CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 6 martie 2013(1)
Cauza C‑144/12
Goldbet Sportwetten GmbH
împotriva
Massimo Sperindeo
[cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof (Austria)]
„Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Competența instanței sesizate ca urmare a înfățișării pârâtului – Cerere de somație europeană de plată”
1.        Prezenta cauză privește interpretarea articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1896/2006(2), care prevede că, în sensul aplicării acestui regulament, competența se determină în conformitate cu normele de drept comunitar aplicabile în materie, în special Regulamentul (CE) nr. 44/2001(3).
2.        Mai precis, întrebarea care se adresează în prezenta cauză este aceea dacă opoziția formulată împotriva unei somații europene de plată reprezintă o înfățișare, în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001, și, prin urmare, o acceptare a competenței instanței care are sarcina soluționării procedurii civile de drept comun care continuă procedura prevăzută de Regulamentul nr. 1896/2006.
3.        În cadrul prezentelor concluzii, vom explica motivele pentru care considerăm că articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006 trebuie interpretat în sensul că formularea unei opoziții la o somație europeană de plată nu reprezintă o înfățișare, în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001, în cadrul procedurii civile de drept comun care continuă procedura europeană de somație de plată.
4.        De asemenea, vom arăta motivul pentru care, în opinia noastră, faptul că persoana care a formulat opoziție împotriva acestei cereri de somație europeană de plată a prezentat argumente pe fondul cauzei la momentul formulării opoziției nu are nicio relevanță sub acest aspect.
I –    Cadrul juridic
A –    Dreptul Uniunii
1.      Regulamentul nr. 1896/2006
5.        Regulamentul nr. 1896/2006 instituie o procedură europeană de somație de plată. Articolul 1 alineatul (1) litera (a) din acest regulament prevede că „acesta are drept obiect simplificarea, accelerarea și reducerea costurilor litigiilor transfrontaliere referitoare la creanțele pecuniare necontestate prin instituirea unei proceduri europene de somație de plată”.
6.        Potrivit articolului 6 alineatul (1) din regulamentul menționat:
„În sensul aplicării prezentului regulament, competența se determină în conformitate cu normele de drept comunitar aplicabile în materie, în special Regulamentul (CE) nr. 44/2001.”
7.        Articolul 16 din Regulamentul nr. 1896/2006 este redactat după cum urmează:
„(1)      Pârâtul poate face opoziție la somația europeană de plată la instanța de origine utilizând formularul tip F din anexa VI care îi este transmis odată cu somația europeană de plată.
(2)      Opoziția se trimite în termen de 30 de zile de la data comunicării sau notificării somației către pârât.
(3)      Pârâtul indică în opoziție că contestă creanța fără a fi obligat să precizeze motivele acestei contestații.
[…]”
8.        Articolul 17 din acest regulament prevede:
„(1)      În cazul în care s‑a făcut opoziție în termenul prevăzut la articolul 16 alineatul (2), procedura continuă în fața instanțelor competente din statul membru de origine în conformitate cu normele de procedură civilă de drept comun, cu excepția cazului în care reclamantul a cerut expres ca procedura să ia sfârșit în acest caz.
Atunci când reclamantul și‑a valorificat creanța recurgând la procedura europeană a somației de plată, nicio dispoziție a legislației naționale nu aduce atingere poziției sale în cursul procedurii civile de drept comun ulterioare.
(2)      Trecerea la procedura civilă de drept comun în sensul alineatului (1) este reglementată de legislația statului membru de origine.
(3)      Reclamantul este informat cu privire la orice opoziție făcută de pârât și cu privire la orice trecere la procedura civilă de drept comun.”
2.      Regulamentul nr. 44/2001
9.        Regulamentul nr. 44/2001 privește competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială. Articolul 5 punctul 1 din acest regulament are următorul cuprins:
„O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
1.      (a)   în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată;
(b)      în sensul aplicării prezentei dispoziții și în absența vreunei convenții contrare, locul de executare a obligației în cauză este:
–      […]
–      în cazul prestării de servicii, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie prestate serviciile;
[…]”
10.      Articolul 24 din acest regulament este formulat în termenii următori:
„Cu excepția cazurilor în care competența este determinată de alte dispoziții ale prezentului regulament, instanța din statul membru în fața căreia se înfățișează pârâtul este competentă. Această regulă nu se aplică în cazul în care înfățișarea are ca obiect contestarea competenței sau o altă instanță are competență exclusivă în temeiul articolului 22.”
B –    Dreptul austriac
11.      Articolul 252 din Codul de procedură civilă (Zivilprozessordnung), care privește procedura europeană de somație de plată, prevede că, în măsura în care Regulamentul nr. 1896/2006 nu dispune altfel, trebuie să fie urmate normele de procedură aplicabile obiectului litigiului în cauză. Acest articol precizează că punerea în aplicare a procedurii europene de somație de plată este de competența exclusivă a Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Austria). Pe de altă parte, tot potrivit acestei dispoziții, în cazul formulării unei opoziții în termenul legal, instanța o comunică reclamantului și îi pune în vedere să indice, în termen de 30 de zile, instanța competentă să soluționeze procedura de drept comun. Excepția de necompetență a instanței sesizate trebuie invocată de pârât înainte ca instanța să înceapă examinarea fondului cauzei.
II – Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
12.      Goldbet Sportwetten GmbH (denumită în continuare „reclamanta”) este o întreprindere cu sediul în Austria care organizează pariuri sportive. Domnul Sperindeo (denumit în continuare „pârâtul”) are domiciliul în Italia. Acesta se angajase prin intermediul unui contract de prestare de servicii să organizeze și să se ocupe de dezvoltarea activităților reclamantei în Italia. El avea în principal obligația de a colecta mizele de la agențiile de pariuri locale și de a transmite banii reclamantei, după deducerea sumelor câștigate.
13.      Considerând că pârâtul nu își îndeplinise obligațiile contractuale, reclamanta a solicitat, la 29 decembrie 2009, și a obținut, la 17 februarie 2010, de la Bezirksgericht für Handelssachen Wien, instanța competentă în ceea ce privește procedura europeană de somație de plată, o somație europeană de plată pentru achitarea sumei de 16 406 euro, majorată cu dobânzi și cheltuieli de judecată, cu titlu de daune interese.
14.      La 19 aprilie 2010, prin intermediul avocatului său, pârâtul a formulat în termenul legal o opoziție împotriva acestei somații de plată. Acesta și‑a motivat contestația prin faptul că pretențiile reclamantei nu erau întemeiate și nu erau exigibile.
15.      Prin ordonanța din 2 iulie 2010, Bezirksgericht für Handelssachen Wien a trimis cauza către Landesgericht Innsbruck (Austria), apreciind că această instanță era competentă potrivit articolului 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006.
16.      La prima înfățișare în fața Landesgericht Innsbruck, pârâtul a invocat necompetența acestei instanțe, pentru motivul că locuiește în Italia. Prin urmare, el a solicitat instanței să se declare necompetentă teritorial și să respingă acțiunea. În ceea ce o privește, reclamanta a apreciat că Landesgericht Innsbruck era competentă să soluționeze cauza în calitate de instanță de la locul de executare a obligației de plată a unei sume de bani, în conformitate cu articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001. În orice caz, acea instanță ar fi competentă, în temeiul articolului 24 din respectivul regulament, ca urmare a înfățișării pârâtului, întrucât acesta ar fi prezentat deja argumente pe fondul cauzei în cadrul opoziției sale la somația europeană de plată, fără a invoca însă la acel moment excepția de necompetență.
17.      Landesgericht Innsbruck a pronunțat o ordonanță prin care a admis solicitarea pârâtului, s‑a declarat necompetentă și a respins acțiunea. Reclamanta a formulat apel împotriva acestei ordonanțe la Oberlandesgericht Innsbruck (Austria). Apelul a fost respins pentru motivul că, în principiu, instanțele austriece nu sunt competente în speță întrucât pretențiile reclamantei se întemeiază pe un contract de prestare de servicii, iar locul de executare a obligației convenit în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 este situat în Italia. Instanța de apel a adăugat că necompetența instanței sesizate cu soluționarea litigiului nu fusese acoperită de înfățișarea pârâtului în conformitate cu articolul 24 din Regulamentul nr. 1896/2006.
18.      Reclamanta a formulat recurs împotriva deciziei Oberlandesgericht Innsbruck la Oberster Gerichtshof (Austria), solicitând anularea deciziilor anterioare și reluarea procedurii în fața Landesgericht Innsbruck.
19.      Având îndoieli în privința interpretării care trebuie dată dreptului Uniunii, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 6 din Regulamentul nr. 1896/2006[…] trebuie interpretat în sensul că articolul 24 din Regulamentul nr. 44/2001[…], care stabilește că este competentă instanța în fața căreia se înfățișează pârâtul, trebuie să se aplice și în cadrul procedurii europene de somație de plată?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare preliminară:
Articolul 17 din Regulamentul nr. 1896/2006 coroborat cu articolul 24 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că formularea unei opoziții împotriva unei somații europene de plată reprezintă în sine o înfățișare a pârâtului dacă în cadrul opoziției nu se contestă competența instanței de origine?
3)      În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare:
Articolul 17 din Regulamentul nr. 1896/2006 coroborat cu articolul 24 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că formularea unei opoziții atrage în orice caz competența instanței ca urmare a înfățișării pârâtului atunci când în cadrul opoziției se prezintă deja motive referitoare la fondul cauzei, însă nu se contestă competența?”
III – Analiza noastră
20.      Prin intermediul întrebărilor adresate, instanța de trimitere urmărește să se stabilească, în esență, dacă articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006 trebuie interpretat în sensul că formularea unei opoziții la o cerere de somație europeană de plată reprezintă o înfățișare, în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001, în cadrul procedurii civile de drept comun care continuă procedura europeană de somație de plată și dacă faptul că persoana care a formulat opoziția împotriva acestei cereri de somație europeană de plată a prezentat argumente pe fondul cauzei la momentul formulării opoziției are vreo relevanță sub acest aspect.
21.      Amintim că, în temeiul articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006, în sensul aplicării acestui regulament, competența se determină în conformitate cu normele de drept comunitar aplicabile în materie, în special Regulamentul nr. 44/2001. Or, articolul 24 din acest din urmă regulament prevede o prorogare implicită de competență în favoarea instanței sesizate în cazul în care pârâtul se prezintă în fața acesteia fără să îi conteste competența.
22.      Considerăm, asemenea guvernelor austriac și german și Comisiei Europene, că opoziția formulată împotriva unei somații europene de plată nu reprezintă o înfățișare în sensul acestei dispoziții. În opinia noastră, faptul că persoana care a formulat opoziția a și motivat‑o nu are nicio relevanță sub acest aspect.
23.      Astfel, un prim element de răspuns ne este oferit de considerentele Regulamentului nr. 1896/2006.
24.      În cuprinsul acestora se arată foarte clar că procedura europeană de somație de plată instituită prin acest regulament este o procedură axată pe stabilirea unui mecanism rapid și uniform de recuperare a creanțelor pecuniare necontestate în toată Uniunea Europeană(4).
25.      Regulamentul nr. 1896/2006 răspunde în acest fel programului de măsuri adoptat de Consiliul Uniunii Europene în anul 2000, care prevede posibilitatea de a se institui în cadrul Comunității Europene un program „uniform sau armonizat pentru obținerea unei hotărâri judecătorești”(5), program confirmat în anul 2004 prin Programul de la Haga, adoptat de Consiliul European la 5 noiembrie 2004(6).
26.      De altfel, această particularitate a fost amintită de Curte la punctul 30 din Hotărârea din 13 decembrie 2012, Szyrocka(7), în cuprinsul căruia se arată: „[î]n cele din urmă, este necesar să se amintească, astfel cum reiese de la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1896/2006, că acesta are drept obiect în special simplificarea, accelerarea și reducerea costurilor litigiilor transfrontaliere referitoare la creanțele pecuniare necontestate. Astfel cum se precizează în considerentele (8), (10) și (29) ale regulamentului menționat, acesta, deși nu înlocuiește și nici nu armonizează mecanismele de recuperare a creanțelor necontestate existente în temeiul legislației naționale, instituie, în vederea îndeplinirii acestui obiectiv, un instrument uniform de recuperare a acestor creanțe care garantează condiții identice creditorilor și debitorilor pe tot cuprinsul Uniunii”.
27.      Obiectivul exprimat se referă, neîndoielnic, la un instrument juridic destinat evitării oricărei contestații pe fond și a oricărui termen pe care îl implică în general procedurile judiciare clasice; până într‑atât încât este lăsată la latitudinea statelor membre chiar și posibilitatea ca această procedură să se desfășoare în fața unui organ administrativ.
28.      Astfel, este evident că, pentru atingerea obiectivului urmărit, articolul 5 punctul 3 din acest regulament definește în mod autonom termenul „instanță” ca fiind „orice autoritate a unui stat membru care este competentă în ceea ce privește somațiile europene de plată sau în orice altă materie conexă”(8). Aceasta exclude în mod clar posibilitatea ca procedura să fie rezervată unor organe cu activitate jurisdicțională, unor instanțe judecătorești sau, în cazul statelor membre în care acestea există, unor instanțe administrative.
29.      În această optică, sistemul instituit prin regulamentul menționat prezintă următoarele caracteristici.
30.      Mai întâi, el nu este contradictoriu. Astfel, emiterea somației europene de plată sau respingerea cererii se dispune de către autoritatea națională competentă fără dezbateri(9), ea putând totuși să ceară reclamantului explicații sau justificări, fapt care nu poate fi însă decât urmarea preocupării de a verifica dacă, cel puțin în aparență, creanța invocată poate fi calificată drept „creanță necontestată”. În această fază, debitorul nu este ascultat în niciun mod și nu poate să invoce niciun argument.
31.      Apoi, debitorul apare numai în faza executării somației europene de plată, odată ce aceasta este emisă. În realitate, debitorul nu ia cunoștință de ordonanța de somație europeană de plată decât în urma comunicării acesteia, de la care începe să curgă un termen de 30 de zile în care el poate formula opoziție împotriva ordonanței respective(10). Opoziția se face fie prin utilizarea unui formular tip care trebuie atașat la ordonanța comunicată, fie fără a se recurge la o formă specifică(11). Această opoziție, prin ea însăși, face ca procedura de somație de plată să devină caducă(12). Autoritatea, în sensul articolului 5 punctul 3 din acest regulament, nu o mai soluționează. În aceste condiții, cauza nu mai poate continua decât potrivit normelor de procedură civilă de drept comun, singura aplicabilă din acel moment(13).
32.      Aceste principii de funcționare ar fi suficiente prin ele însele pentru a argumenta că în fața instanței civile de drept comun se deschide o procedură în întregime nouă, în care totul trebuie reluat de la început, iar aceasta chiar și în ipoteza în care autoritatea competentă în materia somației europene de plată ar fi în același timp și instanța competentă să se pronunțe asupra fondului.
33.      Remarcăm totuși că această ipoteză nu se regăsește în cauza principală, întrucât autoritatea competentă în temeiul articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 1896/2006 este Bezirksgericht für Handelssachen Wien, iar instanța desemnată de aceasta pentru a se pronunța asupra fondului este Landesgericht Innsbruck.
34.      Oricum ar fi, persistă întrebarea dacă faptul că s‑a formulat opoziție la somația europeană de plată printr‑un document detaliat, iar nu prin trimiterea formularului tip, a avut drept consecință prorogarea competenței instanței chemate să se pronunțe asupra fondului, pentru motivul că opoziția respectivă ar constitui în această situație o înfățișare în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001.
35.      Putem prezenta o serie de argumente împotriva tezei avansate în favoarea unui răspuns afirmativ la această întrebare.
36.      Un răspuns afirmativ ar însemna să admitem că procedura europeană de somație de plată și procedura civilă de drept comun națională constituie, în realitate, una și aceeași procedură și că această procedură unică a început, în fapt, în fața autorității competente în materia somației europene de plată. Or, aceasta se poate întâmpla numai dacă expresia „procedura continuă în fața” prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006 este interpretată în sensul că procedura ulterioară opoziției la somația europeană de plată este aceeași cu cea care a început în fața autorității sesizate inițial, întrucât evenimentele procedurale survenite în această fază ar fi obligatorii ulterior pentru instanța sesizată pe fond.
37.      Trebuie astfel să se constate că pârâtul, în cazul de față debitorul, nu ar avea nicio posibilitate să invoce necompetența instanței, deoarece acesta lipsește cu desăvârșire în prima fază a procedurii, astfel cum am menționat în cuprinsul punctelor 30 și 31 din prezentele concluzii.
38.      Am putea corija acest inconvenient apreciind că, pentru debitor, procedura începe în momentul în care îi este comunicată ordonanța de somație europeană de plată. În acest caz ne‑am găsi însă în fața unei diferențe de tratament care ni se pare că exclude în totalitate această din urmă interpretare.
39.      Astfel, opoziția făcută prin utilizarea formularului tip ar lăsa neatinsă problema contestării competenței, pe care numai instanța de fond ar putea să o soluționeze. În schimb, opoziția formulată pe o foaie de hârtie liberă, însoțită de câteva argumente sau chiar de o argumentație completă, ar reprezenta o înfățișare și, astfel, o acceptare tacită a competenței, deși regulamentul, care permite această formă de exprimare liberă, îi impune doar o condiție de validitate: să constituie o opoziție exprimată cu claritate.
40.      În caz contrar, debitorul s‑ar găsi în imposibilitatea de a acționa în fața unei aprecieri eronate în ceea ce privește competența a autorității care s‑a pronunțat în materia somației europene de plată, astfel cum ar fi cazul în speță, potrivit instanței de trimitere. Într‑o asemenea ipoteză, debitorul s‑ar putea baza, dacă ar fi cazul, doar pe prerogativa instanței naționale de a invoca din oficiu propria necompetență în cadrul procedurii civile de drept comun.
41.      Cum s‑ar putea justifica faptul că o asemenea consecință ar fi rezultatul unei proceduri europene de somație de plată care nu este susceptibilă de nicio cale de atac? În această privință, reclamanta a susținut în cadrul ședinței că, în pofida acceptării tacite a competenței pe fond, care decurge din formularea în sine a opoziției împotriva cererii de somație europeană de plată, ar fi în plus posibil să se invoce necompetența instanței civile de drept comun, în fața acesteia. Dacă s‑ar accepta o astfel de ipoteză, nu înțelegem prea bine de ce ar fi necesar, prin urmare, să se considere că opoziția reprezintă o înfățișare, cu toate consecințele juridice care decurg din aceasta.
42.      Plecând de la ce nivel de precizie a argumentației ar trebui să se rețină că opoziția formulată în această formă reprezintă o înfățișare? Nu ar genera acesta o lipsă de precizie, nu ar constitui o sursă de insecuritate juridică, contravenind obiectivului urmărit de legiuitorul european care constă, reamintim, tocmai în simplificarea procedurii europene a somației de plată?
43.      Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul securității juridice presupune ca legislația Uniunii să fie certă, iar aplicarea acesteia previzibilă pentru justițiabili. Prin urmare, acest principiu presupune că un act de drept al Uniunii – în speță, dispozițiile relevante ale Regulamentelor nr. 1896/2006 și nr. 44/2001 – care produce efecte juridice față de justițiabili trebuie să fie clar și precis, astfel încât aceștia din urmă să poată cunoaște cu certitudine momentul în care actul respectiv începe să își producă efectele.
44.      Or, a admite că opoziția la o cerere de ordonanță europeană de plată ar putea reprezenta o înfățișare, în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001, după cum există sau nu există o motivare pe fondul cauzei ar genera tocmai incertitudine juridică, întrucât ar trebui să se aprecieze de fiecare dată dacă motivarea este sau nu este amplă și dacă amploarea acesteia reprezintă o poziționare expresă sau tacită în raport cu competența instanței care are sarcina soluționării procedurii civile de drept comun, care, amintim, nici măcar nu este sesizată în această fază.
45.      Aceasta ar avea ca rezultat o creștere a complexității în materie, în condițiile în care Regulamentul nr. 1896/2006 urmărește tocmai să simplifice procedura europeană de somație de plată.
46.      Cum putem să admitem că procedura europeană de somație de plată și procedura civilă de drept comun constituie o procedură unică atunci când, spre exemplu, autoritatea competentă în materia somației europene de plată este o instanță administrativă, iar cea competentă pe fond este o instanță judecătorească? Sau, mai mult, când această autoritate nu are deloc atribuții jurisdicționale? Cum, prin urmare, să argumentăm că un eveniment survenit în fața unei astfel de autorități ar putea avea ulterior asemenea consecințe? Amintim numai ce importanță au normele de competență în desfășurarea procesului judiciar.
47.      În sfârșit, interpretarea coroborată a articolului 16 din Regulamentul nr. 1896/2006 și a considerentului (23) al acestuia pare a fi suficientă pentru a înclina balanța. Astfel, articolul 16 alineatul (1) din acest regulament nu impune, în realitate, vreo formă specială pentru opoziție. Acesta prevede că „[p]ârâtul poate face opoziție […] utilizând formularul tip”. Alineatul (3) al acestui articol vine în completare, precizând că debitorul nu este obligat să precizeze motivele contestației.
48.      Prin urmare, debitorului nu îi este interzis să expună motivele contestației sale, dar aceasta nu poate, în niciun caz, să producă în privința sa consecințe juridice speciale și defavorabile, care nu sunt prevăzute expres de regulamentul menționat, pentru simplul motiv că, în această fază, este important doar dacă creanța este sau nu este contestată. Motivul pentru care este contestată este total lipsit de relevanță. Doar faptul de a stabili dacă este contestată creanța prezintă importanță aici.
49.      Textul considerentului (23) al Regulamentului nr. 1896/2006 o confirmă, acesta prevăzând că, „[p]entru a face opoziție, pârâtul poate utiliza formularul tip stabilit de prezentul regulament. Cu toate acestea, instanțele ar trebui să ia în considerare orice altă formă scrisă de opoziție în cazul în care aceasta este exprimată cu claritate”. O opoziție care cuprinde argumente este o opoziție în formă scrisă exprimată cu claritate. Aceasta este, așadar, valabilă și nu are ca efect decât producerea acelorași consecințe pe care le produce și cea exprimată prin formularul tip, și anume respingerea somației europene de plată. A adăuga la acestea alte consecințe ar însemna nu să se depășească, ci să se încalce voința legiuitorului.
50.      Pentru toate aceste motive, considerăm că articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006 trebuie interpretat în sensul că formularea unei opoziții la o cerere de somație europeană de plată nu reprezintă o înfățișare, în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001, în cadrul procedurii civile de drept comun care continuă procedura europeană de somație de plată. Faptul că persoana care a formulat opoziția împotriva acestei cereri de somație europeană de plată a prezentat argumente pe fondul cauzei la momentul formulării opoziției nu are nicio relevanță sub acest aspect.
IV – Concluzie
51.      Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Oberster Gerichtshof după cum urmează:
„Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 936/2012 al Comisiei din 4 octombrie 2012, trebuie interpretat în sensul că formularea unei opoziții la o cerere de somație europeană de plată nu reprezintă o înfățișare, în sensul articolului 24 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, în cadrul procedurii civile de drept comun care continuă procedura europeană de somație de plată. Faptul că persoana care a formulat opoziția împotriva acestei cereri de somație europeană de plată a prezentat argumente pe fondul cauzei la momentul formulării opoziției nu are nicio relevanță sub acest aspect.”
1 –      Limba originală: franceza.
2 –      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată (JO L 399, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 9, p. 108), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 936/2012 al Comisiei din 4 octombrie 2012 (JO L 283, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1896/2006”).
3 –      Regulamentul Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
4 –      A se vedea în special considerentele (4), (9) și (29) ale regulamentului menționat.
5 –      Sublinierea noastră.
6 –      A se vedea considerentul (4) al acestui regulament.
7 –      Cauza C‑215/11.
8 –      A se vedea de asemenea considerentul (16) al regulamentului menționat, care prevede că examinarea cererii de somație europeană de plată nu ar trebui să fie neapărat efectuată de către un judecător.
9 –      Astfel, conform articolului 5 punctul 3, articolului 7 alineatul (3) și articolelor 8-12 din Regulamentul nr. 1896/2006, cererea de somație europeană de plată este inițiată de reclamant, care o depune la autoritatea națională competentă. Această autoritate examinează cererea numai pe baza informațiilor furnizate de reclamant și fie o respinge, fie emite somația de plată.
10 –      A se vedea articolul 16 alineatul (2) din acest regulament.
11 –      A se vedea articolul 7 din regulamentul menționat, precum și considerentul (23) al acestuia.
12 –      A se vedea considerentul (24) al Regulamentului nr. 1896/2006.
13 –      A se vedea articolul 17 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat, precum și considerentul (24) al acestuia.