62009CJ0210_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑210/09
dėl Cour administrative d’appel de Nantes
(Prancūzija) 2008 m. gruodžio 29 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. birželio 10 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Scott SA,
Kimberly Clark SAS, anksčiau – Kimberly Clark SNC,
prieš
Ville d’Orléans,
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský ir T. von Danwitz (pranešėjas),
generalinis advokatas P. Mengozzi,
kancleris R. Grass,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
– Scott SA
ir Kimberly Clark SAS, anksčiau – Kimberly Clark SNC, atstovaujamos advokato R. Sermier,
– Ville d’Orléans, atstovaujamo advokato A. Lyon‑Caen,
– Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir B. Beaupère‑Manokha,
– Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos B. Stromsky ir L. Flynn,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties [88] straipsnio taikymo taisykles (OL 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 14 straipsnio 3 dalies išaiškinimu.
2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Scott SA
(toliau – Scott ) bei Kimberly Clark SAS, anksčiau – Kimberly Clark SNC
(toliau – Kimberly Clark ) ir Orleano miesto dėl šio miesto mokėjimo reikalavimų, skirtų išieškoti su bendrąja rinka nesuderinama pripažintą valstybės pagalbą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisės aktai
3. Reglamento Nr. 659/1999 13 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„kadangi suteikiant bendrajai rinkai prieštaraujančią neteisėtą pagalbą turėtų būti atkurta veiksminga konkurencija; kadangi dėl to būtina, kad pagalba, įskaitant palūkanas, būtų išieškota iš karto; kadangi pagalbą derėtų išieškoti pagal nacionalinėje teisėje nustatytas procedūras; kadangi minėtųjų procedūrų taikymas, neleidžiantis iš karto ir veiksmingai įgyvendinti Komisijos sprendimą, neturėtų trukdyti atkurti veiksmingą konkurenciją; kadangi, norėdamos pasiekti šį rezultatą, valstybės narės turėtų imtis visų būtinų priemonių, kad užtikrintų Komisijos sprendimo įgyvendinimą“.
4. Šio reglamento 14 straipsnyje „Pagalbos išieškojimas“ numatyta:
„1. Jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė turi imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo < ... > . Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.
< ... >
3. Nepažeidžiant nė vieno Europos Bendrijų Teisingumo Teismo nurodymo pagal [EB 242] straipsnį, pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti Komisijos sprendimą. Šiuo tikslu, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios valstybės narės, nepažeisdamos Bendrijos teisės, imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose, įskaitant laikinąsias priemones.“
Nacionalinės teisės aktai
5. 2000 m. balandžio 12 d. Įstatymo Nr. 2000-321 dėl piliečių teisių santykiuose su valdžios institucijomis (JORF, 2000 4 13, p. 5646) 4 straipsnyje numatyta:
„Santykiuose su viena iš 1 straipsnyje minimų administracinės valdžios institucijų kiekvienas asmuo turi teisę žinoti tarnautojo, kuriam pavesta išnagrinėti jo prašymą ar su juo susijusius klausimus, vardą, pavardę ir pareigas; ši informacija nurodoma minėtam asmeniui skirtoje korespondencijoje. Jeigu to reikia dėl viešosios tvarkos ar asmenų saugumo, išlaikomas tarnautojo anonimiškumas.
Kiekviename sprendime, kurį priima 1 straipsnyje nurodytos administracinės valdžios institucijos, be jį parengusio asmens parašo, įskaitomai nurodomas jo vardas, pavardė ir pareigos.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
6. 1987 m. Orleano miestas ir Luarė departamentas lengvatinėmis sąlygomis pardavė bendrovei Bouton Brochard Scott, kurios teises dabar yra perėmusi Scott
(o jos akcijos priklauso Kimberly Clark ), Orleano La Saussaye
pramoninėje zonoje esantį žemės sklypą. Be to, šios dvi institucijos įsipareigojo apskaičiuoti asenizacijos mokestį taikydamos lengvatinį tarifą.
7. 2000 m. liepos 12 d. Komisija priėmė Sprendimą 2002/14/EB dėl Prancūzijos Scott Paper SA/Kimberly‑Clark
suteiktos valstybės pagalbos (OL L 12, 2002, p. 1), kuriame nurodyta, kad valstybės pagalba, suteikta parduodant sklypą už lengvatinę kainą ir taikant lengvatinį asenizacijos mokesčio tarifą, yra nesuderinama su bendrąja rinka. Šio sprendimo 2 straipsnyje nustatyta:
„1. Prancūzija imasi visų būtinų priemonių, kad išieškotų 1 straipsnyje nurodytą pagalbą, kuri buvo neteisėtai suteikta, iš gavėjo.
2. Valstybės pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti šį sprendimą. < ... > “
8. Scott ir Luarė departamentas apskundė Sprendimą 2002/14, kvestionuodami tik reikalavimą išieškoti pagalbą, suteiktą nustačius lengvatinę aptariamo žemės sklypo kainą. Taigi šis sprendimas tiek, kiek jis susijęs su valstybės pagalba apskaičiuojant asenizacijos mokestį pagal lengvatinį tarifą, t. y. pagalbos forma, kuri ginčijama šioje byloje, nėra apskųstas Europos Sąjungos teismuose.
9. Norėdamas išieškoti pagalbą, suteiktą nustačius asenizacijos mokesčio lengvatinį tarifą, 2001 m. gruodžio 5 d. Orleano miestas pateikė tris mokėjimo reikalavimus, kurie yra pagrindinės bylos dalykas (toliau – ginčijami mokėjimo reikalavimai). Juose yra miesto antspaudai, parašas ir nuoroda „mero vardu, deleguotasis pavaduotojas“, tačiau juose nenurodomos nei šiuos reikalavimus pasirašiusiam pavaduotojui mero suteiktų įgaliojimų ribos, nei jo vardas ir pavardė.
10. Ginčijamus mokėjimo reikalavimus Scott ir Kimberly‑Clark
apskundė Orleano administraciniam teismui ( Tribunal administratif d’Orléans ).
11. Atsižvelgiant į automatinį sustabdomąjį tokių skundų poveikį, pagal nacionalinės teisės aktus, būtent Bendrojo vietos savivaldos kodekso ( Code général des collectivités territoriales ) L 1617‑5 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, šių mokėjimo reikalavimų vykdymas buvo sustabdytas ir iš pradžių jie nebuvo apmokėti.
12. Vėliau, 2006 m. spalio 5 d., Teisingumo Teismo sprendimu Komisija prieš Prancūziją (C‑232/05, Rink. p. I‑10071) buvo pripažinta, kad Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 249 straipsnio ketvirtą pastraipą ir Sprendimo 2002/14 2 ir 3 straipsnius. Savo sprendimo 53 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad dėl mokėjimo reikalavimų, pateiktų siekiant išieškoti neteisėtai gautą pagalbą, pareikštų ieškinių sustabdomasis poveikis yra procedūra, kuri netenkina Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalyje nustatytų sąlygų, todėl taisyklė, kurioje numatytas toks sustabdomasis poveikis, neturėjo būti taikoma.
13. 2007 m. sausio 9 d. Tribunal administratif d’Orléans
atmetė jame pateiktus Scott ir Kimberly Clark
skundus, todėl 2007 m. vasario 7 d. jos grąžino pagrindinę kaip valstybės pagalba neteisėtai gautą pinigų sumą.
14. 2007 m. kovo 8 d. Scott
ir Kimberly Clark
dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Cour administrative d’appel de Nantes, kuriam pagrįsti visų pirma rėmėsi apeliacinio skundo pagrindu, susijusiu su Įstatymo Nr. 2000‑321 4 straipsnio nesilaikymu, teigdamos, kad pažeistos šio straipsnio antros pastraipos nuostatos, nes ginčijamuose mokėjimo reikalavimuose nenurodyti juos pasirašiusio asmens vardas ir pavardė.
15. 2008 m. gruodžio 8 d. Scott
ir Kimberly Clark
sumokėjo už pagalbą, kuria naudojosi nuo 1990 m. iki 2008 m. birželio 1 d., susidariusias palūkanas, o 2009 m. kovo 24 d. – palūkanas, susidariusias už 2008 m. birželio 1 d.–gruodžio 8 d. laikotarpį.
16. Konstatavęs, kad ginčijami mokėjimo reikalavimai neatitinka Įstatymo Nr. 2000-321 4 straipsnyje nustatytų formos reikalavimų ir kad dėl šio neatitikimo šie mokėjimai gali būti panaikinti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl to, ar toks minėtų reikalavimų panaikinimas dėl formos trūkumo suderinamas su Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalies nuostatomis.
17. Šiomis aplinkybėmis Cour administrative d’appel de Nantes
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Prancūzijos administraciniam teismui, remiantis teisės aktų nuostatų, susijusių su mokėjimo reikalavimams keliamais formos reikalavimais, pažeidimu, panaikinus šiuos reikalavimus, pateiktus siekiant išieškoti pagalbą, kurią 2000 m. liepos 12 d. Europos Bendrijų Komisija pripažino nesuderinama su bendrąja rinka, atsižvelgiant į kompetentingos administracinės valdžios institucijos turimą galimybę panaikinti šių sprendimų trūkumus, būtų trukdoma nedelsiant ir veiksmingai vykdyti Sprendimą [2002/14], taip pažeidžiant Reglamento [Nr. 659/1999] 14 straipsnio 3 dalį?“
Dėl prejudicinio klausimo
18. Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad juo nacionaliniam teismui draudžiama dėl formos trūkumo panaikinti mokėjimo reikalavimus, pateiktus siekiant išieškoti pagrindinėje byloje nagrinėjamą valstybės pagalbą, atsižvelgiant kompetentingos administracinės valdžios institucijos turimą galimybę šiuos reikalavimus pataisyti.
19. Pagrindinėje byloje mokėjimo reikalavimai pateikti norint užtikrinti Sprendimo 2002/14 vykdymą. Pagal minėto sprendimo 2 straipsnį šiuo sprendimu, taikant Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį, Prancūzijos Respublika įpareigojama imtis visų būtinų priemonių, kad išieškotų iš bendrovių pagalbos gavėjų pagalbą, kurią jos neteisėtai gavo. Minėtame straipsnyje patikslinama, kad pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti minėtą sprendimą.
20. Kaip Teisingumo Teismas konstatavo minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją
49 punkte, Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalis atspindi anksčiau teismų praktikoje įtvirtintą veiksmingumo principą (žr. 1989 m. vasario 2 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 94/87, Rink. p. I‑175, 12 punktą; 1997 m. kovo 20 d. Sprendimo Alcan Deutschland, C‑24/95, Rink. p. I‑1591, 24 punktą ir 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑209/00, Rink. I‑11695, 32–34 punktus), todėl ši teismų praktika svarbi taikant minėtą nuostatą.
21. Pagal šį veiksmingumo principą, kuris įtvirtintas nusistovėjusioje teismų praktikoje valstybės pagalbos srityje, valstybė narė, kuri pagal Komisijos sprendimą privalo išieškoti neteisėtą pagalbą, gali laisvai pasirinkti tvarką, kaip ji vykdys šią pareigą, su sąlyga, kad pasirinktos priemonės nepažeis Sąjungos teisės tikslų ir veiksmingumo (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Alcan Deutschland
24 punktą bei minėto 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją
34 punktą ir 2009 m. liepos 7 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑369/07, Rink. p. I‑0000, 67 punktą).
22. Valstybė narė gali įvykdyti tokį reikalavimą išieškoti tik tuo atveju, jeigu priemonės, kurių ji imasi, gali atkurti normalias konkurencijos sąlygas, iškraipytas suteiktus neteisėtą pagalbą, kurią Komisijos sprendimu nurodyta išieškoti (šiuo klausimu žr. minėto 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją
35 punktą).
23. Nagrinėjamu atveju, kaip rašytinėse pastabose nurodo Prancūzijos vyriausybė, Įstatymo Nr. 2000‑321 4 straipsniu, panaikinant anonimiškumą tarp administracinės valdžios institucijų ir piliečių, siekiama sustiprinti administracinį skaidrumą, taip pat suteikti galimybę patikrinti, ar administracinį sprendimą priėmė kompetentinga valdžios institucija. Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ginčijamais mokėjimo reikalavimais pažeidžiamos minėto 4 straipsnio nuostatos, dėl to šiuos reikalavimus reikia panaikinti.
24. Todėl reikia išnagrinėti, ar šių nacionalinės teisės nuostatų taikymas, atsižvelgiant į bendrą jas apimančią nacionalinės teisės sistemą (šiuo klausimu žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Peterbroeck, C‑312/93, Rink. p. I‑4599, 14 punktą ir Sprendimo van Schijndel ir van Veen, C‑430/93 ir C‑431/93, Rink. p. I‑4705, 19 punktą, taip pat 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo van der Weerd ir kt., C‑222/05–C‑225/05, Rink. p. I‑4233, 33 punktą), yra nesuderinamas su Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalyje numatytu ir remiantis šio sprendimo 21 ir 22 punktuose priminta teismų praktika išaiškintu reikalavimu nedelsiant ir veiksmingai išieškoti pagalbą.
25. Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pastebėti, kad nacionalinio teismo atliekama mokėjimo reikalavimo, pateikto siekiant išieškoti neteisėtą valstybės pagalbą, su forma susij usio teisėtumo kontrolė ir galimas šio reikalavimo panaikinimas remiantis tuo, kad nesilaikyta iš Įstatymo Nr. 2000‑321 4 straipsnio išplaukiančių reikalavimų, turi būti laikomi paprasta veiksmingos teisminės gynybos principo išraiška, kuris pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką yra bendrasis Sąjungos teisės principas (žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet, C‑432/05, Rink. p. I‑2271, 37 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
26. Todėl nors mokėjimo reikalavimo panaikinimas nėra savaime kritikuotinas, vis dėlto reikia pabrėžti, kad iš principo dėl tokio panaikinimo bylą laimėjęs pagalbos gavėjas galėtų gauti naudos pagal nacionalinę teisę, jam iš naujo perdavus pinigų sumą, atitinkančią jau sugrąžintą pagalbos sumą, todėl šią galinčią kilti pasekmę reikia įvertinti atsižvelgiant į Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalyje numatytus įpareigojimus.
27. Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad iš paties prejudicinio klausimo teksto matyti, jog ginčijamus mokėjimo reikalavimus pateikusi kompetentinga valdžios institucija turi teisę ištaisyti šių reikalavimų formos trūkumą, ir tokia teisė suteikia galimybę, kad panaikinus ginčijamus mokėjimo reikalavimus atitinkamoms bendrovėms nebūtinai būtų sugrąžintos pinigų sumos, kurias jos sumokėjo vykdydamos šiuos reikalavimus. Be to, savo rašytinėse pastabose Prancūzijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, jog Prancūzijos teisėje yra reikiamų priemonių norint išvengti panaikinus mokėjimo reikalavimą automatiškai nedelsiant grąžinti pinigų sumą, kurią mokėtojas sumokėjo vykdydamas šį reikalavimą. Taigi kompetentinga valdžios institucija gali ištaisyti minėtų mokėjimų formos trūkumą neprivalėdama apeliantėms pagrindinėje byloje net laikinai iš naujo pervesti pinigų sumų, kurias jos grąžino vykdydamos minėtus reikalavimus.
28. Kalbant apie šių priemonių įgyvendinimą, kurį atlieka kompetentinga valdžios institucija arba nacionalinis teismas, reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalios antrąjį sakinį, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios valstybės narės imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose, įskaitant laikinąsias priemones, tam, kad užtikrintų greitą ir veiksmingą Komisijos sprendimo įvykdymą.
29. Taip pagal minėtą 14 straipsnio 3 dalį kompetentinga valdžios institucija ir nacionalinis teismas visų pirma turi užtikrinti sprendimo, kuriame nurodoma išieškoti neteisėtą pagalbą, veiksmingumą ir nuspręsti taip, kad jų sprendimas atitiktų minėtu sprendimu siekiamą tikslą, t. y. užtikrinti, kad pagalbos gavėjas netgi laikinai nedisponuotų pinigų suma, kuri atitinka jau grąžintą pagalbą.
30. Jeigu pagal taikomą nacionalinę teisę ginčijami mokėjimo reikalavimai būtų ištaisyti tokiomis sąlygomis, kad būtų užtikrinta, jog jau grąžinta pagalba nebūtų iš naujo, kad ir laikinai, suteikta jos gavėjams, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuos reikalavimus panaikintų, dėl tokio panaikinimo nekiltų pasekmių, iš tikrųjų darančių įtaką Sprendimo 2002/14 įgyvendinimui. Iš tikrųjų šie gavėjai net laikinai nedisponuotų pinigų sumomis, kurios atitiktų jų jau grąžintas pagalbos sumas, ir taip jiems nebūtų suteiktas netinkamas konkurencinis pranašumas, kuris atsirastų dėl pakartotinio šių sumų išmokėjimo. Šiomis aplinkybėmis vien panaikinus ginčijamus mokėjimo reikalavimus neatsirastų kliūčių nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti minėtą sprendimą, kaip to reikalaujama pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį.
31. Tačiau jeigu panaikinus ginčijamus mokėjimo reikalavimus reikėtų, kad ir laikinai, vėl suteikti pagalbą, kurią jos gavėjai jau grąžino, jie vėl disponuotų pinigų sumomis, gautomis kaip pagalba, pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka, ir jie naudotųsi iš to kylančiu netinkamu konkurenciniu pranašumu. Taigi kiltų rizika, kad nedelsiant ir stabiliai nebus atkurta ankstesnė padėtis, o apeliantės pagrindinėje byloje vėl įgytų netinkamą konkurencinį pranašumą.
32. Tokia pasekmė būtų nesuderinama su Sprendimu 2002/14, kuriuo nurodoma išieškoti neteisėtą pagalbą, ir dėl to pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį kylančiais įpareigojimais.
33. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad kai nagrinėjamą pagalbą atitinkančios pinigų sumos jau išieškotos, pagal minėtą dalį nacionaliniam teismui nedraudžiama dėl formos trūkumo panaikinti mokėjimo reikalavimų, pateiktų siekiant išieškoti neteisėtą valstybės pagalbą, kai nacionalinėje teisėje numatyta galimybė šį formos trūkumą ištaisyti. Tačiau pagal šią nuostatą draudžiama šias pinigų sumas, net ir laikinai, vėl išmokėti minėtos pagalbos gavėjui.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
34. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties [88] straipsnio taikymo taisykles, 14 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad kai nagrinėjamą pagalbą atitinkančios pinigų sumos jau išieškotos, pagal minėtą dalį nacionaliniam teismui nedraudžiama dėl formos trūkumo panaikinti mokėjimo reikalavimų, pateiktų siekiant išieškoti neteisėtą valstybės pagalbą, kai nacionalinėje teisėje numatyta galimybė šį formos trūkumą ištaisyti. Tačiau pagal šią nuostatą draudžiama šias pinigų sumas, net ir laikinai, vėl išmokėti minėtos pagalbos gavėjui.