62024CJ0075
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
15. jaanuar 2026 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Euroopa Pettustevastane Amet (OLAF) – Väited psühholoogilise ahistamise kohta haiguspuhkuse ajal – Abitaotluse ja kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmine – Töövõimetusmenetluse algatamine – Tühistamishagi ja kahju hüvitamise nõue – Vastuvõetavus – Vaidlustatavad aktid – Euroopa Liidu Üldkohtul lasuv põhjendamiskohustus – Vastuolulised põhjendused – Faktiliste asjaolude ja tõendite moonutamine
Kohtuasjas C‑75/24 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 29. jaanuaril 2024 esitatud apellatsioonkaebus,
XH, esindaja: adwokat P. Nowak,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Komisjon, esindajad: I. Melo Sampaio ja L. Vernier, hiljem L. Vernier,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president M. L. Arastey Sahún (ettekandja), kohtunikud J. Passer, E. Regan, D. Gratsias ja B. Smulders,
kohtujurist: D. Spielmann,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
olles 22. mai 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
XH palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 22. novembri 2023. aasta otsus XH vs. komisjon (T‑613/21, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus, EU:T:2023:739), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles paluti ühelt poolt tühistada Euroopa Komisjoni 4. detsembri 2020. aasta otsus D/374/20, millega jäeti rahuldamata tema abitaotlus (edaspidi „abitaotluse rahuldamata jätmise otsus“), ja komisjoni 21. mai 2021. aasta otsus Ares(2021) 3466486, mis puudutab töövõimetuskomitee poole pöördumist (edaspidi „töövõimetusmenetluse algatamise otsus“), ning teiselt poolt hüvitada tekitatud kahju.
Õiguslik raamistik
2
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade käesoleva kohtuasja asjaoludele kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „personalieeskirjad“) on artiklis 11a ette nähtud:
„1.   Kui allpool ei ole sätestatud teisiti, ei tegele ametnik oma kohustuste täitmisel küsimustega, milles tal on otseselt või kaudselt tema sõltumatust kahjustada võivad isiklikud huvid, eelkõige perekondlikud ja finantshuvid.
2.   Ametnikud, kelle ülesandeks on eespool mainitud küsimusega tegelemine, teatavad sellest viivitamata ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule. Ametisse nimetav asutus või ametiisik võtab mis tahes asjaomased meetmed ja võib eelkõige vabastada ametniku vastutusest käesoleva küsimuse käsitlemisel.
3.   Ametnik ei tohi otseselt ega kaudselt omada ega omandada üheski ettevõttes, mis kuulub tema institutsiooni alla või mis teeb selle institutsiooniga tehinguid, ühtki sedalaadi või sedavõrd suurt huvi, et see hakkaks kahjustama tema sõltumatust oma kohustuste täitmisel.“
3
Personalieeskirjade artiklis 12 on sätestatud:
„Ametnik hoidub mis tahes tegevusest või käitumisest, mis võib kahjustada tema seisundit.“
4
Personalieeskirjade artikkel 12a on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Ametnikud hoiduvad igasugusest psühholoogilisest või seksuaalsest ahistamisest.
2.   Institutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse ahistamise ohver. Institutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse ahistamise tunnistajaks, eeldusel et ametnik on käitunud ausalt.
3.   Psühholoogiline ahistamine – sobimatu käitumine, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist, kõne‑ või kirjakeelt, žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja mis võivad kahjustada inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust.
4.   Seksuaalne ahistamine – seksuaalse alatooniga käitumine, mis on sellele isikule, kellele see on suunatud, soovimatu ja mille eesmärk või tegelik toime on isiku solvamine või ähvardava, vaenuliku, solvava või häiriva õhkkonna loomine. Seksuaalset ahistamist käsitatakse soolise diskrimineerimisena.“
5
Personalieeskirjade artiklis 21 on sätestatud:
„Ametiastmest olenemata abistab ametnik oma ülemusi ja annab neile nõu; ta vastutab talle määratud kohustuste täitmise eest.
Teenistusüksuse juhtiv ametnik vastutab oma ülemuste ees talle antud volituste ja juhiste täitmise eest. Tema alluvate vastutus ei vabasta teda mingil viisil tema enda vastutusest.“
6
Personalieeskirjade artiklis 24 on ette nähtud:
„[Euroopa] Liit aitab iga ametnikku, eelkõige menetluses sellise isiku vastu, kes esineb ähvarduste, solvavate või laimavate tegude või rünnakutega isiku või omandi vastu, mille all ametnik või tema pereliige kannatab ametniku ametiseisundi ja kohustuste tõttu.
Liit kompenseerib ametnikule sellistel juhtudel kantud kahju niivõrd, kuivõrd töötaja ise ei ole teadlikult ega tõsise hooletuse tõttu kahju tekitanud ega ole saanud hüvitist kahju põhjustanud isikult.“
7
Personalieeskirjade artikkel 59 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Ametnikul, kes esitab tõendi oma võimetuse kohta täita oma kohustusi haiguse või õnnetuse tõttu, on õigus saada haiguspuhkust.
Asjaomane ametnik teatab oma töövõimetusest oma institutsioonile niipea kui võimalik ning teatab seejuures ka oma hetkel kehtiva aadressi. […]
Ametnikult võib igal ajal nõuda institutsiooni korraldatud tervisekontrolli läbimist. Kui kontrolli ei saa läbi viia ametnikust sõltuvatel põhjustel, käsitatakse tema puudumist loata puudumisena alates kuupäevast, mil kontroll oleks pidanud toimuma.
Kui kontrolli käigus tuvastatakse, et ametnik suudab oma kohustusi täita, käsitatakse tema puudumist vastavalt järgmisele lõigule põhjendamatuna alates kontrolli tegemise kuupäevast.
[…]
4.   Ametisse nimetav asutus või ametiisik võib töövõimetuskomiteele suunata iga ametniku asja, kes on kolme aasta jooksul haiguspuhkusel viibinud kokku rohkem kui 12 kuud.
[…]“.
8
Personalieeskirjade artiklis 60 on sätestatud:
„Välja arvatud haiguse või õnnetusjuhtumi korral, ei või ametnik puududa töölt ilma oma vahetu ülemuse eelneva loata. Piiramata võimalikke kohaldatavaid distsiplinaarmeetmeid, lahutatakse kõik asjakohaselt tõendatud loata puudumised asjaomase ametniku põhipuhkusest. Kui töötaja on oma põhipuhkuse ära kasutanud, kaotab ta selle ajavahemiku eest oma tasu.
Kui ametnik soovib veeta puhkuse mujal kui kohas, kus ta töötab, peab ta selleks saama ametisse nimetava asutuse või ametiisiku eelneva nõusoleku.“
9
Personalieeskirjade artiklis 90 on ette nähtud:
„1.   Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule taotluse teda käsitleva otsuse tegemiseks. Asutus või ametiisik teatab asjaomasele isikule oma põhjendatud otsuse nelja kuu jooksul pärast taotluse esitamise kuupäeva. Kui taotlusele pole selleks tähtpäevaks vastatud, loetakse seda kaudseks taotluse tagasilükkamise otsuseks, mille vastu võib esitada kaebuse vastavalt järgmisele lõikele.
2.   Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule kaebuse teda kahjustava meetme kohta, kui nimetatud asutus või ametiisik on teinud otsuse või kui ta pole võtnud personalieeskirjades ettenähtud meedet. […]“.
10
Personalieeskirjade II lisa artiklis 7 on sätestatud:
„Töövõimetuskomitee koosneb kolmest arstist:
–
ühe nimetab institutsioon, millesse asjaomane ametnik kuulub;
–
ühe nimetab asjaomane ametnik ja
–
ühe nimetavad vastastikusel kokkuleppel kaks esimest arsti.
Kui asjaomane ametnik ei nimeta arsti, nimetab selle Euroopa Liidu Kohtu president.
Kui kolmanda arsti nimetamises ei suudeta kokku leppida kahe kuu jooksul pärast teise arsti nimetamist, määrab kolmanda arsti Euroopa Liidu Kohtu president ühe asjaomase osapoole taotluse põhjal.“
Vaidluse taust
11
Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–34. Käesoleva menetluse vajadustest lähtudes võib need kokku võtta järgmiselt.
12
Apellant on Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) ametnik.
13
Ta töötas kuni 16. juunini 2020 uurija ametikohal üksuses, mida varem nimetati OLAFi üksuseks A. Selles üksuses menetles ta juhtivuurijana eelkõige kolme pooleli olevat juhtumit, nimelt juhtumeid E, F ja G.
14
16. juunil 2020 jõustus OLAFi sisemine ümberkorraldus. Selle ümberkorralduse järel, arvestades apellandi märgitud eelistusi, nimetati ta sellest kuupäevast alates OLAFi uude üksusesse B.
15
Apellant oli 2.–22. juunini 2020 operatsioonijärgsel haiguspuhkusel. Seda puhkust pikendati jätkuvaks ajavahemikuks 23. juunist kuni 31. oktoobrini 2020, mis kiideti heaks komisjoni personalihalduse IT‑süsteemis Sysper 2 esimest korda 23. juunil 2020 ajavahemikuks samast kuupäevast kuni 10. juulini 2020, teist korda 14. juulil 2020 ajavahemikuks 11.–31. juuli 2020, kolmandat korda 4. augustil 2020 ajavahemikuks 1.–31. august 2020, neljandat korda 1. septembril 2020 ajavahemikuks 1.–30. september 2020 ja viiendat korda 1. oktoobril 2020 ajavahemikuks 1.–31. oktoober 2020.
16
2. juunil 2020 saatis apellant üksuse A töötajatele e‑kirja kokkuvõtliku ülevaatega juhtumi E kohta. Selles e‑kirjas märkis ta, et on haiguspuhkusel, kuid ennetavalt ja hilinemiste vältimiseks hoiab ta ühendust ning temaga saab mis tahes viisil kontakteeruda seoses nende kolme juhtumiga.
17
8. juunil 2020 saatis üksuse A töötaja apellandile ja üksuse A juhatajale e‑kirja. See e‑kiri käsitles juhtumeid E, F ja G ning selles olid esitatud märkused ja ettepanekud järgmiste etappide jaoks. Üksuse A juhataja vastas, et arvestades apellandi puhkust, peab nimetatud töötaja pidama nõu üksuse C tulevase juhatajaga (edaspidi „üksuse C juhataja“), et saada teada, kas viimane soovib lõpetada asjaomased juhtumid enne 16. juunil 2020 toimuvat ümberkorraldust või soovib ta oodata kuni apellandi haiguspuhkuselt naasmiseni, mis pidi toimuma pärast seda kuupäeva. Üksuse A töötaja saatis üksuse C juhatajale e‑kirja, mille koopia saatis ta apellandile ja üksuse A juhatajale. Apellant vastas sellele e‑kirjale ja selgitas, et ta loodab, et kõik need juhtumid saab lõpetada võimalikult kiiresti, arvestades OLAFi ümberkorraldust ja tema haiguspuhkust. Lisaks märkis ta, et kuigi ta on haiguspuhkusel, on ta valmis vastu võtma lõplikke ettepanekuid kõnealuste juhtumite kohta, et need saaks lõpule viia.
18
Apellant saatis 8. juunil 2020 e‑kirja „usaldusisiku“ rolli täitvale töökaaslasele. Selles e‑kirjas edastas apellant käesoleva kohtuotsuse punktis 17 mainitud kirjavahetuse ning küsis nõu olukorra kohta.
19
Samal päeval saatis üksuse A sekretär apellandile e‑kirja apellandi kabineti vahetuse kohta seoses käesoleva kohtuotsuse punktis 14 viidatud OLAFi sisemise ümberkorraldusega. Selles e‑kirjas küsis üksuse A sekretär apellandilt, kas arvestades tema haiguspuhkust kuni 22. juunini 2020 lubaks ta mõnel kolmandal isikul valmistada ette oma asjade kolimist enne seda kuupäeva. Apellant vastas samal päeval, et ta eelistab sellega ise tegeleda.
20
9. juunil 2020 vastas üksuse C juhataja käesoleva kohtuotsuse punktis 17 nimetatud e‑kirjadele. Oma vastuses märkis ta, et asjaolusid arvestades tundub talle, et kõnealuseid juhtumeid on väga raske lõpetada enne 16. juunit 2020. Ta täpsustas, et juhtumi E lõpetamine juuli keskel paistab realistlik.
21
23. juunil 2020 saatis üksuse C juhataja apellandile e‑kirja, et arutada juhtumi E lõpparuande projekti. Selles e‑kirjas palus juhataja, et apellant talle helistaks, kui tal on aega. Samal päeval saatis ta apellandile järgmiseks päevaks, nimelt 24. juuniks 2020, kutse osaleda videokonverentsina toimuval koosolekul. Apellant vastas sellele e‑kirjale järgmisel päeval, 24. juunil, märkides, et ta on endiselt haiguspuhkusel ning et see kutse langeb kokku arsti vastuvõtuajaga. Ta lisas, et järgmisel päeval on ta aga terve päev vaba, et asjaomast juhtumit telefoni teel arutada.
22
23. juunil 2020 saatis apellant usaldusisikule e‑kirja, mis sisaldas üksuse C juhataja kutset videokonverentsina toimuvale koosolekule. Oma e‑kirjas selgitas apellant, et tal on haiguspuhkuse ajal vastuvõtt haiglas ning et see kutse ületab tema võimete piire ning on vastuolus eeskirjadega. Ta palus usaldusisikul „teatada sellest käitumisest kui ahistamisest“.
23
30. juunil 2020 saatis üksuse A sekretär talle teise e‑kirja küsimusega, kas ta on teinud otsuse oma kabineti kolimise kohta.
24
1. juulil 2020 saatis üksuse C juhataja apellandile kaks e‑kirja, milles esitas küsimusi juhtumi E kohta. Apellant vastas neile 6. juulil 2020.
25
Apellant esitas 1. augustil 2020 personalieeskirjade artiklite 24, 59 ja 60 alusel abitaotluse pädevale ametisse nimetavale asutusele. Oma taotluses väitis apellant sisuliselt, et e‑kirjad, mis ta haiguspuhkuse vältel sai, kujutasid endast tema ülemuste või OLAFi teenistujate nõudmist töötada või minna otsekohe kontorisse oma asjade kolimist ette valmistama, mida ta käsitas püüdena katkestada või lõpetada tema haiguspuhkus.
26
Üksuse C juhataja saatis 26. augustil 2020 apellandile e‑kirja koos juhtumi E lõpparuande uue projektiga. Selles e‑kirjas küsis üksuse C juhataja apellandilt esiteks, kas ta kiidab selle projekti sisu heaks, ning teiseks seda, kas ta saaks Euroopa Patendiametist (EPO) ühte asjaolu kontrollida. Apellant vastas talle, et ta on endiselt haiguspuhkusel. Teises e‑kirjas täpsustas üksuse C juhataja, et ta saatis oma esimese e‑kirja selleks, et apellant tegeleks sellega siis, kui ta on tööle tagasi tulnud. Apellant vastas talle 28. augustil 2020 ja täpsustas, et tema arvates ei ole asjaomaste aruannete lõpule viimiseks vajalik oodata tema tööle tagasitulekut.
27
Üksuse C juhataja saatis 31. augustil 2020 apellandile e‑kirja, milles selgitas, et asjasse puutuva uurimismeeskonna suure töökoormuse tõttu ei saa ta määrata asjaomast kolme juhtumit ühelegi teisele juhtivuurijale ning sellest tulenevalt arvestab ta sellega, et apellant lõpetab juhtumid pärast puhkuselt naasmist, nagu oli kokku lepitud. Samal päeval saatis ta apellandile veel kaks e‑kirja, millest üks sisaldas juhtumi F muudetud lõpparuande projekti ning teine juhtumi G uut lõpparuande projekti. Mõlemas e‑kirjas täpsustas ta, et apellant peaks nendega tegelema alles pärast haiguspuhkuselt naasmist.
28
6. septembril 2020 vastas apellant, et tema haiguspuhkust pikendati ning asjaomased juhtumid võib lõpetada ilma temata.
29
7. septembril 2020 allkirjastas apellant OLAFi sisuhaldustarkvaras (OCM) elektrooniliselt juhtumit G puudutava huvide konflikti deklaratsiooni.
30
Üksuse C juhataja teatas 8. septembril 2020 apellandile, et ta on nimetanud kolmest asjaomasest juhtumist kahele juhtumile uue uurija, kes ei räägi menetluskeelt. Lisaks mainis ta konsultatsioone, et lõpetada ilma apellandita kolmas juhtum, nimelt juhtum G. Üksuse C juhataja palus apellandil saata talle puuduv teave kolmanda juhtumi kohta juhul, kui apellant peaks vahepeal haiguspuhkuselt tagasi tulema.
31
Apellant sai 11. septembril 2020 üksuse C töökaaslaselt e‑kirja, milles viimane õnnitles teda Üldkohtus menetletud asjas saavutatud võidu puhul.
32
17. septembril 2020 sai apellant samalt töökaaslaselt teise e‑kirja, milles oli hüperlink Üldkohtu kuulutatud kohtuotsusele.
33
Üksuse C juhataja saatis 18. septembril 2020 apellandile e‑kirja, milles ta teatas, et ta on huvide konflikti deklaratsioonist teadlik. Lisaks palus ta deklaratsiooni kohta otsuse tegemiseks apellandilt lisateavet kõnealuse huvide konflikti kohta. Apellant vastas sellele päringule 20. septembril 2020.
34
Üksuse C juhataja saatis 25. septembril 2020 apellandile e‑kirja, et teatada talle, et kõnealuse huvide konflikti olukorra tõttu on ta vabastatud viimase pooleli oleva juhtumi uurimisest. Ta tõdes seega, et apellandil ei ole enam oma üksuses ühtegi uuritavat juhtumit.
35
28. oktoobril 2020 saatis komisjoni üksuse HR.AMC.5 juhataja komisjoni meditsiinitalitusele teate, paludes algatada apellandi suhtes töövõimetusmenetlus. Taotluse aluseks oli asjaolu, et ajavahemikul novembrist 2017 kuni oktoobrini 2020, see tähendab kolme aasta jooksul, oli apellandi haiguspuhkus kestnud kokku üle 12 kuu.
36
4. detsembril 2020 otsustas ametisse nimetav asutus jätta rahuldamata käesoleva kohtuotsuse punktis 25 nimetatud apellandi abitaotluse.
37
Apellant esitas 28. veebruaril 2021 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse peale.
38
6. mail 2021 korraldati videokonverents ühelt poolt apellandi ning teiselt poolt komisjoni juurdlus‑ ja distsiplinaarameti (IDOC) ja komisjoni üksuse HR.E.2 (kaebused ja toimikute käsitlemine) vahel.
39
10. mail 2021 edastati apellandile kokkuvõte argumentidest, mis ta oli selle videokonverentsi jooksul esitanud.
40
11. mail 2021 esitas apellant märkused selle kokkuvõtte kohta ja edastas dokumente.
41
21. mail 2021 võttis komisjoni personalihalduse ja julgeoleku peadirektoraadi peadirektor vastu töövõimetusmenetluse algatamise otsuse, millega esitas apellandi juhtumi töövõimetuskomiteele ning nimetas vastavalt personalieeskirjade II lisa artikli 7 sätetele komisjoni esindava arsti.
42
Apellant esitas 31. mail 2021 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse töövõimetusmenetluse algatamise otsuse peale.
43
Ametisse nimetav asutus võttis 2. juulil 2021 vastu otsuse R/138/21, millega jäeti rahuldamata kaebus abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse peale (edaspidi „kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/138/21“), sest apellandi väidete kohta puudusid esialgsed tõendid. Lisaks jättis ametisse nimetav asutus rahuldamata tekitatud kahju hüvitamise nõude.
44
Ametisse nimetav asutus võttis 30. septembril 2021 vastu otsuse R/301/21, millega jäeti rahuldamata kaebus töövõimetusmenetluse algatamise otsuse peale (edaspidi „kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/301/21“), milles ta järeldas, et apellandi esitatud kaebus nimetatud otsuse peale on vastuvõetamatu.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
45
Apellant esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 17. septembril 2021 ja milles ta palus tühistada esiteks abitaotluse rahuldamata jätmise otsus ja kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/138/21 ning teiseks töövõimetusmenetluse algatamise otsus ja kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/301/21. Lisaks palus apellant Üldkohtul mõista komisjonilt välja 20000 eurot tekitatud mittevaralise kahju hüvitamiseks ning kohustada komisjoni esitama mitu sisedokumenti.
46
Töövõimetusmenetluse algatamise otsuse ja kaebuse rahuldamata jätmise otsuse R/301/21 tühistamise nõude põhjendamiseks esitas apellant sisuliselt väite, et komisjon on rikkunud personalieeskirjade artikleid 59 ja 90, arvestades personalieeskirjade artikleid 12a ja 24. Abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse ja kaebuse rahuldamata jätmise otsuse R/138/21 tühistamise nõude põhjendamiseks esitas apellant neli väidet, millest esimese kohaselt on komisjon rikkunud personalieeskirjade artikleid 12a ja 24, hoolitsemiskohustust, Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 7 ja 41 ning hea halduse põhimõtet, teise väite kohaselt on komisjon rikkunud personalieeskirjade artikleid 12a, 24, 59 ja 60, kolmanda väite kohaselt on komisjon rikkunud personalieeskirjade artikleid 59 ja 90, arvestades personalieeskirjade artikleid 12a ja 24, ning neljanda väite kohaselt on komisjon rikkunud harta artikleid 7 ja 8.
47
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus esiteks töövõimetusmenetluse algatamise otsuse tühistamise nõude vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja teiseks abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse tühistamise nõude põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
48
Lisaks jättis Üldkohus rahuldamata apellandi kahju hüvitamise nõude ja menetlustoimingute tegemise taotluse.
49
Sellest tulenevalt jättis ta apellandi hagi tervikuna rahuldamata.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
50
Apellatsioonkaebuses palub apellant Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada abitaotluse rahuldamata jätmise otsus ja kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/138/21;
–
tühistada töövõimetusmenetluse algatamise otsus ja kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/301/21;
–
mõista välja hüvitis tekitatud kahju eest;
–
mõista komisjonilt välja käesoleva apellatsioonkaebuse ning Üldkohtu menetlusega seotud kohtukulud ning
–
juhul, kui vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine osutub võimatuks, saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse.
51
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
52
Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab apellant sisuliselt kaks väidet, millest esimene puudutab vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi, millega jäeti rahuldamata töövõimetusmenetluse algatamise otsuse tühistamise nõue, ja teine puudutab neid põhjendusi osas, millega lükati tagasi abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse tühistamise nõue.
Esimene väide
Poolte argumendid
53
Esimene väide, mis jaguneb sisuliselt viieks osaks, on see, et Üldkohus kvalifitseeris töövõimetusmenetluse algatamise otsuse ekslikult ettevalmistavaks aktiks, mida ei saa seega Üldkohtus vaidlustada.
54
Esimese väite esimeses osas väidab apellant, et Üldkohtu praktika kohaselt saab akti kvalifitseerida „ettevalmistavaks“ aktiks üksnes siis, kui tal ei ole eraldiseisvat õiguslikku toimet, samas kui aktid, mis tekitavad tagajärgi, mis väljuvad menetluse raamidest ja sisuliselt muudavad huvitatud isikute õigusi ja kohustusi, alluvad Üldkohtu kohtulikule kontrollile.
55
Järelikult rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47 ja 48 õigusnormi, kui ta jättis selle kohtupraktika kohaldamata. Nimelt, kui ta oleks kõnealust kohtupraktikat kohaldanud, siis arvestades, et töövõimetusmenetluse algatamine komisjoni poolt tõi kaasa arstisaladusega kaitstud andmete lõpliku ja pöördumatu avalikustamise, mõjutades seega apellandi õigusi, oleks Üldkohus kindlalt jõudnud järeldusele, et töövõimetusmenetluse algatamise otsust tuleb pidada aktiks, mis muudab oluliselt tema õigusi ja kohustusi.
56
Selle väite teises osas väidab apellant, et kvalifitseerides töövõimetusmenetluse algatamise otsuse ettevalmistavaks aktiks, rikkus Üldkohus õigusnormi, moonutas tõendeid ja jättis sisuliselt arvesse võtmata asjaolud, mis on ometi määravad.
57
Esiteks nähtub 18. märtsi 1997. aasta kohtuotsusest Guérin automobiles vs. komisjon (C‑282/95 P, EU:C:1997:159, punkt 37) tulenevast väljakujunenud kohtupraktikast, et komisjoni lõplik otsus peab vastavalt hea halduse põhimõttele olema tehtud mõistliku aja jooksul. Kuna käesoleval juhul komisjon töövõimetusmenetlust ei jätkanud, ei täida selle menetluse algatamine enam oma eesmärki ettevalmistava aktina.
58
Teiseks väidab apellant sisuliselt, et kuna töövõimetusmenetluse algatamise otsus oli osa ahistamisest, tuleb seda otsust pidada vaidlustatavaks aktiks.
59
Kolmandaks väidab apellant, et töövõimetusmenetlus on apellandi haiguspuhkusega lahutamatult seotud, kuid teda teavitati töövõimetusmenetluse algatamisest alles 2021. aasta mai lõpus. Üldkohus ei ole sellist tõsist komisjoni läbipaistvuse puudumist vaidlustatud kohtuotsuses arvesse võtnud.
60
Neljandaks ei võimaldanud kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/301/21 apellanti puudutavat töövõimetusmenetlust lõpule viia ja jättis ta pikaks ajaks ebakindlasse olukorda, millega rikutakse personalieeskirjade artikleid 90 ja 59.
61
Viiendaks ei ole lõplikud otsused ainsad, millel võivad olla kahjulikud tagajärjed, ning liidu institutsioonide teatavate aktide või toimingute kaudsel toimel võivad samuti olla olulised tagajärjed asjaomase isiku olukorrale. Järelikult, isegi kui töövõimetusmenetluse algatamise otsus on ettevalmistav akt, on see vaidlustatav, sest sellel on negatiivne mõju asjaomase isiku staatusele.
62
Esimese väite kolmandas osas väidab apellant, et Üldkohus ei võtnud arvesse asjaolu, et personalieeskirjade artikli 59 lõige 4 ei jäta komisjonile töövõimetuskomitee poole pöördumisel mingit kaalutlusruumi. Käesoleval juhul ei ole aga täidetud töövõimetuskomitee poole pöördumise tingimus, mis on selles sättes ette nähtud ja mille kohaselt peab asjaomane ametnik olema kolme aasta jooksul viibinud haiguspuhkusel kokku rohkem kui 12 kuud. Seega on töövõimetusmenetluse algatamine vaidlustatav toiming, sest see on õigusvastane või selle puhul on tegemist lausa võimu kuritarvitamisega.
63
Esimese väite neljandas osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane moonutas tõendeid, kui jättis analüüsimata tema olukorra konkreetsed aspektid. Nimelt piirdus Üldkohus komisjoni esitatud versiooniga asjaoludest ega analüüsinud asjasse puutuvaid faktilisi asjaolusid, samas kui töövõimetusmenetluse algatamise otsus põhineb haiguspuhkuse päevade ekslikul arvutusel, milles ei võetud arvesse apellandi reaalset kohalolekut töökohal.
64
Esimese väite viiendas osas lisab apellant – taas tõendamaks, et Üldkohus ei analüüsinud tema olukorra konkreetseid aspekte –, et töövõimetusmenetluse algatamise otsusest tulenevalt komisjoni läbi viidud uurimine tema tervisliku seisundi kohta ning meditsiiniandmete mittenõuetekohane haldamine komisjoni poolt kujutavad endast harta artiklites 7 ja 8 koostoimes personalieeskirjade artiklitega 59 ja 60 sätestatud õiguse eraelu puutumatusele ja õiguse isikuandmete kaitsele rikkumist.
65
Komisjon leiab, et esimene väide on osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.
Euroopa Kohtu hinnang
66
Esimeses väites, mis jaguneb sisuliselt viieks osaks, kritiseerib apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 47 ja 48.
67
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 tõdes Üldkohus, et käesoleval juhul võeti töövõimetusmenetluse algatamise otsus vastu personalieeskirjade artikli 59 lõike 4 alusel. Üldkohtu enda praktika kohaselt on otsus suunata hageja asi töövõimetuskomiteele ettevalmistav akt, mis on pensionile jäämise menetluse üks etapp, ning üksnes selle menetluse lõpus tehtud otsuse peale esitatud hagi korral võib hageja väita, et selle otsusega tihedalt seotud varasemad aktid on õigusvastased.
68
Kohaldades seda kohtupraktikat käesolevas asjas, otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48, et töövõimetusmenetluse algatamise otsus ei ole akt, mis väljendab komisjon lõplikku seisukohta, vaid tegemist on töövõimetusmenetluse lõpus tehtavat lõplikku otsust ettevalmistava aktiga, ning järelikult ei ole töövõimetusmenetluse algatamise otsus apellandi huve kahjustav akt personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses.
69
Selleks et hinnata, kas Üldkohus kvalifitseeris – nagu väidab apellant – töövõimetusmenetluse algatamise otsuse ekslikult ettevalmistavaks aktiks, tuleb kõigepealt meelde tuletada, nagu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et nii konkreetselt Euroopa avalikku teenistust puudutavates vaidlustes kui ka üldistes vaidlustes on isiku huve kahjustavad aktid ja seega sellisena vaidlustatavad aktid üksnes otsused, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus olukorras (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Satcen vs. KF, C‑14/19 P, EU:C:2020:492, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika).
70
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 samuti meelde tuletas, on juhul, kui tegemist on aktide või otsustega, mis töötatakse välja mitmes etapis, eelkõige sisemise menetluse käigus, vaidlustatavad aktid üldjuhul ainult sellised aktid, mis kujutavad endast meetmeid, mis väljendavad institutsiooni lõplikku seisukohta kõnealuses menetluses, kuid vaidlustatavaks aktiks ei ole vahemeetmed, mille eesmärk on valmistada ette lõplikku otsust (14. veebruari 1989. aasta kohtuotsus Bossi vs. komisjon, 346/87, EU:C:1989:59, punkt 23, ja vt selle kohta 7. aprilli 2005. aasta kohtumäärus Van Dyck vs. komisjon, C‑160/04 P, EU:C:2005:207, punkt 32).
71
Esimese väite viit osa tuleb analüüsida nendest põhimõtetest lähtudes.
– Esimese väite esimene osa
72
Esimese väite esimeses osas väidab apellant, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47 ja 48 õigusnormi, kui ta jättis arvesse võtmata asjaolu, et komisjoni algatatud töövõimetusmenetlus tõi kaasa arstisaladusega kaitstud andmete avalikustamise, mõjutades seega apellandi õigusi, ning kui ta leidis, et töövõimetusmenetluse algatamise otsus ei ole akt, mis väljendab komisjoni lõplikku seisukohta tema suhtes, vaid on töövõimetusmenetluse lõpus tehtavat lõplikku otsust ettevalmistav akt. Apellandi arvates saab akti kvalifitseerida „ettevalmistavaks“ aktiks üksnes siis, kui tal ei ole eraldiseisvat õiguslikku toimet, samas kui tagajärgi tekitavad aktid, mis väljuvad menetluse raamidest ja sisuliselt muudavad huvitatud isikute õigusi ja kohustusi, alluvad Üldkohtu kohtulikule kontrollile.
73
Sellega seoses tuleb siiski märkida, et töövõimetusmenetluse algatamise otsus, millega institutsioon otsustab vastavalt personalieeskirjade artikli 59 lõikele 4 suunata ametniku asja arstlikule komisjonile, ei too iseenesest kaasa mingeid siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis mõjutaks asjaomase isiku huve, tuues kaasa selge ja seega vähemalt lõpliku muutuse tema õiguslikus olukorras.
74
Seda järeldust ei lükka ümber asjaolu, et komisjoni algatatud töövõimetusmenetlus tõi hiljem väidetavalt kaasa arstisaladusega kaitstud andmete lõpliku ja pöördumatu avalikustamise.
75
Isegi kui asuda seisukohale, et selline avalikustamine võib rikkuda arstisaladust, ei tähenda see asjaolu, mis puudutab kõnealuse avalikustamise põhjendatust, siiski seda, et töövõimetusmenetluse algatamise otsust tuleb pidada huve kahjustavaks aktiks personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses, kuna see otsus ei toonud iseenesest kaasa selget ja seega vähemalt lõplikku muutust selle ametniku õiguslikus olukorras.
76
Järelikult ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47 ja 48, et töövõimetusmenetluse algatamise otsus ei ole apellandi huve kahjustav akt personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses.
77
Seega tuleb esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Esimese väite teine osa
78
Esimese väite teise osa põhjendamiseks väidab apellant esiteks, et töövõimetusmenetluse liiga pika kestuse tõttu ei täida töövõimetusmenetluse algatamise otsus enam oma eesmärki ettevalmistava aktina ning seetõttu oleks Üldkohus pidanud selle lugema apellandi huve kahjustavaks ja seega vaidlustatavaks aktiks.
79
Sellega seoses piisab, kui tõdeda, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 69 meenutatud kohtupraktikast, on akti huve kahjustavaks aktiks pidamise tingimuseks asjaolu, et akt peab tekitama siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus olukorras.
80
Menetluse kestus, isegi kui see on ülemäära pikk, ei saa kaasa tuua seda, et menetluse algatamise akti tuleks pidada aktiks, mis on toonud kaasa selge muutuse hageja õiguslikus olukorras.
81
Neil asjaoludel ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta ei võtnud selle hindamisel, kas töövõimetusmenetluse algatamise otsus on apellandi huve kahjustav akt personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses, arvesse asja menetlemise kestust komisjonis.
82
Teiseks väidab apellant sisuliselt, et töövõimetusmenetluse algatamise otsuse vastuvõtmine oli osa ahistamisest, mistõttu selleks, et ta saaks oma õigusi kaitsta, tuleb seda otsust pidada tema huve kahjustavaks otsuseks.
83
Sellega seoses piisab, kui märkida, et kuigi ei saa välistada, et menetluse algatamine võib olla osa asjaomase isiku suhtes toimunud ahistamisest ja seega võib sellele asjakohase faktilise asjaoluna abitaotluses või kahju hüvitamise nõudes tugineda, ei tähenda see siiski, et töövõimetusmenetluse algatamise otsust tuleks pidada huve kahjustavaks aktiks. Nimelt, nagu on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 69, peab asjaomane otsus selleks, et seda saaks kvalifitseerida huve kahjustavaks aktiks, olema toonud kaasa selge muutuse otsuse adressaadi õiguslikus olukorras, mitte olema talle tõenäoliselt kahju tekitanud.
84
Vastupidi sellele, mida näib väitvat apellant, ei takista personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 selline tõlgendus isikul, kes on kandnud kahju just sellise akti vastuvõtmise tõttu, nõuda selle kahju hüvitamist. Nimelt võib asjaomane isik ettevalmistava akti puhul muu hulgas esitada hagi kõnealuse menetluse tulemusel vastu võetava akti peale ja selle raames nõuda menetluse algatamisega tekitatud kahju hüvitamist.
85
Kolmandaks väidab apellant, et Üldkohus jättis arvesse võtmata asjaolu, et teda teavitati töövõimetusmenetluse algatamisest hilinemisega, ning neljandaks, et kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/301/21 jättis apellandi pikaks ajaks ebakindlasse olukorda, millega rikutakse personalieeskirjade artikleid 90 ja 59.
86
Siiski tuleb märkida, et apellant ei täpsusta, miks oleks Üldkohus pidanud neid asjaolusid arvesse võtma. Ainuüksi väidete abstraktne äramärkimine hagiavalduses ei vasta Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 21 ja Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 169 sätestatud nõuetele (vt eelkõige 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus PNB Banka vs. EKP, C‑100/23 P, EU:C:2025:610, punkt 34).
87
Viiendaks väidab apellant, et isegi kui töövõimetusmenetluse algatamise otsus on ettevalmistav akt, tuleb seda otsust siiski pidada vaidlustatavaks aktiks, sest sellel on negatiivne mõju asjaomase isiku staatusele.
88
Sellise argumendiga, mis ühtib teise argumendiga, ei saa nõustuda, kuna – nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 83 juba märgiti – ei tähenda asjaolu, et akti vastuvõtmisel võivad olla negatiivsed tagajärjed asjaomase isiku staatusele, tingimata seda, et see akt tõi kaasa selge, see tähendab eelkõige lõpliku muutuse selle isiku õiguslikus olukorras.
89
Kuuendaks väidab apellant, et Üldkohus moonutas tõendeid, kui ta kvalifitseeris selle otsuse ettevalmistavaks aktiks.
90
Kui apellant väidab, et Üldkohus on tõendeid moonutanud, peab ta siiski täpselt viitama tõenditele, mida Üldkohus on moonutanud, vastasel juhul on see väide vastuvõetamatu, ning ta peab tooma välja analüüsivead, mis tema hinnangul on moonutamise põhjustanud (10. septembri 2024. aasta kohtuotsus KS jt vs. nõukogu jt, C‑29/22 P ja C‑44/22 P, EU:C:2024:725, punkt 148).
91
Käesoleval juhul ei ole apellant aga selgitanud, milliseid tõendeid tema väide puudutab ja kuidas Üldkohus neid moonutas.
92
Neil asjaoludel tuleb argument, et Üldkohus moonutas tõendeid, vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
93
Seega tuleb esimese väite teine osa osaliselt vastuvõetamatuse tõttu ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Esimese väite kolmas, neljas ja viies osa
94
Esimese väite kolmandas osas väidab apellant, et komisjonil ei olnud õigust algatada tema suhtes töövõimetusmenetlust, sest tema haiguspuhkus kokku ei kestnud kolme aasta jooksul rohkem kui 12 kuud, nagu on nõutud personalieeskirjade artikli 59 lõikes 4.
95
Esimese väite neljandas osas väidab apellant, et Üldkohus piirdus apellandi haiguspuhkuse päevade kohta tehtud komisjoni eksliku arvutusega ega võtnud vaatluse alla tema reaalset kohalolekut tööl. Esimese väite viiendas osas väidab apellant sisuliselt, et Üldkohus oleks pidanud tuvastama, et komisjon rikkus tema õigust eraelu puutumatusele ja isikuandmete kaitsmise kohustust, mis on tagatud harta artiklitega 7 ja 8.
96
Sellega seoses tuleb märkida, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 67 ja 68, leidis Üldkohus, et töövõimetusmenetluse algatamise otsus ei ole apellandi huve kahjustav akt personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses. Seetõttu jättis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 selle otsuse tühistamise nõude vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
97
Neil asjaoludel tuleb – arvestades, et Üldkohus ei analüüsinud sisuliselt kõnealuse otsuse õiguspärasust – esimese väite kolmas, neljas ja viies osa, mis kõik puudutavad seda õiguspärasust, tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
98
Teine väide jaguneb sisuliselt kaheteistkümneks osaks.
99
Teise väite esimeses osas leiab apellant, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale puudutab institutsiooni poolt selge õigusnormi rikkumine avalikku korda ning Üldkohus peab selle omal algatusel tõstatama. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98 ei võtnud aga Üldkohus seda kohtupraktikat nõuetekohaselt arvesse. Kui Üldkohus oleks seda teinud, oleks ta tuvastanud, et kõnealused otsused on vastuolus personalieeskirjade artiklitega 59 ja 90, mis lisaks sellele, et nad on selged, sätestavad ka avaliku korra normid.
100
Teise väite teises osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei osutanud abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse põhjenduste puudumisele, mis on vastuolus läbipaistvuse ja vastutuse nõuetega, nagu on ette nähtud personalieeskirjade artiklites 59 ja 90 koostoimes harta artiklitega 41 ja 47.
101
Teise väite kolmandas osas väidab apellant, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 97 ja 98 oma kodukorra artikli 84 lõike 1 tõlgendamisel ja kohaldamisel vea. Nimelt lükkas Üldkohus tagasi uued tõendid, mille apellant esitas pärast repliigi esitamist, kuigi need tõendid ei olnud esimeses kohtuastmes hagiavalduse esitamise või repliigi esitamise ajal kättesaadavad. Nende tõendite tagasilükkamine Üldkohtu poolt on vastuolus harta artiklitega 7, 8 ja 47 ning Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikliga 6.
102
Sellega seoses lisab apellant, et kohtueelse menetluse eesmärk on võimaldada lahendada ametnike ja administratsiooni vahelised erimeelsused kompromissiga, mitte aga piirata liidu kohtu kohtuliku kontrolli ulatust.
103
Teise väite neljandas osas väidab apellant esiteks, et komisjon oleks pidanud hoiduma töövõimetusmenetluse algatamisest, kuna selle algatamise otsus vastab personalieeskirjade artiklis 12a sätestatud ahistamise kriteeriumidele.
104
Teiseks on üksuse C juhataja käitumine, millele on viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 108, vastuolus personalieeskirjade artikliga 12, mis kohustab ametnikke hoiduma mis tahes tegevusest, mis võib kahjustada nende ametikoha väärikust. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta ei kvalifitseerinud sellist käitumist psühholoogiliseks ahistamiseks personalieeskirjade artikli 12a tähenduses üksuse juhataja toimingute kontekstist ja kumulatiivsest mõjust hoolimata.
105
Teise väite viiendas osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane eiras personalieeskirjade artiklit 86, mis näeb ette distsiplinaarkaristuse määramise ametnikele, kes ei täida oma kohustusi, sealhulgas personalieeskirjade artiklites 11a, 12 ja 12a sätestatud kohustusi. Üksuse C juhataja käitumine oleks pidanud kaasa tooma uurimise algatamise nende sätete alusel.
106
Teise väite kuuendas osas väidab apellant, et Üldkohus rikkus personalieeskirjade artiklit 11a huvide konflikti kohta ja personalieeskirjade artiklit 59, mis käsitleb haiguspuhkust. Institutsiooni sobimatu käitumise adekvaatselt heastamata jätmine võib samuti kahjustada õigust väärikusele, õigust eraelu puutumatusele ja õigust andmekaitsele, s.o õigused, mis on tagatud vastavalt harta artiklitega 1, 7 ja 8.
107
Apellant lisab, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 108 personalieeskirjade artikleid 11 ja 21, kui ta leidis, et psühholoogilise ahistamise asetleidmist kinnitavad tõendid ei ole piisavad. Sobimatuks tuleb pidada asjaolu, et üksuse C juhataja võttis apellandiga ühe juhtumiga seoses ühendust kohe pärast huvide konflikti deklaratsiooni esitamist, kuigi viimast ei olnud veel heaks kiidetud.
108
Teise väite seitsmendas osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane leidis, et psühholoogilise ahistamise tõendamise kohustus lasub ahistamise ohvril, samas kui kohus ise tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 82–84 meelde kohtupraktikat, mille kohaselt tuleb ahistamise väidete analüüsimisel võtta arvesse kogu ajaloolist konteksti ja kõiki varasemaid sündmuseid.
109
See, et Üldkohus rõhutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–80 vajadust esitada väidetava ahistamise kohta esialgsed tõendid, läheb vastuollu asjaomase institutsiooni kohustusega analüüsida kogu kättesaadavat teavet ja kaitsta ametnike heaolu vastavalt 26. märtsi 2015. aasta kohtuotsusele CN vs. parlament (F‑26/14, EU:F:2015:22).
110
Teise väite kaheksandas osas leiab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta sedastas, et apellandil oli võimalus jätta üksuse C juhataja abitaotlusele vastamata. Sellega seoses eiras Üldkohus personalieeskirjade artiklit 21, milles on sätestatud, et ametnik abistab oma ülemusi ja annab neile nõu ning vastutab talle määratud ülesannete täitmise eest. Apellant rõhutab, et selle sätte järgimine viis samal ajal selleni, et tal tuli eirata personalieeskirjade artiklit 11a, mis keelab ametnikul tegelda küsimusega, milles tal on isiklik huvi.
111
Teise väite üheksandas osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei analüüsinud vaidlustatud kohtuotsuses komisjoni keeldumist rahuldada tema paindliku tööaja taotlust ja väljaspool teenistuskohta ületunnitöö tegemise korduvaid taotlusi, mis on vastuolus komisjoni üldiste soovitustega töötervishoiu valdkonnas. Sellega seoses jättis Üldkohus arvesse võtmata personalieeskirjade artiklid 59 ja 60.
112
Teise väite kümnenda osa kohaselt moonutas Üldkohus väidetavalt faktilisi asjaolusid ja tõendeid.
113
Selles väiteosas leiab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113 tõdes Üldkohus ühelt poolt, et üksuse A sekretäri käitumine oli täiesti mõistlik, ja teiselt poolt moonutas apellandi arusaama sellest, nimelt tunnet, et teda häiritakse haiguspuhkuse ajal. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114 luges Üldkohus eelduslikult tõendatuks asjaolu, et sekretär ei olnud teadlik apellandi haiguspuhkusest, ja moonutas seega faktilisi asjaolusid, sest tal oli võimalus välja selgitada, kui pikk on apellandi puhkus, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 9 ja 113.
114
Sekretäri käitumise kohta täpsustab apellant, et vastupidi sellele, mida Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 9, 13, 113 ja 114, käitus see isik järjekindlalt ega võtnud temaga haiguspuhkuse ajal ühendust ainult kahel korral. Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 9, 113 ja 114 esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse lisa 5, mis puudutab üksuse A sekretäri ja apellandi vahelist e‑kirjavahetust apellandi kabineti kolimise teemal. Kirjavahetus näitab sekretäri aktiivset rolli kolimise korraldamisel apellandi haiguspuhkuse ajal; sellist käitumist tuleb pidada sekkuvaks. Vastupidi vaidlustatud kohtuotsuse punktist 114 tulenevale näitab see kirjavahetus, et sekretär oli teadlik, et apellant on haiguspuhkusel.
115
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 6, 9, 13, 113 ja 114 moonutas Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldusele lisatud dokumentide lehekülgi 313 ja 205, mis kinnitavad, et apellant oli oma ülemustele – eelkõige 12. mai 2020. aasta e‑kirjas – oma ravi vajadusest eelnevalt teatanud. Üldkohus moonutas esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse lisa 6 vaidlustatud kohtuotsuse punktides 7, 11, 14, 16 ja 17, mis puudutavad vastavalt 8. juuni 2020. aasta e‑kirja, 23. ja 24. juuni 2020. aasta e‑kirju, administratsiooni ja apellandi vahelist kirjavahetust juhtumi E kohta, 26. augusti 2020. aasta e‑kirja, 8., 26., 28. ja 31. augusti 2020. aasta e‑kirju ning 6. septembri 2020. aasta e‑kirja. Üldkohus jättis arvesse võtmata esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse lisa 10, millest nähtub, et 25. juulil 2020 oli apellandi menetluses veel kolm toimikut, mille lõpparuanded olid koostamisel. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 103, 104 ja 107 käsitles Üldkohus apellandile üksuse C juhataja esitatud nõudmiste olemust, asetamata neid konteksti, millest ilmneb, et apellant oli seotud mitme juhtumi menetlemisega. Üldkohus jättis arvesse võtmata esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse lisa 3, mis puudutab apellandi terviseandmeid ja mis kinnitab, et tema parem jalg vajas kirurgilist sekkumist, ning hagiavalduse lisa 8, mis käsitleb usaldusisiku sekkumist.
116
Lisaks leiab apellant, et Üldkohus moonutas tõendeid, mis on seotud apellandi menetlusdokumentides esitatud mitme õigusväitega, kui ta viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3–29 ja 99–111 apellandi ja tema üksuse administratsiooni ning eelkõige apellandi ja üksuse juhataja vahelise suhtluse üldisele kontekstile, toonile ja laadile. Apellant lisab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 7, 11, 14, 16 ja 17 moonutas Üldkohus esimese kohtuastme hagiavalduse lisa 6, kui ta jättis arvesse võtmata asjaolu, et apellant tuletas pidevalt oma rühma liikmetele meelde, et ta on haiguspuhkusel ega soovi sel ajal üksuse töös osaleda.
117
Veel jättis Üldkohus arvesse võtmata esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse lisa 10, mistõttu on ekslik vaidlustatud kohtuotsuse punktis 24 esitatud järeldus, et apellant ei menetlenud üksuses enam ühtegi juhtumit.
118
Teise väite üheteistkümnendas osas väidab apellant, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 147 ekslikult, et e‑kirjadega ühelt poolt üksuse C juhataja ja üksuse A sekretäri ning teiselt poolt apellandi vahel ei edastatud isikuandmeid, mis oleks riivanud tema õigust eraelu puutumatusele. Nõnda hindas Üldkohus vääralt eraelu puutumatuse kaitset, mis on ette nähtud harta artiklites 7 ja 8, ning Euroopa Inimõiguste Kohtu asjakohast praktikat. Sellega seoses nähtub Euroopa Inimõiguste Kohtu 22. veebruari 2018. aasta otsusest Libert vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, punktid 24 ja 25), et see, kas isikuandmeid töödeldakse töö kontekstis või muus kontekstis, ei määra üksi selle mõju andmesubjekti eraelule. Oluline on andmete laad ja see, kuidas nad on andmesubjekti eraeluga seotud.
119
Apellant lisab, et Üldkohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 143, mille kohaselt on igasugune kutsetegevus automaatselt eraelu puutumatuse kaitse alt välja jäetud, on vastuolus harta artikliga 7 ja EIÕK artikliga 8.
120
Lisaks eiras Üldkohus Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat, mis käsitleb osalisriikide negatiivseid ja positiivseid kohustusi seoses eraelu puutumatuse kaitsega, eraellu sekkumise õiguspärasuse nõuet, osalisriikide kaalutlusruumi selles valdkonnas ning nõuet tagada eraellu sekkumise vastu tõhus õiguslik kaitse.
121
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 147 esitatud Üldkohtu järeldus, et apellandi haiguspuhkuse küsimust käsitleti kõnealustes e‑kirjades üksnes tööalases kontekstis ja ebamääraselt, on vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktide 6, 11, 12 ja 15 sisuga.
122
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 149 tehtud Üldkohtu järeldus, mille kohaselt apellandi „õigust tervisele“ ei rikutud, on õiguslikult väär, kuna see rikub harta artikleid 7 ja 8. Kuigi kõnealused e‑kirjad ja suhtlus olid peamiselt tööalased, puudutasid need selgelt apellandi eraelu, eelkõige seoses tema haiguspuhkusega ja tema „õigusega tervisele“. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 5–7, 9, 11, 12 ja 15–18 hägustas Üldkohus tööalaste ja eraeluliste küsimuste vahelist piiri. Apellant väidab, et see, et tema ülemused haiguspuhkuse ajal tema poole pöördusid ja palusid tal osaleda pooleli olevate juhtumite menetlemises ja kabinettide kolimist puudutavate otsuste tegemises, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 6, 7, 9, 11, 16 ja 17 märkis, häiris haiguspuhkuse sujuvat kulgemist ning tõi kaasa sekkumise tema eraellu ja „tervisega seotud vajadustesse“.
123
Teise väite kaheteistkümnendas osas, mis puudutab sisuliselt vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste vastuolulisust, väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 keskendus Üldkohus juhtumite E, F ja G korralduslikule kavale ja märkis, et apellandil ei palutud täita ühtegi konkreetset tööülesannet. Selline seisukoht on aga vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktide 7, 9 ja 10 sisuga, milles viidatakse apellandi palju ulatuslikumale osalusele.
124
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101 märkis Üldkohus, et on tõsi, et üksuse C juhataja esitas 1. juuli 2020. aasta e‑kirjades apellandile küsimusi juhtumi E kohta. Sellegipoolest leidis Üldkohus, et kuna vastuseid nendele küsimustele oodati alles pärast apellandi haiguspuhkuselt naasmist, on selle teabevahetuse mõju tema eraelule väiksem. Need kaalutlused on vaidlustatud kohtuotsuse punktiga 14 vastuolus.
125
Kuigi Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103 apellandile saadetud kutsele osaleda videokonverentsil, rõhutas ta kohtuotsuse punktis 102, et apellandi ja üksuse C juhataja vaheline suhtlus oli viisakas, mis läheb vastuollu kohtuotsuse punktides 11 ja 12 nimetatud asjaoludega.
126
26. ja 31. augusti 2020. aasta e‑kirjade kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103, et apellant sai heakskiitmiseks aruande uue versiooni, kuid ta ei pidanud nõutud tööülesannet täitma enne kui ta on haiguspuhkuselt naasnud. Sellele väitele räägivad vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 16 ja 17 esitatud kaalutlused.
127
Küsimuse kohta, kas üksuse C juhataja oli teadlik apellandi haiguspuhkuse pikendamisest, millele viidatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105, leiab apellant, et Üldkohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 102 on vastuolus selle kohtuotsuse punktides 11, 16 ja 18 esitatud järeldustega.
128
Apellant heidab Üldkohtule ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 103 ja 105 vääralt, et üksuse C juhataja ei olnud täielikult teadlik tema haiguspuhkuse pikendamisest, samas kui vaidlustatud kohtuotsuse punktides 6, 11, 13 ja 16 mainitakse tema sõnumeid haiguspuhkusel olemise kohta.
129
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 147 märgitud asjaolu, et apellandi ning üksuse C juhataja ja üksuse A sekretäri vahelises e‑kirjavahetuses ei mainitud täpset kuupäeva, mil apellant haiguspuhkuselt naaseb, on vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 18 tehtud järeldusega.
130
Komisjon palub teise väite osaliselt vastuvõetamatuse, osaliselt tulemusetuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
– Teise väite esimene ja kolmas osa
131
Teise väite esimese ja kolmanda osa analüüsimiseks tuleb kõigepealt meenutada, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 97 ja 98 analüüsis Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud repliigis esitatud apellandi argumenti, mille kohaselt töövõimetusmenetluse algatamise otsus oli osa tema pidevast ahistamisest.
132
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98, millele apellant esimeses väiteosas viitab, järeldas Üldkohus, et apellandi menetlusdokumentidest ei nähtu, et selline argument oleks sõnaselgelt esitatud esimese kohtuastme hagiavalduses või et see oleks seotud hagiavalduses esitatud väite või argumendiga. Seetõttu tunnistas Üldkohus selle argumendi oma kodukorra artikli 84 lõike 1 alusel vastuvõetamatuks.
133
Teise väite esimeses osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei analüüsinud omal algatusel, kas kõnealused otsused on vastuolus personalieeskirjade artiklitega 59 ja 90, arvestades, et neis artiklites sisalduvad normid kuuluvad avaliku korra valdkonda.
134
Personalieeskirjade artikkel 59 käsitleb ametniku haiguspuhkust ja ametisse nimetava asutuse poolt töövõimetuskomitee poole pöördumise materiaalseid tingimusi, samas kui personalieeskirjade artikkel 90 käsitleb ametisse nimetava asutuse poolt ametniku suhtes otsuse tegemist ja ametniku võimalust esitada kaebus teda kahjustava meetme peale.
135
Sellega seoses tuleb märkida, et liidu kohtutes toimuvat menetlust reguleerivatest normidest – eelkõige Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 21 ja Üldkohtu kodukorra artiklist 76 – tuleneb, et põhimõtteliselt määravad kindlaks ja piiritlevad vaidluse pooled ning liidu kohus ei saa teha otsust ultra petita.
136
Kui teatavad väited peab esitama – või tuleb esitada – omal algatusel, näiteks asjaomase otsuse põhjenduse puudumine või ebapiisav põhjendamine, mis kuulub oluliste menetlusnormide alla, siis nimetatud otsuse sisulist õiguspärasust puudutavat väidet, mis käsitleb aluslepingute või nende rakendusnormide rikkumist ELTL artikli 263 tähenduses, saab liidu kohus seevastu analüüsida üksnes siis, kui hageja on sellele viidanud (10. detsembri 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa jt, C‑272/12 P, EU:C:2013:812, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
137
Seega ei saa omal algatusel tõstatada väidet personalieeskirjade artikli 59 rikkumise kohta.
138
Personalieeskirjade artikliga 90 seoses ei ole apellant selgitanud, miks on kõnealused otsused selle sättega vastuolus ja milline on nimetatud sättel põhinev konkreetne väide, mille Üldkohus oleks tema arvates pidanud tõstatama omal algatusel. Järelikult ei vasta see osa tema argumentatsioonist käesoleva kohtuotsuse punktis 151 esitatud nõuetele ja tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
139
Teise väite kolmanda osa kohta, mille kohaselt tegi Üldkohus oma kodukorra artikli 84 lõike 1 tõlgendamisel ja kohaldamisel vea, tuleb meelde tuletada, et selle sätte sõnastuse kohaselt on menetluse käigus uute väidete esitamine keelatud, välja arvatud juhul, kui need tuginevad faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus.
140
Sellega seoses, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 132, tunnistas Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud repliigis esitatud apellandi argumendi, mille kohaselt töövõimetusmenetluse algatamise otsus oli osa tema pidevast ahistamisest, nimetatud sätte alusel vastuvõetamatuks, tuues vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98 põhjuseks, et see ei tugine õiguslikele või faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus, ning seega on see kodukorra artikli 84 lõike 1 tähenduses uus väide.
141
Tehes niisuguse otsuse, rikkus Üldkohus oma arutluskäigus õigusnormi.
142
Nimelt, kuna käesoleval juhul ei tuginenud apellant – nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 97 – töövõimetusmenetluse algatamisele mitte selleks, et esitada uut faktilist või õiguslikku asjaolu, mis põhjendaks abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse tühistamist, vaid selleks, et toetada hagiavalduses esitatud väidet psühholoogilise ahistamise kohta, ei saanud Üldkohus kvalifitseerida seda argumenti „uueks väiteks“ kodukorra artikli 84 lõike 1 tähenduses, eiramata sealjuures selle sätte ulatust.
143
Tuleb siiski tõdeda, et töövõimetusmenetluse algatamise otsus tehti 21. mail 2021 ja järelikult pärast abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse vastuvõtmist 4. detsembril 2020. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 sellise abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse – nagu on vaidlusalune otsus – õiguspärasuse kohta samuti meelde tuletas, peab liidu kohus analüüsima selle otsuse põhjendatust nende asjaolude alusel, mille eeskätt abitaotluse esitaja on institutsioonile otsuse tegemise ajaks teatavaks teinud (vt selle kohta 26. jaanuari 1989. aasta kohtuotsus Koutchoumoff vs. komisjon, 224/87, EU:C:1989:38, punkt 20). Seega ei saa töövõimetusmenetluse algatamise otsus mõjutada Üldkohtu hinnangu põhjendatust.
144
Seega tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu ja selle väite kolmas osa tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite teine osa
145
Teise väite teises osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei osutanud kõnealuse otsuse põhjenduste puudumisele.
146
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 märkis, on akt piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud kontekstis, mida asjaomane ametnik tunneb ja mis võimaldab tal mõista selle ulatust (vt selle kohta 1. juuni 1983. aasta kohtuotsus Seton vs. komisjon, 36/81, 37/81 ja 218/81, EU:C:1983:152, punkt 48, ning 12. novembri 1996. aasta kohtuotsus Ojha vs. komisjon, C‑294/95 P, EU:C:1996:434, punkt 18). Üldkohtu hinnangul järeldub sellest, et põhjendus ei pea olema ammendav, vaid vastupidi, seda tuleb pidada piisavaks, kui selles tuuakse esile otsuse ülesehituses keskse tähtsusega faktilised asjaolud ja õiguslikud kaalutlused (vt selle kohta 27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus Casa Regina Apostolorum della Pia Società delle Figlie di San Paolo vs. komisjon, C‑492/21 P, EU:C:2023:354, punkt 49, ja 30. juuni 2022. aasta kohtuotsus Fakro vs. komisjon (C‑149/21 P, EU:C:2022:517, punkt 190).
147
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 tõdes Üldkohus, et käesoleval juhul ei tähendanud põhjendamiskohustus ametisse nimetava asutuse jaoks seda, et ta oleks pidanud eraldi käsitlema kõiki apellandi esitatud dokumente. Üldkohus lisas, et abitaotluse rahuldamata jätmise otsusest, mida täiendas kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/138/21, ei nähtu, et seda kohustust oleks rikutud, kuna need aktid olid piisavalt põhjendatud ja võimaldasid apellandil need Üldkohtus vaidlustada ja Üldkohtul nende õiguspärasust kontrollida.
148
Nagu aga Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 õigesti tõdes, oli abitaotluse rahuldamata jätmise otsus, mida täiendas kaebuse rahuldamata jätmise otsus R/138/21, piisavalt põhjendatud, mistõttu võis apellant need otsused Üldkohtus vaidlustada ja Üldkohus nende õiguspärasust kontrollida.
149
Neil asjaoludel tuleb teise väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite neljas osa
150
Teise väite neljandas osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui leidis, et apellandi suhtes ei esinenud psühholoogilist ahistamist personalieeskirjade artikli 12a tähenduses, samas kui ühelt poolt oleks komisjon pidanud hoiduma algatamast töövõimetusmenetlust ning teiselt poolt näitasid üksuse C juhataja toimingute kontekst ja kumulatiivne mõju sellise ahistamise esinemist.
151
Esiteks tuleb need apellandi argumendid, mis puudutavad asjaolu, et komisjon oleks pidanud hoiduma algatamast tema suhtes töövõimetusmenetlust, tunnistada vastuvõetamatuks. Nimelt tuleb märkida, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõike 2 kohaselt tuleb õigusväidetes ja ‑argumentides täpselt näidata, millised Üldkohtu lahendi põhjenduse punktid vaidlustatakse. Seega tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt apellatsioonkaebuses täpselt esitada need üksikasjad, mida kritiseeritakse kohtuotsuses, mille tühistamist nõutakse, ning õiguslikud argumendid, mis seda nõuet konkreetselt toetavad, vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjaomane väide vastuvõetamatu (28. septembri 2023. aasta kohtuotsus Changmao Biochemical Engineering vs. komisjon, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, punkt 87 ja seal viidatud kohtupraktika). Käesoleval juhul ei vasta apellandi argumendid nendele nõuetele, kuna ta piirdub viitamisega komisjoni käitumisele, viitamata ühelegi vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduse punktile (vt analoogia alusel 29. juuni 2023. aasta kohtuotsus TUIfly vs. komisjon, C‑763/21 P, EU:C:2023:528, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
152
Teiseks, mis puudutab argumenti, millega apellant heidab Üldkohtule ette, et viimane ei kvalifitseerinud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 108 viidatud üksuse C juhataja käitumist psühholoogiliseks ahistamiseks ega võtnud arvesse selle käitumise konteksti ja üksuse C juhataja tegude kumulatiivset mõju, siis piisab, kui tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–111 analüüsis Üldkohus üksikasjalikult kõnealust käitumist, võttes arvesse selle konteksti, eelkõige seda, et asjaomane juhataja ei olnud teadlik apellandi haiguspuhkuse pikendamisest.
153
Üldkohus tunnistas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 107, et üksuse C juhatajal oli sobimatu võtta ühendust apellandiga, et küsida teavet juhtumi G kohta päev pärast seda, kui apellant oli esitanud selle juhtumiga seoses huvide konflikti deklaratsiooni. Samas jõudis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 108 ilma õigusnormi rikkumata seisukohale, et üksuse C juhataja käitumine üksi ei saa kujutada endast psühholoogilist ahistamist, seda enam, et apellandil oli võimalus jätta üksuse C juhataja nõudmisele vastamata, kuna viimane ei nõudnud tungivalt küsitud teabe esitamist.
154
Seega tuleb teise väite neljas osa osaliselt vastuvõetamatuse tõttu ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite viies osa
155
Teise väite viiendas osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei otsustanud, et üksuse C juhataja käitumine oleks pidanud kaasa tooma uurimise algatamise selleks, et teha kindlaks, kas viimane on rikkunud personalieeskirjade artiklites 11a, 12 ja 12a sätestatud kohustusi.
156
Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 151 viidatud kohtupraktikale tuleb apellatsioonkaebuses täpselt esitada need üksikasjad, mida kritiseeritakse kohtuotsuses, mille tühistamist nõutakse, ning õiguslikud argumendid, mis seda nõuet konkreetselt toetavad, vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjaomane väide vastuvõetamatu.
157
Käesoleval juhul ei ole apellant märkinud, millised on vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduse punktid, millele viiendas väiteosas viidatakse, ega ole märkinud, milline tähtsus on distsiplinaarmenetluse võimalikul algatamisel üksuse C juhataja suhtes, mis on eraldiseisev küsimus apellatsioonkaebuse teise väite esemeks olevast küsimusest, mis puudutab abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse õiguspärasuse kontrollimist.
158
Seega tuleb teise väite viies osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite kuues osa
159
Teise väite kuuendas osas leiab apellant sisuliselt esiteks, et kuna Üldkohus jättis komisjoni käitumise adekvaatselt heastamata, rikkus ta personalieeskirjade artikleid 11a ja 59 ning õigust väärikusele, õigust eraelu puutumatusele ja õigust isikuandmete kaitsele, mis on tagatud vastavalt harta artiklitega 1, 7 ja 8. Teiseks rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 108 personalieeskirjade artikleid 11 ja 21, kui ta järeldas, et psühholoogilise ahistamise asetleidmist kinnitavad tõendid ei ole piisavad, ehkki üksuse C juhataja käitus sobimatult.
160
Sellega seoses tuleb märkida, et esimesena nimetatud argumendiga heidetakse Üldkohtule tegelikult ette seda, et ta ei võtnud piisavalt arvesse talle esitatud tõendeid. Euroopa Kohus ei saa apellatsioonimenetluses asendada Üldkohtu antud hinnangut tõenditele enda hinnanguga ega eelkõige kritiseerida Üldkohtu tehtud valikuid hinnangu andmisel, kui ta otsustab tugineda teatud talle hindamiseks esitatud tõenditele ja teised tõendid tagasi lükata, välja arvatud juhul, kui tuvastatakse, et Üldkohus on neid tõendeid moonutanud (vt selle kohta eelkõige 22. juuni 2023. aasta kohtuotsus QN vs. komisjon, C‑720/22 P, EU:C:2023:536, punkt 32).
161
Teisena nimetatud argumendi kohta tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 108 leidis Üldkohus, et üksuse C juhataja käitumine üksi ei saa kujutada endast psühholoogilist ahistamist. Nimelt märkis Üldkohus, et kõnealuses e‑kirjas jäeti apellandile võimalus jätta üksuse C juhataja nõudmistele vastamata ning lisaks ei ilmnenud toimikust, et juhataja oleks nõudnud tungivalt küsitud teabe esitamist. Olles apellandile teatanud, et huvide konflikti deklaratsioon on heaks kiidetud, kinnitas üksuse C juhataja 25. septembril 2020 apellandile, et ta on kõnealuse juhtumi uurimisest vabastatud ja seetõttu ei ole tal üksuses enam ühtegi pooleli olevat juhtumit.
162
Teise väite kuuendas osas ei näita apellant vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 151 viidatud kohtupraktikale nõutava täpsusega, millist õigusnormi on Üldkohtu arutluskäigus rikutud.
163
Seega tuleb teise väite kuues osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite seitsmes osa
164
Teise väite seitsmendas osas kinnitab apellant, et Üldkohus leidis ekslikult, et ahistamise tõendamise kohustus lasub ohvril.
165
Sellega seoses piisab, kui märkida, et see väide põhineb vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel.
166
Nimelt leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 78, et juhul, kui administratsioonile on esitatud personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel abitaotlus personalieeskirjade artikli 24 tähenduses, peab ta abistamiskohustuse alusel ja juhul, kui tegemist on teenistuse korra ja rahuga kokkusobimatu juhtumiga, sekkuma kogu vajaliku energiaga. Peale selle peab ta reageerima nii kiiresti ja nii suure hoolsusega, nagu konkreetse juhtumi asjaolud nõuavad, et tuvastada faktilised asjaolud ning võtta kõiki asjaolusid teades vajalikud meetmed. Selleks piisab, kui ametnik või teenistuja, kes palub oma institutsioonilt kaitset, esitab esialgsed tõendid, et sellised rünnakud on tema vastu väidetavalt toime pandud. Kui niisugused tõendid on olemas, peab asjaomane institutsioon võtma sobivad meetmed – eelkõige korraldades haldusuurimise –, et tuvastada koostöös kaebuse esitajaga kaebuse aluseks olevad asjaolud.
167
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80 ja 94 märkis Üldkohus, et kui abitaotluses esitatud väited puudutavad – nagu käesolevas asjas – psühholoogilist ahistamist, tuleb abi taotlejal esitada esialgsed tõendid ahistamise kohta, arvestades personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 toodud määratlust, nimelt selle kohta, et tegemist oli „sobimatu käitumisega, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist, kõne‑ või kirjakeelt, žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja mis võivad kahjustada [taotleja] isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust“.
168
Järelikult, vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei välistanud Üldkohus abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse õiguspärasuse hindamisel asjaomase institutsiooni kohustust võtta sobivad meetmed, eelkõige korraldades haldusuurimise, et tuvastada kaebuse aluseks olevad asjaolud.
169
On tõsi, et Üldkohus leidis, et asjaomasele institutsioonile pandud sellise kohustusega eeldatakse, et asjasse puutuv ametnik või teenistuja esitab esialgsed tõendid selliste tegude aset leidmise kohta, mis on tema suhtes väidetavalt toime pandud. Nõnda toimides ei rikkunud Üldkohus siiski õigusnormi. Administratsioonilt ei saa nimelt nõuda haldusuurimise läbiviimist ametniku või teenistuja pelkade väidete alusel (7. detsembri 2023. aasta kohtuotsus HV ja HW vs. ECDC, C‑615/22 P, EU:C:2023:961, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
170
Seega tuleb teise väite seitsmes osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite kaheksas osa
171
Selleks et analüüsida teise väite kaheksandat osa, milles viidatakse sellele, et Üldkohus rikkus personalieeskirjade artiklit 21, tuleb meelde tuletada, et Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104, et üksuse C juhataja pidas 26. ja 31. augusti 2020. aasta e‑kirjades vajalikuks täpsustada, et apellandile määratud tööülesanne tuli täita alles pärast tema haiguspuhkuse lõppu.
172
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 108 viidatud 8. septembri 2020. aasta e‑kirja kohta tõdes Üldkohus samuti, et selles e‑kirjas oli apellandile antud võimalus jätta üksuse C juhataja nõudmisele vastamata.
173
Tuleb märkida, et apellant ei ole apellatsioonkaebuses selgitanud põhjusi, miks need Üldkohtu tuvastatud faktilised asjaolud on vastuolus personalieeskirjade artikliga 21, milles on sätestatud, et ametnik abistab oma ülemusi ja annab neile nõu ning vastutab talle määratud ülesannete täitmise eest. Kuigi apellant väitis apellatsioonkaebuses samuti, et üksuse C juhataja nõudmine pani ta olukorda, kus ta oleks pidanud eirama kas personalieeskirjade artiklist 11a tulenevat kohustust mitte tegeleda küsimustega, milles tal on otseselt või kaudselt „isiklikud huvid“, või eirama personalieeskirjade artiklist 21 tulenevat kohustust abistada oma ülemusi ja anda neile nõu, ei täpsustanud ta piisava selgusega, kuidas see asjaolu, isegi kui see osutub tõendatuks, näitab, et Üldkohus rikkus õigusnormi.
174
Seega tuleb teise väite kaheksas osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite üheksas osa
175
Teise väite üheksandas osas väidab apellant, et Üldkohus ei analüüsinud esiteks komisjoni keeldumist rahuldada tema paindliku tööaja taotlus ja teiseks väljaspool teenistuskohta ületunnitöö tegemise taotlused, mis on vastuolus komisjoni üldiste soovitustega töötervishoiu valdkonnas.
176
Sellega seoses piisab, kui tõdeda, et apellant ei kaevanud esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses komisjoni keeldumise üle rahuldada tema paindliku tööaja taotlus ega komisjoni üldiste töötervishoiualaste soovituste järgimata jätmise üle, mistõttu tuleb neid argumente käsitada uute argumentidena.
177
Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et kui lubada poolel esitada esimest korda Euroopa Kohtus väiteid ja argumente, mida ta ei esitanud Üldkohtus, tähendaks see seda, et tal võimaldataks Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada vaidluse ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus. Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on piiratud esimeses kohtuastmes arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega (27. veebruari 2025. aasta kohtuotsus OA vs. parlament, C‑32/24 P, EU:C:2025:118, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
178
Neil asjaoludel tuleb teise väite üheksas osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite kümnes osa
179
Teise väite kümnendas osas heidab apellant Üldkohtule ette mitme faktilise asjaolu ja tõendi moonutamist.
180
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et väidetav moonutamine peab selgelt nähtuma toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja faktilisi asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata. See eeldab, et Üldkohus on ilmselgelt ületanud tõendite mõistliku hindamise piire. Siinjuures ei piisa sellest, et näidatakse, et dokumenti võib tõlgendada teisiti, kui Üldkohus seda tegi. Apellant peab täpselt viitama tõenditele, mida Üldkohus on moonutanud, ja tooma välja analüüsivead, mis tema hinnangul on moonutamise põhjustanud (27. märtsi 2025. aasta kohtuotsus XH vs. komisjon, C‑91/23 P, EU:C:2025:219, punktid 28 ja 49).
181
Käesoleva kohtuotsuse punktides 113–117 esitatud apellandi argumendid ei ole neid nõudeid arvestades väidetava moonutamise tõendamiseks piisavad.
182
Seega tuleb teise väite kümnes osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite üheteistkümnes osa
183
Teise väite üheteistkümnendas osas väidab apellant, et käesoleva kohtuotsuse punktides 118–122 esitatud põhjustel hindas Üldkohus vääralt eraelu puutumatuse kaitset, mis on tagatud harta artiklis 7 ja EIÕK artiklis 8, ning isikuandmete kaitset, mis on tagatud harta artiklis 8.
184
Sellega seoses tuleb märkida, et apellandi väited vaidlustatud kohtuotsuse punkti 143 kohta põhinevad ekslikul eeldusel, kuna Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse nimetatud punktis, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt on „eraelu“ lai mõiste ning põhimõtteliselt ei ole ühtegi põhjust jätta kutse‑ või majandustegevus selle EIÕK artikli 8 tähenduses käsitletava mõiste alt välja.
185
Tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 145 tuletas Üldkohus nimelt meelde, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika (EIK 22. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Libert vs. Prantsusmaa, CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, punktid 24 ja 25) kohaselt selleks, et saaks järeldada, et töökohast saadetud e‑kirjad kuuluvad harta artiklite 7 ja 8 kohaldamisalasse, peavad need sisaldama tööga mitteseotud andmeid, see tähendab andmeid, mis käsitlevad asjaomase isiku eraelu.
186
Seega, vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei käsitanud Üldkohus nimetatud kohtupraktikat meelde tuletades ja kohaldades tööalast konteksti määrava kriteeriumina.
187
Apellandi väite kohta, mille kohaselt on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 147 tehtud Üldkohtu järeldus, et haiguspuhkuse küsimust käsitleti kõnealustes e‑kirjades üksnes tööalases kontekstis ja ebamääraselt, vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktide 6, 11, 12 ja 15 sisuga, tuleb märkida, et selline väide põhineb vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel. Nimelt, kui Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 147 asjaolule, et apellandi haiguspuhkust käsitleti tööalases kontekstis ja ebamääraselt, siis oli see seotud ühelt poolt üksuse C juhataja ja üksuse A sekretäri ning teiselt poolt apellandi vahelise e‑kirjavahetusega.
188
Selliseid e‑kirju käsitletakse vaid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 6 ja 11. Lisaks piirdub apellant nende punktide sisu kokkuvõtmisega või kirjeldab neist tema arvates tulenevaid tagajärgi, kuid ei selgita piisava täpsusega, kuidas need punktid on vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktiga 147, mistõttu on see väide vastuvõetamatu.
189
Apellandi väite kohta, et Üldkohus eiras Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat, mis käsitleb osalisriikide negatiivseid ja positiivseid kohustusi seoses eraelu puutumatuse kaitsega, eraellu sekkumise õiguspärasuse nõuet, osalisriikide kaalutlusruumi selles valdkonnas ning nõuet tagada eraellu sekkumise vastu tõhus õiguslik kaitse, tuleb tõdeda, et selline väide on liiga ebamäärane ja tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
190
Apellandi argumendi kohta, et Üldkohus rikkus harta artikleid 7 ja 8, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 149, et apellandi „õigust tervisele“ ei ole rikutud, piisab, kui tuletada meelde, et selles punktis leidis Üldkohus, et arvestades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–115 tehtud järeldusi, ei teinud ametisse nimetav asutus hindamisviga, kui leidis, et apellant ei olnud esitanud esialgseid tõendeid, et teda ahistati tööülesande täitmise kohustuse tõttu või kabineti kolimise nõude tõttu haiguspuhkuse ajal.
191
Selle argumendiga püütakse tegelikult kahtluse alla seada Üldkohtu faktilised hinnangud, mida Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses ei kontrolli, kui tõendeid ei ole moonutatud.
192
Järelikult tuleb see argument vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
193
Seega tuleb teise väite üheteistkümnes osa osaliselt põhjendamatuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teise väite kaheteistkümnes osa
194
Teise väite kaheteistkümnendas osas väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustes on mitu vastuolu.
195
Esimesena leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100, et 8. ja 9. juunil 2020 vahetatud e‑kirjades, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktides 17 ja 20, ei olnud ühtegi apellandile suunatud tööülesande täitmise nõuet – seisukoht, mis apellandi hinnangul on vastuolus järeldustega, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 7, 9 ja 10.
196
Tuleb siiski tõdeda, et 8. ja 9. juunil 2020 vahetud e‑kirjadest, mida on mainitud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 7, 9 ja 10, ei nähtu, et need oleks sellist nõuet sisaldanud.
197
Esiteks viitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 7 e‑kirjale, mille üksuse A töötaja saatis 8. juunil 2020 apellandile ja üksuse A juhatajale. Kuigi Üldkohus märkis, et kõnealune e‑kiri, mis puudutas käesoleva kohtuotsuse punktis 13 nimetatud kolme juhtumit, sisaldas märkusi ja ettepanekuid nende juhtumite menetlemise järgmiste etappide kohta, ei tähenda see järeldus, et üksuse A töötaja oleks nõudnud apellandilt tööülesande täitmist, isegi kui tal oleks olnud pädevus seda nõuda. Lisaks tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 7, et üksuse A juhataja vastas sellele e‑kirjale, et arvestades apellandi puhkust, peab üksuse A töötaja pidama nõu üksuse C juhatajaga, et saada teada, kas viimane soovib lõpetada asjaomased juhtumid enne 16. juunil 2020 toimuvat OLAFi ümberkorraldust või soovib ta oodata, kuni apellant haiguspuhkuselt naaseb, mis pidi toimuma pärast seda kuupäeva.
198
Teiseks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 9, et 8. juunil 2020 saatis üksuse A sekretär apellandile e‑kirja, mis käsitles tema kabineti vahetust seoses käesoleva kohtuotsuse punktis 14 nimetatud OLAFi sisemise ümberkorraldusega. Selles e‑kirjas sekretär tõepoolest küsis apellandilt, kas arvestades seda, et tema haiguspuhkus kestab kuni 22. juunini 2020, lubaks ta mõnel kolmandal isikul valmistada ette tema asjade kolimist enne seda kuupäeva. Sellist loa küsimist ei saa siiski samastada apellandile suunatud tööülesande täitmise nõudega.
199
Kolmandaks tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 10, et üksuse C juhataja vastas 9. juunil 2020 vaidlustatud kohtuotsuse punktis 7 mainitud e‑kirjadele ja märkis, et asjaolusid arvestades tundub talle, et kõnealuseid juhtumeid on väga raske lõpetada enne 16. juunit 2020. Tuleb tõdeda, et ka siin ei tähenda selline järeldus seda, et apellandilt oleks nõutud tööülesande täitmist.
200
Mis puudutab teisena väidetavat vastuolu vaidlustatud kohtuotsuse punktide 101 ja 14 vahel, siis tuleb märkida, et esimesena nimetatud punktis võttis Üldkohus seisukoha vaidlustatud kohtuotsuse punktis 14 mainitud 1. juuli 2020. aasta e‑kirjade kohta, milles üksuse C juhataja esitas apellandile küsimusi juhtumi E kohta. Sellega seoses rõhutas Üldkohus, et on tõsi, et vahetatud e‑kirjades küsiti apellandi koostatud aruande analüüsimiseks teavet nimetatud juhtumi kohta, kuid üksuse C juhataja täpsustas ühtlasi, et apellandi vastust oodatakse alles pärast tema haiguspuhkuselt naasmist.
201
Need Üldkohtu kaalutlused ei ole mingil moel vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 14 tehtud järeldusega, et esiteks saatis üksuse C juhataja 1. juulil 2020 apellandile kaks e‑kirja, milles ta esitas küsimusi juhtumi E kohta, ja teiseks, et apellant vastas neile e‑kirjadele 6. juulil 2020.
202
Kolmandana väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 102 tehtud Üldkohtu järeldus viisaka tooni kasutamise kohta apellandile saadetud e‑kirjades, sealhulgas kutses osaleda videokonverentsil, on vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 11 ja 12 esitatud asjaoludega.
203
See apellandi argument põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 102 vääral tõlgendusel.
204
Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 102, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101 mainitud kõikide üksuse C juhataja ja apellandi vahel vahetatud e‑kirjade toon oli viisakas ja lugupidav.
205
Esiteks ei ole võimalik täheldada põhjendustes mingit vastuolu eelnimetatud järelduse ning vaidlustatud kohtuotsuse punktides 11 ja 12 esitatud järelduse vahel. Nimelt, kui vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101 viidatud e‑kirjade kuupäevad on 8. ja 9. juuni 2020 ning 1. juuli 2020, siis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 11 ja 12 viidatud e‑kirjade kuupäev on 23. juuni 2020.
206
Teiseks, isegi kui asuda seisukohale, et apellant soovib tegelikult vastu vaielda tõlgendusele, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101 viidatud e‑kirjadele, kasutades argumendina vaidlustatud kohtuotsuse punktides 11 ja 12 viidatud e‑kirju, tuleb see argument tagasi lükata, kuna – nagu on juba meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 160 – Euroopa Kohus ei saa apellatsioonimenetluses asendada tõenditele Üldkohtu antud hinnangu enda hinnanguga.
207
Apellandi argumendi kohta, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103 sisalduv seisukoht, et apellant pidi kõnealuse tööülesande täitma alles pärast haiguspuhkuselt naasmist, on vastuolus Üldkohtu järeldustega vaidlustatud kohtuotsuse punktides 16 ja 17, tuleb tõdeda, et selle argumendiga ei pea apellant tegelikult silmas mitte vaidlustatud kohtuotsuse punkti 103, vaid punkti 104, sest just selles punktis leidis Üldkohus, et üksuse C juhataja pidas 26. ja 31. augusti 2020. aasta e‑kirjades vajalikuks täpsustada, et tema määratud tööülesanne tuli täita alles pärast apellandi haiguspuhkuse lõppu.
208
See Üldkohtu seisukoht ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktidega 16 ja 17 vastuolus.
209
On tõsi, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 16 märkis Üldkohus, et üksuse C juhataja palus apellandil kiita heaks juhtumi E uue lõpparuande projekti sisu ja küsis, kas ta võiks EPOst asjaolusid kontrollida, mille puhul on tegemist apellandilt tööülesande täitmise nõudmisega. Samas märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse samas punktis ka seda, et üksuse juhataja täpsustas apellandile saadetud teises e‑kirjas, et 26. augusti 2020. aasta e‑kiri, mis sisaldas heakskiitmiseks ühe juhtumi uut lõpparuande projekti, saadeti talle tegelemiseks pärast haiguspuhkuselt naasmist. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104 viitas Üldkohus üldiselt 26. ja 31. augusti 2020. aasta e‑kirjadele, väitmata, et selline täpsustus tehti 26. augustil 2020 saadetud esimeses e‑kirjas.
210
Kuigi Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 17, et üksuse C juhataja mainis 31. augustil 2020 saadetud esimeses e‑kirjas, et loodab, et apellant lõpetab pärast puhkuselt naasmist mitu juhtumit, ning kuigi ta saatis apellandile samal päeval veel kaks e‑kirja, mis sisaldasid vastavalt ühe juhtumi muudetud lõpparuannet ja ühe teise juhtumi uut lõpparuannet, täpsustas üksuse juhataja, et apellandil tuleb nendega tegeleda alles pärast haiguspuhkuselt naasmist.
211
Neljandana leiab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 tehtud Üldkohtu järeldus, mille kohaselt üksuse C juhataja ei olnud teadlik tema haiguspuhkuse järjestikustest pikendamistest, on vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktidega 6, 11, 13, 16 ja 18.
212
Sellega seoses tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 6 puudutab e‑kirja, mille apellant saatis üksuse A töötajatele 2. juunil 2020, ning kõnealuses punktis ei ole viidet sellele, et üksuse C juhataja oleks olnud teadlik apellandi haiguspuhkusest.
213
Üldkohus ei sedastanud ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 11, et üksuse C juhataja oleks haiguspuhkuse pikendamisest teadlik olnud. Vastupidi, selles punktis märgitakse, et apellant teatas sellele ametnikule üksnes vastuseks viimase e‑kirjale, et ta on endiselt haiguspuhkusel.
214
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 13 märgitakse vaid seda, et üksuse A sekretär saatis 30. juunil 2020 apellandile uue e‑kirja, et küsida, kas ta on teinud otsuse oma kabineti kolimise kohta.
215
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 16 märkis Üldkohus, et apellant vastas üksuse C juhataja 26. augusti 2020. aasta e‑kirjale, et tema haiguspuhkust on pikendatud.
216
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 18 märkis Üldkohus pelgalt, et 6. septembril 2020 vastas apellant üksuse C juhataja 31. augusti 2020. aasta e‑kirjale, et tema haiguspuhkust pikendati ja et asjasse puutuvad juhtumid võib lõpetada ilma tema osaluseta.
217
Viiendaks väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 18 sisuga ei ole kooskõlas selle kohtuotsuse punktis 147 tehtud järeldus, et tema ning üksuse C juhataja ja üksuse A sekretäri vahel vahetatud e‑kirjades ei mainitud täpset kuupäeva, mil apellant haiguspuhkuselt naaseb.
218
Sellega seoses piisab, kui meenutada, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 18 märkis Üldkohus, et 6. septembril 2020 vastas apellant üksuse C juhataja 31. augusti 2020. aasta e‑kirjale, et tema haiguspuhkust pikendati ja et asjasse puutuvad juhtumid võib lõpetada ilma tema osaluseta.
219
Sellest ei nähtu siiski, et Üldkohus oleks tuvastanud, et oleks mainitud täpset kuupäeva, mil apellant oma haiguspuhkuselt naaseb.
220
Kuna ükski apellandi esitatud argumentidest, millega ta väitis, et Üldkohus põhjendas oma otsust vastuoluliselt, ei ole põhjendatud, tuleb teise väite kaheteistkümnes osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
221
Seega tuleb teine väide osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tervikuna tagasi lükata.
222
Kuna kõik apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud väited on tagasi lükatud, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
223
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
224
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb apellandi kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta XH kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.