62014TO0585
ÜLDKOHTU MÄÄRUS (kolmas laiendatud koda)
14. september 2015 (
*1
)
„Tühistamishagi — Liidu omavahendid — Liikmesriikide rahaline vastutus — Kohustus maksta komisjonile omavahendite kaotusele vastav summa — Komisjoni kiri — Vaidlustamatu akt — Vastuvõetamatus”
Kohtuasjas T‑585/14,
Sloveenia Vabariik, esindaja: L. Bembič,
hageja,
versus
Euroopa Komisjon, esindajad P. Ondrůšek, M. Wasmeier ja M. Žebre,
kostja,
mille ese on nõue tühistada Euroopa Komisjoni eelarve peadirektoraadi väidetav otsus, mis sisaldub 2. juuni 2014. aasta kirjas BUDG/B/03MV D (2014) 1782918, milles nimetatud peadirektoraat olevat esiteks tuvastanud, et Sloveenia Vabariigil lasub 2011. aastaks ühe suhkru impordilitsentsi väljastamise tõttu rahaline vastutus Euroopa Liidu eelarvele traditsiooniliste omavahendite kaotuse põhjustamise eest ning teiseks, et see liikmesriik peab maksma liidu eelarvesse traditsiooniliste omavahendite kaotusele vastava summa,
ÜLDKOHUS (kolmas laiendatud koda),
koosseisus: president S. Papasavvas, kohtunikud N. J. Forwood, I. Labucka, E. Bieliūnas (ettekandja) ja V. Kreuschitz,
kohtusekretär: E. Coulon,
on andnud järgmise
määruse
Vaidluse taust
1
Sloveenia õiguse alusel asutatud äriühing Kandit d.o.o taotles 7. oktoobril 2011 Agencija Republike Slovenije za kmetijske trge in razvoj podeželja’lt (Sloveenia põllumajandusturgude ja maaelu arengu amet, edaspidi „amet”) impordilitsentsi 3000 tonni suhkru jaoks.
2
Amet edastas 10. oktoobril 2011 tarkvara Agricultural Market Information Quota (edaspidi „AMIS-Quota”) abil vastavalt komisjoni 25. septembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 891/2009, millega avatakse teatavad ühenduse tariifikvoodid suhkrusektoris ja sätestatakse nende haldamine, (ELT L 254, lk 82) artikli 9 lõike 1 punktile a Euroopa Komisjonile teatise. Nii teavitas amet komisjoni sellest, et äriühing Kandit taotles litsentsi 3000 tonni suhkru impordiks Horvaatiast tariifikvoodi 09.4328 all.
3
Amet väljastas 24. oktoobril 2011 äriühingule Kandit litsentsi suhkru impordiks Horvaatiast tariifikvoodi 09.4328 all.
4
Amet teavitas 2. novembril 2011 määruse nr 891/2009 artikli 9 lõike 2 punkti i kohaselt ning AMIS-Quota abil komisjoni sellest, et väljastas äriühingule Kandit kõnealuse litsentsi.
5
Äriühing Kandit püüdis importida suhkrut Sloveeniasse talle väljastatud litsentsi alusel esimest korda 7. novembril 2011. Sloveenia tolliasutus tuvastas aga tookord, et suhkru lähteriik oli Serbia ning äriühingu Kandit esitatud impordilitsentsil, mis oli väljastatud impordiks Horvaatiast tariifikvoodi 09.4328 all, oli märgitud väär lähteriik, väär päritoluriik ja väär tariifikvoot. Olles saanud ametilt teate haldusvea kohta, andis Sloveenia tolliasutus loa 71 tonni suhkru impordiks.
6
Samal kuupäeval, st enne määruse nr 891/2009 artikli 9 lõike 2 punktis i komisjoni teavitamiseks väljastatud litsentsidest ette nähtud tähtaja möödumist, parandas amet AMIS-Quotas tegelikult väljastatud impordilitsentsi käsitlevat teatist täpsustamaks, et see väljastati suhkru impordiks Serbiast tariifikvoodi 09.4326 all.
7
Sama päeva e-kirjas teavitas amet komisjoni vastava paranduse tegemisest. Amet märkis lisaks, et ta peaks parandama ka käesoleva kohtumääruse punktis 2 nimetatud 10. oktoobri 2011. aasta teatist, kuid et määruse nr 891/2009 artikli 9 lõikes 1 impordilitsentside taotlustest teavitamiseks ette nähtud tähtaeg oli möödunud.
8
Komisjoni talitused teavitasid samal päeval, st 7. novembril 2011 ametit sellest, et 10. oktoobri 2011. aasta teatises sisalduvat viga ei olnud enam võimalik tagantjärele parandada.
9
Sloveenia ametiasutuste ja komisjoni talituste kirjavahetus jätkus 2012. ja 2014. aastal.
10
Komisjoni eelarve peadirektoraadi direktoraadi „Omavahendid, hindamine ja rahastamisprogrammide koostamine” direktor (edaspidi „direktor”) tuletas 2. juuni 2014. aasta kirjas (edaspidi „vaidlustatud kiri”) meelde asjaomast haldusviga. Ta rõhutas, et koguste suhtes, mis imporditi litsentside alusel, kuid mis ei olnud õigustatud, ei saanud kohaldada vähendatud tollimaksumääraga kvooti ning neilt tuli tasuda tollimaksu tavalises määras.
11
Direktor seletas vaidlustatud kirjas lisaks, et Sloveenia ametiasutused olid väljastanud kehtetu litsentsi impordiks Serbiast tariifikvoodi 09.4326 all, millest ei olnud teatatud. Ta tuletas sellega seoses meelde, et komisjoni 31. augusti 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1301/2006, millega kehtestatakse ühised eeskirjad, et hallata põllumajandussaaduste ja -toodete imporditariifikvoote, mille suhtes kohaldatakse impordilitsentside süsteemi, (ELT L 238, lk 13) artikli 7 lõige 1 näeb selgelt ette, et impordilitsentsi ei saa väljastada koguste kohta, millest komisjoni ei ole teavitatud. Ta märkis lisaks, et komisjon ei saa asjaomast viga parandada, sest esiteks ei saa ettevõtjate vigasid võimalike paranduste tegemise eesmärgil arvesse võtta ja teiseks teatati asjaomasest veast alles siis, kui teatised olid kinnitatud.
12
Direktor järeldas sellest, et eeldusel, et impordisertifikaat ammendati, võis kuni 3000 tonni suhkrut olla imporditud väljaspool tariifikvooti. Ta lisas, et võimalik traditsiooniliste omavahendite kaotus võis ulatuda kuni 1257000 euroni, sest suhkru impordilt kogutava tollimaksu erimääraks oli kehtestatud 419 eurot netotonnilt. Ta palus Sloveenia ametiasutustel maksta liidu eelarvesse summa, mis vastab traditsiooniliste omavahendite kaotusele, mille eest Sloveenia ametiasutused on rahaliselt vastutavad ning mis võis tuleneda asjaomasest veast. Nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse otsus 2007/436/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta, (muudetud redaktsioonis) artiklis 11 ette nähtud viivise suuremas summas kogunemise vältimiseks soovitas ta Sloveenia ametiasutustel tegutseda võimalikult kiiresti. Ta täpsustas, et komisjoni talitustele tuleb edastada ka kõik raamatupidamisandmed, et võimaldada neil arvutada viivis. Sel eesmärgil oli vaidlustatud kirjale lisatud tabel, mis tuli täita.
Menetlus
13
Sloveenia Vabariik taotles Üldkohtu kantseleisse 4. augustil 2014 saabunud hagiavalduses käesoleva menetluse algatamist.
14
Hagis taotles Sloveenia Vabariik 2. mai 1991. aasta Üldkohtu kodukorra artikli 51 lõike 1 teise lõigu alusel, et kohtuasja lahendaks vähemalt viiest kohtunikust koosnev koda.
15
Komisjon esitas Üldkohtu kantseleisse 13. novembril 2014 saabunud eraldi dokumendiga vastuvõetamatuse vastuväite 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel.
16
Sloveenia Vabariik esitas oma märkused vastuvõetamatuse vastuväite kohta 6. veebruaril 2015.
17
Portugali Vabariik ja Hispaania Kuningriik palusid vastavalt 28. novembril 2014 ja 13. märtsil 2015 Üldkohtu kantseleisse saabunud dokumentides luba astuda menetlusse Sloveenia Vabariigi tühistamisnõuete toetuseks vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra artiklile 115.
18
Võttes arvesse käesoleva kohtumääruse punktis 14 nimetatud taotlust ja 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 51 lõike 1 teist lõiku määras Üldkohus kohtuasja 17. juunil 2015 kolmandale laiendatud kojale.
Poolte nõuded
19
Sloveenia Vabariik palub oma hagiavalduses Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud kirjas sisalduv komisjoni eelarve peadirektoraadi väidetav otsus ja
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
20
Vastuvõetamatuse vastuväites palub komisjon Üldkohtul:
—
jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja
—
mõista kohtukulud välja Sloveenia Vabariigilt.
21
Sloveenia Vabariik palub oma märkustes vastuvõetamatuse vastuväite kohta Üldkohtul:
—
lükata komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi või
—
teise võimalusena liita vastuvõetamatuse vastuväide sisulise menetlusega.
Õiguslik käsitlus
22
Kui kostja seda taotleb, võib Üldkohus oma kodukorra artikli 130 lõike 1 alusel lahendada vastuvõetamatuse või pädevuse puudumise küsimuse ilma sisulist vaidlust käsitlemata. Käesoleval juhul leiab Üldkohus, et tal on toimikus olevate dokumentide põhjal piisavalt teavet ning otsustab küsimuse lahendada menetlust jätkamata.
23
Komisjon väidab, et hagi on vastuvõetamatu, sest vaidlustatud kirja sisust, selle koostamise kontekstist ega tema pädevusest ei tulene, et nimetatud kiri sisaldab siduvat otsust või et sel on siduvad õiguslikud tagajärjed. Komisjon väidab lisaks, et vaidlustatud kiri on ettevalmistavat laadi või kinnitab üht varasemat kirja.
24
Sloveenia Vabariik vaidleb komisjoni argumentidele vastu. Esiteks on ta seisukohal, et vaidlustatud kirja koostas komisjon, kes on liidu institutsioon. Ta rõhutab teiseks, et ta oli sunnitud kirjas sisalduvaid ettekirjutusi järgima. Kolmandaks on vaidlustatud kirjal tema väitel siduvad tagajärjed. Nimelt olevat komisjon selles kirjas andnud õigusliku aluseta lõpliku hinnangu selliselt, et pani talle kohustuse maksta liidu eelarvesse käesoleval juhul väidetavalt põhjustatud omavahendite kaotusele vastav summa. Pealegi olevat vaidlustatud kirjal kolmandate isikute suhtes õiguslikud tagajärjed. Neljandaks väidab Sloveenia Vabariik, et komisjon ületas oma pädevuse piire, sest võttis vastu otsuse, milleks ei ole liidu õiguses alust. Viiendaks ei ole ta nõus väitega, et vaidlustatud kiri võib olla ettevalmistavat või kinnitavat laadi.
25
Liikmesriikide või institutsioonide esitatud tühistamishagide raames välja kujundatud kohtupraktika kohaselt on vaidlustatavad aktid ELTL artikli 263 tähenduses kõik institutsioonide poolt mis tahes vormis kehtestatud normid, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi (vt kohtuotsus, 13. oktoober 2011, Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon, C‑463/10 P ja C‑475/10 P, EKL, EU:C:2011:656, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
26
Kohtupraktika kohaselt ei jää ELTL artiklis 263 ette nähtud kohtuliku kontrolli alt välja mitte ainult ettevalmistavad aktid, vaid ka kõik sellised aktid, millel puuduvad siduvad õiguslikud tagajärjed, näiteks kinnitavad aktid ja puhtalt rakendusaktid, lihtsad soovitused ja arvamused ning põhimõtteliselt ka asutusesisesed juhised (vt selle kohta kohtumäärus, 14. mai 2012, Sepracor Pharmaceuticals (Ireland) vs. komisjon, C‑477/11 P, EU:C:2012:292, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
27
Kohtupraktikast tuleneb ka see, et selgitamaks välja, kas meede, mille tühistamist taotletakse, on vaidlustatav, tuleb lähtuda selle sisust; meetme vorm ei oma selles osas põhimõtteliselt tähtsust (vt kohtumäärus, 26. jaanuar 2011, FIBE vs. parlament, T‑550/10, EU:T:2011:19, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
28
Käesolevas kohtuasjas tuleb esiteks märkida, et nõukogu 7. juuni 2007. aasta otsuse 2007/436/EÜ Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (ELT L 163, lk 17) artikli 2 lõike 1 punkti a kohaselt käsitatakse liidu üldeelarvesse kavandatud omavahenditena impordimakse, lisatasusid, täiendavaid summasid või hüvitissummasid, lisasummasid või lisaelemente, ühise tollitariifistiku maksumäärasid ja muid tollimakse, mille liidu institutsioonid on kehtestanud või kehtestavad kolmandate riikidega kauplemise suhtes, endise Euroopa Söe‑ ja Teraseühenduse asutamislepinguga hõlmatud toodete suhtes kohaldatavaid tollimakse ning osamakse ja muid suhkruturu ühise korralduse raames sätestatud tollimakse.
29
Otsuse 2007/436 artikli 8 lõikest 1 tuleneb, et selle otsuse artikli 2 lõike 1 punktis a nimetatud liidu omavahendid nõuavad sisse liikmesriigid, kes on kohustatud andma need komisjoni käsutusse (vt analoogia alusel kohtuotsused, 15. november 2005, komisjon vs. Taani, C‑392/02, EKL, EU:C:2005:683, punkt 55, ja 8. juuli 2010, komisjon vs. Itaalia, C‑334/08, EKL, EU:C:2010:414, punkt 40).
30
Lisaks sellele on liikmesriigid Euroopa Kohtu praktika kohaselt kohustatud liidu omavahendid kindlaks määrama. Määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõiget 1 tuleb nimelt tõlgendada nii, et liikmesriigid ei saa jätta nõudeid kindlaks määramata, isegi kui nad need vaidlustavad, sest vastasel juhul mööndaks, et liidu finantstasakaalu mõjutab kas või ajutiselt ühe liikmesriigi käitumine (kohtuotsus, 17. märts 2011, komisjon vs. Portugal, C‑23/10, EU:C:2011:160, punkt 58, vt analoogia alusel ka kohtuotsus, komisjon vs. Taani, eespool punkt 29, EU:C:2005:683, punkt 60).
31
Pealegi näeb määruse nr 1150/2000 artikli 9 lõige 1 sisuliselt ette, et iga liikmesriik kannab omavahendid kontole, mis avatakse komisjoni nimel liikmesriigi riigikassas või liikmesriigi määratud asutuses.
32
Pealegi peavad liikmesriigid määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõigete 1 ja 2 kohaselt võtma kõik vajalikud meetmed, et tagada selle määruse artikli 2 kohaselt kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjoni käsutusse andmine. Liikmesriigid on sellest kohustusest vabastatud üksnes siis, kui kõnealused summad on vääramatu jõu tõttu sisse nõudmata jäänud või kui ilmneb, et sissenõudmine on lõplikult võimatu neist mittesõltuvatel põhjustel (vt kohtuotsus, komisjon vs. Taani, eespool punkt 29, EU:C:2010:414, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
33
Lõpetuseks rikub liikmesriik, kes jätab kindlaks määramata liidu õiguse omavahenditele ja vastava summa komisjoni käsutusse andmata, ilma et oleksid täidetud määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõikes 2 ette nähtud tingimused, oma liidu õigusest tulenevaid kohustusi (vt kohtuotsus, 3. aprill 2014, komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑60/13, EU:C:2014:219, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
34
Otsuse 2007/436 ja määruse nr 1150/2000 sätetest tuleneb nii selgelt, et liikmesriigid peavad ise hindama, kas on tegemist traditsiooniliste omavahendite kaotusega ning kas sellised vahendid tuleb käsutusse anda. Nende ülesanne on määrata kindlaks liidu traditsioonilised omavahendid ja need vahendid käsutusse anda, kui nendes aktides ette nähtud tingimused on täidetud, ning selleks ei ole vajalik komisjoni otsus. Nendes aktides ette nähtud omavahendite käsutusse andmise kohustuse täitmine toimub seega liikmesriikide vastutusel.
35
Liikmesriikide ametiasutuste vastutust traditsiooniliste omavahendite käsutusse andmist puudutavas kinnitab esiteks määruse nr 1150/2000 põhjendus 2, milles on märgitud, et otsuse 2007/436 artiklis 2 nimetatud omavahendid peavad olema liidu kasutatavad võimalikult headel tingimustel, ning teiseks nõue, et liidu omavahendid tuleb käsutusse anda kiirelt ja tõhusalt (vt selle kohta kohtumäärus, 4. oktoober 2007, Soome vs. komisjon, C‑457/06 P, EU:C:2007:582, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
36
Teiseks tuleb märkida, et otsus 2007/436 ja määrus nr 1150/2000 ei näe ette ühtegi konkreetset menetlust, mille tulemusel komisjon teeks otsuse liikmesriikidel lasuva kohustuse kohta maksta traditsioonilised omavahendid liidu eelarvesse.
37
Nimelt tuleneb eeskätt määruse nr 1150/2000 põhjendustest 10 ja 20 ning artiklitest 18 ja 19, et komisjon on pädev jälgima ja kontrollima liikmesriikide tegevust, vajaduse korral kohapealse kontrolli abil.
38
Seevastu ei anna ükski otsuse 2007/436 ega määruse nr 1150/2000 säte komisjonile pädevust otsustada (otsuse abil) nendes aktides ette nähtud traditsiooniliste omavahendite käsutusse andmise üle.
39
Pealegi tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ELTL artiklitega 258–260 kehtestatud süsteemis saab liikmesriikide õigused ja kohustused kindlaks teha ning nende käitumisele hinnangu anda ainult Euroopa Kohtu otsusega (kohtuotsused, 29. september 1998, komisjon vs. Saksamaa, C‑191/95, EKL, EU:C:1998:441, punkt 45, ja 15. jaanuar 2014, komisjon vs. Portugal, C‑292/11 P, EKL, EU:C:2014:3, punkt 49).
40
Nii ei saa komisjon riivata oma ülesande raames, mis seisneb selle jälgimises, kuidas liikmesriigid täidavad oma otsusest 2007/436 ja määrusest nr 1150/2000 tulenevat kohustust anda käsutusse traditsioonilised omavahendid, Euroopa Kohtu ainupädevust otsustada selle üle, kas teatav käitumine on määrusega kooskõlas.
41
Sellest tuleneb, et kui komisjon ja liikmesriik on lahkarvamusel küsimuses, kas teatav käitumine on kooskõlas otsuses 2007/436 ja määruses nr 1150/2000 ette nähtud kohustusega anda käsutusse traditsioonilised omavahendid, ei saa komisjon lahendada seda lahkheli otsuse abil ise ja lõplikult.
42
Seega, kuivõrd puudub säte, mis annaks komisjonile pädevuse võtta vastu akt, millega liikmesriiki kohustatakse andma käsutusse omavahendid, siis saab vaidlustatud kirja käsitada ainuüksi teavitavana ning nii, et tegemist on Sloveenia Vabariigile adresseeritud lihtsa üleskutsega.
43
Lõpetuseks ei oma vaidlustatud kirjas esitatud komisjoni arvamus siduvaid õiguslikke tagajärgi, sest omavahendite käsutusse andmist käsitlevate liidu õigusnormide kohaldamine on eelkõige ja peamiselt liikmesriikide ülesanne ning selles valdkonnas kehtestatud otsuse 2007/436 ja määruse nr 1150/2000 ükski säte ei anna komisjonile pädevust teha otsuseid nende tõlgendamist puudutavas; komisjonil on üksnes talle alaliselt jäetud võimalus avaldada oma arvamust, mis ei ole mingil juhul siduv liikmesriigi ametiasutustele (vt selle kohta kohtumäärused, 17. mai 1989, Itaalia vs. komisjon, 151/88, EKL, EU:C:1989:201, punkt 22, ja 13. juuni 1991, Sunzest vs. komisjon, C‑50/90, EKL, EU:C:1991:253, punkt 13 ja seal viidatud kohtupraktika).
44
Teisisõnu on traditsiooniliste omavahendite käsutusse andmine liikmesriikide ülesanne ja komisjon saab üksnes avaldada oma arvamust, mis ei ole liikmesriikidele siduv, kusjuures sellise arvamuse esitamine jääb komisjoni ja selliste liikmesriigi ametiasutuste vahelise koostöö raamesse, kellele on pandud liidu õigusnormide kohaldamise ülesanne (vt selle kohta kohtuotsus, 15. september 1998, Oleifici Italiani ja Fratelli Rubino vs. komisjon, T‑54/96, EKL, EU:T:1998:204, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
45
Selles osas tuleb lisada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa vaidlustada asjaolu, et liidu institutsiooni seisukoht ei ole siduv, tuginedes sellele, et akti adressaadiks olev valitsus on seisukohta arvesse võtnud (vt kohtumäärus, 5. september 2006, Comunidad autónoma de Madrid ja Mintra vs. komisjon, T‑148/05, EU:T:2006:234, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
46
Kolmandaks tuleb märkida, et kuivõrd ELTL artiklis 258 ette nähtud kohustuste rikkumise menetluse kohtueelse etapi ainus eesmärk on anda liikmesriigile võimalus täita vabatahtlikult aluslepingu nõuded või vajaduse korral oma seisukohta õigustada, siis ei ole siduv ükski komisjoni poolt selle raames võetud akt (vt kohtumäärus, 19. september 2005, Aseprofar ja Edifa vs. komisjon, T‑247/04, EKL, EU:T:2005:327, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
47
Seoses konkreetsemalt põhjendatud arvamuse esitamisega on Euroopa Kohus pealegi tuvastanud, et tegemist on eelneva menetlusega, millel puuduvad siduvad õiguslikud tagajärjed põhjendatud arvamuse adressaadile (kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, eespool punkt 39, EU:C:1998:441, punkt 44).
48
Seega ei saa a fortiori kujutada endast vaidlustatavat akti vaidlustatud kiri, milles komisjon palub Sloveenia Vabariigil mitteametlikult maksta traditsioonilised omavahendid liidu eelarvesse.
49
Eelnevat arvestades tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud kirja näol on tegemist Sloveenia Vabariigile adresseeritud ning teavitamise eesmärgist kantud lihtsa kirjaliku arvamusega, mida täiendab üleskutse anda käsutusse traditsioonilised omavahendid. Seda kirja ei saa seega käsitada otsusena, mille peale saab esitada tühistamishagi, sest sel puuduvad õiguslikud tagajärjed ning selle eesmärk ei ole ka selliseid tagajärgi tekitada.
50
Käesoleva kohtumääruse punktis 49 esitatud järeldust ei lükka ümber Sloveenia Vabariigi ülejäänud argumendid.
51
Esiteks tuleb seoses traditsiooniliste omavahendite summa, nende käsutusse andmise viisi ja võimaliku viivise maksmisega seoses rõhutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on liidu omavahendite kindlaks määramise kohustus, nende ette nähtud tähtaja jooksul komisjoni arvele kandmise kohustus ja viivise maksmise kohustus omavahel lahutamatult seotud. Pealegi tuleb viivist maksta olenemata põhjusest, miks nimetatud vahendite komisjoni arvele kandmine viibis. Sellest tuleneb, et ei ole põhjust teha vahet juhul, kus liikmesriik määras omavahendid kindlaks, kuid ei kandnud neid arvele, ja juhul, kus ta jättis need alusetult kindlaks määramata, isegi kui puudub kindel tähtaeg (kohtuotsused, 16. mai 1991, komisjon vs. Madalmaad, C‑96/89, EKL, EU:C:1991:213, punkt 38, ja komisjon vs. Taani, eespool punkt 29, EU:C:2005:683, punkt 67).
52
Nii ei saa hinnata seda, kas vaidlustatud kiri on vaidlustatav osas, milles see käsitleb asjaomaste traditsiooniliste omavahendite summat ning võimaliku viivise maksmist, eraldiseisvalt vaidlustatud kirja vaidlustatavusest osas, milles see käsitleb kohustust maksta omavahendid liidu eelarvesse (vt selle kohta kohtuotsus, 20. märts 1986, komisjon vs. Saksamaa, 303/84, EKL, EU:C:1986:140, punkt 11).
53
Kuivõrd Euroopa Kohus ei ole teinud otsust, millega tuvastataks, et Sloveenia Vabariik on rikkunud määruses nr 1150/2000 ette nähtud kohustust anda käsutusse traditsioonilised omavahendid – selle kohustuse olemasolu on vaidlustatud –, ei saa komisjonil olla pädevust määrata lõplikult kindlaks kõnealuste traditsiooniliste omavahendite summa ega otsustada lõplikult viivise küsimus.
54
Seega ei saa vaidlustatud kirjal, millel puuduvad siduvad õiguslikud tagajärjed osas, milles selles palutakse Sloveenia Vabariigil maksta traditsioonilised omavahendid liidu eelarvesse, a fortiori olla õiguslikke tagajärgi osas, milles see käsitleb võimaliku omavahendite kaotuse summat ja kohustust maksta määruse nr 1150/2000 artiklis 11 ette nähtud viivist.
55
Teiseks tuleb tagasi lükata Sloveenia Vabariigi argumendid, mille kohaselt komisjon tõlgendas vääralt kõnealuse regulatsiooni asjaomaseid sätteid või mille kohaselt vaidlustatud kirjal puudub õiguslik alus.
56
Nimelt, kuivõrd vaidlustatud kirja peale ei saa ELTL artikli 263 alusel esitada tühistamishagi, tuleb Sloveenia Vabariigi argumendid, mille kohaselt selles kirjas sisalduvad komisjoni hinnangud on ekslikud või õigusliku aluseta, tulemusetutena tagasi lükata.
57
Kolmandaks tuleb eespool toodud põhjustel samuti tulemusetuna tagasi lükata Sloveenia Vabariigi argument, mille kohaselt vaidlustatud kirjal on kolmandate isikute ja eeskätt äriühingu Kandit suhtes siduvad õiguslikud tagajärjed, kuivõrd komisjon olevat teinud etteruttavalt teatavaks oma otsuse võimaliku sellele äriühingule tollimaksu tagasimaksmise või tollimaksu vähendamise menetluse osas.
58
Igal juhul tuleb märkida, et omavahendite käsutusse andmine seondub liidu ja liikmesriikide vaheliste suhetega. Tollivõla sissenõudmine seondub seevastu liikmesriigi ja võlgnike vaheliste suhetega.
59
Kuid nagu meenutas Euroopa Kohus eespool punktis 29 viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Taani (EU:C:2005:683) punktis 63, on Euroopa Kohus 7. septembri 1999. aasta otsuses De Haan (C‑61/98, EKL, EU:C:1999:393) juba möönnud asjaolu, et liidu õiguse omavahenditele kindlaks määramise kohustust käsitlevad eeskirjad on eraldiseisvad eeskirjadest, mis käsitlevad liikmesriikide võimalust nõuda vastavad summad sisse.
60
Seega ei saa äriühingu Kandit väljavaateid tasutud tollimaksu vähendamisele või tagasimaksmisele mõjutada see, et Sloveenia Vabariigil võib lasuda kohustus maksta omavahendid liidu eelarvesse.
61
Kõige eelnevaga arvestades ei kujuta vaidlustatud kiri endast akti, mille peale oleks võimalik esitada tühistamishagi. Seega tuleb hagi jätta vastuvõetamatuna läbi vaatamata, ilma et oleks vaja analüüsida komisjoni ülejäänud argumente ja ilma et oleks vaja teha otsust Portugali Vabariigi ja Hispaania Kuningriigi menetlusse astumise avalduste kohta.
Kohtukulud
62
Kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
63
Kuna Sloveenia Vabariik on käesolevas asjas kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista Sloveenia Vabariigilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
64
Lisaks kannavad Sloveenia Vabariik, komisjon, Portugali Vabariik ja Hispaania Kuningriik vastavalt kodukorra artikli 144 lõikele 10 ise oma kulud, mis on seotud menetlusse astumise avaldustega.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kolmas laiendatud koda)
määrab:
1.
Jätta hagi läbi vaatamata.
2.
Puudub vajadus teha otsus Portugali Vabariigi ja Hispaania Kuningriigi menetlusse astumise avalduste kohta.
3.
Jätta Sloveenia Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
4.
Sloveenia Vabariik, komisjon, Portugali Vabariik ja Hispaania Kuningriik kannavad ise oma kulud, mis on seotud menetlusse astumise avaldustega.
Luxembourg, 14. september 2015
Kohtusekretär
E. Coulon
President
S. Papasavvas
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: sloveeni.