62024CJ0573
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
2 октомври 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Признаване на професионалните квалификации — Директива 2005/36/ЕО — Член 2 — Действие по отношение на лицата — Директива 2004/38/ЕО — Член 3 — Понятие за бенефициери — Гражданин на трета държава, съпруг на гражданин на Съюза, който не е упражнил свободата си на движение — Неприложимост — Недопустимост“
По дело C‑573/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Verwaltungsgericht Oldenburg (Административен съд Олденбург, Германия) с акт от 8 август 2024 г., постъпил в Съда на 27 август 2024 г., в рамките на производство по дело
B
срещу
Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA)
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: S. Rodin, председател на състава, N. Piçarra и N. Fenger (докладчик), съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за испанското правителство, от A. Torró Molés, в качеството на представител,
–
за френското правителство, от B. Dourthe и M. Guiresse, в качеството на представители,
–
за италианското правителство, от S. Fiorentino, в качеството на представител, подпомаган от E. Cicatelli, procuratore dello Stato, и E. Feola, avvocato dello Stato,
–
за нидерландското правителство, от M. K. Bulterman и H. S. Gijzen, в качеството на представители,
–
за австрийското правителство, от A. Posch, J. Schmoll и P. Selim, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от L. Armati, M. Noll-Ehlers и J. Szczodrowski, в качеството на представители,
–
за Надзорния съвет на ЕАСТ, от J. Førde, K. Isaksen и M.‑M. Joséphidès, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 3, член 21, параграф 1 и точка 5.1.1 от приложение V към Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно признаването на професионалните квалификации (ОВ L 255, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 3).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между B и Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA) (Асоциация на Долна Саксония за издаване на разрешения за упражняване на професии) относно отказа на последната да предостави на B разрешение да упражнява лекарска професия в Германия или, при условията на евентуалност, да я допусне до изпит за правоспособност.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2004/38/ЕО
3
Съгласно член 2 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56), озаглавен „Определения“:
„За целите на настоящата директива:
[…]
2)
„Член на семейство“ означава:
a)
съпруга/съпругата;
[…]“.
4
Член 3 от тази директива е озаглавен „Бенефициенти“ и параграф 1 от него предвижда:
„Настоящата директива се прилага за всички граждани на Съюза, които се движат или пребивават в държава членка, различна от тази, на която са граждани, и за членовете на техните семейства (така, както са определени в член 2, точка 2), които ги придружават или се присъединяват към тях“.
5
Член 24 от посочената директива, озаглавен „Еднакво третиране“, предвижда в параграф 1:
„При спазване на конкретните разпоредби, изрично предвидени в Договора и вторичното законодателство, всички граждани на Съюза, които пребивават въз основа на настоящата директива на територията на приемащата държава членка, се ползват с третиране, еднакво с третирането на гражданите на тази държава членка в рамките на обхвата на приложение на Договора. Това право се разпростира и включва членовете на семейството, които не са граждани на държава членка и които имат право на пребиваване или постоянно пребиваване“.
Директива 2005/36
6
Член 2 от Директива 2005/36 е озаглавен „Приложно поле“ и параграфи 1 и 2 от него предвиждат:
„1.   Настоящата директива се прилага към всички граждани на държава членка, включително упражняващите свободни професии, които желаят да упражняват регламентирана професия в друга държава членка, различна от държавата, в която са придобили своите професионални квалификации, като самостоятелно заети или като заети лица.
2.   Всяка държава членка може да допусне граждани на държава членка, притежаващи удостоверения за професионални квалификации, които не са придобити в държава членка, да упражняват регламентирана професия по смисъла на член 3, параграф 1, буква a), на своята територия в съответствие със собствената ѝ нормативна уредба. Що се отнася до професиите по дял III, глава III, това първоначално признаване трябва да е съобразено с минималните квалификационни изисквания, предвидени в тази глава“.
7
Член 3 от тази директива, озаглавен „Дефиниции“, гласи:
„1.   По смисъла на настоящата директива:
[…]
в)
„удостоверения за професионални квалификации“ са дипломи, свидетелства и други удостоверения, издадени от компетентен орган в държава членка, определен за тази цел по силата на законови, подзаконови и административни разпоредби на тази държава членка и удостоверяващ успешното завършване на професионално обучение, проведено преимуществено на територията на Общността. Когато първото изречение на тази дефиниция не се прилага, удостоверенията за професионални квалификации, посочени в параграф 3, се приравняват на удостоверения за професионални квалификации;
[…]
3.   Удостоверения за професионални квалификации, издадени от трета държава, се считат за удостоверения за професионални квалификации, ако титуляр[я]т им има тригодишен професионален стаж по съответната професия на територията на държавата членка, която е признала удостоверението за професионална квалификация по реда на член 2, параграф 2, удостоверен от тази държава“.
8
Член 21 от посочената директива, озаглавен „Принцип на автоматично признаване“, гласи в параграф 1:
„Всяка държава членка признава удостоверения за професионални квалификации за професиите: „лекар“, даващи право на достъп до професионалните дейност на лекар с базово образование и лекар специалист, „медицинска сестра с общ профил“, „лекар по дентална медицина“, „лекар по дентална медицина — специалист“, „ветеринарен лекар“, „фармацевт“ и „архитект“, изброени [съответно] в точки 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 и 5.7.1 от Приложение V, които отговарят на минималните квалификационни изисквания, предвидени съответно в членове 24, 25, 31, 34, 35, 38, 44 и 46, и, за целите на достъпа до професионалните дейности и тяхното упражняване, дава на тези удостоверения същото действие на своята територия, като издаваните от нея удостоверения за професионални квалификации.
Тези удостоверения за професионални квалификации се издават от компетентните органи на държавите членки и, при необходимост, следва да са придружени със свидетелствата, изброени [съответно] в точки 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 и 5.7.1 от Приложение V.
[…]“.
9
В точка 5.1.1 от приложение V към Директива 2005/36, озаглавена „Удостоверения за професионална квалификация за базово обучение по медицина“, се изброяват, за всяка държава членка, удостоверенията за професионална квалификация, даващи достъп до професията лекар, органите, които присъждат квалификацията, както и, при необходимост, свидетелствата, които придружават тези удостоверения за професионална квалификация.
Германското право
10
Член 3, параграфи 1—3 от Bundesärzteordnung (Федерален кодекс за медицинската професия) в редакцията му, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „BÄO“), има следния текст:
„(1)   Разрешение за упражняване на лекарска професия се издава по искане на заявителя, ако същият:
[…]
4.
след като е следвал обучение по медицина […], е положил успешно държавния изпит по медицина, в обхвата на приложение на настоящия закон,
[…]
Обучение за лекар, завършено в една от останалите държави — членки на Европейския съюз […], се счита за обучение по смисъла на точка 4 […]
[…]
Разрешение за упражняване на лекарска професия не се издава в случай на окончателно неуспешно полагане на държавен изпит по медицина или на едно от междинните нива на държавния изпит по медицина, в съответствие с наредбата, посочена в член 4, параграф 1.
Седмо изречение не се прилага, ако заявителят притежава удостоверение за професионална квалификация, което трябва да бъде признато по силата на [Директива 2005/36].
(2)   Ако условието по параграф 1, първо изречение, точка 4 не е изпълнено, на заявителите, които са завършили […] обучението си за лекар в друга държава — членка на Европейския съюз […], се издава разрешение за упражняване на лекарска професия, ако е налице равностойност на нивото на обучение.
[…]
Ако са налице съществени разлики […], заявителите трябва да докажат, че притежават знанията и уменията, необходими за упражняване на лекарската професия.
Това доказателство трябва да бъде предоставено чрез полагане на изпит за правоспособност, който обхваща установените съществени разлики.
[…]
Изречения от второ до девето се прилагат и за заявители, които притежават удостоверение за професионална квалификация на лекар, което е издадено в държава, различна от посочените в първо изречение (трета държава), и което е признато от друга измежду държавите, посочени в първо изречение.
(3)   Ако условието по параграф 1, първо изречение, точка 4 не е изпълнено, на заявителите, които притежават удостоверение за професионална квалификация „лекар“, което е издадено в държава, различна от посочените в параграф 2, първо изречение (трета държава), се издава разрешение за упражняване на лекарска професия, ако е установена равностойността на нивото на обучение.
Изречения от второ до шесто, както и осмо и девето изречение от параграф 2, се прилагат mutatis mutandis към изпита за равностойност.
Необходимите знания и умения се доказват чрез успешното полагане на изпит, който включва съдържанието на държавния изпит при дипломирането.
[…]“.
11
Член 36, параграф 1 от Approbationsordnung für Ärzte (Правилник за издаване на разрешение за упражняване на лекарска професия), в редакцията му, приложима към спора по главното производство, гласи:
„Изпитът за правоспособност по член 3, параграф 2, седмо изречение от [BÄO] обхваща предметите […], при които компетентният орган е установил съществени разлики по смисъла на член 3, параграф 2, осмо изречение от [BÄO].
[…]“.
12
Член 37, параграфи 1 и 7 от този правилник предвижда:
„(1)   Изпитът е по предметите „вътрешни болести“ и „хирургия“. […]
[…]
(7)
Изпит за удостоверяване на знания се провежда поне два пъти в годината.
Възможно е двукратно явяване на този изпит. […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
13
B е сръбска гражданка, омъжена за германски гражданин. Тя следва девет години медицина в Сърбия и получава там държавна диплома по медицина през 2008 г., както и докторска степен през 2010 г., издадени от сръбски университети. През 2011 г. и 2012 г. тя работи като стажант-лекар в болница в Сърбия.
14
На 11 април 2013 г. B подава до Bezirksregierung Düsseldorf (областна администрация Дюселдорф, Германия) заявление за издаване на разрешение за упражняване на лекарска професия в Германия.
15
С решение от 6 декември 2013 г. този орган констатира, че не е налице равностойност между нивото на обучение по медицина, придобито от В в Сърбия, и нивото, изисквано по германското право за предоставяне на това разрешение. Вследствие на това той решава, че В трябва да положи изпит за удостоверяване на знания, за да може да получи посоченото разрешение.
16
В три пъти полага неуспешно този изпит за удостоверяване на знания. Поради това с решение от 11 ноември 2016 г. Landesverwaltungsamt Sachsen-Anhalt (Канцелария на администрацията на Федерална провинция Саксония-Анхалт, Германия) отхвърля заявлението на В за издаване на същото разрешение с мотива, че нейното неуспешно полагане на посочения изпит трябва да се счита за окончателно, в съответствие с германското право.
17
През юни 2017 г. B преминава процедура в Австрия за признаване на нивото на обучение по медицина, което е придобила в Сърбия.
18
С решение от 22 октомври 2018 г. Universität Wien (Виенски университет, Австрия) признава дипломата за професионална квалификация лекар, придобита от В в Сърбия, за равностойна на австрийската диплома за завършено образование по медицина. Вследствие на това той решава, че В може да ползва титлата доктор по медицина.
19
С писма от 5 и 10 декември 2018 г. B подава заявление до NiZzA за издаване на разрешение за упражняване на лекарска професия и, при условията на евентуалност, за допускане до изпит за правоспособност.
20
С решение от 12 юли 2019 г. NiZza отхвърля това заявление с мотива, че заявлението на В за издаване на разрешение за упражняване на лекарска професия е било окончателно отхвърлено на 11 ноември 2016 г. от Канцеларията на администрацията на Федерална провинция Саксония-Анхалт.
21
На 24 юли 2019 г. B подава жалба срещу това решение пред Verwaltungsgericht Oldenburg (Административен съд Олденбург, Германия), който е запитващата юрисдикция.
22
На 1 декември 2019 г. B започва работа като лекар специализант в болница в Австрия. Тя работи в тази болница за период, надвишаващ три години.
23
В производството пред запитващата юрисдикция В изтъква, че притежава удостоверение за професионална квалификация по смисъла на Директива 2005/36, по-конкретно поради това, че е придобила тригодишен професионален стаж в Австрия, в съответствие с член 3, параграф 3 от тази директива.
24
Запитващата юрисдикция отбелязва, че съобразно германското право на лицата, които притежават удостоверение за професионална квалификация „лекар“, издадено в трета държава, може да бъде издадено разрешение за упражняване на лекарска професия в Германия, само ако нивото на обучение, придобито в тази трета държава, е прието за равностойно на нивото, изисквано по германското право за предоставянето на това разрешение, или ако, при липсата на равностойност, те положат успешно изпит за удостоверяване на знания.
25
Когато обаче удостоверение за професионална квалификация „лекар“, издадено в трета държава и признато в друга държава членка, а не във Федерална република Германия, и при липсата на равностойност, установена от компетентния германски орган, на титуляря на това удостоверение за професионална квалификация може да се издаде разрешение за упражняване на лекарска професия в Германия посредством успешното полагане на изпит за правоспособност.
26
Запитващата юрисдикция уточнява и че по силата на германското право както на изпит за удостоверяване на знания, така и на изпит за правоспособност са допустими най-много три явявания. По-нататък, в съответствие с това право разрешението за упражняване на лекарска професия не се издава в случай на окончателно неуспешно полагане на държавен изпит по медицина или на едно от междинните нива на този изпит, както било в разглеждания случай.
27
Такъв мотив за отказ обаче не се прилага според германското право, ако заявителят притежава удостоверение за професионална квалификация, което трябва да бъде признато по силата на Директива 2005/36.
28
Запитващата юрисдикция счита, че B попада в приложното поле на тази директива по отношение на лицата въпреки ограничаването на това приложно поле до гражданите на държавите членки, предвидено в член 2, параграф 1 от посочената директива. Според тази юрисдикция в качеството си на съпруга на германски гражданин B може да се позовава на същата директива, на основание равното третиране, предвидено от Директива 2004/38.
29
По-нататък, тази юрисдикция счита, че B отговаря на условията, предвидени в член 3, параграф 3 от Директива 2005/36, щом като удостоверението ѝ за професионална квалификация, издадено от трета държава, е било признато в друга държава членка, различна от Федерална република Германия, а именно Република Австрия, и щом като е придобила тригодишен професионален стаж в тази друга държава членка.
30
В този контекст посочената юрисдикция си задава въпроса дали на B трябва да се издаде разрешение за упражняване на лекарска професия в Германия на основание член 21 от тази директива.
31
При тези обстоятелства Verwaltungsgericht Oldenburg (Административен съд Олденбург) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 3, параграф 3 от Директива [2005/36] да се тълкува в смисъл, че признаването от държава членка на издадено в трета държава удостоверение за професионална квалификация по медицинска професия и удостоверяването от тази държава членка на професионален стаж с обща минимална продължителност три години на територията на същата държава членка следва да се считат от друга държава членка за равностойни на удостоверенията за професионални квалификации, посочени в точка 5.1.1 от приложение V към [тази директива], и че поради това в съответствие с принципа на автоматично признаване по член 21, параграф 1 от [посочената директива], другата държава членка е длъжна да придаде — за целите на достъпа до професионалните дейности и тяхното упражняване — на тези удостоверения по смисъла на член 3, параграф 3 от [същата директива] същото действие на своята територия като издаваните от нея удостоверения за професионални квалификации?“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
32
Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на производството, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. решения от 8 ноември 1990 г., Gmurzynska-Bscher, C‑231/89, EU:C:1990:386, т. 19 и 20, и от 22 октомври 2024 г., Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, т. 36).
33
Съдът обаче следва да разгледа условията, при които е сезиран от националния съд, за да провери собствената си компетентност или допустимостта на отнесеното до него искане (решение от 22 октомври 2024 г., Kolin Inșaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, т. 37 и цитираната съдебна практика).
34
Може да се наложи по-специално Съдът да провери дали разпоредбите от правото на Съюза, до които се отнасят преюдициалните въпроси, се прилагат към спора по главното производство. Ако това не е така, тези разпоредби са ирелевантни за решаването на спора, а отправеното преюдициално запитване не е необходимо, за да може запитващата юрисдикция да постанови решението си, поради което тези въпроси трябва да се обявят за недопустими (вж. в този смисъл решения от 22 октомври 2024 г., Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, т. 38, и от 3 април 2025 г., Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, т. 28).
35
По настоящото дело запитващата юрисдикция иска от Съда тълкуване на член 3, параграф 3 от Директива 2005/36 в рамките на спор между гражданин на трета страна и органите на държава членка поради отказа на тези органи да му издадат разрешение да упражнява професията лекар в тази държава членка.
36
Съгласно член 2, параграф 1 от тази директива тя се прилага към всички граждани на държава членка, включително упражняващите свободни професии, които желаят да упражняват регламентирана професия в друга държава членка, различна от държавата, в която са придобили своите професионални квалификации, като самостоятелно заети или като заети лица.
37
След като тази разпоредба ограничава изрично персоналния обхват на посочената директива до гражданите на държавите членки, гражданите на трети държави не попадат в нейното приложно поле.
38
При това положение запитващата юрисдикция предвижда възможността за гражданин на трета държава да се позове на правилата за признаване на професионални квалификации, предвидени в Директива 2005/36, на основание равното третиране, предвидено в член 24, параграф 1 от Директива 2004/38.
39
В това отношение не може да се приеме, че само обстоятелството, че гражданин на трета държава е член на семейството на гражданин на Съюза, предполага той да може да се позовава на правата, предоставени от Директива 2004/38, сред които тези, предвидени в член 24, параграф 1 от тази директива.
40
Действително, съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 в приложното поле на тази директива попадат и се ползват от предоставените от нея права гражданите на Съюза, които се движат или пребивават в държава членка, различна от тази, на която са граждани, както и членовете на техните семейства, така както са определени в член 2, точка 2 от посочената директива, които ги придружават или се присъединяват към тях (решение от 10 септември 2019 г., Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, т. 54 и цитираната съдебна практика).
41
В това отношение Съдът вече е постановявал, че от буквалното, систематичното и телеологичното тълкуване на разпоредбите на Директива 2004/38 следва, че тя урежда само условията за влизане и пребиваване на гражданите на Съюза в държавите членки, различни от държавата членка, на която са граждани, и че тази директива не позволява да се изведе производно право на пребиваване в полза на гражданите на трети държави, членове на семейството на гражданин на Съюза, в държавата членка, на която последният е гражданин (вж. в този смисъл решения от 14 ноември 2017 г., Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, т. 33, и от 5 юни 2018 г., Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 20).
42
Съдът уточнява също така, че тази директива не се прилага за случай, в който съответният гражданин на Съюза никога не е упражнявал правото си на свободно движение и винаги е живял в държавата членка, на която е гражданин. Доколкото понятието „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от посочената директива не включва гражданин на Съюза, лице, което е член на неговото семейство, също не се обхваща от това понятие, като се има предвид, че правата, предоставени от същата директива на членовете на семейството на бенефициента, не представляват собствени права на тези членове, а производни права, придобити в качеството им на членове на семейството на бенефициента (вж. в този смисъл решение от 13 септември 2016 г., CS, C‑304/14, EU:C:2016:674, т. 22 и цитираната съдебна практика).
43
От това следва, че гражданин на трета държава не може да се позовава на качеството си на член на семейството на гражданин на Съюза, за да иска в държавата членка, на която е гражданин този гражданин на Съюза, да се ползва от предвиденото в член 24, параграф 1 от тази директива равно третиране с гражданите на тази държава членка.
44
В конкретния случай, най-напред, от акта за преюдициално запитване е видно, че спорът по главното производство се отнася до заявление на гражданка на трета държава за разрешение да упражнява лекарска професия в държавата членка, чийто гражданин е гражданинът на Съюза, за който е омъжена.
45
Следователно трябва да се приеме, че такава гражданка на трета държава не може основателно да се позовава на член 24, параграф 1 от Директива 2004/38, така че тази директива не може да обоснове прилагането към този спор на Директива 2005/36.
46
След това, запитващата юрисдикция не сочи други разпоредби от правото на Съюза, нито друг елемент от статута на чужденците, който да е от естество да обоснове прилагането към същия спор на Директива 2005/36, чието тълкуване иска.
47
Накрая, актът за преюдициално запитване не споменава препращане, което националното право да прави към съдържанието на Директива 2005/36.
48
Такова препращане обаче във всички случаи може да бъде взето предвид от Съда, за да установи, че трябва да се произнесе по дадено преюдициално запитване, само когато същото личи от акта за преюдициално запитване (вж. в този смисъл решение от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 54).
49
С оглед на всички гореизложени съображения, и по-специално на факта, че разглежданата по главното производство гражданка на трета държава не попада в персоналния обхват на Директива 2005/36, следва да се констатира, че тълкуването на член 3, параграф 3, член 21, параграф 1 и точка 5.1.1 от приложение V към тази директива не е необходимо, за да може запитващата юрисдикция да постанови решението си.
50
От това следва, че преюдициалното запитване е недопустимо.
По съдебните разноски
51
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Поради изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
Обявява преюдициалното запитване, отправено от Verwaltungsgericht Oldenburg (Административен съд Олденбург, Германия) с акт от 8 август 2024 г., за недопустимо.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.