Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA DĪNA ŠPĪLMANA [DEAN SPIELMANN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 19. martā (1)
Lieta C‑159/25 [Rowicz] (i)
B. Ż.,
V. sp. z o.o.
pret
T. SA,
Ł.W.
(Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Dalībvalstis – Pienākumi – Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā nodrošināšanai nepieciešamo tiesību aizsardzības līdzekļu izveide – Tiesnešu neatkarības principa ievērošana – Neatkarīga un objektīva, tiesību aktos noteikta tiesa – Lietu iedalīšana tiesnešiem – Nelikumīgs tiesas sastāvs – Iztiesāšanas sastāva nemainīguma princips – Mākslīgā intelekta sistēmas
Ievads
1.        Šajā lietā Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija) vēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iekļaujas to lietu turpinājumā, kurās Tiesa ir precizējusi LES 19. panta 1. punkta otrās daļas, skatot to kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu, tvērumu. Šajā lietā
Tiesai vēlreiz jāizvērtē garantijas, kas saistītas ar tiesas funkciju izpildi valstu tiesību sistēmās, it īpaši garantijas, kas nodrošina tiesu neatkarību un objektivitāti, kā arī prasības par tiesību aktos noteiktu tiesu ievērošanu.
2.        Precīzāk – lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz tiesu iekšējās organizācijas noteikumu, kas var ietekmēt šīs garantijas, proti, tiesneša atsaukšanu no daļas lietu, ko tiesa izskata, pat ja viņš tam piekrīt, un lietu pārdali citam tiesnesim. Tādējādi Tiesai it īpaši ir jālemj par to, vai ar prasībām, kas izriet no Savienības tiesībām, ir saderīgs [lietu] pārdales mehānisms, kas īstenots, izmantojot automātisku sistēmu iedalei pēc nejaušības principa, un par nosacījumiem, ar kādiem var uzskatīt, ka šis pasākums ir balstīts uz pietiekami skaidriem, paredzamiem noteikumiem, kas ir piemēroti, lai kliedētu jebkādas tiesību subjektu pamatotas šaubas par ārējas vai iekšējas ietekmes neesību, nosakot tiesnesi, kurš izskatīs viņu lietas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3.        Regulas (ES) 2024/1689, ar ko nosaka saskaņotas normas mākslīgā intelekta jomā (2), 3. panta 1. punktā jēdziens “mākslīgā intelekta sistēma” ir definēts kā “mašinizēta sistēma, kura projektēta darboties ar dažādiem autonomijas līmeņiem, kura var pēc ieviešanas būt adaptīva, un kura eksplicītiem vai implicītiem mērķiem secina no informācijas, ko tā saņem, kā ģenerēt iznākumus, piemēram, prognozes, saturu, ieteikumus vai lēmumus, kas var ietekmēt fizisko vai virtuālo vidi”.
Polijas tiesības
Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju
4.        Saskaņā ar 2001. gada 27. jūlija
ustawa Prawo o ustroju sądów powszechnych (Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (3) (turpmāk tekstā – “Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju”), 41. panta 1. punktu tieslietu ministrs pēc apspriešanās ar Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tieslietu padome, Polija) ar noteikumiem nosaka vispārējās jurisdikcijas tiesu reglamentu, tostarp lietu iedalīšanas kārtību.
5.        Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 47.a panta 1. punktā paredzēts:
“Lietas tiesnešiem un tiesnešu palīgiem atbilstoši dažādām lietu kategorijām tiek iedalītas pēc nejaušības principa, ja vien lieta netiek iedalīta dežurējošajam tiesnesim.”
6.        Šī likuma 47.b pantā noteikts:
“1.      Tiesas sastāvu var mainīt tikai tad, ja tiesai nav iespējams izspriest lietu tās pašreizējā sastāvā vai ja pastāv ilgstošs šķērslis lietas izspriešanai. 47.a panta tiesību normas piemēro mutatis mutandis.
[..]
4.      Tiesneša dienesta vietas maiņa vai norīkošana darbā citā tiesā, kā arī norīkojuma beigas nav šķērslis [procesuālo] darbību veikšanai lietās, kas ir iedalītas dienesta vietā vai vietā, kur tas pašlaik pilda savus pienākumus, līdz šo lietu pabeigšanai.
5.      Tās tiesas kolēģija, kuras teritoriālajā piekritībā ir tiesneša jaunā dienesta vieta vai norīkojuma vieta, pēc tiesneša lūguma vai pēc savas ierosmes var pilnībā vai daļēji atsaukt šo tiesnesi no visu vai daļas lietu izskatīšanas, tostarp tādēļ, ka šī tiesa atrodas tālu no tiesneša jaunās dienesta vietas vai norīkojuma vietas un atkarībā no izskatāmo lietu tiesvedības stadijas. Pirms rezolūcijas pieņemšanas tiesas kolēģija apspriežas ar kompetento tiesu priekšsēdētājiem.
6.      Šā panta 4. un 5. punkta normas piemēro mutatis mutandis, ja tiesnesi pārceļ uz citu tās pašas tiesas palātu un ja tiesnesi ieceļ par tiesnesi augstākas instances tiesā.”
7.        Minētā likuma 89. pantā paredzēts:
“1.      Tiesnesis iesniedz pieprasījumus, nostājas un sūdzības, kas attiecas uz tiesas funkciju izpildi, tikai ievērojot hierarhisko pakļautību. Tiesnesis šādās lietās nevar vērsties ne pie iestādēm, ne pie personām ārpus tiesas, ne arī tās padarīt publiskas.
2.      Ar darba tiesiskajām attiecībām saistīta strīda gadījumā tiesnesim ir pieejami tiesību aizsardzības līdzekļi.
[..]”
2019. gada reglaments
8.        2019. gada 18. jūnija rozporządzenie Ministra Sprawiedliwości – Regulamin urzędowania sądów powszechnych (Tieslietu ministra noteikumi par vispārējās jurisdikcijas tiesu reglamentu, turpmāk tekstā – “2019. gada Reglaments”) (4) 2. panta 16. punktā ir šāda definīcija:
“[System Losowego Przydziału Spraw (Sistēma lietu iedalei pēc nejaušības principa; turpmāk tekstā – “SLPS”) – informātikas sistēma, kuras mērķis ir iedalīt lietas un tiesas uzdevumus pēc nejaušības principa, izmantojot nejaušu skaitļu ģeneratoru”.
9.        Šī
reglamenta 43. panta 1. punktā noteikts:
“Lietas pēc nejaušības principa iedala tiesnešiem kā tiesnešiem referentiem saskaņā ar kompetenču sadalījumu, ko veic [SLPS], atsevišķi attiecībā uz katru krājumu, sarakstu vai citu reģistrācijas mehānismu, ja vien šajā reglamentā nav paredzēti citi iedalīšanas noteikumi. [SLPS] veikto iedalīšanu nepiemēro, ja konkrēta veida lietu iedalīšanā piedalās tikai viens tiesnesis.”
10.      Minētā reglamenta 49. pantā paredzēts:
“1.      Lietas, kas iedalītas pēc nejaušības principa, tiek reģistrētas [SLPS] trīs darba dienu laikā no dienas, kad tiesa tās ir saņēmusi, ja vien lieta netiek iedalīta pēc trūkumu novēršanas.
2.      Palātas priekšsēdētājs atsevišķās reģistrācijas sistēmās vai noteiktās lietu kategorijās var apturēt lietu iedalīšanu dažu tiesnešu īslaicīgas prombūtnes gadījumā līdz brīdim, kad šī prombūtne ir beigusies.
[..]”
11.      Tā paša reglamenta 55. pantā noteikts:
“1.      Noteikta veida lietas var tikt iedalītas tikai noteiktiem tiesnešiem vai arī tiem šajās lietās var piemērot lielāku iedalīšanas procentuālo attiecību, un citās lietās kompetenču sadale var paredzēt samazinātu koeficientu vai šādu lietu izslēgšanu no iedalīšanas (specializācija).
2.      Kompetenču sadales projektu vai tā grozīšanu, ciktāl tas ietver specializācijas ieviešanu vai grozīšanu, dara zināmu 77. panta 2. punktā minētās (minēto) palātas (palātu) tiesnešiem. Lai noteiktu jaunu kompetenču sadali, ir nepieciešams, lai tiesnesis piekristu specializācijai un lai 14 dienu laikā no dienas, kad projekts ir darīts zināms tiesnešiem pret to iebilstu mazāk nekā 85 % tiesnešu.
[..]”
12.      2019. gada Reglamenta 62. pantā paredzēts:
“1.      Pēc lēmuma, kas izraisa palātas vai dienesta vietas maiņu, tiesnesim referentam vēl pirms viņa pārcelšanas var tikt iedalītas lietas jaunajā palātā, vienlaikus izbeidzot lietu iedalīšanu palātā, kurā viņš ir lēmis līdz tam. Tās tiesas priekšsēdētājs, kurā atrodas jaunā palāta, nosaka datumu, kurā sākas lietu iedalīšana šajā palātā un beidzas lietu iedalīšana iepriekšējā palātā. Iedalītajās lietās palātas priekšsēdētājs nosaka termiņus, apspriežoties ar tiesnesi referentu.
2.      Ja to prasa tiesneša referenta faktiskā darba slodze, lietu iedalīšanas sākuma datums palātā var būt vēlāks vai agrāks par datumu, kurā beidz iedalīt lietas palātā, kurā tiesnesis līdz šim ir lēmis.
[..]”
13.      Šī reglamenta 66. pantā noteikts:
“1.      Ja lietas tiek iedalītas vienam tiesnesim, lietas sadala saskaņā ar vispārējiem noteikumiem. Prombūtnē esošie tiesneši, kuru lietas nav pārdalītas, piedalās lietu sadalē.
2.      Lietas, kas jau ir reģistrētas reģistrā, var tikt sadalītas pēc nejaušības principa atkarībā no tiesas sēdes datumiem.
[..]”
14.      Minētā reglamenta 68. pantā noteikts:
“1.      Sadalot kompetences katram tiesnesim, tiesneša palīgam un tiesas ierēdnim, ņem vērā:
1)      lietas, kas iedalītas tiesas palātai vai palātām, un tādu lietu gadījumā, kas palātā iedalītas konkrētai nodaļai, ņem vērā arī šai nodaļai iedalītās lietas;
2)      dalības palātā izskatāmo lietu iedalīšanā koeficientu (procentos), proti:
a)      100 % – tiesnesim, kurš darbojas tikai vienā palātā, kurš nepilda amatu un kurš nav norīkots uz citu vienību, pamatojoties uz likuma 77. vai 151.a pantu,
b)      vismaz 90 % – tādas palātas priekšsēdētāja vietniekam, kurā ir ne vairāk kā 15 tiesneši, nodaļas vadītājam, preses atašejam apgabaltiesā, kuras darbības teritorijā tiesnešu amata vietu skaits ir mazāks par 300, mediācijas koordinatoram apgabaltiesā, kuras darbības teritorijā tiesnešu amata vietu skaits ir mazāks par 300, un disciplinārā mediatora vietniekam apelācijas tiesā vai apgabaltiesā, vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu disciplinārajam ombudam, vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu disciplinārā ombuda vietniekam, disciplinārtiesas priekšsēdētājam un tiesnesim, kurš aizstāj tiesnesi, kurš lemj lietās, uz kurām attiecas Hāgas konvencija,
c)      vismaz 80 % – tiesnesim, kurš pilda tādas palātas priekšsēdētāja pienākumus, kuras sastāvā ir ne vairāk kā septiņi tiesneši, preses atašejam apelācijas tiesā, preses atašejam apgabaltiesā, kuras darbības teritorijā tiesnešu amata vietu skaits nav mazāks par 300, tiesnesim, kas ir Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tieslietu padome) loceklis, un tiesnesim, kas norīkots uz Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tiesu padome),
d)      vismaz 75 % – tādas palātas priekšsēdētāja vietniekam, kurā ir vairāk nekā 15 tiesneši, mediācijas koordinatoram apgabaltiesā, kuras darbības teritorijā tiesnešu amata vietu skaits nav mazāks par 300, tieslietu ministra disciplinārajam ombudam un tiesnesim, kurš lemj lietās, uz kurām attiecas Hāgas konvencija,
e)      vismaz 60 % – tiesnesim inspektoram,
f)      vismaz 50 % – tiesnesim, kurš pilda tādas palātas priekšsēdētāja vai priekšsēdētāja vietnieka pienākumus, kurā ir no 8 līdz 20 tiesnešiem,
g)      vismaz 30 % – tiesnesim, kurš pilda tiesas priekšsēdētāja vai priekšsēdētāja vietnieka pienākumus, un tiesnesim, kurš pilda tādas palātas priekšsēdētāja pienākumus, kurā ir vairāk nekā 20 tiesneši,
h)      vismaz 15 % – tiesnesim, kurš norīkots pildīt Valsts tiesnešu un prokuroru skolas galvenā eksperta pienākumus vai vadīt mācību kursus Valsts tiesnešu un prokuroru skolā,
i)      vismaz 10 % – tiesnesim, kurš norīkots pildīt Valsts tiesnešu un prokuroru skolas direktora vai direktora vietnieka pienākumus, Valsts tiesnešu un prokuroru skolas departamenta vai nodaļas vadītāja pienākumus.
2.      Ja piemēro vairākus koeficientus (procentos) dalībai to lietu iedalīšanā, kas nonāk palātā konkrētam tiesnesim, ņem vērā zemāko koeficientu (procentos).
[..]”
15.      2019. gada Reglamenta 74. panta 1. punktā noteikts:
“Ar [SLPS] palīdzību iedalīto lietu materiāliem pievieno izlozes ziņojuma izdruku. Pārējos gadījumos palātas priekšsēdētājs izdod iedalīšanas rīkojumu, ja vien lieta nav iedalīta, izmantojot citu IT rīku.”
Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
16.      2024. gada 13. un 14. jūnijā Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa) tika reģistrētas divas apelācijas sūdzības (turpmāk tekstā – “aplūkotās apelācijas sūdzības”) par diviem pirmās instances tiesas spriedumiem strīdos, kuri attiecas uz maksājumu pieprasījumiem komercdarījumos Direktīvas 2011/7/ES par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (5) izpratnē.
17.      2024. gada 17. un 18. jūnijā tiesnese JD, kura tolaik darbojās šīs tiesas XXIII palātā, tika iecelta, lai lemtu par šīm apelācijas sūdzībām, pēc nejaušības principa, izmantojot SLPS, proti, IT rīku, kura pamatā ir nejaušu skaitļu ģenerators.
18.      Ar
Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa) kolēģijas 2024. gada 30. oktobra lēmumu tiesnese JD, kas starplaikā bija pārcelta uz citu šīs tiesas palātu, pēc viņas lūguma tika atsaukta no 100 lietu izskatīšanas, kuras viņai bija iedalītas 2024. gadā, tostarp no abu aplūkoto apelācijas sūdzību izskatīšanas. Minētajā lēmumā šī kolēģija turklāt identificēja citas lietas, kuras tiesnesei JD bija jāpabeidz. Minētajā lēmumā nebija ietverts pamatojums.
19.      Pēc Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa) XXIII palātas priekšsēdētāja 2025. gada 10. janvārī pieņemtā lēmuma 2025. gada 13. janvārī šīs 100 lietas, izmantojot SLPS, pēc nejaušības principa tika pārdalītas jauniem tiesnešiem referentiem. Ar šo sistēmu veiktā izloze, lai veiktu minēto pārdali, attiecās uz 17 šīs palātas tiesnešiem. No 100 minētajām lietām tiesnesei Anetai Lazarskai [Aneta Łazarska] tika piešķirtas 56 lietas, tostarp abas aplūkotās apelācijas sūdzības. Citi tiesneši saņēma mazāku skaitu lietu vai pat nesaņēma nevienu lietu.
20.      Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa) priekšsēdētājs noraidīja tiesneses A. Lazarskas sūdzību par lietu iedalīšanu.
21.      Tā kā iesniedzējtiesa lemj viena tiesneša sastāvā, tiesnesei A. Lazarskai, ņemot vērā LES 19. panta 1. punkta otro daļu, skatot to kopā ar Hartas 47. pantu, būtībā ir šaubas par to, vai tiesneses JD atsaukšana no attiecīgo lietu, tostarp abu apelācijas sūdzību, izskatīšanas, kā arī šo lietu pārdale ir atbilstoša. Tālab viņa vēlas noskaidrot, vai viņu var uzskatīt par neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu, jo viņas ieskatā lietu iedalīšanai būtu arī jāizriet no pārskatāma mehānisma, kas balstīts uz objektīviem kritērijiem, kurus nevar manipulēt.
22.      It īpaši, pirmām kārtām, iesniedzējtiesa atgādina, ka Polijas tiesībās esot nostiprināts princips par iztiesāšanas sastāva nemainīgumu kopš tā iecelšanas un visā tiesvedības laikā, izņemot likumā noteiktus gadījumus, kad nav iespējams izskatīt lietu vai pastāv ilgstoši šķēršļi. Taču neviens no šiem gadījumiem neesot pastāvējis, līdz ar to nekas neesot liedzis tiesnesei JD turpināt izskatīt apelācijas sūdzības.
23.      Šajā ziņā tā precizē, ka tiesneses JD atsaukšana neizriet ne no slimības, ne no pārcelšanas uz citu tiesu, ne no ārkārtēja apstākļa, bet tikai no iekšējas pārcelšanas uz citu palātu tajā pašā vietā, un tas pats par sevi nevar pamatot iztiesāšanas sastāva izmaiņas.
24.      Otrām kārtām, iesniedzējtiesa apšauba SLPS, kas tiek izmantots lietu iedalīšanai pēc nejaušības principa un dažādu to sadales parametru noteikšanai. Tā uzskata, ka šī sistēma tika ieviesta, iepriekš neveicot drošības testu, un tā esot saskārusies ar traucējumiem un kļūdām, it īpaši tās darbības pirmajos gados, kā arī kļūdām, kuras ir attiecināmas uz lietotājiem.
25.      Turklāt, lai gan darbības, kas saistītas ar SLPS izstrādi un darbību, tiekot uzskatītas par publiskām, iesniedzējtiesa norāda, ka algoritms bija publicēts
bez faktiskas piekļuves darbības noteikumiem vai pirmkodam. Šis pārredzamības trūkums apvienojumā ar tieslietu ministra pilnvaru apjomu, lai noteiktu iedalīšanas kārtību, radot šaubas par mehānisma patieso objektivitāti un neaizsargātību pret manipulācijām. Visbeidzot, iesniedzējtiesa apgalvo, ka SLPS negarantējot līdzsvarotu darba slodzes sadalījumu, radot kavēšanos risku un tiesneša iekšējās neatkarības apdraudējuma risku, ņemot vērā spiedienu ievērot termiņus.
26.      Trešām kārtām, iesniedzējtiesa piebilst, ka pretēji atziņām, kas izriet no 2024. gada 14. novembra sprieduma S. (Iztiesāšanas sastāva izmaiņas) (6), valsts tiesībās attiecīgajam tiesnesim nav paredzētas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību pret tiesas administratīvās struktūras rakstisku lēmumu attiecībā uz lietas iedalīšanu vai tiesas sastāva noteikšanu (7).
27.      Šādos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai – ņemot vērā [LES] 2. pantu un 19. panta 1. punkta otro daļu, tos aplūkojot kopsakarā ar [Hartas] 20. un 47. pantu, kā arī [Regulas 2024/1689] 61. apsvērumu, – par neatkarīgu, objektīvu un tiesību aktos noteiktu tiesu, kura nodrošina lietas izskatīšanu bez nepamatotas kavēšanās tādā veidā, kas ir nediskriminējošs un garantē efektīvu tiesību aizsardzību, ir uzskatāma dalībvalsts vispārējās jurisdikcijas pēdējās instances tiesa, kuras iztiesāšanas sastāvā ir iekļauts šīs tiesas tiesnesis, kuru lietas izskatīšanai atlasījis [nejaušu] skaitļu ģenerators, pamatojoties uz izlozes ziņojumu un tiesas kolēģijas iepriekš pieņemtu lēmumu:
1)      ja tāda tiesu administrācijas struktūra kā Sądu Okręgowego (Apgabaltiesa) kolēģija, pārkāpjot valsts tiesību aktus par lietu iedali, patvaļīgi atsaukusi
līdzšinējo tiesnesi referentu no pienākuma izskatīt jau iedalītās lietas, lai gan valsts likumā noteiktie kritēriji šādam atsaukumam nebija izpildīti, kā arī pārkāpjot principu, saskaņā ar kuru izmaiņas tiesas sastāvā ir pieļaujamas tikai tad, ja tiesai nav iespējams izspriest lietu pašreizējā sastāvā vai ja pastāv ilgstošs šķērslis lietas izspriešanai līdzšinējā sastāvā;
2)      ja jauns tiesnesis tika norīkots, pamatojoties uz tieslietu ministra pārstāvja izveidoto [SLPS] un uz tā paša ministra normatīvā aktā paredzētiem noteikumiem par lietu iedalīšanu un lietu izlozi tiesās [2019. gada Reglamenta 43.–76. punkts], pārkāpjot tiesības uz neatkarīgu un objektīvu tiesu, kā arī tiesības uz tiesību aktos noteiktu tiesu;
3)      ja jauns tiesnesis tika norīkots, pamatojoties uz SLPS
sistēmu lietu iedalei pēc nejaušības principa, lai gan
nav zināma SLPS lietu iedales pēc nejaušības principa algoritma pirmkoda darbība un šo darbību nav iespējams pārbaudīt, kā arī informācija par šo lietojumprogrammu tika publicēta tikai Biuletyn Informacji Publicznej (Publiskojamās informācijas biļetens) un situācijā, kad lietu iedales pēc nejaušības principa rīks ir neaizsargāts pret kļūdām un manipulācijām, tādējādi pārkāpjot lietas dalībnieku tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu;
4)      ja jauns tiesnesis tika norīkots, pamatojoties uz tieslietu ministra pārstāvja izveidoto SLPS sistēmu lietu iedalei pēc nejaušības principa un uz tā paša ministra normatīvā aktā paredzētiem noteikumiem par lietu iedali ([2019. gada Reglamenta] 43.–76. punkts), pārkāpjot lietas dalībnieku tiesības uz lietas izskatīšanu bez nepamatotas kavēšanās,
ko izraisa tas, ka SLPS sistēmas darbība negarantē vienmērīgu tiesnešu noslodzi, tādējādi pārkāpjot principu par nediskriminējošu attieksmi pret lietas dalībniekiem un principu par vienlīdzību likuma priekšā;
5)      ja tādējādi tiesnesis izspriež lietu apstākļos, kad tiesvedība ir spēkā neesoša, jo šīs tiesas sastāvs neatbilst tiesību normām attiecībā uz efektīvas tiesību aizsardzības tiesā nodrošināšanu lietas dalībniekiem;
6)      situācijā, kad valsts tiesībās
tiesnesim nav paredzētas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību pret tiesas administratīvās struktūras rakstveida lēmumu par lietas iedali un tiesas sastāva noteikšanu, jo nepastāv tiesību aizsardzības līdzeklis, kas nodrošinātu tiesnesim iespēju pārsūdzēt šādu rakstveida lēmumu objektīvā un neatkarīgā tiesā un tādā procedūrā, kura atbilst [Hartas] 47. pantā noteiktajām prasībām?”
28.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza Polijas valdība un Eiropas Komisija.
Juridiskā analīze
Ievada apsvērumi
29.      Sākšu ar dažiem ievada apsvērumiem, pirms pievērsīšos šajā lietā izvirzītajiem tiesību jautājumiem.
30.      Ar vienīgo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt LES 2. pantu un 19. panta 1. punkta otro daļu, ņemot vērā Hartas 20. un 47. pantu, kā arī Regulas 2024/1689 61. apsvērumu, lai būtībā noteiktu, vai par neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu ir jāuzskata valsts tiesas iztiesāšanas sastāvs, kuram lietas ir iedalītas pēc nejaušības principa pēc tam, kad tiesnese, kurai sākotnēji bija jāizskata šīs lietas, ir atsaukta no to izskatīšanas pat tad, ja nav efektīvu tiesību aizsardzības līdzekļu, kas ļautu attiecīgajai tiesnesei apstrīdēt attiecīgo pārdali.
31.      Vispirms jānorāda, ka uzdotais jautājums atspoguļo iesniedzējtiesas jautājumu in limine litis par tās pašas atbilstību prasībām, kas izriet no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu.
32.      Turpinājumā, runājot par tiesību normām, uz kurām norādīts lūguma sniegt interpretāciju pamatojumā, Hartas 20. pantam (kurā ir noteikts, ka “visas personas ir vienlīdzīgas likuma priekšā”), manuprāt, nav nozīmes, pat ja iesniedzējtiesa apgalvo, ka SLPS negarantējot vienlīdzīgu tiesnešu noslodzi. Prejudiciālais jautājums būtībā attiecas uz iztiesāšanas sastāva kvalificēšanu par neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu.
33.      Visbeidzot – attiecībā uz Regulu 2024/1689 iesniedzējtiesa apgalvo, ka SLPS ietilpstot augsta riska sistēmu kategorijā šīs regulas izpratnē un ka tās pārskatāmības trūkums atspoguļojot regulā noteikto prasību neievērošanu. Šajā ziņā, pirmkārt, šaubos, vai SLPS var uzskatīt par “mākslīgā intelekta sistēmu” minētās regulas 3. panta 1. punkta izpratnē, jo no Polijas valdības minētajiem elementiem un apsvērumiem izriet, ka tā līdzinās mehānismam, ar kuru iepriekš noteiktus algoritmus piemēro noteiktām datu kopām un kuram nav nedz pielāgojamības pēc ieviešanas, nedz būtiskas autonomijas. Otrkārt, katrā ziņā Regulas 2024/1689 113. pantā ir paredzēta tās piemērojamība tikai no 2026. gada 2. augusta. Attiecīgo apelācijas sūdzību pārdalīšana iesniedzējtiesai notika 2025. gada 13. janvārī, tamdēļ šī regula pamatlietā nebija piemērojama.
34.      Tālab izvērtēšu iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, ņemot vērā atbilstošās Savienības tiesību normas, proti, LES 19. panta 1. punkta otro daļu, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu.
35.      Pēc būtības no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa savas šaubas būtībā pamato ar trim apsvērumu kategorijām par neatkarības, objektivitātes un tiesību aktos noteiktas tiesas prasībām. Pirmkārt, tiesneses JD, kurai sākotnēji bija jāizskata lietas, atsaukšana esot bijusi patvaļīga un prettiesiska. Otrkārt, SLPS esot izveidojusi izpildvara, tajā esot pieļautas kļūdas un tajā neesot nedz prasītās pārskatāmības, nedz garantijas, kas ļautu nodrošināt līdzsvarotu darba slodzes sadalījumu starp tiesnešiem. Treškārt, nepastāvot neviens efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas ļautu attiecīgajam tiesnesim apstrīdēt pārdali.
36.      Šos elementus aplūkošu secīgi pēc tam, kad būšu atgādinājis atbilstošo judikatūru.
Atgādinājums par atbilstošo judikatūru
37.      No judikatūras izriet, ka LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā ir prasītas neatkarības un objektivitātes garantijas, kuru pamatā ir noteikumi, it īpaši attiecībā uz tiesas sastāvu, kas ir piemēroti, lai kliedētu jebkādas tiesību subjektu pamatotas šaubas par tiesas ārēju neietekmējamību un tās neitralitāti attiecībā uz iesaistītajām interesēm. Šī prasība, kas ir nesaraujami saistīta ar tiesas spriešanu, ietilpst tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu būtiskajā saturā, un tā ir fundamentāla garantija visu no Savienības tiesībām izrietošo tiesību aizsardzībai un LES 2. pantā izklāstīto dalībvalstu kopējo vērtību, no kurām pirmajā vietā ir tiesiskums, saglabāšanai (8).
38.      No judikatūras arī izriet, ka neatkarība ietver ārēju un iekšēju aspektu. Ārējais aspekts nozīmē, ka tiesa pienākumus pilda pilnīgi autonomi, bez hierarhiskas vai padotības saiknes un bez jebkādām norādēm, iejaukšanās vai spiediena, kas varētu ietekmēt spriedumu un ietekmēt lietu iznākumu. Iekšējais aspekts, kas ir saistīts ar neitralitāti, prasa vienlīdzīgu attieksmi pret lietas dalībniekiem un to interesēm, objektivitāti un neieinteresētību strīda iznākumā, izņemot stingru tiesību normu piemērošanu. Visbeidzot, lai gan ārējā aspekta galvenais mērķis ir saglabāt neatkarību no likumdošanas varas un izpildvaras atbilstoši varas dalīšanas principam, tā mērķis ir arī aizsargāt tiesnešus no nepamatotas ietekmes, kas rodas pašā attiecīgajā tiesā (9).
39.      Turklāt Tiesa atzīst, ka LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā ir arī prasīts, lai pastāvētu “tiesību aktos noteikta” tiesa, ņemot vērā nesaraujamo saikni, kas pastāv starp piekļuvi šādai tiesai un tiesnešu neatkarības un objektivitātes garantijām (10).
40.      Tiesas ieskatā “tiesību aktos noteikt[as] ties[as]” garantija atspoguļo arī katras lietas iztiesāšanas sastāvu, kā arī jebkuru citu valsts tiesību normu, kuras neievērošana viena vai vairāku tiesnešu piedalīšanos lietas izskatīšanā padara prettiesisku (11). Tādēļ noteikumi par lietu iedalīšanu un pārdali ir daļa no jēdziena “tiesību aktos noteikta tiesa”.
41.      Tālab LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā šajā ziņā ir prasīts arī tas, ka jāpastāv tādiem noteikumiem par iztiesāšanas sastāvu izveidi, kas var izslēgt jebkuru personu, kuras neietilpst lietu izskatošajā iztiesāšanas sastāvā, nepamatotu iejaukšanos ar attiecīgo lietu saistītajā lēmumpieņemšanas procesā, kurā lietas dalībniekiem nebija iespējas paust argumentus (12).
Tiesneses JD atsaukšana
42.      Attiecībā uz jautājuma, ko būtībā uzdevusi iesniedzējtiesa, pirmo daļu, kas attiecas uz tiesneses JD atsaukšanu no lietu izskatīšanas, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šis pasākums tika veikts, pamatojoties uz Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 47.b panta 1. punktu. Tālab Tiesai būtībā tiek lūgts precizēt, vai nelikumīga atsaukšana, ņemot vērā prasības, kas izriet no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas, lasot to kopā ar Hartas 47. pantu, var izraisīt dažu attiecīgo lietu vēlākas pārdales citam tiesnesim, šajā gadījumā iesniedzējtiesai, prettiesiskumu (13).
43.      Kā Tiesa ir atzinusi sprieduma D. K. 76. punktā, “Likuma par vispārējās jurisdikcijas [tiesu organizāciju] 47.b panta 1. punktā ir paredzēts, ka izmaiņas tiesas sastāvā ir pieļaujamas, ja pastāv “ilgstošs šķērslis lietas izskatīšanai tās pašreizējā sastāvā”, bet citi precizējumi nav sniegti. Lai gan minētā 47.b panta 4. punktā būtībā ir paredzēts, ka tiesnesis turpina izskatīt viņam iedalītās lietas līdz šo lietu pabeigšanai, neraugoties uz viņa pārcelšanu uz citu vietu vai norīkojumu uz citu tiesu, minētā 47.b panta 5. punktā ir noteikts, ka viņa lietas viņam var tikt atņemtas ar attiecīgās tiesas kolēģijas lēmumu, bet nav noteikti tam kritēriji. Visbeidzot saskaņā ar šā paša 47.b panta 6. punktu tiesas kolēģijai ir arī iespēja atsaukt tiesnesi, ja viņš tiek pārcelts uz citu nodaļu, taču arī šai iespējai nav noteikti nekādi precīzi kritēriji”.
44.      Pēc tam un tajā pašā spriedumā Tiesa attiecībā uz minētās tiesību normas atbilstību LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai ir uzskatījusi, ka “jākonstatē, ka tādā valsts tiesiskajā regulējumā, kāds ir aprakstīts iepriekšējā punktā, ne tikai nav paredzēti objektīvi kritēriji iespējai atsaukt tiesnesi no vienas vai vairāku lietu izskatīšanas, bet arī ļauts attiecīgās tiesas kolēģijai atsaukt tiesnesi no viņam iedalīto lietu izskatīšanas, bet šādam lēmumam nav sniegts pamatojums. Proti, atsauce uz “ilgstošu šķērsli lietas izskatīšanai tās pašreizējā sastāvā” ir pārāk neskaidra, lai to varētu uzskatīt par tādu, kas var novērst jebkādu patvaļību lēmumā par izmaiņām iztiesāšanas sastāvā. Turklāt Polijas valdība tiesas sēdē Tiesā apstiprināja, ka Polijas tiesībās nav noteikts pienākums pamatot tiesneša atsaukšanu no lietu izskatīšanas saskaņā ar Likuma par vispārējās jurisdikcijas [tiesu organizāciju] 47.b panta 5. un 6. punktu” (14).
45.      Balstoties uz šīm konstatācijām, Tiesa sprieduma D. K. 86. punktā ir secinājusi, ka “LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tāda valsts tiesas struktūra kā tās kolēģija var atsaukt šīs tiesas tiesnesi no daļas vai visu iedalīto lietu izskatīšanas, ja šajā tiesiskajā regulējumā nav noteikti kritēriji, kas šai struktūrai jāievēro, pieņemot šādu lēmumu par atsaukšanu, un nav noteikts pienākums pamatot šo lēmumu”.
46.      No tā izriet, ka Tiesas izvēlētais risinājums ir skaidrs un tieši transponējams šajā lietā, jo tas attiecas uz to pašu tiesību normu, uz kuru attiecas pamatlieta. Tālab uz iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma pirmo daļu ir jāsniedz tāda pati atbilde kā iepriekšējā punktā izklāstītā.
47.      Tomēr jānorāda – kā ir uzsvērusi Komisija –, ka varētu apgalvot, ka sprieduma D. K. tvērums būtu jāattiecina tikai uz gadījumiem, kad atsaukšana notikusi bez piekrišanas, kā tas bija minētajā spriedumā aplūkotajā lietā. It īpaši Komisija norāda, ka LES 19. panta 1. punkta otrās daļas pārkāpums esot konstatējams tikai tad, ja pasākums tiesnesim ir uzspiests tādā ziņā, ka situācija šajos secinājumos aplūkotajā lietā, ko raksturo tiesneses JD atsaukšana, kurai viņa ir piekritusi pēc viņas pārcelšanas, skaidri atšķiras no spriedumā D. K. aplūkotās situācijas.
48.      Es šādai interpretācijai nepiekrītu. Proti, šāda interpretācija tiecas reducēt Tiesas konstatāciju par piemērojamā tiesiskā regulējuma trūkumiem līdz vērtējumam, kas saistīts ar īpašajiem apstākļiem lietā, kurā tika pasludināts spriedums D. K. Taču no šī sprieduma skaidri izriet, ka Tiesa piekrišanas neesību nav uzskatījusi par noteicošu kritēriju attiecīgā atsaukšanas regulējuma nesaderībai ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu. Sprieduma D. K. interpretācija atklāj, ka paredzamu kritēriju neesība un pienākuma norādīt pamatojumu neesība pašas par sevi paver iespēju patvaļai un nepamatotas iejaukšanās lietu sadalē gadījumiem neatkarīgi no tā, vai attiecīgais tiesnesis pauž savu piekrišanu šādam pasākumam.
49.      Šajā ziņā jānorāda, ka sprieduma D. K. 77. punktā Tiesa konstatē, ka valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēti ne objektīvi kritēriji tiesneša atsaukšanai no viņam iedalīto lietu izskatīšanas, ne pienākums norādīt šāda lēmuma pamatojumu, un Tiesa nepiemin attiecīgā tiesneša piekrišanu vai piekrišanas neesību. Tas pats attiecas uz minētā sprieduma 83. punktu, kurā Tiesa vispārīgi uzskata – ja valsts tiesiskajā regulējumā, kas reglamentē atsaukšanu, nav noteikti objektīvi kritēriji, kas reglamentē šo iespēju, un ja regulējumā nav noteikta prasība norādīt ar to saistītā lēmuma pamatojumu, tas “neļauj izslēgt, ka šī atsaukšana ir patvaļīga vai pat uzskatāma par slēptu disciplinārsodu”. Arī šajā gadījumā nav nekādas atsauces uz jautājumu par to, vai atsaukšana ir vai nav notikusi ar piekrišanu.
50.      Šāda interpretācija ir nepieciešama vēl jo vairāk tāpēc, ka sprieduma D. K. 82. punktā Tiesa min tiesneša pārcelšanu bez viņa piekrišanas uz citu tiesu vai tiesneša pārcelšanu bez viņa piekrišanas no vienas tiesas nodaļas uz citu tās pašas tiesas nodaļu, lai atgādinātu judikatūru, atbilstoši kurai šāda pārcelšana var būt līdzeklis, kā īstenot tiesas nolēmumu satura kontroli. Tomēr, kā jau norādīju šo secinājumu 49. punktā, ir zīmīgi, ka sprieduma D. K. 83. punktā Tiesa, izvērtējot tiesneša atsaukšanu no vienas vai vairāku lietu izskatīšanas, nav uzskatījusi, ka tiesneša piekrišana ir nozīmīgs elements. Tas, manuprāt, apstiprina uzskatu, ka Savienības tiesa ir vēlējusies formulēt šajā jomā prasīto garantiju vispārēju vērtējumu, kas nav atkarīgs no attiecīgā tiesneša subjektīvās rīcības.
51.      Tāds pats secinājums – un pretēji tam, ko apgalvo Komisija – izriet arī no sprieduma D. K. 84.–86. punkta, kuros Tiesa uzstāj uz nepieciešamību paredzēt tiesību normā par atsaukšanu precīzus kritērijus un pienākumu lēmumā norādīt pamatojumu, taču ne mazākajā mērā neatsaucas uz attiecīgā tiesneša piekrišanu.
52.      Tālab uzskatu, ka ir jānoraida uzskats, ka tiesneša piekrišana ir nozīmīgs vērtējuma kritērijs. Šajā ziņā šķiet lietderīgi atgādināt Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru neatkarības un objektivitātes prasības ir jāizvērtē, ņemot vērā noteikumu spēju kliedēt tiesību subjektos jebkādas pamatotas šaubas par minētās struktūras ārēju neietekmējamību un tās neitralitāti attiecībā uz tajā izvērtējamajām interesēm (15).
53.      Taču, raugoties no tiesību subjekta viedokļa, izšķirošais jautājums ir nevis par to, vai atsauktais tiesnesis ir paudis piekrišanu, bet gan – kā Tiesa ir nospriedusi spriedumā D. K. – vai lēmums par atsaukšanu ir ticis pieņemts, pamatojoties uz skaidriem un paredzamiem noteikumiem, kurus papildina pamatojums, kas ļauj izslēgt patvaļu. Ja juridiskais pamats pats par sevi nesniedz šādas garantijas, tiesību subjektam šaubas var rasties ab initio un, manuprāt, tās nevar kliedēt, tikai atsaucoties uz attiecīgā tiesneša iespējamu piekrišanu.
54.      Šajā ziņā vēlos piebilst, ka attiecīgā tiesneša paustā piekrišana ne vienmēr ir pasargāta no institucionālās dinamikas, kuru ir grūti identificēt no ārpuses, neatkarīgi no tā, vai runa ir par netiešu spiedienu, gaidām no hierarhijas vai – situācijās, kas rada vislielākās bažas, – slepenas vienošanās risku. No tā izriet, ka atsauktā tiesneša piekrišana pati par sevi nevar būt noteicošs atbilstības faktors. Pretējā gadījumā atsaukšanas regulējuma atbilstība LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai būtu atkarīga no subjektīva elementa. Manuprāt, gluži pretēji, tā būtu jāizvērtē objektīvi, ņemot vērā likumā paredzētās garantijas.
55.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka uz iesniedzējtiesas būtībā uzdotā jautājuma pirmo daļu jāatbild, ka LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram tāda valsts tiesas struktūra kā tās kolēģija var atsaukt šīs tiesas tiesnesi no daļas vai visu viņam iedalīto lietu izskatīšanas, izraisot tādas sekas, ka dažas no šīm lietām tiek pārdalītas citam iztiesāšanas sastāvam, neatkarīgi no tā, vai tiesnesis šai atsaukšanai ir vai nav piekritis, ja šajā tiesiskajā regulējumā nav noteikti kritēriji, pēc kuriem šai struktūrai jāvadās, pieņemot šādu lēmumu, un ja nav noteikts pienākums norādīt šī lēmuma pamatojumu.
Lietu iedalīšana, izmantojot SLPS
56.      Ar uzdotā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā aicina Tiesu pārbaudīt, vai tādas automatizētas lietu iedales pēc nejaušības principa sistēmas kā SLPS izmantošana ir saderīga ar prasībām par neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteikt tiesu LES 19. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, skatot to kopā ar Hartas 47. pantu.
57.      Iesniedzējtiesas šaubas ir saistītas it īpaši ar SLPS veiktās lietu iedales nejaušo raksturu un apgalvoto neiespējamību pārbaudīt iedales algoritma pirmkoda darbību. Iesniedzējtiesai turklāt rodas jautājumi saistībā ar faktu, ka SLPS izstrādi esot veicis tieslietu ministra pārstāvis un ka iedalīšanas un izlozes noteikumi esot noteikti ar šī paša ministra normatīvu aktu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šie apstākļi apdraud tiesības uz neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu, kā arī lietas dalībnieku tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā nevienmērīgi sadalītas darba slodzes dēļ.
58.      Šeit jāatsaucas uz šo secinājumu 38. punktā atgādināto judikatūru, saskaņā ar kuru no Savienības tiesībām izrietošā prasība par tiesu neatkarību attiecas ne tikai uz nepamatotu ietekmi, ko var īstenot likumdošanas vara un izpildvara, bet arī uz tādu ietekmi, kas var rasties tiesas iekšienē, un tiesas spriešanas funkcijas īstenošanai ir jābūt pasargātai ne tikai no jebkādas tiešas ietekmes norāžu veidā, bet arī no netiešākas ietekmes formām, kas varētu iespaidot tiesas nolēmumus.
59.      Turklāt, kā atgādināts spriedumā D. K., Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atzinusi, ka tiesiskuma pamatā esošā tiesu neatkarības un tiesiskās drošības aizsardzība prasa, lai piemērojamie noteikumi un garantijas, lai nodrošinātu objektivitāti un pārskatāmību, būtu īpaši skaidras, lai it īpaši novērstu jebkādu šķietamu patvaļu, piešķirot konkrētas lietas tiesnešiem (16).
60.      Vispirms – kā vērš uzmanību Komisija, jānorāda, ka iesniedzējtiesa neapšauba konkrētu lietu iedalīšanu pašai iesniedzējtiesai, bet gan atsaucas uz vispārīgām nepilnībām, kuru dēļ SLPS ir jāizvērtē kopumā, ņemot vērā LES 19. panta 1. punkta otro daļu.
61.      Pamatlietā un kā izriet no Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 47.a panta 2. punkta, kā arī it īpaši no 2019. gada Reglamenta 43. panta 1. punkta, 49. panta 1. un 2. punkta, 55. panta 1. un 2. punkta, 62. panta 1. un 2. punkta, 66. panta 1. un 2. punkta un 68. panta 1. punkta, šķiet, ka SLPS reglamentē garantijas, kuru mērķis ir izslēgt patvaļīgu vai diskrecionāru iedalīšanu. No šīm tiesību normām izriet, ka sistēma apvieno lietu iedalīšanu pēc nejaušības principa ar lietu proporcionālas sadales loģiku. It īpaši 2019. gada Reglamenta 68. panta 1. punkta 2. apakšpunktā ir noteikti deviņi kritēriji, kas ļauj noteikt koeficientu dalībai iedalīšanā, kas tiek ņemti vērā, sadalot katra tiesneša, tiesneša palīga un tiesas ierēdņa kompetenci.
62.      Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka tādas lietu sadales tiesās sistēmas izveide, kas balstīta uz principu par iztiesāšanas sastāva atlasi pēc nejaušības principa, – ar dažiem izņēmumiem – “pati par sevi nešķiet esam tāda, kas iztiesāšanas sastāvus pakļautu nepamatotai ietekmei” (17). Turklāt no iepriekšējā punktā minētajām tiesību normām izriet, ka SLPS darbība ir balstīta uz iepriekš noteiktiem parametriem. Būtībā uzskatu, ka ir svarīgi nodrošināt, ka šādu mehānismu reglamentē pārredzami, objektīvi un iepriekš zināmi noteikumi, lai novērstu jebkādu sistēmas patvaļīgu izmantošanu un jebkādu nepamatotu tādu personu iejaukšanos lēmumu pieņemšanas procesā saistībā ar konkrētu lietu, kas neietilpst iztiesāšanas sastāvā. Šādos apstākļos šādas sistēmas izmantošana pati par sevi nerada iebildumus (18).
63.      Protams, nevaru novērtēt, vai praksē SLPS ļauj sasniegt mērķi līdzsvarot darba slodzes sadalījumu starp tiesnešiem, ne arī to, vai tas tā bija pamatlietā. Šie vērtējumi ir iesniedzējtiesas kompetencē. Tomēr, kā norāda Komisija, no Tiesas judikatūras neizriet, ka LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā būtu noteikta konkrēta kārtība lietu iekšējai sadalei tiesā.
64.      Turpinājumā attiecībā uz kļūdām, kuras iesniedzējtiesa ir identificējusi SLPS īstenošanas gaitā, it īpaši 2018. gadā, vispirms jākonstatē, ka šīs kļūdas neattiecas uz pamatlietu pārdali 2025. gada janvārī, proti, aptuveni astoņus gadus pēc faktiem, kas minēti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Katrā ziņā jāatgādina, ka sprieduma Sinalov 51. punktā Tiesa ir norādījusi, ka kļūda iedalīšanas noteikumu piemērošanā katrā ziņā nenozīmē, ka attiecīgais iztiesāšanas sastāvs ir pakļauts nepamatotai ietekmei. Šo apsvērumu var attiecināt uz šo lietu. Neraugoties uz trūkumiem, par kuriem tika ziņots 2018. gadā, no 2019. gada Reglamenta normām izriet, ka lietu iedalīšana ir balstīta uz iepriekš noteiktiem un publiskiem kritērijiem, kas principā izslēdz nepamatotu iejaukšanos izlozes procesā.
65.      Turklāt jānorāda, ka attiecībā uz abu pamatlietā aplūkoto lietu iedalīšanu lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietverts neviens konkrēts elements, kas liecinātu par izpildvaras vai attiecīgās tiesas administratīvas struktūras nepamatotu iejaukšanos. Tajā arī nav sniegta informācija ne par iesniedzējtiesas iepriekšējo noslogojumu, ne par to lietu apjomu, kuras izskata citi tiesneši, kas darbojas tajā pašā palātā.
66.      Turklāt iesniedzējtiesa pauž šaubas par SLPS darbības pārskatāmības trūkumu, kas galvenokārt saistīts ar to, ka nav darīts zināms tās pirmkods (19). Es savukārt neuzskatu, ka ar pirmkoda neatklāšanu pašu par sevi pietiek, lai konstatētu pakļautību nepamatotai ietekmei. Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka viss sistēmas algoritms tika publicēts Tieslietu ministrijas tīmekļvietnē. Piedevām, kā norāda Komisija, kopš 2024. gada oktobra Tieslietu ministrija publicē no SLPS iegūtos izlozes ziņojumus.
67.      Uzskatu, ka algoritma, kā arī izlozes ziņojumu publicēšana ir pietiekama garantija, lai nodrošinātu SLPS pārskatāmību, un šajā nolūkā nav nepieciešams prasīt pirmkoda publicēšanu. Turklāt, kā apgalvo Polijas valdība, pirmkoda izpaušana, ciktāl tas var atklāt lietojumprogrammas aizsardzības mehānismus, varētu radīt jautājumus par sistēmas drošību. Tā kā pārskatāmības prasība ir izpildīta, jo algoritms ir publicēts un izlozes rezultāti ir pārbaudāmi, pašlaik neredzu iemeslu, kādēļ būtu jānosaka pienākums publicēt pirmkodu, kas atbilst programmatūras ģenerālplānam.
68.      Visbeidzot, attiecībā uz kritiku par tieslietu ministra kompetenci attiecībā uz SLPS izveidi un automātiskas lietu sadales noteikumu definēšanu, šķiet, ka šis arguments ir balstīts uz pārāk plašu izpratni par jēdzienu “izpildvaras iejaukšanās tiesu varas kompetencēs”.
69.      Iedalīšanas sistēmas izveide un vispārēju sadales noteikumu pieņemšana neattiecas uz lietu konkrētu sadali, bet gan ir daļa no vispārpiemērojamām normām, kas piemērojamas visām vispārējās jurisdikcijas tiesām. Tās principā ietilpst tiesu sistēmas darbības organizācijā. Tādēļ manā ieskatā ar šo apstākli vien nepietiek, lai konstatētu nepamatotu iejaukšanos lietu iedalīšanas procesā. Turklāt lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav norādīti precīzi elementi, kas liecinātu, ka šie vispārīgie noteikumi likumdošanas varai vai izpildvarai piešķirtu tiesības nepamatoti ietekmēt izlozi un lietu iedalīšanu vienam vai otram tiesnesim.
70.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka uz iesniedzējtiesas būtībā uzdotā jautājuma otro daļu jāatbild, ka LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai,
lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu,
nav pretrunā tādas valsts tiesību normas, ar kurām tiek ieviesta automātiska sistēma lietu iedalei pēc nejaušības principa, kura balstīta uz nejaušu skaitļu ģeneratoru bez cilvēka iejaukšanās, ja vien šajā sistēmā paredzētas garantijas, kas ir piemērotas, lai novērstu jebkādu sistēmas patvaļīgu izmantošanu un jebkādu nepamatotu iejaukšanos.
Apgalvotā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā neesība
71.      Uzdotā jautājuma trešajā daļā iesniedzējtiesa būtībā norāda, ka saskaņā ar Polijas tiesībām tiesnesim, kurš vēlas apstrīdēt tiesas administratīvās struktūras pieņemto lēmumu par lietu iedalīšanu vai pārdali, neesot neviena efektīva tiesību aizsardzības līdzekļa. Tā vēlas noskaidrot, vai LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, ir noteikta prasība par to, ka pašam tiesnesim jābūt iespējai pārsūdzēt šādus lēmumus tiesā.
72.      Šajā ziņā atgādinu, ka spriedumā Sinalov Tiesa ir uzskatījusi:
“53.       [..] iespēja pārbaudīt, vai ir ievērotas garantijas, kas saistītas ar jēdzienu “tiesību aktos noteikta tiesa” [..], ir nepieciešama paļāvībai, kas demokrātiskas sabiedrības tiesām ir jārada tiesību subjektam. Tādējādi pārbaude par to, vai ir ievērota prasība, ka ikvienai tiesai pēc tās sastāva ir jābūt neatkarīgai, objektīvai un tiesību aktos noteiktai tiesai, ir būtiska formas prasība, kuras ievērošana ir sabiedriskās kārtības jautājums. [..] Tiesa ir nospriedusi, ka šādu pārbaudi tiesai ir jāspēj veikt, izskatot prasību, attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes, ja par šo jautājumu rodas nopietnas šaubas [..].
54.      Efektīva tiesību aizsardzība tiesā nevar tikt nodrošināta, ja pēc kāda lietas dalībnieka pieteikuma vai pēc pašas tiesas ierosmes, pastāvot nopietnām šaubām, to noteikumu ievērošana, ar kuriem tiesai tiek piešķirts “neatkarīgas, objektīvas un tiesību aktos noteiktas tiesas” statuss, nevar tikt pārbaudīta tiesā un, iespējams, to neievērošanas gadījumā nevar tikt piemērots sods, jo pretējā gadījumā tos var neievērot bez jebkādām sekām [..]” (20).
73.      Tādējādi no sprieduma Sinalov (21) izriet, ka Tiesa pieprasa pārbaudi tiesā attiecībā uz lietas iedalīšanas likumību, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tomēr tā nenosaka, ka šādai pārsūdzības iespējai obligāti jābūt pieejamai tiesnesim, kurš apstrīd viņam iedalīto lietu iedalīšanu. Tiesa norāda, ka ir jābūt iespējai šo pārbaudi veikt vai nu pēc lietas dalībnieka pieteikuma, vai arī pēc savas ierosmes, ja pastāv nopietnas šaubas (22).
74.      Tālab nevar uzskatīt, ka tāda īpaša tiesību aizsardzības līdzekļa neesība, kas iesniedzējtiesai ļautu apstrīdēt lietu iedalīšanu, pati par sevi ir pretrunā LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai (23), ja valsts tiesībās ir garantēts, ka valsts tiesību normu par lietu iedalīšanu ievērošanu var pārbaudīt tiesā pēc lietas dalībnieka lūguma vai pēc savas ierosmes.
75.      Lai
sniegtu iesniedzējtiesai norādes, kas tai varētu palīdzēt īstenot tās kompetenci, uzskatu par lietderīgu pamatlietā ņemt vērā šādus elementus.
76.      Pirmām kārtām, kā norādījusi Polijas valdība, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, lietas dalībniekiem ir tiesības lūgt tiesneša noraidījumu un izvirzīt ar tiesvedību saistītus iebildumus, tostarp tādus, kas attiecas uz iztiesāšanas sastāva nelikumīgu sastāvu.
77.      Otrām kārtām, no Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 89. panta 2. punkta izriet, ka tiesnešiem ir pieejams tiesību aizsardzības līdzeklis strīdos, kas izriet no “darba attiecībām”. Neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, ciktāl 56 lietu iedalīšana esot nesamērīgi palielinājusi tās darba slodzi, šī tiesa varētu apsvērt šajā tiesību normā paredzētās pārsūdzības izmantošanu.
78.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka uz iesniedzējtiesas būtībā uzdotā jautājuma trešo daļu jāatbild, ka ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, attiecīgajai dalībvalstij nav noteikts pienākums atzīt attiecīgajam tiesnesim tiesības pārsūdzēt tiesā attiecībā uz viņu pieņemtu lēmumu par lietu iedalīšanu vai pārdali, ja vien šo lēmumu likumību var pārbaudīt tiesā tiesvedībā par strīdu, ko tiesa izskata, pēc lietas dalībnieku iniciatīvas vai ex officio.
Secinājumi
79.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu,
jāinterpretē tādējādi, ka
–        tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram tāda valsts tiesas struktūra kā tās kolēģija var atsaukt šīs tiesas tiesnesi no daļas vai visu viņam iedalīto lietu izskatīšanas, izraisot tādas sekas, ka dažas no šīm lietām tiek pārdalītas citam iztiesāšanas sastāvam, neatkarīgi no tā, vai tiesnesis šai atsaukšanai ir vai nav piekritis, ja šajā tiesiskajā regulējumā nav noteikti kritēriji, pēc kuriem šai struktūrai jāvadās, pieņemot šādu lēmumu, un ja nav noteikts pienākums norādīt šī lēmuma pamatojumu;
–        tai nav pretrunā tādas valsts tiesību normas, ar kurām tiek ieviesta sistēma lietu iedalei pēc nejaušības principa, kura balstīta uz nejaušu skaitļu ģeneratoru bez cilvēka iejaukšanās, ja vien šajā sistēmā paredzētas garantijas, kas ir piemērotas, lai novērstu jebkādu patvaļīgu izmantošanu un jebkādu nepamatotu iejaukšanos;
–        ar to attiecīgajai dalībvalstij nav noteikts pienākums atzīt attiecīgajam tiesnesim tiesības pārsūdzēt tiesā attiecībā uz viņu pieņemtu lēmumu par lietu iedalīšanu vai pārdali, ja vien šo lēmumu likumību var pārbaudīt tiesā tiesvedībā par strīdu, ko tiesa izskata, pēc lietas dalībnieku iniciatīvas vai ex officio.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2024. gada 13. jūnijs), ar ko nosaka saskaņotas normas mākslīgā intelekta jomā un groza Regulas (EK) Nr. 300/2008, (ES) Nr. 167/2013, (ES) Nr. 168/2013, (ES) 2018/858, (ES) 2018/1139 un (ES) 2019/2144 un Direktīvas 2014/90/ES, (ES) 2016/797 un (ES) 2020/1828 (Mākslīgā intelekta akts; OV L, 2024/1689).
3      2024. gada Dz. U., 334. pozīcija.
4      2024. gada Dz. U., 867. pozīcija.
5      Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. februāra Direktīva
(OV 2011, L 48, 1. lpp.).
6      C‑197/23, turpmāk tekstā – “spriedums S.”, EU:C:2024:956.
7      Jāpiebilst, ka iesniedzējtiesas nostāja šajā jautājumā nešķiet skaidri noteikta. Tādējādi lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 35. punktā tā norāda, ka Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa) kolēģijas lēmums nevarot tikt pārbaudīts tiesā, un piebilst, ka pārbaude par to, vai ir ievērots noteikums par lietu iedalīšanu, esot izslēgta un tālab tiesvedība iesniedzējtiesā esot spēkā neesoša. Ja tāda ir iesniedzējtiesas analīze, tad paustās šaubas par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā neesību patiesībā attiecoties uz lēmumu, ar kuru šīs tiesas kolēģija ir atsaukusi tiesnesi JD no attiecīgo lietu izskatīšanas. Taču, kā apgalvo Polijas valdība, tiesnese JD nav apstrīdējusi šo lēmumu par atsaukšanu, bet, gluži pretēji, ir tam piekritusi. Šādos apstākļos jautājums par to, vai tiesnesei JD ir pieejams tiesību aizsardzības līdzeklis, pamatlietā ir hipotētisks, jo neviens faktisks strīds nav nodots izskatīšanai tiesā. Tamdēļ šķiet, ka šī problemātika ir jāaplūko šaurākā formulējumā, kādā tā ir formulēta lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sestajā apakšjautājumā, un papildus ņemot vērā šī lūguma 29. punktu, kurā iesniedzējtiesa skaidri atsaucas uz “tiesas administratīvās struktūras rakstveida lēmumu par lietas iedalīšanu un tiesas norīkošanu un sastāvu”.
8      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 26. marts, Pārskatīšana Simpson/Padome un HG/Komisija (C 542/18 RX-II un C‑543/18 RX-II, EU:C:2020:232, 71. punkts); 2024. gada 11. jūlijs, Hann-Invest u.c. (C‑554/21, C‑622/21 un C‑727/21, EU:C:2024:594, 47. un 49. punkts), un 2025. gada 6. marts, D. K. (Tiesneša atsaukšana) (C‑647/21 un C‑648/21, turpmāk tekstā – “spriedums D. K.”, EU:C:2025:143, 65. un 66. punkts).
9      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 11. jūlijs, Hann-Invest u.c. (C‑554/21, C‑622/21 un C‑727/21, EU:C:2024:594, 50., 51. un 54. punkts), un 2025. gada 1. aprīlis, Daka u.c. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 un C‑493/23, turpmāk tekstā – “spriedums Daka”, EU:C:2025:592, 75. un 76. punkts).
10      Šajā nozīmē skat. spriedumu S. (63. punkts un tajā minētā judikatūra) un spriedumu D. K. (72. punkts).
11      Šajā nozīmē skat. spriedumu D. K. (73. punkts).
12      Skat. spriedumu D. K. (75. punkts).
13      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, YP u.c.(Tiesneša imunitātes atcelšana un viņa atstādināšana no amata) (C‑615/20 un C‑671/20, EU:C:2023:562, 76. un 77. punkts). Šajā lietā Tiesai bija jāizskata situācija, kad iztiesāšanas sastāvam tika pārdalīta lieta pēc tam, kad tiesnesis, kuram tā sākotnēji bija iedalīta, tika atstādināts no amata, un šī atstādināšana notika, piemērojot rezolūciju, kas bija pieņemta, pārkāpjot LES 19. panta 1. punkta otro daļu. Tiesa nosprieda, ka šim iztiesāšanas sastāvam ir jāatturas izskatīt lietu, nepiemērojot šo rezolūciju.
14      Spriedums D. K. (77. punkts).
15      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982, 123. punkts), un 2021. gada 20. aprīlis, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, 53. punkts).
16      Spriedums D. K. (71. punkts), kurā ir atsauce uz ECT spriedumu, 2010. gada 5. marts, DMD GROUP, a.s. pret Slovākiju (CE:ECHR:2010:1005JUD001933403, 66. punkts).
17      Skat. spriedumu, 2025. gada 27. februāris, Sinalov (C‑16/24, turpmāk tekstā – “spriedums Sinalov”, EU:C:2025:116, 51. punkts).
18      Attiecībā uz Bulgārijas sistēmu iztiesāšanas sastāva atlasei pēc nejaušības principa skat. spriedumu Sinalov (51. punkts).
19      Vikipēdijas tiešsaistes enciklopēdijas vietnē ir norādīts, ka “datorzinātnēs pirmkods ir teksts, kas attēlo programmu veidojošās instrukcijas lasāmā formā, kā tās ir rakstītas programmēšanas valodā. Pirmkods parasti izpaužas teksta datņu kopuma formā” (pieejams tīmekļa vietnē: https://fr.wikipedia.org/wiki/Code_source).
20      Skat. arī spriedumus S. (67. punkts) un Daka (99. punkts). Turklāt Tiesa lietas Sinalov 56. punktā ir arī nospriedusi, ka, “ņemot vērā [..] dalībvalstu kompetenci attiecībā uz to tiesu sistēmas organizāciju, Savienības tiesībām nav pretrunā tas, ka tad, ja tiesnesim, kuram lietu ir iedalījis attiecīgās tiesas administratīvais vadītājs, rodas šaubas par šīs iedalīšanas likumību, ņemot vērā piemērojamās valsts tiesību normas, viņam šī lieta ir jānodod atpakaļ šim vadītājam, ņemot vērā viņa likumīgās prerogatīvas, lai viņš pārbaudītu šo likumību, un attiecīgā gadījumā jāpiekrīt izskatīt minēto lietu sākotnējās iedalīšanas apstiprināšanas gadījumā. Tomēr minētā vadītāja veiktās iedalīšanas likumību ir jāvar pārbaudīt tiesā saskaņā ar valsts tiesību normām” (mans izcēlums).
21      Skat. arī spriedumu S. (65.–67. punkts).
22      Šajā nozīmē skat. spriedumu Sinalov (54. punkts).
23      Šajā stadijā jānorāda, ka iesniedzējtiesas šaubas ir saistītas ar SLPS ietekmi uz pārmērīgi ilgas tiesvedības risku, kaitējot lietas dalībnieku procesuālajām tiesībām. Tomēr šāds apgalvojums nav pamatots ar lietas materiāliem. It īpaši lietas materiālos nav nekādas informācijas, kas ļautu novērtēt, vai pastāv saikne starp apgalvoto pārmērīgo noslodzi iesniedzējtiesai pamatlietā iedalīto lietu dēļ un tiesvedības ilgumu, kas no tā izrietot. Šādos apstākļos izvirzītais arguments šķiet tikai spekulatīvs. Tā kā nav pietiekamu faktu, uzskatu, ka to nevar lietderīgi izvērtēt, ņemot vērā Tiesai iesniegtos pierādījumus.