62011CC0435
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NILS WAHL
prezentate la 13 iunie 2013 (
1
)
Cauza C‑435/11
CHS Tour Services GmbH
împotriva
Team4 Travel GmbH
[cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof (Austria)]
„Directiva 2005/29/CE — Practici comerciale neloiale — Practici înșelătoare — Cerință de diligență profesională — Broșură care conține o declarație de exclusivitate inexactă”
1.
În cazul în care se constată că o practică comercială induce în eroare clienții, are importanță faptul că comerciantul a făcut tot ce a putut pentru a evita această situație? Aceasta este problema în privința căreia Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă) (Austria) solicită îndrumare.
I – Cadrul juridic
2.
Articolul 5 din Directiva 2005/29/CE (denumită în continuare „directiva”) (
2
) prevede:
„(1)   Se interzic practicile comerciale neloiale.
(2)   O practică comercială este neloială în cazul în care:
(a)
este contrară cerințelor diligenței profesionale
și
(b)
denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată către un grup particular de consumatori.
[...]
(4)   Sunt neloiale în special practicile comerciale care:
(a)
sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7
sau
(b)
agresive în sensul articolelor 8 și 9.
(5)   Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”
3.
Articolele 6 și 7 din directivă se referă la practici comerciale înșelătoare, iar articolele 8 și 9 privesc practicile comerciale agresive. Articolul 6 prevede:
„(1)   O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care conține informații false și, în consecință, este mincinoasă sau, în orice alt fel, inclusiv prin prezentarea generală, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu, chiar dacă informația este corectă în fapt, cu privire la unul sau mai multe dintre următoarele elemente și, în oricare dintre situații, determină sau poate determina o decizie comercială pe care consumatorul nu ar fi luat‑o în altă situație:
[...]
(b)
principalele caracteristici ale produsului, cum ar fi disponibilitatea [...]”
II – Situația de fapt, procedura și întrebarea preliminară
4.
Cauza cu care este sesizată instanța de trimitere privește două agenții de turism austriece, CHS Tour Services GmbH (denumită în continuare „CHS”) și Team4 Travel GmbH (denumită în continuare „Team4 Travel”). Atât CHS, cât și Team4 Travel organizează și vând cursuri de schi și vacanțe de iarnă în Austria pentru grupuri de elevi din Regatul Unit.
5.
În broșura comercială în limba engleză a Team4 Travel, care a fost publicată la jumătatea lunii septembrie a anului 2010, un anumit număr de unități de cazare dintre cele enumerate erau marcate cu mențiunea „exclusiv”. Potrivit broșurii, termenul „exclusiv” trebuie înțeles ca „loc de cazare disponibil în exclusivitate pentru grupurile [Team4 Travel] în timpul vacanțelor semestriale sau în timpul vacanțelor semestriale și de Paște sau pe tot parcursul sezonului de iarnă”. Instanța de trimitere explică în această privință că folosirea expresiei respective însemna că unitatea de cazare se afla într‑o relație contractuală fixă cu Team4 Travel și că, la datele indicate, alți operatori turistici nu ar fi putut să asigure cazarea în cadrul respectivei unități. Potrivit observațiilor depuse de CHS, în lista de prețuri a Team4 Travel se menționa de asemenea că „[t]oate prețurile subliniate [...] indică faptul că [Team4 Travel] dispune în mod exclusiv de toate paturile la data respectivă”.
6.
Team4 Travel a încheiat cu mai multe unități de cazare contracte cu privire la cote de paturi, pentru date neprecizate în decizia de trimitere, care corespund anumitor perioade din anul 2012. Contractele respective – al căror conținut nu este expus în decizia de trimitere – cuprindeau clauza potrivit căreia cotele de camere indicate vor rămâne la dispoziția Team4 Travel fără restricții, iar unitatea de cazare nu poate să deroge de la această convenție fără acordul scris al Team4 Travel. O rezervare ar deveni definitivă cu 28 de zile înainte de sosirea corespunzătoare. Instanța de trimitere menționează că, pentru garantarea exclusivității, Team4 Travel a convenit cu unitatea de cazare drepturi de anulare, precum și penalități contractuale.
7.
Cu toate acestea, din dosarul cauzei trimis Curții reiese că, în pofida contractelor sus‑menționate, CHS a rezervat cote de paturi în aceleași unități de cazare ca Team4 Travel pentru aceleași perioade de rezervare. În plus, instanța de trimitere menționează că rezervările au fost făcute după ce Team4 Travel încheiase contractele de exclusivitate. În consecință, unitățile de cazare și‑au încălcat obligațiile contractuale asumate față de Team4 Travel.
8.
Fără a indica perioada exactă în care a intervenit această situație, în decizia de trimitere se menționează că Team4 Travel a fost informată de unitățile de cazare că niciun alt operator turistic nu a efectuat încă rezervări. Se arată de asemenea că directorul Team4 Travel s‑a asigurat, ținând seama de capacitatea de cazare a unităților respective, că niciun alt operator turistic nu poate găsi locuri disponibile în hoteluri. Până la inițierea procedurii, directorul nu a avut cunoștință de efectuarea altor rezervări.
9.
Cu toate acestea, întrucât CHS a reușit de asemenea să rezerve în totalitate sau parțial locurile de cazare disponibile pentru vacanța din februarie sau de Paște din anul 2012, aceasta a considerat că declarațiile legate de exclusivitate sunt incorecte și constituie o practică comercială neloială. Prin urmare, CHS a depus o cerere de emitere a unei somații la Landesgericht Innsbruck (Tribunalul Regional Innsbruck) (Austria) pentru a interzice Team4 Travel să declare că un anumit loc de cazare la o anumită dată de sosire este oferit de Team4 Travel în exclusivitate.
10.
Prin decizia din 30 noiembrie 2010, Landesgericht Innsbruck a respins cererea de emitere a unei somații, considerând că declarația de exclusivitate este corectă în raport cu contractele de rezervare, fără posibilitate de reziliere, încheiate anterior de Team4 Travel.
11.
La data de 13 noiembrie 2011, Oberlandesgericht Innsbruck (Tribunalul Regional Superior Innsbruck) (Austria) a confirmat decizia dată în primă instanță, având în vedere că Team4 Travel îndeplinise cerințele diligenței profesionale și avea motive legitime să se aștepte ca partenerii săi contractuali să își respecte obligațiile contractuale.
12.
CHS a formulat ulterior recurs la Oberster Gerichtshof.
13.
Instanța de trimitere consideră că soluționarea cauzei depinde de interpretarea corectă a articolului 5 alineatul (2) din directivă. Instanța de trimitere subliniază că recursul nu poate fi admis dacă Team4 Travel poate invoca în apărare că nu a acționat contrar cerințelor diligenței profesionale. Pornind de la această premisă, Oberster Gerichtshof propune două interpretări diferite pentru a fi luate în considerare de către Curte.
14.
Potrivit primei teze, referirea, în cuprinsul articolului 5 alineatul (4) din directivă, la practici înșelătoare sau agresive, astfel cum sunt definite la articolele 6-9, are drept efect faptul că astfel de practici sunt per se contrare obligației de diligență profesională prevăzute la articolul 5 alineatul (2). În această privință, instanța de trimitere observă că articolele 6-9 nu menționează obligația de diligență profesională prevăzută la articolul 5 alineatul (2) litera (a).
15.
Potrivit celei de a doua teze, dacă referirea din cuprinsul articolului 5 alineatul (2) litera (b) din directivă la denaturarea comportamentului economic al consumatorului trebuie înțeleasă ca fiind clarificată prin prevederile mult mai precise ale articolelor 6-9, articolul 5 alineatul (2) litera (a) ar fi în continuare aplicabil. În consecință, o practică înșelătoare în sensul articolului 6 ar necesita, în plus, o încălcare a obligației de diligență profesională prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (a). Instanța de trimitere consideră că acest raționament este confirmat de structura generală a directivei.
16.
Având îndoieli, în lumina considerațiilor menționate, cu privire la interpretarea articolului 5 alineatul (2) din directivă, Oberster Gerichtshof a decis să suspende procedura și să adreseze Curții următoarea întrebare:
„Articolul 5 [din directivă] trebuie interpretat în sensul că, în cazul practicilor comerciale înșelătoare în sensul articolului 5 alineatul (4) din această directivă, este inadmisibilă o examinare distinctă a criteriilor prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (a) din directivă?”
17.
CHS, Team4 Travel, guvernele austriac, german, italian, maghiar, polonez, suedez și guvernul Regatului Unit, precum și Comisia au depus observații scrise. Nu s‑a organizat o ședință.
III – Analiză
18.
În cele ce urmează, vom lua în considerare structura, modul de redactare, contextul și obiectivul directivei și în special prevederile în cauză.
A – Relevanța obligației de diligență profesională pentru conceptul de „practică comercială înșelătoare”
19.
În ceea ce privește structura directivei, reiese în mod clar din jurisprudența Curții că noțiunea „practici comerciale neloiale”, care sunt interzise în temeiul articolului 5 alineatul (1), acoperă trei categorii: (i) practici care îndeplinesc cele două cerințe cumulative prevăzute la articolul 5 alineatul (2), (ii) potrivit articolului 5 alineatul (4), practici înșelătoare sau agresive, în sensul articolelor 6-9, și (iii) potrivit articolului 5 alineatul (5), practicile menționate în anexa I la directivă („lista neagră”) (
3
). Spre deosebire de primele două categorii, practicile comerciale din lista neagră sunt totuși în mod automat considerate a fi neloiale, fără a mai fi necesară o evaluare individuală a tuturor circumstanțelor relevante (
4
).
20.
Articolul 5 alineatul (4) din directivă, prin însuși modul său de redactare, elaborează și clarifică această structură. În conformitate cu prevederea menționată, practicile comerciale care sunt înșelătoare (articolele 6 și 7) sau agresive (articolele 8 și 9) sunt „în special” neloiale. Sintagma „în special” indică nu numai că practicile înșelătoare și agresive sunt subtipuri specifice („categorii precise”) de practici comerciale neloiale (
5
), dar și, mai important, că acestea constituie în sine practici comerciale neloiale (
6
).
21.
Astfel, pe baza unei analize atât structurale, cât și literale, nu împărtășim opinia potrivit căreia articolele 6 și 7 (sau articolele 8 și 9) din directivă furnizează doar exemple specifice ale denaturării comportamentului economic al consumatorului, element indicat la articolul 5 alineatul (2) litera (b), consecința fiind faptul că articolul 5 alineatul (2) litera (a) ar rămâne aplicabil, după cum ar rezulta din cea de a doua interpretare expusă de instanța națională.
22.
În continuare, examinând contextul și obiectivul directivei, rezultă că un argument solid în susținerea analizei de mai sus a structurii și a modului său de redactare îl reprezintă, de altfel, geneza sa. Într‑adevăr, observațiile cuprinse în propunerea Comisiei (
7
) privind practicile comerciale înșelătoare și agresive indică în mod clar că criteriul privind diligența profesională prevăzut la articolul 5 alineatul (2) litera (a) din directivă nu joacă un rol distinct. Această concluzie contrastează puternic cu cea la care guvernul polonez ajunge prin raportare la același document (
8
).
23.
Cu toate acestea, la un nivel mai concret, îndeplinirea unor criterii suplimentare pentru a determina aplicarea articolului 6 ar fi în contradicție cu însuși conținutul articolului 6. Într‑adevăr, articolul 6 pare – cel puțin în anumite circumstanțe – să adopte, în raport cu comerciantul, o abordare lipsită de orice referință la culpă (
9
). Ar fi contrar acestei abordări dacă, în lipsa oricărei trimiteri la articolul 5 alineatul (2) litera (a), comercianții ar fi îndreptățiți să invoce în apărare faptul că au acționat în conformitate cu obligația lor de diligență profesională (
10
). Astfel cum este menționat în „travaux préparatoires”, încălcarea articolului 6 constituie per se o încălcare a cerinței diligenței profesionale.
24.
De asemenea, a admite să se ia în considerare cerințe suplimentare în cadrul articolului 6 ar fi dificil de conciliat cu spiritul și obiectivul directivei înseși. Într‑adevăr, în acest mod, mai degrabă ar scădea decât ar crește nivelul înalt de protecție a consumatorului pe care directiva își propune să îl atingă (
11
), un nivel care, trebuie reamintit, face obiectul armonizării complete în cadrul Uniunii Europene (
12
).
25.
Având în vedere considerațiile care precedă, faptul că un comerciant a respectat obligația de diligență profesională prevăzută la articolul 5 alineatul (2) litera (a) din directivă nu prezintă relevanță în prezența unor practici comerciale înșelătoare (sau agresive). CHS și guvernele austriac, german, maghiar, suedez și guvernul Regatului Unit, precum și Comisia împărtășesc această opinie; în plus, această opinie este în concordanță cu prima interpretare propusă de instanța națională (
13
).
B – Considerații suplimentare
26.
Dat fiind faptul că toate elementele interpretative indică aceeași soluție, este oarecum dificil de înțeles faptul că instanța de trimitere a întâmpinat dificultăți legate de aplicarea articolelor 5 și 6 din directivă la situația de fapt. Cu toate acestea, se poate ca, din păcate, jurisprudența Curții să fi fost interpretată greșit în practică. În această privință, este relevant faptul că atât Team4 Travel, cât și guvernul polonez invocă jurisprudența Curții în susținerea unor puncte de vedere diferite.
27.
Potrivit susținerilor Team4 Travel, Curtea a apreciat, în legătură cu o practică comercială care intră în domeniul de aplicare al directivei, dar care nu figurează în lista neagră, că „respectiva practică nu poate fi considerată neloială și, prin urmare, nu poate fi interzisă decât în urma unei analize specifice, în special în lumina criteriilor prevăzute la articolele 5-9 din directivă” (
14
). Cu toate acestea, nu considerăm că acest pasaj este relevant în speță. Pasajul respectiv privește cerința unei evaluări individuale a unei practici comerciale contestate potrivit directivei, cerință care – părțile nu contestă acest aspect – se aplică articolului 6. În schimb, Curtea nu a clarificat în paragraful respectiv interdependența dintre articolul 5 din directivă, pe de o parte, și articolele 6-9, pe de altă parte, care face obiectul prezentei cauze. Din același motiv, contrar punctului de vedere adoptat de guvernul polonez și de Team4 Travel, este irelevant în speță faptul că Curtea a menționat anterior că „trebuie, de asemenea, verificat dacă practica în cauză este contrară cerințelor diligenței profesionale în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (a) din directivă” (
15
). Într‑adevăr, aprecierea respectivă se aplică mai degrabă raportului dintre litera (a) și litera (b) ale articolului 5 alineatul (2) decât celui dintre articolul 5 și articolele 6-9.
28.
În plus, este neconvingătoare abordarea propusă de guvernul polonez, potrivit căreia „este posibil”, în cazul practicilor înșelătoare, să se evalueze separat criteriul prevăzut la articolul 5 alineatul (2) litera (a) din directivă. Într‑adevăr, o astfel de libertate de alegere ar fi contrară obiectivului directivei, care este de a atinge același nivel ridicat de protecție a consumatorului în toate statele membre, astfel cum este menționat mai sus.
29.
Cu toate acestea, faptul că directiva nu permite ca aplicarea articolului 6 să fie supusă unor criterii suplimentare nu înseamnă că nu există nicio marjă de manevră. Astfel cum indică guvernul suedez, directiva nu împiedică o instanță națională să stabilească de la caz la caz dacă, în primul rând, o practică comercială contestată poate fi calificată drept „înșelătoare” sau „agresivă” în sensul articolelor 6-9 din directivă și, în caz contrar, dacă, în al doilea rând, sunt îndeplinite condițiile generale prevăzute la articolul 5 alineatul (2). Într‑adevăr, directiva pare să favorizeze o „abordare de sus în jos”, cu alte cuvinte o apreciere care începe cu lista neagră, continuă cu dispozițiile referitoare la practicile înșelătoare sau agresive și se termină cu dispoziția generală. Dacă una dintre primele etape indică existența unei practici comerciale neloiale, nu este necesar să se treacă la următoarea etapă, întrucât practica contestată trebuie, în orice caz, să fie considerată neloială.
30.
Ca observație finală, suntem conștienți de faptul că, pe de o parte, cele două instanțe inferioare austriece care au examinat cauza s‑au pronunțat în favoarea Team4 Travel (
16
) și, pe de altă parte, că, potrivit instanței de trimitere, o instanță germană „a examinat de asemenea criteriul lipsei de diligență profesională, în pofida aprecierii sale potrivit căreia exista un risc de inducere în eroare a consumatorilor” (
17
). Cu toate acestea, având în vedere observațiile de mai sus, considerăm că aspectele menționate nu repun în discuție abordarea adecvată care trebuie adoptată în prezenta cauză.
IV – Concluzie
31.
Având în vedere cele ce precedă, propunem Curții să răspundă întrebării adresate de Oberster Gerichtshof (Austria) după cum urmează:
„Articolul 5 din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 trebuie interpretat în sensul că, în cazul unei practici comerciale care intră în domeniul de aplicare al articolului 5 alineatul (4) din această directivă, este lipsit de relevanță dacă sunt de asemenea îndeplinite criteriile prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (a) și/sau la articolul 5 alineatul (2) litera (b).”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 (JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).
(
3
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2009, VTB‑VAB și Galatea (C-261/07 și C-299/07, Rep., p. I-2949, punctele 53-56), Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C-304/08, Rep., p. I-217, punctele 42-45), și Hotărârea din 9 noiembrie 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (C-540/08, Rep., p. I-10909, punctele 31-34).
(
4
)	A se vedea articolul 5 alineatul (5) din directivă coroborat cu considerentul (17) al acesteia.
(
5
)	A se vedea Hotărârea Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, citată anterior, punctul 33.
(
6
)	Majoritatea versiunilor lingvistice ale articolului 5 alineatul (4) din directivă includ o sintagmă similară sintagmei „in particular”. Cu toate acestea, în versiunea în limba suedeză se omite chiar termenul „in particular”, prevăzându‑se pur și simplu că „[a]ffärsmetoder skall anses otillbörliga om de a) är vilseledande enligt artiklarna 6 och 7, eller b) aggressiva enligt artiklarna 8 och 9”.
(
7
)	Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivelor 84/450/CEE, 97/7/CE și 98/27/CE (Directiva privind practicile comerciale neloiale), COM(2003) 356 final.
(
8
)	La punctul 56 din expunerea de motive care însoțește propunerea de directivă – la care guvernul polonez face referire la punctul 12 din observațiile sale pentru a-și susține punctul de vedere – se arată că, „dacă se dovedește că o practică comercială este fie «înșelătoare», fie «agresivă», ea
este în mod automat neloială, fără nicio altă trimitere la condițiile prevăzute la articolul 5”. În expunerea de motive se menționează de asemenea, la punctul 57, că „[i]nducerea în eroare a unui consumator sau tratarea acestuia în mod agresiv sunt considerate în sine a fi denaturări ale comportamentului consumatorului, și nu o influențare legitimă, fiind, ca atare, contrare cerințelor diligenței profesionale. Practicile care constituie în mod real o înșelăciune, o hărțuire, o influență nejustificată sau o constrângere încalcă în toate cazurile cerințele diligenței profesionale și afectează în mod semnificativ capacitatea consumatorului de a lua o decizie în cunoștință de cauză. Pentru acest motiv, nu există o referire distinctă la testul diligenței profesionale sau la elementul «denaturare» al definiției date «denaturării materiale»”. În sfârșit, în expunerea de motive se indică la punctul 58 că „[a]ceste categorii specifice nu aduc atingere caracterului autonom al interdicției generale, care va continua să acționeze ca o plasă de salvare și, prin urmare, să reprezinte un mod de evaluare a caracterului loial al oricărei practici actuale sau viitoare care nu se încadrează în una dintre cele două tipuri‑cheie menționate în mod expres” (sublinierea noastră). Trebuie să adăugăm că propunerea de directivă nu a fost modificată cu privire la acest aspect pe parcursul procesului legislativ.
(
9
)	În această privință, precizăm că, în conformitate cu modul de redactare explicit al articolului 6 alineatul (1) din directivă, prevederea în cauză este aplicabilă „chiar dacă informația [inclusă în practica comercială] este corectă în fapt”.
(
10
)	În același sens, în Hotărârea din 18 octombrie 2012, Purely Creative și alții (C‑428/11), cu ocazia interpretării noțiunii „impresie falsă”, astfel cum este folosită la punctul 31 din lista neagră, Curtea a arătat, la punctul 46 din hotărârea în cauză, că obiectivul directivei „nu ar fi atins dacă punctul 31 din anexa I la [directivă] ar fi interpretat în sensul că include un element de înșelăciune, distinct de circumstanțele descrise în cea de a doua parte a acestei dispoziții” (a se vedea de asemenea punctele 26, 27 și 29 din hotărâre, interpretate în lumina celei de a patra întrebări preliminare din cauza respectivă). Evident, spre deosebire de practicile incluse în lista neagră, practicile înșelătoare prevăzute la articolul 6 necesită o evaluare individuală a tuturor circumstanțelor relevante. Aceasta nu împiedică totuși ca raționamentul Curții să se aplice mutatis mutandis articolului 6.
(
11
)	A se vedea Ordonanța din 15 decembrie 2011, INNO (C‑126/11, punctul 27 și jurisprudența citată).
(
12
)	Hotărârea Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, citată anterior, punctele 27 și 30 și jurisprudența citată.
(
13
)	Până acum, Curtea a avut ocazia de a aborda această problemă numai în mod indirect. În Hotărârea din 15 martie 2012, Pereničová și Perenič (C‑453/10), Curtea a apreciat – ca răspuns la o întrebare privind impactul pe care o practică comercială neloială l‑ar avea asupra evaluării caracterului loial și a validității unor clauze contractuale în temeiul Directivei 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273) – că practica în cauză era înșelătoare potrivit articolului 6 din directivă și nu a continuat prin efectuarea unei analize cu privire la problema dacă s‑a încălcat de asemenea obligația de diligență profesională (a se vedea punctele 40, 41 și 43, precum și punctul 2 din dispozitivul hotărârii respective). Cu toate acestea, avocatul general Trstenjak a exprimat un punct de vedere similar cu al nostru în nenumărate rânduri (a se vedea Concluziile sale prezentate în cauzele citate anterior VTB‑VAB și Galatea, punctele 78 și 79, Plus Warenhandelsgesellschaft, punctele 73 și 74, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, punctele 65 și 66, și Pereničová și Perenič, punctele 104-107).
(
14
)	Hotărârea Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, citată anterior, punctul 43.
(
15
)	Ibidem, punctul 46.
(
16
)	Trebuie să adăugăm că motivele reținute de aceste două instanțe sunt diferite. Într‑adevăr, se pare că principalul motiv pentru care Landesgericht a respins cererea de măsuri provizorii este că a considerat că declarația de exclusivitate este exactă. Prin urmare, s‑ar părea că numai decizia dată de Oberlandesgericht Innsbruck se bazează pe constatarea că Team4 Travel nu și‑a încălcat cerința de diligență profesională.
(
17
)	Decizia Oberlandesgericht Jena (Tribunalul Regional Superior Jena) (Germania) din 8 iulie 2009, NJOZ [2010] 1216. Cu toate acestea, nu suntem de acord cu interpretarea dată de instanța de trimitere deciziei respective, deoarece aceasta din urmă pare să se limiteze la a examina îndeplinirea condițiilor necesare pentru a constata o practică înșelătoare și problema sarcinii probei în această privință. În plus, Oberlandesgericht Jena precizează în mod expres că directiva nu a fost, din câte se pare, pusă în aplicare în Germania.