62022CC0219
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. PIKAMÄE
представено на 20 април 2023 година (
1
)
Дело C‑219/22
Наказателно производство
срещу
QS,
при участието на:
Районна прокуратура Бургас, ТО Несебър
(Преюдициално запитване, отправено от Районен съд Несебър, България)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Рамково решение 2008/675/ПВР — Вземане предвид на присъдите, постановени в държавите членки — Промяна на начина на изпълнение на предишна присъда — Присъда с отложено изпълнение — Ново престъпление, извършено в изпитателния срок — Отмяна на отлагането и ефективно изпълнение на наказание лишаване от свобода“
I. Въведение
1.
С настоящото преюдициално запитване, отправено от Районен съд Несебър (България) на основание член 267 ДФЕС, се иска тълкуване на член 3 от Рамково решение 2008/675/ПВР на Съвета от 24 юли 2008 година за вземане предвид [на] присъдите, постановени в държавите — членки на Европейския съюз, в хода на новообразувани наказателни производства (
2
). Запитването е отправено във връзка с искане на прокурор към Районна прокуратура Несебър (България) до запитващата юрисдикция за целите на ефективното изпълнение от тази юрисдикция на предишна присъда, произнесена от румънски съд срещу румънския гражданин QS.
2.
Настоящото дело повдига важни правни въпроси относно установените от законодателя на Съюза граници на принципа на взаимно признаване, на който се основава Рамково решение 2008/675 и който позволява на съда на държава членка, inter alia, да вземе предвид окончателните наказателни съдебни решения, постановени в други държави членки, за да определи съответния вид присъда и мерките по изпълнението ѝ. По-конкретно, Съдът следва да се произнесе относно ролята, която трябва да бъде отредена на традиционния принцип на „териториалност“ на наказателното право като израз на държавния суверенитет в пространството на свобода, сигурност и правосъдие на Съюза. Макар Рамково решение 2008/675 да съдържа разпоредби за решаване на конфликтите между тези два принципа, тяхното прилагане се затруднява от съмнения относно тълкуването. Становище на съда по тези особено чувствителни въпроси е абсолютно необходимо, тъй като от него зависи доброто сътрудничество между наказателните органи.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Рамково решение 2008/675
3.
Член 1 („Предмет“), параграф 1 от това рамково решение гласи:
„Целта на настоящото рамково решение е да определи условията, при които в хода на наказателно производство в държава членка срещу дадено лице се вземат под внимание предишните присъди, постановени срещу същото това лице за различни деяния в други държави членки“.
4.
Член 2 („Дефиниции“) от посоченото рамково решение предвижда:
„По смисъла на настоящото рамково решение „присъда“ означава окончателно решение, издадено от наказателен съд, което установява вина за престъпление“.
5.
Член 3 („Вземане под внимание в хода на новообразувано наказателно производство на присъда, постановена в друга държава членка“) от същото рамково решение гласи:
„1.   Всяка държава членка следва да гарантира, че в хода на наказателно производство срещу дадено лице се вземат под внимание предишни присъди, постановени срещу същото това лице за различни деяния в други държави членки, за които е получена информация по приложимите инструменти за взаимна правна помощ или при обмен на информация от криминални досиета, доколкото се вземат под внимание и се признават съответните правни последствия на предишни национални присъди съгласно националното законодателство.
2.   Параграф 1 се отнася до досъдебната фаза, до съдебното производство и до времето на изпълнение на присъдата, особено във връзка с приложимите процедурни правила, включително правилата, свързани с налагане на временна мярка за неотклонение, определяне на престъплението, вида и тежестта на присъдата, както и правилата за изпълнение на решението.
3.   Вземането предвид на постановени в други държави членки предишни присъди, както е предвидено в параграф 1, няма за последствие намеса, отмяна или преразглеждане на предишни присъди или на каквото и да е друго решение, свързано с изпълнението им от държавата, провеждаща новообразуваното производство.
4.   Съгласно параграф 3 параграф 1 не се прилага, доколкото предишната присъда е национална присъда на държавата членка, извършваща новообразуваното производство, и вземането предвид на предишната присъда според националното право на тази държава членка би имало за последствие намеса, отхвърляне или преразглеждане на предишната присъда или на каквото и да е решение, свързано с изпълнението ѝ.
5.   Ако престъплението, заради което се провежда новото производство, е извършено преди налагането или окончателното изпълнение на предишната присъда, параграфи 1 и 2 нямат за последствие задължение за държавите членки да прилагат националните си правила при налагане на присъди, чието прилагане като такива към чуждестранни присъди би имало за последствие ограничаването на съдията при определяне на присъдата в новообразуваното производство.
Но държавата членка следва да гарантира, че съдилищата ѝ иначе могат да вземат под внимание в такива случаи предишни присъди, постановени в други държави членки“.
2. Рамково решение 2008/947/ПВР
6.
Член 1 („Цели и приложно поле“) от Рамково решение 2008/947/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа на взаимното признаване към съдебни решения и решения за пробация с оглед на надзора върху пробационните мерки и алтернативните санкции (
3
) гласи:
„1.   Настоящото рамково решение има за цел да улесни социалната рехабилитация на осъдените лица, да подобри защитата на жертвите и на обществеността и да улесни приложението на съответните пробационни мерки и алтернативни санкции по отношение на нарушителите, които не живеят в държавата на осъждане. […]
[…]
3.   Настоящото рамково решение не се прилага по отношение на:
а)
изпълнението на съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, които попадат в приложното поле на Рамково решение 2008/909/ПВР[ (
4
)];
[…]“.
7.
Член 5 („Критерии за изпращане на съдебно решение и, когато е приложимо, решение за пробация“) от Рамково решение 2008/947 гласи:
„1.   Компетентният орган на издаващата държава може да изпрати съдебното решение, и когато е приложимо, решението за пробация, на компетентния орган на държавата членка, в която осъденото лице пребивава законно и обичайно, в случаите, когато осъденото лице се е върнало или желае да се върне в тази държава.
2.   Компетентният орган на издаващата държава може по искане на осъденото лице да изпрати съдебното решение и, когато е приложимо, решението за пробация на компетентен орган на държава членка, различна от държавата членка, в която осъденото лице пребивава законно и обичайно, при условие че последният орган е дал съгласието си за такова изпращане.
[…]“.
8.
Член 14 („Компетентност за вземане на всички последващи решения и приложимо право“) от това рамково решение гласи в параграф 1:
„Компетентният орган на изпълняващата държава е компетентен да вземе всички последващи решения, свързани с наказание с отложено изпълнение, условно освобождаване, условно/отложено осъждане и алтернативна санкция, по-специално в случай на неизпълнение на пробационна мярка или алтернативна санкция, или ако осъденото лице извърши ново престъпление.
Такива последващи решения включват по-специално:
[…]
б)
отмяна на отлагането на изпълнението на съдебното решение или отмяна на решението за условно освобождаване; […]“.
Б.
Българското право
9.
Член 8, алинея 2 от Наказателния кодекс гласи:
„Влязла в сила присъда, постановена в друга държава — членка на Европейския съюз, за деяние, което съставлява престъпление по българския Наказателен кодекс, се взема предвид във всяко наказателно производство, което се провежда срещу същото лице в Република България“.
10.
Текстът на член 68, алинея 1 от посочения кодекс е следният:
„Ако до изтичане на определения от съда изпитателен срок осъденият извърши друго умишлено престъпление от общ характер, за което, макар и след този срок, му бъде наложено наказание лишаване от свобода, той изтърпява и отложеното наказание“.
11.
Съгласно член 343б, алинея 1 от посочения кодекс:
„Който управлява моторно превозно средство с концентрация на алкохол в кръвта си над 1,2 на хиляда, установено по надлежния ред, се наказва с лишаване от свобода от една до три години и с глоба от двеста до хиляда лева“.
III. Фактите, главното производство и преюдициалният въпрос
12.
QS е румънски гражданин, пребиваващ в Румъния.
13.
С присъда от 3 април 2019 г., потвърдена с влязъл в сила съдебен акт на Curtea de Appel Cluji (Апелативен съд Клуж, Румъния) от 24 юни 2019 г., на QS е наложено наказание лишаване от свобода за срок от една година и шест месеца, изпълнението на което е отложено за изпитателен срок от две години, т.е. до 24 юни 2021 г. (наричана по-нататък „първата присъда“), за престъпление шофиране в нетрезво състояние (наричано по-нататък „първото престъпление“).
14.
На 1 септември 2020 г. по време на изпитателния срок QS извършва на територията на България престъплението управление на моторно превозно средство под въздействието на алкохол, посочено в член 343б, параграф 1 от българския Наказателен кодекс (наричано по-нататък „второто престъпление“).
15.
С определение на Районен съд Несебър, влязло в сила на 9 март 2022 г., на QS е наложено наказание лишаване от свобода за срок от три месеца, глоба в размер на 150 лева (BGN) (около 77 евро) и лишаване от право да управлява моторно превозно средство за срок от 12 месеца (наричано по-нататък „втората присъда“).
16.
На 23 март 2022 г. запитващата юрисдикция, а именно Районен съд Несебър, е сезирана с предложение, внесено от прокурор при Районна прокуратура Бургас (България) на основание член 68, алинея 1 от българския Наказателен кодекс, за привеждане в изпълнение на първата присъда, тъй като второто престъпление е извършено по време на предвидения с тази присъда изпитателен срок.
17.
В този контекст запитващата юрисдикция има съмнения относно тълкуването на член 3 от Рамково решение 2008/675.
18.
В това отношение тази юрисдикция посочва, че установените с това рамково решение принципи, и по-специално с член 3, параграф 1 от него, са транспонирани с член 8, алинея 2 от българския Наказателен кодекс, който предвижда, че влязла в сила присъда, постановена в друга държава членка, за деяние, което съставлява престъпление по българския Наказателен кодекс, се взема предвид във всяко наказателно производство, което се провежда срещу същото лице в Република България.
19.
Такъв според посочената юрисдикция е случаят с първата присъда, тъй като QS е бил осъден с влязла в сила присъда на една година и шест месеца лишаване от свобода в Румъния и тъй като въз основа на информацията, получена чрез приложимите инструменти за взаимна правна помощ, е установено, че деянието, съставляващо първото престъпление, е сходно с деянието, съставляващо второто престъпление.
20.
Освен това запитващата юрисдикция констатира, че в случая са изпълнени всички условия по член 68, алинея 1 от българския Наказателен кодекс за привеждане в изпълнение на тази присъда. Всъщност преди изтичането на посочения в тази присъда изпитателен срок QS е извършил друго умишлено престъпление, което е от общ характер и за което му е наложено наказание лишаване от свобода.
21.
Поради това тази юрисдикция счита, че е длъжна да вземе предвид първата присъда и да я изпълни в съответствие с член 8, алинея 2 във връзка с член 68, алинея 1 от българския Наказателен кодекс. Според нея обаче възниква въпросът дали член 3, параграф 3 от Рамково решение 2008/675 допуска такова вземане предвид.
22.
В това отношение посочената юрисдикция отбелязва, че тази разпоредба, както е тълкувана от Съда, не допуска преразглеждане на решение за изпълнение на предишна присъда. Тя счита обаче, че настоящото дело се различава от това, по което е постановено решение Бешков (
5
), в което Съдът тълкува посочената разпоредба в смисъл, че при определяне на общо наказание тя забранява да се променя начинът на изпълнение на това наказание, определен в друга държава членка.
23.
Всъщност според запитващата юрисдикция в настоящото дело начинът на изпълнение на първата присъда не се преразглежда или променя по нейно усмотрение, а произтича от императивна норма, в случая член 68, алинея 1 от българския Наказателен кодекс, която я задължава да приведе в изпълнение наказанието, изпълнението на което е отложено с изпитателен срок, когато, както в настоящия случай, всички предвидени за тази цел условия са изпълнени.
24.
При тези обстоятелства Районен съд Несебър решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 3, параграф 3 от Рамково решение [2008/675] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като чл. 68, ал. 1 от НК, тълкувана във връзка с чл. 8, ал. 2 от НК, която предвижда, че националният съд, сезиран с искане да приведе в изпълнение наказанието, наложено с предишна присъда, постановена от съд на друга държава членка, може за целта да промени начина на изпълнение на последното наказание, като постанови ефективното му изпълнение?“.
IV. Производството пред Съда
25.
Актът за преюдициално запитване от 25 март 2022 г. постъпва в секретариата на Съда на 28 март 2022 г.
26.
QS и Европейската комисия представят писмени становища в срока, указан в член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз.
27.
На общото събрание от 24 януари 2023 г. Съдът решава да не провежда съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
V. Правен анализ
А.
Предварителни бележки
1. По необходимостта да се вземе предвид съдебното минало на извършителя на престъпление в пространството на свобода, сигурност и правосъдие на Европейския съюз
28.
В основано на взаимното доверие пространство на свобода, сигурност и правосъдие Съюзът е предприел действия, с които да осигури защита на гражданите от престъпността, гарантирайки същевременно зачитането на техните основни права, в случай че бъдат привлечени в наказателно производство било то като пострадали, или като обвиняеми. Създаването на такова интегрирано пространство на правосъдие изисква присъдите, постановени срещу лица в една държава членка, да се вземат предвид в други държави членки с цел предотвратяване на бъдещи престъпления. Аналогично, ако същият извършител извърши нови престъпления, този поведенчески фактор следва да се вземе предвид при новото наказателно производство, при условие че се запазва справедливостта на производството (
6
).
29.
Всъщност в интерес на ефективното наказателно правосъдие в Съюза е необходимо всички държави членки да са въвели разпоредби за вземане под внимание във всички фази на наказателното производство на обстоятелството, че дадено лице е извършило престъпление за първи път или че вече е било осъждано в друга държава членка. Възможността за преценка на съдебното минало на извършителя е от голямо значение за доброто протичане на новото наказателно производство особено за да се гарантира вземането на информирани решения за постановяване на предварително задържане или освобождаване под гаранция и за да има пълна информация във фазата на постановяването на присъдата. Именно в този контекст е прието Рамково решение 2008/675. Този инструмент изисква съдебните органи в дадена държава членка да вземат предвид окончателните присъди, постановени от съдилищата в други държави членки, при условие че са изпълнени определени условия (
7
).
2. По предвидените в Рамково решение 2008/675 изключения от принципа на взаимно признаване
30.
Рамково решение 2008/675 предвижда няколко изключения от това задължение, чиято цел по същество е да се запази суверенитетът на държавите членки в областта на наказателното право, като се забрани други държави членки да вземат определени решения вместо тях (
8
). Следователно тези изключения имат за последица координиране на компетентността на различни съдебни органи, осигуряващо известна съгласуваност в наказателното правораздаване в Съюза.
31.
С преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция иска да се установи обхватът на едно от тези изключения, а именно посоченото в член 3, параграф 3 от Рамково решение 2008/675, съгласно което „[в]земането предвид на постановени в други държави членки предишни […] присъди няма за последствие намеса, отмяна или преразглеждане на предишни присъди или на каквото и да е друго решение, свързано с изпълнението им от държавата, провеждаща новообразуваното производство“. Според тази юрисдикция наложеното ѝ от българската правна уредба задължение да отмени — в рамките на новообразувано наказателно производство срещу лице, което вече е осъдено в друга държава членка — отлагането на изпълнението на наказание, наложено с предишна присъда в друга държава членка, и да постанови ефективното изпълнение на това наказание на своя територия, може да противоречи на цитираната по-горе разпоредба. Съдът трябва да отчете предизвикателствата, пред които е изправена запитващата юрисдикция, и да даде достатъчно точен отговор, който позволи решаването на спора.
32.
Преди да се разгледа този въпрос обаче, е необходимо да се провери дали посоченият в българската правна уредба случай, описан в предходната точка, попада в приложното поле на член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675, т.е. на разпоредбата, която налага на държавите членки задължението да прилагат принципа на взаимно признаване. Съгласно тази разпоредба запитващата юрисдикция a priori би била длъжна да вземе предвид първата присъда на QS в Румъния. Такава правна последица би била изключена само ако е приложимо изключението по член 3, параграф 3 от Рамково решение 2008/675.
33.
Анализът на преюдициалния въпрос по същество ще следва описаната в предходните точки схема. Следователно най-напред ще разгледам въпроса дали Рамково решение 2008/675 се прилага към настоящия случай (
9
). По-нататък ще обясня какъв е обхватът на задължението за вземане предвид на предишните присъди, установено с това рамково решение (
10
). Накрая, в следващ момент, ще приложа към настоящото дело принципите, на които се основава това задължение (
11
). Както подробно ще обясня, анализът ще покаже, че разглежданата българска правна уредба, тълкувана от запитващата юрисдикция, не е съвместима с принципа на ненамеса, посочен в член 3, параграф 3 от посоченото рамково решение.
34.
Важно е да се уточни, че когато се посочва разглежданата „българска правна уредба“, това предполага тълкуване въз основа на прочита на две национални разпоредби във връзка една с друга, а именно член 8, алинея 2 във връзка с член 68, алинея 1 от българския Наказателен кодекс, които съгласно предоставената от запитващата юрисдикция информация ѝ налагат задължението, посочено в точка 31 от настоящото заключение. Макар, както посочва Комисията в своето становище, талкова тълкуване да не може да се изведе лесно от прочита на разглежданите разпоредби (
12
), това не променя факта, че при тълкуването на разпоредбите на националния правен ред Съдът по принцип е длъжен да се придържа към квалификациите, дадени в акта за преюдициално запитване (
13
). Следователно преюдициалният въпрос трябва да се разгледа въз основа на поддържаното от запитващата юрисдикция тълкуване на българското право.
Б.
По приложимостта на Рамково решение 2008/675
35.
В самото начало следва да се отбележи, че съгласно член 1, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 целта му е да „определи условията, при които в хода на наказателно производство в държава членка срещу дадено лице се вземат под внимание предишните присъди, постановени срещу същото това лице за различни деяния в други държави членки“ (
14
). Както следва от съображение 2 от това рамково решение, целта му е да даде възможност за оценка на криминалното досие на дееца.
36.
От това следва, че Рамково решение 2008/675 се прилага към случаи, при които срещу лице, осъдено преди това в друга държава членка, има „новообразувано наказателно производство“ съгласно текста на заглавието на това рамково решение и на член 3 от него. Както следва от член 3, параграф 2 и съображение 7 от посоченото рамково решение, понятието „новообразувано наказателно производство“ трябва да се разбира в широк смисъл като включващо досъдебната фаза, съдебното производство и изпълнението на присъдата.
37.
В настоящия случай според мен образуваното в България производство срещу QS трябва да се счита за „новообразувано наказателно производство“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Рамково решение 2008/675, тъй като то има за цел наказателно преследване на престъплението шофиране в нетрезво състояние, извършено в тази страна на 1 септември 2020 г. Следователно в съответствие с принципа на равностойност, посочен в член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675, българските съдебни органи по принцип са длъжни да вземат предвид произнесената в Румъния предишна присъда.
38.
Вземането предвид на предишната присъда, която също е постановена за шофиране в нетрезво състояние, може да окаже въздействие както в рамките на наказателното производство, по- специално при определянето на вида и тежестта на наложената за новото престъпление присъда, така и при изпълнението на присъдата, за да се определи начинът на изпълнението ѝ. Всъщност, както посочих в настоящото заключение (
15
), запитващата юрисдикция има съмнения именно относно възможността да се постанови ефективното изпълнение в България на присъдата, наложена в Румъния. Отправеният въпрос трябва да се разбира в този смисъл.
39.
В този контекст следва да се припомни практиката на Съюза, съгласно която Рамково решение 2008/675 се прилага „не само за производствата, свързани с евентуалното определяне и установяване на вината на обвиняемия“ (
16
), но и за „национално производство, което има за предмет да се определи за изтърпяване едно общо наказание лишаване от свобода, като се вземе предвид наказанието, наложено на дадено лице от националния съд, и това, което е наложено с предишна присъда, постановена от съд на друга държава членка срещу същото лице за различни деяния“ (
17
). При тези обстоятелства това е национално производство за изпълнение на присъда, в рамките на което трябва да бъде взета предвид наложената предишна присъда, постановена в друга държава членка.
40.
В описания в акта за преюдициално запитване случай националното производство (в България) се отнася до изпълнението на отложена за изпитателен срок присъда, постановена в друга държава членка (в Румъния). Националното производство обаче е образувано за ново престъпление, извършено в България през изпитателния срок, само поради наличието на влязла в сила присъда. Съгласно разглежданата българска правна уредба, посочена в акта за преюдициално запитване, българският съд, който следва да одобри споразумението между обвиняемия и прокурора относно извършеното престъпление, трябва да се произнесе и по изпълнението на наложеното по-рано наказание, отложено с изпитателен срок.
41.
При тези обстоятелства считам, че производството, образувано в дадена държава членка за отмяна на отлагането на изпълнението на наказание, наложено с предишна присъда, постановена в друга държава членка, попада в обхвата на понятието „новообразувано наказателно производство“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Рамково решение 2008/675, поради това че съответното лице е осъдено за ново престъпление, извършено през предвидения в тази предишна присъда изпитателен срок. Следователно това рамково решение по принцип се прилага към настоящия случай.
В.
По обхвата на задължението за вземане предвид на предишните присъди, установено с Рамково решение 2008/675
42.
По-нататък следва да се разгледа обхватът на задължението за вземане предвид на предишните присъди, установено с Рамково решение 2008/675, и въпросът дали са налице изключения, които могат да се приложат към обстоятелства като тези в настоящия случай.
43.
В това отношение следва, първо, да се посочи съображение 2 от Рамково решение 2008/675, от което е видно, че рамковото решение има за цел въвеждането на принципа на взаимно признаване на решенията в областта на наказателното право, и което предвижда „приемането на един или повече инструменти, които установяват принципа, че съд в дадена държава членка следва да може да взема под внимание окончателните наказателни съдебни решения, постановени от съдилищата в други държави членки, с цел да оцени криминалното досие на дееца и да установи дали е извършил повторно престъпление, а също и за да определи съответния вид присъда и мерките по изпълнението ѝ“. Съгласно съображение 3 от него Рамковото решение „[има за цел] да наложи
минимално задължение на държавите членки те да вземат предвид присъди, постановени в други държави членки“ (
18
), като се основават на принципа на взаимно признаване. Важно е да се отбележи, че Съдът тълкува това задължение в смисъл, че предишните присъди „трябва да се вземат предвид такива, каквито са постановени“ (
19
).
44.
Второ, необходимо е да се изтъкне залегналият в член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 принцип на равностойност, който е посочен също в съображения 5 и 6 от него. Съгласно този принцип „присъда, постановена в други държави членки, поражда същите правни последствия като присъда, постановена от собствените им съдилища според националното законодателство“ (
20
). В посоченото съображение 5 се уточнява, че Рамковото решение „няма за цел да хармонизира признаването от различните национални законодателства на правните последствия на съществуващи предишни присъди“, а че изисква само предишните присъди, постановени в други държави членки, да бъдат взети предвид, както ако са произнесени от съдебните органи на държавата членка, провеждаща новообразуваното наказателно производство.
45.
Трето, следва да се обърне внимание на принципа на ненамеса, закрепен в член 3, параграф 3 от Рамково решение 2008/675, който според мен е от особено значение за целите на настоящото дело. Съгласно този принцип „[в]земането предвид на постановени в други държави членки предишни присъди […] няма за
последствие намеса, отмяна или преразглеждане на предишни присъди или на каквото и да е
друго решение, свързано с изпълнението им от държавата, провеждаща новообразуваното
производство“ (
21
). Този принцип е пояснен в член 3, параграф 4 от това рамково решение, от който е видно, че принципът на взаимно признаване „не се прилага, доколкото предишната присъда е национална присъда на държавата членка, извършваща новообразуваното производство, и вземането предвид на предишната присъда според националното право на тази държава членка би имало за последствие намеса, отхвърляне или преразглеждане на предишната присъда или на каквото и да е решение, свързано с изпълнението ѝ“ (
22
).
46.
Тези два параграфа 3 и 4 се допълват и поради това трябва да се тълкуват във връзка един с друг, за да се прецени обхватът на принципа на ненамеса. От това следва, че в анализа на преюдициалния въпрос е необходимо да се включи член 3, параграф 4 от Рамково решение 2008/675. Обстоятелството, че запитващата юрисдикция не го е посочила изрично, не е пречка за това, тъй като Съдът следва да ѝ даде всички насоки за тълкуване, които могат да ѝ бъдат полезни за решаването на делото, с което е сезирана, независимо дали тази юрисдикция ги е посочила в изложението на своите въпроси. Съдът многократно припомня, че преюдициалните въпроси трябва да се разглеждат в светлината на всички разпоредби на Договорите и на вторичното право, които могат да са релевантни по отношение на поставения проблем (
23
).
47.
Освен това значението на преамбюла за тълкуването на релевантните разпоредби на Рамково решение 2008/675 не трябва да се подценява. Всъщност, макар съображенията в актовете на Съюза да нямат самостоятелна правна сила, тъй като по своята същност са описателни, а не нормативни, това не променя факта, че съгласно практиката на Съда значението им за целите на тълкуването не е маловажно (
24
). Съображенията действително са ценни насоки за тълкуване на тези актове, доколкото позволяват да се разбере по-добре намерението на законодателя на Съюза (
25
). Именно в тази светлина трябва да се спомене съображение 14 от Рамково решение 2008/675, като се има предвид, че в него се развива понятието за „намеса по отношение на съдебно решение или изпълнението му“ (
26
), използвано в член 3, параграфи 3 и 4 от посоченото рамково решение.
48.
Според мен за преценката на обхвата на принципа на взаимно признаване в тази специфична област от правото на Съюза е релевантно и съображение 6 от Рамково решение 2008/675, от което е видно, че това рамково решение „няма за цел изпълнение в една държава членка на съдебни решения, взети в други държави членки“ (
27
). Това разяснение е логично от гледна точка на принципа на ненамеса, който е основополагащ за посоченото рамково решение, тъй като в противен случай всяка държава членка би била свободна да се намесва по свое усмотрение в решенията за изпълнение на съдилищата на друга държава членка, което би било във вреда и на последователността на съдебните решения в едно интегрирано пространство на правосъдие.
49.
Горепосочените разпоредби, тълкувани във връзка със съображенията, които ги поясняват, показват, че принципът на ненамеса поставя някои ограничения пред принципа на взаимно признаване, които се определят от посоченото понятие „намеса“. Посоченото по-горе съображение 14 от Рамково решение 2008/675 внася някои пояснения в това отношение, доколкото в него се уточнява, че налагането на общо наказание за няколко престъпления представлява „намеса“, която е забранена от посоченото рамково решение, когато първата присъда още не е изпълнена или изпълнението ѝ не е прехвърлено в друга държава членка (
28
).
50.
Що се отнася конкретно до предвидената в посоченото съображение 14 възможност изпълнението на присъда да бъде „прехвърлено“ в друга държава членка, следва да се подчертае, че това при всички положения е изключение от приложимия по подразбиране общ принцип на териториалност на наказателното право. Тази преценка съответства на анализа на генерален адвокат Bobek в заключението му по дело C‑2/19 A. P. (Пробационни мерки) (
29
). Принципът на ненамеса, установен в член 3, параграфи 3 и 4 от Рамково решение 2008/675, гарантира зачитането на правото на държавата членка, постановила присъдата, да изпълни присъдите, наложени от нейните съдилища на нейна територия в съответствие с предвидените в националното ѝ право правила.
51.
По-конкретно изключение от общия принцип е възможно, когато държавата членка, постановила предишната присъда, е изпратила отложеното с изпитателен срок съдебно решение, с което се налага наказание (и когато е приложимо — решението за пробация), на компетентния орган на държавата членка, в която се провежда новообразуваното наказателно производство, с оглед на надзора върху пробационните мерки в последната държава членка съгласно разпоредбите на Рамково решение 2008/947. Ако последната държава членка признае присъдата, постановена в първата държава членка, тя може да поеме отговорността за всяко последващо решение в приложение на член 14 от това рамково решение, и по-специално да отмени отлагането на изпълнението на присъдата, когато осъденото лице извърши ново престъпление. Съгласно член 1, параграф 1 от Рамково решение 2008/947 целта на този механизъм е да „улесни социалната рехабилитация на осъдените лица, да подобри защитата на жертвите и на обществеността и да улесни приложението на съответните пробационни мерки и алтернативни санкции по отношение на нарушителите, които не живеят в държавата на осъждане“.
52.
Независимо от тази възможност, предвидена от законодателя на Съюза, не трябва да се забравя, че правото тя да се използва, в крайна сметка се основава на доброволно и суверенно решение на държавата членка, постановила въпросната присъда. Ето защо е очевидно, че възможността да се предвиди прехвърляне на изпълнение на присъда в друга държава членка, само потвърждава правилото, че всяка държава членка е отговорна за изпълнението на присъдите, наложени от нейните съдилища на нейна територия в съответствие с предвидените в националното ѝ право правила.
53.
В решение Бешков Съдът признава разпределението на правомощията между държавите членки при наказателното правораздаване, предвидено в Рамково решение 2008/675, и приема, че член 3, параграф 3 от него „изключва всяко преразглеждане на посочените [предишни] присъди, поради което те трябва да се вземат предвид такива, каквито са постановени“ (
30
). Впоследствие Съдът постановява, че това рамково решение не допуска държава членка да „промени начина на изпълнение“ на наложената в друга държава членка присъда, когато взема предвид предишни присъди (
31
).
54.
В предходните точки от настоящото заключение посочих изключенията от задължението да се вземат предвид предишните присъди, които според мен могат да се приложат към настоящото дело. Следва да се отбележи, че разглежданите изключения не водят до изключването на посочените случаи от приложното поле на въпросното рамково решение, а по-скоро че предвиждат дерогации от принципа на взаимно признаване, когато са изпълнени определени условия.
Г.
Прилагане към настоящия случай на принципите, на които се основава Рамково решение 2008/675
55.
С оглед на гореизложените съображения стигам до извода, че отмяна на отлагането на изпълнението на наказание, наложено с първата присъда, за да се постанови ефективното изпълнение на това наказание на територията на България, представлява промяна на начина на изпълнение и следователно „намеса“ по смисъла на член 3, параграф 3 от Рамково решение 2008/675. Всъщност тя води до намеса върху решението относно изпълнението на предишната присъда. Следва да се отбележи, че такава отмяна освен това попада в обхвата на член 3, параграф 4 от това рамково решение, тъй като, ако първата присъда е била постановена в България, а не в Румъния, вземането ѝ предвид в съответствие с приложимата българска правна уредба би довело до налагането на промяна на начина ѝ на изпълнение, тъй като националният съд би постановил ефективното изпълнение на наказанието, което първоначално е било отложено с изпитателен срок.
56.
Както припомних в настоящото заключение (
32
), съгласно практиката на Съда промяната на начина на изпълнение на присъдата, по-специално чрез отмяна на отлагането на наказанието, наложено с предишна присъда в друга държава членка, и чрез преобразуването на наказанието, отложено с изпитателен срок, в ефективно наказание лишаване от свобода, представлява „намеса“ в изпълнението на предишната присъда. Струва ми се, че произтичащите от тази съдебна практика принципи са напълно приложими към настоящото дело.
57.
Обстоятелството, изложено от запитващата юрисдикция в акта за преюдициално запитване, че отмяната на отлагането на изпълнението на наказанието трябва да бъде постановено на основание на императивна разпоредба, която не предоставя право на преценка на националния съд, а не поради преразглеждане на самата предишна присъда, според мен е без значение в това отношение. Следва да се припомни, че съгласно член 5, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 носители на задълженията, наложени с това рамково решение, са държавите членки. От това следва, че различните държавни органи са длъжни да осигурят изпълнението на тези задължения съгласно съответните им правомощия, предвидени в техния вътрешен конституционен ред. Тази отговорност се носи както от съдебната, така и от законодателната власт. Поради тази причина считам, че е без значение дали националният съд има право на преценка по силата на закона, или националният законодател го задължава да действа по определен начин. Следователно е налице „намеса“ в изпълнението на първата присъда.
58.
На този етап от анализа е важно да се отбележи, че съображение 14 от Рамково решение 2008/675 не противоречи на тази констатация, тъй като, както ще обясня по-нататък, не е настъпил нито един от посочените в него два случая, изключващи „намеса“, която е забранена по смисъла на член 3, параграфи 3 и 4 от това рамково решение (
33
).
59.
Първо, следва да се отбележи, че в акта за преюдициално запитване не се съдържа нито едно обстоятелство, което позволява да се заключи, че първата присъда вече е била изцяло изпълнена. Съгласно информацията, предоставена от запитващата юрисдикция, QS е извършил престъплението, за което е постановена втората присъда, „в рамките на изпитателния срок“, предвиден в първата присъда (
34
). Важно е да се отбележи, че обстоятелствата по настоящото дело се различават от тези, които са в основата на решение Бешков, в което Съдът констатира, че „предвиденият в [първата присъда] изпитателен срок […] е изтекъл, и поради това е освободил окончателно [съответното лице] от изтърпяване на условно наложената част от наказанието“, така че според Съда „наказанието като цяло трябва да се счита за изцяло изпълнено“ (
35
). Поради тези причини считам, че за целите на настоящото дело трябва да се изходи от предпоставката, че първата присъда все още не е била изпълнена изцяло.
60.
Второ, следва да се отбележи, че нищо в акта за преюдициално запитване не сочи, че румънските съдебни органи са разрешили изпълнението на първата присъда в България. Напротив, обстоятелството, че запитващата юрисдикция има съмнения относно обхвата и приложимостта на член 3, параграф 3 от Рамково решение 2008/675, по-специално с оглед на твърдяното ясно задължение, което не ѝ оставя никаква свобода на действие, наложено ѝ от българската правна уредба, а именно да отмени отлагането на изпълнението на наказание с изпитателен срок, наложено с предишна присъда в друга държава членка, и да постанови ефективното изпълнение на това наказание на своя територия, позволява по-скоро да се предположи, че българските съдебни органи са действали по собствена инициатива, без
между тези държави членки да е договорен трансфер на изпълнението на първата присъда.
Д.
Съображения относно евентуален трансфер на изпълнението на наказателната присъда
61.
Съмнявам се впрочем, че при обстоятелствата по главното производство такова споразумение е възможно, тъй като трансфер на изпълнението в България би противоречало на преследваната с Рамково решение 2008/947 цел, която, наред с останалото, е да се улесни „социалната рехабилитация на осъдените лица“ и „приложението на съответните пробационни мерки и алтернативни санкции по отношение на нарушителите, които не живеят в държавата на осъждане“ (
36
). Органите на държавата членка, в която пребивава осъденото лице, по правило в по-голяма степен са в състояние да следят за спазването на законовото задължение за въздържане от извършване на ново престъпление през изпитателен срок и да изведат последиците от евентуалното му нарушение (
37
). Именно поради тази причина член 5, параграфи 1 и 2 от посоченото рамково решение предвижда, че съдебно решение може да се изпрати или по инициатива на компетентните органи на издаващата държава, когато осъденото лице се е върнало или желае да се върне в държавата членка, в която пребивава законно и обичайно, или по искане на осъденото лице.
62.
В този контекст държа да припомня, че социалната реинтеграция и успешното приобщаване на осъденото лице към обществото са цели, които се преследват и с други нормативни актове на Съюза (
38
), какъвто е случаят с Рамково решение 2008/909. Както е видно от съображение 9 от него, изпълнението на наказанието в изпълняващата държава „следва да увеличи възможността за социална реинтеграция на осъденото лице“ (
39
). Освен това от същото съображение е видно, че за да се увери, че изпълнението на наказанието от изпълняващата държава ще постигне целта за улесняване на горепосочената цел, компетентният орган на издаващата държава, т.е. държавата членка, в която е постановено решението по наказателно дело, „следва да вземе предвид някои елементи като например връзките на лицето с изпълняващата държава, както и дали то счита тази държава за мястото на своите семейни, езикови, културни, социални или икономически и други връзки“ (
40
). Нещо повече, следва да се припомни, че в своето заключение по дело C‑582/15, van Vemde генерален адвокат Bot тълкува посоченото съображение 9 в смисъл, че „всички мерки за изпълнение на наказанията и за промяна на условията за изтърпяването им [трябва да] се индивидуализират от съдебните органи така, че при съблюдаване на обществения интерес и правата на пострадалите да създадат благоприятни условия не само за предотвратяване на рецидива, но и за интеграцията или реинтеграцията на осъдения в обществото“ (
41
).
63.
В настоящия случай обаче осъденото лице е румънски гражданин, пребиваващ в Румъния, поради което компетентните румънски органи на пръв поглед не са имали никаква причина да изпратят първата присъда на българските органи за целите на контрола на пробационните мерки, а това лице вероятно също не е имало интерес да поиска такова изпращане. Последващото изпращане на тази присъда на българските органи за целите на нейното ефективно изпълнение след извършването на ново престъпление в България през изпитателния срок, както и произтичащата от това съгласно българската правна уредба отмяна на отлагането на изпълнението, не би могла освен това да допринесе за социалната рехабилитация на осъденото лице. Тези съображения затвърждават убеждението ми, че целта на Рамково решение 2008/947 би била осуетена, ако QS изтърпи наказанието си в чужбина.
64.
Важно е обаче да се отбележи, че макар да съществуват определени пречки за изпълнението на първата присъда, постановена в Румъния, компетентните български органи са свободни да изпратят втората присъда на компетентните румънски органи в приложение на Рамково решение 2008/909 за целите на изпълнението ѝ в Румъния, при условие че QS е съгласен и че са изпълнени предвидените в това рамково решение условия. Ако е необходимо, румънските съдилища следва да оценят последиците от втората присъда за начина на изпълнение на първата присъда. В интерес на доброто правораздаване ми се струва уместно Съдът да обърне внимание на запитващата юрисдикция върху тази възможност, предоставена от Рамково решение 2008/909.
65.
С оглед на гореизложените съображения следва да се заключи, че член 3, параграфи 3 и 4 от Рамково решение 2008/675 не допуска прилагането на национални разпоредби, които в рамките на новообразувано наказателно производство срещу лице, осъдено по-рано в друга държава членка, биха имали за последица да задължат национална юрисдикция на държава членка да отмени отлагането на изпълнението на наказание, наложено с предишна присъда в другата държава членка, и да постанови ефективното изпълнение на това наказание на територията на своята държава членка.
VI. Заключение
66.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос, отправен от Районен съд Несебър (България), по следния начин:
„Член 3, параграфи 3 и 4 от Рамково решение 2008/675/ПВР на Съвета от 24 юли 2008 година за вземане предвид присъдите, постановени в държавите — членки на Европейския съюз, в хода на новообразувани наказателни производства,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
не допуска прилагането на национални разпоредби, които в рамките на новообразувано наказателно производство срещу лице, осъдено по-рано в друга държава членка, биха имали за последица да задължат национална юрисдикция на държава членка да отмени отлагането на изпълнението на наказание, наложено с предишна присъда в другата държава членка, и да постанови ефективното изпълнение на това наказание на територията на своята държава членка“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 220, 2008 г., стр. 32.
(
3
)	ОВ L 337, 2008 г., стр. 102.
(
4
)	Рамково решение на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз (ОВ L 327, 2008 г., стр. 27.
(
5
)	Решение от 21 септември 2017 г., Бешков (C‑171/16, наричано по-нататък „решението Бешков“, EU:C:2017:710).
(
6
)	В решение от 5 юли 2018 г., Lada (C‑390/16, EU:C:2018:532, т. 36) Съдът споменава създаването на „съдебна култура“ в рамките на европейското пространство на правосъдие, при която принципът е предишните присъди, постановени в друга държава членка, да се вземат предвид.
(
7
)	В решение от 12 януари 2023 г., MV (Кумулиране на наказанията) (C‑583/22 PPU, EU:C:2023:5, т. 65) Съдът постановява, че Рамково решение 2008/675 зачита различните вътрешни правни средства и процедури, необходими за постигането на тази цел. Така това рамково решение допринася за изграждането на „пространство на свобода, сигурност и правосъдие, в което се зачитат основните права и различните правни системи и традиции на държавите членки“, съгласно член 67, параграф 1 ДФЕС.
(
8
)	Вж. в това отношение Muñoz de Morales Romero, M. The taking into account of EU previous convictions in joint/accumulated punishment: the Spanish case. — European criminal law review, 2018, Vol. 8 (2), p. 244 sq.
(
9
)	Вж. точка 35 и сл. от настоящото заключение.
(
10
)	Вж. точка 42 и сл. от настоящото заключение.
(
11
)	Вж. точка 55 и сл. от настоящото заключение.
(
12
)	Рамково решение 2008/675 е транспонирано в българското право с член 8, алинея 2 от Наказателния кодекс. Текстът на тази разпоредба обаче не задължава българския съд да постанови едностранно изпълнението на присъда, наложена в друга държава членка. Такова задължение произтича по-скоро от прилагането и тълкуването на тази разпоредба във връзка с член 68, алинея 1 от посочения кодекс. Следва обаче да се отбележи, че последната разпоредба е само отражение на общ принцип на наказателното право на държавите членки по отношение на осъдителните присъди, а именно отмяната на отлагането на изпълнение на присъда, когато осъденото лице извърши ново престъпление през изпитателния срок.
(
13
)	Решения от 7 август 2018 г., Banco Santander и Escobedo Cortés (C‑96/16 и C‑94/17, EU:C:2018:643, т. 57) и от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция към Украйна) (C‑398/19, EU:C:2020:1032, т. 62).
(
14
)	Курсивът е мой.
(
15
)	Вж. точка 31 от настоящото заключение.
(
16
)	Вж. решение Бешков, точка 28.
(
17
)	Решение Бешков, точка 29 и решение от 15 април 2021 г., AV (Обща присъда) (C‑221/19, EU:C:2021:278, т. 52). Курсивът е мой.
(
18
)	Курсивът е мой.
(
19
)	Решение Бешков, точка 37 и решения от 5 юли 2018 г., Lada (C‑390/16, EU:C:2018:532, т. 39) и от 15 април 2021 г., AV (Обща присъда) (C‑221/19, EU:C:2021:278, т. 53). Курсивът е мой.
(
20
)	Съображение 5 от Рамково решение 2008/675. Курсивът е мой.
(
21
)	Курсивът е мой.
(
22
)	Курсивът е мой.
(
23
)	Решение от 16 юни 2022 г., Община Разлог (C‑376/21, EU:C:2022:472, т. 51).
(
24
)	Вж. решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията на страната обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 35, 52 и 53).
(
25
)	Вж. заключението на генерален адвокат Richard de la Tour по дело Софийска районна прокуратура др. (Съдебен процес на изведен от територията на страната обвиняем)(C‑420/20, EU:C:2022:157, т. 68).
(
26
)	Курсивът е мой.
(
27
)	Курсивът е мой.
(
28
)	Вж. решение от 15 април 2021 г., AV (Обща присъда) (C‑221/19, EU:C:2021:278, т. 55).
(
29
)	EU:C:2020:80, т. 67.
(
30
)	Решение Бешков, точка 44. Курсивът е мой.
(
31
)	Решение Бешков, точка 47. Курсивът е мой.
(
32
)	Вж. точка 53 от настоящото заключение.
(
33
)	Вж. точка 49 от настоящото заключение.
(
34
)	Вж. точка 14 от настоящото заключение.
(
35
)	Решение Бешков, точка 42.
(
36
)	Вж. точка 51 от настоящото заключение. Курсивът е мой.
(
37
)	Вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., A. P. (Пробационни мерки) (C‑2/19, EU:C:2020:237, т. 52 и 53).
(
38
)	Rosanò, A. Beshkov or the long road to the principle of social rehabilitation of offenders. — European Papers, Vol. 3, 2018, No 1, p. 434. Според този автор социалната рехабилитация на извършителите на престъпления е част от конституционните традиции на някои държави членки и е посочена в някои нормативни актове на Съюза, понякога като цел, която трябва да се преследва.
(
39
)	Курсивът е мой.
(
40
)	Курсивът е мой.
(
41
)	Заключения на генерален адвокат Bot по дела van Vemde (C‑582/15, EU:C:2016:766, т. 48) и Огнянов (C‑554/14, EU:C:2016:319, т. 107 и 108). Курсивът е мой.