62006CC0117
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 8. mail 2007 (
1
)
Kohtuasi C-117/06
Hagi esitajad
Gerda Möllendorf ja Christiane Möllendorf-Niehuus
„Ühine välis- ja julgeolekupoliitika — Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud — Rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine — Määrus (EÜ) nr 881/2002 — Artikli 2 lõige 3 ja artikli 4 lõige 1 — Keeld anda majandusressursse selle määruse I lisas loetletud isikute käsutusse — Ulatus — Kinnisasja müük — Leping, mis on sõlmitud enne ostja kandmist I lisas sätestatud loetelusse — Loetelusse kandmise järel esitatud avaldus omandi ülemineku kandmiseks kinnistusraamatusse”
I. Sissejuhatus
1.
Kammergericht Berlin (Berliini apellatsioonikohus, edaspidi „Kammergericht”) esitas 21. ja 23. veebruari 2006. aasta määrustega Euroopa Kohtule EÜ artikli 234 alusel eelotsusetaotluse, milles palutakse tõlgendada nõukogu 27. mai 2002. aasta määrust (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist. (
2
)
2.
Sisuliselt palutakse Euroopa Kohtul teha otsus määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 ja artikli 4 lõike 1 ulatuse kohta kohtuasjas, mis käsitleb küsimust, kas on õiguspärane keelduda kinnisomandi ülemineku kandmisest Saksamaa kinnistusraamatusse ühe ostja kandmise tõttu nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelusse, kelle suhtes kohaldatakse seepärast, et neid peetakse seotuks Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga, eripiiranguid, mis kehtestati määrusega terrorismiaktide rahastamise ärahoidmiseks.
II. Õiguslik raamistik
A. ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonid
3.
ÜRO Julgeolekunõukogu (edaspidi „Julgeolekunõukogu”) võttis 16. jaanuaril 2002 vastu resolutsiooni 1390 (2002), millega kehtestatakse meetmed, mida riigid peavad võtma Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida ja Talibani liikmete ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtete ja üksuste vastu, mis on kantud vastavalt Julgeolekunõukogu resolutsioonidele 1267 (1999) ja 1333 (2000) loodud loetellu, mida resolutsiooni 1267 (1999) alusel moodustatud Julgeolekunõukogu sanktsioonide komitee (edaspidi „sanktsioonide komitee”) korrapäraselt ajakohastab.
4.
Resolutsiooni 1390 (2002) lõike 2 punkti a järgi tuleb kõikidel riikidel:
„[k]ülmutada viivitamata kõnealuste isikute, rühmituste, ettevõtete ja üksuste rahalised vahendid, muud finantsvahendid või muud majandusressursid, sealhulgas rahalised vahendid, mis tulenevad varast, mida sellised isikud või nende nimel või juhatusel tegutsevad isikud omavad või kontrollivad otse või kaudselt, ning tagada, et nende riikide kodanikud või nende riikide territooriumil asuvad isikud ei annaks kõnealuste isikute käsutusse otseselt või kaudselt nimetatud vahendeid ega muid rahalisi vahendeid, finantsvarasid või majandusressursse”. (
3
)
5.
Julgeolekunõukogu võttis 20. detsembril 2002 vastu resolutsiooni 1452 (2002), millega lubatakse teha konkreetseid erandeid resolutsiooniga 1390 (2002) kehtestatud eripiirangutest.
6.
Resolutsiooni 1452 (2002) lõike 2 punktiga b antakse riikidele õigus lubada, et kontodelt, mille suhtes kohaldatakse resolutsiooni 1390 (2002) lõike 2 punkti a, tehakse „makseid lepingute, kokkulepete või kohustuste kohaselt, mis sõlmiti või tekkisid enne kuupäeva, mil nende kontode suhtes hakkas kehtima resolutsioon 1267 (1999), 1333 (2000) või 1390 (2002)”, tingimusel et nii tasutud summade suhtes „kohaldatakse jätkuvalt kõnealuseid sätteid”.
7.
Sanktsioonide komitee otsustas 6. juulil 2004 muuta resolutsioonides 1267 (1999) ja 1333 (2000) nimetatud isikute, rühmituste ja üksuste loetelu ning lisas sinna nime „Aqeel Abdulaziz Al-Aqil”.
B. Euroopa Liidu ja Euroopa Ühenduse õigusnormid
8.
Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1390 (2002) ülevõtmiseks võttis nõukogu 27. mail 2002 vastu ühise seisukoha 2002/402/ÜVJP, mis käsitleb Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida, Talibani ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu suunatud piiranguid ja millega tunnistatakse kehtetuks ühised seisukohad 96/746/ÜVJP, 1999/727/ÜVJP, 2001/154/ÜVJP ja 2001/771/ÜVJP (
4
).
9.
Ühises seisukohas 2002/402, mida selle artikli 1 järgi „kohaldatakse Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida, Talibani ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste suhtes, kes on toodud loetelus”, mida on mainitud eespool punktis 3, on artiklis 3 nähtud ette:
„Euroopa Ühendus, tegutsedes talle Euroopa Ühenduse asutamislepinguga antud volituste piires:
—
määrab artiklis 1 osutatud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste rahaliste vahendite, muu finantsvara või majandusressursside külmutamise,
—
tagab, et rahalisi vahendeid, finantsvara ega majandusressursse ei anta otse ega kaudselt artiklis 1 osutatud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste käsutusse või nende toetuseks.”
10.
Nagu ilmneb määruse nr 881/2002 põhjendustest 1–4, anti see määrus selleks, et võtta resolutsioon 1390 (2002) üle ühenduse territooriumi osas.
11.
Määruse nr 881/2002 artikkel 1 sätestab:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1.
rahalised vahendid – finantspõhivarad ja kogu majanduslik kasu, sealhulgas, kuid mitte üksnes, järgmised: sularaha, tšekid, rahalised nõuded, vekslid, maksekorraldused ja muud maksevahendid; hoiused finantsasutustes või muudes asutustes, saldod, võlad ja võlakohustused; avalikult ja eraviisiliselt kaubeldavad väärtpaberid ja võladokumendid, sealhulgas aktsiad ja osad, väärtpabereid esindavad sertifikaadid, võlakirjad, võlatõendid, tagatiseta võlakohustused, tuletisväärtpaberite lepingud; intressitulu, dividendid või muu varadelt saadud või neist tulenev sissetulek; krediteerimine, tasaarvestuse õigus, tagatistehingud, täitmisgarantiid või muud finantskohustused; akreditiivid, veokirjad, ostukirjad; rahalistelt vahenditelt ja finantsallikatelt saadavaid intresse tõendavad dokumendid või muud ekspordi rahastamise vahendid;
2.
majandusressursid – igasugune vara, nii materiaalne kui mittemateriaalne, nii kinnis- kui vallasasi, mis ei ole rahalised vahendid, kuid mida on võimalik kasutada rahaliste vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks;
3.
rahaliste vahendite külmutamine – toimingud, millega tõkestatakse igasugune rahaliste vahendite liigutamine, ülekandmine, muutmine, kasutamine või tehingud nendega, mis võiks kaasa tuua muudatusi nende mahus, suuruses, asukohas, omandilises kuuluvuses, valduses, iseloomus, otstarbes või muid muudatusi, mis võimaldaksid nende rahaliste vahendite kasutamist, sealhulgas portfelli haldamine;
4.
majandusressursside külmutamine – toimingud, millega tõkestatakse majandusressursside mis tahes viisil kasutamine rahaliste vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks, sealhulgas, kuid mitte üksnes, neid müües, rentides või neile hüpoteeki seades.”
12.
Määruse nr 881/2002 artikkel 2 näeb ette:
„1.   Külmutatakse kõik asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omandis või valduses olevad rahalised vahendid ja majandusressursid.
2.   Rahalisi vahendeid ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks.
3.   Majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid.”
13.
Määruse nr 881/2002 artikli 4 lõikes 1 on sätestatud:
„Keelatud on teadlikult ja tahtlikult osaleda niisuguses tegevuses, mille otsene või kaudne eesmärk või tagajärg on kõrvale hoida artikli 2 sätete täitmisest […].”
14.
Määruse nr 881/2002 artikli 7 lõikega 1 lubatakse komisjonil eelkõige „parandada või täiendada I lisa kas […] Julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee otsuste alusel”.
15.
Määruse nr 881/2002 artikkel 9 näeb ette:
„Käesolevat määrust kohaldatakse olenemata nendest õigustest või kohustustest, mis on antud või määratud enne käesoleva määruse jõustumist sõlmitud rahvusvaheliste kokkulepete, lepingute, litsentside või lubadega.”
16.
Määruse nr 881/2002 I lisa sisaldab selle määruse „[a]rtiklis 2 nimetatud isikute, rühmituste ja üksuste loetelu”.
17.
Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) ülevõtmiseks võttis nõukogu 27. veebruaril 2003 vastu ühise seisukoha 2003/140/ÜVJP, mis käsitleb erandite tegemist ühise seisukohaga 2002/402/ÜVJP kehtestatud piiravatesse meetmetesse. (
5
) Ühise seisukoha 2003/140 artiklis 1 on sätestatud, et „[r]akendades ühise seisukoha 2002/402/ÜVJP artiklis 3 kehtestatud meetmeid, näeb Euroopa Ühendus ette ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1452 (2002) lubatud erandite tegemise”.
18.
Nõukogu andis seejärel 27. märtsil 2003 määruse (EÜ) nr 561/2003, millega muudetakse seoses rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise eranditega määrust (EÜ) nr 881/2002. (
6
)
19.
Määruse nr 561/2003 artikliga 1 lisati määrusesse nr 881/2002 artikkel 2a, mille lõige 4 on järgmine:
„Artikli 2 lõiget 2 ei kohaldata külmutatud kontodele lisatud järgmiste summade suhtes:
a)
nendelt kontodelt tasumisele kuuluvad intressid või muud tulud või
b)
maksed lepingute, kokkulepete või kohustuste kohaselt, mis tekkisid enne kuupäeva, mil nende kontode suhtes on hakatud kohaldama määrusega (EÜ) nr 337/2000 […], määrusega (EÜ) nr 467/2001 […] või käesoleva määrusega rakendatud […] Julgeolekunõukogu resolutsioonide sätteid.
Ka intressid, muud tulud ja maksed külmutatakse samal viisil nagu kontod, millele need on lisatud.”
20.
Komisjon andis 12. juulil 2004 määruse (EÜ) nr 1277/2004, millega 37. korda muudetakse nõukogu määrust nr 881/2002. (
7
) Määruse nr 1277/2004 artikli 1 ja lisa punkti 2 kohaselt muudeti määruse nr 881/2002 I lisa, et teha loetelusse „Füüsilised isikud” eelkõige juurde kanne „Aqeel Abulaziz Al-Aqil. Sünniaeg: 29. aprill 1949”.
21.
Määrus nr 1277/2004 jõustus samal päeval, mil see avaldati Euroopa Liidu Teatajas, st 13. juulil 2004. (
8
)
C. Asjakohased Saksamaa õigusnormid
22.
Kammergerichti 21. veebruari 2006. aasta määruse (edaspidi „eelotsusetaotlus”), Saksamaa valitsuse esitatud kirjalike märkuste ja kohtuistungil esitatud teabe põhjal võib käesolevas menetluses asjakohaseid Saksamaa õigusnorme kirjeldada järgmiselt.
23.
Saksamaa õiguse kohaselt sõlmitakse nii vallas- kui kinnisvara müügiks kaks eraldi lepingut: müügileping kitsamas tähenduses, millega pooled kohustuvad vastavalt andma vara ja ka omandi üle ostjale (müüja) ning tasuma müüjale hinna rahas (ostja), ning asjaõigusleping, millega pooled lepivad kokku vastavalt vara omandi üleminekus ja raha ülekandmises. Et müüdud vara omandit võiks pidada tõesti üle läinuks, peavad pooled siiski täitma selleks seaduses ette nähtud formaalsused.
24.
Kinnisomandi üleminekuks on Saksa õiguses ette nähtud, et pooled peavad:
a)
sõlmima müügilepingu ametliku notariaalse dokumendi vormis (Bürgerliches Gesetzbuch’i (Saksa tsiviilseadustik, edaspidi „BGB”) § 311b lõige 1);
b)
vormistama notari või mõne muu volitatud isiku juures isiklikult või esindajate vahendusel toimunud asjaõiguslepingu sõlmimise (edaspidi „kokkulepe omandi üleandmise kohta”) (BGB § 873 lõiked 1 ja 2 ja § 925 lõige 1);
c)
esitama Grundbuchamtile (kinnistusamet) avalduse kinnisomandi ülemineku kandmiseks Grundbuch’i (kinnistusraamat) (BGB § 873 lõige 1).
25.
Teiste sõnadega ei piisa Saksa õiguses kinnisvara müügilepingu sõlmimisest ehk üksnes kohustustehingust selleks, et müügiobjektiks oleva kinnisvara omand läheks üle ostjale; müügilepingu sõlmimine kujutab endast tehingu puhul, mille kujunemist võib pidada järkjärguliseks, esimest kolmest „etapist”, milleks on notariaalse müügilepingu sõlmimine, nõutavas vormis kokkuleppe sõlmimine omandi üleandmise kohta ja omandi ülemineku kandmine kinnistusraamatusse, kusjuures kõik nimetatud etapid tuleb kinnisomandi üleminekuks vältimatult läbida.
26.
Müüdud kinnisvara omandi saab lugeda üleläinuks alates kinnistusraamatu kande tegemisest, sest ehkki ka enne seda on võimalik eelmärke tegemine ja vara tegelik ostja käsutusse andmine ning ostuhinna müüjale ülekandmine, võib ostja vara õiguspäraselt edasimüümise või hüpoteegi seadmise eesmärgil käsutada alles alates sellest hetkest. Lõpliku otsuse teeb seega Grundbuchamt, kes peab vastavalt Grundbuchordnung’i (määrus kinnistusraamatu pidamise kohta) artikli 18 lõikele 1 kontrollima, et kande tegemiseks ei esine ühtegi takistust, mis võis olemas olla kas algusest peale või tekkida hiljem, näiteks seadusest tulenev vara käsutuskeeld.
III. Faktilised asjaolud, eelotsuse küsimused ja menetluse käik
27.
Gerda Möllendorf ja Christiane Möllendorf-Niehuus (edaspidi „müüjad”), kes tegutsesid seltsingu liikmetena, sõlmisid 19. detsembri 2000. aasta notariaalaktiga Salem-Abdul Ghani El-Rafei, Kamal Rafehi ja Ageel A. Al-Ageeliga (edaspidi „ostjad”), kes tegutsesid seltsingu liikmetena, müügilepingu, mille esemeks oli Berliin-Neuköllnis paiknev hoonestatud maatükk.
28.
Sama notariaalaktiga sõlmisid pooled kokkuleppe kinnisvara omandi üleandmise kohta ostjatele ning vastava kande tegemise kohta kinnistusraamatusse. Nad leppisid lisaks kokku, et müügihind, nimelt 2375000 Saksa marka ehk 1214318,22 eurot tuleb kanda 15. veebruariks 2001 asjaomase notari Karl Alichi (edaspidi „notar”) deposiitkontole ning kuulub müüjatele väljamaksmisele alates eelmärke tegemisest kinnistusraamatusse omandiõiguse üleandmise nõude tagamiseks, enne vastava kande tegemist.
29.
Ostjad kandsid vastavalt müügilepingule müügihinna notari deposiitkontole.
30.
8. märtsil 2001 tehti kinnistusraamatusse eelmärge omandiõiguse üleandmise nõude tagamiseks.
31.
Nagu notar Euroopa Kohtus 8. märtsi 2007. aasta kohtuistungil teatas, maksti 2001. aasta mais hind müüjatele välja ning müüdud kinnisvara valdus läks üle ostjatele.
32.
Territoriaalselt pädev Grundbuchamt jättis 29. oktoobri 2003. aasta otsusega rahuldamata lõpliku kinnistusraamatusse kandmise avalduse, mille notar sama aasta 22. jaanuaril esitas, ning seda põhjusel, et kõiki nõutud dokumente ei esitatud tähtaja jooksul, mis oli määratud 28. märtsi 2003. aasta kirjas.
33.
Ageel A. Al-Ageel (edaspidi „3. ostja”) kuulus alates 13. juulist 2004 füüsilise isikuna määruse nr 881/2002 I lisas sätestatud loetelusse.
34.
Notar esitas 9. detsembril 2004 tema juures hoiul oleva notariaalse müügilepingu alusel Grundbuchamtile uue avalduse lõpliku kande tegemiseks omandi ülemineku kohta ostjate kasuks. Tuvastanud, et 3. ostja nimi on määruse nr 881/2002 I lisas toodud loetelus, keeldus see asutus 21. aprilli 2005. aasta otsusega siiski kande tegemisest, tuginedes selle määruse artikli 2 lõikele 3 koostoimes artikli 4 lõikega 1.
35.
Notar esitas 3. mail 2005 müüjate nimel selle otsuse peale Grundbuchamtile vaide. Grundbuchamt edastas selle vaide omal algatusel Landgericht Berlinile (Berliini kohus, edaspidi „Landgeriht”), kes jättis selle 27. septembri 2005. aasta määrusega rahuldamata.
36.
Notar, kes tegutses ikka müüjate nimel, kaebas 7. oktoobril 2005 Landgerichti määruse Kammergerichtile edasi.
37.
Notar põhjendas apellatsioonkaebust eelkõige sellega, et vaidlustatud määrusega rikuti määruse nr 881/2002 I lisas nimetamata müüjate õigust eraomandile, mis on sätestatud Saksamaa põhiseaduse artiklis 14.
38.
Teiseks kinnitas ta, et kõnesolev tehing, millega oli lepitud kokku ja mille elluviimiseks oli juba tasutud märkimisväärne hind kinnistu eest, ei kuulu määruse nr 881/2002 artikli 3 lõike 2 kohaldamisalasse. Selle kinnituseks väitis ta, selles õigusnormis kasutatud väljenditest „anta […] käsutusse” ja „nende toetuseks” tuleneb, et seda kohaldatakse üksnes tehingute suhtes, mille puhul täitmise ja vastutasu vahel puudub majanduslik tasakaal.
39.
Lõpuks märkis notar, et müügilepingu võimaliku tühisuse korral tekiks ostjatel määruse nr 881/2002 põhjendusega 7 ja artikli 2 lõikega 1 vastuolus olev õigus tasutud hind tagasi saada – õigus, mida nad saaksid kasutada müüjate vastu.
40.
Kammergericht leidis, et notari apellatsioonkaebuse kohta otsuse tegemiseks on tarvis esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus.
41.
Eelotsusetaotluses märkis Kammergericht, et Saksa õiguse kohaselt peavad õigus sõlmida kokkulepet omandi üleandmise kohta kui asja käsutamise õiguse tagajärg ja selle õiguse kasutamise õigus eksisteerima veel kinnistusraamatusse kandmise hetkel ning seda isegi siis, kui ostja ja müüja on nagu käesoleval juhul juba vormistanud notariaalse ostu-müügilepingu puhul kokkuleppe omandi üleandmise kohta, jäädes sellega seotuks.
42.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutas, et kui käsutuspiirang tekib pärast müügilepingu sõlmimist ja kokkuleppe vormistamist omandi üleandmise kohta, kuid enne omandi ülemineku kinnistusraamatusse kandmise kuupäeva, on põhimõtteliselt vaja, et Grundbuchamt võtaks seda arvesse.
43.
Ta märkis lisaks, et kuna Saksa õiguses ei lase omandi kinnistusraamatusse kandmise takistus müüjatel ostu-müügilepingut täita, on viimased BGB § 275 ja 323 järgi kohustatud ostjatele müügihinna tagasi maksma, välja arvatud juhul, kui ka seda on määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 2 kohaselt keelatud teha.
44.
Ta järeldas lõpuks, et keskne probleem, mis tuleb lahendada, puudutab määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 ja artikli 4 lõike 1 ulatust, sest tuleb teha kindlaks, kas nendest õigusnormidest tuleneb vastav käsutuskeeld, mida kohaldatakse ka kinnisvara müügi suhtes selle määruse I lisas sätestatud loetelusse kantud isikule ja millest ei tehta erandeid ka juhul, kui käsutamistoiming tehakse, et täita ostu-müügilepingut, mis sõlmiti ja mille teine pool täitis juba enne selle määruse avaldamist, või kohaldatakse neid õigusnorme – nagu väidavad müüjad – ainult siis, kui vastutasu ei ole käsutamistoimingu esemega vastavuses.
45.
Müügihinna tagasimaksmise osas märkis Kammergericht 23. veebruari 2006. aasta täiendavas määruses veel, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõigetest 1–3 ja artikli 4 lõikest 1 ei ole võimalik tuletada õigust kohustada müüjat müügihinda deposiitkontole kandma, kui viimane ei ole juba müügilepingu sõlmimise ja müügihinna kättesaamise hetkel teadlik asjaolust, et ostja suhtes on kehtestatud eripiirangud.
46.
Samas määruses tõdes Kammergericht lõpuks, et on kahtlusi ka selles osas, kas mitme ostja korral või – nagu käesoleval juhul – nende kuulumise korral seltsingusse tuleb õigus müügihinna tagasimaksmisele külmutada täielikult või üksnes osas, mis vastab selle ostja osale, kelle suhtes kuuluvad kohaldamisele eripiirangud.
47.
Seepärast otsustas Kammergericht menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas […] määruse [nr 881/2002] artikli 2 lõike 3 ja artikli 4 lõike 1 sätetega on vastuolus müügilepingus sisalduv kokkulepe omandi üleandmise (omandi võõrandamise) kohta asjaomase määruse I lisas loetletud füüsilisele isikule?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas määrus […] nr 881/2002 keelab omandi üleminekuks vajaliku kande tegemise kinnistusraamatusse isegi juhul, kui selle aluseks olev müügileping on sõlmitud ja [kokkulepe omandi üleandmise kohta on tunnistatud siduvaks] enne vara käsutamisõiguse piirangute avaldamist Euroopa Ühenduste Teatajas, ning kui kõnesoleva määruse I lisas loetletud füüsiline isik kui ostja on enne nimetatud kuupäeva müügilepingu järgselt tasumisele kuuluva ostusumma:
a)
kandnud notari deposiitkontole või
b)
tasunud müüjale?”
48.
Itaalia ja Saksamaa valitsus ning komisjon esitasid vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 23 kirjalikke märkusi.
49.
8. märtsil 2007 toimunud kohtuistungil esitasid suulisi märkusi Gerda Möllendorf ja Christiane Möllendorf-Niehuus, notar Karl Alich ning Saksamaa valitsuse ja komisjoni esindajad.
IV. Õiguslik analüüs
A. Sissejuhatavad märkused
50.
Esimeses eelotsuse küsimuses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustada Euroopa Kohtul, kas see, kui ostu-müügilepingu täitmiseks sõlmitakse kokkulepe kinnisvara omandi üleandmise kohta määruse nr 881/2002 I lisas sätestatud nimekirja kantud isiku huvides, on vastuolus selle määruse artikli 2 lõike 3 ja artikli 4 lõikega 1.
51.
Teise eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul seevastu selgitada juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, kas nimetatud määruse sätted takistavad niisuguse ülemineku kandmist kinnistusraamatusse isegi siis, kui enne kuupäeva, mil neid ostja suhtes kohaldama hakatakse, sõlmiti mitte ainult müügileping, vaid vormistati ka kokkulepe omandi üleandmise kohta ja müügihind kas kanti notari deposiitkontole või maksti müüjale välja.
52.
Kui jätta kõrvale eelotsusetaotluse jagunemine kaheks küsimuseks, siis püütakse sellega sisuliselt selgitada välja määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 ja artikli 4 lõikega 1 kehtestatud keeldude ulatus, et teha kindlaks, kas olukorras, kus kinnisvara müügileping sõlmitakse enne ostja kandmist määruse I lisas sätestatud loetellu, takistavad need keelud teha niisuguseid tehinguid nagu sõlmida kokkulepet omandi üleandmise kohta ja kanda seda üleminekut kinnistusraamatusse, mis on vajalikud, et teha see üleminek nimetatud lepingu täitmiseks teoks. Lisaks palutakse Euroopa Kohtul täpsustada, kas need tehingud võib nende keeldude kohaldamisalast välja jätta esiteks asjaolu, et seoses vara omandi üleminekuga nähti ostjale ette sobiva väärtusega vastutasu (müügihind), ning teiseks asjaolu, et see vastutasu tasuti (deposiidina notari deposiitkontole või siis maksti müüjale välja) enne ostja kandmist eespool nimetatud loetellu.
53.
Esmapilgul näib, et seoses esimese eelotsuse küsimusega, milles tahetakse teada, kas määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 ja artikli 4 lõikega 1 keelatakse kokkulepe omandi üleandmise kohta, kerkivad vastuvõetavuse probleemid, kui arvestada selle asjakohasust otsuse seisukohast, mis tuleb konkreetsel juhul teha. Nimelt on selge, et käesoleval juhul vormistati kokkulepe omandi üleandmise kohta notari juures samal päeval (19. detsembril 2000), mil sõlmiti notariaalne müügileping, st ammu enne kuupäeva (13. juuli 2004), mil kõnesolevaid keelde hakati kohaldama 3. ostja suhtes. Et keelu eesmärk on keelata teatav käitumine, mitte kõrvaldada selle tagajärjed (muidu ei oleks tegemist keelu, vaid muud laadi sättega) ja seda kohaldatakse niisiis tulevikus, näib – arvestades, et esimeses küsimuses käsitletav toiming (kokkulepe omandi üleandmise kohta) tehti käesoleval juhul enne seda, kui keeldu hakati kohaldama –, et see küsimus on hüpoteetilist laadi ja seepärast vastuvõetamatu.
54.
Mõningane kahtlus selles osas tekib siiski eelotsusetaotluse esitanud kohtu paari kaalutluse tõttu, mis käsitlevad omadusi, mis kokkuleppel omandi üleandmise kohta Saksa õiguses on.
55.
Eelotsusetaotluses täpsustatakse nimelt, et Saksa õiguses „peavad õigus sõlmida kokkulepet [omandi üleandmise kohta] kui asja käsutamise õiguse tagajärg ja selle õiguse kasutamise õigus eksisteerima veel kinnistusraamatu kande tegemise hetkel […] isegi siis, kui kokkulepe on muutunud siduvaks nagu käesoleval juhul”.
56.
Ei ole selge, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib nende täpsustustega näidata, et kuigi kokkulepe omandi üleandmise kohta oli juba notari juures vormistatud ja seega pooltele siduv, saab kokkulepet pidada täielikult ja lõplikult täidetuks alles hetkest, mil tehakse see kanne kinnistusraamatusse, nii et müüdud vara käsutuspiirang (nagu see, mis võib tuleneda määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikest 3 ja artikli 4 lõikest 1), mis seatakse enne selle kande tegemist, takistab selle lepingu täielikku täitmist.
57.
Teistsugusest vaatevinklist, millest sunnivad küsimust käsitlema Saksamaa valitsuse esitatud kirjalike märkuste mõned kohad, võib asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab esimese küsimuse selleks, et jaatava vastuse korral saaks määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 ja artikli 4 lõikes 1 sätestatud piirangu samastada seadusest tuleneva käsutuskeeluga Saksa õiguse tähenduses, mida võib kohaldada – vähemalt mõningate tingimuste täidetuse korral – nii, et see muudab tühiseks enne selle keelu seadmist tehtud tehingu, sest see tehing on seadusega (BGB §-ga 134) vastuolus.
58.
Tegelikult ei ole teave, mis Euroopa Kohtule asjakohaste Saksa õigusaktide kohta anti, piisav, et teha kindlalt selgeks, kas esimene küsimus on otsuse seisukohast, mille Kammergericht tegema peab, asjakohane. Siiski ei tule seda küsimust sellepärast veel vastuvõetamatuks pidada.
59.
Meenutan, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artiklis 234 sätestatud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul õigus iga konkreetse kohtuasja eripärasid arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Järelikult juhul, kui siseriiklike kohtute esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud eelotsuse tegema. (
9
) Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab jätta rahuldamata vaid siis, kui taotletud ühenduse õiguse tõlgendamisel ei ole mingit seost põhikohtuasja tegelike asjaoludega või esemega, kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud, et anda talle esitatud eelotsuse küsimusele tarvilik vastus. (
10
)
60.
Mulle tundub aga, et võttes arvesse eespool punktides 54–57 esitatud kaalutlusi, ei ole käesoleval juhul alust pidada neid tingimusi täidetuks, mistõttu esimest küsimust saab minu arvates pidada vastuvõetavaks.
61.
Pealegi ei ole esimesel küsimusel iseärasusi, mille tõttu oleks tarvis seda arutada teisest küsimusest eraldi. Analüüsin mõlemat küsimust seega koos.
B. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuste analüüs
62.
Kõigepealt märgin nagu komisjongi, et määruse nr 881/2002 artikli 4 lõige 1, mida on mõlemas eelotsuse küsimuses mainitud, tundub eelotsusetaotluse esitanud kohtule lahendamiseks esitatud juhtumi seisukohast asjakohatu. Ma ei mõista – ja igal juhul ei selgita eelotsusetaotluse esitanud kohus piisavalt –, kuidas saab selle õigusnormiga kehtestatud keeldu, st keeldu „teadlikult ja tahtlikult osaleda niisuguses tegevuses, mille otsene või kaudne eesmärk või tagajärg on kõrvale hoida artikli 2 sätete täitmisest”, käesoleval juhul kohaldada. Et kõnesolev keeld käsitleb „kõrvalehoidmist” artiklis 2 kehtestatud keelu kohaldamisest, ei ilmne kohtutoimikust, kuidas saavad käesoleval juhul eelotsuse küsimustes arvesse võetud tehingud, st kokkulepe omandi üleandmise kohta ja selle ülemineku kandmine kinnistusraamatusse (või pädevale asutusele edastatud vastav taotlus) kujutada endast sellist tegevust.
63.
Analüüsis tuleb seega keskenduda ulatusele, mis on määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikel 3, milles sätestatakse, et „[m]ajandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt […] I lisas loetletud [isikute] käsutusse ega nende toetuseks viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid”.
64.
Eelkõige tuleb märkida, et kinnisvara, mis on vaadeldava müügilepingu esemeks, kujutab endast „majandusressurssi”, kui küsimus on selle õigusnormi kohaldamises. Määruse nr 881/2002 artikli 1 punkti 2 kohaselt on „majandusressurssideks” selle määruse tähenduses „igasugune vara, nii materiaalne kui mittemateriaalne, nii kinnis- kui vallasasi, mis ei ole rahalised vahendid, kuid mida on võimalik kasutada rahaliste vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks”. Hoonestatud kinnistu, mis müüdi käesoleval juhul, on kinnisvara, mida võib kahtlemata kasutada rahaliste vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks, näiteks andes selle kasutamisõiguse või omandi raha eest edasi.
65.
Määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 keskne küsimus on mõisted „käsutusse [andmine]” ja „nende toetuseks”. Need väljendid on piisavalt laiad, et hõlmata minu arvates kõiki tehinguid, mis võimaldavad kasusaajal vähemalt potentsiaalselt ressurssi majanduslikult kasutada (st hankida vahendeid, kaupu või teenuseid), sealhulgas seega tehinguid, mis tehakse küll väidetavalt eesmärgiga võimaldada kasusaajal seda isiklikult kasutada (näiteks eluruumina kasutatava kinnisvara üürileping), kuid mis võivad sõltumata nende tehingute vormist ja nendes sätestatud tingimustest faktiliselt võimaldada kasusaajal – seetõttu, et vara konkreetset kasutamist ei saa hiljem kontrollida – seda vara majanduslikult kasutada.
66.
Mõistagi võib määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 lõpuosa sõnastus mõne keeleversiooni (näiteks prantsus- ja ingliskeelse versiooni) puhul tekitada mõtte, et keelu kohaldamisalast võib arvata välja käsutusse andmise ja toetamiseks eraldamise tehingud, mis ei võimalda hankida vahendeid, kaupu või teenuseid. Mulle näib siiski, et niisugune vahetegemine ei ole põhjendatud.
67.
Esiteks on raske ette kujutada majandusressursi käsutusse andmise või toetamiseks eraldamise tehinguid, mis ei ole ühel või teisel viisil siiski niisugused, et võimaldavad kasusaajal – kui mitte õiguslikult, siis faktiliselt – hankida vahendeid, kaupu ja teenuseid.
68.
Teiseks on niisugune vahetegemine vastuolus selle Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1390 (2002) sõnastusega, mis sooviti määrusega nr 881/2002 ühenduse õiguskorda üle võtta. Tuleb meenutada, et ühenduse õigusnormi tõlgendamisel peab arvestama mitte üksnes normi sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see norm on. (
11
) Julgeolekunõukogu resolutsiooni ülevõtmiseks vastu võetud ühenduse õigusnormi ulatuse kindlaksmääramisel tuleb võtta arvesse ka selle resolutsiooni sõnastust ja eesmärke. (
12
)
69.
Resolutsiooni 1390 (2002) lõike 2 punkt a ei jäta ruumi kahtlustele. Selle õigusnormi kohaselt ei tohi vahendeid, finantsvara või majandusressursse anda eespool punktis 3 nimetatud loetelusse kantud isikute „käsutusse otseselt või kaudselt”. Niisuguse keeluga, mis on sõnastatud selleks, et takistada nimetatud isikutel nendest vahenditest, varadest või ressurssidest kasu saamast, püütakse seega hoida ära nende andmine nimetatud isikute käsutusse, võimaldamata ükskõik missugust vahetegemist.
70.
Seda arvetades märgin, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3, millega keelatakse üldiselt resolutsiooni 1390 (2002) sõnastust järgides majandusressursside andmine selle määruse I lisas sätestatud loetelusse kantud isikute käsutusse, nähakse ette vastav käsutuskeeld, mis hõlmab kahtlemata kõiki tehinguid, mida võib liikmesriigi siseriikliku õiguse kohaselt pidada kinnisomandi või ka ainult selle kinnisasja valduse ülemineku eesmärgil vajalikuks.
71.
Asjaolu, et kõnesolev kinnisasi antakse käsutusse (käesoleval juhul müüakse) vastutasu eest, mida võib pidada müüdud vara väärtusele vastavaks, ei oma minu meelest mingit tähtsust. Majandusliku tasakaalustamatuse puudumist täitmise ja vastutasu vahel ei ole määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 kuidagi arvesse võetud. Keelatud on käsutusse andmine kui niisugune ja see ei sõltu niisiis mängusolevatest majandusväärtustest.
72.
See on samas ka täiesti mõistetav. Esiteks kui keeld sõltuks majandusliku tasakaalu puudumise tuvastamisest kokkulepitud kohustuste vahel (määruse I lisas sätestatud loetellu kantud isiku kasuks), ei oleks selle keelu kohaldamine – vastupidi määruse nr 881/2002 eesmärkide tõhusa saavutamise nõudele – automaatne, vaid sõltuks vara „õiglase hinnaga” seotud hinnangust, mis on iseenesest problemaatiline; selle kohaldamist saaks lisaks kergesti vältida pettuslike võtetega lepingute koostamise etapis. Teiseks ei takista see, et tehingut (näiteks müüki) võib iseloomustada majanduslik tasakaal kohustuste vahel, nimetatud loetelusse kantud isikul, kes saab sel viisil vara oma käsutusse, ikkagi hankimast hilisema vara käsutamise tehinguga summasid, mis on isegi suuremad kulutustest, mis ta selle tehingu elluviimisel tegi.
73.
Nõustudes Itaalia ja Saksamaa valitsuse ning komisjoni väitega, arvan lisaks, et asjaolu, et kinnisvara puhul sõlmiti müügileping enne kuupäeva, mil määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 sätestatud keeldu hakati ostja suhtes kohaldama, ei välista selle keelu kohaldatavust nende tehingute suhtes, mis tuli selle kuupäeva seisuga veel omandi üleandmiseks teha, näiteks käesoleval juhul kokkuleppe sõlmimine omandi üleandmise kohta ja igal juhul omandi ülemineku kandmine kinnistusraamatusse.
74.
Seda näitab – nagu õigesti märkis komisjon – määruse nr 881/2002 artikkel 9, mille kohaselt kohaldatakse seda „määrust […] olenemata nendest õigustest või kohustustest, mis on antud või määratud enne [selle] määruse jõustumist sõlmitud […] lepingute[ga]”.
75.
See õigusnorm tähendab minu arvates, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 sätestatud keeldu võib mõista ka nii, et see takistab nende kohustuste täitmist ja vastavate õiguste kasutamist, mis tulenevad enne määruse jõustumist sõlmitud lepingust või – kui leping sõlmiti pärast seda – igal juhul enne ostja I lisas sätestatud loetelusse kandmist sõlmitud lepingust.
76.
Niisugune tõlgendus põhineb määruse nr 881/2002 kõikide keeleversioonide arvessevõtmisel, mis näitab, kui teistsugused on versioonid (kreeka- ja hollandikeelne), milles artikkel 9 on koostatud nii, et eeldab täpselt vastupidist tõlgendust sellele, mille kohaselt kohaldatakse määrusega kehtestatud keelde (mitte olenemata õigustest ja kohustustest), vaid piiramata õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne selle määruse jõustumist sõlmitud rahvusvahelistest kokkulepetest, lepingutest, litsentsidest või lubadest.
77.
Pean lisaks vajalikuks märkida, et kui ühenduse seadusandja soovis määruste raames, millega kehtestas samalaadsed keelud, jätta nende kohaldamisalast välja enne teatavat kuupäeva sõlmitud lepingute täitmise, tegi ta seda otsesõnu. Näiteks määruses nr 3155/90 (
13
) – mille artikli 1 lõikega 1 laiendas ta Julgeolekunõukogu resolutsiooni 661 (1990) alusel määrusega nr 2340/90 Iraagi ja Kuveidi suhtes kehtestatud embargot mitterahanduslikele teenustele, mille eesmärk või tagajärg on soodustada nende riikide majandust – oli artikli 1 lõikes 2 täpsustatud, et „[lõikes 1 sätestatud keeldu] ei kohaldata […] mitterahanduslike teenuste suhtes, mille osutamises on kokku lepitud lepingutes või lisatingimustes, mis sõlmiti enne määruses […] nr 2340/90 kehtestatud keelu jõustumist ning mida hakati täitma enne seda kuupäeva” [mitteametlik tõlge]. Sel puhul lubas ühenduse seadusandja niisiis otsesõnu täita kohustusi, mis olid võetud enne teatavat kuupäeva sõlmitud lepingutega, nähes samas ette tingimuse, et selleks kuupäevaks on nende lepingute täitmisega vähemalt algust tehtud.
78.
Määruse nr 881/2002 artiklis 9 valitud lahendus tähendab seevastu selgelt, et selles määruses kehtestatud keelud takistavad täita ka lepinguid, mis sõlmiti enne selle määruse jõustumist või – kui need sõlmiti hiljem (nagu käesoleval juhul) – enne kuupäeva, mil ühe lepinguosalise nimi kanti I lisas sätestatud loetellu. See on lisaks kooskõlas määruse nr 881/2002 eesmärgiga välistada Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute puhul otsekohe kõikide rahaliste ja majandusressursside kättesaadavus, et takistada terrorismiaktide rahastamist. Selle eesmärgi poole püüdlemine oleks vähem tõhus, kui neil isikutel lubataks teha tehinguid, mille kohta leping sõlmiti enne nende I lisas sätestatud loetelusse kandmist.
79.
Selle lahenduse puhul on lubatud ainult üks erand, mis on sõnaselgelt ette nähtud määruse nr 881/2002 artikli 2a lõike 4 punktis b, milles välistatakse selle määruse artikli 2 lõikega 2 kehtestatud vahendite käsutusse andmise keelu kohaldamine „külmutatud kontodele lisatud […] makse[te suhtes] lepingute, kokkulepete või kohustuste kohaselt, mis tekkisid enne kuupäeva, mil ne[ed] kontod […]” külmutati, piiramata mõistagi seda, et nii tasutud summad külmutatakse omakorda.
80.
Artikli 2a lõikes 4 ei ole seevastu sätestatud õigusnormi, mis võimaldaks samamoodi anda nende isikute käsutusse niisugust majandusressurssi nagu kinnisvara, piiramata selle hilisemat külmutamist, kui see kujutab endast lihtsalt enne määruse artikli 2 lõikes 3 sätestatud keelu kehtestamist sõlmitud lepingu täitmist. Lisaks tuuakse artikli 2a – mis lisati määrusesse nr 881/2002 määrusega nr 561/2003 Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) ülevõtmiseks ühenduses – lõikes 4 ainult ära resolutsiooni lõike 2 sõnasõnaline sisu, milles – nagu komisjon rõhutas – ei nähta ette seda tüüpi erandit. (
14
)
81.
Mis puudutab seejärel küsimust, kas sellel, et müügihind tasuti enne määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 sätestatud keelu kehtestamise kuupäeva, võib olla tähtsust, siis märgin, et see asjaolu ei saa viia järelduseni, et keeldu ei kohaldata hilisemate täitmistoimingute suhtes. Nagu nägime, ei jäta määruse nr 881/2002 artikkel 9 keelu kohaldamisalast välja enne keelu kehtestamist sõlmitud lepingute täitmist ja seda erinevalt määruse nr 3155/90 artikli 1 lõikes 2 sätestatust (vt eespool punkt 77), isegi kui nende lepingute täitmisega tehti algust enne selle keelu kehtestamist.
82.
Arvan seepärast, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 grammatiline, süstemaatiline ja teleoloogiline tõlgendus sunnib vastama mõlemale eelotsuse küsimusele nii, et selle õigusnormiga keelatakse:
—
nii kokkuleppe sõlmimine kinnisvaraomandi üleandmise kohta selle määruse I lisas sätestatud loetellu kantud isikule, et täita müügilepingut, mis sõlmiti enne selle isiku nimetatud loetellu kandmist,
—
kui ka selle ülemineku kandmine kinnistusraamatusse, et täita müügilepingut ja kokkulepet omandi üleandmise kohta, mis sõlmiti enne isiku sellesse loetellu kandmist,
ning seda sõltumata majanduslikult tasakaalustatud suhtest müüdud kinnisvara ja kokkulepitud hinna vahel ning isegi siis, kui see hind kanti juba enne isiku sellesse loetelusse kandmise kuupäeva notari deposiitkontole või maksti müüjale välja.
83.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et niisuguse lähenemisega kaasneksid õiguslikud raskused, mis on seotud sellest Saksa õiguse kohaselt müüjale tekkiva kohustusega maksta müügihind müüjale tagasi. See kohus küsib, kas nende raskuste tõttu ei peaks tegema järeldust, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikega 3 kehtestatud keeldu ei kohaldata omandi ülemineku kinnistusraamatusse kandmise suhtes, mis kujutab endast enne selle keelu kehtestamist juba ostja poolt täidetud müügilepingu täitmist.
84.
Enne väidetavate raskuste analüüsimist rõhutan, et kuigi käesoleval juhul ei luba see määrus kanda kõnesoleva omandi üleminekut kinnistusraamatusse 3. ostja kasuks, ei tähenda see iseenesest seda, et poolte vahel enne selle ostja nimetatud loetelusse kandmist sõlmitud müügileping ja kokkulepe omandi üleandmise kohta oleksid tühised või lõpetatud või et müüjad oleksid kohustatud müügihinna tagasi maksma. Keeld anda majandusressursse 3. ostja käsutusse on kiireloomuline ja ajutine meede, mis kehtib ainult nii kaua, kui selle ostja nimi on jätkuvalt selles loetelus, mida – nagu juba öeldud – perioodiliselt ja korrapäraselt ajakohastatakse. Kõnesolev määrus võimaldab seega siseriiklikus õiguses niisugusel juhul nagu käesolev ette näha muud tagajärjed kui varem sõlmitud lepingute tühisus või lõpetamine: näiteks kinnistusraamatusse kandmise menetluse peatamine ja nõustumine sellega, et need lepingud võivad kujutada endast kehtivat dokumenti, mille alusel saavad ostjad hiljem kasutada neid õigusi, mis ei eelda kinnistusraamatusse kandmist ja mis omandati juba nende lepingute osalise täitmisega enne määrusega keelu kehtestamist.
85.
Teistsugune käsitlus tuleb esitada juhul (mille kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne), kui Saksa õiguse järgi toob keeld, mis takistab omandi üleminekut ajutiselt kinnistusraamatusse kandmast, kaasa müügilepingu ja omandi üleandmise kokkuleppe tühisuse või lõpetamise, millega kaasneb kohustus juba tasutud hind tagasi maksta. Raskused, mis võivad sel juhul tekkida, ei saa mõistagi avaldada mõju määruse sätete ulatuse tõlgendusele.
86.
Nüüd, kus see on selgitatud, tuleb analüüsida raskusi, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, jätmata siiski rõhutamata, et selles kohtus lahendamisel olev vaidlus käsitleb küsimust, kas ametiasutuse keeldumine kanda kõnesoleva kinnisomandi üleminek kinnistusraamatusse oli õiguspärane, mitte müügihinna tagasimaksmist.
87.
Esiteks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et müüja müügihinna tagasimaksmise kohustuse (mida eelmistes punktides esitatud põhjustel pean hüpoteetiliseks) täitmine võib olla vastuolus määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikega 2 kehtestatud vahendite isikute käsutusse andmise keeluga.
88.
Mulle näib, et selles osas ei kerki esile tõelisi raskusi. Selle määruse artikli 2a lõike 4 punkt b võimaldab – nagu nägime – tasuda külmutatud kontodelt tasumisele kuuluvaid makseid lepingute, kokkulepete või kohustuste kohaselt, mis tekkisid enne kuupäeva, mil kontod külmutati. Igal juhul ei saa asjaolu, et artikli 2 lõike 2 kohaselt ei tohi müügihinda anda I lisas sätestatud loetelusse kantud ostja käsutusse, viia selleni, et eelistatakse teistsugust vastust Kammergerichti esitatud kahele eelotsuse küsimusele, vaid pigem selleni, et Saksa õigusest otsitakse praktilist lahendust, mis võimaldab müüjatel täita tagasimaksmise kohustuse, rikkumata siiski seda viimast õigusnormi.
89.
Teiseks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi viisi osas, kuidas kohaldatakse artikli 2 lõikega 2 kehtestatud vahendite isikute käsutusse andmise keeldu seoses müügihinna tagasimaksmisega, kui ostjaid oli mitu või – nagu käesoleval juhul – kui ostjad moodustavad seltsingu ning ainult üks neist on kantud kõnesolevasse loetelusse.
90.
Märgin nagu Saksamaa valitsuski, et lahendust seda laadi probleemile tuleb otsida siseriiklikust õigusest, järgides siiski määruses sätestatut, ilma et see probleem saaks kuidagi mõjutada selle määruse tõlgendamist ja seega vastust, mis tuleb anda Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimustele.
91.
Seepärast näib mulle vajalik märkida, et nende üksikasjalike eeskirjade kindlaksmääramisel, mille järgi müüjad peavad täitma siseriiklikust õigusest tõenäoliselt tuleneva kohustuse maksta ostjatele müügihind tagasi, võivad olla abiks määruse nr 881/2002 artikli 5 lõike 1 punkt a ja artikkel 8.
92.
Esimene säte kohustab muu hulgas „füüsilisi isikuid [‚i]lma et see piiraks kehtivate aruandlust, konfidentsiaalsust ja ametisaladust käsitlevate eeskirjade […] kohaldamist […] esitama viivitamata käesoleva määruse järgimist hõlbustava teabe, näiteks artikli 2 kohaselt külmutatud arved ja rahasummad, nende II lisas loetletud liikmesriikide pädevatele asutustele, kus on nende elu- või asukoht, ja otse või kõnealuste pädevate asutuste kaudu komisjonile”. Näib, et sellest võib käesoleval juhul tuletada müüjate kohustuse – kui nad on siseriikliku õiguse järgi kohustatud ostjatele müügihinna tagasi maksma – teatada Deutsche Bundesbankile (keda on II lisas nimetatud kui Saksamaa puhul pädevat asutust) oma kohustusest müügihind 3. ostjale tagasi maksta.
93.
Teise õigusnormiga kehtestatakse komisjonile ja liikmesriikidele kohustus edastada üksteisele „nende käsutuses olev […] määrusega seotud asjakoha[n]e tea[v]e, eelkõige artikli 5 alusel saadud tea[v]e ning tea[v]e rikkumise ja jõustamisega seotud probleemide ning siseriiklike kohtute otsuste kohta”. (
15
)
94.
Seega juhul, kui siseriiklikel ametiasutustel on tõesti raskusi, kui nad peavad määrama kindlaks, kuidas tuleks käesoleval juhul müügihind ostjatele tagasi maksta, võivad need asutused anda sellest teada komisjonile ja otsida koos temaga sobivat lahendust lojaalse koostöö raames, mida liikmesriigid ja komisjon peavad EÜ artikli 10 kohaselt tegema.
95.
Lõpuks tuleb veel analüüsida küsimust, mille müüjad ja notar tõstatasid kohtuistungil – nimelt, kas määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 kehtestatud keelu kohaldamine on käesoleval juhul kooskõlas nende müüjate põhiõigusega käsutada nende omandis olevat vara.
96.
Müüjad väitsid, et nad on müügihinnana saadud summa juba ära kulutanud võlgade tasumiseks ja muu kinnisvara renoveerimistööde rahastamiseks. Kohustus maksta ostjatele müügihind tagasi, mis on tingitud võimatusest viia omandi üleminek selle kinnistusraamatusse kandmisega lõpule, tekitaks neile suuri raskusi, samal ajal kui keeldumine selle ülemineku kinnistusraamatusse kandmisest ei aita terrorismiga võidelda, sest hoones, millega on tegemist, on juba aastaid mošee ja see ei too ostjatele tulu. Nende omandi käsutamise õiguse piiramine, mis tuleneb määrusega nr 881/2002 kehtestatud keeldude kohaldamisest käesoleval juhul, on seega selle määruse eesmärgi seisukohast ebaproportsionaalne.
97.
Notar omakorda märkis, et kinnisvara valdus on ostjatele üle antud alates 2001. aasta maikuust ning sellest ajast peale said nad seda kasutada, sh majandustegevuse eesmärgil, näiteks andes selle üürile. See, mida ostjatel ei ole õigust teha, kui omandi üleminek ei ole kantud kinnistusraamatusse, on edasimüümine või hüpoteegi seadmine. Müügilepingu täitmine omandi ülemineku kandmisega kinnistusraamatusse ei muudaks olukorda ostjate võimaluste osas vara majanduslikult kasutada. Omandi ülemineku kinnistusraamatusse kandmine toob kaasa kinnisvara külmutamise, mis takistab selle müümist või sellele hüpoteegi seadmist, ning on julgeolekule ja avalikule korrale isegi ohutum kui praegune olukord, kus vara ostjatepoolset kasutamist ei saa külmutada, sest nad ei ole selle omanikud. Notari arvates väljendub keeld kanda omandi üleminek kinnistusraamatusse käesoleval juhul seega sisuliselt müüjate vara külmutamises, mille puhul ei järgita proportsionaalsuse põhimõtet, sest määruse nr 881/2002 eesmärki saab tõhusamalt saavutada just omandi ülemineku kinnistusraamatusse kandmist võimaldades.
98.
Selles osas meenutan, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole põhiõigus eraomandile, mida kaitstakse ühenduse õiguskorras vastavalt liikmesriikide põhiseaduste ühistele põhimõtetele, mida väljendab ka Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni lisaprotokoll, absoluutne eesõigus ja selle kasutamist võib piirata, kui see on õigustatud ühenduse üldise huvi tõttu, tingimusel et need piirangud ei kujuta endast sekkumist omaniku eesõigustesse, mis on lubamatu ja ebaproportsionaalne võrreldes taotletavate eesmärkidega, nii et riivab omandiõiguse sisu ennast. (
16
)
99.
Nagu Euroopa Kohus märkis kohtuotsuses Bosphorus, (
17
) toob igasugune majanduslikku laadi piirav meede juba oma definitsiooni poolest kaasa negatiivseid tagajärgi omandiõigusele, põhjustades kahjusid isikutele, kes ei ole nimetatud meetme võtmiseni viinud olukorras kuidagi süüdi.
100.
Märgin ka, et määrusega nr 881/2002 taotletavate eesmärkide tähtsus on niisugune, et õigustab negatiivseid, ka märkimisväärselt negatiivseid tagajärgi teatud majandustegevuses osalejate jaoks. (
18
) Võitlus rahvusvahelise terrorismiga, eelkõige kõikide nende isikute blokeerimisega, keda peetakse seotuks Talibani ja organisatsiooni Al-Qaida liikmetega ning kellest arvatakse, et nad on osalenud terroriaktide rahastamises, kavandamises, hõlbustamises, ettevalmistamises või toimepanekus (vt määruse põhjendus 3), on ilmselgelt üldisest huvist kantud oluline eesmärk, mille poole püüdleb mitte ainult Euroopa ühendus, vaid Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniks koondunud rahvusvaheline kogukond tervikuna.
101.
Võttes arvesse niisugust eesmärki, arvan nagu komisjon ja Saksamaa valitsuski, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikega 3 kehtestatud keelu kohaldamist nii, et käesoleval juhul on keelatud kõnesoleva kinnisvara omandi ostjatele üleminekut kinnistusraamatusse kanda, ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud teavet arvestades pidada müüjate omandiõiguse lubamatuks ja ebaproportsionaalseks piiranguks.
102.
Raskused, mille üle müüjad kurdavad seoses sellest tingitud kohustusega müügihind tagasi maksta, ei ole muide – nagu ma eespool märkisin – otseselt põhjustatud määrusest ja eespool kirjeldatud keeldudest, vaid pigem siseriiklike õigusnormide kohaldamisest. Selles osas on kasulik meenutada, et kuna nõuded, mis tulenevad põhiõiguste kaitsest ühenduse õiguskorras, on siduvad ka liikmesriikidele, kui nad rakendavad vastavaid ühenduse õigusnorme, on liikmesriigid siiski kohustatud kohaldama neid õigusnorme nii palju kui võimalik meenutatud nõudeid järgides. (
19
) Seega peavad pädevad siseriiklikud ametiasutused määrusest nr 881/2002 tuleneva omandi ülemineku kinnistusraamatusse kandmise ajutise keelu siseriiklike tsiviilõiguslike tagajärgede kindlaksmääramisel tõlgendama ja kohaldama siseriikliku õiguskorra sätteid kooskõlas põhiõiguste kaitse nõuetega. (
20
)
103.
Mõningane tõsisem kahtlus seoses selle piirangu proportsionaalsusega, mida kujutab endast määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikega 3 kehtestatud keelu kohaldamine käesoleval juhul nii, et see takistab kinnistusraamatu kande tegemist, võib kerkida seoses faktilise asjaoluga, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus oma määrustes ei maininud ja millele viitasid kohtuistungil hoopis müüjad ja notar. Pean silmas seda, et kõnesolev kinnisvara anti ostjate valdusse juba 2001. aasta mais, st hulk aega enne kuupäeva, mil 3. ostja suhtes hakati kohaldama määruses nr 881/2002 sätestatud meetmeid.
104.
Selles küsimuses märgin, et kui see asjaolu leiab kinnitust (ja selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne), anti kinnisvara ostjate käsutusse määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 tähenduses enne seda kuupäeva. Notar väitis Euroopa Kohtus, et omandi ülemineku lõpuleviimine kinnistusraamatu kande tegemisega annab ostjatele võrreldes praeguse olukorraga juurde ainult õiguse kinnisasi müüa ja seada sellele hüpoteek. Tegemist on aga õigusega, mille kasutamist takistab siiski määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 1 ette nähtud majandusressursside külmutamine, sest Grundbuchamt ei saa nõustuda selliste nii külmutatud varaga tehtud tehingute kandmisega kinnistusraamatusse (koos konstitutiivse mõjuga).
105.
Seega kui ei saa nõustuda notari märkusega, mille kohaselt võimaldab kõnesoleva ülemineku kinnistusraamatusse kandmine terrorismiaktide rahastamist tõhusamalt ära hoida kui keeldumine registrisse kandmisest – on ilmne, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 1 ette nähtud majandusressursside külmutamine hõlmaks juba praegu kõnesoleva kinnisvara, kui see oleks muu hulgas 3. ostja käsutuses, sõltumata sellest, et selle omanikeks on jäänud müüjad –, võib küsida, kas selle määruse artikli 2 lõikega 3 kehtestatud keelu kohaldamine käesoleval juhul nii, et see takistab kinnistusraamatu kande tegemist, ei väljendu lõpuks müüjate omandiõiguse piiramises, mis ei ole tegelikult taotletava üldise huvi eesmärgi seisukohast vajalik. Seda seepärast, et niisugune kande tegemine ei anna ostjatele – võttes arvesse määruse artikli 2 lõikes 1 sätestatut – võimalust saada ostetud varast täiendavat kasu võrreldes sellega, mis nad võisid saada juba enne seda, kui üks nende hulgast kanti I lisas sätestatud loetelusse.
106.
Kuigi küsimus on kahtlemata delikaatne, ei arva ma siiski, et on olemas tingimused, mis peavad olema täidetud, et Euroopa Kohus vastaks sellele käesolevas eelotsusemenetluses. See küsimus mitte ainult ei välju Kammergerichti eelotsusetaotluse eseme raamidest, vaid selle menetluse toimiku põhjal ei saa ka olla kindel, et kõnesoleva kinnisvara valdus anti – nagu väideti kohtuistungil – ostjatele tõesti üle enne kuupäeva, mil 3. ostja kanti I lisas sätestatud loetelusse, ega ole selles ka omandi ülemineku asjakohaste Saksamaa õigusnormide piisavat kirjeldust, mis võimaldaks hinnata, kas taotletav kinnistusraamatusse kandmine suurendaks või mitte praeguse olukorraga võrreldes ja määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 1 ette nähtud majandusressursside külmutamist arvesse võttes oluliselt ostjate võimalust kinnisvara majanduslikult kasutada.
107.
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida enne seda, kui ta teeb otsuse notari esitatud apellatsioonkaebuse kohta, lähtudes vastusest, mille Euroopa Kohus annab kahele eelotsuse küsimusele, neid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid ning analüüsida nendest lähtudes, kas määruse artikli 2 lõikega 3 kehtestatud keelu kohaldamine nii, et see takistab omandi ülemineku kandmist kinnistusraamatusse, kujutab endast müüjate omandiõiguse kasutamise piirangut, mis on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
II. Ettepanek
108.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Kammergericht Berlini 21. ja 23. veebruari 2006. aasta määrustega esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 27. mai 2002. aasta määruse (EÜ) nr 881/2002 (millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist) artikli 2 lõikega 3 keelatakse
—
nii kokkuleppe sõlmimine kinnisomandi üleandmise kohta selle määruse I lisas sätestatud loetellu kantud isikule, et täita müügilepingut, mis sõlmiti enne selle isiku nimetatud loetellu kandmist,
—
kui ka selle ülemineku kandmine kinnistusraamatusse, et täita müügilepingut ja kokkulepet omandi üleandmise kohta, mis sõlmiti enne isiku sellesse loetellu kandmist,
ning seda sõltumata majanduslikult tasakaalustatud suhtest müüdud kinnisvara ja kokkulepitud hinna vahel ning isegi siis, kui see hind kanti juba enne isiku sellesse loetelusse kandmist notari deposiitkontole või maksti müüjale välja.
(
1
)	Algkeel: itaalia.
(
2
)	EÜT L 139, lk 9; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294.
(
3
)	Nagu kõikide Julgeolekunõukogu resolutsioonide sätete puhul, millele on käesolevas ettepanekus viidatud, on tõlge tehtud selle resolutsiooni ingliskeelse versiooni põhjal ja on mitteametlik.
(
4
)	EÜT L 139, lk 4; ELT eriväljaanne 18/01, lk 292.
(
5
)	EÜT L 53, lk 62; ELT eriväljaanne 18/02, lk 80.
(
6
)	EÜT L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 18/02, lk 91.
(
7
)	EÜT L 139, lk 9; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294.
(
8
)	Määruse itaaliakeelses versioonis on selle jõustumiskuupäevana siiski ära toodud sellele avaldamisele „järgnev kuupäev”, millega kaldutakse – ilmselt sõnastamisvea tõttu – kõrvale teistest keeleversioonidest, milles on osutatud avaldamise kuupäevale.
(
9
)	15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-415/93: Bosman jt (EKL 1995, lk I-4921, punkt 59); 26. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-7/97: Bronner (EKL 1998, lk I-7791, punkt 16) ja 23. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-238/05: Asnef-Equifax (EKL 2006, lk I-11125, punkt 15).
(
10
)	Eespool viidatud kohtuotsus Bosman jt, punkt 61; eespool viidatud kohtuotsus Bonner, punkt 17, ja eespool viidatud kohtuotsus Asnef-Equifax, punkt 17.
(
11
)	21. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas 337/82: St Nikolaus Brennerei (EKL1984, lk 1051, punkt 10) ja 17. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-83/94: Leifer jt (EKL 1995, lk I-3231, punkt 22).
(
12
)	30. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas C-84/95: Bosphorus (EKL 1996, lk I-3953, punktid 13 ja 14).
(
13
)	Nõukogu 29. oktoobri 1990. aasta määrus (EMÜ) nr 3155/90, millega laiendatakse ja muudetakse määrust (EMÜ) nr 2340/90, millega takistatakse ühenduse kaubandust Iraagi ja Kuveidi osas (EÜT L 304, lk 1).
(
14
)	Asjaolu, et erandit ei ole ette nähtud juhul, kui vara antakse isiku käsutusse enne keelu kehtestamist sõlmitud lepingu täitmiseks – piiramata selle vara külmutamist määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 1 alusel – võib seletada sellega, et see külmutamine, mida on määratletud määruse artikli 1 punktis 4, ei tähenda materiaalset omandist ilmajätmist, vaid sisuliselt ainult keeldu käsutada vara vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks. Erinevalt pangakontodelt makstavate vahendite külmutamisest, mis takistab konto omanikul sellelt makstavaid vahendeid kasutada, ei taga vara külmutamine seepärast piisavalt, et isik, kelle käsutusse vara anti, ei saa seda siiski kasutada nii, et ta hangib sellega vahendeid, kaupu või teenuseid.
(
15
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
16
)	Vt 13. detsembri 1979. aasta kohtuotsus 44/79: Hauer (EKL 1979, lk 3727, punktid 17 ja 23) ja eespool viidatud kohtuotsus Bosphorus, punkt 21.
(
17
)	Viidatud eespool punkt 22.
(
18
)	Vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Bosphorus, punkt 23.
(
19
)	13. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 5/88: Wachauf (EKL 1989, lk 2609, punkt 19).
(
20
)	Märgin veel, et isegi juhul, mil siseriikliku õiguse kohaselt muutub müügileping tühiseks või lõpetatakse ning müüjatel tekib kohustus juba kättesaadud müügihind tagasi maksta, võivad nad, olles jäänud kinnisvara omanikuks, selle uuesti maha müüa ja saada vahendid, mida nad peavad kasutama võlgnetava summa tasumiseks, nii et nende õiguslik olukord ei halvene lubamatult.