62018CC0570
ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 29. janvārī (
1
)
Lieta C‑570/18 P
HF
pret
Eiropas Parlamentu
Apelācija – Civildienests – Līgumdarbinieks Parlamenta dienestā – Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 12.a un 24. pants – Psiholoģiska vardarbība – Lūguma sniegt palīdzību noraidīšana – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pants – Tiesības tikt uzklausītam – Piekļuve liecinieku uzklausīšanas protokoliem – Jēdziens “psiholoģiska vardarbība” – Vērtēšanas kritēriji – Konteksta ņemšana vērā – Pretapelācijas sūdzība – Pieņemamība
I. Ievads
1.
Ar apelācijas sūdzību HF lūdz atcelt 2018. gada 29. jūnija spriedumu HF/Parlaments (
2
), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja viņas prasību, pirmkārt, atcelt Eiropas Parlamenta 2016. gada 3. jūnija lēmumu, ar kuru institūcija, kas ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (turpmāk tekstā – “IPNL”), noraidīja HF lūgumu sniegt palīdzību, un, otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, kas HF nodarīts Parlamenta pieļauto pārkāpumu dēļ, izskatot lūgumu sniegt palīdzību.
2.
Ar šo apelācijas sūdzību Tiesai tiek dota iespēja apstiprināt nesenu judikatūru attiecībā uz tiesību tikt uzklausītam apjomu, pirms administrācija pieņem nelabvēlīgu lēmumu (
3
), un precizēt elementus, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai rīcība ir psiholoģiska vardarbība.
3.
Atbilstoši Tiesas lūgumam šie secinājumi attiecas uz apelācijas sūdzības pirmo un trešo pamatu, kā arī uz Parlamenta pretapelācijas sūdzību.
4.
Es ierosinu Tiesai atzīt pretapelācijas sūdzību par nepieņemamu, apmierināt pirmo pamatu un noraidīt apelācijas sūdzības trešo pamatu.
II. Atbilstošās tiesību normas
5.
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi tika pieņemti ar Regulu Nr. 31 (EEK) un Nr. 11 (EAEK), ar ko nosaka Eiropas Kopienu un Eiropas Atomenerģijas Kopienas Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību. Šo notikumu šajā lietā piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 12.a pantā ir noteikts:
“1.   Ierēdņi atturas no jebkāda veida psiholoģiskas [vardarbības] vai seksuālas uzmākšanās.
[..]
3.   “Psiholoģiska uzmākšanās [vardarbība]” ir jebkāda nepiedienīga rīcība, kas notiek kādā laika posmā, tā atkārtojas un ir sistemātiska un ietver fizisku rīcību, mutisku vai rakstu valodu, žestus vai citu tīšu rīcību, un kas varētu radīt kaitējumu jebkuras personas personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei.
[..]”
6.
Civildienesta noteikumu 24. pantā ir noteikts:
“Savienība palīdz visiem ierēdņiem, jo sevišķi tiesvedībā pret jebkuru personu, kura izsaka draudus, apvainojumus vai veic apmelojošas darbības vai izteikumus, vai uzbrūk personai vai īpašumam, kuru ierēdnis vai viņa ģimenes loceklis guvis sava amata vai pienākumu dēļ.
Šādos gadījumos Savienība [..] atlīdzina ierēdnim radušos zaudējumus tiktāl, ciktāl ierēdnis neradīja zaudējumus ne apzināti, ne arī aiz nopietnas nolaidības, un tas nav saņēmis atlīdzību no personas, kura nodarīja zaudējumus.”
III. Tiesvedības priekšvēsture, tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
A.
Tiesvedības priekšvēsture
7.
Tiesvedības priekšvēsture ir detalizēti izklāstīta pārsūdzētajā spriedumā (
4
). Būtiskos faktus, kas ir vajadzīgi šo secinājumu izpratnei, var apkopot šādi.
8.
2003. gadā HF tika pieņemta darbā Parlamenta Komunikāciju ģenerāldirektorāta Audiovizuālās informācijas nodaļā un palika šīs nodaļas dienestā līdz 2015. gadam, proti, 12 gadus. Izņemot aptuveni pusotru gadu, kurā HF nodarbināja trešā sabiedrība, bet viņa strādāja šai nodaļai, Parlaments viņu tieši pieņēma darbā un viņa tajā secīgi strādāja palīgdarbinieka, līgumdarbinieka vai pagaidu darbinieka statusā.
9.
Ar 2014. gada 11. decembra vēstuli, kura adresēta Parlamenta ģenerālsekretāram (turpmāk tekstā – “ģenerālsekretārs”) un kuras kopijas nosūtītas Padomdevējas komitejas par aizskarošu izturēšanos un šādas izturēšanās novēršanu darbavietā (turpmāk tekstā – “padomdevēja komiteja”) priekšsēdētājam, kā arī Parlamenta priekšsēdētājam un Parlamenta Ģenerālsekretariāta Personāla ģenerāldirektorāta ģenerāldirektoram, HF saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu iesniedza lūgumu sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē (turpmāk tekstā – “lūgums sniegt palīdzību”).
10.
Šī lūguma pamatojumam HF norādīja, ka ir cietusi no Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja psiholoģiskas vardarbības Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, kas esot izpaudusies kā šī vadītāja rīcība, mutvārdos teiktais un rakstītais, it īpaši dienesta sanāksmju laikā. Precīzāk, viņa lūdza veikt steidzamus pasākumus, lai viņu nekavējoties pasargātu no iespējamā vardarbības izdarītāja, un lūdza, lai IPNL uzsāktu administratīvo izmeklēšanu faktu patiesuma konstatēšanai.
11.
Ar 2015. gada 4. februāra vēstuli personāla ģenerāldirektors informēja HF, ka viņai par labu ir veikts pasākums viņas pārcelšanai prom no Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja, viņu ieceļot citā amatā Apmeklētāju programmas nodaļā.
12.
Ar 2015. gada 8. decembra vēstuli personāla ģenerāldirektors informēja HF par savu nodomu viņas lūgumu sniegt palīdzību atzīt par nepamatotu, it īpaši pēc tam, kad padomdevēja komiteja bija uzklausījusi Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāju un četrpadsmit citus šīs nodaļas ierēdņus un darbiniekus. Viņš uzaicināja HF atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punkta a) apakšpunktam sniegt savus apsvērumus
13.
Ar 2015. gada 17. decembra vēstuli HF lūdza iespēju iepazīties ar padomdevējas komitejas sagatavoto ziņojumu, ko tā uzskatīja par “izmeklēšanas” ziņojumu. Šis lūgums tika atkārtots ar 2016. gada 5. februāra vēstuli.
14.
Ar 2016. gada 9. februāra vēstuli personāla ģenerāldirektors piešķīra HF termiņu līdz 2016. gada 1. aprīlim rakstveida apsvērumu sniegšanai. Turklāt viņš HF norādīja, ka padomdevēja komiteja viņam ir nosūtījusi tikai atzinumu, kurā tika konstatēta psiholoģiskas vardarbības neesamība. Šajā saistībā esot bijis pareizi, ka padomdevēja komiteja viņam nav nosūtījusi ziņojumu, kas minēts Iekšējo noteikumu vardarbības jomā 14. pantā, jo šādu ziņojumu padomdevēja komiteja izstrādājot tikai gadījumos, kad tā konstatē psiholoģiskas vardarbības esamību.
15.
2016. gada 1. aprīlī HF iesniedza rakstveida apsvērumus saistībā ar personāla ģenerāldirektora 2015. gada 8. decembra un 2016. gada 9. februāra vēstulēm. Tajos, atkārtojot, ka, viņasprāt, Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja rīcība pret viņu bija psiholoģiska vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, viņa it īpaši apstrīdēja personāla ģenerāldirektora apgalvojumu, saskaņā ar kuru padomdevēja komiteja neesot sagatavojusi ziņojumu Iekšējo noteikumu vardarbības jomā 14. panta izpratnē, bet tikai esot sniegusi atzinumu. Šajā saistībā viņa apgalvoja, ka tas, ka personāla ģenerāldirektors atteicās viņai paziņot visus padomdevējas komitejas secinājumus, bija viņas tiesību uz aizstāvību pārkāpums un atņēma jebkādu lietderīgo iedarbību viņas iesniegtajiem apsvērumiem.
16.
Ar 2016. gada 3. jūnija lēmumu personāla ģenerāldirektors, pildot IPNL funkcijas, noraidīja lūgumu sniegt palīdzību (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”). Šajā lēmumā viņš tostarp norādīja, ka HF ir pilnībā un detalizēti informēta par iemesliem, kuru dēļ viņš 2015. gada 8. decembrī plānoja noraidīt lūgumu sniegt palīdzību. Taču pēc šī direktora domām, pirmkārt, HF nav nekādu subjektīvu tiesību saņemt padomdevējas komitejas izmeklēšanas ziņojumu, atzinumu vai liecinieku uzklausīšanas protokolus. Otrkārt, šis ģenerāldirektors uzturēja spēkā analīzi, ko viņš bija izklāstījis 2015. gada 8. decembra vēstulē, un tādējādi nolēma neatzīt, ka prasītājas aprakstītā situācija būtu iekļaujama psiholoģiskas vardarbības jēdzienā Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē.
17.
2016. gada 6. septembrī HF atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam iesniedza sūdzību par strīdīgo lēmumu. Šīs sūdzības pamatojumam viņa norādīja tiesību uz aizstāvību, Hartas 41. panta, tiesību tikt uzklausītai un sacīkstes principa pārkāpumu, kā arī pārkāpumus padomdevējas komitejas veiktajā procedūrā, acīmredzamas kļūdas vērtējumā, Civildienesta noteikumu 12.a un 24. panta pārkāpumu un pienākuma sniegt palīdzību un rūpības pienākuma neizpildi.
18.
Ar 2017. gada 4. janvāra lēmumu ģenerālsekretārs, rīkodamies IPNL statusā, noraidīja minēto sūdzību.
19.
Attiecībā uz HF iebildumu par to, ka IPNL nebija paziņojusi padomdevējas komitejas sagatavoto ziņojumu un liecinieku uzklausīšanas protokolus, ģenerālsekretārs it īpaši uzskatīja, ka, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no sprieduma Tzirani/Komisija (
5
) un sprieduma Cerafogli/ECB (
6
), IPNL nav pienākuma nodot šos dokumentus HF, it īpaši tādēļ, ka Parlamentā padomdevējai komitejai ir jāstrādā, ievērojot vislielāko konfidencialitāti, un tās darbs ir slepens. Lai nodrošinātu visu personu, kas iestājušās lietā, it īpaši liecinieku, vārda brīvību, IPNL esot bijis neiespējams nodot šos dokumentus HF.
20.
Attiecībā uz to, vai šajā lietā ir psiholoģiskas vardarbības gadījums Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē, ģenerālsekretārs atzina, ka HF norādītie fakti ir tādi, kas var būt tīša un atkārtota rīcība šīs tiesību normas izpratnē. Tomēr viņš uzskatīja:
“Nevajag aizmirst, ka iespējamais vardarbības izdarītājs [ir] [HF] priekšnieks. Nodaļas vadītāja pienākumiem ir raksturīgi, ka viņš atgādina saviem darbiniekiem, ka tiem ir jāpakļaujas viņa norādījumiem, jāveicina laba sadarbība starp kolēģiem, pienācīgi jādalās ar darbam noderīgu informāciju vai jāsniedz paskaidrojumi, ja viņi nav piedalījušies sanāksmēs. Tādējādi, vispārīgi raugoties, [HF] minētie fakti nešķiet nodaļas vadītāja nepiedienīga rīcība pret savu padoto. Fakti drīzāk liek domāt, ka šis nodaļas vadītājs uzskatīja, ka viņa līderība tiek apšaubīta, un tas izraisīja spriedzi, lai arī vajadzēja iesaistīties, lai uzlabotu dienesta darbību. Apgalvotā [HF] nomelnošana kolēģu priekšā, neesot iespējai sevi aizstāvēt, notika tieši sanāksmēs, kuru mērķis bija runāt par dienesta nepilnībām. Uz iespējamo vardarbības izdarītāju attiecinātie vārdi, kas nenoliedzami ir nožēlojami, līdz ar to ir jāiekļauj šajā spriedzes un nepilnību kontekstā [..].”
B.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
21.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 12. aprīlī, HF cēla prasību par strīdīgā lēmuma atcelšanu, par kaitējuma atlīdzību, kas tai esot nodarīts IPNL pieļauto pārkāpumu dēļ, izskatot viņas lūgumu sniegt palīdzību, un piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
22.
Savu prasījumu par tiesību akta atcelšanu pamatojumam HF izvirzīja trīs pamatus, ar kuriem attiecīgi tiek apgalvots, pirmkārt, tiesību uz aizstāvību, Hartas 41. panta, tiesību tikt uzklausītam un sacīkstes principa pārkāpums, otrkārt, procesuālās kļūdas, kas pieļautas padomdevējas komitejas procedūrā, jo šajā procedūrā esot pieļauti pārkāpumi, un, treškārt, acīmredzamas kļūdas vērtējumā, pienākuma sniegt palīdzību un rūpības pienākuma neizpilde, kā arī Civildienesta noteikumu 12.a un 24. panta pārkāpums.
23.
Savu prasījumu par kaitējuma atlīdzību atbalstam HF lūdz samaksāt 70000 EUR kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas viņai esot nodarīts IPNL pieļauto pārkāpumu dēļ, izskatot viņas lūgumu sniegt palīdzību, un 20000 EUR kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas izriet no pārkāpumiem, kuri ir ietekmējuši izmeklēšanas procedūru, proti, šajā gadījumā attiecībā uz padomdevējas komitejas darbu. Tādējādi HF uzskata, ka IPNL tostarp neesot ievērojusi saprātīga termiņa principu, izskatot viņas lūgumu sniegt palīdzību.
24.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja pilnībā kā nepamatotu.
IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
25.
Ar 2018. gada 10. septembra procesuālo rakstu HF iesniedza šo apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu.
26.
Apelācijas sūdzībā HF prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu un līdz ar to
–
apmierināt viņas prasījumus pirmajā instancē;
–
atcelt strīdīgo lēmumu;
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt nodarīto morālo kaitējumu, kas ex aequo et bono ir novērtēts 90000 EUR apmērā;
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
27.
Atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību Parlamenta prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atzīt apelācijas sūdzību par nepamatotu;
–
piespriest HF atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
28.
Pretapelācijas sūdzībā Parlamenta prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
lemt pēc būtības, lai noraidītu prasību, un
–
piespriest HF atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
29.
2019. gada 13. novembra tiesas sēdē HF un Parlaments sniedza mutvārdu apsvērumus.
V. Analīze
30.
Tiesā ir iesniegtas divas apelācijas sūdzības. Apelācijas sūdzības pamatojumam HF izvirza trīs pamatus, no kuriem saskaņā ar Tiesas lūgumu tikai uz pirmo un trešo pamatu attiecas šie secinājumi. Ar šiem pamatiem attiecīgi tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi tiesības tikt uzklausītam saskaņā ar Hartas 41. pantu un tā ir kļūdaini kvalificējusi faktus.
31.
Turklāt Parlaments ir iesniedzis pretapelācijas sūdzību. Tā ir balstīta uz diviem pamatiem, ar kuriem attiecīgi tiek apgalvotas divas tiesību kļūdas, pirmā ir pārsūdzētā sprieduma 81. punktā, jo Vispārējā tiesa nosprieda, ka Parlamentam esot bijis jānosūta HF padomdevējas komitejas atzinums, un otrā ir pārsūdzētā sprieduma 123. punktā, jo Vispārējā tiesa nav vienīgi izvērtējusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, bet ir izvērtējusi vienkāršu kļūdu vērtējumā.
32.
Pirmkārt, es sākšu ar pretapelācijas sūdzības pieņemamības pārbaudi, pirms, otrkārt, ķerties pie apelācijas sūdzības pirmā un trešā pamata izvērtēšanas.
A.
Par pretapelācijas sūdzības pieņemamību
33.
Es uzskatu, ka jautājums par pretapelācijas sūdzības pieņemamību ir jāizvirza pēc savas ierosmes.
34.
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta otrās daļas pirmajam teikumam apelācijas sūdzību var iesniegt tikai personas, kuru prasījumi vai iebildumi nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji. Šis noteikums, kas ir piemērojams visām apelācijas sūdzībām un tātad gan saistībā ar apelācijas sūdzību, gan saistībā ar pretapelācijas sūdzību, saistībā ar pirmo minēto ir atspoguļots Tiesas Reglamenta 169. panta 1. punktā un saistībā ar otro minēto – 178. panta 1. punktā. Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu pretapelācijas sūdzībā lūdz pilnībā vai daļēji atcelt Vispārējās tiesas nolēmumu.
35.
Turklāt atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. pantam apelāciju nevar iesniegt tikai par izdevumu apjomu vai pusi, kurai jāsedz šie izdevumi.
36.
Pirmie divi pretapelācijas sūdzības prasījumi ir vērsti attiecīgi uz pārsūdzētā sprieduma atcelšanu un apelācijas sūdzības noraidīšanu.
37.
Tomēr es konstatēju, ka ar šiem diviem prasījumiem Parlaments nevēlas panākt pilnīgu vai daļēju Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanu saskaņā ar Reglamenta 178. panta 1. punktu. Pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas pirmajā punktā Vispārējā tiesa tieši noraidīja HF prasību un tādējādi viņas prasījumu atcelt apstrīdēto lēmumu. Līdz ar to, tā kā Parlamentam Vispārējās tiesas spriedums nebūt nebija nelabvēlīgs, bet gan labvēlīgs, Parlamenta divi pirmie prasījumi tātad neatbilst Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta otrās daļas pirmajā teikumā paredzētajam nosacījumam (
7
).
38.
Ar diviem pamatiem (
8
), ko Parlaments ir izvirzījis savas pretapelācijas sūdzības pamatojumam, Parlaments patiesībā vēlas panākt pamatojuma aizstāšanu.
39.
Parlaments vēlas panākt, lai Tiesa grozītu analīzi, ko Vispārējā tiesa veikusi pārsūdzētā sprieduma 81. un 123. punktā, proti, divus no šī sprieduma motīviem. Tomēr šādi prasījumi nevar būt apelācijas vai pretapelācijas sūdzības priekšmets, kā tas izriet no šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmē minētās judikatūras. Līdz ar to tie ir jānoraida kā nepieņemami.
40.
Jānorāda, ka Parlaments, šķiet, ir vismaz netieši to atzinis tiesas sēdē Tiesā. Atbildot uz tās mutvārdu jautājumu, Parlaments norādīja, ka atsakās no diviem pirmajiem prasījumiem.
41.
Trešais prasījums, kas attiecas uz tiesāšanās izdevumiem, ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzība nevar attiekties vienīgi uz tiesāšanās izdevumiem, kā tas ir noteikts Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. pantā.
42.
Tāpat es vēlos norādīt, ka tiesas sēdē Tiesā Parlaments apgalvoja, ka tam ir nepamatoti piespriests atlīdzināt vienu ceturtdaļu no HF tiesāšanās izdevumiem sakarā ar tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 81. punktā, un līdz ar to tas lūdz šo punktu atcelt.
43.
Papildus tam, ka šis prasījums ir nepieņemams, jo tas attiecas tikai uz pārsūdzētā sprieduma motīvu (
9
), tas katrā ziņā nevar tikt apmierināts, jo tas ir saistīts ar prasījumu vienīgi par tiesāšanās izdevumu apmēru vai pusi, kurai tie jāsedz.
44.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka pretapelācijas sūdzība ir pilnībā jānoraida kā nepieņemama.
B.
Par apelācijas sūdzības pirmo pamatu
45.
Ar pirmo pamatu HF apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 87. punktā nospriežot, ka, “IPNL nav pārkāpusi tiesības tikt uzklausītam, kādas tās paredzētas [Hartas] 41. pantā, šajā gadījumā atsakoties nodot prasītājai liecinieku uzklausīšanas protokolus pirmstiesas stadijā”. HF apgalvo, ka, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Hartas 41. panta 2. punktu, kā arī Civildienesta noteikumu 12.a panta 1. punktu un 24. pantu. Tā esot arī nonākusi pretrunās un neesot pienācīgi pamatojusi savu nostāju.
46.
HF vispirms apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 73. un 74. punktā izklāstītie apsvērumi attiecībā uz tiesībām tikt uzklausītam, uz kuriem Vispārējā tiesa ir pamatojusies, lai nospriestu, ka padomdevējas komitejas atzinums būtu bijis jāpaziņo viņai, ir piemērojami arī jautājumam par uzklausīšanas protokolu nodošanu pēdējai minētajai. Tā kā Parlaments balstījās uz šiem protokoliem, lai pieņemtu strīdīgo lēmumu, tas būtu bijis jāpaziņo HF, lai viņa varētu tikt lietderīgi uzklausīta.
47.
Pēc tam HF apstrīd Vispārējās tiesas pamatojumu pārsūdzētā sprieduma 83.–85. punktā, lai pamatotu uzklausīšanas protokolu nepaziņošanu, izvirzot uz šādus divus argumentus.
48.
Pirmkārt, HF uzskata, ka mērķis atjaunot mierīgu gaisotni dienestā, kas ietver šo protokolu konfidencialitātes saglabāšanu, pēc HF domām, nevar tikt sasniegts bez nosacījumiem, neņemot vērā citu Civildienesta noteikumu 12.a pantā izvirzīto mērķi aizsargāt ierēdņus un darbiniekus no psiholoģiskās vardarbības.
49.
Otrkārt, liecinieku anonimitātes aizsardzība šīs pašas konfidencialitātes prasības vārdā nevarot attaisnot uzklausīšanas protokolu nenosūtīšanu. Šos protokolus varēja anonimizēt, kā tas tika darīts arī ar padomdevējas komitejas atzinumu.
50.
Visbeidzot, HF norāda, ka Vispārējā tiesa ir nonākusi pretrunās, nospriežot, ka uzklausīšanas protokoli viņai nav jādara zināmi, pārsūdzētā sprieduma 89. punktā norādot, ka IPNL ir saņēmusi ne tikai padomdevējas komitejas atzinumu, lai arī kodolīgu, bet arī šos protokolus, kas sniedz vispārēju un detalizētu skatījumu par pārmesto faktu patiesumu. HF uzskata, ka tādējādi Vispārējā tiesa atzina šo protokolu lietderību, lai papildinātu šo atzinumu. HF piebilst, ka no pārsūdzētā sprieduma 90. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa arī ir atzinusi, ka tā ir iesniegusi jaunus argumentus, kas balstīti uz minētajiem protokoliem. HF uzskata, ka no tā izriet, ka šie argumenti būtu jāuzskata par tādiem, kas var ietekmēt strīdīgo lēmumu, un ka tas būtu bijis jāatceļ.
51.
Parlaments norāda, ka pirmais pamats ir jānoraida, un konkrēti apgalvo, ka prasība ievērot konfidencialitāti ir leģitīms tiesību tikt uzklausītam ierobežojums. Liecību konfidencialitāte esot nepieciešama, lai attiecīgās personas brīvprātīgi piekristu liecināt, un līdz ar to, lai izmeklēšanas būtu rezultatīvas. Parlaments piebilst, ka lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam nav tik plaša tiesiskā aizsardzība kā tā, kas piešķirta saistībā ar tiesībām uz aizstāvību.
52.
Pretēji Parlamentam viedoklim es uzskatu, ka šis pirmais pamats ir pamatots un ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka šai iestādei nebija jānosūta HF uzklausīšanas protokoli, lai viņu lietderīgi uzklausītu pirms viņas lūguma sniegt palīdzību noraidīšanas.
53.
Es izvērtēšu šo pamatu, atgādinot tiesību tikt uzklausītam apjomu, ņemot vērā tiesības uz aizstāvību un problemātiku saistībā ar liecību konfidencialitāti, pirms izdarīt no tā izrietošos secinājumus attiecībā uz uzklausīšanas protokolu nosūtīšanu HF.
54.
Es atgādinu, ka ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai ir iekļautas Hartas 41. pantā par tiesībām uz labu pārvaldību. Šis pēdējās minētās papildus tiesībām tikt uzklausītam (
10
) ietver arī ikvienas personas tiesības piekļūt materiāliem, kas uz to attiecas, ievērojot likumīgās konfidencialitātes intereses (
11
), un administrācijas pienākumu pamatot savus lēmumus (
12
).
55.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības tikt uzklausītam pastāv pat tad, ja nav nevienas valsts tiesību normas, kurā tās ir tieši norādītas, un nodrošina katrai personai iespēju lietderīgi un efektīvi paust savu nostāju administratīvā procesā un pirms jebkāda lēmuma, kas varētu nelabvēlīgi skart tās intereses, pieņemšanas (
13
). Attiecīgajai personai ir jādod iespēja paust savus apsvērumus, lai kompetentā iestāde var lietderīgi ņemt vērā visus atbilstošos apstākļus un var pieņemt lēmumu, pilnībā pārzinot lietu (
14
). Šai pašai personai ir jābūt iespējai labot kļūdas vai norādīt informāciju, kuru tā uzskata par svarīgu (
15
).
56.
Es uzsveru, ka tiesības tikt uzklausītam ir tiesību uz aizstāvību neatņemama sastāvdaļa (
16
). Tādēļ nav nepieciešams pretnostatīt šos abus jēdzienus, apalvojot, kā to dara Parlaments, ka lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam nav tik plaša tiesiskā aizsardzība kā tā, kas piešķirta saistībā ar tiesībām uz aizstāvību.
57.
Tādējādi tiesības tikt uzklausītam ir piemērojamas, ja administrācija plāno pieņemt personai nelabvēlīgu aktu (
17
), un, lai tās izmantotu, nav nepieciešams, lai attiecīgā persona būtu atbildētāja vai, šajā gadījumā, iespējamais vardarbības izdarītājs.
58.
Kā to turklāt ir pareizi norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 73. un 74. punktā, no tā izriet, ka HF bija tiesības tikt lietderīgi uzklausītai, pirms tika pieņemts strīdīgais lēmums, kurš tai ir nelabvēlīgs.
59.
Tiesa nesen ir atsaukusies uz savu judikatūru par tiesībām tikt uzklausītam spriedumā OZ/EIB (
18
) – saistībā ar strīdu par psiholoģisko vardarbību, kurā iesaistīti Eiropas ierēdņi.
60.
Šajā spriedumā attiecībā uz sūdzību par seksuālu uzmākšanos, ko iesniedza Eiropas Investīciju bankas darbiniece, Tiesa nosprieda, ka prasītājai, lai tā varētu lietderīgi iesniegt savus apsvērumus bankai, pirms tā pieņem lēmumu par viņas sūdzību, bija tiesības saņemt vismaz personas, kas ir apsūdzēta par uzmākšanos, un dažādu izmeklēšanas gaitā uzklausīto liecinieku paziņojumu kopsavilkumu. Tiesa norādīja, ka tas tā ir, ciktāl šie paziņojumi ir tikuši izmantoti Eiropas Investīciju bankas prezidentam nodotajā ziņojumā un ietver ieteikumus, uz kuriem viņš balstīja savu lēmumu par sūdzības noraidīšanu (
19
).
61.
Es uzskatu, ka šie apsvērumi ir pilnībā piemērojami šajā lietā.
62.
Tā kā IPNL ir ņēmusi vērā uzklausīšanas protokolus, lai pieņemtu strīdīgo lēmumu, ir bijis svarīgi, ka HF par tiem varētu izteikties.
63.
Vēl ir jānosaka, vai šo liecību konfidencialitātes aizsardzība varēja būt ierobežojums šo protokolu paziņošanai.
64.
Šajā ziņā es norādu, ka Tiesa sprieduma OZ/EIB 57. punktā ir uzskatījusi, ka uzklausīto personu paziņojumi ir jānosūta, “attiecīgajā gadījumā ievērojot likumīgās konfidencialitātes intereses” (
20
).
65.
Ir jāuzsver, ka Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā, kas ir saistīts ar tiesībām tikt uzklausītam, tiek garantētas ikvienas personas tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas uz to attiecas, tomēr ievērojot konfidencialitātes un profesionālā noslēpuma likumīgās intereses.
66.
Tomēr konfidencialitāte nenozīmē tiesības uz noslēpumu. Pat tad, ja runa ir par valsts drošību, Tiesa ir atzinusi nepieciešamību, lai aizsargātu tiesības uz aizstāvību, ieinteresētajai personai paziņot vismaz lēmuma pamatojuma būtību (
21
).
67.
Pārsūdzētā sprieduma 83. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka administrācijai ir atļauts paredzēt iespēju garantēt lieciniekiem, kuri piekrīt sniegt savu stāstījumu par strīdīgajiem faktiem apgalvotas vardarbības gadījumā, ka viņu liecības paliks konfidenciālas gan attiecībā uz iespējamo vardarbības izdarītāju, gan iespējamo cietušo, vismaz procedūrā, kas uzsākta, lai izskatītu lūgumu sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē.
68.
Es uzskatu, ka liecinieki, kuri brīvprātīgi piekrīt piedalīties izmeklēšanas procedūrā, var vēlēties, lai viņu identitāte netiktu atklāta un lai tā nevarētu tikt izsecināta no viņu norādītajiem faktiem.
69.
Šīs bažas, manuprāt, ir pamatotas neatkarīgi no liecinieku motīviem, un ir jāņem vērā, cik vien iespējams, administrācijai, pat tikai lai nodrošinātu tādu personu dalību izmeklēšanā, kas var sniegt faktu noskaidrošanai lietderīgu informāciju.
70.
Tomēr ir jārod līdzsvars starp liecinieku interesēm aizsargāt savu liecību konfidencialitāti un lūguma sniegt palīdzību iesniedzēja tiesībām lietderīgi paust savu viedokli par šo liecību saturu. Pēdējam minētajam nevar tikt liegts iepazīties ar elementiem, ar kuriem administrācija plāno pamatot savu lēmumu noraidīt šīs personas lūgumu sniegt palīdzību.
71.
Šajā nolūkā var izmantot noteiktas metodes, piemēram, anonimizāciju vai pat, kā tas ir darīts spriedumā OZ/EIB, darīt zināmu liecību būtību kopsavilkuma formā, vai, kā tas ir noticis šajā lietā tiesvedībā Vispārējā tiesā, aizklāt noteiktas daļas no šo liecību satura.
72.
Man šķiet, ka konfidencialitātes ievērošanu, pirms IPNL pieņēma apstrīdēto lēmumu, šajā lietā varēja nodrošināt, izmantojot tādus pašus anonimizācijas un aizklāšanas paņēmienus kā tie, kas tika izmantoti tiesvedībā Vispārējā tiesā.
73.
Protokolu anonimizētās versijas, kas ir tikai daļēji aizklāta, kā to ir uzdevusi Vispārējā tiesa, paziņošana bija vēl jo vairāk nozīmīga tādēļ, ka padomdevējas komitejas atzinums bija kodolīgs.
74.
Proti, pirmkārt, tajā bija tikai divas lappuses, kurās bija iekļauts anonimizētu liecinieku saraksts, un trīs ievilkumi, kuros kodolīgi bija aprakstīts padomdevējas komitejas viedoklis. Otrkārt, kā Vispārējā tiesa pati ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 89. punktā, šis kodolīgums tika kompensēts ar liecinieku uzklausīšanas protokoliem, kurus IPNL varēja izmantot, lai gūtu vispārēju un detalizētu skatījumu par faktu patiesumu.
75.
Šajā ziņā nepietiek ar to, ka HF tiek paziņots pamatojums, kuru IPNL plānoja izmantot, lai pamatotu viņas lūguma sniegt palīdzību noraidīšanu. Kā to tiesas sēdē Tiesā norādīja HF, pienākums norādīt pamatojumu nelabvēlīgam lēmumam nevar tikt jaukts ar ieinteresētās personas tiesībām tikt uzklausītai (
22
). Šīs tiesības prasa, lai lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam, ievērojot konfidencialitāti, turklāt būtu piekļuve liecībām, uz kurām IPNL ir pamatojusies, lai tā varētu norādīt, vai izmeklēšanas gaitā konstatētie elementi ir atbilstoši un vai, pēc tās domām, ir bijuši jāņem vērā citi elementi.
76.
Līdz ar to es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 87. punktā nospriežot, ka IPNL nav pārkāpusi tiesības tikt uzklausītam, kādas tās paredzētas Hartas 41. pantā, šajā gadījumā atsakoties nodot HF liecinieku uzklausīšanas protokolus pirmstiesas stadijā. Tā kā lēmums, ar kuru noraidīts HF lūgums sniegt palīdzību, ir viņai nelabvēlīgs, es uzskatu, ka elementi, uz kuriem Parlaments ir balstījies, lai pieņemtu šo lēmumu, šajā gadījumā liecinieku uzklausīšanas protokoli, bija jādara zināmi šai pēdējai, vismaz anonimizēti kopsavilkuma veidā, lai viņa varētu tikt lietderīgi uzklausīta par šiem elementiem, pirms Parlaments ir pieņēmis lēmumu. Šī kļūda var tikt uzskatīta par tādu, kas var ietekmēt strīdīgo lēmumu.
77.
No tā izriet, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats būtu jāapmierina.
78.
Līdz ar to pārsūdzētais spriedums būtu jāatceļ.
79.
Lai gan šī pirmā pamata pamatotība pati par sevi ir pietiekama pārsūdzētā sprieduma atcelšanai, es uzskatu, ka turklāt ir jāizvērtē HF izvirzītais trešais pamats, ciktāl tas attiecas uz strīda būtību un HF interesēs varētu būt otrais pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai.
C.
Par apelācijas sūdzības trešo pamatu
80.
Ar trešo pamatu HF apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu 12.a panta 1. un 3. punktu un 24. pantu, kā arī Hartas 31. panta 1. punktu, pārsūdzētā sprieduma 158., 164. un 166. punktā secinot, ka nodaļas vadītāja rīcība nebija nepiedienīga un ka Parlaments, nepieļaujot kļūdu vērtējumā, bija likumīgi noraidījis viņas lūgumu sniegt palīdzību. Vispārējā tiesa esot nonākusi pretrunās un esot veikusi savai judikatūrai pretēju vērtējumu.
81.
Šī pamata pamatojumam HF izmanto četrus argumentus, kurus es izskatīšu šādā secībā: vispirms pirmo un ceturto argumentu, kurus es uzskatu par nepieņemamiem, jo tie, manuprāt, attiecas uz faktu vērtējumu, pēc tam trešo argumentu, kuru es uzskatu par acīmredzami nepamatotu, un visbeidzot otro argumentu, kurā, manuprāt, ir izvirzīts tiesību jautājums, kuru es izskatīšu sīkāk.
82.
Ar pirmo argumentu HF apgalvo, ka no Vispārējās tiesas konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 141., 143., 144., 158. un 163. punktā par nodaļas vadītāja neatbilstošo toni, kas dažkārt ir nedaudz familiārs vai ne visai korekts, par to, kā viņš smagnēji, nereti pat neveikli, risinājis konfliktsituāciju, un par viņa īpaši tiešo un bez aplinkiem īstenoto rīcību, kas bija pat sarkastiska vai kurā bija vērojama pat zināma agresivitātes pakāpe, izriet, ka nodaļas vadītājs ir rīkojies nepiedienīgi. Pēc šiem konstatējumiem, pēc HF domām, Vispārējā tiesa nevarēja secināt, ka nav notikusi psiholoģiska vardarbība.
83.
Norādīšu, ka HF nekritizē Vispārējās tiesas veikto faktu aprakstu, bet to, ka tā no šī apraksta izdara atšķirīgu secinājumu. Tā uzskata, ka, ņemot vērā psiholoģiskas vardarbības definīciju Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē, kāda tā ir atgādināta pārsūdzētā sprieduma 119. punktā, šis apraksts ir pamats psiholoģiskas vardarbības konstatēšanai.
84.
Šajā ziņā psiholoģiskās uzmākšanās [vardarbības] jēdziens Civildienesta noteikumu 12.a pantā ir definēts kā jebkāda nepiedienīga rīcība, kas notiek kādā laika posmā, tā atkārtojas un ir sistemātiska un ietver fizisku rīcību, mutisku vai rakstu valodu, žestus vai citu tīšu rīcību un kas varētu radīt kaitējumu jebkuras personas personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 119. un 120. punktā sniedz divus precizējumus saistībā ar šo jēdzienu. Pirmkārt, vārdi “notiek kādā laikposmā, [..] atkārtojas vai ir sistemātiska” nozīmē, ka psiholoģiska vardarbība ir jāsaprot kā process, kurš noteikti turpinās kādu laikposmu un nozīmē, ka rīcība ir “tīša”, pretēji “nejaušām” darbībām. Otrkārt, lai ietilptu šajā jēdzienā, šai rīcībai jābūt tādai, “kuras sekas” ir kaitējums personas personībai, cieņai vai fiziskajai integritātei. Nav jāpierāda, ka iespējamais vardarbības izdarītājs ir veicis šo rīcību ar nodomu radīt šādas sekas.
85.
Es uzskatu, ka šie precizējumi, kuros ir pārņemta Vispārējās tiesas un Civildienesta tiesas (
23
) pastāvīgā judikatūra, ir pilnībā pamatoti.
86.
Uzsvēršu, ka no šīs psiholoģiskās vardarbības definīcijas neizriet, ka, konstatējot noteiktus faktus, var automātiski konstatēt, ka pastāv šāda vardarbība. Gluži pretēji, tai ir jāizriet no rūpīga faktu vērtējuma, kas vispirms ietver pārbaudi, vai kritizētās darbības, aplūkojot atsevišķi, ir pamats secināt, ka ir notikusi psiholoģiska vardarbība, pēc tam vajadzības gadījumā – vai, izvērtētas kopumā, tās ļauj izdarīt šādu konstatējumu.
87.
Ja nav notikusi faktu sagrozīšana vai pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, ko HF neapgalvo, šajā lietā Vispārējai tiesai ir jāizvērtē, vai norādītie fakti ir uzskatāmi par psiholoģisku vardarbību Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē. Tiesa nevar aizstāt Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu ar savu vērtējumu (
24
).
88.
Lai veiktu šo vērtējumu, Vispārējai tiesai ir jāizmanto pārbaude, kas, manuprāt, ir pamatoti atgādināta pārsūdzētā sprieduma 121. punktā un saskaņā ar kuru rīcību var kvalificēt par “vardarbību” ar nosacījumu, ka uz rīcību attiecas pietiekami objektīva realitāte tādā nozīmē, ka objektīvs un saprātīgs novērotājs, kuram ir normāls jūtīgums un kurš atrodas tādos pašos apstākļos, to uzskatītu par pārmērīgu un kritizējamu (
25
).
89.
Tādējādi ar pirmo argumentu HF patiesībā cenšas panākt, lai Tiesa noraidītu Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, to aizstājot ar savu vērtējumu.
90.
Tādēļ es uzskatu, ka šis pirmais arguments nav pieņemams.
91.
Ar ceturto argumentu HF apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 156. un 160. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini izslēgusi, ka nodaļas vadītāja rīcība varētu ietilpt Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta piemērošanas jomā, jo šī rīcība attiecās uz visiem nodaļas darbiniekiem un nebija vērsta tikai pret viņu. Šī Vispārējās tiesas argumentācija esot pretrunā sprieduma Tzirani/Komisija 89. punktā izmantotajai argumentācijai (
26
).
92.
Pēc manām domām, HF ir kļūdaini izpratusi pārsūdzētā sprieduma 156. un 160. punktu un ir neatbilstošā aspektā atsaukusies uz spriedumu Tzirani/Komisija.
93.
Vispārējā tiesa tikai no draudu kolektīvā rakstura nav izsecinājusi to, ka tie nevarēja ietilpt Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta piemērošanas jomā. Ņemot vērā šos draudus, tā pārsūdzētā sprieduma 156. punktā nosprieda, ka HF tomēr nav pierādījusi, ka pastāv reāli, konkrēti pret viņu nodaļas vadītāja vērsti draudi saistībā ar viņas darba līguma pagarināšanu.
94.
Spriedumā Tzirani/Komisija Civildienesta tiesa ir norādījusi, ka, “lai persona, kura, iespējams, īsteno vardarbību, izvairītos no apsūdzībām par kādas personas pakļaušanu vardarbībai, šai personai nevis būtu jāizbeidz inkriminētās darbības, bet gan viņa varētu paplašināt savas darbības attiecībā uz plašāku personu loku, kas ir acīmredzami absurdi”. Tādējādi šī tiesa uzskatīja, ka persona kolektīvo draudu, kas adresēti visām personām, aizsegā nevarēja noslēpt patiesībā pret konkrētu personu vērstu rīcību. Tomēr es uzsveru, ka no tā neizriet, ka jebkāda kolektīvā kritika patiesībā būtu pārmetums kādai specifiskai personai.
95.
Runa joprojām ir par faktiem. Pārsūdzētā sprieduma 156. punktā, kurā ir atsauce uz minētā sprieduma 135. punktu, nešķiet, ka Vispārējā tiesa tos būtu sagrozījusi.
96.
Tādējādi šis ceturtais arguments, manuprāt, ir jānoraida kā nepieņemams, jo, tāpat kā pirmais arguments, tas patiesībā attiecas nevis uz tiesību jautājumu, bet gan uz Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu.
97.
Ar trešo argumentu HF apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 141. un 158. punktā Vispārējā tiesa noteiktus nodaļas vadītāja žestus un noteiktu rakstveidā pausto esot kļūdaini kvalificējusi kā nejaušus. Taču HF uzskata, ka, lai gan mutvārdos teiktais varētu būt nejaušs, tas tā būtībā nevarēja būt žestu un rakstītā gadījumā.
98.
Izslēdzot šos pēdējos no jēdziena “nejaušs”, HF, manuprāt, piedāvā šī jēdziena izpratni, kura nav nekādi pamatota. Tāpat kā mutvārdos teiktajam, arī žestam ir ātra un īslaicīga iedaba, kas var pārsniegt domātā robežas. Protams, rakstītais top ilgākā laika posmā, tomēr arī tas var pārsniegt arī autora domātā robežas. Tieši šī iemesla dēļ Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktā iekļautajā definīcijā gan saistībā ar žestiem un rakstīto, gan saistībā ar mutvārdos teikto ir paredzēts, ka tie notiek kādā laikposmā, atkārtojas vai ir sistemātiski, lai tos varētu uzskatīt par psiholoģisku vardarbību.
99.
Ar šo argumentu HF cenšas panākt, lai Tiesa pārkvalificētu nodaļas vadītāja žestus un rakstīto par nevis “nejaušiem”, bet gan “tīšiem”, pat necenšoties pierādīt šo apgalvojumu ar faktiem. Tādējādi šiem žestiem esot bijis šāds raksturs pēc būtības. Šo secinājumu iepriekšējā punktā minēto iemeslu dēļ šis arguments man šķiet acīmredzami nepamatots.
100.
Ar otro argumentu HF norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 143., 144., 158. un 159. punktā esot kļūdaini pamatojusies uz nodaļā valdošo “kontekstu”, lai gan psiholoģiska vardarbība ir aizliegta bez atrunām un neraugoties uz kontekstu. Ņemot vērā šo “kontekstu”, vienlaikus atzīstot iespējamā vardarbības izdarītāja rīcības neatbilstošo raksturu, Vispārējā tiesa katrā ziņā esot pārkāpusi Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktu, kā arī Hartas 31. pantu.
101.
Savā atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību Parlaments apgalvo, ka konteksts, kurā tiek notiek pārmestā rīcība, ir ļoti būtisks.
102.
Šis otrais arguments, manuprāt, ilustrē grūtības, kādas var būt, lai nošķirtu to, kas attiecas uz faktu vērtējumu, kurš, izņemot sagrozīšanas vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā gadījumu, ir vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē, no tā, kas ir tiesību jautājums, kurš var tikt pakļauts Tiesas veiktajai pārbaudei apelācijas tiesvedībā.
103.
Proti, tā kā konteksts galvenokārt attiecas uz lietas faktiem, tas galvenokārt ietver jautājumu par to vērtējumu. Turklāt tiesas sēdē Tiesā HF atzina, ka nebija iespējams pilnībā neņemt vērā lietas kontekstu.
104.
HF uzskata, ka tas, ka trūkst darbinieku, pārāk lielā darba slodze, dienesta reorganizācija, sliktā pienākumu sadale nodaļas ietvaros nebūtu jāņem vērā. Ja tie tiktu ņemti vērā, tiktu pievienots faktors, kas nav paredzēts, lai atzītu psiholoģisku vardarbību atbilstoši Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktam, kurš tiktu izmantots, lai izņemtu nepiedienīgu rīcību no psiholoģiskās vardarbības jēdziena, to pamatojot ar kontekstu, kurā tā ietilpst.
105.
Ņemot vērā šo aspektu, jautājums par to, vai daži faktu veidi var vai nevar, vai tikai zināmā mērā var tikt ņemti vērā, vērtējot psiholoģisko vardarbību, manuprāt, ir tiesību jautājums. Faktiski ir jānosaka, vai un kādā mērā faktu konteksts ietilpst psiholoģiskās vardarbības juridiskajā kvalifikācijā.
106.
Šajā saistībā, kā to Vispārējā tiesa ir pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 123. punktā, ir jāuzsver, ka Civildienesta noteikumu 12.a pantā minētā definīcija ir objektīvs jēdziens, kas pamatojas uz tādu trešo personu, šajā gadījumā ierēdņu un darbinieku, rīcības un uzvedības “kvalifikāciju, kura atkarīga no konteksta”. Līdz ar to jautājums par to, vai persona ir bijusi psiholoģiskas vardarbības situācijā, prasa izvērtēt attiecīgo rīcību noteiktā kontekstā.
107.
Tādējādi kritizētās rīcības objektīvu vērtējumu nevar veikt tikai abstraktā veidā un līdz ar to ārpus konteksta, bet, gluži pretēji, ir jāizvērtē konkrēti, ņemot vērā kontekstu, kādā tā ir notikusi. Šo interpretāciju apstiprina šo secinājumu 88. punktā atgādinātā pārbaude, kurā ir atsauce uz objektīvu un saprātīgu novērotāju, kuram ir normāls jūtīgums un kurš atrodas tādos pašos apstākļos. Šī pēdējā minētā frāze, manuprāt, nozīmē, ka ir jāņem vērā attiecīgās rīcības konteksts.
108.
Rodas jautājums par to, kuram kontekstam ir nozīme.
109.
Es uzskatu, ka ir jānošķir atkarībā no tā, vai konteksts nav saistīts ar iespējamo vardarbības izdarītāju, šajā gadījumā nodaļas vadītāju, vai tas izriet no nodaļas vadītāja attieksmes vai tā to pat rada.
110.
Tādējādi kā vienu no HF minēto kontekstu piemēriem, kas izklāstīti šo secinājumu 104. punktā, būtu jāpārbauda, vai tas, ka trūkst darbinieku, ir pārāk liela darba slodze un notiek dienesta reorganizācija, ir saistīts ar nodaļas vadītāju vai arī, gluži pretēji, viņš ir vainojams sliktajā pienākumu sadalē nodaļā.
111.
Manuprāt, Vispārējai tiesai ir jāpārbauda šo piemēru patiesums, jānosaka, kādā kategorijā tie ir jāklasificē un kāda nozīme attiecīgā gadījumā tiem ir jāpiešķir.
112.
Šajā gadījumā HF pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir atsaukusies uz kontekstu pārsūdzētā sprieduma 143., 144., 158. un 159. punktā.
113.
Es norādu, ka šajos četros punktos Vispārējā tiesa min “sarežģīto administratīvo kontekstu”, “dienesta darbības grūtības, kuras sekoja pēc tā reorganizācijas”, un “organizatorisko grūtību pastāvēšanu”.
114.
Ja šīs grūtības dienesta ietvaros bija radušās nodaļas vadītāja personības, viņa iespējamās pieredzes trūkuma vai neveiksmīgas vadības dēļ, manuprāt, tās nevar izmantot, lai attaisnotu attiecīgo rīcību. Gluži pretēji, šīs grūtības varētu uzsvērt to pārmērīgo vai nepiedienīgo raksturu un ļaut identificēt rīcību, kas ir psiholoģiska vardarbība.
115.
Ja šīs grūtības drīzāk ir radušās nodaļas reorganizācijas dēļ, kura neizrietēja no nodaļas vadītāja apstrīdama vadības lēmuma, bet varētu šķist objektīvi nepieciešama, tās, manuprāt, būtu jāuzskata par daļu no konteksta, ar kuru šis vadītājs nav saistīts. Vajadzības gadījumā tās arī varētu ņemt vērā un tām var būt vairāk vai mazāk svarīga loma, lai novērtētu kritizēto darbību pārmērīgo vai nepiedienīgo raksturu.
116.
Tādējādi, atšķirībā no HF, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, atsaucoties uz kontekstu.
117.
Līdz ar to es uzskatu, ka HF otrais arguments nav pamatots.
118.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības trešais pamats, manuprāt, ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un kā daļēji nepamatots.
D.
Par prasību Vispārējā tiesā
119.
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var pieņemt galīgo spriedumu šajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
120.
Tāpat kā Tiesa nosprieda spriedumā OZ/EIB, es uzskatu, ka tas tā ir šajā lietā. Minētajā spriedumā Tiesa atgādināja, ka procesa iznākumā pieņemts lēmums var tikt atcelts tiesību uz aizstāvību, konkrētāk, tiesību tikt uzklausītam pārkāpuma dēļ tikai tad, ja šā pārkāpuma neesamības gadījumā šī procesa iznākums varētu būt bijis citāds (
27
). Tiesa uzskatīja, ka tas, ka netika vismaz paziņots ne personas, kas apsūdzēta par uzmākšanos, un dažādu liecinieku paziņojumu kopsavilkums, nenovēršami ietekmēja gan izmeklēšanas komitejas ziņojuma, gan šajā lietā aplūkotā lēmuma saturu, tādējādi šim ziņojumam, kā arī šim lēmumam būtu varējis būt cits iznākums (
28
).
121.
Es uzskatu, ka liecinieku uzklausīšanas protokolu nenosūtīšana šajā lietā pati par sevi ir jāuzskata par pārkāpumu, kas var līdzīgi ietekmēt padomdevējas komitejas atzinumu un līdz ar to – strīdīgo lēmumu.
122.
Kā esmu norādījis šo secinājumu 62. un 73. punktā, šos protokolus IPNL ir ņēmusi vērā, pieņemot strīdīgo lēmumu, un to nozīme ir bijusi vēl jo lielāka, jo atzinums bija kodolīgs dokuments.
123.
It īpaši uzsvēršu, ka, ja HF būtu tikusi dota iespēja tikt lietderīgi uzklausītai saistībā ar dažādiem konteksta elementiem, kādi ir norādīti uzklausīšanas protokolos, kurus ir ņēmusi vērā IPNL, nevar tikt izslēgts, ka tiem tiktu piešķirta citāds nozīmīgums, kā rezultātā IPNL pieņemtu labvēlīgu lēmumu par HF iesniegto lūgumu sniegt palīdzību.
124.
Saistībā ar šo secinājumu 26. punktā minētajiem prasījumiem par kaitējuma atlīdzību es uzskatu, ka, neatkarīgi no otrā pamata un neietekmējot tā pamatotību, strīdīgā lēmuma atcelšana ir jebkāda morālā kaitējuma, kas HF varētu būt nodarīts šajā lietā, atbilstošs atlīdzinājums. Tādējādi prasījumiem par kaitējuma atlīdzību, kas ir vērsti uz šī morālā kaitējuma atlīdzināšanu, nav priekšmeta un par tiem nav jāspriež.
E.
Par tiesāšanās izdevumiem
125.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā pati taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
126.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
127.
Tā kā Parlamenta prasījumi lielākoties nav apmierināmi, tam ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt HF tiesāšanās izdevumus, kas atbilstoši viņas prasījumiem attiecas gan uz tiesvedību pirmajā instancē, gan arī uz tiesvedību apelācijas instancē.
VI. Secinājumi
128.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai:
–
noraidīt pretapelācijas sūdzību kā nepieņemamu;
–
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 29. jūnija spriedumu HF/Parlaments (T‑218/17, EU:T:2018:393), ciktāl ar to tika noraidīti HF prasījumi atcelt Eiropas Parlamenta 2016. gada 3. jūnija lēmumu, ar kuru tika noraidīts viņas lūgums sniegt palīdzību;
–
pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt;
–
atcelt 2016. gada 3. jūnija lēmumu, ar kuru noraidīts HF lūgums sniegt palīdzību;
–
pārējā daļā prasību noraidīt;
–
piespriest Parlamentam segt savus, kā arī atlīdzināt HF tiesāšanās izdevumus, kas attiecas gan uz tiesvedību pirmajā instancē, gan uz tiesvedību apelācijas instancē.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	T‑218/17, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2018:393.
(
3
)	Spriedums, 2019. gada 4. aprīlis, OZ/EIB (C‑558/17 P, turpmāk tekstā – “spriedums OZ/EIB, EU:C:2019:289, 53. punkts).
(
4
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 1.–33. punktu.
(
5
)	Spriedums, 2013. gada 11. jūlijs (F‑46/11, turpmāk tekstā – “spriedums Tzirani/Komisija, EU:F:2013:115).
(
6
)	Spriedums, 2015. gada 23. septembris (T‑114/13 P, EU:T:2015:678).
(
7
)	Skat. spriedumus, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa (C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 43. un 44. punkts); 2015. gada 13. janvāris, Padome u.c./Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (no C‑401/12 P līdz C‑403/12 P, EU:C:2015:4, 32.–34. punkts); 2016. gada 21. aprīlis, Padome/Bank Saderat Iran (C‑200/13 P, EU:C:2016:284, 114. un 115. punkts), kā arī 2018. gada 25. jūlijs, Société des produits Nestlé u.c./Mondelez UK Holdings Services (C‑84/17 P, C‑85/17 P un C‑95/17 P, EU:C:2018:596, 41. un 42. punkts).
(
8
)	Skat. šo secinājumu 31. punktu.
(
9
)	Skat. šo secinājumu 39. punktu.
(
10
)	Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkts.
(
11
)	Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunkts.
(
12
)	Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunkts.
(
13
)	Skat. spriedumus, 1996. gada 24. oktobris, Komisija/Lisrestal u.c. (C‑32/95 P, EU:C:1996:402, 21. punkts); 2008. gada 18. decembris, Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, 36.–38. punkts); 2012. gada 22. novembris, M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, 87. punkts); 2013. gada 10. septembris, G. un R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, 35. punkts); 2013. gada 22. oktobris, Sabou (C‑276/12, EU:C:2013:678, 38. punkts); 2014. gada 5. novembris, Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 46. punkts), kā arī 2014. gada 11. decembris, Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, 36. punkts).
(
14
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 9. februāris, M (C‑560/14, EU:C:2017:101, 32. punkts).
(
15
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 5. novembris, Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 47. punkts).
(
16
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 22. novembris, M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, 82. punkts).
(
17
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 18. decembris, Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, 36. un 37. punkts).
(
18
)	Skat. šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmi. Norādīšu, ka šis spriedums tika pasludināts pēc pārsūdzētā sprieduma.
(
19
)	Skat. spriedumu OZ/EIB, 57. punkts.
(
20
)	Attiecībā uz tiesībām tikt uzklausītam tiesvedībā, kurā ir iesaistīta Eiropas Komisija, skat. arī spriedumu, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, 25. punkts).
(
21
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 4. jūnijs, ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, 64., 65. un 68. punkts).
(
22
)	Pienākums norādīt pamatojumu ir viens no to tiesību uz labu pārvaldību aspektiem, kas ir ietvertas Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā.
(
23
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2017. gada 13. decembris, HQ/OCVV (T‑592/16, nav publicēts, EU:T:2017:897, 101. punkts); 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments (F‑12/13, EU:F:2014:214, 76. un 77. punkts); 2012. gada 5. jūnijs, Cantisani/Komisija (F‑71/10, EU:F:2012:71, 89. punkts), kā arī 2018. gada 13. jūlijs, Curto/Parlaments (T‑275/17, EU:T:2018:479, 76. un 77. punkts).
(
24
)	Atbilstoši LESD 256. pantam apelācijas sūdzības Tiesā attiecas tikai uz tiesību jautājumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja līdz ar to nevar panākt, lai Tiesa aizstātu Vispārējās tiesas vērtējumu ar savu vērtējumu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt attiecīgos faktus, kā arī vērtēt iesniegtos pierādījumus. Tādējādi šo faktu un pierādījumu vērtēšana, izņemot gadījumus, kad tie tikuši sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas Tiesai būtu jāpārbauda apelācijas tiesvedībā (šajā nozīmē it īpaši skat. spriedumus, 2017. gada 26. janvāris, Zucchetti Rubinetteria/Komisija, C‑618/13 P, EU:C:2017:48, 68. punkts, un 2018. gada 13. decembris, Eiropas Savienība/Kendrion, C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, 79. punkts).
(
25
)	Šajā pārbaudē ir pārņemta Civildienesta tiesas un Vispārējās tiesas pastāvīgā judikatūra. Skat. it īpaši spriedumus, 2012. gada 16. maijs, Skareby/Komisija, F‑42/10, EU:F:2012:64, 65. punkts; 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments, F‑12/13, EU:F:2014:214, 78. punkts, kā arī 2018. gada 13. jūlijs, Curto/Parlaments, T‑275/17, EU:T:2018:479, 78. punkts).
(
26
)	Skat. šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmi.
(
27
)	Skat. spriedumu OZ/EIB, 76. punkts.
(
28
)	Skat. spriedumu OZ/EIB, 78. punkts.