Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 15. janvārī (1)
Lietas C‑622/24 P un C‑623/24 P
VT
pret
Eiropas Komisiju (C‑622/24 P)
un
UJ u.c.
pret
Eiropas Komisiju (C‑623/24 P)
Apelācija – Civildienests – Konkurss EPSO/AD/380/19 – Neiekļaušana rezerves sarakstā – Vienlīdzīga attieksme – Rakstisko pārbaudījumu atkārtošana – Noteikums par prasības pieteikuma un sūdzības savstarpēju atbilstību – Paziņojuma par konkursu interpretācija attiecībā uz vispārīgajām kompetencēm
I.      Ievads
1.        Šīs apelācijas sūdzības attiecas uz atklātu konkursu, ko organizēja Eiropas Personāla atlases birojs (EPSO) administratoru pieņemšanai darbā starptautiskās sadarbības un ārpussavienības valstīm sniegtā atbalsta pārvaldības jomā. Rakstisko pārbaudījumu laikā radās tehniski plaša mēroga traucējumi, kas ietekmēja ievērojamu skaitu kandidātu. Reaģējot uz to, atlases komisija nolēma visiem kandidātiem – neatkarīgi no tā, vai viņi bija saskārušies ar tehniskām grūtībām, – piedāvāt izvēli vai nu atkārtoti kārtot šos pārbaudījumus, vai saglabāt sākotnējos rezultātus. Šīs pieejas tiesiskums ir šo apelācijas sūdzību pamatā.
2.        Vairāki kandidāti, kuri galu galā netika iekļauti šā konkursa rezerves sarakstā, to neiekļaušanu apstrīdēja Vispārējā tiesā, apgalvojot, ka konkursa norisē ir pieļauti dažādi pārkāpumi, tostarp rakstisko pārbaudījumu atkārtošana. It īpaši lietās, kurās taisīti spriedumi VT/Komisija (2) un UJ u.c./Komisija (3), prasītāji lūdza atcelt attiecīgos atlases komisijas pieņemtos lēmumus. Vispārējā tiesa ir noraidījusi prasības abās lietās, atzīstot par nepamatotiem gandrīz identiskos
izvirzītos pamatus.
3.        Ar šīm apelācijas sūdzībām lietās C‑622/24 P un C‑623/24 P apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz atcelt Vispārējās tiesas spriedumus VT/Komisija un UJ u.c./Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētie spriedumi”). Šajā nolūkā viņi būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nekonstatēdama vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu konkursā. Šajā ziņā
viņi apgalvo, ka atlases komisija esot rīkojusies, pārkāpdama vienlīdzīgas attieksmes principu, ļaujot visiem kandidātiem – nevis tikai tiem, kurus nopietni bija skārušas tehniskas problēmas, – atkārtoti kārtot pārbaudījumus. Viņi turklāt norāda, ka tie kandidāti, kuri atkārtoti kārtoja pārbaudījumus, guva negodīgu priekšrocību, jo viņiem bija ievērojami vairāk laika sagatavoties. Visbeidzot, viņi apstrīd arī Vispārējās tiesas lēmumu noraidīt viņu izvirzīto pamatu attiecībā uz paziņojuma par konkursu interpretāciju saistībā ar kandidātu vispārīgo kompetenču novērtējumu.
4.        Ņemot vērā būtisko faktisko apstākļu un juridisko jautājumu pārklāšanos abās lietās, šķiet lietderīgi tās izskatīt vienos un tajos pašos secinājumos.
II.    Atbilstošās tiesību normas
5.        Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (4) (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 90. panta 2. punkts formulēts šādi:
“Ikviena persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par jebkuru [tai nelabvēlīgu] aktu [..].
Iecēlējinstitūcija par savu argumentētu lēmumu konkrētajai personai ziņo četru mēnešu laikā no sūdzības iesniegšanas dienas. Ja minētajā termiņā atbilde uz sūdzību nav saņemta, tas uzskatāms par netiešu lēmumu par sūdzības noraidīšanu, par ko var iesniegt [prasību] saskaņā ar 91. pantu.”
6.        Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktā noteikts:
“[Pārsūdzību] Eiropas Savienības tiesā var iesniegt tikai tad, ja:
–      iecēlējinstitūcij[ai] ir iepriekš iesnieg[ta] sūdzīb[a] atbilstīgi 90. panta 2. punktam tajā norādītajā termiņā, un
–      sūdzība ir noraidīta ar tiešu vai netiešu lēmumu.”
III. Faktiskie apstākļi
7.        Šo apelācijas sūdzību pamatā esošo strīdu priekšvēsture detalizēti ir izklāstīta pārsūdzētajos spriedumos. Šiem secinājumiem būtiskos faktus var rezumēt šādi.
8.        EPSO 2019. gada 5. decembrī Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja paziņojumu par atklāto konkursu, kas balstīts uz kvalifikāciju un pārbaudījumiem, EPSO/AD/380/19 administratoru pieņemšanai darbā starptautiskās sadarbības un ārpussavienības valstīm sniegtā atbalsta pārvaldības jomā (5) ar mērķi izveidot divus rezerves sarakstus – vienu AD 7 pakāpes administratoriem un vienu AD 9 pakāpes administratoriem.
9.        Abās lietās apelācijas sūdzības iesniedzēji piedalījās konkursā uz AD 7 pakāpes amatiem. Pēc tam, kad bija
sekmīgi izturējuši
daudzizvēļu testu
un atlasi, kas balstīta uz kvalifikāciju (turpmāk tekstā – “talantu vērtētāja stadija”), viņi piedalījās vērtēšanas centra pārbaudījumos. Tie ietvēra divus rakstiskus pārbaudījumus: gadījuma izpēti un rakstisku pārbaudījumu attiecīgajā jomā (turpmāk tekstā kopā – “rakstiskie pārbaudījumi”), kuri abi notika 2021. gada 9. septembrī (turpmāk tekstā – “sākotnējā sesija”).
10.      Ar 2021. gada 4. oktobra vēstuli EPSO informēja kandidātus, ka rakstisko pārbaudījumu sākotnējās sesijas laikā radušos tehnisko problēmu dēļ nolemts visiem kandidātiem, kuri piedalījās šajā sesijā, piedāvāt divas iespējas: vai nu i) saglabāt sākotnējās sesijas rezultātus, kas tobrīd vēl nebija zināmi, vai arī ii) atkārtoti kārtot rakstiskos pārbaudījumus, tādējādi zaudējot sākotnējos rezultātus.
11.      Jaunie rakstiskie pārbaudījumi notika 2021. gada 10. novembrī (turpmāk tekstā –
“otrā sesija”). Apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑622/24 P (VT), kā arī trīs no astoņiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem lietā C‑623/24 P (UN, US un UT) nolēma atkārtoti nekārtot rakstiskos pārbaudījumus un balstīties uz sākotnējās sesijas rezultātiem. Pārējie pieci apelācijas sūdzības iesniedzēji lietā C‑623/24 P (UJ, UL, UP, UU un UV) izvēlējās atkārtoti kārtot pārbaudījumus.
12.      Astoņiem kandidātiem, kuriem otrajā sesijā radās tehniskas grūtības, atlases komisija atļāva kārtot pārbaudījumus trešajā sesijā, kas notika 2021. gada 10. decembrī. UJ bija vienīgais no apelācijas sūdzības iesniedzējiem, kurš tika uzaicināts un piedalījās trešajā sesijā.
13.      2022. gada 5. maijā EPSO individuāli informēja katru apelācijas sūdzības iesniedzēju par atlases komisijas lēmumu neiekļaut viņus AD 7 rezerves sarakstā (turpmāk tekstā – “lēmumi par neiekļaušanu”), pamatojoties uz to, ka viņi nebija to kandidātu vidū, kuri vērtēšanas centra pārbaudījumos ieguvuši visaugstāko kopējo punktu skaitu. Konkrēti attiecībā uz vienu no apelācijas sūdzības iesniedzējiem lietā C‑623/24 P – UT – noraidījums tika pamatots ar to, ka viņš nav ieguvis nepieciešamo minimālo punktu skaitu.
14.      Daži apelācijas sūdzības iesniedzēji (VT, UJ un UL) atlases komisijai iesniedza lūgumus pārskatīt lēmumus par neiekļaušanu, kas attiecās uz viņiem. Šie pieteikumi tika noraidīti ar 2022. gada 15. jūlija lēmumiem. Visi apelācijas sūdzības iesniedzēji pēc tam iesniedza sūdzības EPSO (kā kompetentajai iecēlējinstitūcijai) saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu (turpmāk tekstā –
“sūdzības saskaņā ar 90. panta 2. punktu”), apstrīdot lēmumus par neiekļaušanu un attiecīgā gadījumā arī lēmumus, ar kuriem noraidīti viņu pārskatīšanas lūgumi.
15.      It īpaši apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑622/24 P 2022. gada 10. oktobrī iesniedza sūdzību saskaņā ar 90. panta 2. punktu, uz kuru viņš nesaņēma tiešu atbildi. Tādējādi viņa sūdzība saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu tika uzskatīta par netieši noraidītu pēc četru mēnešu perioda beigām – 2023. gada 10. februārī.
16.      Apelācijas sūdzības iesniedzēji lietā C‑623/24 P, kā arī vairāki citi kandidāti kopīgi iesniedza sūdzības saskaņā ar 90. panta 2. punktu 2022. gada 5. augustā. Viņu sūdzības tika uzskatītas par netieši noraidītām 2022. gada 5. decembrī, taču pēc tam tās tika arī tieši noraidītas ar iecēlējinstitūcijas 2023. gada 13. marta lēmumiem.
IV.    Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētie spriedumi
17.      Abās lietās apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējā tiesā saskaņā ar LESD 270. pantu cēla prasības, apstrīdot savu neiekļaušanu konkursa rezerves sarakstā.
18.      Formāli tika uzskatīts, ka VT, UJ un UM lietās prasības ir vērstas pret atlases komisijas 2022. gada 15. jūlija lēmumiem, ar kuriem tika noraidīti viņu pārskatīšanas lūgumi, savukārt attiecībā uz pārējiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem, kuri nebija iesnieguši šādus lūgumus, – tieši pret 2022. gada 5. maija lēmumiem par neiekļaušanu sarakstā (turpmāk tekstā kopā – “aplūkotie lēmumi”).
19.      Abās lietās apelācijas sūdzības iesniedzēji, lai panāktu aplūkoto lēmumu atcelšanu, izvirzīja septiņus gandrīz identiskus pamatus, apgalvojot, ka konkursā ir pieļauti vairāki pārkāpumi. Ar 2024. gada 10. jūlija spriedumiem VT/Komisija un UJ u.c./Komisija Vispārējā tiesa noraidīja abas prasības pilnībā, vienlaikus piespriežot katrai pusei segt savus tiesāšanās izdevumus.
V.      Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
20.      VT ir pārsūdzējis spriedumu VT/Komisija, kas pašlaik tiek izskatīts kā lieta C‑622/24 P. Arī 8 no 13 apelācijas sūdzības iesniedzējiem lietā UJ u.c./Komisija ir pārsūdzējuši šo spriedumu, ciktāl tas attiecas uz viņiem, un šī apelācija pašlaik tiek izskatīta kā lieta C‑623/24 P.
21.      Apelācijas sūdzībās apelācijas sūdzību iesniedzēji lūdz Tiesu atcelt pārsūdzētos spriedumus, apmierināt viņu prasības pirmajā un otrajā instancē un piespriest Eiropas Komisijai segt tiesāšanās izdevumus abās instancēs. Savukārt Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzības un piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējiem segt tiesāšanās izdevumus.
VI.    Izvērtējums
22.      Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza divus pamatus.
23.      Pirmais pamats, kas ir kopīgs abām apelācijas sūdzībām, attiecas uz iespējamu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kas izriet no rakstisko pārbaudījumu atkārtošanas.
24.      Otrais pamats ir vērsts pret to, ka Vispārējā tiesa noraidīja pirmajā instancē izvirzīto piekto pamatu attiecībā uz paziņojuma par konkursu pārkāpumu. Lai gan spriedumā UJ u.c./Komisija šis pamats tika atzīts par nepieņemamu, spriedumā VT/Komisija tas tika atzīts par pieņemamu, bet noraidīts kā nepamatots. Apelācijas sūdzības iesniedzēji abās lietās apgalvo, ka Vispārējā tiesa attiecīgajos secinājumos esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
25.      Vispirms izvērtēšu pirmo apelācijas pamatu, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principu (A), un pēc tam pievērsīšos otrajam pamatam, secīgi aplūkojot katrai lietai raksturīgos procesuālos un materiāltiesiskos jautājumus (B).
A.      Par pirmo apelācijas pamatu: vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums
26.      Ar pirmo apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nekonstatēdama Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20. pantā
nostiprinātā vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz konkursa kandidātiem.
27.      Viņi apgalvo, ka šis pārkāpums izrietot: i) no tā, ka iespēja atkārtoti kārtot rakstiskos pārbaudījumus tika piedāvāta visiem kandidātiem neatkarīgi no faktiskajām tehniskajām grūtībām, ar kuriem tie bija saskārušies (pirmā pamata pirmā daļa); ii) no ilgāka sagatavošanās laika, kas bija pieejams rakstisko pārbaudījumu otrajai un trešajai sesijai (pirmā pamata otrā daļa); un iii) no tā, ka trīs rakstisko pārbaudījumu sesijas – jo īpaši trešā – notika dažādos datumos (pirmā pamata trešā daļa, kas kā tāda ir izvirzīta tikai lietā C‑623/24 P).
28.      Secīgi izskatīšu katru pirmā pamata daļu, vispirms izklāstot attiecīgos lietas dalībnieku argumentus. Attiecībā uz pirmajām divām daļām būs jāpievēršas arī apelācijas sūdzības iesniedzēju interesei izvirzīt šos prasījumus. Izņēmuma kārtā šo interesi izskatīšu pēc analīzes pēc būtības praktisku apsvērumu dēļ, jo apgalvotās nevienlīdzības izklāsts vispirms ļaus skaidrāk izskaidrot apelācijas sūdzības iesniedzēju interesi to izvirzīt, ņemot vērā viņu atšķirīgos faktiskos apstākļus.
1.      Par pirmā apelācijas pamata pirmo daļu: visiem kandidātiem piedāvātā iespēja atkārtoti kārtot pārbaudījumus
29.      Pirmā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama (6), ka atlases komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, piedāvājot visiem kandidātiem iespēju atkārtoti kārtot rakstiskos pārbaudījumus neatkarīgi no tā, vai viņiem bija radušās tehniskas grūtības, kas ietekmēja viņu sniegumu (7).
30.      Šajā ziņā
Vispārējā tiesa pārsūdzētajos spriedumos ir atzinusi, ka, lai gan atlases komisijas izvēlētais risinājums ļāva kandidātiem, kurus tehniskās grūtības nebija skārušas, kārtot pārbaudījumus otrreiz, šāda atšķirīga attieksme bija grūti novēršama, ņemot vērā traucējumu apmēru un raksturu, kā arī lielo skaitu iesaistīto kandidātu. Vispārējā tiesa turklāt ir uzskatījusi, ka pasākums esot kalpojis leģitīmam mērķim – nodrošināt, lai
visi kandidāti, kuri saskārušies ar tehniskām problēmām, varētu piedalīties jaunā sesijā.
a)      Galvenie lietas dalībnieku argumenti
31.      Kā jau norādīts iepriekš, apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā apgalvo, ka piedāvātā iespēja atkārtoti kārtot pārbaudījumus ne tikai kandidātiem, kurus skāra nopietnas tehniskas problēmas, bet arī tiem, kuri saskārās ar dažām problēmām vai vispār ar tām nesaskārās, bija līdzvērtīga tam, ka atšķirīgas situācijas tiek risinātas vienādi, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu.
32.      Viņi uzskata, ka atlases komisijas izvēlētais risinājums neesot bijis pamatots ar konkursa mērķi (proti, atlasīt viskompetentākos kandidātus saskaņā ar Civildienesta noteikumu 27. pantu) un ka tas esot bijis nesamērīgs, pārsniedzot to, kas bija nepieciešams tehnisko traucējumu radīto pārkāpumu novēršanai. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav atzinusi, ka atlases komisija nav veikusi visus nepieciešamos pasākumus, lai ierobežotu nevienlīdzības risku līdz līmenim, kas raksturīgs jebkuram pārbaudījumam, bet gan ir radījusi novēršamu nevienlīdzību starp kandidātiem.
33.      Komisija apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumu, atgādinot par atlases komisiju plašo rīcības brīvību koriģējošu pasākumu noteikšanā pārkāpumu gadījumā un attiecīgi ierobežoto tiesas pārbaudes apjomu (8). Turklāt tā uzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ikviens konkurss ietverot nevienlīdzības risku (9) un līdz ar to vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu varot konstatēt tikai tad, ja atlases komisija nav ierobežojusi šo risku līdz līmenim, kas parasti ir raksturīgs jebkuram pārbaudījumam (10). Tā uzskata, ka šajā gadījumā tas tā nav bijis un Vispārējā tiesa esot pareizi secinājusi, ka pieņemtais risinājums šajos apstākļos bija pamatots.
34.      Šajā ziņā
Komisija paskaidro, ka, ņemot vērā pārbaudīto tehnisko traucējumu izkliedēto un daudzveidīgo raksturu, nebūtu bijis iespējams noteikt to apmēru un precīzās sekas katram kandidātam (11). Tāpēc tā apgalvo, ka vienīgais iespējamais un taisnīgais risinājums, kas atbilst vienlīdzīgas attieksmes, samērīguma un labas pārvaldības principiem, bija piedāvāt visiem kandidātiem iespēju, bet ne pienākumu atkārtoti kārtot pārbaudījumus.
35.      Komisija uzskata, ka pat tad, ja daži kandidāti, kuri nebija saskārušies ar tehniskām grūtībām, nolēma atkārtoti kārtot pārbaudījumus, viņi to darīja, zaudējot sākotnējos rezultātus, un tādējādi atkārtoti piedalījās konkursā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā citi kandidāti. Tāpēc nevar uzskatīt, ka viņiem konkursā bija “vairāk iespēju”. Visbeidzot, Komisija arī uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji neesot pierādījuši, kādā veidā izvēlētais risinājums tiem individuāli būtu radījis nelabvēlīgāku situāciju.
b)      Juridiskā analīze
36.      Vispirms jāatgādina – lai gan atlases komisijām ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz konkursa nosacījumiem, saturu un organizēšanu (kas ietver arī koriģējošu pasākumu pieņemšanu), šī rīcības brīvība ir jāīsteno, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu (12).
37.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis princips prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda atšķirīga pieeja nav objektīvi attaisnojama (13).
38.      Šajā gadījumā, manuprāt, ir skaidrs, ka atšķirīgas situācijas tika aplūkotas vienādi: kandidātiem, kuri bija saskārušies ar tehniskām problēmām, kas būtiski ietekmēja viņu pārbaudījumu rezultātus, tika piemērota tāda pati attieksme kā kandidātiem, kuri bija saskārušies tikai ar nelielām grūtībām vai vispār nebija ar tām saskārušies, jo viņiem visiem tika piedāvāta iespēja piedalīties otrajā sesijā.
39.      Kaut arī, kā norāda Komisija, visiem kandidātiem galu galā tika ņemts vērā tikai viens mēģinājums rakstiskajos pārbaudījumos
(jo tika saglabāts tikai viens rezultātu kopums), apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotā nevienlīdzība neslēpjas šajā apstāklī. Drīzāk vispārējais piedāvājums izvēlēties atkārtotu rakstisko pārbaudījumu kārtošanu sniedza papildu priekšrocību kandidātiem, kurus tehniskas problēmas nebija negatīvi ietekmējušas: iespēju uzlabot potenciāli neapmierinošu sākotnējo sniegumu vai, gluži pretēji, saglabāt apmierinošos rezultātus, neuzņemoties pienākumu atkārtoti kārtot pārbaudījumus. Citiem vārdiem, viņiem bija priekšrocība izvēlēties, kurš no viņu mēģinājumiem tiks ņemts vērā. Turpretim kandidātiem, kuri nopietnu tehnisko problēmu dēļ nevarēja efektīvi piedalīties sākotnējā sesijā, šādas reālas izvēles nebija: viņiem otrā sesija praktiski bija vienīgā un pēdējā iespēja rakstveida pārbaudījumos (14).
40.      Vispārējā tiesa faktiski ir atzinusi, ka iepriekš minētais ir uzskatāms par atšķirīgu attieksmi, tomēr uzskatījusi, ka no tās ir “grūti izvairīties”. Tāpēc ir jāizvērtē, vai, kā Vispārējā tiesa būtībā uzskatījusi, šī atšķirība šajos apstākļos bija pamatota.
41.      Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 1.d panta 6. punktu un atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai pasākumu, kas rada atšķirīgu attieksmi, var attaisnot, ja tam ir leģitīms vispārējo interešu mērķis saistībā ar personāla politiku un tas ir samērīgs ar šo mērķi (15).
42.      Pirmkārt, attiecībā uz sasniedzamo mērķi var piekrist Komisijai, ka atlases komisijas pieņemtais risinājums bija vērsts uz leģitīmu mērķi – novērst pārkāpumus, kas radušies plašo tehnisko problēmu dēļ rakstisko pārbaudījumu sākotnējā sesijā, lai atjaunotu konkursa nosacījumus.
43.      Otrkārt, attiecībā uz pasākuma samērīgumu, ņemot vērā šo mērķi, ir jāapsver, vai pasākums i) bija piemērots šā mērķa sasniegšanai; ii) nepārsniedza šim nolūkam nepieciešamo; un iii) bija samērīgs stricto sensu, nodrošinot taisnīgu līdzsvaru starp iesaistītajām interesēm (16).
44.      Attiecībā uz pirmo elementu – piemērotību – jānorāda, ka risinājums piedāvāt visiem kandidātiem atkārtoti kārtot pārbaudījumus varētu tikt uzskatīts par piemērotu, lai novērstu pārkāpumus
sākotnējā sesijā (17). Kā uzskatīja Vispārējā tiesa, šis risinājums esot ļāvis visiem kandidātiem, kurus bija skārušas tehniskas problēmas, pabeigt pārbaudījumus normālos apstākļos.
45.      Tomēr, manuprāt, šis pasākums neatbilst nepieciešamības elementam (un tādējādi nav nepieciešamības turpināt izvērtēt samērīgumu stricto sensu). Izvērtējot pasākuma nepieciešamību, galvenais jautājums ir, vai vienlīdzīgas attieksmes principu mazāk ierobežojošas alternatīvas būtu varējušas sasniegt to pašu mērķi ar tādu pašu efektivitāti. Manuprāt, šajā gadījumā tas noteikti tā ir.
46.      Pirmkārt, tikai konteksta nolūkā var atzīmēt, ka principā, ja atsevišķiem konkursa kandidātiem rodas tehniskas problēmas, par kurām tie nav atbildīgi, EPSO pēc pārbaudes piedāvā tiem koriģējošus pasākumus, piemēram, konkrētu pārbaudījumu atkārtotu kārtošanu (18). Tas tika darīts, piemēram, šajā lietā attiecībā uz astoņiem kandidātiem, kuriem tika piedāvāta rakstisko pārbaudījumu trešā sesija, un tas ir risinājums, ko prasītāji uzskata par piemērotu. Tomēr, kā paskaidroja Komisija, attiecīgajā konkursā šī iespēja nebija īstenojama (skat. šo secinājumu 34. punktu).
47.      Tomēr, manuprāt, bija pieejama piemērotāka alternatīva: atzīt sākotnējo sesiju par spēkā neesošu – ņemot vērā, ka tās integritāte šajos apstākļos un ārkārtīgi lielā skarto kandidātu skaita dēļ (19) ir uzskatāma par nopietni kompromitētu, – un organizēt jaunu sesiju visiem kandidātiem. Šāda pieeja – izmantojot Komisijas formulējumu – būtu atjaunojusi konkursa nosacījumus brīdī, kad notika pārkāpumi, nepiešķirot atsevišķiem kandidātiem priekšrocības izvēlēties starp rezultātiem (20).
48.      Atbildē lietā C‑623/24P Komisija atzina, ka šāda alternatīva pieeja ir iedomājama, taču apgalvoja, ka tā kandidātiem, kurus nopietnās tehniskās problēmas neietekmēja, būtu netaisnīgi atņēmusi sākotnējā sesijā likumīgi iegūtos rezultātus. Man ir saprotamas šīs bažas, kuras, iespējams, daļēji ir saistītas ar vēlmi novērst turpmākas sūdzības. Tomēr vēlme izvairīties no tā, ka šiem kandidātiem tiek atņemti sākotnējie rezultāti, nevar attaisnot to, ka viņiem tiek piešķirta priekšrocības salīdzinājumā ar citiem kandidātiem, un tās tieši ir izvēlētā risinājuma sekas, kā izklāstīts iepriekš. Šis secinājums ir vēl pārliecinošāks, ņemot vērā, ka nevar ticami apgalvot, ka kandidāti ir ieguvuši tiesības saglabāt sākotnējos rezultātus vai atbrīvojumu no rakstisko pārbaudījumu atkārtošanas, ja apstākļi to prasa. Šādas tiesības neizriet no paziņojuma par konkursu, un nekas neliecina – un arī Komisija to nav apgalvojusi –, ka kandidāti būtu saņēmuši precīzus, beznosacījumu un saskaņotus solījumus, kas varētu radīt tiesisko paļāvību (21), ka viņu sākotnējie rezultāti tiks saglabāti neatkarīgi no iespējamas vēlākas konkursa (vai tā posma) atcelšanas un neraugoties uz attiecīgajiem ārkārtas un neparedzamiem apstākļiem (22).
49.      Manuprāt, no tā izriet, ka atlases komisijas pieņemtais risinājums pārsniedza to, kas bija nepieciešams, lai sasniegtu mērķi novērst pārkāpumus, kuri radušies tehnisku plaša mēroga problēmu dēļ rakstisko pārbaudījumu sākotnējā sesijā, lai atjaunotu konkursa nosacījumus. Tā vietā pieņemtais risinājums faktiski sagrozīja šos nosacījumus un radīja jaunu nevienlīdzību starp kandidātiem, tādējādi pārsniedzot to, kas parasti ir raksturīgs jebkuram konkursam.
50.      Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajos spriedumos ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīdama, ka atlases komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, piedāvājot visiem kandidātiem iespēju, nevis pienākumu atkārtoti kārtot rakstiskos pārbaudījumus.
51.      Neraugoties uz iepriekš minēto secinājumu, ir jāizvērtē, vai visiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem ir interese atsaukties uz šo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu – tas ir jautājums, kurš minēts arī pārsūdzētajos spriedumos.
52.      Kaut arī, kā apelācijas sūdzības iesniedzēji pamatoti norāda, viņiem nav jāpierāda, ka daži kandidāti faktiski ir guvuši priekšrocības (23), tas neatbrīvo viņus no pienākuma pierādīt, ka apgalvotā nevienlīdzība viņus pašus ir skārusi personīgi. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasītājs nav tiesīgs celt prasību likuma vai iestāžu vispārējās interesēs; atcelšanas prasībā viņš var izvirzīt tikai tādus pamatus, kas viņu skar personīgi (24).
53.      Kā liecina iepriekš minētā analīze (un kā atzīst arī paši apelācijas sūdzības iesniedzēji), nevienlīdzīgā attieksme, kas izriet no vispārēja piedāvājuma atkārtoti kārtot pārbaudījumus, vismaz principā radīja nelabvēlīgu situāciju tiem kandidātiem, kurus nopietni bija skārušas tehniskās kļūmes un kuriem tādējādi nebija reālas izvēles kā vien atkārtoti kārtot šos rakstiskos pārbaudījumus. Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi, ka kandidāti, kuriem, lai gan tika piedāvāta iespēja atkārtoti kārtot pārbaudījumus, izvēlējās to neizmantot un saglabāt sākotnējos rezultātus, ir uzskatāmi par apmierinātiem ar savu sākotnējo sniegumu un tādējādi neietilpst to kandidātu kategorijā, kurus nopietni bija skāruši traucējumi. Tiesa gan, apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑622/24 P teorētiski ir norādījis, ka kandidāti, kuri bija saskārušies ar nopietnām tehniskām problēmām, tomēr varēja izlemt neatkārtot pārbaudījumus tādu iemeslu dēļ kā profesionālās saistības. Tomēr neviens apelācijas sūdzības iesniedzējs faktiski nav apgalvojis, ka viņa
gadījumā tas tā būtu.
54.      Tādējādi, manuprāt, tie apelācijas sūdzības iesniedzēji, kuri izvēlējās nepiedalīties rakstisko pārbaudījumu otrajā sesijā (skat. šo secinājumu 11. punktu), nevar apgalvot, ka viņiem būtu personīga interese atsaukties uz pirmā pamata pirmo daļu.
55.      Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem, kuri piedalījās otrajā sesijā (proti, UJ, UL, UP, UU un UV), situācija nav tik vienkārša. Komisija apgalvoja, ka nav iespējams droši noteikt, vai visi kandidāti, kuri piedalījās otrajā sesijā, patiešām bija saskārušies ar pietiekami nopietnām tehniskām problēmām sākotnējā sesijā. Tomēr nevar izslēgt, ka saskārās. Ņemot vērā šo nenoteiktību, uzskatu, ka šaubas ir tulkojamas par labu šādiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem un ka viņus var atzīt par tādiem, kuriem ir interese izvirzīt šo pirmā pamata daļu.
56.      No visa iepriekš minētā, manuprāt, izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jāapmierina attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem UJ, UL, UP, UU un UV un jānoraida attiecībā uz pārējiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem.
2.      Par pirmā apelācijas pamata otro daļu: ilgāks sagatavošanās laiks vēlākām sesijām
57.      Ar pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu (25), nekonstatēdama vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu saistībā ar to, ka rakstisko pārbaudījumu otrās un trešās sesijas dalībniekiem bija ievērojami ilgāks sagatavošanās laiks nekā sākotnējās sesijas dalībniekiem.
58.      Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējā tiesā apgalvoja, ka otrā un trešā sesija bijusi ar zemāku grūtības pakāpi nekā sākotnējā sesija attiecībā uz abiem rakstiskajiem pārbaudījumiem, tas ir, gadījuma izpēti un rakstisko pārbaudījumu attiecīgajā jomā. It īpaši attiecībā uz pēdējo minēto pārbaudījumu viņi apgalvoja, ka, tā kā scenārijs, uz kuru tas balstījās, bija vienāds visās sesijās un bija publicēts jau pirms sākotnējās sesijas, kandidātiem nākamajās sesijās bija netaisnīgas priekšrocības gan pārbaudījumu līdzības dēļ, gan ilgāka sagatavošanās laika dēļ (26).
59.      Vispārējā tiesa noraidīja šos argumentus. Tā, no vienas puses, nosprieda, ka, lai gan pārbaudījumi bija balstīti uz vienu un to pašu pamatā esošo scenāriju (kaut arī divās versijās (27)), katrā sesijā sagatavojamās piezīmes konkrētais temats esot būtiski un pietiekami atšķīries. No otras puses, attiecībā uz papildu sagatavošanās laiku Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka no tā nevar secināt, ka kandidātiem turpmākajās sesijās būtu bijušas būtiskas priekšrocības, jo nekas neesot liecinājis par to, ka atlases komisija būtu paredzējusi ierobežot kandidātiem pieejamo laiku iepazīties ar publicēto scenāriju.
a)      Galvenie lietas dalībnieku argumenti
60.      Apelācijas sūdzības iesniedzēji vispirms norāda, ka scenārijs, kas bija rakstiskā pārbaudījuma pamatā, tika publicēts 2021. gada augustā, tādējādi 2021. gada novembra otrajā sesijā un 2021. gada decembra trešajā sesijā kandidātiem bija ievērojami ilgāks sagatavošanās laiks nekā tiem, kuri piedalījās tikai 2021. gada septembra sākotnējā sesijā. Viņi apgalvo, ka atšķirīgais sagatavošanās laiks mainīja konkursa objektīvos nosacījumus neatkarīgi no atlases komisijas nodomiem vai pārbaudījuma tematu variācijām. Tādējādi viņi secina, ka pretēji tam, ko ir nospriedusi Vispārējā tiesa, tā rezultātā esot ticis pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
61.      Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā cenšoties apšaubīt Vispārējās tiesas faktisko vērtējumu, saskaņā ar kuru papildu sagatavošanās laiks kandidātiem vēlākajās sesijās nesniedza būtiskas priekšrocības. Līdz ar to Komisija uzskata, ka šajā apelācijas sūdzības daļā nav izvirzīts tiesību jautājums un tā ir jānoraida kā nepieņemama.
62.      Pakārtoti attiecībā uz lietas būtību Komisija apgalvo, ka kandidātu sniegums netika vērtēts, pamatojoties uz laiku, kurā viņiem bija jāiepazīstas ar šo scenāriju, bet gan uz – kā Vispārējā tiesa uzskatījusi – pietiekami atšķirīgiem tematiem katrā pārbaudījumā.
Pēc Komisijas domām, no tā izriet, ka sagatavošanās laika ilgums neietekmēja kandidātu snieguma novērtējumu.
b)      Juridiskā analīze
63.      Pirmkārt, par otrās daļas pieņemamību nepiekrītu Komisijas viedoklim, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd Vispārējās tiesas faktu novērtējumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucas uz tiesību kļūdu Vispārējās tiesas argumentācijā, ciktāl tā ir uzskatījusi, ka papildu sagatavošanās laiks neesot radījis vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu tikai tāpēc, ka atlases komisija nebija paredzējusi ierobežot šo laiku. Būtībā runa ir par to, vai konstatētais faktiskais apstāklis, ka dažiem kandidātiem bija piešķirts ilgāks sagatavošanās laiks, pretēji vienlīdzīgas attieksmes principam rada atšķirību objektīvajos nosacījumos, kādos notika konkurss; šis konstatējums ir tiesību jautājums. Manuprāt, Komisijas iebildums par nepieņemamību tādēļ nevar tikt apstiprināts.
64.      Otrkārt, pēc būtības jāprecizē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji, lai pamatotu savu apgalvojumu, ka otrā un trešā sesija bija mazāk sarežģīta nekā pirmā, pirmajā instancē bija izvirzījuši divus atšķirīgus argumentus: i) kandidātiem uzdotie uzdevumi dažādās sesijās bija ļoti līdzīgi; un ii) kandidāti turpmākajās sesijās guva labumu no ilgāka sagatavošanās laika, jo pamatā esošais scenārijs bija publicēts jau labu laiku iepriekš. Konstatējot, ka triju sesiju laikā rakstiskā pārbaudījuma tēmas šajā jomā bija pietiekami atšķirīgas, Vispārējā tiesa pievērsās tikai pirmajam no šiem jautājumiem (kas šajās apelācijas sūdzībās nav apstrīdēts). Tomēr pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo Komisija, no šā konstatējuma neizriet, ka tas padarītu par nevajadzīgu otro jautājumu, proti, vai sagatavošanās laika atšķirība pati par sevi varēja ietekmēt sesiju relatīvo grūtības pakāpi. Pārbaudījuma tēmu atšķirīgais raksturs neizslēdz iespēju, ka nevienlīdzīgais sagatavošanās laiks tomēr varēja ietekmēt kandidātu sniegumu. Tā vietā,
kā norādīts šo secinājumu 59. punktā, Vispārējā tiesa otro argumentu par sagatavošanās laika atšķirībām ir izskatījusi atsevišķi, būtībā secinādama, ka šī atšķirība nerada vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo atlases komisija nebija paredzējusi ierobežot sagatavošanās laiku nevienam kandidātam. Šis secinājums šajā lietā ir strīdīgs.
65.      Pēc šā precizējuma jāatgādina, ka saskaņā ar tiesu praksi vienlīdzīgas attieksmes princips prasa, lai visi viena un tā paša konkursa kandidāti kārto vienu un to pašu pārbaudījumu vienādos apstākļos un lai pārbaudījumi visiem kandidātiem būtu vienādi grūti (28).
66.      Pārsūdzētajos spriedumos Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka ilgāks sagatavošanās laiks neesot bijusi nozīmīga priekšrocība kandidātiem nākamajās sesijās, un šo secinājumu, šķiet, pamatoja vienīgi ar to, ka atlases komisijai nebija acīmredzama nodoma ierobežot šo laiku. Tomēr, manuprāt, šajā pieejā nav ņemtas vērā objektīvās sekas, ko rada papildu laiks zināmu pārbaudījuma materiālu sagatavošanai. Es uzskatu, ka tieši šīm sekām ir izšķiroša nozīme, novērtējot, vai ir bijusi nevienlīdzīga attieksme. Proti, ņemot vērā iepriekšējā punktā minēto judikatūru, būtiskais jautājums ir, vai sagatavošanās laika atšķirība radīja situāciju, ka kandidāti konkursā piedalījās objektīvi atšķirīgos apstākļos, un šāds secinājums ir atkarīgs no lietas apstākļiem.
67.      Lai gan ne katru sagatavošanās laika atšķirību var uzskatīt par būtisku, konkrētie apstākļi šajā lietā, kā tos konstatējusi Vispārējā tiesa, manuprāt, padara to par būtisku. Otrās un trešās sesijas kandidātiem, lai iepazītos ar to pašu iepriekš publicēto scenāriju, bija attiecīgi divas vai trīs reizes ilgāks sagatavošanās laiks nekā sākotnējās sesijas kandidātiem. Šis ievērojami ilgākais sagatavošanās laiks attiecībā uz vienu un to pašu scenāriju – neizbēgami apvienojumā ar zināmu ieskatu jau no sākotnējās sesijas par to, kā šo scenāriju varētu izmantot –, manuprāt, rada ievērojamas atšķirības apstākļos, kādos kandidāti trijās sesijās kārtoja rakstisko pārbaudījumu attiecīgajā jomā.
68.      Tāpat kā saistībā ar šā pamata pirmo daļu, jāizvērtē, vai šī atšķirīgā attieksme bija objektīvi pamatota un samērīga. Komisija šajā ziņā
nav sniegusi konkrētu pamatojumu. Var tikai pieņemt, ka pieeja saglabāt to pašu iepriekš publicēto scenāriju atkārtotai rakstiskā pārbaudījuma kārtošanai attiecīgajā jomā (un tādējādi
sagatavošanās laiks bija ilgāks) bija vērsta uz leģitīmu mērķi – nodrošināt salīdzināmu grūtības līmeni visās sesijās. Tomēr, pat pamatojoties uz šādu pieņēmumu, man nešķiet, ka izmantotā pieeja šīs lietas apstākļos būtu samērīga, it īpaši tāpēc, ka arī šajā ziņā bija pieejamas mazāk ierobežojošas alternatīvas. Pat ja administratīvo ierobežojumu dēļ nebija iespējams visas sesijas ieplānot īsākā laika periodā, manuprāt, varēja apsvērt citas alternatīvas, piemēram, publicēt jaunu līdzvērtīgas grūtības pakāpes scenāriju vai, kā apspriests iepriekšējā iedaļā, atkārtoti organizēt rakstiskos pārbaudījumus visiem kandidātiem vienādos apstākļos.
69.      Manuprāt, no tā izriet, ka papildu sagatavošanās laiks, kas tika piešķirts kandidātiem turpmākajās rakstisko pārbaudījumu sesijās šajā jomā, bija vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.
70.      Tāpēc uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētajos spriedumos konstatēdama šāda pārkāpuma neesību.
71.      Tomēr, tāpat kā pirmā pamata pirmajā daļā, šis secinājums neattiecas uz visiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem. Kā Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi un kā atzinuši apelācijas sūdzības iesniedzēji, tikai tie no viņiem, kuri neatkārtoja rakstiskos pārbaudījumus un tādējādi neizmantoja ilgāku sagatavošanās laiku rakstiskajam pārbaudījumam šajā jomā, var atsaukties uz pirmā pamata otro daļu. Šie apelācijas sūdzības iesniedzēji ir VT, UN, US un UT (29).
72.      Tomēr man šķiet, ka UT gadījumā jāizdara nošķiršana. Lai gan apelācijas tiesvedībā lietas dalībnieki šo jautājumu nav īpaši aplūkojuši, no sprieduma UJ u.c./Komisija 5. punkta, ciktāl to saprotu, izriet, ka UT tika izslēgts no rezerves saraksta, jo viņš vērtēšanas centrā nebija sasniedzis minimālo nepieciešamo punktu skaitu.
73.      Šajā ziņā
paziņojumā par konkursu skaidri noteikts, ka iekļaušanai rezerves sarakstā bija jāizpilda divi kumulatīvi nosacījumi, sasniedzot: i) visus minimālos nepieciešamos punktus vērtēšanas centrā; un ii) vienu no augstākajām kopējām atzīmēm kandidātu vidū. Ir būtiski norādīt, ka UT nav izpildījis pirmo no šiem nosacījumiem. Tāpēc viņa neiekļaušana rezerves sarakstā nebija saistīta ar kandidātu salīdzinošo vērtējumu attiecībā uz augstāko kopējo atzīmi – kur iespējamā nevienlīdzīgā attieksme varēja ietekmēt viņa relatīvo rangu –, bet gan ar to, ka viņš neatbilda noteiktajam sliekšņa kritērijam.
74.      Pat ja, kā secināts iepriekš, tiktu uzskatīts, ka pamats par vienlīdzīgas attieksmes pārkāpumu ir pamatots, un pat pieņemot, ka bez šā pārkāpuma citi kandidāti būtu varējuši iegūt zemāku vērtējumu vai nebūtu izturējuši konkursu, tas tomēr nemainītu UT paša rezultātu, kas bija zemāks par minimālo slieksni. Tas ir tāpēc, ka šajā lietā apgalvotā nevienlīdzība attiecas uz nepamatotām iespējām, kas tika piešķirtas citiem kandidātiem, lai viņi sasniegtu labākus rezultātus; tā neattiecas uz jebkādu nelabvēlīgu ietekmi uz UT paša sniegumu. Manuprāt, no tā izriet, ka UT gadījumā šis pamats jānoraida (30).
75.      Līdz ar to, tā kā iepriekš identificētās tiesību kļūdas spriedumā UJ u.c./Komisija nevar izraisīt lēmuma par UT neiekļaušanu rezerves sarakstā atcelšanu, minētā sprieduma rezolutīvā daļa attiecībā uz viņu paliek negrozīta. Tā vietā, manuprāt, sprieduma pamatojums viņa gadījumā jāaizstāj ar iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem (31).
76.      Ņemot vērā iepriekš minēto, secinu, ka pirmā pamata otrā daļa ir jāapmierina attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem VT, UN un US, bet jānoraida attiecībā uz pārējiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem.
Starpsecinājumi
77.      No secinājumiem, kas izdarīti iepriekš A.1. un A.2. iedaļā, izriet, ka pārsūdzētajos spriedumos ir pieļautas tiesību kļūdas un tie, manuprāt, ir jāatceļ attiecībā uz visiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem, izņemot UT.
78.      Gadījumam, ja Tiesa nepiekristu iepriekš minētajam vērtējumam, izskatīšu apelācijas sūdzības pirmā pamata trešo daļu, kā arī otro pamatu (kas katrā ziņā joprojām ir nozīmīgs attiecībā uz UT).
3.      Par pirmā apelācijas pamata trešo daļu: rakstiskie pārbaudījumi, kuri notikuši dažādos datumos
79.      Ar pirmā apelācijas pamata trešo daļu, kas izvirzīta tikai lietā C‑623/24 P, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa sprieduma UJ u.c./Komisija 119.–122. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nekonstatēdama, ka rakstisko pārbaudījumu dažādo  sesiju – it īpaši trešās sesijas – rīkošana dažādos datumos ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam.
a)      Galvenie lietas dalībnieku argumenti
80.      Šīs apelācijas sūdzības daļas pamatojumā (32) apelācijas sūdzības iesniedzēji galvenokārt atsaucas uz spriedumu Prais (33) (un citos apelācijas sūdzības punktos arī uz spriedumu OJ (34)), lai argumentētu, ka saskaņā ar šajos spriedumos nostiprināto judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips prasa, lai visi kandidāti rakstiskos pārbaudījumus kārtotu vienlaikus. Pamatojoties uz to, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka rakstisko pārbaudījumu organizēšana trijos atšķirīgos datumos pati par sevi ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam.
81.      Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītā judikatūra šīs lietas apstākļos nav nozīmīga. Komisija piebilst – katrā ziņā no šīs judikatūras izrietošie principi ir ievēroti, jo attiecīgajā gadījumā runa neesot par pārbaudījumu organizēšanu dažādos datumos, bet gan par vienas un tās pašas pārbaudījumu sesijas atkārtošanu tehnisku problēmu dēļ, un katra sesija norisinājusies vienas dienas laikā.
b)      Juridiskā analīze
82.      Pirmām kārtām jāatzīmē, ka spriedumi Prais un OJ attiecās uz atsevišķu kandidātu lūgumiem rīkot konkursa pārbaudes citā datumā personisku iemeslu dēļ. Šos lūgumus kompetentās iecēlējinstitūcijas noraidīja, un šie noraidījumi tika apstiprināti attiecīgajos spriedumos, būtībā pamatojoties uz to, ka atļauja šīm personām kārtot pārbaudījumus dažādos datumos varētu apdraudēt prasību, ka pārbaudījumi visiem kandidātiem jākārto vienādos apstākļos. Tādējādi Komisija pamatoti norāda, ka šīs situācijas būtiski atšķiras no attiecīgā konteksta, kurā atlases komisijai, saskaroties ar tehniskām plaša mēroga problēmām, bija jāveic koriģējoši pasākumi.
83.      Jebkurā gadījumā šos spriedumus nevar interpretēt kā tādus, kuros būtu nostiprināta stingra tēze, kādu apelācijas sūdzības iesniedzēji cenšas no tiem atvasināt, proti, ka tas vien, ka konkursa rakstiskie pārbaudījumi tiek rīkoti dažādos datumos, pats par sevi noteikti ir vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.
84.      Pirmkārt, abos minētajos spriedumos tika norādīts, ka lūgumi par atšķirīgiem datumiem varētu tikt apmierināti citos apstākļos (35).
85.      Otrkārt, šo spriedumu pamatojums balstījās uz apsvērumu, ka konkursa pārbaudījumi visiem kandidātiem jāveic vienādos apstākļos. Lai gan jāatzīst, ka vienlaicīgas pārbaudes parasti ir visefektīvākais veids, kā nodrošināt vienādus nosacījumus, šo loģiku nevar piemērot kā absolūtu noteikumu. Patiešām, šāda absolūta interpretācija, kādu izvirza apelācijas sūdzības iesniedzēji, liegtu iespēju pieņemt koriģējošus pasākumus tehnisku vai citu traucējumu gadījumā un pat atkārtoti pārbaudīt kandidātus, kuru izslēgšanu no konkursa Eiropas Savienības tiesas ir atcēlušas (tas paradoksālā kārtā ir tieši tas rezultāts, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji varētu iegūt no šīm apelācijas sūdzībām).
86.      Līdz ar to pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem vienlīdzīgas attieksmes princips neprasa, lai visi pārbaudījumi vienmēr notiktu vienā un tajā pašā dienā. Prasība drīzāk ir tāda, ka jebkādas atšķirības laika plānojumā nedrīkst radīt atšķirības objektīvajos apstākļos, kādos kandidāti tiek vērtēti (piemēram, kandidāti, kuri pārbaudījumus kārto vēlāk, nedrīkst gūt labumu no iepriekšējām zināšanām par pārbaudījuma tēmām, kurām tādēļ jābūt atšķirīgām, vienlaikus saglabājot līdzvērtīgu grūtības pakāpi).
87.      Tādējādi, manuprāt, vienlīdzīgas attieksmes princips pats par sevi netika pārkāpts tikai tāpēc, ka rakstiskie pārbaudījumi tika organizēti trijos dažādos datumos. Bažas attiecībā uz vienlīdzīgu attieksmi drīzāk izriet no konkrētās šo sesiju organizēšanas kārtības – jo īpaši no vispārējas atkārtotas pārbaudījumu kārtošanas un ievērojami ilgāka sagatavošanās laika, zinot scenāriju –, un šie jautājumi jau tika izvērtēti pirmajās divās pirmā pamata daļās. Tādējādi, manuprāt, šā pamata trešā daļa, aplūkojot to atsevišķi, nav pamatota un ir jānoraida.
B.      Par otro apelācijas pamatu: tiesību kļūdas, noraidot pirmajā instancē izvirzīto piekto pamatu
88.      Apelācijas sūdzības iesniedzēju otrais pamats attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi pirmajā instancē izvirzīto piekto pamatu. Šis pamats abās lietās būtībā bija identisks un, kā tiks sīkāk paskaidrots turpmāk, attiecās uz paziņojuma par konkursu pārkāpumu attiecībā uz kandidātu kompetencēm, kas jāizvērtē. Tomēr Vispārējā tiesa šo pamatu abās lietās noraidīja, balstoties
uz atšķirīgiem iemesliem.
89.      It īpaši Vispārējā tiesa spriedumā UJ u.c./Komisija noraidīja šo pamatu kā nepieņemamu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji to nebija izvirzījuši savās sūdzībās saskaņā ar 90. panta 2. punktu un tādējādi nebija ievērojuši noteikumu par sūdzības un prasības pieteikuma savstarpēju atbilstību. Savukārt spriedumā VT/Komisija Vispārējā tiesa ir izvērtējusi šā iebilduma pamatotību un noraidījusi to kā nepamatotu.
90.      Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēji lietā C‑623/24 P apstrīd nepieņemamības konstatējumu, savukārt apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑622/24 P apstrīd Vispārējās tiesas veikto vērtējumu pēc būtības. Izskatīšu attiecīgos apelācijas sūdzības pamatus secīgi, sākot ar pieņemamības jautājumu (1), pirms pievērsīšos apgalvotajai kļūdai sākotnējā pamata vērtējumā pēc būtības (2).
1.      Par otro apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑623/24 P: noteikums par sūdzības un prasības pieteikuma savstarpēju atbilstību
91.      Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji lietā C‑623/24 P apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu (sprieduma UJ u.c./Komisija 206. un 207. punktā), noraidīdama viņu piekto pamatu kā nepieņemamu, jo nav ievērots noteikums par administratīvās sūdzības un prasības pieteikuma savstarpēju atbilstību.
a)      Galvenie lietas dalībnieku argumenti
92.      Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji neapstrīd, ka to sūdzībā saskaņā ar 90. panta 2. punktu nebija atsauces uz konkrēto pamatu, tie apgalvo, ka Vispārējā tiesa attiecībā uz viņiem ir pārmērīgi stingri piemērojusi savstarpējās atbilstību prasību.
93.      Šajā ziņā viņi apgalvo, ka savstarpējās atbilstības prasība izriet no tiesu prakses un tai nav tieša pamata LESD 270. pantā, Civildienesta noteikumos vai Vispārējās tiesas Reglamentā. Tādējādi viņi uzskata, ka tas ir nerakstīts procesuāls ierobežojums, kura stingra piemērošana pārkāpj Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Pamatojoties jo īpaši uz bijušās Civildienesta tiesas spriedumu Mandt (36), apelācijas sūdzības iesniedzēji aicina šo prasību interpretēt elastīgi, uzskatot, ka pietiek ar to, ka savās sūdzībās saskaņā ar 90. panta 2. punktu viņi ir apstrīdējuši paziņojuma par konkursu materiālo, nevis tikai procesuālo tiesiskumu.
94.      Apelācijas sūdzības iesniedzēji turklāt apgalvo, ka šīs
prasības pamatojums – nodrošināt iespēju miermīlīgi atrisināt strīdu starp administrāciju un sūdzības iesniedzēju – nevar attaisnot tā stingru piemērošanu tādos gadījumos kā šis, kad iecēlējinstitūcija Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā paredzētajos termiņos nebija sniegusi tiešu atbildi uz viņu sūdzību un līdz ar to miermīlīga strīda atrisināšana nebija reāli apsverama.
95.      Komisija uzskata, ka otrais apelācijas pamats jānoraida kā neefektīvs vai acīmredzami nepamatots, jo, pēc tās domām, apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā cenšas izvairīties no pienākuma iesniegt administratīvu sūdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā un 91. panta 2. punktā paredzēto pirmstiesas procedūru. Komisija turklāt norāda, ka “elastīgā” pieeja, kas tika izvēlēta spriedumā Mandt, Vispārējās tiesas judikatūrā, tai darbojoties kā apelācijas instancei, turpmākajās lietās ir skaidri noraidīta. Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka atbildes uz sūdzību raksturam – neatkarīgi no tā, vai tā ir tieša vai netieša, –
savstarpējās atbilstības noteikuma piemērošanā
nav nozīmes un ka jebkurā gadījumā šajā lietā tiešs lēmums tika pieņemts pirms prasības celšanai noteiktā termiņa beigām.
b)      Juridiskā analīze
96.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstības prasība Savienības civildienesta strīdos paredz, ka prasībā, kas celta saskaņā ar LESD 270. pantu, var ietvert tikai tādus prasījumus, kas balstās uz to pašu prasības pamatu, kāds tika izvirzīts iepriekšējā obligātajā sūdzībā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, pretējā gadījumā prasība tiks atzīta par nepieņemamu. Prasības pieteikumā šie prasījumi var tikt izvērsti, izvirzot pamatus un argumentus, kas ne vienmēr ir ietverti sūdzībā, bet ir cieši saistīti ar to. Šā noteikuma mērķis ir veicināt strīdu izšķiršanu izlīguma ceļā, nodrošinot, ka iecēlējinstitūcija var pietiekami precīzi noteikt pret apstrīdēto aktu vērstos iebildumus (37).
97.      Lai gan ir taisnība, ka savstarpējās atbilstības noteikums nav tieši paredzēts Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā (ne arī citās piemērojamās tiesību normās), tas pats par sevi nenozīmē, ka to var noraidīt kā nepamatotu tiesu praksi. Minētās tiesību normas paredz iepriekšēju administratīvu sūdzību kā obligātu priekšnoteikumu prasības celšanai tiesā, un tās zaudētu savu jēgu un varētu tikt ļaunprātīgi izmantotas, ja šajā ziņā pietiktu ar jebkuru sūdzību, pat ja tā nav saistīta ar vēlākas prasības priekšmetu vai pamatu.
98.      No tā izriet, ka prasībai jābūt saistītai ar sūdzību, un šī saistība, manuprāt, nevar būt tikai formāla vai pārmērīgi abstrakta. Tomēr būtībā tieši to aizstāv apelācijas sūdzības iesniedzēji, balstoties uz spriedumu Mandt.
99.      Minētajā spriedumā (un ierobežotā skaitā lietu, kas tam sekoja) bijusī Civildienesta tiesa uzskatīja, ka savstarpējās atbilstības noteikums jāinterpretē elastīgāk, ņemot vērā pirmstiesas procedūras neformālo raksturu, to, ka šajā posmā parasti netiek nodrošināta advokāta palīdzība, kā arī tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību saskaņā ar Hartas 47. pantu. Pamatojoties uz to, bijusī Civildienesta tiesa atzina, ka prasības pamatus var uzskatīt par “cieši saistītiem” ar sūdzībā izvirzītajiem pamatiem, ja tie abi attiecas uz apstrīdētā akta materiālo tiesiskumu (vai, gluži pretēji, procesuālo tiesiskumu), pat ja tie skar dažādus tā aspektus.
100. Tomēr, kā Komisija pamatoti ir norādījusi, Vispārējā tiesa – darbodamās kā Civildienesta tiesas apelācijas instance – turpmākajās lietās ierobežoja šo pārmērīgi plašo pieeju, atjaunojot judikatūras atbilstību agrākajiem Tiesas spriedumiem attiecībā uz savstarpējās atbilstības noteikumu (38). Manuprāt, tā bija pareizā pieeja. Kā Vispārējā tiesa nospriedusi
spriedumā Moschonaki (39), materiālās un procesuālās likumības jēdzieni ir pārāk plaši un abstrakti, lai nodrošinātu jēgpilnu saikni starp pirmstiesas stadijā izvirzītajiem pamatiem un prasības pamatiem. Tomēr šī saikne ir būtiska, lai pirmstiesas procedūra sasniegtu mērķi panākt strīdu izšķiršanu ar izlīgumu.
101. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēju atsaukšanās uz spriedumu Mandt, lai apgalvotu, ka, lai Tiesā izvirzītu jebkuru pamatu par likumību pēc būtības, pietiek ar to, ka savā sūdzībā saskaņā ar 90. panta 2. punktu tie ir atsaukušies tikai uz konkursa vai aplūkoto lēmumu likumību pēc būtības, nevar tikt atbalstīta. Šāda interpretācija liegtu pirmstiesas procedūrai tās funkciju. Ja sūdzībā saskaņā ar 90. panta 2. punktu nav pat netiešas norādes uz konkrētu iebildumu saistībā ar attiecīgo aktu, iecēlējinstitūcija nevar pietiekami skaidri pārliecināties par attiecīgās personas bažām un tādējādi jēgpilni pārskatīt aktu, grozīt vai atsaukt to vai panākt izlīgumu.
102. Apelācijas sūdzības iesniedzēji turklāt apgalvo, ka tieši šis mērķis panākt miermīlīgu risinājumu netiek sasniegts, ja, kā tas ir viņu gadījumā, četru mēnešu termiņā, kas noteikts Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā, nav pieņemts skaidrs lēmums. Šādos apstākļos, viņuprāt, savstarpējās atbilstības noteikums būtu jāpiemēro mazāk stingri, ja vispār tas būtu jādara. Es šādam viedoklim nepiekrītu.
103. Tāpat kā Komisija, uzskatu, ka iecēlējinstitūcijas atbildes uz sūdzību raksturs – neatkarīgi no tā, vai tā ir tieša vai netieša, – nav nozīmīgs un nemaina savstarpējās atbilstības noteikumu (40). Turklāt man šķiet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija ir kļūdaina, jo tā ir retrospektīva: viņi no vēlākas netiešas noraidīšanas secina, ka sūdzības iesniegšanas stadija nekad nav bijusi piemērota tās mērķa sasniegšanai, un pēc tam šo apgalvojumu izmanto, lai argumentētu, ka sūdzībā vispār nav bijis jāiekļauj apstrīdētais pamats. Tomēr sūdzības saturu nevar noteikt, pamatojoties uz to, kā iecēlējinstitūcija galu galā uz to atbildējusi. Turklāt pat netiešas noraidīšanas gadījumā nevar izslēgt, ka tad, ja konkrēts iebildums būtu skaidri izvirzīts jau no paša sākuma, iecēlējinstitūcija varētu būt ieņēmusi atšķirīgu nostāju, piemēram, apmierinājusi sūdzību un izvērtējusi iespēju panākt izlīgumu.
104. Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pirmajā instancē noraidīdama apelācijas sūdzības iesniedzēju piekto pamatu kā nepieņemamu, jo, tā kā tas nav apstrīdēts, viņu sūdzībā saskaņā ar 90. panta 2. punktu netika izvirzīts neviens atbilstošs prasījums vai cieši saistīts arguments. Līdz ar to, manuprāt, otrais pamats lietā C‑623/24 P jānoraida kā nepamatots.
105. Jāatzīmē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji pilnīguma labad ir arī izklāstījuši savu nostāju par sākotnējā piektā pamata būtību. Viņu argumentācija šajā ziņā atbilst apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācijai lietā C‑622/24 P, kuru izskatīšu nākamajā iedaļā. Ņemot vērā secinājumus, kas šajā ziņā
tiks izdarīti turpmāk, uzskatu, ka pat tad, ja attiecīgais pamats būtu atzīts par pieņemamu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem lietā C‑623/24 P, tas jebkurā gadījumā tiktu noraidīts pēc būtības.
2.      Par otro apelācijas pamatu lietā C‑622/24 P: paziņojuma par konkursu pārkāpums
106. Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑622/24 P apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu sprieduma VT/Komisija 187.–193. punktā, interpretējot paziņojumu par konkursu attiecībā uz kompetencēm, kuras bija jānovērtē attiecībā uz kandidātiem.
107. Konkrētāk, Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvoja, ka atlases komisija esot pārkāpusi paziņojumu par konkursu, jo tā bija novērtējusi AD 7 kandidātu (tostarp viņa paša) komandas vadības prasmes, lai gan, viņaprāt, saskaņā ar paziņojumu šīs prasmes bija jānovērtē tikai AD 9 pakāpes kandidātiem.
108. Vispārējā tiesa noraidīja šo pamatu, konstatējot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs kļūdaini balstījies uz paziņojuma par konkursu sadaļu, kurā aprakstīti uzdevumi, ko sagaida no darbā pieņemtajiem kandidātiem (turpmāk tekstā –
“uzdevumu sadaļa”), un kurā tikai attiecībā uz AD 9 administratoriem bija norādīts, ka viņiem “var prasīt [..] vadīt speciālistu komandu”. Gluži pretēji, paziņojuma par konkursu sadaļā par to, kā tiks atlasīti kandidāti (turpmāk tekstā –
“atlases sadaļa”), bija noteikts, ka vērtēšanas centrā visiem kandidātiem neatkarīgi no pakāpes ir jānovērtē astoņas vispārīgās kompetences, tostarp “vadītāja spējas”. Pamatojoties uz to, Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka, novērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēja vadības kompetenci, atlases komisija bija rīkojusies pilnīgā atbilstībā paziņojuma par konkursu noteikumiem.
a)      Galvenie lietas dalībnieku argumenti
109. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējās tiesas vērtējumā esot pieļauta tiesību kļūda, jo tajā nav ievērots paziņojuma par konkursu formulējums (proti, konkursa tiesiskais regulējums), kurā “komandas vadība” kā uzdevums ir skaidri paredzēta tikai AD 9 pakāpes amatiem, un šis jēdziens nepareizi ir uzskatīts par aizvietojamu ar “vadītāja spējām”.
110. Pamatojoties uz spriedumu Spisto (41), apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka pēc pieņemšanas darbā veicamo uzdevumu raksturs ir paziņojuma par konkursu interpretācijas pamatkritērijs un tādējādi tam jābūt kandidātu novērtēšanas pamatā. Viņš būtībā apgalvo, ka paziņojuma atlases sadaļu nevar lasīt atsevišķi no uzdevumu sadaļas, bet pirmā esot jāinterpretē, ņemot vērā pēdējo.
111. Pēc viņa domām, no tā izriet, ka prasmes, kas saistītas ar komandas vadību, bija jāvērtē tikai AD 9 pakāpes kandidātiem. Pakārtoti viņš piebilst, ka pat tad, ja vadības kompetence būtu jānovērtē visiem kandidātiem, atlases komisijai būtu bijis jāpiemēro vismaz atšķirīgi vērtēšanas kritēriji katrai no šīm pakāpēm.
112. Komisija iebilst, ka otrais apelācijas pamats esot nepamatots. Tā uzsver, ka paziņojumā par konkursu bija skaidri norādīts, ka “vadītāja spējas” kā vispārīga kompetence tiks vērtēta visiem kandidātiem vērtēšanas centrā neatkarīgi no amata pakāpes, uz kuru tie pieteikušies. Šajā ziņā tā atgādina, ka EPSO konkursos vispārīgās kompetences vienmēr tiek novērtētas visās pakāpēs neatkarīgi no veiksmīgo kandidātu konkrētajiem uzdevumiem.
113. Tādējādi tā uzskata, ka atšķirība starp AD 7 un AD 9 pakāpēm nebija būtiska vērtēšanas centra posmā, bet tikai talantu vērtētāja stadijā (kurā tika ņemta vērā profesionālā pieredze, kas saistīta ar veiksmīgo kandidātu veicamajiem uzdevumiem). Līdz ar to Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja atsauce uz spriedumu Spisto nav pamatota, jo šajā lietā tika novērtēta profesionālā pieredze talantu vērtētāja stadijā, nevis vispārīgās kompetences. Turklāt Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa jēdzienus “vadītāja spējas” un “komandas vadība” nav uzskatījusi par savstarpēji aizstājamiem. Tā drīzāk ir pārbaudījusi katru koncepciju tās atbilstošajā kontekstā un pareizi konstatējusi, ka atlases komisija bija novērtējusi tikai vispārīgo vadības kompetenci, kā paredzēts paziņojumā.
b)      Juridiskā analīze
114. Pirmām kārtām jāprecizē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījuma formulējums, proti, ka atlases komisija novērtējusi viņa komandas vadības prasmes, ir faktiski neprecīzs. Kā skaidri norādīts pārsūdzētajā spriedumā (53. un 192. punktā), atlases komisija novērtēja vadības kompetenci, ņemot vērā spēju “vadīt, attīstīt un motivēt cilvēkus, lai sasniegtu rezultātus”. Kā atzīmējusi Vispārējā tiesa, šī kompetence bija viena no astoņām vispārīgajām kompetencēm, kas bija jānovērtē vērtēšanas centrā visiem kandidātiem neatkarīgi no pakāpes, kā tas bija skaidri noteikts paziņojuma par konkursu atlases sadaļā.
115. Pamatojoties uz to, var saprast, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka, tā kā no veiksmīgiem kandidātiem AD 7 pakāpē netiek sagaidīts, ka viņi vadīs komandu kā daļu no saviem pienākumiem, vadības kompetence viņiem vispār nebūtu bijusi jāvērtē vai arī tā būtu bijusi jāvērtē, izmantojot citus kritērijus nekā AD 9 kandidātiem izmantotie. Abas šīs tēzes tomēr izriet no būtiska pārpratuma, no vienas puses, par koncepcijas par vadītāja spējām kā kompetenci un, no otras puses, par EPSO konkursos novērtēto vispārīgo kompetenču būtību.
116. Šajā ziņā, pirmkārt, var atzīmēt, ka, lai gan “vadītāja spējas” var ietvert citu personu vadīšanas aspektus, tā nav kompetence, kas būtu rezervēta tikai tiem, kuri ieņem formālus vadības amatus. No indivīda var prasīt vadīt projektu vai apstrādāt lietu, tādējādi, piemēram, koordinējot un vadot kolēģus, neesot komandas vadītājam. Uzskatot, ka “vadītāja spējas” var būt pilnībā attiecināmas tikai uz AD 9 kandidātiem kā potenciāliem komandas vadītājiem, apelācijas sūdzības iesniedzējs, šķiet, sajauc jēdzienus “komandas vadība” un “vadītāja spējas”.
117. Otrkārt, jānorāda, ka EPSO kopā ar darbā pieņemšanas iestādēm un struktūrām, kuras tas apkalpo, īstenojot savu rīcības brīvību noteikt prasības, ko var izvirzīt kandidātiem konkursos (42), ir definējis noteiktas vispārīgās kompetences, kas uzskatāmas par būtiskām jebkuram amatam šajās iestādēs vai struktūrās. “Vadītāja spējas” ir viena no šādām kompetencēm, kas ir piemērojama visiem administratīvajiem amatiem visās pakāpēs, tostarp sākuma līmeņa AD 5 amatiem (43).
118. Tieši šā iemesla dēļ paziņojumā par konkursu kompetenču novērtēšanas nolūkā nav nošķirti AD 7 un AD 9 pakāpes kandidāti. Tādējādi paziņojuma uzdevumu sadaļa, kurā izklāstīti ar katru pakāpi saistītie uzdevumi, nav būtiska vispārīgo kompetenču novērtēšanai. Šajā kontekstā atlases komisija nevarēja ignorēt paziņojuma skaidro formulējumu, kas veido konkursa tiesisko regulējumu un nosaka komisijas rīcības brīvības robežas (44); tā vietā tai bija jānovērtē visu kandidātu vadības kompetence, pamatojoties uz vienādiem kritērijiem, neatkarīgi no pakāpes.
119. Tādēļ jāsecina, ka Vispārējā tiesa, nospriezdama, ka atlases komisija nav pārkāpusi konkursa paziņojumu, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumam nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
120. Šo secinājumu neatspēko apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments, kas balstīts uz spriedumu Spisto. Šis spriedums apstiprina nevis apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumu, bet – gluži pretēji – tas apstiprina iepriekš izdarīto secinājumu.
121. Lietā, kurā taisīts spriedums
Spisto,
EPSO konkursa kandidāte sūdzējās, ka talantu vērtētāja stadijā atlases komisija viņas pieredzi komandas vadībā novērtējusi un atzinusi par nepietiekamu, kaut arī ne atlases kritēriji, ne uzdevumu apraksts, uz kuriem šie kritēriji attiecas, neietvēra nekādu attiecīgu norādi. Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka, ieviešot šo papildu kritēriju “komandas vadība” talantu vērtētāja stadijā, atlases komisija nebija ievērojusi paziņojuma par konkursu nosacījumus.
122. Atšķirība starp minēto un šo lietu ir skaidra, jo Spisto attiecās uz talantu vērtētāja stadiju, kura ir skaidri paredzēta, lai novērtētu ar veicamajiem uzdevumiem saistīto pieredzi. No tā nevar secināt, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, ka uzdevumu apraksts (kas šajā apelācijas sūdzībā apstrīdētajā konkursā bija atšķirīgs atkarībā no pakāpes) ir kritērijs, pēc kura jāvadās, interpretējot paziņojumu par konkursu attiecībā uz visiem konkursa posmiem. Gluži pretēji, Vispārējā tiesa minētās lietas sprieduma 46. un 47. punktā ir uzsvērusi, ka dažādie konkursa posmi kalpoja atšķirīgiem mērķiem: talantu vērtētāja stadijas mērķis bija novērtēt kandidātu profesionālo pieredzi un norādītās kvalifikācijas, savukārt vērtēšanas centra posms bija paredzēts, lai praksē novērtētu viņu spējas un kompetences. Tāpēc Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka kritēriji, kas attiecas uz vienu konkursa posmu, nevar ietekmēt novērtējumu citā posmā. Ir arī vērts pieminēt, ka Vispārējā tiesa spriedumā Spisto
garāmejot ir pieminējusi, ka vadības kompetence nevar tikt interpretēta tādējādi, ka tā noteikti ietver komandas vadību, un tas pilnībā atbilst iepriekš izklāstītajai analīzei. Līdz ar to spriedums Spisto nebūt neatbalsta apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentus, bet gan apstiprina iepriekš izdarīto secinājumu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā pamatoti ir lēmusi, ka atlases komisija bija rīkojusies saskaņā ar konkursa paziņojumu.
123. Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais pamats lietā C‑622/24 P, manuprāt, jānoraida kā nepamatots.
VII. Izvērtējuma sekas
124. Kā secināts šo secinājumu 77. punktā, manuprāt, pirmais apelācijas pamats ir pamatots attiecībā uz visiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem, izņemot UT. Tādējādi pārsūdzētie spriedumi ir atceļami attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem VT, UJ, UL, UN, UP, US, UU un UV.
125. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja Vispārējās tiesas nolēmums tiek atcelts, Tiesa var nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā vai pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
126. Šajā lietā uzskatu, ka tiesvedības stadija ļauj Tiesai ieņemt galīgo nostāju lietā un secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju, attiecībā uz kuriem pirmais pamats ir atzīts par pamatotu, aplūkotie lēmumi ir jāatceļ.
VIII. Par tiesāšanās izdevumiem
127. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši tā paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas saskaņā ar 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībai, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
128. Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēji ir lūguši piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā, manuprāt, apelācijas sūdzības ir jāapmierina, Komisijai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
IX.    Secinājumi
129. Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai:
–        Lietā C‑622/24 P:
–        atcelt 2024. gada 10. jūlija spriedumu VT/Komisija (T‑216/23, EU:T:2024:465);
–        atcelt 2022. gada 15. jūlija lēmumu, ar kuru atklātā konkursa EPSO/AD/380/19 atlases komisija nolēma pēc pārskatīšanas neiekļaut VT rezerves sarakstā AD 7 pakāpes administratoru pieņemšanai darbā starptautiskās sadarbības un ārpussavienības valstīm sniegtā atbalsta pārvaldības jomā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedību.
–        Lietā C‑623/24 P:
–        atcelt 2024. gada 10. jūlija spriedumu UJ u.c./Komisija (T‑120/23, EU:T:2024:464), ciktāl tas attiecas uz UJ, UL, UN, UP, US, UU un UV;
–        noraidīt apelācijas sūdzību attiecībā uz UT;
–        atcelt 2022. gada 15. jūlija lēmumu, ar kuru atklātā konkursa EPSO/AD/380/19 atlases komisija nolēma pēc pārskatīšanas neiekļaut UJ un UL rezerves sarakstā AD 7 pakāpes administratoru pieņemšanai darbā starptautiskās sadarbības un ārpussavienības valstīm sniegtā atbalsta pārvaldības jomā;
–        atcelt 2022. gada 5. maija lēmumus, ar kuriem atlases komisija nolēma neiekļaut UN, UP, US, UU un UV rezerves sarakstā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedību.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Spriedums, 2024. gada 10. jūlijs, VT/Komisija (T‑216/23, turpmāk tekstā – “spriedums VT/Komisija”, EU:T:2024:465). Šī lieta tika noteikta kā pilotlieta 18 citām līdzīgām lietām
(lietas T‑217/23, no T‑234/23 līdz T‑238/23, T‑241/23, T‑242/23, no T‑249/23 līdz T‑254/23, T‑259/23, T‑264/23, T‑267/23 un T‑268/23), kurās tiesvedība attiecīgi tika apturēta atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 71.a pantam.
3      Spriedums, 2024. gada 10. jūlijs, UJ u.c./Komisija (T‑120/23, turpmāk tekstā – “spriedums UJ u.c./Komisija, EU:T:2024:464). Šo lietu kopā ierosināja 13 prasītāji.
4      Regula Nr. 31 (EEK), Nr. 11 (EAEK), ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas Kopienas un Eiropas Atomenerģijas Kopienas Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (OV 1962, P 45, 1385. lpp.).
5      OV 2019, C 409 A, 1. lpp.
6      Sprieduma VT/Komisija
107.–112. punkts un sprieduma UJ u.c./Komisija 103.–109. punkts.
7      Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji vairākās savas argumentācijas vietās piemin trešo rakstisko pārbaudījumu sesiju, pirmo apelācijas pamata daļu var saprast tikai kā attiecināmu uz otrās rakstisko pārbaudījumu sesijas piedāvājumu. Pārsūdzētajos spriedumos (skat. šo secinājumu 10.–12. punktu) ir skaidri konstatēts, ka tikai otrajā sesijā visiem kandidātiem tika piedāvāta iespēja piedalīties, savukārt trešā sesija bija atvērta tikai astoņiem kandidātiem, kuri otrās sesijas laikā bija saskārušies ar tehniskām grūtībām.
8      Skat., piemēram, spriedumu, 2009. gada 29. septembris, Aparicio u.c./Komisija (F‑20/08, F‑34/08 un F‑75/08, EU:F:2009:132, 77. punkts).
9      Piemēram, tāpēc, ka tematu izvēle pārbaudījumā var būt izdevīgāka dažiem kandidātiem, kuri pārzina konkrēto tēmu; skat. spriedumu, 1988. gada 8. marts, Sergio u.c./Komisija (64/86, no 71/86 līdz
73/86 un 78/86, EU:C:1988:119, 26.–28. punkts).
10      Turpat; skat. arī spriedumu, 2008. gada 12. marts, Giannini/Komisija (T‑100/04, EU:T:2008:68, 133. punkts).
11      Komisija šo jautājumu skaidri paskaidro tikai savā atbildē lietā C‑622/24 P, lai gan to var secināt arī no tās apsvērumiem lietā C‑623/24 P.
12      Skat. spriedumu, 1982. gada 18. februāris, Ruske/Komisija (67/81, turpmāk tekstā –  “spriedums Ruske”, EU:C:1982:69, 9. punkts); rīkojumu, 2022. gada 7. septembris, Rosca/Komisija (C‑802/21 P, EU:C:2022:677, 31. punkts); un spriedumu, 2022. gada 14. decembris, SY/Komisija (T‑312/21, turpmāk tekstā – “spriedums SY”, EU:T:2022:814, 43. un 71. punkts).
13      Skat., piemēram, spriedumu, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c. (no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 142. punkts).
14      Neatkarīgi no ārkārtas trešās sesijas, kas tika organizēta ierobežotam kandidātu skaitam papildu tehnisku problēmu dēļ.
15      Skat., piemēram, spriedumus, 2019. gada 26. marts, Spānija/Parlaments (C‑377/16, EU:C:2019:249, 38. punkts), un SY, 53. un 74. punkts.
16      Skat. spriedumu, 2023. gada 5. decembris, Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
17      Tomēr var uzdot jautājumu, vai pasākumu var uzskatīt par pilnībā piemērotu, lai novērstu pārkāpumus un atjaunotu konkursa nosacījumus, ja tas rada jaunu pārkāpumu, proti, nevienlīdzīgu attieksmi.
18      Skat. paziņojuma par konkursu III pielikuma 4.1. punktu; tas tagad ir detalizēti izklāstīts arī EPSO 2024. gada 24. jūnijā publicētajā Complaint resolution policy for testing events, pieejams https://eu-careers.europa.eu/en/epso-complaint-resolution-policy.
19      Vismaz puse kandidātu, kā norādīts Vispārējās tiesas sprieduma VT/Komisija 108. punktā.
20      Pieņemot, ka šāds risinājums nebūtu bijis ideāls no to kandidātu viedokļa, kuriem bija jāpārkārto pārbaudījumi, lai gan viņi bija apmierināti ar saviem rezultātiem sākotnējā sesijā. Tomēr, ja ir
izņēmuma apstākļi, kā šajā lietā, šķiet, ka tā ir vienīgā pieejamā labošanas iespēja, kura pati par sevi neradītu priekšrocību konkrētiem kandidātiem.
21      Skat. spriedumu, 2025. gada 27. februāris, OA/Parlaments (C‑32/24 P, EU:C:2025:118, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Šajā ziņā skat. neseno spriedumu SY, kurā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka kandidāta tiesiskā paļāvība netika skarta situācijā, kad Covid‑19 izraisītu nepārvaramas varas apstākļu dēļ viņa sākotnējo pārbaudījumu rezultāti ne tikai tika anulēti, bet arī aizstāti ar cita veida pārbaudījumu, kas nebija paredzēts sākotnējā paziņojumā par konkursu.
23      Skat., piemēram, spriedumu SY, 126. punkts.
24      Skat. spriedumus, 1983. gada 30. jūnijs, Schloh/Padome (85/82, EU:C:1983:179, 14. punkts), un 2021. gada 25. marts, Alvarez y Bejarano u.c./Komisija (C‑517/19 P un C‑518/19 P, EU:C:2021:240, 91. punkts un tajā minētā judikatūra).
25      Sprieduma VT/Komisija 113.–117. punktā un sprieduma UJ u.c./Komisija 112.–114. punktā.
26      Šajā ziņā
jāprecizē, ka pirms sākotnējās sesijas tika publicēts scenārijs par fiktīvu valsti, ar kuru kandidāti tika aicināti iepazīties. Rakstiskā pārbaudījuma laikā kandidāti tika aicināti sagatavot piezīmes, lai risinātu situāciju, kas izriet no šā scenārija.
27      Sākotnējā un trešajā rakstiskā pārbaudījuma sesijā tika izmantota šā scenārija 1. versija, bet otrajā sesijā – 2. versija.
28      Skat., piemēram, spriedumu, 1988. gada 24. marts, Goossens u.c./Komisija (228/86, EU:C:1988:172, 15. punkts).
29      Noteikti varētu tikt uzdots jautājums (kā to darīja Komisija lietā VT/Komisija), vai šie kandidāti var atsaukties uz nevienlīdzīgu sagatavošanās laiku attiecībā uz otro sesiju, ņemot vērā, ka viņi paši izvēlējās tajā nepiedalīties. Tā kā atlases komisija tieši nolēma piedāvāt kandidātiem izvēli starp sākotnējo sesiju un otro sesiju, tai, manuprāt, bija jānodrošina, ka šīs sesijas norisinās līdzvērtīgos apstākļos. Turklāt šis jautājums nerodas attiecībā uz trešo sesiju, kurā tikai astoņiem kandidātiem bija iespēja izvēlēties piedalīties.
30      Pēc analoģijas skat. spriedumus, 2005. gada 30. novembris, Vanlangendonck/Komisija (T‑361/03, EU:T:2005:433, 33. punkts); 2012. gada 11. decembris, Mata Blanco/Komisija (F‑65/10, EU:F:2012:178, 38. un 39. punkts); un 2015. gada 23. aprīlis, BX/Komisija (T‑352/13 P, EU:T:2015:225, 27. un nākamie punkti).
31      Skat. spriedumu, 2023. gada 16. marts, Komisija/Calhau Correia de Paiva (C‑511/21 P, EU:C:2023:208, 64. un 65. punkts).
32      Jānorāda – lai gan trešā daļa ir vērsta uz rakstisko pārbaudījumu trešo sesiju, apelācijas sūdzības iesniedzēji abās lietās ir atsaukušies arī uz spriedumu Prais, lai pamatotu šā paša pamata pirmās divas daļas, tostarp attiecībā uz pārbaudījumu otro sesiju. Ciktāl šī argumentācija ir uzskatāma par pirmā apelācijas pamata papildu daļu attiecībā uz visiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem, šī analīze katrā ziņā ir vienlīdz nozīmīga.
33      Spriedums, 1976. gada 27. oktobris, Prais/Padome (130/75, turpmāk tekstā – “spriedums Prais”, EU:C:1976:142).
34      Spriedums, 2022. gada 23. februāris, OJ/Komisija (T‑709/20, turpmāk tekstā – “spriedums OJ”, EU:T:2022:81).
35      Spriedumā Prais, ja prasītāja iepriekš būtu informējusi iecēlējinstitūciju par nespēju piedalīties izvēlētajā datumā
(skat. 17. punktu), un spriedumā OJ, ja prasītājs būtu iesniedzis atbilstošus pierādījumus par viņa nespēju piedalīties noteiktajos datumos (50. un nākamie punkti).
36      Spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, Mandt/Parlaments (F‑45/07, turpmāk tekstā – “spriedums Mandt”, EU:F:2010:72).
37      Skat. spriedumus, 1986. gada 7. maijs, Rihoux u.c./Komisija (52/85, EU:C:1986:199, 13. punkts), un 1989. gada 14. marts, del Amo Martinez/Parlaments (133/88, EU:C:1989:124, 9. un 10. punkts).
38      Turpat.
39      Spriedums, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/Moschonaki (T‑476/11 P, EU:T:2013:557, 75. un nākamie punkti).
40      Skat. arī sprieduma UJ u.c./Komisija 150. punktu, kurā Vispārējā tiesa, lai gan saistībā ar citu pamatu, tāpat uzskatījusi, ka skaidras atbildes neesība četru mēnešu termiņā neietekmē savstarpējās atbilstības noteikuma piemērošanu.
41      Spriedums, 2021. gada 10. novembris, Spisto/Komisija (T‑572/20, turpmāk tekstā – “spriedums Spisto”,
EU:T:2021:766).
42      Skat. spriedumu, 2023. gada 16. februāris, Komisija/Itālija un Spānija (C‑635/20 P, EU:C:2023:98, 66. punkts
un tajā minētā judikatūra).
43      Tā tas bija līdz 2022. gadam, tātad arī attiecībā uz strīdīgo konkursu. No 2023. gada nepieciešamās kompetences ir mainījušās, tomēr loģika, ka tās ir nepieciešamas visos amatos un pakāpēs, paliek nemainīga; šajā ziņā
skat.: https://eu-careers.europa.eu/en/kick-start-epsos-transformation-process.
44      Skat. spriedumu Ruske, 9. punkts, kā arī spriedumu SY, 83. punkts
un tajā minētā judikatūra.