62024CJ0445
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
13 noiembrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Directiva (UE) 2015/2302 – Pachete de servicii de călătorie și servicii de călătorie asociate – Articolul 3 punctul 6 – Noțiunea de «călător» – Persoană juridică care a încheiat un contract de călătorie pentru membrii săi”
În cauza C‑445/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hof van Cassatie (Curtea de Casație, Belgia), prin decizia din 3 iunie 2024, primită de Curte la 24 iunie 2024, în procedura
MS Amlin Insurance SE
împotriva
(W)onderweg VZW,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul J. Passer, președinte de cameră, și domnii D. Gratsias și B. Smulders (raportor), judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru MS Amlin Insurance SE, de J. Van Bellinghen și B. Vanlerberghe, advocaten;
–
pentru (W)onderweg VZW, de Y. Teughels, advocaat;
–
pentru guvernul belgian, de S. Baeyens, P. Cottin și C. Pochet, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul elen, de C. Kokkosi și E.‑E. Krompa, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul italian, de S. Fiorentino, în calitate de agent, asistat de M. F. Severi, avvocato dello Stato;
–
pentru Comisia Europeană, de I. Rubene și F. van Schaik, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 punctul 6 din Directiva (UE) 2015/2302 a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2015 privind pachetele de servicii de călătorie și serviciile de călătorie asociate, de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 și a Directivei 2011/83/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 90/314/CEE a Consiliului (JO 2015, L 326, p. 1).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între MS Amlin Insurance SE, o societate de asigurări, pe de o parte, și (W)onderweg VZW, o asociație fără scop lucrativ care a încheiat pentru membrii săi un contract privind un pachet de servicii de călătorie cu o agenție de voiaj, asigurată la MS Amlin Insurance, pe de altă parte, în legătură cu refuzul acesteia din urmă de a rambursa către (W)onderweg, în urma falimentului acestei agenții, plățile efectuate în temeiul contractului de călătorie.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 90/314/CEE
3
Al zecelea considerent al Directivei 90/314/CEE a Consiliului din 13 iunie 1990 privind pachetele de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite (JO 1990, L 158, p. 59, Ediție specială, 13/vol. 9, p. 248) era redactat astfel:
„întrucât consumatorul ar trebui să beneficieze de protecția asigurată prin prezenta directivă, fie că este vorba despre o parte contractantă directă, un cesionar sau membrul unui grup în numele căruia o altă persoană a încheiat un contract referitor la un pachet turistic”.
4
Articolul 2 din această directivă prevedea la punctul 4:
„În sensul prezentei directive:
[…]
4.
«consumator» înseamnă persoana care cumpără sau se angajează să cumpere pachetul («contractantul principal») sau orice altă persoană în numele căreia contractantul principal se angajează să cumpere pachetul («ceilalți beneficiari») sau căreia contractantul principal sau oricare dintre ceilalți beneficiari îi cedează pachetul («cesionarul»)”.
Directiva 2015/2302
5
Considerentele (1)-(3), (7), (25) și (39) ale Directivei 2015/2302 au următorul cuprins:
„(1)
Directiva [90/314] stabilește o serie de drepturi importante ale consumatorilor în legătură cu pachetele de servicii de călătorie, în special în ceea ce privește cerințele în materie de informare, răspunderea comercianților pentru executarea serviciilor incluse în pachet și protecția în caz de insolvență a organizatorului sau a comerciantului cu amănuntul. Cu toate acestea, este necesară adaptarea cadrului legislativ la evoluțiile pieței pentru a asigura adecvarea acestuia la specificul pieței interne, pentru a elimina ambiguitățile și pentru a remedia lacunele legislative.
(2)
Turismul joacă un rol important în economia Uniunii [Europene], iar pachetele de servicii de călătorie […] reprezintă o proporție semnificativă din piața serviciilor de călătorie. Piața respectivă a suferit transformări majore de la adoptarea Directivei [90/314]. […] Prezenta directivă își propune să adapteze domeniul de aplicare al protecției ținând cont de aceste evoluții, să sporească transparența și să îmbunătățească nivelul de securitate juridică în beneficiul călătorilor și al comercianților.
(3)
În conformitate cu articolul 169 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) [TFUE], Uniunea contribuie la atingerea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin măsurile pe care le adoptă în temeiul articolului 114 TFUE.
[…]
(7)
Majoritatea călătorilor care achiziționează pachete sau servicii de călătorie asociate sunt consumatori în înțelesul dreptului Uniunii privind consumatorii. În același timp, nu este întotdeauna ușor să se facă deosebirea între consumatori și reprezentanții întreprinderilor mici sau profesioniștii care rezervă călătorii în legătură cu activitatea lor comercială sau profesională, prin aceleași canale de rezervare ca și consumatorii. Astfel de călători necesită adesea un nivel similar de protecție. Spre deosebire de aceștia, există societăți sau organizații care fac rezervări de călătorie pe baza unui acord general, încheiat adesea pentru numeroase servicii de călătorie pentru o perioadă specificată, de exemplu cu o agenție de voiaj. Acest din urmă tip de servicii de călătorie nu necesită nivelul de protecție prevăzut pentru consumatori. În consecință, prezenta directivă ar trebui să se aplice persoanelor care călătoresc în scop profesional, inclusiv membrilor profesiilor liberale, sau lucrătorilor care desfășoară o activitate independentă sau altor persoane fizice, atunci când acestea nu fac rezervări de călătorie în baza unui acord general. Pentru a evita confuzia cu privire la definiția termenului «consumator» utilizată în alte elemente ale legislației Uniunii, persoanele protejate în temeiul prezentei directive ar trebui denumite «călători».
[…]
(25)
Călătorul ar trebui să primească toate informațiile necesare înainte de achiziționarea unui pachet, indiferent dacă acesta este vândut prin intermediul mijloacelor de comunicare la distanță, în agenție sau prin alte tipuri de distribuție. Atunci când furnizează informațiile respective, comerciantul ar trebui să țină seama de nevoile specifice pe care le‑ar putea anticipa în mod rezonabil în ceea ce‑i privește pe călătorii care sunt în mod special vulnerabili din cauza vârstei sau a unei infirmități fizice.
[…]
(39)
Statele membre ar trebui să se asigure că acei călători care achiziționează un pachet sunt pe deplin protejați în cazul insolvenței organizatorului. Statele membre în care sunt stabiliți organizatorii ar trebui să se asigure că aceștia oferă garanții privind rambursarea tuturor sumelor achitate de către sau în numele călătorilor și, în măsura în care pachetul include transportul călătorilor, privind repatrierea acestora în cazul insolvenței organizatorului. Cu toate acestea, ar trebui să fie posibil să se ofere călătorilor continuarea pachetului. Deși sunt libere să decidă asupra modului în care se va organiza protecția în caz de insolvență, statele membre ar trebui să se asigure că protecția este efectivă. Protecția efectivă implică disponibilitatea acesteia de îndată ce, drept consecință a problemelor de lichiditate ale organizatorului, serviciile de călătorie nu sunt efectuate, nu vor fi efectuate sau vor fi efectuate numai parțial sau în cazul în care furnizorii de servicii solicită călătorilor să plătească pentru acestea. Statele membre ar trebui să fie în măsură să solicite ca organizatorii să furnizeze călătorilor un certificat care atestă un drept direct față de furnizorul de protecție în caz de insolvență.”
6
Articolul 2 din Directiva 2015/2302, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede:
„(1)   Prezenta directivă se aplică pachetelor oferite spre vânzare sau vândute călătorilor de către comercianți și serviciilor de călătorie asociate facilitate călătorilor de către comercianți.
(2)   Prezenta directivă nu se aplică:
(a)
pachetelor și serviciilor de călătorie asociate care durează mai puțin de 24 de ore, cu excepția situației în care acestea includ cazare peste noapte;
(b)
pachetelor oferite și serviciilor de călătorie asociate facilitate ocazional și pe o bază nonprofit și numai unui grup restrâns de călători;
(c)
pachetelor și serviciilor de călătorie asociate achiziționate în temeiul unui acord general pentru organizarea unei călătorii de afaceri, încheiat între un comerciant și o altă persoană fizică sau juridică acționând din motive legate de activitatea sa comercială, afacerea, meseria sau profesia sa.
(3)   Prezenta directivă nu afectează dreptul intern general al contractelor precum normele privind valabilitatea, formarea sau efectele unui contract, în măsura în care aspectele dreptului general al contractelor nu sunt reglementate de prezenta directivă.”
7
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Definiții”, prevede la punctele 1-3 și 6-8:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
1.   «serviciu de călătorie» înseamnă:
(a)
transportul de pasageri;
(b)
cazarea care nu face parte intrinsecă din transportul de pasageri și care este realizată în alt scop decât cel rezidențial;
[…]
2.   «pachet» înseamnă o combinație a cel puțin două tipuri diferite de servicii de călătorie destinate aceleiași călătorii sau vacanțe, cu condiția ca:
(a)
serviciile respective să fie combinate de un singur comerciant, inclusiv la cererea călătorului sau în conformitate cu selecția acestuia, înainte de a se încheia un contract unic cu privire la toate serviciile; sau
[…]
3.   «contract privind pachetul de servicii de călătorie» înseamnă un contract referitor la un pachet în ansamblul său […];
[…]
6.   «călător» înseamnă orice persoană care dorește să încheie un contract sau care are dreptul să călătorească pe baza unui contract încheiat, în cadrul prezentei directive;
7.   «comerciant» înseamnă orice persoană fizică sau orice persoană juridică, indiferent dacă este publică sau privată, care acționează, inclusiv prin intermediul unei alte persoane care acționează în numele său sau pe seama sa, în scopuri ce țin de activitatea sa comercială, de afaceri, meșteșugărească sau profesională în legătură cu contractele care fac obiectul prezentei directive, acționând în calitate de organizator, comerciant cu amănuntul, comerciant care facilitează un serviciu de călătorie asociat sau ca furnizor de servicii de călătorie;
8.   «organizator» înseamnă un comerciant care combină și vinde sau oferă spre vânzare pachete […]”
8
Articolul 4 din directiva menționată, intitulat „Nivelul de armonizare”, prevede:
„Dacă nu se prevede altfel în prezenta directivă, statele membre nu pot menține sau introduce în dreptul intern dispoziții diferite de cele stabilite în prezenta directivă, inclusiv dispoziții mai stricte sau mai puțin stricte, care ar asigura un nivel diferit de protecție a călătorilor.”
9
Articolul 5 din aceeași directivă, intitulat „Informații precontractuale”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că, înainte de asumarea de către călător a unui contract privind pachetul de servicii de călătorie sau a oricărei oferte corespunzătoare, organizatorul și comerciantul cu amănuntul, atunci când pachetul este vândut prin intermediul unui astfel de comerciant, furnizează călătorului […] următoarele informații […]:
(a)
principalele caracteristici ale serviciilor de călătorie:
[…]
(viii)
dacă călătoria sau vacanța este adaptată în general pentru persoanele cu mobilitate redusă și, la cererea călătorului, informații precise privind gradul de adecvare a călătoriei sau vacanței luând în considerare nevoile călătorului;
[…]”
10
Articolul 12 din Directiva 2015/2302, intitulat „Rezilierea contractului privind pachetul de servicii de călătorie și dreptul de retragere înainte de începerea executării pachetului”, prevede la alineatele (2) și (4):
„(2)   […] călătorul are dreptul să rezilieze contractul privind pachetul de servicii de călătorie înainte de începerea executării pachetului fără a plăti vreun comision de reziliere în cazul unor circumstanțe inevitabile și extraordinare care se produc la locul de destinație sau în vecinătatea imediată a acestuia și care afectează în mod semnificativ executarea pachetului sau care afectează semnificativ transportul pasagerilor la destinație. În cazul rezilierii contractului privind pachetul de servicii de călătorie în temeiul prezentului alineat, călătorul are dreptul la o rambursare completă a oricărei plăți efectuate pentru pachet, dar nu are dreptul la vreo despăgubire suplimentară.
[…]
(4)   Organizatorul […] rambursează orice plăți efectuate de către sau pe seama călătorului pentru pachetul respectiv, din care se scade comisionul de reziliere corespunzător. […]”
11
Articolul 17 din această directivă, intitulat „Eficacitatea și domeniul de aplicare al protecției în caz de insolvență”, prevede la alineatele (1), (3) și (5):
„(1)   Statele membre se asigură că organizatorii stabiliți pe teritoriul lor oferă garanții privind rambursarea tuturor plăților efectuate de către sau pe seama călătorilor, în măsura în care serviciile relevante nu sunt furnizate ca urmare a insolvenței organizatorului. În cazul în care în contractul privind pachetul de servicii de călătorie este inclus transportul de pasageri, organizatorii asigură și garanții pentru repatrierea călătorilor. Se poate oferi continuarea pachetului.
[…]
(3)   Călătorii beneficiază de protecția împotriva insolvenței organizatorului indiferent de locul lor de reședință, de locul de plecare sau de locul în care se efectuează vânzarea pachetului și indiferent de statul membru în care este situată entitatea responsabilă pentru protecția în caz de insolvență.
[…]
(5)   Pentru serviciile de călătorie care nu au fost efectuate, rambursările se acordă fără întârzieri nejustificate după solicitarea călătorului.”
12
Articolul 23 din directiva menționată, intitulat „Caracterul imperativ al directivei”, prevede la alineatul (2):
„Călătorii nu pot renunța la drepturile care le sunt conferite prin măsurile naționale de transpunere a prezentei directive.”
Dreptul belgian
13
Conform articolului 2, 6° din Wet betreffende de verkoop van pakketreizen, gekoppelde reisarrangementen en reisdiensten (Legea privind vânzarea pachetelor de servicii de călătorie, a serviciilor de călătorie asociate și a serviciilor de turism) din 21 noiembrie 2017 (Belgisch Staatsblad, 1 decembrie 2017, p. 106673) (denumită în continuare „Legea privind pachetele de servicii de călătorie”), prin „călător” trebuie să se înțeleagă orice persoană care dorește să încheie un contract care intră în domeniul de aplicare al acestei legi sau care are dreptul să călătorească pe baza unui asemenea contract deja încheiat.
14
În temeiul articolului 4 din Legea privind pachetele de servicii de călătorie, această lege nu se aplică, în primul rând, pachetelor de servicii de călătorie și serviciilor de călătorie asociate care durează mai puțin de douăzeci și patru de ore, cu excepția situației în care acestea includ cazare peste noapte, în al doilea rând, pachetelor de servicii de călătorie oferite și serviciilor de călătorie asociate facilitate ocazional și pe o bază nonprofit și numai unui grup restrâns de călători, precum și, în al treilea rând, pachetelor de servicii de călătorie și serviciilor de călătorie asociate achiziționate în temeiul unui acord general pentru organizarea unei călătorii de afaceri, încheiat între un comerciant și o altă persoană fizică sau juridică acționând din motive legate de activitatea sa comercială, afacerea, meseria sau profesia sa.
15
Articolul 2, 3° din Koninklijk besluit betreffende de bescherming tegen solventie bij de verkoop van pakketreizen, gekoppelde reisarrangementen en reisdiensten (Decretul regal privind protecția împotriva insolvenței în cazul vânzării pachetelor de servicii de călătorie, a serviciilor de călătorie asociate și a serviciilor de călătorie) din 29 mai 2018 (Belgisch Staatsblad, 11 iunie 2018, p. 48438) prevede că, pentru aplicarea acestui ordin, prin „beneficiar” trebuie să se înțeleagă orice călător, în sensul articolului 2, 6° din Legea privind pachetele de servicii de călătorie, în favoarea căruia sunt stipulate prestațiile de asigurare prevăzute în capitolul 4 din acest decret.
Litigiul principal și întrebarea preliminară
16
(W)onderweg este o asociație fără scop lucrativ care se angajează în favoarea persoanelor care suferă de tulburări de spectru autist și care provin din familii cu venituri mici.
17
La 18 ianuarie 2020, aceasta a încheiat, pentru unii dintre membrii săi, un contract de călătorie denumit „citytrip” cu destinația Lyon (Franța), care cuprindea biletele de tren și cazarea la hotel. Călătoria a fost programată pentru perioada 21-24 aprilie 2020. Pentru acest pachet, ea a plătit suma de 9165,14 euro.
18
La 16 martie 2020, ținând seama de intrarea în vigoare a restricțiilor de deplasare cauzate de pandemia de COVID-19, (W)onderweg a solicitat agenției de voiaj să amâne călătoria menționată pentru luna septembrie 2020 pentru același preț și în același hotel.
19
Întrucât o astfel de amânare s‑a dovedit imposibilă, ea s‑a informat la această agenție cu privire la posibilitatea de a amâna călătoria cu un an, și anume la 20 aprilie 2021. În cadrul acestui schimb, a fost evocată de asemenea eventuala compensare a (W)onderweg prin intermediul unui voucher, valabil timp de un an, o rambursare a plăților efectuate de aceasta din urmă nefiind posibilă, potrivit agenției menționate, în principiu, decât după expirarea validității unui astfel de voucher.
20
La 7 septembrie 2020, (W)onderweg a pus în întârziere agenția de voiaj pentru a‑i rambursa suma plătită în temeiul contractului privind pachetul de servicii de călătorie.
21
Întrucât această agenție a fost declarată în faliment la 22 septembrie 2020, (W)onderweg a adresat o cerere de rambursare către MS Amlin Insurance, societatea de asigurări care asigura riscurile legate de insolvența agenției menționate.
22
După ce MS Amlin Insurance a respins această cerere, (W)onderweg a introdus o acțiune la rechtbank van eerste aanleg Antwerpen, afdeling Antwerpen (Tribunalul de Primă Instanță din Antwerpen, Secția Antwerpen, Belgia), având ca obiect obligarea acestei societăți de asigurări la rambursarea sumei reprezentând prețul pachetului de servicii de călătorie ca urmare a neexecutării contractului de călătorie.
23
Această instanță a respins acțiunea pentru motivul că respectiva călătorie fusese deja anulată înainte de declararea insolvenței agenției de turism.
24
În urma apelului formulat de (W)onderweg, hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerpen, Belgia) a obligat MS Amlin Insurance la plata sumei de 9165,14 euro, majorată cu dobânzi și cheltuieli de judecată.
25
MS Amlin Insurance a formulat recurs la Hof van Cassatie (Curtea de Casație, Belgia), care este instanța de trimitere.
26
În această privință, MS Amlin Insurance arată că, contrar celor statuate de hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerpen), (W)onderweg nici nu poate fi considerată călător, în sensul reglementării naționale de punere în aplicare a Directivei 2015/2302, nici nu poate beneficia de drepturi în temeiul acestei reglementări. Astfel, noțiunea de „călător” care este definită în cadrul acesteia nu ar acoperi decât călătorul în calitate de persoană fizică, și anume, în speță, membrii (W)onderweg pentru care aceasta a cumpărat călătoria, iar nu pe (W)onderweg însăși, care este o persoană juridică.
27
Instanța de trimitere arată că ea trebuie astfel să aprecieze aspectul dacă o persoană juridică precum o asociație fără scop lucrativ, care achiziționează de la un comerciant, cu titlu ocazional, un pachet de servicii de călătorie pentru membrii săi, poate fi considerată ca fiind călător, în sensul articolului 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302, având în vedere că instanțele de fond au considerat, la rândul lor, că o persoană juridică poate intra efectiv în domeniul de aplicare al acestei noțiuni de „călător”.
28
În aceste condiții, Hof van Cassatie (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Noțiunea de «călător» prevăzută la articolul 3 punctul 6 din Directiva [2015/2302] trebuie interpretată în sensul că aceasta include și o persoană juridică precum o asociație fără scop lucrativ, care cumpără ocazional de la un comerciant un pachet de servicii de călătorie pentru membrii săi?”
Cu privire la întrebarea preliminară
29
Cu titlu introductiv, trebuie precizat, pe de o parte, că întrebarea adresată se bazează pe premisa potrivit căreia contractul de călătorie în cauză în litigiul principal privește un pachet, în sensul articolului 3 punctul 2 din Directiva 2015/2302, și, prin urmare, intră în principiu în domeniul de aplicare al acestei directive, astfel cum este definit la articolul 2 alineatul (1) din aceasta. În această privință, deși, pentru a o exclude, guvernele belgian, elen și italian, precum și Comisia Europeană au abordat în observațiile lor scrise eventuala relevanță a excepțiilor de la acest domeniu de aplicare prevăzute la alineatul (2) al acestui articol 2, trebuie subliniat că aceste excepții nu fac obiectul întrebării adresate, instanța de trimitere excluzând, de altfel, aplicarea excepției prevăzute de dreptul național, care transpune articolul 2 alineatul (2) litera (b) din această directivă, referitoare, în special, la pachetele oferite „ocazional”, pe o bază nonprofit, numai unui grup restrâns de călători.
30
Pe de altă parte, din dosarul de care dispune Curtea reiese că, deși (W)onderweg a încheiat contractul în discuție în litigiul principal pe seama membrilor săi, ea a făcut acest lucru în nume propriu, litigiul principal privind un drept la rambursare de care această asociație pretinde că beneficiază ea însăși, în calitate de „călător”, în sensul articolului 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302, față de MS Amlin Insurance, iar aceasta în temeiul dreptului național care pune în aplicare articolul 17 din această directivă, dispoziție referitoare la protecția călătorilor în caz de insolvență a organizatorilor, precum agenția de voiaj în discuție în litigiul principal, în ceea ce privește printre altele rambursarea plăților efectuate pentru un pachet atunci când serviciile care fac parte din acest pachet nu sunt executate.
31
În aceste împrejurări, trebuie să se considere că, prin intermediul întrebării sale unice, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302 trebuie interpretat în sensul că o persoană juridică precum o asociație fără scop lucrativ, care a încheiat cu un organizator, în nume propriu, dar pe seama unora dintre membrii săi, un contract privind un pachet de servicii de călătorie, intră în sfera noțiunii de „călător” în sensul acestei dispoziții.
32
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său, de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte și, dacă este cazul, de geneza sa. Cu toate acestea, atunci când sensul unei dispoziții a dreptului Uniunii reiese fără ambiguitate chiar din modul de redactare a acesteia, Curtea nu se poate abate de la acest sens (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iulie 2024, HDI Global și MS Amlin Insurance, C‑771/22 și C‑45/23, EU:C:2024:644, punctul 56 și jurisprudența citată).
33
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302, noțiunea de „călător” este definită ca însemnând „orice persoană care dorește să încheie un contract sau care are dreptul să călătorească pe baza unui contract încheiat, în cadrul prezentei directive”.
34
În măsura în care această dispoziție definește noțiunea de „călător” fără a efectua o trimitere la legislațiile naționale în ceea ce privește semnificația care trebuie reținută pentru această noțiune, trebuie să se considere că dispoziția menționată, în scopul aplicării acestei directive, conține o noțiune autonomă a dreptului Uniunii care trebuie interpretată în mod uniform pe teritoriul acesteia din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2016, Wathelet, C‑149/15, EU:C:2016:840, punctul 29).
35
În plus, deși termenul „călător” figurează în alte acte ale dreptului Uniunii, definiția specifică prevăzută la articolul 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302 este prevăzută doar de această directivă. Astfel, este vorba despre o noțiune care trebuie interpretată având în vedere funcția sa specială în cadrul directivei respective și în lumina obiectivelor acesteia (a se vedea prin analogie Hotărârea din 9 noiembrie 2016, Wathelet, C‑149/15, EU:C:2016:840, punctul 30).
36
Acestea fiind precizate, este necesar să se arate, în primul rând, că textul articolului 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302 se referă, pentru a defini noțiunea de „călător”, la „orice persoană” care se află în una sau în cealaltă dintre cele două ipoteze menționate la punctul 33 din prezenta hotărâre.
37
Este necesar să se arate că acest text nu face nicio distincție între persoanele fizice și persoanele juridice, iar aceasta spre deosebire în special de definiția noțiunii de „comerciant”, care figurează la articolul 3 punctul 7 din această directivă, potrivit căreia poate intra în sfera acestei noțiuni „orice persoană fizică sau juridică”, și de cea reținută în general în dreptul Uniunii a noțiunii de „consumator”, această noțiune fiind în principiu limitată în mod explicit la persoanele fizice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 aprilie 2020, Condominio di Milano, via Meda, C‑329/19, EU:C:2020:263, punctele 24 și 25, precum și jurisprudența citată).
38
De asemenea, trebuie să se constate că, pentru a intra sub incidența noțiunii de „călător”, în sensul articolului 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302, persoana în cauză trebuie, în mod alternativ, să se încadreze în una dintre cele două categorii prevăzute de această dispoziție, și anume fie „[să] dore[ască] să încheie un contract [privind un pachet de servicii de călătorie]”, fie „[să] a[ibă] dreptul să călătorească” pe baza unui astfel de contract. Or, deși, desigur, o persoană juridică nu poate călători pe baza unui astfel de contract, ea poate, în schimb, să dorească să încheie un astfel de contract în numele uneia sau mai multor persoane fizice care vor efectua călătoria vizată de acest contract.
39
Rezultă că, deși modul de redactare a articolului 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302 se pretează în mod clar unei interpretări care include persoanele juridice în noțiunea de „călător”, în sensul acestei dispoziții, și anume atunci când acestea „dore[sc] să încheie un contract [privind un pachet de servicii de călătorie]”, el nu permite să se înlăture de la bun început o interpretare mai restrictivă potrivit căreia această noțiune ar viza numai persoane fizice, care sunt, în fapt, singurele care pot călători pe baza unui asemenea contract.
40
Astfel, în al doilea rând, trebuie să se examineze contextul în care se înscrie articolul 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302.
41
În această privință, din considerentul (7) al directivei menționate reiese că aceasta urmărește să protejeze nu numai consumatorii, ci și persoanele „care rezervă călătorii în legătură cu activitatea lor comercială sau profesională, prin aceleași canale de rezervare ca și consumatorii”, această categorie de persoane putând cuprinde „persoanel[e] care călătoresc în scop profesional, inclusiv membri[i] profesiilor liberale, sau lucrători[i] care desfășoară o activitate independentă sau alt[e] persoane fizice”. Astfel, „[p]entru a evita confuzia cu privire la definiția termenului «consumator» utilizată în alte elemente ale legislației Uniunii”, noțiunea de „călător” a înlocuit noțiunea de „consumator”, care figura la articolul 2 punctul 4 din Directiva 90/314, această directivă fiind abrogată și înlocuită prin Directiva 2015/2302.
42
Acest considerent (7) nu conține însă nicio mențiune cu privire la aspectul dacă o astfel de înlocuire implică includerea în noțiunea de „călător”, pe lângă alte persoane fizice decât consumatorii, și a persoanelor juridice.
43
De asemenea, mai multe dispoziții ale Directivei 2015/2302 vizează ipoteze în care călătorul este considerat ca fiind o persoană fizică. Această situație se regăsește, de exemplu, în cazul articolului 5 alineatul (1) litera (a) punctul (viii) din această directivă, care privește obligația organizatorului de a furniza călătorului, înainte de asumarea de către călător a unui contract privind un pachet de servicii de călătorie, printre altele, informații precise privind gradul de adecvare a călătoriei „luând în considerare nevoile călătorului”, considerentul (25) al directivei menționate precizând în această privință că, în acest cadru, comerciantul trebuie „să țină seama de nevoile specifice pe care le‑ar putea anticipa în mod rezonabil în ceea ce‑i privește pe călătorii care sunt în mod special vulnerabili din cauza vârstei sau a unei infirmități fizice”.
44
Cu toate acestea, trebuie subliniat că astfel de elemente ale contextului în care se înscrie articolul 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302 nu fac decât să confirme că, în mod evident, persoanele fizice se pot încadra în noțiunea de „călător” în sensul acestei dispoziții, în special atunci când doresc să încheie un contract privind un pachet de servicii de călătorie, fără însă ca persoanele juridice care se află în aceeași situație să fie excluse din cadrul acestei noțiuni.
45
În plus, din articolul 2 alineatul (2) litera (c) din directiva menționată, care exclude din domeniul de aplicare al acesteia, printre altele, pachetele achiziționate în temeiul unui acord general pentru organizarea unei călătorii de afaceri, încheiat între un comerciant și o altă persoană fizică „sau juridică” în scopuri profesionale, se poate deduce că pachetele achiziționate de persoane juridice sunt, în principiu, incluse în acest domeniu de aplicare.
46
În al treilea rând, o astfel de interpretare este confirmată de obiectivele urmărite de Directiva 2015/2302, care, așa cum reiese din articolul 1 din această directivă coroborat cu considerentele (1)-(3) ale acesteia, vizează atât să elimine ambiguitățile, să remedieze lacunele legislative și să adapteze întinderea protecției conferite călătorilor de Directiva 90/314 pentru a ține seama de evoluțiile pieței, cât și să contribuie la realizarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor, astfel cum impune articolul 169 TFUE. Directiva 2015/2302 contribuie astfel la asigurarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor în politica Uniunii în materie de pachete de servicii de călătorie, în conformitate cu articolul 38 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (Hotărârea din 29 iulie 2024, HDI Global și MS Amlin Insurance, C‑771/22 și C‑45/23, EU:C:2024:644, punctul 74).
47
În această privință, primo, având în vedere aceste obiective, precum și faptul că drepturile conferite de Directiva 2015/2302 au un caracter imperativ, astfel cum reiese din articolul 23 alineatul (2) din această directivă, trebuie privilegiată o interpretare în sens larg a noțiunii de„călător”, în sensul articolului 3 punctul 6 din directiva menționată, pentru a asigura efectul util al acesteia (a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 octombrie 2024, Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, punctul 28 și jurisprudența citată).
48
Secundo, o interpretare a noțiunii de „călător”, în sensul articolului 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302, care exclude din domeniul său de aplicare o persoană juridică care dorește să încheie un contract privind un pachet de servicii de călătorie în nume propriu, dar pe seama uneia sau mai multor persoane fizice, ar conduce în mod necesar la o diminuare a nivelului de protecție a acestor persoane fizice, care vor fi adesea consumatori, în raport cu situația în care calitatea de „călător” ar fi recunoscută persoanei juridice în cauză, cu atât mai mult cu cât aceasta este, precum în speță, o asociație fără scop lucrativ care acționează în beneficiul unora dintre membrii săi care pot fi considerați drept persoane vulnerabile.
49
Astfel, în prima ipoteză, această persoană juridică, deși este, a priori, singura cocontractantă a organizatorului în ceea ce privește contractul privind pachetul de servicii de călătorie încheiat, nu ar putea, în lipsa posibilității de a fi considerată „călător”, să invoce, în nume propriu, dar în beneficiul persoanelor fizice pe seama cărora a fost încheiat acest contract, drepturile de care ar putea beneficia altfel în temeiul Directivei 2015/2302, printre care dreptul prevăzut la articolul 17 din aceasta. Așadar, aceste persoane fizice ar trebui, fiecare în ceea ce o privește în mod individual și chiar dacă nu este parte la acest contract, să își valorifice drepturile în fața instanțelor naționale.
50
Deși, în acest cadru, este, desigur, posibil ca persoanele fizice menționate să autorizeze, dacă este cazul, persoana juridică în cauză să le reprezinte în justiție în acest scop, necesitatea de a întreprinde astfel de demersuri nu ar face decât să îngreuneze exercitarea drepturilor conferite de Directiva 2015/2302 și, prin urmare, nu ar fi aptă să contribuie la realizarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor, ci ar aduce atingere unui astfel de obiectiv.
51
Tertio, o interpretare a noțiunii de „călător” care nu include persoanele juridice precum asociațiile fără scop lucrativ ar avea de asemenea drept consecință crearea unui vid juridic, în măsura în care ar putea exista în acest caz un contract privind un pachet de servicii de călătorie încheiat în mod valabil de o persoană juridică, fără ca aceasta din urmă să poată totuși să exercite drepturile asociate acestui contract conferite de Directiva 2015/2302. O interpretare a noțiunii „călător” care conduce la acest rezultat ar fi, așadar, în contradicție cu obiectivul evocat la punctul 46 din prezenta hotărâre, care constă printre altele în acoperirea lacunelor juridice.
52
În plus, quarto, astfel cum s‑a arătat la punctul 35 din prezenta hotărâre, trebuie să se țină seama de funcția specială a noțiunii de „călător” în cadrul acestei directive.
53
Or, astfel cum rezultă și din considerentul (7) al Directivei 2015/2302, menționat la punctul 41 din prezenta hotărâre, rezultă că, în prezența unui pachet care intră în domeniul de aplicare al acestei directive, astfel cum este delimitat la articolul 2 din aceasta, funcția specială a noțiunii de „călător” nu constă în a exclude de la protecția conferită de această directivă anumite persoane în temeiul unui criteriu funcțional legat, printre altele, de calitatea în care acestea cumpără pachetul respectiv sau de natura lor juridică, ci să definească sfera persoanelor care pot invoca drepturile acordate de directiva menționată numai în funcție de legătura pe care o au cu contractele privind un astfel de pachet, și anume fie că doresc să încheie astfel de contracte, fie că au dreptul de a călători pe baza contractelor deja încheiate.
54
Prin urmare, obiectivele urmărite de Directiva 2015/2302, precum și funcția specială pe care noțiunea de „călător”, în sensul articolului 3 punctul 6 din aceasta, o îndeplinește în cadrul directivei menționate impun să se rețină o interpretare a acestei noțiuni potrivit căreia ea acoperă și persoanele juridice care doresc să încheie, în nume propriu, dar pe seama anumitor persoane fizice, un contract privind un pachet de servicii de călătorie care intră în domeniul de aplicare al directivei menționate.
55
În sfârșit, este necesar să se precizeze, asemenea Comisiei, că o persoană, indiferent dacă aceasta este persoană fizică sau juridică, care dorește să încheie un contract privind un pachet de servicii de călătorie și trebuie, în acest temei, să fie considerată călător în sensul articolului 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302, își păstrează această calitate atunci când a încheiat contractul. Astfel, nu se poate admite ca o persoană care dorește să încheie un asemenea contract în beneficiul altuia să își piardă calitatea sa de călător după încheierea contractului pentru simplul motiv că nu are ea însăși dreptul de a călători pe baza acestui contract, în caz contrar protecția pe care urmărește să i‑o confere această directivă fiind neutralizată în practică.
56
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 3 punctul 6 din Directiva 2015/2302 trebuie interpretat în sensul că o persoană juridică precum o asociație fără scop lucrativ, care a încheiat cu un organizator, în nume propriu, dar pe seama unora dintre membrii săi, un contract privind un pachet de servicii de călătorie, intră în sfera noțiunii de „călător” în sensul acestei dispoziții.
Cu privire la cheltuielile de judecată
57
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:
Articolul 3 punctul 6 din Directiva (UE) 2015/2302 a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2015 privind pachetele de servicii de călătorie și serviciile de călătorie asociate, de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 și a Directivei 2011/83/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 90/314/CEE a Consiliului,
trebuie interpretat în sensul că
o persoană juridică precum o asociație fără scop lucrativ, care a încheiat cu un organizator, în nume propriu, dar pe seama unora dintre membrii săi, un contract privind un pachet de servicii de călătorie, intră în sfera noțiunii de „călător” în sensul acestei dispoziții.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.