62013CC0506_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas kohtuasjas on Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Liidu Üldkohtu otsuse Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs . komisjon(2) peale, millega Üldkohus jättis esiteks vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro(3) tühistamishagi Euroopa Komisjoni võlateate peale, millega tehti Lito Maieftikole korraldus maksta tagasi summad, mis olid talle uurimislepingu raames komisjoni arvates alusetult välja makstud, ja teiseks rahuldas tervenisti komisjoni vastuhagi, millega vastusena paluti apellandilt välja mõista vaidlusalused summad koos viivisega.
2. Selles asjas asus Üldkohus seisukohale, et kõnealune võlateade ei ole lahutatav lepingulisest kontekstist, mille raames see väljastati, ja et seega ei ole tegemist aktiga, mida saaks ELTL artikli 263 alusel vaidlustada.
3. Seega palutakse Euroopa Kohtul esiteks otsustada Üldkohtu suhteliselt püsiva kohtupraktikasuuna üle, mida Euroopa Kohtul ei ole siiani kunagi olnud juhust analüüsida ja mille kohaselt ei saa selliseid ühepoolseid meetmeid, mille institutsioonid on võtnud füüsiliste või juriidiliste isikutega sõlmitud lepingute täitmise kontekstis – nagu kõnealune võlateade – vaidlustada ELTL artiklis 263 ette nähtud tühistamishagi teel, kuna need aktid ei ole oma lepingulisest kontekstist lahutatavad, isegi siis, kui nad on ELTL artikli 299 tähenduses täitmisele pööratavad, vaid neid tuleb vaidlustada ELTL artiklis 272 sätestatud lepingulise õiguskaitsevahendi abil. Seega tuleb tal otsustada põhimõttelise küsimuse üle, mis on tõstatatud apellandi apellatsioonkaebuse esimeses väites: kas seda kohtupraktikat tuleb kinnistada, sellest mööda minna või hoopis käsitada seda suhtelisena.
4. Teisisõnu tuleb lahendada küsimus, kas Euroopa Liidu institutsioonide, organite ja asutustega lepinguid sõlmivate füüsiliste või juriidiliste isikute kohtulik kaitse ühepoolsete meetmete vastu, mille nimetatud üksused on võtnud seoses nende lepingute täitmisega, võib liidu õiguses kuuluda tühistamispädevusega kohtu pädevusse, ja kui jah, siis mis tingimustel, või ka küsimus, kas Euroopa Liidu toimimise lepinguga loodud õiguskaitsevahendite süsteemis tuleb hoopis sätestada, et lepingutega seotud kohtuvaidluste valdkond ja tühistamisvaidluste valdkond on rangelt lahus, ja seega tunnustada seda, mida mõningate liikmesriikide õiguskordades nimetatakse paralleelse hagi erandiks(4) .
5. Kui Euroopa Kohus on sellele küsimusele vastuse andnud, tuleb tal analüüsida ka üheksat ülejäänut väidet, mille apellant on apellatsioonkaebuses esitanud, ja küsimust, kas kõnealusel juhul sai Üldkohus õigustatult pidada põhjendatuks väidetavalt alusetult makstud summade tagasimaksmise ja viivise maksmise nõuet.
I. Vaidluse taust
6. Nii vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 1–8 kui ka poolte kirjalikest seisukohtadest ilmneb, et Lito Maieftiko on sünnitusmaja, mis kuulub konsortsiumisse, mis sõlmis üleeuroopaliste võrgustike poliitika alla kuuluva e‑TEN programmi raames 12. mail 2004 komisjoniga lepingu C510743 ühe meditsiinikoostöö valdkonna uuringute eriprogrammi, nimelt projekti „Ward In Hand” (WIH)(5) kohta.
7. Selle lepingu II lisas toodud üldtingimuste(6) artiklis 19 on täpsustatud:
„1. Kui osalisele on mõni summa alusetult makstud või kui lepingutingimuste kohaselt on õigustatud summa sissenõudmine, on abisaaja kohustatud komisjonile kõnealuse summa tagasi maksma komisjoni määratud tingimustel ja ajal.
2. Kui abi saaja ei ole seda komisjoni määratud kuupäevaks maksnud, lisandub summale intress [üldtingimuste] artikli [3 lõikes 6] sätestatud määraga. Viivis arvestatakse alates ette nähtud maksetähtpäevale järgnevast päevast kuni selle päeva õhtuni, mil komisjon on kogu võlgnetava summa kätte saanud.
Osalisel maksmisel loetakse esmalt kaetuks kulud ja viivis ning seejärel põhisumma.”
8. Selle projekti elluviimise raames, mis algas 1. mail 2004 ja lõppes 31. jaanuaril 2006, sai Lito Maieftiko Euroopa Liidult kokku 99 349,50 eurot rahalist abi.
9. Komisjon teatas 29. aprilli 2009. aasta kirjaga Lito Maieftikole, et talle tehakse WIH‑projektis osalemise suhtes finantsaudit ning ta peab esitama selle projektiga seotud töötajate tööaja arvestuse lehed, mis kajastaksid neid töötunde, mille eest makstud summade hüvitamist ta taotles. Selle auditi käigus, mis tehti 4.–6. augustini 2009, ei suutnud Lito Maieftiko neid tööaja arvestuse lehti esitada.
10. Oma 20. oktoobri 2009. aasta kirjaga edastas komisjon apellandile auditiaruande kavandi, milles oli välja toodud nõutavate tööaja arvestuse lehtede puudumine, ning palus tal esitada oma märkused.
11. Apellant esitas 13. ja 16. novembri 2009. aasta kirjadega auditiaruande kavandi kohta oma märkused ja edastas projektiga seotud tööde kohta tööaja arvestuse lehed.
12. Oma 23. detsembri 2009. aasta kirjaga esitas komisjon apellandile lõpliku auditiaruande, jäädes aruande kavandi järelduste juurde.
13. Komisjon saatis 25. oktoobril 2010 apellandile sissenõudmismenetlusele eelneva teabekirja, milles nimetati 93 778,90 euro suurust summat.
14. Võttes arvesse apellandi esitatud märkusi, vähendas komisjon tagasimaksmisele kuuluvat summat 24. mai 2011. aasta kirjaga 83 001,09 euroni. 17. juuni 2011. aasta kirjaga esitas apellant selle kohta oma märkused.
15. Komisjon saatis 16. septembril 2011 apellandile 9. septembril väljastatud võlateate,(7) milles palus tal 83 001,09 euro suuruse summa 24. oktoobriks 2011 komisjonile tagasi maksta.
16. Vaidlusaluse võlateate rubriigis „Maksetingimused” oli täpsustatud järgmist:
„Maksetingimused
1. Kõik pangakulud on teie kanda, välja arvatud juhul, kui teie suhtes on kohaldatav direktiiv 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul.
2. Komisjon jätab endale õiguse tasaarvestada vastastikused kindlad, rahalised ja sissenõutavad nõuded, olles sellest teada andnud.
3. Kui komisjoni kontot ei ole maksetähtpäevaks krediteeritud, arvestatakse Euroopa Liidu tuvastatud nõudelt intressi Euroopa Keskpanga põhiliste refinantseerimistoimingute puhul kohaldatava intressimääraga, mis on avaldatud Euroopa Liidu Teataja C-seerias ja mida hakatakse kohaldama maksetähtpäeva kalendrikuu esimesel päeval [2011. aasta oktoober + 3,5%].
4. Kui komisjoni kontot ei ole maksetähtpäevaks krediteeritud, võib komisjon:
– realiseerida esimesel nõudmisel väljamaksmisele kuuluvad finantstagatised;
– pöörata nõuded [ELTL] artikli [299] alusel sundtäitmisele;
– teha maksmata jätmise kohta kande andmebaasi, millele on juurdepääs ühenduse eelarvevahendite käsutajatel, kusjuures see kanne jääb sinna kuni võlgnevuse täieliku tasumiseni;
– avaldada kohtulahendiga maksma kohustatud võlgniku nimi.”
17. Oma 3. novembri 2011. aasta kirjaga meenutas komisjon apellandile nõuet, rõhutades, et sellelt nõudelt arvestatakse aastas 5% intressi, mis vastab 11,37 eurole iga hilinemispäeva kohta, nii et 18. novembriks 2011 oli intressi kogunenud 284,25 eurot.
II. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
18. Avaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 24. oktoobril 2011, esitas apellant hagi, milles palus vaidlusaluse võlateate tühistada.
19. Samal päeval esitatud eraldi hagiavalduses palus Lito Maieftiko ka vaidlusaluse võlateate täitmise peatamist; see nõue jäeti Üldkohtu presidendi kohtumäärusega Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs . komisjon rahuldamata.(8)
20. Vaidlustatud kohtuotsusega otsustas Üldkohtus kõigepealt Lito Maieftiko tühistamishagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 19–31), asudes kooskõlas varasema, kohtuasjas Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs . komisjon tehtud kohtumäärusega(9) sisuliselt seisukohale, et nimetatud võlateade ei kuulu oma laadi tõttu aktide hulka, mille peale saab ELTL artikli 263 alusel liidu kohtutele tühistamishagi esitada.
21. Järgmiseks käsitles Üldkohus vastuhagi, mille komisjon oli esitanud ELTL artikli 272 alusel, paludes mõista apellandilt tema kasuks välja 83 944,80 euro suuruse summa, mis vastas 83 001,09 euro suurusele põhivõlale ja 943,71 euro suurusele viivisele, mis oli kogunenud 15. jaanuariks 2012.
22. Olles kaalunud, kas see vastuhagi on vastuvõetav ja kas ta on selle menetlemiseks pädev (punktid 35–41), rahuldas Üldkohus selle (punktid 42–81). Sellest tulenevalt mõistis ta Lito Maieftikolt komisjoni kasuks välja 83 001,09 eurot põhivõlga ja alates 25. oktoobrist 2011 kuni põhivõla täieliku tasumiseni 11,37 eurot viivist päevas. Samuti mõistis ta Lito Maieftikolt välja kõik kohtukulud, sealhulgas ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega seonduvad kulud.
23. Vaidlustatud kohtuotsuse põhistust korratakse vajaduse piires apellatsioonkaebuse eri väidete analüüsi juures.
III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
24. Käesoleva apellatsioonkaebuse esitas apellant avaldusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 11. septembril 2013.
25. Eraldi avaldusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 23. septembril 2013, esitas apellant ELTL artiklite 278 ja 279 alusel ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, milles palus vaidlustatud kohtuotsuse täitmise peatada.
26. Kohtumäärusega Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs . komisjon(10) jäeti ajutiste meetmete kohaldamise taotlus rahuldamata.
27. Apellant palub Euroopa Kohtul
– vaidlustatud kohtuotsus tühistada;
– lahendada vaidlus sisuliselt või suunata see tagasi Üldkohtusse, et viimane teeks asjas sisulise otsuse;
– jätta komisjoni vastuhagi kõigis selle osades rahuldamata;
– tühistada vaidlusalune võlateade, ja
– mõista kohtukulud välja komisjonilt.
28. Komisjon palub Euroopa Kohtul
– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
– rahuldada kõik komisjoni vastuhagis esitatud nõuded;
– jätta vaidlusaluse võlateate tühistamise hagi rahuldamata, ja
– mõista kõik kohtukulud ja ajutiste meetmete kohaldamise menetluse kulud välja apellandilt.
IV. Esialgsed märkused
29. Käesolev apellatsiooniastmes lahendatav kohtuasi on teataval määral keerukas tulenevalt asjaolust, et vaidlustatud kohtuotsuses lahendas Üldkohus üheainsa kohtuotsusega esiteks tühistamisepädevusega kohtuna ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagi, tunnistades hagi vastuvõetamatuks, ja teiseks lepingu suhtes pädeva kohtuna vastuhagi, mille komisjon on esitanud ELTL artikli 272 alusel ja millega viimane palub kohustada apellanti tagasi maksma summasid, mis on komisjoni arvates talle alusetult makstud, tunnistades vastuhagi vastuvõetavaks ja rahuldades selle sisuliselt.
30. Tuleb nimelt rõhutada, et Üldkohus keeldus, asumata selles suhtes selgele seisukohale ja kaldudes omaenda praktikast kõrvale,(11) rahuldamast nõuet, mille apellant sõnastas esimese astme kohtumenetluses esitatud repliigis(12) ja millega ta palus kvalifitseerida tema tühistamishagi ümber lepinguga seotud hagiks.
31. Sealjuures tunnistas ta end komisjoni vastuhagi arutamiseks pädevaks,(13) tuginedes peamiselt menetlusökonoomia huvile ja selle kohtu eesõigusele, kelle poole on pöördutud esimesena,(14) viidates sellega seoses kohtumäärusele komisjon vs . IAMA Consulting(15) .
32. Seda üsna ebatavalist teguviisi,(16) mida apellant püüdis Üldkohtu menetluses oma repliigis asjatult vaidlustada, ei ole käesolevas apellatsiooniasjas siiski vaidlustatud.
33. Järelikult on apellandi apellatsioonkaebuses esitatud väited ja argumendid suunatud nii kohtuotsuse selle osa vastu, millega tema tühistamishagi jäeti läbi vaatamata, kui ka selle osa vastu, kus vastuhagi tunnistati põhjendatuks. Kui tema esimene väide puudutab selgelt üksnes seda Üldkohtu otsuse osa, kus kohus jätab tema tühistamishagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, on teised väited palju ebaselgemad. Olgugi et nendega püütakse peamiselt saavutada seda, et tühistataks Üldkohtu sisuline hinnang komisjoni vastuhagile, heidetakse mõnes neist tegelikult ette tühistamishagi läbivaatamata jätmist vastuvõetamatuse tõttu ja selle tagajärgi, mis komplitseerib käesoleva apellatsioonkaebuse hindamist.
34. Nende asjaolude tõttu analüüsin kõiki apellatsioonkaebuse väiteid, kuigi ma leian, et kui Euroopa Kohus peaks otsustama nii, nagu ma soovitan, et apellandi apellatsioonkaebuse esimese väitega tuleb nõustuda ja Üldkohtu otsus tühistada, siis tuleks see otsus tühistada tervikuna, nii et teiste väidete üle poleks loogiliselt võttes enam vaja otsustada.
V. Tühistamishagi vastuvõetavuse hindamine
A. Vaidlusaluse võlateate kvalifitseerimine (esimene väide)
1. Üldkohtu otsuse kokkuvõte
35. Esmalt rõhutas Üldkohus, et oli palunud apellandil võtta seisukoht, kas leidub erilisi asjaolusid, mis põhjendaksid seda, et Üldkohus peaks hindama apellandi hagi vastuvõetavust teisiti kui ühe varasema tühistamishagi puhul, mis esitati sarnase esemega kohtuasjas ja mis tunnistati tookord kohtumäärusega Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs . komisjon vastuvõetamatuks.(17)
36. Samale kohtumäärusele viidates meenutas Üldkohus seejärel oma kohtupraktikat, mille kohaselt kontrollivad ELTL artikli 263 alusel liidu kohtud institutsioonide vastu võetud selliste aktide õiguspärasust, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, tuues kaasa selge muutuse nende õiguslikus seisundis.(18) Esiteks täpsustas ta, et see pädevus puudutab üksnes ELTL artiklis 288 ette nähtud õigusakte, mida institutsioonid peavad vastu võtma Euroopa Liidu toimimise lepingus ette nähtud tingimustel, teostades oma avalikku võimu.(19) Teiseks lisas ta, et institutsioonide vastu võetud aktid, mis on seotud üksnes lepinguga, millest nad on lahutamatud, ei kuulu oma olemuselt ELTL artiklis 288 käsitletud aktide hulka, mille tühistamist võib ühenduse kohtult nõuda ELTL artikli 263 alusel.(20)
37. Sellest järeldas Üldkohus, et ta saab hagiavalduse ELTL artikli 263 alusel läbi vaadata vaid siis, kui vaidlusaluse võlateatega tahetakse kaasa tuua siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis väljuvad lepingust tulenevatest piiridest ning mis eeldavad selliste avalikust võimust tulenevate õiguste teostamist, mis on komisjonile antud tulenevalt tema kui haldusorgani staatusest.(21)
38. Seoses selle küsimusega nentis ta kõigepealt, et vaidlusalune võlateade kuulub komisjoni apellandiga siduva lepingu konteksti, kuna selle teate eesmärk on sisse nõuda võlgnevus, mille alus on selle lepingu tingimused.(22)
39. Järgmiseks leidis ta, et vastupidi apellandi väidetule ei ole vaidlusalune võlateade oma lepingulisest kontekstist lahutatav, kuna miski ei anna põhjust järeldada, et komisjon oleks tegutsenud, teostades oma avalikku võimu.(23)
40. Viimaks asus ta seisukohale, et võlateates pealkirja „Maksetingimused” all sisalduvad klauslid ei saa nende ebaselgusest hoolimata viia järeldusele, et vaidlusalune võlateade tuleb liigitada „lõplikuks aktiks”.(24)
2. Poolte argumendid
41. Apellant väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, asudes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 28–31 seisukohale, et vaidlusalune võlateade ei ole täitmisele pööratav ja järelikult ei saa selle peale ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi esitada. Apellant leiab, et see võlateade on just nimelt täitmisele pööratav otsus, mille vastuvõtmise õiguse on komisjon endale üldtingimuste artikli 19 lõikes 5 jätnud.
42. Selle võlateate täitmisele pööratavust kinnitab asjaolu, et esiteks on seal ühepoolselt sätestatud nõutava summa maksetähtpäev, alates millest hakati arvestama viivist, ja teiseks on seal sõnaselgelt viidatud komisjoni õigusele kasutada ELTL artiklis 299 nimetatud menetlust.
43. Komisjon väidab esiteks, et esimene väide tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna sellega palutakse esimeses kohtuastmes tehtud otsus uuesti läbi vaadata. Ta leiab, et see on igal juhul põhjendamatu, kuna Üldkohus otsustas õigustatult ja kooskõlas väljakujunenud kohtupraktikale vastava seadusjõustunud kohtuotsusega(25), et vaidlusalune võlateade ei ole mitte täitmisele pööratav dokument, vaid üksnes informatiivne ettevalmistav akt, mis on koostatud puhtalt lepinguga seonduvas vaidluses. Komisjon lisab, et vaidlusalune võlateade ei ole avaliku võimu avaldus ja seega ei saa seda käsitada lahusolevana lepinguliste suhete kontekstist, kuhu see kuulub.(26)
44. Lisaks rõhutab komisjon, et asjaolu, et vaidlusaluses võlateates määrati kindlaks maksetingimused ja viivis, ei sea kahtluse alla selle kvalifitseerimist „aktiks, mis ei ole täitmisele pööratav”.
3. Õiguslik hinnang
a) Väite vastuvõetavus
45. Esmalt tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei saa apellandi esimest väidet vastuvõetamatuks tunnistada. Nimelt leiab komisjon sisuliselt, et apellant soovib tegelikult saavutada, et Üldkohtu otsus vaadataks uuesti läbi. Apellant palub siiski Euroopa Kohtul tuvastada, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui asus seisukohale, et vaidlusalune võlateade ei kuulu aktide hulka, mille peale saaks liidu kohtutele ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi esitada. See hinnang puudutab aga faktiliste asjaolude õiguslikku kvalifitseerimist, mida Euroopa Kohtul tuleb apellatsioonimenetluse raames kontrollida(27) .
b) Väite põhjendatus
46. Meenutan, et Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsuse esimeses osas apellandi tühistamishagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjendusel, et vaidlusalune võlateade ei kuulu aktide hulka, mille peale saaks liidu kohtutele ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi esitada.(28)
47. Täpsustan esmalt, et minu arvates on sellise järelduse tegemisega rikutud õigusnormi.
48. Tuleb rõhutada, et vaidlustatud kohtuotsus on kooskõlas kohtupraktikaga, millise suuna on Üldkohus võtnud ammu(29) ja mida on sellest saadik reeglipäraselt,(30) kuigi mõnikord teistsuguste põhjendustega(31) kohaldatud tühistamishagide suhtes, mis on esitatud liidu institutsioonide, organite või asutuste aktide peale lepingulises kontekstis nagu praeguseski kohtuasjas, eriti võlateadete peale, mille komisjon on väljastanud, et nõuda sisse abi- või rahastamisprogrammide raames lepinguosalistele alusetult makstud summad(32) . Kõigis neis kohtulahendites(33) on Üldkohus olnud väga üldiselt võttes seisukohal, et kõnealused võlateated ei ole lahutatavad lepingulisest kontekstist, milles nad on koostatud, ja et seega ei saa nende peale tühistamishagi esitada.
49. Euroopa Kohtul ei ole aga varem kunagi olnud juhust seda kohtupraktikat ja selle põhialuseid analüüsida, mille tõttu on vägagi põhjendatud, et ta käsitleb seda teemat üksikasjalikult ja teeb täpsemalt otsuse arutluskäigu ja kriteeriumide kohta, mille põhjal Üldkohus võis otsustada, et vaidlusaluse võlateate omaduste ja sisuga aktide peale ei saa ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi esitada.
50. Vaidlusaluse võlateatega nõudis komisjon apellandilt, et too maksaks tagasi summad, mis olid komisjoni arvates talle WIH‑projekti raames alusetult makstud, ja määras kindlaks tähtpäeva, mil neilt summadelt hakatakse intressi arvestama. Lisaks paistis see võlateade olevat täitmisele pööratav, kuna selles ähvardati apellanti sundtäitmisele pööramisega ELTL artikli 299 alusel.(34) Apellant tugines just neile asjaoludele, tõendamaks, et vaidlusalune võlateade on vaidlustatav akt.
51. Selle kohta tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas korduvalt otsustanud, et tühistamishagi peab meetme laadist või vormist olenemata olema võimalik esitada institutsioonide mis tahes meetme peale, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi,(35) täpsemalt siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võivad puudutada hageja huve, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis.(36)
52. Selle kindlakstegemiseks, kas akt kuulub ELTL artikli 263 kohaldamisalasse, tuleb niisiis keskenduda akti sisule, seega nii-öelda selle mõjujõule. Akti laad, vorm, selle vastuvõtmise alus, tingimused või ka kontekst ei puutu selle otsustamisel, kas akti peale saab tühistamishagi esitada, seevastu asjasse.(37)
53. Seoses sellega tuleb rõhutada, et selline Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika juhindub vajadusest tagada isikute tõhus kohtulik kaitse institutsioonide kehtestatud aktide vastu,(38) kuna nende aktide kohtulikule kontrollile allutatavus on lausa õigusel rajaneva liidu idee alus(39) .
54. Seisukohale, et vaidlusalune võlateade ei ole vaidlustatav akt, ei asunud Üldkohus mitte aga lähtuvalt võlateate sisust, st tagajärgedest, mida selle eesmärk on tekitada, vaid üksnes lähtuvalt selle esemest,(40) väljastamise kontekstist ja lepingutingimuse sisust, mida rakendades või mille alusel see vastu võeti(41) .
55. Üldkohus alustas nimelt esiteks märkimisest,(42) et liidu kohtute pädevus kontrollida liidu institutsioonide, organite ja asutuste aktide õiguspärasust puudutab „üksnes ELTL artiklis 288 nimetatud akte” – mis on Euroopa Kohtu praktikaga selgelt vastuolus olev täpsustus(43) – ning ainult siis, kui need aktid on vastu võetud „Euroopa Liidu toimimise lepingus ette nähtud tingimustel” ja „teostades oma avalikku võimu” – mis on täpsustus, mida Euroopa Kohtu praktikas ei ole tehtud.
56. Üldkohus lisas(44) teiseks, et institutsioonide vastu võetud aktid, mis on seotud üksnes lepinguga, millest nad on lahutamatud, „ei ole oma olemuselt ELTL artiklis 288 käsitletud aktide hulgas, mille tühistamist võib ELTL artikli 263 alusel nõuda.”
57. Seega on seisukoht, mis läheb vastuollu Euroopa Kohtu praktikaga,(45) milles on korduvalt leitud, et oluline ei ole mitte vaidlustatud akti laad, vaid sisu ning tagajärjed, mida sellega soovitakse kolmandatele isikutele tekitada.
58. Eriti tuleb märkida, et seisukoht, mis on võetud Üldkohtu arutluskäigus eelduseks, on ühtlasi ka selle järeldus ning Üldkohus ei täpsusta ei seda, kuidas vaidlusalune võlateade on lepinguliste suhete kontekstist lahutamatu, ega a fortiori
seda, millised on lahutatavuse kriteeriumid.
59. Need kaks omavahel seotud tegurit viisid Üldkohtu viimaks „vaidlustatava akti” mõiste „ümberdefineerimiseni”, mis sõnastati vaidlustatud kohtuotsuse punktis 24.
60. Üldkohus väidab nimelt, et sellise akti nagu vaidlusaluse võlateate peale esitatud tühistamishagi saab vastuvõetavaks tunnistada ainult siis, kui võlateatega tahetakse kaasa tuua siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis väljuvad lepingust tulenevatest piiridest ning eeldavad selliste avalikust võimust tulenevate õiguste teostamist, mis on komisjonile antud tulenevalt tema kui haldusasutuse staatusest.
61. Konkreetsel juhul asub ta seisukohale, et see ei ole nii, ning seda kolmel põhjusel. Esimene põhjus on see, et vaidlusalused summad maksti välja „lepingu alusel”. Teine on see, et alusetult makstud summade tagasimaksmisnõue vastab üldtingimuste artikli 19 lõikes 1 ette nähtud õigusele. Kolmas seisneb viimaks selles, et vaidlusaluses võlateates nõutakse selle teate enda sõnul alusetult makstud summade tagasimaksmist „üldtingimuste artikli 19 kohaselt”. Sellest järeldab Üldkohus, et vaidlusaluse võlateate eesmärk oli kasutada komisjonile lepingu tingimustest tulenevaid õigusi ja sellega ei soovitud põhjustada õiguslikke tagajärgi, mis kaasneksid komisjonile liidu õiguse kohaselt kuuluva avaliku võimu teostamisega selle institutsiooni poolt.
62. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 29 mainib Üldkohus üksnes möödaminnes asjaolu, et vaidlusalune võlateade tundub olevat täitmisele pööratav selles osas, kus seal on mainitud ELTL artiklit 299. Seoses sellega piirdub ta rõhutamisega, et võlateates pealkirja „Maksetingimused” all sisalduvad klauslid ei vii nende ebaselgusest hoolimata järeldusele, et vaidlusalune võlateade tuleb liigitada „lõplikuks aktiks”.
63. Tuleb rõhutada, et seda täpsustust, mis viitab kaudselt, kuid kindlalt kohtulahendile IBM(46), mille kohaselt ei saa ettevalmistavaid akte vaidlustada, on raske mõista, kuna sellel puudub eelnevate selgitustega seos.
64. Kõige olulisem on siiski, et Üldkohus keeldus tegelikult kaalumast, kas vaidlusalust võlateadet ei tuleks puhtalt selle sisu poolest ning eriti sundtäitmise ähvardust arvesse võttes lugeda aktiks, millel võib olla iseseisvaid õiguslikke tagajärgi, pidada seda niisuguse aktina ning üksnes selle asjaolu tõttu lepingulisest kontekstist lahutatavaks ja seega ELTL artikli 263 alusel tühistamishagiga vaidlustatavaks.
65. Nii leidis Üldkohus, et vaidlusalust võlateadet ei saa vaidlustada, kuna see ei ole oma lepingulisest kontekstist lahutatav, samas kui lähtudes võlateate sisust ja eriti asjaolust, et see tundub olevat täitmisele pööratav, oleks ta pidanud otsustama, et see on oma lepingulisest kontekstist lahutatav ja seega vaidlustatav.
66. Tuleb nimelt nentida, et saates apellandile võlateate kui täitmisele pööratava dokumendi, ei tegutsenud komisjon mitte lepingupoole, vaid haldusorganina, kasutades oma avalikku võimu, et saavutada nende summade maksmine, mille tagasimaksmist ta soovis.
67. Asjaolu, et sellise täitmisele pööratava otsuse vastuvõtmine on üldtingimuste artikli 19 lõikes 5 täpselt sätestatud, ei saa seada kahtluse alla järeldust, et vaidlusalust võlateadet tuleb käsitada vaidlustatava aktina. Kui just ei asuta seisukohale, et komisjon võib olla kõnealuse lepingu täitmise raames nii kohtunik kui ka lepingupool, nõuab tema lepingupartneri kohtulik kaitse, et komisjonile niiviisi antud „õigusele” vastab õigus esitada tühistamishagi.
68. Seega arvan, et kui Üldkohus järeldas, et vaidlusalusel võlateatel ei ole õiguslikke tagajärgi, kaldus ta Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast kõrvale ja rikkus õigusnormi. Järelikult on apellandi esimene väide põhjendatud ja vaidlustatud kohtuotsus tuleb seetõttu tühistada.
B. Üldkohtu otsuse tühistamise tagajärjed
69. Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus siis, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
70. Kuna Üldkohus tunnistas apellandi tühistamishagi vaidlusaluse võlateate peale vastuvõetamatuks, ei vaadanud ta läbi ei sisulisi väiteid ega argumente, mille apellant hagi põhjendamiseks esitas, nii et asi tuleb otsustamiseks talle tagasi suunata.
71. Nagu eespool juba märkisin,(47) eeldab järeldus, millele ma jõudsin, kogu vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, järelikult ka selles osas, kus Üldkohus tunnistas komisjoni vastuhagi lepingu suhtes pädeva kohtuna vastuvõetavaks ja otsustas, et see on põhjendatud.
72. Neil asjaoludel ei ole vaja otsustada teiste apellatsioonkaebuse väidete üle, mis vaidlustavad üldiselt kõik hinnangud, mille Üldkohus komisjoni vastuhagi põhjendatusele andis.
73. Leian siiski, et käesoleva kohtuasja eripärastel asjaoludel tasub juhuks, kui Euroopa Kohus peaks otsustama minu põhiettepanekut mitte järgida, anda talle täielikud suunised käesoleva kohtuasja kohta ja esitada seega apellandi üheksa ülejäänud väite analüüs.(48)
VI. Vastuhagi põhjendatusele antud hinnangu analüüs
74. Oma teise, viienda ja seitsmenda väitega vaidlustab apellant sisuliselt Üldkohtu antud hinnangu tõenditele, mille apellant esitas oma nõuete põhjenduseks, millega ta taotles komisjoni vastuhagi rahuldamata jätmist põhjendamatuse tõttu. Täpsemalt kohaldas Üldkohus tema väitel valesti mõistet „alusetult makstud summa” (teine väide). Peale selle eksis ta, hinnates tööaja arvestuse lehtede (viies väide) ja kulude hindamise meetodite ( cost models ) (seitsmes väide) õiguslikku laadi.
75. Oma kolmanda ja kuuenda väitega heidab apellant Üldkohtule sisuliselt ette seda, et too rikkus nõudeid, mis puudutavad õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, kuna Üldkohus ei võtnud osa tema argumente arvesse ning eiras kaitseõiguste tagamise ja poolte võrdsuse põhimõtteid.
76. Oma kaheksandas väites heidab apellant ette, et Üldkohus tegi vea komisjoni toimepandud võimu kuritarvitamise hindamisel.
77. Oma üheksandas väites heidab ta ette, et Üldkohus lükkas tagasi tema väite vaidlusaluse võlateate põhjenduse puudumise kohta.
78. Viimaks puudutab tema kümnes väide õigusnormi rikkumist, mille Üldkohus pani toime, hinnates tema väidet õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise kohta.
79. Komisjon omalt poolt leiab, et kõik väited tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna apellant püüab üldiselt saavutada seda, et kohtuasi uuesti sisuliselt läbi vaadataks, piirdudes Üldkohtus esitatud väidete ja argumentide uuesti esitamisega, osutamata täpselt, milliseid õigusnorme Üldkohus on tema arvates rikkunud, ja näitamata isegi, milliseid vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi ta kritiseerib. Ta analüüsib siiski eri väiteid sisuliselt,(49) et nõuda nende tagasilükkamist, kuna igal juhul on need põhjendamata.
A. Vead, mille Üldkohus tegi, hinnates tõendeid vastuhagi põhjendamatuse kohta (teine, viies ja seitsmes väide)
1. Teine väide, mis puudutab õigusmõiste „alusetult makstud summa” moonutamist.
80. Oma teises väites heidab apellant ette, et Üldkohus moonutas õigusmõistet „alusetult makstud summa” Belgia tsiviilseadustiku artikli 1376 tähenduses, asudes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 26 ja 47–69 seisukohale, et komisjon oli apellandile alusetult maksnud 83 001,09 euro suuruse summa. Esiteks leiab apellant, et vastavalt sellele sättele oleks maksmise alusetus tulnud tuvastada summa sissenõudmise kuupäeval. Teiseks leiab ta, et selleks, et nimetatud sätte tingimused oleksid täidetud, on vaja, et oleks tehtud alusetu makse, kas tahtlikult või eksimuse tõttu.
81. Ei ole aga tõendatud, et tööaja arvestuse lehti ei oleks koostatud projekti täitmise aja jooksul, mis on ainus ajavahemik, mis vaidlusaluse makse alusetuse hindamisel asjasse puutub.
82. Argumentidega, mille apellant niiviisi on esitanud, ei saa nõustuda.
83. Üldkohus asus nimelt kõigepealt seisukohale, et apellant ei ole suutnud seada kahtluse alla lõplikus auditiaruandes tuvastatut, mille põhjal komisjon leidis, et seoses WIH‑projektiga raamatupidamises kajastatud tööjõukulud ei ole üldtingimuste artikli 13 lõike 1 ja artikli 14 lõike 1 punkti a kohaselt abikõlblikud.(50) Konkreetsel juhul tuvastati selles aruandes, et apellant ei ole täitnud talle üldtingimuste artikli 14 lõike 1 punkti a alusel lasuvaid kohustusi arvestada ja kinnitada vähemalt kord kuus kogu tööaega, mida lepingu raames kulutatakse.
84. Seega luges komisjon sellega seotud kulud abikõlbmatuks ja lükkas need tagasi.
85. Lisaks ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 56, et Üldkohus vaatas tööaja arvestuslehed, mille apellant esitas pärast auditit 13. novembril 2009, siiski läbi ja järeldas, et neid ei saa WIH‑projektile kulutatud töötunde kinnitava tõendina kasutada, kuna neid ei ole dateerinud ja kinnitanud ükski üldtingimuste artikli 14 lõike 1 punktis a nimetatud isikutest.
86. Selle otsustamiseks hindas ta sõltumatult faktilisi asjaolusid ja tõendeid, mille apellant oli esitanud selle kinnituseks, et komisjon on summad, mille tagasimaksmist nõutakse, ekslikult abikõlbmatuks tunnistanud.
87. Apellant ei esitanud aga mingeid materjale selle kohta, et Üldkohus on seda tehes eelmainitud tõendeid moonutanud.
88. Järelikult tuleb apellandi teine väide ELTL artikli 256 lõike 1 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 lõike 1 kohaselt ning nii, nagu Euroopa Kohtu praktikas on korduvalt leitud,(51) vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
2. Viies väide, mis puudutab viga tööaja arvestuse lehtede laadi hindamisel
89. Oma viiendas väites heidab apellant ette, et Üldkohus rikkus õigusnormi tööaja arvestuse lehtede laadi ja apellandi perioodiliste aruannete esitamise kohustuse ulatuse hindamisel. Ta rõhutab, et need perioodilised aruanded, milles tuleb ära tuua kõik abiprogrammi raames tehtud tööle kulutatud tööaja ühikud iga töötaja kohta, võimaldavad esiteks arvestada tehtud tööd ja teiseks kujutavad need endast objektiivselt mõõdetavat hindamisalust, mille abil saab põhjendada tegevuskulusid. Nii leiab ta sisuliselt, et kui pidada silmas perioodiliste aruannete eesmärki, siis ei saa puudujääke nende sisus võrdsustada kogu tehtud töö puudumisega, mis oleks ilmselt ebaproportsionaalne. Ta lisab, et perioodilise aruande mõistet ei ole määratletud üheski õigusaktis ega kohtupraktikas, nii et selle spetsiifiline sisu tuleb in concreto
kindlaks määrata kõnealuse juhtumi asjaolusid arvesse võttes.
90. Esmalt tuleb rõhutada, et apellant kordab põhiosas argumente, mille ta esitas esimeses kohtuastmes, nagu ilmneb muu hulgas vaidlustatud kohtuotsuse punktist 43.
91. Siiski tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 tõdes Üldkohus, et kõnealused perioodilised aruanded sisaldasid ainult kvartaliülevaadet kõigist tundidest, mille apellant oli iga projektiosa all kirjendanud, mitte projektile pühendatud tundide üksikasjalikku kuuülevaadet töötajate kaupa. Seega leidis Üldkohus, et need aruanded ei vasta üldtingimuste artikli 14 lõike 1 punkti a kolmandas lõigus esitatud vorminõuetele ja igatahes ei saa nendega sisulisest aspektist asendada tööaja arvestuse lehti.
92. Selle otsustamiseks hindas ta sõltumatult faktilisi asjaolusid ja tõendeid, mille apellant oli esitanud selle kinnituseks, et komisjon on summad, mille tagasimaksmist nõutakse, ekslikult abikõlbmatuks tunnistanud.
93. Kuna apellant ei esitanud mingeid materjale selle kohta, et Üldkohus on eelmainitud tõendeid moonutanud, tuleb järelikult ka tema viies väide vastuvõetamatuse tõttu ELTL artikli 256 lõike 1 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 lõike 1 kohaselt tagasi lükata.
3. Seitsmes väide, mis puudutab kulude hindamise meetodite õigusliku laadi hindamise viga
94. Oma seitsmendas väites heidab apellant ette, et Üldkohus rikkus kulude hindamise meetodite ( cost models ) õigusliku laadi hindamisel õigusnormi.
95. See väide tuleb ilmse vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
96. Esiteks ei täpsusta apellant nimelt, millist vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste punkti ta kritiseerib. Teiseks ei selgita apellant, kuidas Üldkohus sellega seoses õigusnormi rikkus.
97. Need lüngad on siiski selgitatavad asjaoluga, et Üldkohus ei otsustanud selle küsimuse üle komisjoni vastuhagi hindamise käigus.
98. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 42 ilmneb nimelt, et komisjoni vastuhagi põhines esiteks sellel, et apellant oli jätnud täitmata oma „üldtingimuste artikli 14 lõike 1 punktis a ette nähtud kohustuse pidada tööaja arvestuse lehti ja arvestada töötunde, mille tema töötajad on projekti peale kulutanud”, ja teiseks asjaolul, et apellant kasutas WIH‑projektiga seotud kaudsete kulude arvestamiseks ekslikult „kogukulu meetodit”.
99. Vaidlustatud kohtuotsusest (punktidest 47–64) selgub siiski, et Üldkohus luges vastuhagi põhjendatuks pärast seda, kui oli tuvastanud, et komisjon oli õigustatult järeldanud, et tööjõukulud, mille apellant projekti arvele pani, ei olnud üldtingimuste artikli 13 lõike 1 kohaselt abikõlblikud kulud. Teist komisjoni väidet ta aga ei analüüsinud.
100. Järelikult tuleb apellandi seitsmes väide tagasi lükata, kuna see on igal juhul tulemusetu.
B. Üldkohtu hindamisviga komisjoni võimu kuritarvitamise analüüsimisel (kaheksas väide)
101. Oma kaheksandas väites märgib apellant sisuliselt, et komisjoni käitumine oli väär, kuna komisjon nõudis vaidlusaluste summade tagasimaksmist üksnes põhjendusel, et apellant ei olnud ette nähtud tähtajaks esitanud nõutavaid tööaja arvestuse lehti, samas kui tema töötajad osalesid WIH‑projektis. Nende arvestuslehtede esitamist ei saa võrdsustada lepingust tuleneva sisulise kohustusega, kuna lepingu ese on projekti tulemuste üleandmine, mida ka tehti ja mis annab tunnistust sellest, et apellandi töötajad olid tõepoolest projektiga seotud. Nii võrdsustas komisjon ekslikult nende arvestuslehtede üleandmata jätmise tulemuste üleandmata jätmisega. Seega on Üldkohus rikkunud õigusnormi, lükates apellandi argumendi võimu kuritarvitamise kohta tagasi.
102. Komisjon väidab, et rahalist abi saavaid programme puudutavate lepingute puhul on abisaaja õiguslikult kohustatud kulusid arvestama ja deklareerima. Abisaajale seatud kohustus oma kulude abikõlblikkust niiviisi tõestada on projekti täitmise või üleandmise kohustusest täiesti sõltumatu.
103. Komisjon lisab, et ta ei ole kunagi seadnud kahtluse alla WIH‑projekti täitmist, vaid ta on pannud apellandi vastutama toime pandud lepingutingimuste rikkumiste eest, kuna apellant ei ole suutnud esitada tõendeid tööaja kohta, mille tema töötajad tõepoolest WIH‑projekti peale kulutasid.
104. Leian, et isegi kui eeldada, et lepingut puudutava vaidluse raames saaks kaheksanda väitega nõustuda,(52) tuleb see vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Apellant piirdub nimelt väitmisega, et võimu on kuritarvitatud, täpsustamata, milles see kuritarvitamine seisneb, ja esitamata vähimaidki andmeid, mis viitaks sellele, et komisjon on tegutsenud ainult või peamiselt muu eesmärgi saavutamiseks kui need, millele on viidatud, või EL toimimise lepingus spetsiaalselt vastava juhtumi lahendamiseks ette nähtud menetluse vältimiseks.(53)
C. Etteheide, et Üldkohus eiras nõudeid, mis puudutavad õigust õiglasele kohtulikule arutamisele (kolmas ja kuues väide)
1. Poolte argumendid
105. Oma kolmanda väitega heidab apellant ette, et otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–77, et komisjonil oli õigus nõuda talt tagasi 83 001,09 eurot pluss 5% määraga viivis, mida on arvestatud alates 25. oktoobrist 2011, ei võtnud Üldkohus arvesse tema argumente, rikkudes niiviisi tema õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, mille tagavad 4. novembril 1950. aastal Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni artikkel 6 ja liidu õiguse üldpõhimõtted.
106. Vastates küsimustele, mille Üldkohus oli kohtuistungi huvides esitanud, väitis apellant, et kuna vaidlusalune võlateade esitati ja seda käsitati ettevalmistava aktina, st lepinguga seotud informatiivse dokumendina, mis tõenäoliselt tema õiguslikku seisundit ei muuda, ei saanud temalt nõutavat viivist hakata arvestama alates selles võlateates sätestatud tähtaja möödumisest, kõnealusel juhul 25. oktoobrist 2011. Seda argumenti Üldkohus aga ei käsitlenud, kuna ta ei hinnanud selle muutuse õiguspärasust, mille pelgalt võlateate kättetoimetamine apellandi õiguslikule seisundile põhjustas.
107. Oma kuuenda väitega toob apellant välja, et Üldkohus rikkus tema õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, täpsemalt tema kaitseõigusi ja poolte võrdsuse põhimõtet, esiteks asudes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 seisukohale, et apellandi esitatud tööaja arvestuse lehed ei vasta lepingus ette nähtud nõuetele ja neid ei saa WIH‑projektile kulutatud töötundide tõendina vastu võtta, ja teiseks asudes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63 seisukohale, et tema esitatud kirjavahetusega ei saa näidata, kui palju tööaega tema töötajad tegelikult sellele projektile pühendasid. Nii jättis Üldkohus ta kõigist tõenditest ilma, rikkudes ilmselgelt poolte võrdsuse põhimõtet.
108. Apellant lisab, et leping, mille ta komisjoniga sõlmis, on ebaõiglane, kuna see piirab ebaproportsionaalselt vahendeid, millega tõendada tema töötajate tegelikku osalemist WIH‑projektis.
109. Lisaks märgib ta, et sellises olukorras nagu käesoleval juhul, kus komisjon tuvastab auditiga ühepoolselt lepinguliste kohustuste täitmatajätmise ja esitab seejärel vastuhagi alusetult makstud summade tagasisaamiseks, on komisjon korraga nii kohtuniku kui ka menetluspoole rollis ja tal on eelis, mis kujutab endast poolte võrdsuse põhimõtte rikkumist.
110. Komisjon leiab, et apellandi kolmas väide tuleb tagasi lükata, kuna see on täiesti põhjendamatu. Esiteks esitas Üldkohus menetlust korraldavate meetmete raames pooltele konkreetse küsimuse intressimäära kohta, mida vastuhagi raames nõutakse, andes talle võimaluse võtta selle kohta oma seisukoht. Teiseks ei ole maksega hilinemine ja viivise arvestamine tingimata seotud sellega, et võlateade on täitmisele pööratav.
111. Komisjon leiab, et ka kuues väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Seoses sellega rõhutab ta, et apellant teadis algusest peale kõiki lepingutingimusi, eriti neid, mis puudutasid finantstingimusi. See, kui ta mitut lepingutingimust rikub, ei muuda neid finantstingimusi ebaõiglaseks ja ebaproportsionaalseks.
2. Õiguslik hinnang
a) Kolmas väide
112. Vaidlustatud kohtuotsusest ilmneb, et antud juhul asus Üldkohus seisukohale, et komisjonil on õigus viivisele alates 25. oktoobrist 2011,(54) olles nentinud, et üldtingimuste artikli 19 lõike 2 kohaselt arvestatakse võlasummalt juhul, kui alusetult välja makstud summasid komisjoni määratud kuupäevaks tagasi ei ole makstud, üldtingimuste artikli 3 lõikes 6 sätestatud määraga intressi(55) .
113. Sellega rakendas Üldkohus lihtsalt üldtingimuste artikli 19 lõike 2 sätteid koosmõjus artikli 3 lõikega 6, lähtudes niiviisi oma hinnangust, et esiteks on pooltevaheline vaidlus lepinguga seonduv vaidlus ja teiseks on komisjoni tagasimaksmisnõue põhjendatud.
114. Asjaolu, et Üldkohus ei võtnud apellandi argumentide kohta ametlikult seisukohta, ei saa neil asjaoludel võtta nii, nagu see rikuks apellandi õigust õiglasele kohtulikule arutamisele.
115. Apellant heidab Üldkohtule oma kolmandas väites nimelt ette, et too ei võtnud arvesse tema argumenti, mille kohaselt ei või olla korraga nii, et vaidlusaluses võlateates määrataks kindlaks viivise arvestamise alguse aeg, muutes seega apellandi õiguslikku seisundit, ja ühtlasi esitaks komisjon seda puhtalt ettevalmistava aktina. Nii heidab ta ette, et ei võetud arvesse seost, mida tema arvates tuleb näha võlateate vaidlustatavuse ja viivise määramise vahel. See-eest ei sea ta ei oma algses hagiavalduses, repliigis ega Üldkohtu kirjalike küsimuste vastuses vormiliselt kahtluse alla kõnealusel juhul kohaldatud lepingutingimuste kehtivust.
116. Sellistel asjaoludel tuleb apellandi kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b) Kuues väide
117. Ka apellandi kuues väide tuleb tagasi lükata, kuna see on ilmselgelt põhjendamatu.
118. Vaidlustatud kohtuotsusest ilmneb nimelt, et Üldkohus ei vaadanud läbi mitte üksnes tööaja arvestuse lehti, mille apellant oli esitanud 13. novembril 2009,(56) ja perioodilisi aruandeid, mille ta oli komisjonile saatnud,(57) vaid ka 3656 lehekülge elektroonilist kirjavahetust, mille apellant esitas tõendina osa aja kohta, mille tema töötajad projektile olid pühendanud(58) . Sellest järeldas Üldkohus, et need eri tõendid ei suuda lõplikus auditiaruandes tuvastatud asjaolusid kahtluse alla seada.
119. Järelikult oli asi kaugel sellest, et Üldkohus oleks apellandi tõenditest ilma jätnud, vaid vastupidi, ta analüüsis hoolikalt apellandi argumente ja tõendusmaterjali, mille too sellega seoses esitas.
120. Tuleb lisada, et tegelikult vaidlustab apellant Üldkohtu hinnangu neile tõenditele. Nagu aga juba meenutatud, ei ole faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine õigusküsimus, mis kuuluks apellatsioonimenetluse raames Euroopa Kohtu kontrolli alla, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud.
121. Viimaks tuleb märkida, et apellant ei saa Üldkohtule ette heita, et too ei tuvastanud komisjoni vastuhagi hindamise käigus, et leping on ebaõiglane, kui apellant ise muide selle kehtivust ei vaidlustanud.
D. Viga vaidlusaluse võlateate puuduliku põhjendamise hindamisel (üheksas väide)
122. Oma üheksandas väites heidab apellant ette, et Üldkohus rikkus õigusnormi, lükates tagasi argumendi vaidlusaluse võlateate puuduliku põhjendatuse kohta, mille apellant esimeses kohtuastmes esitas. Seoses sellega täpsustab ta, et vaidlusaluses võlateates ei ole mingeid põhjendusi, mis lubaks kontrollida tehtud arvutusi, kuna komisjoni 24. mai 2011. aasta kirjas ja 17. augusti 2011. aasta kirjas antud viidet ei saa võtta piisava põhjendusena.
123. Komisjon väidab vastu, et vaidlusaluse võlateate väljastamisele eelnenud menetluses – mille ta algatas oma 20. oktoobri 2009. aasta kirjaga, ja eriti oma 24. mai 2011. aasta ja 17. augusti 2011. aasta kirjades, mida on mainitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 26 – ning auditiaruandes selgitas ta oma otsuse faktilist tausta ja põhjuseid. Ta märgib, et igal juhul leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 29, et vaidlusalune võlateade ei olnud lõplik akt, viidates seega argumentidele, mille ta esitas oma vastuses esimesele väitele.
124. Selles suhtes tuleb märkida, et üheksandas väites heidab apellant Üldkohtule sisuliselt ette, et too jättis otsustamata teise väite üle, mille ta esitas Üldkohtule esimeses kohtuastmes vaidlusaluse võlateate tühistamishagi raames.
125. Kuna aga tühistamishagi, mille apellant vaidlusaluse võlateate peale oli esitanud, jäeti vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, tuleb tõepoolest nentida, et Üldkohus ei analüüsinud seda väidet ja samuti ei võtnud ta komisjoni vastuhagi põhjendatust analüüsides ametlikku seisukohta vaidlusaluse võlateate põhjendatuse kohta.
126. Vaidlustatud kohtuotsusest(59) ilmneb siiski, et Üldkohus analüüsis komisjoni esitatud andmete põhjal – mille kohta täpsustatakse, et neid ei ole vaidlustatud – seda, kuidas arvutati välja apellandilt tagasi nõutav 83 000,09 euro suurune summa.
127. Vaidlustatud kohtuotsusest(60) ilmneb ka, et Üldkohus uuris, kas komisjon täpsustas apellandilt tagasinõutavate summade „tagasimaksmise tingimusi ja maksekuupäeva”. Kõnealusel juhul leidis ta, et see on nii, viidates sellega seoses esiteks 24. mai 2011. aasta kirjale ja teiseks klauslitele, mis olid esitatud vaidlusaluses võlateates pealkirja „Maksetingimused” all.
128. Sellistel asjaoludel tuleb apellandi üheksas väide ilmse põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
E. Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumine (kümnes väide)
129. Oma kümnenda väitega toob apellant välja, et viis aastat pärast programmi lõppemist ei olnud programmi viimasele osale vastavat summat talle ikka veel välja makstud, samas kui selle osa teostamist ei ole vaidlustatud ning selle kvartaliaruanded on vastu võetud. Sellega rikkus komisjon õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja sel põhjusel tuleks tühistada ka Üldkohtu otsus.
130. Tuleb nentida, et kui apellant heidab selle väitega ette, et komisjon on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet rikkunud, ei märgi ta, millega on seda põhimõtet rikkunud Üldkohus. Järelikult tuleb kümnes väide sellest seisukohast ja sel põhjusel ilmse vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
131. Tuleb siiski märkida, et kümnes väide kordab viiendat väidet, mille apellant esimeses kohtuastmes oma tühistamishagi raames esitas ja mille üle Üldkohus ei ole seega otsustanud. Sellegipoolest tuleb nentida, et kuigi selles sisalduv nõue puudutab käesolevas kohtuasjas käsitletava lepingu täitmist, puudub sellel igasugune seos vaidlusaluse võlateate eseme ja seega ka vaidlusega.
132. Järelikult tuleb kümnes väide ilmse vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
133. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes ja juhul, kui Euroopa Kohus ei peaks mu esimese ettepanekuga nõustuma, olen seisukohal, et apellandi apellatsioonkaebus tuleb rahuldamata jätta.
VII. Kohtukulud
134. Kuna esimese võimalusena soovitasin ma Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsuse tühistada ja saata asi tagasi Üldkohtusse arutamiseks, soovitan ma esimese võimalusena ka käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude kandmise otsustada edaspidi.
135. Juhul kui Euroopa Kohus ei peaks minu esimest ettepanekut vastu võtma ja otsustab apellatsioonkaebuse rahuldamata jätta, tuleb aga Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõike 1 kohaselt koosmõjus artikli 138 lõikega 1 jätta kõik kohtukulud apellandi kanda.
VIII. Ettepanek
136. Kõigist esitatud kaalutlustest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule esimese võimalusena ettepaneku otsustada järgmiselt:
1. Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu otsus Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs . komisjon (T‑552/11, EU:T:2013:349) osas, kus sellega tunnistatakse vastuvõetamatuks tühistamishagi, mille apellant esitas Euroopa Komisjoni 9. septembril 2011 väljastatud võlateate peale, millega temalt nõuti 83 001,09 euro tagasimaksmist 24. oktoobriks 2011.
2. Suunata asi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtusse hagi sisulise põhjendatuse üle otsustamiseks.
3. Otsustada kohtukulude küsimus hiljem.
137. Teise võimalusena teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada järgmiselt:
1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2. Mõista kohtukulud välja Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE‑lt.
(1) .
(2)
–	T‑552/11, EU:T:2013:349 (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”).
(3)
–	Edaspidi „Lito Maieftiko”.
(4)
–	Vt eelkõige Prantsuse haldusõiguse kohta Wachsmann, P., „La recevabilité du recours pour excès de pouvoir à l’encontre des contrats – Pour le centenaire de l’arrêt Martin”, Revue française de droit administratif, nr 1, 2006, lk 24.
(5)
–	Edaspidi „WIH‑projekt”.
(6)
–	Edaspidi „üldtingimused”.
(7)
–	Edaspidi „vaidlusalune võlateade”.
(8)
–	T‑552/11 R, EU:T:2011:749.
(9)
–	T‑353/10, EU:T:2011:589.
(10)
–	C‑506/13 P‑R, EU:C:2013:882.
(11)
–	Vt eelkõige kohtuotsus Lecureur vs . komisjon (T‑26/00, EU:T:2001:222, punkt 38); kohtumäärused Musée Grévin vs . komisjon (T‑314/03 ja T‑378/03, EU:T:2004:139, punkt 88); Helm Düngemittel vs . komisjon (T‑265/03, EU:T:2005:213, punktid 54–57); kohtuotsus CEVA vs . komisjon (T‑428/07 ja T‑455/07, EU:T:2010:240, punktid 57–64); kohtumäärused Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs . komisjon (EU:T:2011:589, punktid 34 ja 35); Technion ja Technion Research & Development Foundation vs . komisjon (EU:T:2012:303, punktid 58 ja 59); Technion ja Technion Research & Development Foundation vs . komisjon (T‑657/11, EU:T:2012:411, punktid 54–60); kohtuotsused GRP Security vs . kontrollikoda (T‑87/11, EU:T:2013:161, punktid 31–38) ning Technische Universität Dresden vs . komisjon (T‑29/11, EU:T:2014:912, punktid 42–44). Lepinguga seotud hagi tühistamishagiks ümberkvalifitseerimisest keeldumise kohta aegumise tõttu vt kohtuotsus Helkon Media vs . komisjon (T‑122/06, EU:T:2008:418, punkt 54).
(12)
–	Vt selle repliigi punkt 84.
(13)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 40.
(14)
–	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 39.
(15)
–	C‑517/03, EU:C:2004:326, punkt 17.
(16)
–	Lepinguliste suhete kontekstis esitatud vastuhagi ei ole liidu õiguses muidugi tundmatu, nagu Euroopa Kohus on sõnaselgelt möönnud; vt kohtuotsused komisjon vs . Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, punkt 12); IDE vs . komisjon (C‑114/94, EU:C:1997:68, punktid 82 ja 83). See-eest ei ole ma leidnud ainsatki pretsedenti, mis vastaks sellisele olukorrale nagu käesolevas kohtuasjas, kus tühistamisasja raames esitatud vastuhagi vaadati läbi ja rahuldati, samas kui tühistamishagi, millega vastuhagi on seotud, tunnistati vastuvõetamatuks.
(17)
–	EU:T:2011:589.
(18)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 21.
(19)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 22.
(20)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 23.
(21)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 24.
(22)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 25 ja 26.
(23)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 28.
(24)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 29.
(25)
–	Komisjon viitab eespool viidatud kohtumäärusele Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs . komisjon (EU:T:2011:589).
(26)
–	Kohtuotsus Geotronics vs . komisjon (C‑395/95 P, EU:C:1997:210).
(27)
–	Vt eelkõige kohtumäärus An Taisce ja WWF UK vs . komisjon (C‑325/94 P, EU:C:1996:293, punkt 30) ning kohtuotsus parlament vs . Ripa di Meana jt (C‑470/00 P, EU:C:2004:241, punkt 41).
(28)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 30.
(29)
–	Kohtumäärus Musée Grévin vs . komisjon (EU:T:2004:139, punktid 61–89).
(30)
–	Kohtulahenditest, milles on otsustatud võlateate peale esitatud tühistamishagid vastuvõetamatuse tõttu samasuguste või väga sarnaste põhjendustega läbi vaatamata jätta, vt kohtumäärus Austrian Relief Program vs . komisjon (T‑235/06, EU:T:2008:411, punktid 34–38); kohtuotsused ArchiMEDES vs . komisjon (T‑396/05 ja T‑397/05, EU:T:2009:184, punktid 53–58) ja CEVA vs . komisjon (EU:T:2010:240, punktid 51–55); kohtumäärused Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs . komisjon (EU:T:2011:589, punktid 22–32); Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril vs . komisjon (T‑335/09, EU:T:2011:614, punktid 22–36); Technion ja Technion Research & Development Foundation vs . komisjon (EU:T:2012:303, punktid 30–55).
(31)
–	Kohtulahenditest, milles on otsustatud võlateate peale esitatud tühistamishagid vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta, kuid teistsuguste põhjendustega kui need, mis esialgu esitati, vt kohtumäärus Imelios vs . komisjon (T‑97/07, EU:T:2008:105, punktid 23–30); kohtuotsus Cestas vs . komisjon (T‑260/04, EU:T:2008:115, punktid 67–77); kohtumäärused CPEM vs . komisjon (T‑106/08, EU:T:2009:228, punktid 25–37); Alisei vs . komisjon (T‑481/08, EU:T:2010:32, punkt 72) ja IEM vs . komisjon (T‑435/10, EU:T:2011:410, punktid 26, 30 ja 31); kohtuotsus CEVA vs . komisjon (T‑285/09, EU:T:2011:479, punktid 45–48); samuti kohtuotsus EMA vs . komisjon (T‑116/11, EU:T:2013:634, punktid 72–75) ja kohtumäärus Ungari vs . komisjon (T‑37/11, EU:T:2012:310, punktid 35–43).
(32)
–	Juhtudest, mil seda kohtupraktikat on pärast vaidlustatud kohtuotsuse tegemist kohaldatud, vt kohtumäärus Evropaïki Dynamiki vs . komisjon (T‑554/11, EU:T:2013:548, punktid 30 ja 41); kohtuotsused EMA vs . komisjon (T‑116/11, EU:T:2013:634, punktid 71–75) ning Technische Universität Dresden vs . komisjon (T‑29/11, EU:T:2014:912, punktid 29–35).
(33)
–	Vastupidistest kohtulahenditest vt kohtuotsus Applied Microengineering vs . komisjon (T‑387/09, EU:T:2012:501, punktid 36–52). Samuti on juhtunud, et Üldkohus on jätnud hagi sisuliselt rahuldamata, kontrollimata selle vastuvõetavust, vastavalt nn Boehringeri kohtulahendile (kohtuotsus nõukogu vs . Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, punktid 51 ja 52)); vt kohtuotsus Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung vs . komisjon (T‑73/08, EU:T:2013:433, punktid 47–48).
(34)
–	Vt käesolev ettepanek, punktid 14 ja 15.
(35)
–	Vt kohtuotsus komisjon vs . nõukogu (22/70, EU:C:1971:32, punkt 42).
(36)
–	Vt eelkõige kohtuotsused IBM vs . komisjon (60/81, EU:C:1981:264, punkt 9); Internationaler Hilfsfonds vs . komisjon (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, punkt 29) ja kohtumäärus Mauerhofer vs . komisjon (C‑433/10 P, EU:C:2011:204, punkt 57).
(37)
–	Vt eelkõige kohtuotsus IBM vs . komisjon (EU:C:1981:264, punkt 9) ja kohtumäärus Mauerhofer vs . komisjon (EU:C:2011:204, punkt 58).
(38)
–	Vt eelkõige kohtuotsus Les Verts vs . parlament (294/83, EU:C:1986:166, punktid 24–27).
(39)
–	Vt eelkõige kohtuotsused Weber vs . parlament (C‑314/91, EU:C:1993:109, punktid 8–12) ning Unión de Pequeños Agricultores vs . nõukogu (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, punkt 38).
(40)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 25.
(41)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 26.
(42)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 22.
(43)
–	Vt kohtuotsused komisjon vs . nõukogu (22/70, EU:C:1971:32, punkt 41) ja IBM vs . komisjon (EU:C:1981:264, punkt 9).
(44)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 23.
(45)
–	Kohtuotsus IBM vs . komisjon (EU:C:1981:264, punkt 9).
(46)
–	EU:C:1981:264, punkt 9.
(47)
–	Vt käesolev ettepanek, punkt 29.
(48)
–	Selle kohta võib siiski märkida, et Euroopa Kohus võiks muidugi kinnitada Üldkohtu analüüsi, mille kohaselt vaidlusalune võlateade ei olnud oma lepingulisest kontekstist lahutatav, kuid ta võiks selle analüüsi ka kõrvale jätta ja otsustada, asendades kohtuotsuse põhjendused, et lepingupoolte vaidlused selle lepingu täitmise üle kuuluvad lepingu suhtes pädeva kohtu ainupädevusse, ja kinnitada seega tõelise paralleelse hagi erandi olemasolu liidu õiguses.
(49)
–	Seoses sellega soovitab ta analüüsida teist, neljandat kuni kuuendat ja kaheksandat väidet koos.
(50)
–	Vt eriti vaidlustatud kohtuotsus, punkt 54.
(51)
–	Vt eelkõige analoogia alusel kohtuotsused Hilti vs . komisjon (C‑53/92 P, EU:C:1994:77, punkt 10); Ismeri Europa vs . kontrollikoda (C‑315/99 P, EU:C:2001:391, punkt 19) ning kohtumäärus Ühenduse sordiamet vs . Schräder (C‑38/09 P‑DEP, EU:C:2013:679, punktid 69–75).
(52)
–	Nagu Euroopa Kohus on varem otsustanud, on mõistel „võimu kuritarvitamine” kindel ulatus, mis viitab asjaolule, et haldusorgan on kasutanud oma pädevust muul eesmärgil kui sellel, milleks see on talle antud; vt eelkõige kohtuotsus O’Hannrachain vs . parlament (C‑121/01 P, EU:C:2003:323, punkt 46).
(53)
–	Korrates võimu kuritarvitamise määratlust, mida Euroopa Kohus on tavaliselt kasutanud. Vt eelkõige kohtuotsused Madalmaad vs . nõukogu (C‑110/97, EU:C:2001:620); O’Hannrachain vs . parlament (EU:C:2003:323, punkt 46); Windpark Groothusen vs . komisjon (C‑48/96 P, EU:C:1998:223, punkt 52) ning Ramondín jt vs . komisjon (C‑186/02 P ja C‑188/02 P, EU:C:2004:702, punkt 44).
(54)
–	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 77.
(55)
–	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 75 ja 76.
(56)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 56.
(57)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 59.
(58)
–	Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 60 ja 61.
(59)
–	Vt punktid 65–69.
(60)
–	Vt punktid 46 ja 70–72.