, 2017 г., стр. 29)], да се тълкуват в смисъл, че не допускат орган извън съдебната власт, като [Конституционния съд], да приеме решение, с което се произнася по процесуално възражение относно евентуалната незаконосъобразност на съдебния състав в светлината на принципа на специализация на съдиите от [ВКС] (непредвиден в румънската конституция) и с което задължава съдебен орган да върне делата, които са във фаза на обжалване (деволутивен ефект), за ново разглеждане на първа инстанция от същия съдебен орган?
2.
Трябва ли член 2 [ДЕС] и член 47, [втора алинея] от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че не допускат орган извън съдебната власт да обяви за незаконосъобразен съдебен състав на отделение на върховния съдебен орган (състав от действащи съдии, които към момента на повишаването им в длъжност са отговаряли, наред с други изисквания, на изискването за специализация, което е било необходимо за повишаване в наказателното отделение на върховния съдебен орган)?
3.
Трябва ли принципът на предимство на правото на Съюза да се тълкува в смисъл, че позволява на националния съд да остави без приложение решение на Конституционния съд, с което се тълкува разпоредба с по-нисък ранг от конституцията, свързана с организацията [ВКС], която разпоредба се съдържа в националния закон за предотвратяване, установяване и санкциониране на случаите на корупция и от шестнадесет години постоянно се тълкува по един и същ начин от съдебния орган?
4.
Съгласно член 47 от [Хартата] включва ли принципът на свободен достъп до правосъдие специализация на съдиите и създаване на специализирани състави към върховния съдебен орган?“.
Б.
Дело C‑840/19
22.
С присъда от 26 май 2017 г. бивш министър и член на Парламента е осъден на четири години лишаване от свобода за корупция във връзка със средства на Съюза. Тази присъда е постановена от тричленен съдебен състав на ВКС.
23.
Подсъдимият обещава да повлияе на кмета на град Яши (Румъния) в полза на трето лице, което понастоящем е свидетел на обвинението в главното производство. Подсъдимият е трябвало да убеди кмета да се съгласи да подпише договор, свързан с проект за управление на автомобилен транспорт, с дружеството на третото лице и да осигури безпрепятственото изпълнение на договора срещу комисиона в размер на 5 % от стойността на този договор. Въпросният договор има прогнозна стойност от 69614309 RON (без данък върху добавената стойност (ДДС). Той е финансиран със средства на Съюза в рамките на регионална оперативна програма. На подсъдимия действително е изплатена сума в размер на 3400000 RON. С тази присъда се разпорежда и конфискация на 303118 RON (около 68000 EUR) и 30000 EUR от подсъдимия.
24.
На първа инстанция подсъдимият (наричан по-нататък „жалбоподателят“ в главното производство) и прокуратурата обжалват присъдата пред петчленен съдебен състав на наказателното отделение на ВКС. С присъда от 28 юни 2018 г. петчленният съдебен състав частично уважава жалбата на жалбоподателя и отменя мярката за конфискуване на сумата от 30000 EUR, но потвърждава осъждането му на 4 години лишаване от свобода.
25.
След влизането в сила на тази присъда е публикувано Решение № 685/2018 на Конституционния съд (
8
). С това решение Конституционният съд установява наличието на конституционноправен спор между Парламента, от една страна, и ВКС, от друга страна, поради обстоятелството че само четирима от петимата членове от петчленните съдебни състави са определени чрез теглене на жребий. По отношение на последиците от това решение Конституционният съд посочва, че Решение № 685/2018 се отнася и за влезлите в сила решения, доколкото сроковете за подаване на извънредни жалби за отмяна от страните все още не са изтекли.
26.
След публикуването на Решение № 685/2018 на Конституционния съд както жалбоподателят, така и прокуратурата подават извънредна жалба за отмяна на присъдата от 28 юни 2018 г.
27.
С решения съответно от 25 февруари 2019 г. и от 20 май 2019 г. петчленен състав на ВКС уважава жалбата за отмяна на основание Решение № 685/2018 на Конституционния съд. Той отменя присъдата от 28 юни 2018 г. в нейната цялост и разпорежда ново разглеждане на подадените от жалбоподателя и от прокурора жалби срещу присъдата от 26 май 2017 г.
28.
В хода на новото разглеждане на тези жалби Конституционният съд постановява Решение № 417/2019. След публикуването на това решение жалбоподателят иска да се признае, че то има задължителен характер и поражда действие по отношение на присъдата от 26 май 2017 г., тъй като тричленният съдебен състав, който я е постановил, не е бил специализиран в областта на корупционните престъпления.
29.
При тези обстоятелства Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд, Румъния) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Трябва ли член 19, параграф 1 [ДЕС], член 325, параграф 1 [ДФЕС] и член 4 от [Директива 2017/1371], приета на основание член 83, параграф 2 от [ДФЕС], да се тълкуват в смисъл, че не допускат орган извън съдебната власт, като [Конституционния съд], да приеме решение, с което се изисква преразглеждане на делата за корупция, разгледани в даден период и които са във фаза на обжалване, поради това че не са създадени специализирани в тази област съдебни състави в рамките на върховния съдебен орган, въпреки че се признава специализацията на съдиите, участващи в състава?
2.
Трябва ли член 2 [ДЕС] и член 47, [втора алинея] от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че не допускат орган извън съдебната власт да обяви за незаконен съдебния състав на отделение на върховния съдебен орган (състав от действащи съдии, които към момента на повишаването им в длъжност са отговаряли, наред с други изисквания, на изискването за специализация, което е било необходимо за повишаване във върховния съдебен орган)?
3.
Трябва ли принципът на предимство на правото на Съюза да се тълкува в смисъл, че позволява на националния съд да остави без приложение решение на Конституционния съд, постановено по дело относно конституционноправен спор, което е задължително съгласно националното право?“.
В.
Производството пред Съда
30.
Запитващата юрисдикция отправя искане до Съда да разгледа дела С‑811/19 и С‑840/19 по реда на бързото производство по член 105 от Процедурния правилник на Съда. С решения от 28 ноември 2019 г. и от 16 декември 2019 г. председателят на Съда разрешава разглеждането по реда на бързото производство съответно на дело C‑811/19 и дело C‑840/19. С решение на председателя на Съда от 26 февруари 2020 г. тези две дела са съединени за целите на устната фаза на производството и на постановяването на съдебното решение.
31.
По дело С‑811/19 писмени становища представят следните страни: първият жалбоподател, прокуратурата, полското и румънското правителство и Европейската комисия.
32.
По дело С‑840/19 писмени становища представят следните страни: жалбоподателят, прокуратурата, румънското и полското правителство и Европейската комисия.
33.
Първият жалбоподател по дело C‑811/19, жалбоподателят по дело C‑840/19, прокуратурата, румънското правителство и Комисията отговарят на поставените от Съда въпроси за писмен отговор.
IV. Анализ
34.
Структурата на настоящото заключение е следната. Първо, ще разгледам направените от заинтересованите страни възражения относно допустимостта на преюдициалните въпроси (А). Второ, ще направя кратък обзор на релевантните разпоредби от правото на Съюза, приложими към настоящите дела (Б). Трето, ще разгледам по същество отправените до Съда въпроси (В).
А.
Допустимост на преюдициалните въпроси
1. Дело C‑811/19
35.
Полското правителство изтъква, че въпросите по дело C‑811/19 са недопустими. Според това правителство запитващата юрисдикция не иска тълкуване на правото на Съюза, а в действителност иска преразглеждане по същество на решение на национален съд. В рамките на преюдициалното производство Съдът не можел да преразглежда по същество решенията на националните съдилища, постановявайки дали националните съдилища са длъжни да се съобразяват със съдебните актове на други национални съдилища. Освен това полското правителство твърди, че отговорът на Съда на преюдициалните въпроси не е необходим за разрешаването на спора в главното производство. Главното производство се отнасяло до изцяло вътрешно положение, което не засягало нито една област от компетентността на Съюза. Освен това Хартата се прилагала само когато държавите членки прилагат правото на Съюза, а настоящият случай не бил такъв.
36.
Според мен доводите на полското правителство не могат да бъдат приети.
37.
Първо, доводите относно липсата на компетентност на Съюза в областта на организацията на съдебната власт се отнасят до компетентността на Съда, а не до допустимостта на преюдициалното запитване. Действително Съюзът няма пряка законодателна компетентност в областта на общата организация на съдебната власт. Няма съмнение обаче, че държавите членки са длъжни да спазват изискванията на член 2 и член 19, параграф 1 ДЕС, на член 325, параграф 1 ДФЕС, както и на член 47 от Хартата, когато приемат своите правни норми и установяват практики, които имат значение за прилагането и изпълнението на правото на Съюза на национално равнище. Тази логика не зависи от конкретната област. По отношение на установените с правото на Съюза предели на общата национална процесуална автономия тя зависи и винаги е зависила от ефекта от приложение. Тя може да се отнася до всеки аспект на националните механизми или процедури за прилагане на правото на Съюза на национално равнище.
38.
Следователно е достатъчно да се отбележи, че преюдициалното запитване се отнася именно до тълкуването на приложното поле на правото на Съюза, и по-специално на член 2 и член 19, параграф 1 ДЕС, на член 325, параграф 1 ДФЕС, на Директиви 2015/849 и 2017/1371 и на член 47 от Хартата, за да се приеме, че Съдът е компетентен да се произнесе по това запитване в неговата цялост (
9
).
39.
Второ, що се отнася до въпроса дали отговорът на Съда е необходим, за да може запитващата юрисдикция да се произнесе по делото в главното производство по смисъла на член 267 ДФЕС (
10
), следва да се отбележи, че всички въпроси по дело C‑811/19 са поставени в рамките на анализа на висящите пред запитващата юрисдикция жалби. От предоставените от тази юрисдикция обяснения следва, че решението ѝ дали да отмени първоинстанционната присъда и да върне делата за ново разглеждане (на първа инстанция) от тричленен съдебен състав зависи от отговорите, които Съдът ще даде на поставените въпроси. Целта на тези въпроси е именно да се определи дали решението на Конституционният съд, с което се изисква ново разглеждане на делата, е в съответствие с други разпоредби от правото на Съюза, чието тълкуване се иска (първи, втори и трети въпрос), и дали това решение може да бъде оставено без приложение въз основа на принципа на предимство на правото на Съюза (четвърти въпрос).
40.
С оглед на изложените съображения преюдициалните въпроси отговарят на изискването за „необходимост“ по смисъла на член 267 ДФЕС. Следователно те са допустими.
2. Дело C‑840/19
41.
Що се отнася до допустимостта на преюдициалните въпроси по дело C‑840/19, полското правителство излага съображения, които по същество са идентични с тези по дело C‑811/19.
42.
Жалбоподателят поддържа, че не е налице „необходимост“ от преюдициално произнасяне по смисъла на член 267 ДФЕС. ВКС трябвало да се произнесе по чисто процесуален въпрос, а именно да обяви абсолютната недействителност на обжалваната присъда. Този въпрос не изисквал преюдициално произнасяне от Съда. Освен това, що се отнася до втория въпрос, жалбоподателят твърди, че той не поставя проблем, свързан с тълкуването на правото на Съюза, което е приложимо към спора по главното производство. Подобни доводи са изтъкнати и по отношение на третия въпрос.
43.
Освен това жалбоподателят твърди също че фактите в акта за преюдициално запитване са изопачени, тъй като са добавени обстоятелства, които нямат нищо общо с преписката по главното производство, за да може да бъде създадена връзка с финансовите интереси на Съюза и по този начин да се гарантира допустимостта на преюдициалното запитване. Нито повдигнатите му обвинения, нито постановената първоинстанционна присъда се отнасяли конкретно до престъплението „корупция“ във връзка с финансирани със средства на Съюза обществени поръчки. Използваната от запитващата юрисдикция информация произхождала от друго наказателно дело, по което той не бил страна. В същия ред на мисли, що се отнася до първия въпрос, жалбоподателят поддържа, че запитващата юрисдикция е предоставила непълна информация по отношение на националната правна уредба. Непълна и отчасти неточна била и информацията относно Конституционния съд и постановеното от него Решение № 417/2019.
44.
Според мен нито един от доводите, с които се оспорва допустимостта, не може да бъде приет.
45.
Първо, съображенията, изложени в точки 37—40 от настоящото заключение във връзка с дело C‑811/19, които се отнасят както до компетентността на Съда, така и до „необходимостта“ от отговорите на Съда по смисъла на член 267 ДФЕС, са приложими и по отношение на почти същите доводи, изложени по дело C‑840/40.
46.
Второ, допълнителните доводи на жалбоподателя относно допустимостта на въпросите също не могат да бъдат приети.
47.
Що се отнася до първата група доводи, следва да се припомни, че производството по член 267 ДФЕС се основава на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда. Само запитващата юрисдикция е компетентна да установява и преценява фактите по спора в главното производство, както и да тълкува и да прилага националното право. Съдът не извършва проверка за точността на нормативната и фактическата рамка, която запитващата юрисдикция установява на собствена отговорност (
11
). Освен това, що се отнася до доводите, свързани с липсата на връзка между настоящото дело и финансовите интереси на Съюза, следва да се отбележи, че целта на първия въпрос е именно да се установи дали член 325, параграф 1 ДФЕС се прилага в положение като разглежданото в главното производство.
48.
С оглед на изложеното поставените по дело C‑840/19 въпроси са допустими.
Б.
Приложимото право на Съюза
49.
С различните въпроси, поставени пред Съда по съединените дела, ВКС иска по същество тълкуване на член 2 и член 19, параграф 1 ДЕС, на член 47 от Хартата, на член 325, параграф 1 ДФЕС, както и на Директиви 2015/849 и 2017/1371. Ще започна с анализ на това кои разпоредби от правото на Съюза са релевантни за целите на настоящото производство.
1. Член 2 и член 19, параграф 1 ДЕС
50.
Както се посочва в заключение по дело AFJR (
12
) и в заключение по дело Euro Box Promotion (
13
), съгласно практиката на Съда към настоящия момент член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС е приложим, когато национален орган може да се произнася като юрисдикция по въпроси, които се отнасят до прилагането или тълкуването на правото на Съюза (
14
). Няма съмнение, че ВКС, който е съдебният орган, чиято независимост евентуално би могла да бъде засегната от разглежданото по настоящото дело решение на Конституционния съд, е национален съдебен орган, който се произнася като юрисдикция по въпроси, които се отнасят до прилагането или тълкуването на правото на Съюза.
51.
Освен това, що се отнася до член 2 ДЕС, който е посочен във втория въпрос както по дело C‑811/19, така и по дело C‑840/19, не е необходимо тази разпоредба да се анализира отделно за целите на настоящите дела. Правовата държава, като една от ценностите, на които се основава Съюзът, се защитава чрез гарантиране на правото на ефективна съдебна защита и на основното право на справедлив съдебен процес, а принципът на независимост на съдилищата е един от техните основни присъщи компоненти (
15
). Следователно член 47 от Хартата и член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС конкретизират това измерение на правовата държава като ценност, прогласена в член 2 ДЕС (
16
).
2. Решението за МСП (и Хартата)
52.
Също както по дело Euro Box Promotion и др. (C‑357/19 и C‑547/19), двата акта за преюдициално запитване по настоящите дела не поставят конкретни въпроси във връзка с Решение 2006/928/ЕО на Комисията от 13 декември 2006 година за създаване на механизъм за сътрудничество и проверка на напредъка на Румъния в постигането на специфични цели в областите на съдебната реформа и борбата срещу корупцията (наричано по-нататък „Решението за МСП“) (
17
). Това решение обаче е в основата на всички предходни дела, разгледани в първата група дела (AFJR и паралелното дело Statul Român — Ministerul Finanţelor Publice (
18
)). То се посочва и по друго дело във втората група дела, а именно по дело DNA- Serviciul Teritorial Oradea (C‑379/19), по което представям паралелно заключение днес.
53.
С изключение на първия жалбоподател по дело C‑811/19, всички заинтересовани страни, които са отговорили на поставените от Съда въпроси за писмен отговор, са съгласни, че Решението за МСП, по-специално с оглед на първия и третия показател от приложението към него, е приложимо към поставените по настоящите дела въпроси, свързани с борбата с корупцията, правовата държава и гарантирането на независимостта на съдебната власт.
54.
Поради причините, които изложих подробно в заключение по дело Euro Box Promotion (
19
), които са напълно приложими и към настоящите дела, включително факта, че разглежданата национална норма представлява решение на национален конституционен съд, Решението за МСП е приложимо и по настоящите дела. Член 47 от Хартата също е приложим, тъй като Решението за МСП задейства приложното му поле съгласно член 51, параграф 1 от Хартата.
3. Член 325, параграф 1 ДФЕС (и Хартата)
55.
Съгласно член 325, параграф 1 ДФЕС държавите членки се борят с измамата и с всяка друга незаконна дейност, която засяга финансовите интереси на Съюза, като приемат мерки, които имат възпиращо действие и предлагат ефикасна защита в държавите членки. Следователно приложимостта на член 325, параграф 1 ДФЕС предполага наличието на измама или друга незаконна дейност, която може да засегне финансовите интереси на Съюза. Въпросът, който възниква, е дали това е така при обстоятелствата в основата на настоящите дела.
56.
Според мен отговорът на този въпрос е утвърдителен. Първо, член 325, параграф 1 ДФЕС се прилага за корупционни престъпления във връзка с проекти, финансирани със средства на Съюза (а). Второ, в това отношение е без значение фактът, че предявените срещу жалбоподателите в главното производство обвинения не се отнасят до престъпления, съдържащи изрична препратка към финансовите интереси на Съюза (б).
а) Член 325 ДФЕС (и Конвенцията PIF) са приложими по отношение на корупция, свързана със средства на Съюза
57.
В отговора си на поставените му от Съда въпроси първият жалбоподател по дело C‑811/19 поддържа, че член 325, параграф 1 ДФЕС не е приложим в неговия случай. Не всички корупционни престъпления, свързани с финансирани със средства на Съюза проекти, засягали финансовите интереси на Съюза. Член 325, параграф 1 ДФЕС установявал задължение за налагане на наказателноправни санкции само в предвидените в Конвенцията PIF случаи на тежка измама. Освен това първият жалбоподател отбелязва, че не се твърди, че поръчките, във връзка с които е осъден за търговия с влияние, са били възложени в пряко или непряко нарушение на правилата в областта на разпределянето на средства или на обществените поръчки. Освен това той подчертава, че Конвенцията PIF и протоколите към нея не са приложими, тъй като неговият случай не съдържа никакъв трансграничен елемент, и че той не е бил обвинен нито в престъпления, съставляващи пасивна корупция, посочени в първия протокол към Конвенцията PIF, нито в престъплението изпиране на пари във връзка с тежка измама по смисъла на Конвенцията PIF.
58.
Жалбоподателят по дело C‑840/19, румънското правителство, прокуратурата и Комисията поддържат в отговорите си на поставените им от Съда въпроси, че член 325, параграф 1 ДФЕС, и по-специално изразът „друга незаконна дейност“, обхваща корупционни престъпления, свързани с проекти или поръчки, финансирани със средства на Съюза.
59.
Напълно споделям това становище. Поради причините, които изложих подробно в заключението си по дело Euro Box Promotion (
20
), съдържащият се в член 325, параграф 1 ДФЕС израз „друга незаконна дейност“ може да обхваща всички корупционни престъпления, извършени във връзка с изразходването на средства на Съюза.
60.
Допълнителните доводи, изтъкнати от първия жалбоподател по дело C‑811/19, са неотносими в това отношение. Първо, нищо не подкрепя твърдението му, че само обхванатите от Конвенцията PIF случаи на тежка измама попадат в приложното поле на член 325, параграф 1 ДФЕС. Напротив, изразът „всяка друга незаконна дейност“, съдържащ се в член 325, параграф 1 ДФЕС, потвърждава по-широкия обхват на тази разпоредба (
21
).
61.
Второ, в областта на корупционните дейности, свързани с управлението или възлагането на финансирани със средства на Съюза проекти, самият израз „всяка друга незаконна дейност“ не изисква наличието на допълнително нарушение на правилата на Съюза относно разпределянето на средства на Съюза или възлагането на обществени поръчки. Както посочва запитващата юрисдикция в двата акта за преюдициално запитване, в резултат на деянията си, които са в основата на разглежданите престъпления, първият жалбоподател по дело C‑811/19 и жалбоподателят по дело C‑840/19 получават значителен процент от стойността на финансираните (до голяма степен) със средства на Съюза публични проекти. В този контекст следва, че разглежданите корупционни престъпления накърняват финансовите интереси на Съюза, тъй като са свързани със сериозна намеса в законосъобразното възлагане на финансирани със средства на Съюза проекти и следователно в правилното разпределяне и използване на такива средства.
62.
Трето, член 325, параграф 1 ДФЕС не изисква наличието на трансгранична връзка, за да бъде приложим. Четвърто, задача на националния съд е да провери дали разглежданите престъпления попадат в обхвата на някоя от специалните разпоредби на Конвенцията PIF и на протокола към нея (що се отнася до престъпленията, свързани с корупция). Независимо от приложимостта на тези актове, разглежданите престъпления, и по-специално търговията с влияние при възлагането на обществена поръчка, финансирана със средства на Съюза, сами по себе си попадат в обхвата на съдържащия се в член 325, параграф 1 ДФЕС израз „друга незаконна дейност“, така че вече попадат в приложното поле на правото на Съюза.
б) Връзката между наказателните обвинения и финансовите интереси на Съюза
63.
Първият жалбоподател по дело C‑811/19 и жалбоподателят по дело C‑840/19 поддържат в писмените си отговори на поставените им от Съда въпроси, че член 325, параграф 1 ДФЕС изисква връзката между престъпленията и финансовите интереси на Съюза да е предвидена изрично в състава на престъплението. Първият жалбоподател по дело C‑811/19 изтъква, че само този подход би могъл да гарантира правото на защита. Жалбоподателят по дело C‑840/19 твърди, че нито в повдигнатите обвинения, нито в постановените срещу него присъди се споменава конкретно наличието на измама във връзка с финансирани от Съюза проекти. Въпреки че в румънския правен ред съществуват конкретни престъпления против финансовите интереси на Съюза, жалбоподателят не бил обвинен в извършването на тези престъпления (
22
).
64.
Не мога да се съглася с това становище.
65.
Първо, обхватът на член 325, параграф 1 ДФЕС не може да се ограничи само до ефективното прилагане на установените в националния правен ред престъпления, в които изрично се посочват финансовите интереси на Съюза или дори средствата на Съюза. Това би поставило обхвата на тази разпоредба от първичното право в зависимост от установените на национално ниво състави на конкретни престъпления.
66.
Както правилно отбелязват Комисията, румънското правителство и прокуратурата, въпросът дали са засегнати финансовите интереси на Съюза не трябва да зависи от изричния състав на дадено престъпление съгласно националното право. Той трябва да се преценява с оглед на по-широката фактическа обстановка. Всъщност, както отбелязва румънското правителство, националните финансови интереси и финансовите интереси на Съюза често са взаимно свързани. Съгласно националното право не може да се направи ясно разграничение между общите престъпления и престъпленията, които се отнасят конкретно до финансовите интереси на Съюза, след като средствата се управляват от един и същ орган и се преплитат в различни съфинансирани проекти.
67.
Второ, що се отнася до изискването за зачитане на правото на защита, не виждам по какъв начин евентуалната приложимост на член 325, параграф 1 ДФЕС би довела (автоматично) до нарушение на това право.
68.
На трето и последно място, следва да припомня, че установяването на приложимостта на член 325, параграф 1 ДФЕС, както и евентуално на член 2, параграф 1 от Конвенцията PIF, а в крайна сметка и на член 2, параграф 1 от Протокола към Конвенцията PIF има за пряка последица до приложимостта на Хартата. Действително, след като санкциите и наказателното преследване, които са били или са насочени срещу подсъдимите по главното производство, представляват прилагане на член 325, параграф 1 ДФЕС, а при условие че бъде потвърдено при проверките, които националната юрисдикция следва да извърши — и на Конвенцията PIF и Протокола към нея, Хартата е приложима съгласно нейния член 51, параграф 1 (
23
).
4. Директива 2015/849 и Директива 2017/1371
69.
В първия въпрос както по дело C‑811/19, така и по дело C‑840/19 сред евентуално приложимите разпоредби на правото на Съюза се посочва и член 4 от Директива 2017/1371. Освен това в първия въпрос по дело C‑811/19 се посочва и член 58 от Директива 2015/849.
70.
В отговорите си на поставените им от Съда въпроси заинтересованите страни представят различни становища относно приложимостта на Директива 2015/849 и Директива 2017/1371. Както обаче отбелязва румънското правителство, съгласно предоставената на Съда информация фактите в основата на наказателното преследване по главните производства предхождат влизането в сила на тези две директиви. Поради това изглежда и двете директиви са неприложими към обстоятелствата по главните производства по двете дела.
5. Междинно заключение
71.
В обобщение Решението за МСП и член 325, параграф 1 ДФЕС, заедно с член 47, втора алинея от Хартата, както и — при условие че бъде потвърдено при проверките, които националната юрисдикция следва да извърши — Конвенцията PIF и Протоколът към нея са релевантни разпоредби както по дело C‑811/19, така и по дело C‑840/19.
72.
Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 2 ДЕС са приложими и по двете дела. Въпреки това трудно може да се открие някакво допълнително съдържание или яснота, с което тези разпоредби биха допринесли за настоящите дела и което да не се съдържа в по-конкретните разпоредби, цитирани по-горе (
24
). С оглед на това член 47, втора алинея от Хартата трябва да се счита за приложима правна уредба, тъй като както Решението за МСП, така и член 325, параграф 1 ДФЕС задействат приложимостта на Хартата.
В.
Анализ
73.
При анализа на преюдициалните въпроси по настоящите дела ще започна с кратко изложение на националната правна уредба (1). На второ място, ще разгледам втория въпрос по дело C‑811/19 и по дело С‑840/19, както и четвъртия въпрос по дело С‑811/19 относно тълкуването на член 47 от Хартата. По-специално ще разгледам дали тази разпоредба изисква специализация на съдиите (2). На трето място, ще изследвам първия въпрос и по двете дела, разгледан основно от гледна точка на член 325, параграф 1 ДФЕС (3), преди да се спра за малко на принципа на независимост на съдебната власт (4). Ще завърша с принципа на предимство на правото на Съюза, като по този начин ще отговоря на третия въпрос и по двете дела (5).
1. Националната правна уредба
74.
Член 29 от Закон № 78/2000, изменен със Закон № 161/2003, предвижда, че за разглеждането на първа инстанция на посочените в този закон корупционни престъпления се създават специализирани съдебни състави. ВКС създава такива съдебни състави едва с приемането на Решение № 14 на Управителния съвет на ВКС от 23 януари 2019 г. (наричано по-нататък „Решение № 14/2019“).
75.
Според запитващата юрисдикция по дело C‑840/19 от съдебната практика на ВКС относно сформирането на съдебните състави, разглеждащи на първа инстанция престъпленията, предвидени в Закон № 78/2000, следва, че всички съдии от наказателното отделение на ВКС разполагат с компетентност да разглеждат на първа инстанция всички дела, които попадат в компетентността на този съд (
25
). Вследствие на това и въз основа на неговото тълкуване на член 19, параграф 3 от Закон № 304/2004 и на член 29 от Закон № 78/2000, а също и с оглед практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“) ВКС счита за неоснователни възраженията за незаконосъобразно сформиране на тричленните съдебни състави на основание на изискването за специализация. Следователно не трябвало да се прилага санкцията за абсолютна недействителност.
76.
С Решение № 14/2019 Управителният съвет на ВКС установява, че всички съдебни състави на ВКС, които разглеждат наказателни дела, са специализирани в корупционни престъпления, така че всички тричленни съдебни състави на ВКС продължават да действат като специализирани съдебни състави съгласно член 29, параграф 1 от Закон № 78/2000.
77.
След подадено от председателя на Камарата на депутатите искане, с Решение № 417/2019 Конституционният съд установява наличието на конституционноправен спор между Парламента и ВКС. Този спор се дължи на факта, че в нарушение на разпоредбите на член 29, параграф 1 от Закон № 78/2000, изменен със Закон № 161/2003, ВКС не е учредил специализирани съдебни състави за разглеждане на първа инстанция на корупционните престъпления. Отказът на ВКС да учреди специализирани съдебни състави е в нарушение на задължението му да спазва закона, на изискванията на правовата държава и на съблюдаването на конституцията и представлява намеса в институционалната роля на румънския парламент в качеството му на законодател. Конституционният съд приема също, че този отказ нарушава разпоредбите на Конституцията на Румъния относно правото на справедлив съдебен процес, що се отнася до правото на съд, създаден със закон (
26
).
78.
В диспозитива на Решение № 417/2019 се приема, че висящите дела пред ВКС, по които е постановено решение на първа инстанция преди Решение № 14/2019 на Управителния съвет на ВКС и по които няма влязло в сила съдебно решение, трябва да бъдат разгледани наново съгласно член 421, параграф 2, буква b) от Наказателно-процесуалния кодекс от специализирани съдебни състави, учредени в съответствие с член 29, параграф 1 от Закон № 78/2000.
79.
Конституционният съд уточнява, че постановяването на решение по дело от неспециализиран състав, когато компетентен е бил специализиран състав, би довело до абсолютна недействителност на решението. Съгласно член 281, параграф 1, буква а) от Наказателно-процесуалния кодекс нарушението на правилата за сформиране на съдебните състави води до абсолютна недействителност (
27
).
80.
Освен това Конституционният съд отбелязва, че нито една законова разпоредба не предвижда специализация на съдиите от ВКС в областта на корупционните престъпления и че съществува задължение за определяне на специализацията на съдиите или поне на някои от тях. Не е изключена възможността всички съдии да се считат за „специализирани“ с оглед на техните квалификации и експертни познания, но Конституционният съд приема, че този аспект трябва да се установи. При това положение, макар всички съдии на ВКС да могат да се считат за специализирани в областта на престъпленията, посочени в Закон № 78/2000, и да могат да заседават в специализирани съдебни състави, тъй като притежават необходимата професионална експертиза, това не означава, че всички съдебни състави, сформирани от тези съдии, са компетентни да се произнасят по тези престъпления. Фактът, че всички съдии са специализирани, просто означава, че при сформирането на тези състави изборът ще бъде измежду всички съдии.
81.
Що се отнася обаче до положението след приемането на Решение № 14/2019 на Управителния съвет на ВКС, Конституционният съд отбелязва, че макар да липсва прозрачност при извършеното с това решение установяване на специализацията на съдебните състави, след това решение вече не е налице нарушение на Конституцията. Така за периода след Решение № 14/2019 целта на закона е постигната и вече не е налице нарушение (
28
).
82.
В процесуален аспект последицата от Решение № 417/2019 на Конституционния съд е, че всички корупционни дела, по които са постановени решения от тричленни съдебни състави на ВКС на първа инстанция в периода преди влизането в сила на правилото за специализация съгласно Закон № 78/2000 (през 2003 г.) и приемането на Решение № 14/2019 (през 2019 г.), които решения все още не са влезли в сила, трябва да се разгледат отново на първа инстанция. След Решение № 14/2019 обаче, с което се установява, че всички наказателни състави на ВКС са специализирани съдебни състави в областта на корупцията, всички тричленни състави на ВКС продължават да заседават като специализирани съдебни състави съгласно член 29, параграф 1 от Закон № 78/2000 след Решение № 417/2019 на Конституционния съд.
83.
В обобщение, доколкото съм разбрал правилно националния контекст, в основата на делото е всъщност липсата на формално посочване. След като обаче ВКС изрично констатира, че всички негови наказателни състави са специализирани съдебни състави в областта на корупцията, същите състави с абсолютно същите членове са станали законосъобразно сформирани.
2. Специализацията на съдиите и правото на предварително създаден със закон съд
84.
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по дело C‑811/19 иска да се установи дали член 47 от Хартата включва изискване за специализация на съдиите и създаването на специализирани състави във върховен съд като ВКС. Вторият въпрос по дело C‑811/19 и по дело C‑840/19 по същество се отнася до това дали член 47, втора алинея от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска Решение № 417/2019 на Конституционния съд.
85.
Тези въпроси имат два отделни аспекта. От една страна, представлява ли съдебната специализация част от (автономния) стандарт по член 47 от Хартата, чието неспазване би довело до несъвместимост с правото на Съюза? От друга страна, допуска ли член 47 от Хартата установяването на незаконосъобразност, поради това че не е била спазена разпоредба на националното право, която предвижда специализация на съдиите, което може да поради въпроси във връзка с правото на национално определение на понятието „съд, предварително създаден със закон“?
86.
Според мен отговорът и на двата въпроса е отрицателен. За да обясня защо смятам, че това е така, най-напред трябва да се анализира какъв точно е стандартът, произтичащ от член 47, втора алинея от Хартата (а). След това ще анализирам дали тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска разглежданото решение на Конституционния съд (б).
а) Стандартът съгласно правото на Съюза
87.
Първо, според мен в правото на Съюза няма изискване за специализация на съдиите или на съдебните състави, което да може да се включи в обхвата на член 47 от Хартата, било то по отношение на дела за корупция, във връзка със защитата на финансовите интереси на Съюза, или в други области на правото на Съюза.
88.
Безспорно би трябвало да се изисква наличието на доказани правни познания и квалификации да е част от необходимите изисквания за назначаването на съдиите. Липсата на такова изискване би могло евентуално да доведе до проблеми, свързани с безпристрастността и независимостта на съдебната власт. Разбира се, сам по себе си един некомпетентен съдия може да е независим, понякога дори забележително независим. Въпреки това с основание може да се предположи, че некомпетентните съдии не са най-доброто решение за защитата и опазването на независимостта на съдебната власт в дългосрочен план.
89.
На национално равнище съществува значително многообразие по отношение на евентуалното наличие на съдебна специализация. Редица държави членки действително изискват наличието на значителна съдебна специализация. В други изобщо няма такова изискване. Освен това в рамките на един и същ правен ред могат да съществуват различни правила: често колкото по-високо в съдебната йерархия отива дадено дело, толкова по-малко вероятно е да има специализация. Независимо от това някои системи всъщност поддържат висока степен на специализация на съдиите дори на равнището на върховния съдебен орган.
90.
Същото разнообразие се открива и в съдебната практика или по-скоро в мълчанието ѝ по въпроса за специализацията на съдиите, било то във връзка с член 47 от Хартата, или с член 6 от Европейската конвенция за правата на човека (наричана по-нататък „ЕКПЧ“). По въпроса за наличието на съдебна практика в подкрепа на твърдението, че съществува правен принцип на специализация на съдиите, жалбоподателят по дело C‑840/19 цитира в отговорите си на въпросите на Съда решение на ЕСПЧ, което се отнася до различен предмет (
29
), както и няколко документа с незадължителен характер, издадени от международни органи, които при определени обстоятелства одобряват и насърчават съдебната специализация като полезна и желателна (
30
). Тези документи обаче далеч не представят съображения в подкрепа на твърдението, че специализацията на съдебните състави е изискване, чието неизпълнение би представлявало нарушение на изискванията на член 47 от Хартата (или на член 6 от ЕКПЧ).
91.
Второ, има един допълнителен аспект на този въпрос: правото на „съд, предварително създаден със закон“, съгласно член 47 от Хартата. Действително, макар изискването за специализация на съдебните състави да не е част от предоставения от член 47 от Хартата стандарт на защита, когато такова изискване е установено от национални норми, то би могло да бъде част от правото на „съд, предварително създаден със закон“.
92.
Основните елементи на стандарта на защита на правото на Съюза, които произтичат от член 47, втора алинея от Хартата, са изложени в точки 136—143 от заключение по дело Euro Box Promotion. Тук само ще припомня два основни елемента.
93.
Първо, правото на „съд, предварително създаден със закон“, по необходимост се определя чрез препращане към националното право. Така националните правни норми действително могат да станат релевантни въз основа на извършено препращане към тях.
94.
Второ, от гледна точка на Съюза и тясно следвайки възприетия от ЕСПЧ подход в тази област, не всяко нарушение на националните правни норми, уреждащи сформирането на съдебни състави, би довело автоматично до нарушение на член 47 от Хартата. Всъщност, както следва от решение Simpson, нередностите могат да доведат до нарушение на член 47, втора алинея, първо изречение от Хартата, „по-конкретно, когато тази нередовност е от такова естество и толкова сериозна, че създава реална опасност други власти, по-конкретно изпълнителната власт, да могат неоснователно да упражняват дискреционни правомощия, излагащи на опасност почтеността на резултата, до който води процесът на назначаването, и предизвиквайки по този начин в съзнанието на правните субекти на основателно съмнение в независимостта и безпристрастността на съответния съдия/съдии […]“. Съдът отбелязва, че такъв би бил случаят, „когато става въпрос за основни правила, представляващи неразделна част от изграждането и функционирането на съдебната система“ (
31
).
б) Анализ
95.
От една страна, както бе посочено по-горе и в съответствие с писмените становища на румънското правителство, прокуратурата и Комисията, изискването за специализация само по себе си не попада в обхвата на стандарта по член 47 от Хартата. Ето защо не може да се сподели твърдението, че принципът на специализация на съдиите е част от стандарта по член 47 от Хартата.
96.
От друга страна обаче, първият жалбоподател по дело C‑811/19 изтъква в отговорите си на поставените от Съда въпроси, че след като правото на „съд, предварително създаден със закон“, препраща към националното законодателство, член 47, втора алинея от Хартата, който трябва да зачита осигурения с член 6 от ЕКПЧ минимален стандарт, не може да налага стандарт, който се основава на критерии, различни от гаранциите на национално равнище. Освен това той поддържа, че в Решение № 417/2019 е констатирано, че ВКС явно е нарушил правните разпоредби относно изискването за специализация.
97.
Според мен този довод не може да бъде приет.
98.
Белег на самостоятелния и независим характер на съдържанието на член 47 от Хартата, който съгласно член 52, параграф 3 от Хартата действително трябва да предоставя същата или по-висока степен на защита от съответните разпоредби на ЕКПЧ, е именно че той не следва изцяло автоматична и формална преценка. Не всяко формално нарушение на което и да е (национално) правило, което би могло да засегне даден аспект от организацията на съдебната власт, представлява нарушение на член 47 от Хартата.
99.
Както отбелязват румънското правителство, прокуратурата и Комисията, нарушението на разглежданото в случая правило не представлява нарушение от гледна точка на член 47 от Хартата.
100.
Първо, изискването за специализация има изцяло формален характер. Както отбелязва прокуратурата, всички състави на ВКС са станали специализирани само за един ден след Решение № 14/2019 на неговия управителен съвет. Решение № 417/2019 на Конституционния съд потвърждава този резултат като съответстващ на националните конституционни изисквания. Както отбелязва Комисията, това означава, че чисто формалното определяне на съставите като специализирани без никакво изменение по същество е счетено за достатъчно, за да осигури спазването на конституционните изисквания, включително на изискванията, наложени от основните конституционни права.
101.
Второ, с това правило се установява едно доста ограничено изключение, което се прилага само в точно определени правни области и във фазата на първоинстанционното производство.
102.
Трето, както отбелязва Комисията, други допълнителни обстоятелства, като съмненията относно тълкуването на приложимата правна уредба и липсата на умишлено неспазване, показват, че не е налице „явен“ характер на нарушението.
103.
Освен това горепосочените съображения дават полезни примери за действителния характер на изискването за специализация в даден национален съд: наистина това е преди всичко въпрос на вътрешно управление и ефективност на работата на дадена юрисдикция. Разбира се, грубото и умишлено неспазване на такова правило, ако то е предварително и ясно установено в националния правен ред, не е лишено от правни последици (
32
). Изискването за специализация на съдиите обаче само по себе си не представлява основно правило на съдебната система за целите на прилагането на стандарта, произтичащ от член 47, втора алинея от Хартата, което винаги трябва да е налице, за да бъдат изпълнени изискванията на член 47 от Хартата.
104.
Накрая, има още един ключов въпрос във връзка с член 47 от Хартата. След като се установи, че тази разпоредба не изисква специализацията на съдиите и следователно не е бил нарушен установеният нея самостоятелен стандарт за това какво е съд, създаден със закон, остава въпросът дали същата разпоредба допуска национален конституционен съд да констатира такова нарушение въз основа на конституционно защитени основни права или други ценности.
105.
Поради вече подробно изложените в точки 145—156 от заключение по дело Euro Box Promotion съображения, отговорът е утвърдителен: член 47 от Хартата допуска такава констатация.
106.
Що се отнася до правните въпроси и хипотези, които попадат в приложното поле на правото на Съюза, но не са изцяло уредени в него, макар Съдът да приема, че е налице нарушение на член 47 от Хартата, по-конкретно когато нередностите са толкова сериозни, че създават реална опасност от неоснователни дискреционни правомощия, предизвиквайки по този начин основателно съмнение в независимостта и безпристрастността на съдиите (
33
), това не е пречка национален конституционен съд да установи нарушение на конституционното право на справедлив съдебен процес на основание друг по-висок национален стандарт. В съответствие с член 53 от Хартата в областите и хипотезите, които не са изцяло уредени от правото на Съюза, Хартата представлява основата (минимумът), а не таванът (максимумът). Ето защо даден национален съд може да възприеме и прилага по-висок национален стандарт.
107.
Определянето на подобен национален конституционен стандарт, разбира се, при условие че съществува такъв, е от компетентността на компетентните национални органи. Румънското правителство и прокуратурата изтъкват, че изискването за специализация не е елемент от националния стандарт за правото на ефективна съдебна защита. Отбелязвам това становище, но Съдът не може да направи нещо повече от това. Още веднъж следва да се повтори, че определянето на националния конституционен стандарт е от компетентността на националните съдилища и органи. Това обаче не означава непременно, че всеки довод, изтъкнат въз основа на наличието на по-висок национален стандарт, в крайна сметка ще бъде приет като надлежно обоснован съгласно правото на Съюза — въпрос, на който ще се спра в следващия раздел.
в) Междинно заключение
108.
С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на втория въпрос по дело C‑811/19 и по дело C‑840/19, както и на четвъртия въпрос по дело C‑811/19 в смисъл, че член 47 от Хартата трябва да се тълкува като невключващ изискването за специализация на съдебните състави. Член 47, втора алинея от Хартата обаче допуска решение на национален конституционен съд, с което — прилагайки реален и разумен национален стандарт за защита на правото на ефективна съдебна защита и въз основа на своето тълкуване на приложимите национални разпоредби — този съд установява, че съдебен състав е незаконосъобразно сформиран поради нарушение на изискване на националното право за специализация на съдебните състави.
3. Защитата на финансовите интереси на Съюза
109.
Настоящите дела поставят два допълнителни въпроса: тълкуването на член 325, параграф 1 ДФЕС във връзка с приемането и последиците на Решение № 417/2019 на Конституционния съд, както и тълкуването на член 19, параграф 1 и член 2 ДЕС и на член 47 от Хартата във връзка със същото това конституционно решение. В настоящия раздел ще разгледам доста по-конкретните проблеми, които се повдигат от потенциалното отражение на разглежданото конституционно решение върху защитата на финансовите интереси на Съюза.
110.
С конкретните въпроси, повдигнати във връзка с член 325, параграф 1 ДФЕС, запитващата юрисдикция пояснява, че по двете разглеждани дела изискваното от Конституционния съд ново разглеждане може да попречи на налагането на ефективни и възпиращи санкции по дела, които се отнасят до дейности, засягащи финансовите интереси на Съюза. Предвид сложността и продължителността на производствата до постановяването на нова окончателна присъда след възобновяването на производството на първа инстанция съществува опасност от погасяване на наказателната отговорност по давност. Прилагането на Решение № 417/2019 на Конституционния съд, което е задължително съгласно националното право, води до възобновяване на производството на първа инстанция, което води до двойно разглеждане на делото на първа инстанция и тройно въззивно разглеждане в рамките на едно и също производство. По-конкретно запитващата юрисдикция илюстрира опасенията си, като се позовава на обстоятелствата в главното производство по дело С‑840/19, по което наказателното производство е започнало преди около 4 години и делото вече е във фаза на ново разглеждане на редовната жалба след уважаването на извънредната жалба за отмяна в резултат на изпълнението на Решение № 685/2018 на Конституционния съд).
111.
В точки 173—184 от заключение по дело Euro Box Promotion изложих подробно какви съображения трябва да са водещи в проверката за нормативна съвместимост на националните правила и практики с член 325, параграф 1 ДФЕС. Първо, както е във всяка друга област на правото на Съюза, тя трябва да запази своето естество на проверка за нормативна съвместимост. Този анализ не трябва да се превръща в субективно и евентуално произволно изследване на избрани статистически данни за броя на постановените осъдителни и оправдателни присъди, с каквито националният съд обикновено не разполага. Второ, в рамките на самата проверка спазването на законността и на основните права вече е включено в тълкуването на обхвата на задълженията, произтичащи от член 325, параграф 1 ДФЕС. Трето, в уравнението могат евентуално да бъдат включени разумните и реални национални конституционни опасения, включително всяка по-висока защита на така предвидените национални основни права.
112.
С други думи, насоките в тази област на правото трябва да следват логиката и общия подход на решенията M.A.S., Scialdone и Дзивев (
34
), а не на решенията Taricco и Колев (
35
).
113.
Следователно факторите, които следва да се вземат предвид при преценката на съвместимостта на националните разпоредби с изискванията на член 325, параграф 1 ДФЕС, са: първо, нормативната и систематична оценка на съдържанието на разглежданите разпоредби, второ, тяхната цел, както и националния контекст, трето, техните разумно осезаеми или очаквани практически последици, произтичащи от тълкуването или практиката по прилагането на тези норми (следователно независимо от каквато и да било статистическа оценка на броя на действително или евентуално засегнатите случаи), четвърто, основните права и законността, които са част от вътрешния баланс при тълкуването на материалноправните изисквания, наложени с член 325, параграф 1 ДФЕС. Всякакви национални съображения в това отношение обаче трябва да отразяват едни разумен и действителен стремеж към предоставяне на по-висока степен на защита на правата. Освен това евентуалното им отражение върху защитените от член 325, параграф 1 ДФЕС интереси трябва да бъде пропорционално.
114.
Според мен разглежданото по настоящите дела национално решение не отговаря на тези изисквания. Иначе казано едно второстепенно и чисто формално определяне на съдии, което очевидно се изисква от националното право, би имало напълно непропорционално отражение върху защитените интереси на Съюза.
115.
Първо, що се отнася до абстрактната и систематична оценка на съдържанието на разглежданото решение, на пръв поглед Решение № 417/2019 не поражда особени притеснения. Всъщност това решение не създава ново правно средство за защита, нито заобикаля съществуващата правна уредба. Както отбелязва жалбоподателят по дело C‑840/19, това решение изисква да се приложат разпоредбите на Наказателно-процесуалния кодекс, съгласно които делото трябва да се върне за ново разглеждане от въззивния съд по-специално в случай на нарушение при сформирането на съдебния състав (
36
).
116.
Второ, що се отнася до целта на Решение № 417/2019 и националния контекст, в който се вписва, следва да се отбележи, че в предоставената на Съда преписка не се съдържат никакви елементи (обективни данни, контекстуална рамка или практически последици) които да сочат, че разглежданото решение е имало за цел да заобиколи или да осуети правните механизми, използвани в борбата с корупцията, или да засегне защитата на финансовите интереси на Съюза.
117.
Според мен не е възможно да се стигне до друг извод само въз основа на обстоятелството, че както се посочва в актовете за преюдициално запитване, Решение № 417/2019 е било постановено във връзка с искане на председателя на Камарата на депутатите, по отношение на когото по това време се е водело наказателно производство за деяния, попадащи в обхвата на Закон № 78/2000, което производство на фазата на обжалване е било висящо пред петчленен състав на ВКС. Както многократно бе подчертано в рамките на настоящите дела, нито една юрисдикция, а несъмнено и настоящия Съд, не може да се произнася въз основа на инсинуации и догадки (
37
).
118.
Трето, както изтъкват Комисията и прокуратурата, действително могат да възникнат сериозни съмнения по отношение на третия посочен по-горе фактор, свързан с по принцип осезаемите или очаквани практически последици от разглежданото решение. За разлика от решението на Конституционния съд по дело Euro Box Promotion и др. (C‑357/19 и C‑547/19) и в съответствие с доводите на Комисията, последиците от Решение № 417/2019, изглежда, са доста мащабни, когато се преценяват от няколко гледни точки.
119.
Както отбелязва Комисията, последиците от Решение № 417/2019 не се ограничават само до сравнително кратък период от време: Решение № 417/2019 изисква ново разглеждане на първа инстанция на всички дела, по които е висящо производство по обжалване и по които първоинстанционното решение е постановено между 21 април 2003 г. (датата, на която чрез измененията в Закон № 78/2000 се въвежда задължението за специализация) и 22 януари 2019 г. (датата, на която Управителният съвет на ВКС обявява, че всички съдебни състави трябва да се считат за специализирани съдебни състави). Става въпрос за общо 16 години. Както правилно отбелязва Комисията, предвид общото равнище на сложност на делата, свързани с корупционни престъпления, извършени от лица от компетентността на ВКС (лица, заемащи служебно положение или високопоставени държавни служители), както и предвид вероятността от обжалване, разумно очакваните последици от това решение са много широки.
120.
Несъмнено следва да се добави и че последиците от Решение № 417/2019 са насочени както ratione materiae, така и ratione personae главно към област, която е от особено значение от гледна точка на защитата на финансовите интереси на Съюза. Действително, както изтъква Комисията, това решение засяга изключително корупционните дела, по които обвиняемите попадат в компетентността на ВКС като първа инстанция, поради което изискването за ново разглеждане ще засегне всички дела, свързани с корупционни престъпления, извършени от лица, заемащи висши публични длъжности.
121.
Макар прилагането на Решение № 417/2019 да не води до прекратяване на наказателното производство, вярно е, че вследствие на неговото прилагане опасността от погасяване по давност на наказателното преследване става доста реална. Освен това, както изтъква и Комисията, дори да се приеме, че членове 154 и 155 от Наказателния кодекс не предвиждат режим на давностните срокове, който сам по себе си може да се счита за проблематичен, прилагането на Решение № 417/2019 означава, че делата, които вече са висящи на фазата на въззивното обжалване по същество, трябва да бъдат разгледани отново не само на тази фаза, но от самото им начало. Това предполага да се повторят всички фази на производството, което значително увеличава възможността да изтекат давностните срокове.
122.
Четвърто, поне според мен, за настоящите дела определящи са именно претеглянето на интересите на Съюза и на разглежданите национални интереси, както и (не)пропорционалният резултат от гледна точка на процесуалните последици от това претегляне.
123.
Може да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, когато правото на Съюза оставя на държавите членки свобода на преценка, националните органи и юрисдикции могат да защитават основните права в съответствие с националната си конституция, стига в този процес да не се намалява нивото на защита, предвидено от Хартата, нито предимството, единството и ефективността на правото на Съюза (
38
). Освен това по-горе в настоящото заключение бе посочено, че определен национален конституционен стандарт действително може да изисква специализация на съдиите, било то като самостоятелен национален стандарт или като част от национално правило, определящо какво в крайна сметка ще представлява съд, предварително създаден със закон (или справедлив съдебен процес, законен съдебен състав или който и да е друг правен институт, в който националните конституционни норми могат да поставят такова правило) (
39
).
124.
Както обаче подчертах в заключение по дело Euro Box Promotion (
40
), този национален стандарт трябва да бъде разумен и реален, за да може валидно да се изтъкне като легитимен национален интерес в контекста на член 325, параграф 1 ДФЕС, както и в този смисъл като по-висок национален стандарт на защита съгласно Хартата. Националното правило трябва да отразява реална загриженост, която разумно допринася за защитата на националните основни права и ценности и ще бъде приемлива (по принцип, не непременно като степен и начин на формулиране) като ценност в рамките на Съюза, основан на правовата държава, демокрацията и човешкото достойнство.
125.
От друга страна, и това е основно значение в контекста на настоящите дела, дори ако този национален стандарт бъде валидно приет при претеглянето на основание член 325, параграф 1 ДФЕС, резултатът от това претегляне трябва да бъде пропорционален. С други думи, трябва да има разумен баланс между легитимните интереси на Съюза (ефективна защита на финансовите интереси на Съюза) и легитимните ценности и стандарти на националния правен ред. Ако последните действително бъдат приети, те не трябва да накърняват интересите на Съюза повече от необходимото за защитата на националните интереси.
126.
В контекста на настоящите дела както първият жалбоподател по дело C‑811/19, така и жалбоподателят по дело C‑840/19 изтъкват, че член 325, параграф 1 ДФЕС не трябва да води до неприлагане на решения на конституционен съд, които отразяват норми на националното конституционно право, целящи ефективно гарантиране на основното право на справедлив съдебен процес.
127.
Прокуратурата, румънското правителство и Комисията обаче изразяват съмнения доколко реални са свързаните с основните права съображения, стоящи в основата на Решение № 417/2019. Изцяло формалният подход на това решение по отношение на изискването за специализация води до практическия извод, че новото разглеждане на дела от абсолютно същите съдебни състави едва ли води до явно нарушение на националното право.
128.
Споделям тези съмнения.
129.
Първо, оставам в недоумение защо национален стандарт, изискващ специализация на съдиите, който е изцяло формален и се свежда само до механичното определяне на същите състави и съдии, следва да се счита за съществен. Трудно е да се разбере как това изискване допринася за по-високо ниво на (ефективна) съдебна защита.
130.
Второ, недоумение буди и очевидната степен на „свръх-специализация“, която се изисква съгласно националното право. Мога да си представя наличието на съдебна специализация по отношение на определени области на правото (като наказателно право, данъчно право, семейно право, право на интелектуална собственост и т.н.) (
41
). Също така мога да разбера как специализацията може да бъде постигната чрез предвиждане на специална компетентност на определени съдилища въз основа на определен вид престъпление и/или по отношение на определен вид подсъдими (
42
). Наистина обаче е необичайно да се установи наличието на изискване за специализация в областта на (престъпните) корупционни деяния, които по своето съдържание или сложност биха изисквали специализация (или професионална квалификация), надхвърляща изискванията за заемане на длъжността (специализиран) наказателен съдия в национален върховен съд.
131.
При все това вероятно би могло да се твърди, че гарантираният с Решение № 417/2019 по-висок национален стандарт не се състои в самото изискване за специализация, а в прилагането на стриктно понятие за „съд, създаден със закон“. Тогава въпросът кой е „специализиран“ в областта на корупционните престъпления се отнася не до самата специализация, а до определянето на групата от съдии, от които могат да бъдат сформирани първоинстанционните съдебни състави, като по този начин въпросът засяга законосъобразното сформиране на съдебния състав. Ако това действително е така, дискусията се връща на въпроса дали основното право на ефективна съдебна защита би било нарушено от всяко нарушение на което и да е правило, дори такова, което има чисто формален характер и е лишено от каквито и да било последици и материално отражение върху правото на защита или правото на справедлив съдебен процес (
43
).
132.
При всички положения наред с въпроса за определянето на съдържанието и целите на националния стандарт остава въпросът за пропорционалния резултат от претеглянето на ценностите в рамките на тълкуването на член 325, параграф 1 ДФЕС. В този аспект разглежданото национално правило определено не отговаря на изискванията. Иначе казано, трябва ли да се допусне едно доста съмнително национално изискване, което се прилага по изцяло формален (дори бих казал формалистичен) начин и чийто принос за ефективната индивидуална защита на индивидуалните права изобщо не е очевиден, да доведе евентуално до възобновяване на производствата по решените през последните 16 години дела?
133.
Ако националните съдилища трябва да възприемат такова тълкуване, това според мен би означавало, че тези елементи от националното право са несъвместими с изискванията на член 325, параграф 1 ДФЕС.
а) Междинно заключение
134.
С оглед на изложените съображения на първия въпрос по дело C‑811/19 и по дело C‑840/19, доколкото се отнасят до член 325, параграф 1 ДФЕС, следва да се отговори в смисъл, че тази разпоредба трябва да се тълкува като недопускаща решение на национален конституционен съд, с което се обявява за незаконосъобразно сформирането на съдебни състави на национален върховен съд, които се произнасят като първа инстанция по корупционни престъпления, поради това че тези състави не са специализирани в областта на корупцията, въпреки че се признава, че участващите в съставите съдии притежават необходимата специализация, когато тази констатация може да създаде системен риск от ненаказуемост на престъпления, засягащи финансовите интереси на Съюза.
4. Принципът за независимост на съдебната власт
135.
С първия въпрос по дело C‑811/19 и по дело C‑840/19, доколкото се отнасят до член 19, параграф 1 ДЕС, както и с втория въпрос по дело C‑811/19 и по дело C‑840/19, се иска да се установи дали член 2 ДЕС, член 19, параграф 1 ДЕС и член 47, втора алинея от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат Конституционният съд, квалифициран като „орган извън съдебната власт“, да приеме решение като Решение № 417/2019. В това отношение (или на тази плоскост) формулираните по този начин въпроси се отнасят главно до институционалната структура и функциите на Конституционния съд и до последиците от решението му за разрешените от ВКС дела.
136.
Макар да посочват друго решение на Конституционния съд, в своето по-широко институционално измерение настоящите въпроси се припокриват с вече разгледаните в заключение по дело Euro Box Promotion. Както обясних в това заключение, не считам, че е задача на Съда да обсъжда in abstracto институционалния избор на държава членка относно състава или компетентността на национален конституционен съд, при положение че нищо не показва, че тази институция структурно вече не отговаря на изискванията за независим съд в рамките на автономното разбиране за това понятие в правото на Съюза (
44
).
137.
Освен това, за разлика от разглежданото по дело Euro Box Promotion и др. (C‑357/19 и C‑547/19) национално конституционно решение, в настоящия случай поне според мен елементите от националното право, произтичащи от Решение № 417/2019 на Конституционния съд, не отговарят на изискванията на член 325, параграф 1 ДФЕС.
138.
С оглед на този комбиниран контекст считам, че не е необходимо отново да се разглеждат въпросите, поставени от запитващата юрисдикция в рамките на настоящите дела.
5. Принципът на предимство
139.
С третите си въпроси по дело C‑811/19 и по дело C‑840/19 запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали принципът на предимство на правото на Съюза позволява на национален съд да остави без приложение Решение № 417/2019 на Конституционния съд. Тези въпроси, изглежда, са мотивирани отчасти и от факта, че съгласно член 99, буква ș) от Закон № 303/2004 неспазването от даден съдия на решение на Конституционния съд представлява дисциплинарно нарушение.
140.
Вече подробно разгледах тези въпроси в паралелното ми заключение по дело Euro Box Promotion и др. (C‑357/19 и C‑547/19) и стигнах до извода, че правото на Съюза действително позволява на националния съд да не следва правното становище на висшестояща юрисдикция (което иначе е обвързващо), ако счита, че това правно тълкуване противоречи на правото на Съюза. Освен това от гледна точка на правото на Съюза същото трябва да се отнася и за всяка възможна национално санкция за подобно поведение: ако от гледна точка на правото на Съюза това поведение е правилно, тогава е недопустимо за него да се предвижда санкция (
45
).
141.
Следователно в контекста на настоящия случай на третия въпрос по дело C‑811/19 и по дело C‑840/19 следва да се отговори утвърдително: принципът на предимство трябва да се тълкува в смисъл, че позволява на национален съд да остави без приложение решение на националния конституционен съд, което е задължително съгласно националното право, ако запитващата юрисдикция счете това за необходимо, за да изпълни задълженията, произтичащи от разпоредби на правото на Съюза с директен ефект.
142.
Вместо заключение си струва да се споменат две съображения. От една страна, член 325, параграф 1 ДФЕС има директен ефект (
46
). От друга страна, като евентуално остави без приложение националното право и националните правила поради несъвместимостта им с нормите на Съюза с директен ефект, националният съд очевидно действа в приложното поле на правото на Съюза. Следователно този съд трябва да спазва стандартите на Съюза за основните права, гарантирани от Хартата (
47
), и в контекста на последиците от оставянето без приложение на несъвместими национални правила.
V. Заключение
143.
Предлагам на Съда да отговори на поставените от Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Върховен касационен съд, Румъния) преюдициални въпроси по следния начин:
„–
На втория въпрос по дела C‑811/19 и C‑840/19, както и на четвъртия въпрос по дело C‑811/19 трябва да се отговори в смисъл, че член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкува като невключващ изискването за специализация на съдебните състави. Член 47, втора алинея от Хартата обаче допуска решение на национален конституционен съд, с което — прилагайки реален и разумен национален стандарт за защита на правото на ефективна съдебна защита и въз основа на своето тълкуване на приложимите национални разпоредби — този съд установява, че съдебен състав е незаконосъобразно сформиран поради нарушение на изискване на националното право за специализация на съдебните състави.
–
На първия въпрос по дела C‑811/19 и C‑840/19 следва да се отговори в смисъл, че член 325, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска решение на национален конституционен съд, с което се обявява за незаконосъобразно сформирането на съдебни състави на национален върховен съд, които се произнасят като първа инстанция по корупционни престъпления, поради това че тези състави не са специализирани в областта на корупцията, въпреки че се признава, че участващите в съставите съдии притежават необходимата специализация, когато тази констатация може да създаде системен риск от ненаказуемост на престъпления, засягащи финансовите интереси на Съюза.
–
На третия въпрос по дела C‑811/19 и C‑840/19 следва да се отговори в смисъл, че принципът на предимство трябва да се тълкува в смисъл, че позволява на национален съд да остави без приложение решение на националния конституционен съд, което е задължително съгласно националното право, ако запитващата юрисдикция счете това за необходимо, за да изпълни задълженията, произтичащи от разпоредби на правото на Съюза с директен ефект“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	C‑357/19 и C‑547/19, наричано по-нататък „заключение по дело Euro Box Promotion“.
(
3
)	Вж. заключението ми по дело Asociaţia Forumul Judecătorilor din România и др. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 и C‑355/19, EU:C:2020:746), наричано по-нататък „заключение по дело AFJR“. Вж. също заключението ми, от същата дата по дело Statul Român — Ministerul Finanţelor Publice (C‑397/19, EU:C:2020:747).
(
4
)	ОВ C 316, 1995 г., стр. 49; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 12, стр. 51.
(
5
)	Monitorul Oficial al României, част I, бр. 827 от 13 септември 2005 г.
(
6
)	Monitorul Oficial al României, част I, бр. 826 от 13 септември 2005 г.
(
7
)	Monitorul Oficial al României, част I, бр. 825 от 10 октомври 2019 г.
(
8
)	Вж. точки 127—129 от заключение по дело Euro Box Promotion.
(
9
)	В този смисъл вж. решение от 7 март 2017 г., X и X (C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, т. 37), от 26 септември 2018 г., Belastingdienst/Toeslagen (суспензивен ефект на въззивната жалба) (C‑175/17, EU:C:2018:776, т. 24), от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд) (C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18, EU:C:2019:982, т. 74), или от 9 юли 2020 г., Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, т. 40 и 41).
(
10
)	В същия смисъл вж. решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny (C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 45—51).
(
11
)	Вж. например решение от 5 декември 2013 г., TVI (C‑618/11, C‑637/11 и C‑659/11, EU:C:2013:789, т. 21 и цитираната съдебна практика).
(
12
)	Точки 204—211 от заключение по дело AFJR.
(
13
)	Точка 71 от заключение по дело Euro Box Promotion.
(
14
)	Решение от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 29), от 24 юни 2019 г., Комисия/Полша (Независимост на Върховния съд) (C‑619/18, EU:C:2019:531, т. 50), от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд) (C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18, EU:C:2019:982, т. 82), или от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny (C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 33).
(
15
)	Вж. в този смисъл решения от 24 юни 2019 г., Комисия/Полша (Независимост на Върховния съд) (C‑619/18, EU:C:2019:531, т. 58 и цитираната съдебна практика), и от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд) (C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18, EU:C:2019:982, т. 120).
(
16
)	Вж. в този смисъл решения от 24 юни 2019 г., Комисия/Полша (Независимост на Върховния съд) (C‑619/18, EU:C:2019:531, т. 47 и цитираната съдебна практика), и от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд) (C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18, EU:C:2019:982, т. 167).
(
17
)	ОВ L 354, 2006 г., стр. 56; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 51, стр. 55. Вж. точки 214—224 от заключение по дело AFJR.
(
18
)	Вж. заключението ми по дело Statul Român — Ministerul Finanţelor Publice (C‑397/19, EU:C:2020:747).
(
19
)	Точки 75—85.
(
20
)	Точки 91—100.
(
21
)	Относно широчината на обхвата на тази разпоредба вж. решение от 2 май 2018 г., Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295, т. 45). Вж. също заключението ми по това дело (EU:C:2017:553, т. 68 и 69).
(
22
)	В същия ред на мисли вж. доводите, изтъкнати от тази страна относно допустимостта на преюдициалните въпроси, точка 43 от настоящото заключение.
(
23
)	Решение от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 27).
(
24
)	Вж. също точки 185—225 от заключението по дело AFJR, както и точка 117 от заключението по дело Euro Box Promotion.
(
25
)	Позовавайки се на съдебни решения от 12 декември 2013 г., от 30 януари 2014 г. и от 27 май 2019 г., постановени по наказателни дела от петчленни състави на ВКС.
(
26
)	Точки 161, 162 и 167 от Решение № 417/2019.
(
27
)	Точки 138 и 139 от Решение № 417/2019.
(
28
)	Точка 146 от Решение № 417/2019.
(
29
)	Жалбоподателят се позовава на решение на ЕСПЧ от 3 май 2007 г., Bochan с/у Украйна (CE:ECHR:2007:0503JUD000757702, § 71). В това решение обаче ЕСПЧ взима предвид квалификацията на съдиите като критерий за разпределяне на делата на съдия в ЕСПЧ. Това решение изобщо не означава, че специализацията следва да се счита за изискване в рамките на член 6 от ЕКПЧ.
(
30
)	Този жалбоподател цитира доклад на Венецианската комисия за независимостта на съдебната система (CDL-AD (2010) 004) от 16 март 2010 г., точки 80 и 81, и споменава Становище № 1 (2001) на Консултативния съвет на европейските съдии от 23 ноември 2001 г. (КСЕС (2001) OP № 1) и Доклада за оценка на групата от държави срещу корупцията (GRECO) за Румъния от 14 октомври 2005 г., Препоръка iii) (която препоръчва укрепване на възможностите на службите за наказателно преследване и на съдилищата за ефективното разглеждане на корупционни дела посредством специализация и обучение) и Доклада за съответствие на GRECO от 7 декември 2007 г., точка 23, където GRECO приветства инициативите за увеличаване на ресурсите и специализацията на прокурорите и съдиите.
(
31
)	Решение от 26 март 2020 г., Преразглеждане Simpson и HG/Съвет и Комисия (C‑542/18 RX-II и C‑543/18 RX-II, EU:C:2020:232, т. 75). Курсивът е мой.
(
32
)	Искам да подчертая този момент много ясно: това не означава, че въпросът за специализацията на съдиите, ако е действително предвиден в националното право, не е правно релевантен. Той несъмнено може да бъде от значение, като се започне от правилното разпределение на делата и се стигне до евентуалната злоупотреба с дискреционна власт при това разпределение от председател на съд с цел „възнаграждаване“ на някои съдии, като изведнъж им се възлагат дела, които нямат никаква връзка с тяхната специализация и компетентност, без предварителното им съгласие.
(
33
)	Решение от 26 март 2020 г., Преразглеждане Simpson и HG/Съвет и Комисия (C‑542/18 RX-II и C‑543/18 RX-II, EU:C:2020:232, т. 75). Курсивът е мой.
(
34
)	Решения от 5 декември 2017 г., M.A.S. и M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936), от 2 май 2018 г., Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295), и от 17 януари 2019 г., Дзивев и др. (C‑310/16, EU:C:2019:30).
(
35
)	Решения от 8 септември 2015 г., Taricco и др. (C‑105/14, EU:C:2015:555), и от 5 юни 2018 г., Колев и др. (C‑612/15, EU:C:2018:392).
(
36
)	Член 421, параграф 2, буква b) и член 281, параграф 1, буква а) от Наказателно-процесуалния кодекс.
(
37
)	Вж. в този контекст точки 243—248 от заключение по дело AFJR, както и точки 227—229 от заключение по дело Euro Box Promotion. Освен това, както и по отношение на всички други факти, националните органи трябва да установят всички елементи, които евентуално водят до наличие на злоупотреба със служебно положение.
(
38
)	Вж. в този смисъл решения от 26 февруари 2013 г., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, т. 60), и от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 29).
(
39
)	Вж. точки 103—107 по-горе.
(
40
)	Вж. точки 149 и 194—195 от заключение по дело Euro Box Promotion.
(
41
)	Вж. точка 5 от Становище (2012) № 15 на Консултативния съвет на европейските съдии (КСЕС) относно специализацията на съдиите (КСЕС (2012) 4), от 13 ноември 2012 г. (наричано по-нататък „становището на КСЕС относно специализацията на съдиите“).
(
42
)	Вж. например Европейската комисия за ефикасност на правосъдието (CEPEJ), European judicial systems. Efficiency and quality of justice, CEPEJ Studies No 26, 2018, p. 198 sq.
(
43
)	Разгледан вече в точки 95—103 по-горе.
(
44
)	Вж. точки 198—229 от заключение по дело Euro Box Promotion.
(
45
)	Точки 235—245 от заключение по дело Euro Box Promotion.
(
46
)	Вж. решение от 5 декември 2017 г., M.A.S. и M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, т. 39).
(
47
)	Вж. точки 111—113 от настоящото заключение, както и точки 174—176 от заключение по дело Euro Box Promotion.