62024CJ0087
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2025. gada 23. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Dabasgāze – Direktīva 2009/73/EK – 41. panta 8. punkts – Jēdziens “atbilstīgs stimuls” – Regula (EK) Nr. 715/2009 – 13. panta 1. punkts – Pienācīgas atdeves no ieguldījumiem jēdziens – Pārvades tīkls un sadales tīkls – Uzglabāšanas objekts – Kritēriji, kas dalībvalsts regulatoram jāņem vērā pārvades tarifu un sadales tarifu noteikšanā – Kapitāla atdeves likme – Atbilstīgas interpretācijas pienākums – Pienākums norādīt pamatojumu
Lietā C‑87/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) iesniegusi ar 2024. gada 3. janvāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 2. februārī, tiesvedībā
AS “Gaso” un
AS “Conexus Baltic Grid”
pret
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisiju,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda ceturtās palātas tiesneša pienākumus, un tiesnesis M. Kondinanci [M. Condinanzi] (referents),
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: M. Aleksejevs [M. Aleksejev], nodaļas vadītājs,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 15. janvāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
AS “Gaso” vārdā – L. Liepa un J. Sarāns‑Reneslācis, advokāti,
–
AS “Conexus Baltic Grid” vārdā – C. Ginter, vandeadvokaat, un K. Pļaviņa‑Mika, advokāte, kā arī U. Bariss, valdes priekšsēdētājs, un M. Gode, valdes loceklis,
–
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas vārdā – J. Miķelsons, izpilddirektors, un A. Upena, padomes locekle,
–
Eiropas Komisijas vārdā – O. Beynet, L. Ozola un T. Scharf, pārstāvji,
uzklausījusi ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 3. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (OV 2009, L 211, 94. lpp.) 41. panta 8. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 715/2009 (2009. gada 13. jūlijs) par nosacījumiem attiecībā uz piekļuvi dabasgāzes pārvades tīkliem un par Regulas (EK) Nr. 1775/2005 atcelšanu (OV 2009, L 211, 36. lpp.) 13. panta 1. punkta pirmo daļu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību par diviem pieteikumiem, kurus iesniegušas attiecīgi AS “Gaso” un AS “Conexus Baltic Grid” un kuros lūgts atcelt Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas (Latvija) (turpmāk tekstā – “Latvijas regulators”) 2020. gada 20. augusta lēmumu Nr. 109 “Par kapitāla atdeves likmi dabasgāzes pārvades sistēmas, dabasgāzes sadales sistēmas un dabasgāzes uzglabāšanas pakalpojumu tarifu projekta aprēķināšanai” (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2009/73
3
Direktīvas 2009/73 23.–25., 30. un 32. apsvērumā ir teikts:
“(23)
Ir jāveic papildu pasākumi, lai nodrošinātu pārredzamus un nediskriminējošus tarifus attiecībā uz piekļuvi transportēšanai. Šie tarifi jāpiemēro visiem lietotājiem, tos nediskriminējot. Ja uzglabāšanas objekts, saspiestas gāzes uzglabāšana sistēmā vai palīgpakalpojums darbojas pietiekami konkurētspējīgā tirgū, piekļuvi varētu atļaut, pamatojoties uz pārredzamiem un nediskriminējošiem mehānismiem uz tirgus bāzes.
(24)
Jāpanāk uzglabāšanas sistēmu operatoru neatkarība, lai pilnveidotu trešo personu piekļuvi uzglabāšanas objektiem, kas ir tehniski un/vai ekonomiski nepieciešami, lai nodrošinātu efektīvu piekļuvi lietotāju apgādes sistēmai. [..] Ir jāpalielina arī pārredzamība trešām personām piedāvāto uzglabāšanas objektu jaudu pārvaldīšanā, paredzot, ka dalībvalstis nosaka un publicē atbilstošu nediskriminējošu, skaidru un publisku regulējumu, ko piemēro uzglabāšanas objektiem. [..]
(25)
No nediskriminējošas piekļuves sadales tīkliem ir atkarīga pakārtota piekļuve lietotājiem mazumtirdzniecības līmenī. [..]
[..]
(30)
Lai dabasgāzes iekšējais tirgus darbotos pareizi, energoregulatoriem ir jāspēj pieņemt lēmumus par visiem atbilstošiem regulēšanas jautājumiem un jābūt pilnīgi neatkarīgiem no visām citām publiskām un privātām interesēm. Tas neliedz īstenot ne tiesu iestāžu veiktu pārskatīšanu, ne parlamentāro pārraudzību atbilstīgi dalībvalstu konstitucionālajām tiesībām. [..]
[..]
(32)
Valstu regulatīvajām iestādēm vajadzētu būt iespējai noteikt vai apstiprināt tarifus vai to aprēķināšanas metodiku, pamatojoties uz pārvades sistēmas operatora vai sadales sistēmas operatora(‑u), vai sašķidrinātas dabasgāzes (SDG) sistēmas operatora priekšlikumu vai arī pamatojoties uz priekšlikumu, par ko vienojušies šie operatori un tīkla lietotāji. Pildot šos uzdevumus, valstu regulatīvajām iestādēm būtu jānodrošina, ka pārvades un sadales tarifi ir nediskriminējoši un atspoguļo izmaksas, kā arī jāņem vērā tīkla robežizmaksas, no kurām ilgtermiņā izvairās, izmantojot pieprasījuma regulēšanas pasākumus.”
4
Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ar šo direktīvu paredz kopīgus noteikumus dabasgāzes pārvadei, sadalei, piegādei un uzglabāšanai. Ar to nosaka normas, kas attiecas uz dabasgāzes nozares organizāciju un darbību, piekļuvi tirgum, kritērijiem un procedūrām, ko piemēro, piešķirot atļaujas dabasgāzes pārvadei, sadalei, piegādei un uzglabāšanai, kā arī uz sistēmu vadīšanu.”
5
Minētās direktīvas 2. pants ir formulēts šādi:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
4)
“pārvades sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas veic pārvades funkciju un atbild par pārvades sistēmas vadīšanu, uzturēšanas nodrošināšanu un, vajadzības gadījumā, attīstību konkrētā teritorijā un – attiecīgā gadījumā – par tās starpsavienošanu ar citām sistēmām un par sistēmas spēju ilgtermiņā atbilst pamatotām gāzes pārvades prasībām;
[..]
6)
“sadales sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par sadales sistēmas darbību, vadīšanu, uzturēšanas nodrošināšanu un, vajadzības gadījumā, attīstību konkrētā teritorijā un – attiecīgā gadījumā – par tās starpsavienošanu ar citām sistēmām un par sistēmas spēju ilgtermiņā atbilst pamatotām gāzes sadales prasībām;
[..]
9)
“uzglabāšanas objekts” ir objekts, ko izmanto dabasgāzes uzglabāšanai un kas pieder dabasgāzes uzņēmumam un/vai ko tas izmanto – arī SDG iekārtu daļa, ko izmanto uzglabāšanai, bet kas nav ražošanā izmantotā daļa un iekārtas, kuras rezervētas vienīgi pārvades sistēmu operatoriem, kuri nodrošina pārvadi;
10)
“uzglabāšanas sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas pilda uzglabāšanas funkciju un ir atbildīga par uzglabāšanas objekta vadīšanu;
[..].”
6
Šīs direktīvas 39. pantā “Regulatīvo iestāžu norīkošana un neatkarība” ir noteikts:
“1.   Katra dalībvalsts norīko vienu valsts regulatīvo iestādi valsts līmenī.
[..]
4.   Dalībvalstis garantē regulatīvās iestādes neatkarību un nodrošina, ka tā izmanto savas pilnvaras taisnīgi un pārredzami. Tādēļ dalībvalsts nodrošina, ka regulatīvā iestāde, veicot šajā direktīvā un saistītajos tiesību aktos paredzētos regulatīvos uzdevumus:
a)
ir juridiski un funkcionāli neatkarīga no citām publiskām vai privātām struktūrām;
b)
nodrošina, ka tās personāls un par tās vadību atbildīgās personas:
i)
darbojas neatkarīgi no tirgus interesēm; un
ii)
veicot regulatīvus uzdevumus, neprasa un nepieņem tiešus norādījumus no valdības vai citām publiskām vai privātām struktūrām. Attiecīgos gadījumos šīs prasības neskar ciešu sadarbību ar citām attiecīgām valsts iestādēm vai valdības noteiktās vispārējās politikas nostādnes, kas nav saistītas ar 41. pantā noteiktajām regulatīvajām pilnvarām un uzdevumiem.
[..]”
7
Direktīvas 2009/73 40. pantā “Regulatīvās iestādes vispārējie mērķi” ir paredzēts:
“Pildot šajā direktīvā noteiktos regulatīvos uzdevumus, regulatīvā iestāde veic visus piemērotos pasākumus, lai 41. pantā izklāstīto pienākumu un pilnvaru robežās ciešā sadarbībā ar citām atbilstīgām valsts iestādēm, tostarp konkurences iestādēm, un neskarot to kompetenci, sekmētu šādu mērķu sasniegšanu:
[..]
f)
nodrošināt īstermiņā un ilgtermiņā atbilstošu stimulu tīkla operatoriem un tīkla lietotājiem palielināt tīkla efektivitāti un sekmēt tirgus integrāciju;
[..].”
8
Šīs direktīvas 41. pantā “Regulatīvās iestādes pienākumi un pilnvaras” ir noteikts:
“1.   Regulatīvajai iestādei ir šādi pienākumi:
a)
atbilstīgi pārredzamiem kritērijiem noteikt vai apstiprināt pārvades vai sadales tarifus vai to aprēķināšanas metodiku;
[..]
n)
pārraudzīt un pārskatīt nosacījumus par piekļuvi glabātuvēm, saspiestas gāzes uzglabāšanai sistēmā un citiem palīgpakalpojumiem, kā paredzēts 33. pantā. Ja piekļuves režīmu glabātuvēm nosaka saskaņā ar 33. panta 3. punktu, uzdevumā neiekļauj tarifu pārskatīšanu;
[..].
6.   Regulatīvo iestāžu kompetencē ir noteikt vai pietiekamu laiku pirms tās stāšanās spēkā apstiprināt vismaz tādu metodiku, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu noteikumus un nosacījumus attiecībā uz:
a)
pieslēgumu un piekļuvi valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem, un noteikumiem un tarifiem, kas attiecas uz piekļuvi SDG iekārtām. Šie tarifi vai metodika ļauj veikt visus vajadzīgos ieguldījumus tīklos un SDG iekārtās, lai nodrošinātu tīklu un SDG iekārtu dzīvotspēju;
[..].
8.   Nosakot vai apstiprinot tarifus vai metodiku un balansēšanas pakalpojumus, regulatīvās iestādes nodrošina pārvades un sadales sistēmu operatoriem atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un piegādes drošumu un atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus.
[..]
16.   Regulatīvās iestādes savus lēmumus pilnībā pamato, lai ļautu tiesu iestādēm veikt pārskatīšanu[;] tiem jābūt publiski pieejamiem, vienlaikus nodrošinot komerciāli jutīgas informācijas konfidencialitāti.
[..]”
Regula Nr. 715/2009
9
Regulas Nr. 715/2009 7. un 8. apsvērumā ir teikts:
“(7)
Jāprecizē kritēriji, pēc kuriem nosaka tarifus piekļuvei tīkliem, lai nodrošinātu, ka tie pilnībā atbilst nediskriminācijas principam un tāda iekšējā tirgus vajadzībām, kurš sekmīgi darbojas, un tie pilnībā ņem vērā vajadzību pēc sistēmas viengabalainības un atspoguļo faktiskās izmaksas, ciktāl šīs izmaksas atbilst efektīva un strukturāli salīdzināma tīkla operatora izmaksām un ir pārredzamas, tajā pašā laikā ietverot pienācīgu peļņu [pienācīgu atdevi] no ieguldījumiem un vajadzības gadījumā ņemot vērā tarifu salīdzinošo novērtēšanu, ko veic regulatīvās iestādes.
(8)
Aprēķinot tarifus piekļuvei tīkliem, ir svarīgi ņemt vērā faktiskās izmaksas, ciktāl šīs izmaksas atbilst efektīva un strukturāli salīdzināma tīkla operatora izmaksām un ir pārredzamas, kā arī vajadzību gūt attiecīgu peļņu [pienācīgu atdevi] no ieguldījumiem un stimulēt jaunas infrastruktūras celtniecību, tostarp īpašu regulatīvo režīmu jaunām investīcijām, kā noteikts Direktīvā [2009/73]. Šajā ziņā un jo īpaši, ja pastāv efektīva gāzesvadu savstarpēja konkurence, visnotaļ atbalstāma būs tarifu salīdzinoša novērtēšana, ko veic regulatīvās iestādes.”
10
Šīs regulas 1. pantā ir noteikts:
“Šīs regulas mērķis ir:
a)
paredzēt nediskriminējošus noteikumus par nosacījumiem piekļuvei dabasgāzes pārvades sistēmām, ņemot vērā valstu un reģionālo tirgu īpašās iezīmes, lai nodrošinātu dabasgāzes iekšējā tirgus pareizu darbību;
b)
paredzēt nediskriminējošus noteikumus par piekļuves nosacījumiem SDG iekārtām un uzglabāšanas objektiem, ņemot vērā valstu un reģionālo tirgu īpašās iezīmes [..]
[..]
Šā panta pirmajā daļā minētie mērķi ietver saskaņotu tīkla, bet ne uzglabāšanas objektu, piekļuves tarifu principu vai to aprēķināšanas metožu noteikšanu [..].
Šo regulu, izņemot 19. panta 4. punktu, piemēro vienīgi uzglabāšanas objektiem, uz kuriem attiecas Direktīvas [2009/73] 33. panta 3. vai 4. punkts.
[..]”
11
Minētās regulas 13. panta 1. punkta pirmajā un trešajā daļā ir noteikts:
“Tarifi vai to aprēķināšanas metodes, ko piemēro pārvades sistēmu operatori un ko apstiprinājušas regulatīvās iestādes saskaņā ar Direktīvas [2009/73] 41. panta 6. punktu, kā arī tarifi, kas publicēti saskaņā ar minētās direktīvas 32. panta 1. punktu, ir pārredzami, ņem vērā vajadzību pēc sistēmas viengabalainības un tās uzlabošanas un atspoguļo faktiskās izmaksas, ciktāl šīs izmaksas atbilst efektīva un strukturāli salīdzināma tīkla operatora izmaksām un ir pārredzamas, vienlaikus ietverot attiecīgu peļņu [pienācīgu atdevi] no ieguldījumiem un vajadzības gadījumā ņemot vērā tarifu salīdzinošo novērtēšanu, ko izstrādājušas regulatīvās iestādes. Tarifus vai to aprēķināšanas metodes piemēro bez diskriminācijas.
[..]
Tarifi vai to aprēķināšanas metodes veicina efektīvu gāzes tirdzniecību un konkurenci, vienlaikus ļaujot izvairīties no savstarpējas tīkla lietotāju subsidēšanas, nodrošinot stimulus ieguldījumiem un uzturot vai radot pārvades tīklu savstarpēju izmantojamību.”
Regula (ES) 2017/460
12
Komisijas Regulas (ES) 2017/460 (2017. gada 16. marts), ar ko izveido tīkla kodeksu par harmonizētām gāzes pārvades tarifu struktūrām (OV 2017, L 72, 29. lpp.), 1. pantā ir paredzēts, ka ar šo regulu tiek izveidots tīkla kodekss, kas ietver noteikumus par harmonizētām gāzes pārvades tarifu struktūrām, tostarp noteikumus par atsauces cenas metodikas piemērošanu un attiecīgas prasības par apspriešanos, publicēšanu un jaudas standartproduktu rezerves cenu aprēķināšanu.
13
Minētās regulas 30. panta “Informācija, kas publicējama pirms tarifu perioda sākuma” 1. punktā ir noteikts:
“Pirms tarifu perioda sākuma saskaņā ar valsts regulatīvās iestādes lēmumu vai nu valsts regulatīvā iestāde, vai pārvades sistēmas operators(‑i) publicē šādu informāciju saskaņā ar 31. un 32. panta prasībām:
[..]
b) šāda informācija:
i)
pārvades sistēmas operatora atļautie ieņēmumi un/vai mērķieņēmumi;
ii)
informācija par i) punktā minēto ieņēmumu izmaiņām salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu;
iii)
šādi parametri:
[..]
2)
kapitāla izmaksas un [to] aprēķināšanas metodika;
3)
kapitālizdevumi, tostarp:
[..]
4)
pamatdarbības izdevumi;
5)
stimulu mehānismi un efektivitātes mērķrādītāji;
6)
inflācijas indeksi;
[..].”
Latvijas tiesības
Likums “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem”
14
Saskaņā ar 2000. gada 19. oktobra likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” (“Latvijas Vēstnesis”, 2000, Nr. 394) 7. panta otro daļu Latvijas regulators ir institucionāli un funkcionāli neatkarīgs, pilntiesīgs, autonoms publisko tiesību subjekts un patstāvīgs sava likumā apstiprinātā budžeta izpildē. Viens no tā pienākumiem ir regulēt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu dabasgāzes apgādes jomā.
15
Šā likuma 9. panta pirmās daļas 2. punktā ir noteikts, ka Latvijas regulators nosaka tarifu vai tarifu augšējās robežas aprēķināšanas un noteikšanas metodiku, kā arī tarifu vai tarifu augšējās robežas piemērošanas kārtību, ja vien nozares speciālie likumi neparedz citus tarifu noteikšanas principus.
16
Minētā likuma 9. panta otrajā daļā ir paredzēts:
“[Latvijas] regulators savas kompetences ietvaros patstāvīgi pieņem lēmumus un izdod administratīvos aktus, kas ir saistoši konkrētiem sabiedrisko pakalpojumu sniedzējiem un lietotājiem.”
17
Saskaņā ar likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” 20. panta pirmo daļu:
“Tarifi ir nosakāmi tādā apmērā, lai lietotāju izdarītie tarifu maksājumi segtu ekonomiski pamatotas sabiedrisko pakalpojumu izmaksas un nodrošinātu sabiedrisko pakalpojumu rentabilitāti, ja vien nozares speciālie normatīvie akti neparedz citus tarifu noteikšanas principus. Ja mainās tarifus ietekmējošie faktori, piemēram, rentabilitāte, Latvijas regulators var ierosināt tarifu pārskatīšanu un pieprasīt, lai sabiedrisko pakalpojumu sniedzējs noteiktā termiņā iesniedz tarifu projektu kopā ar tarifus veidojošo izmaksu pamatojumu.”
Lēmums par metodiku
18
Ar Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas padomes 2018. gada 13. augusta lēmumu Nr. 1/23 “Kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas metodika” (turpmāk tekstā – “lēmums par metodiku”) tika apstiprināta kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas un piemērošanas kārtība regulēto pakalpojumu, tostarp dabasgāzes tīklu pakalpojumu, tarifu projektu izstrādes vajadzībām. Šajā lēmumā citastarp ir izklāstīta formula vidējās svērtās kapitāla atdeves likmes aprēķināšanai reālā izteiksmē.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
19
Latvijas regulatora padome, pamatojoties uz lēmumu par metodiku, pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru tā atzina, ka dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram, dabasgāzes sadales sistēmas operatoram un dabasgāzes uzglabāšanas objekta operatoram ir piemērojama vidējā svērtā kapitāla atdeves likme reālā izteiksmē.
20
Ņemot vērā pašu kapitāla atdeves likmi un aizņemtā kapitāla atdeves likmi, kuras aprēķinātas atbilstoši lēmumam par metodiku, uzņēmumu ienākuma nodokļa likmi un vidējās patēriņa cenu ikgadējās izmaiņas iepriekšējos piecos kalendārajos gados, Latvijas regulators noteica, ka operatoram, kurš – kā liecina jaunākā pieejamā gada pārskata dati – ietilpst vidēju vai lielāku uzņēmumu kategorijā, piemērojamā kapitāla atdeves likme ir 2,65 %, savukārt operatoram, kurš ietilpst mikrouzņēmumu vai mazu uzņēmumu kategorijā, piemērojamā kapitāla atdeves likme ir 4,37 %.
21
Ar apstrīdēto lēmumu tika precizēts, ka atdeves likme 2,65 % apmērā atbilst situācijai finanšu tirgos un ka ar to ir adekvāti novērtēti finansējuma piesaistes riski, tas nodrošinot dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram, sadales sistēmas operatoram un uzglabāšanas sistēmas operatoram iespējas finansēt aizņēmumus, ieguldīt dabasgāzes tīklu atjaunošanā un attīstībā, kā arī gūt samērīgu peļņu, vienlaikus nodrošinot lietotājiem iespēju saņemt nepārtrauktus, drošus un kvalitatīvus sabiedriskos pakalpojumus, kuru tarifi (cenas) atbilst ekonomiski pamatotām izmaksām.
22
AS “Gaso”, kas Latvijā ir dabasgāzes sadales sistēmas operators, un AS “Conexus Baltic Grid”, kura šajā dalībvalstī ir dabasgāzes pārvades sistēmas operators un vienlaikus arī dabasgāzes uzglabāšanas objekta operators, iesniedzējtiesai – Administratīvajai apgabaltiesai (Latvija) – katra atsevišķi iesniedza pieteikumu par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
23
Šo pieteikumu pamatojumā minētās sabiedrības būtībā apgalvoja, ka Latvijas regulators ir pārsniedzis savas pilnvaras un, nosakot kritērijus un aprēķinot kapitāla atdeves likmi, ir būtiski kļūdījies procesuālo un materiālo tiesību normu piemērošanā, kā arī, nosakot nepamatoti zemu kapitāla atdeves likmi, nav izpildījis pienākumu norādīt pamatojumu. Konkrētāk, ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpta Direktīva 2009/73, ar kuru dalībvalstu regulatoriem citastarp ir uzlikts pienākums veicināt dabasgāzes tirgus attīstību un funkcionēšanu, nodrošinot ieguldītājiem pietiekamu stimulu veikt nepieciešamos ieguldījumus infrastruktūrā. Tāpat šajā lēmumā neesot ievērota Regula Nr. 715/2009, kurā paredzēts, ka regulators, nosakot tarifus, ņem vērā pienācīgu atdevi no veiktajiem ieguldījumiem.
24
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa, pirmkārt, norādīja, ka pamatlietā izskatāmā strīda atrisināšanai nozīmīgs ir Direktīvas 2009/73 40. panta f) punkts un 41. panta 8. punkts, kā arī Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkts kopsakarā ar tās 7. un 8. apsvērumu.
25
Otrkārt, tā uzsvēra, ka, lai gan no iepriekšējā punktā minētajām normām izriet, ka dalībvalstij, nosakot tarifus par piekļuvi dabasgāzes pārvades tīklam un sadales tīklam, ir jāparedz “pienācīga peļņa [atdeve] no veiktajiem ieguldījumiem”, tajās trūkst norāžu, kā saprotama šī frāze, turklāt Tiesai līdz šim vēl neesot bijusi iespēja par to spriest. Iesniedzējtiesa piebilda, ka tai trūkst nepārprotamu norāžu par to, kā novērtējams, vai pamatlietā aplūkojamās kapitāla atdeves likmes noteikšanas vajadzībām izmantotā Latvijas regulatora metodika ir saderīga ar Savienības tiesību normām.
26
Treškārt, minētā tiesa norādīja: likumā “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” izklāstītais tiesiskais regulējums neietver normas, kas atbilstu šīs direktīvas 40. un 41. panta regulējumam, kuros attiecīgi noteikti dalībvalstu regulatoru vispārīgie mērķi un to pienākumi un pilnvaras. Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizēja: visdrīzāk nav tā, ka šā likuma 20. panta pirmā daļa, uz kuras pamata Latvijas regulators pieņēma apstrīdēto lēmumu, aptvertu visus šā sprieduma 24. punktā uzskaitītajās direktīvas normās minētos mērķus, tostarp tos, kas saistīti ar regulēta sabiedriskā pakalpojuma sniedzēja tiesībām uz atbilstīgu stimulu gan īstermiņā, gan ilgtermiņā. Līdz ar to rodoties jautājums, vai minētās direktīvas normas ir pienācīgi transponētas Latvijas tiesībās.
27
Visbeidzot, ceturtkārt, iesniedzējtiesa, ņemot vērā Direktīvas 2009/73 un Regulas Nr. 715/2009 normas, pauda šaubas par šīs regulas 13. panta 1. punkta piemērojamību tarifam, kas maksājams par piekļuvi dabasgāzes uzglabāšanas objektam, kura pārvaldību šajā gadījumā nodrošina AS “Conexus Baltic Grid”. Proti, minētā tiesa, ņemot vērā, ka Direktīvas 2009/73 33. panta 3. un 4. punktā izklāstītā kārtība ir fakultatīva, pauda uzskatu, ka minētās regulas 13. panta 1. punkts, kurā izklāstīti nosacījumi tarifiem, ko piemēro pārvades sistēmas operators un ko regulators apstiprinājis atbilstoši Direktīvas 2009/73 41. panta 6. punktam, kā arī tarifiem, kuri publicēti atbilstoši šīs direktīvas 32. panta 1. punktam, attiecas vienīgi uz dabasgāzes pārvades sistēmas pakalpojuma tarifiem, bet neattiecas uz tarifu noteikšanu saistībā ar dabasgāzes uzglabāšanas objektiem.
28
Šādos apstākļos Administratīvā apgabaltiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2009/73] 41. panta 8. punktam pretrunā ir tāds piemērojamo nacionālo tiesību regulējums, kas Regulatoram, aprēķinot tarifus vai [nosakot] metodiku, neparedz pienākumu sniegt pamatojumu tam, kā pārvades un sadales sistēmu operatoriem tiek nodrošināts atbilstīgs stimuls īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un piegādes drošumu un atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus?
2)
Vai Direktīvas [2009/73] 41. panta 8. punktam atbilst tāda piemērojamo nacionālo tiesību interpretācija, kas paredz atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un piegādes drošumu un atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus nodrošināt tādējādi, ka lietotāju tarifu maksājumi sedz tikai ekonomiski pamatotas sabiedrisko pakalpojumu izmaksas un nodrošina rentabilitāti kaut minimālā apmērā?
3)
Vai Direktīvas [2009/73] 41. panta 8. punktā definētajiem mērķiem atbilst tāds piemērojamo nacionālo tiesību regulējums, kas, nosakot “atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā”, kā arī “tirgus integrācijas, piegādes drošuma un pētniecības pasākumu sekmēšanai” paredzēto stimulu, neparedz ņemt vērā finanšu nozarē pieņemtos principus vidējās svērtās kapitāla atdeves likmes noteikšanai, pamatojoties uz salīdzināmiem uzņēmumiem, kas darbojas brīvajā tirgū?
4)
Vai regulatīvajai iestādei, interpretējot jēdzienus “pienācīga peļņa no ieguldījumiem” Regulas [Nr. 715/2009] 13. pantā un “stimuls ieguldījumiem” Direktīvas 2009/73 41. pantā, jāvadās no finanšu nozarē pieņemtā jēdziena “vidējā kapitāla atdeves likme” [“vidējās svērtās kapitāla izmaksas”] (WACC) un tās noteikšanai pieņemtās metodikas?
5)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai regulatīvā iestāde ir tiesīga atkāpties no vidējās kapitāla atdeves likmes noteikšanas metodikas finanšu nozarē un to koriģēt pēc saviem ieskatiem?
6)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai regulatīvā iestāde ir tiesīga vidējo kapitāla atdeves likmi koriģēt tādējādi, ka tās aprēķinā tiek ņemta vērā izmēra prēmija, kas balstīta uz aizņemšanās izmaksām citos uzņēmumos dalībvalsts ekonomikā?
7)
Ja atbilde uz 4. jautājumu ir apstiprinoša, vai regulatīvā iestāde ir tiesīga vidējo kapitāla atdeves likmi koriģēt tādējādi, ka tai nav jākompensē dabasgāzes pārvades vai uzglabāšanas operatoram inflācija, kas pieaugusi iepriekšējā tarifa periodā?
8)
Ja atbilde uz 5. jautājumu ir apstiprinoša, kā arī situācijā, ja sistēmas operators nepiekrīt regulatīvās iestādes piedāvātajam vidējās kapitāla atdeves likmes apmēram vai tās pamatojošiem elementiem, vai regulatīvajai iestādei, nosakot vidējo kapitāla atdeves likmi WACC [..], būtu pienākums iesaistīt neatkarīgu trešo pusi atbilstoša likmes apmēra izvērtēšanā?
9)
Vai tāda tarifu noteikšanas kārtība, kurā vidējo kapitāla atdeves likmi nosaka regulatīvā iestāde un kurā dabasgāzes pārvades vai uzglabāšanas operatoram nav tiesību šo aprēķinu koriģēt, balstoties uz sistēmas operatora uzņēmuma individuāliem rādītājiem, ir pretrunā Direktīvas [2009/73] 41. panta 8. punktā definētajiem mērķiem?
10)
Vai Regulas [Nr. 715/2009] 1. panta [pirmās daļas] b) apakšpunkts kopsakarā ar šī panta otro daļu ir interpretējams tādējādi, ka regulas preambulas 7. un 8. apsvērums, kā arī 13. panta 1. punkts ir piemērojami dabasgāzes uzglabāšanas objektiem un tarifiem, ko nosaka regulatīvā iestāde, ja piekļuve sašķidrinātas dabasgāzes uzglabāšanas objektiem tiek regulēta?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
29
Latvijas regulators apgalvo, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir nepieņemami.
30
Pirmām kārtām, šī iestāde apgalvo, ka pirmais jautājums ir hipotētisks un attiecas uz dalībvalsts tiesību normu interpretāciju, nevis Savienības tiesību normu interpretāciju. Šis jautājums esot balstīts uz kļūdainu premisu, ka minētā iestāde ir atbrīvota no pienākuma norādīt pamatojumu gan kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas metodikai, gan pašām atdeves likmēm. Taču no dalībvalsts tiesību aktiem, konkrēti no Administratīvā procesa likuma 67. panta otrās daļas izrietot, ka šai iestādei ir pienākums norādīt pamatojumu saviem lēmumiem; šajā gadījumā tā esot ņēmusi vērā piemērojamās tiesību normas, citastarp Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktu un Regulu Nr. 715/2009.
31
Otrām kārtām, Latvijas regulators uzskata, ka otrais līdz sestais jautājums ir formulēts pārāk vispārīgi un tajos runa ir nevis par Savienības tiesību normu interpretāciju, bet gan par to piemērošanu. Turklāt šajos jautājumos lietoto jēdzienu un frāžu vispārīguma dēļ Tiesai neesot iespējams uz tiem atbildēt precīzi. Visbeidzot, gan Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā, gan Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punktā esot noteikts tikai dalībvalstu regulatoriem sasniedzamais mērķis, vienlaikus ļaujot tiem izvēlēties mērķa sasniegšanas līdzekļus vai metodes. Taču šī līdzekļu vai metožu izvēle, par ko vaicā iesniedzējtiesa, esot nevis Savienības tiesību normu interpretācijas jautājums, kas ietilptu Tiesas kompetencē, bet gan to piemērošanas jautājums, kas ietilpst valsts tiesu kompetencē.
32
Trešām kārtām, Latvijas regulators apgalvo, ka otrais, astotais un devītais jautājums attiecas uz dalībvalsts tiesību normu interpretāciju, nevis Savienības tiesību normu interpretāciju. Konkrētāk, otrajā jautājumā minētais jēdziens “rentabilitāte” esot lietots nevis šeit nozīmīgajos Savienības tiesību aktos, bet gan likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” 20. panta pirmajā daļā.
33
Ceturtām kārtām, Latvijas regulators apgalvo, ka ceturtajam līdz astotajam jautājumam nav nekādas saistības ar pamatlietā aplūkojamajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem un ka atbilde uz tiem nav objektīvi nepieciešama nolēmuma pieņemšanai pamatlietā, jo Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkts neesot piemērojams nedz dabasgāzes uzglabāšanas objektam, kura operators šajā gadījumā ir AS “Conexus Baltic Grid”, nedz dabasgāzes sadales tīklam, kura pārvaldība Latvijā ir uzticēta AS “Gaso”.
34
Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kura izskata strīdu un ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība tam, lai tā varētu pieņemt nolēmumu lietā, gan jautājumu, ko tā uzdod Tiesai, nozīmīgums. No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību normām attiecas nozīmīguma prezumpcija un ka līdz ar to Tiesai principā ir jāsniedz nolēmums, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju. Tātad atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 37. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
35
Turklāt, tā kā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pamats prejudiciālā nolēmuma tiesvedībai Tiesā uz LESD 267. panta pamata, ir būtiski, lai valsts tiesa tajā skaidri norādītu faktiskos apstākļus un tiesisko regulējumu, kurā pamatlieta iekļaujas, un sniedz vismaz minimālu skaidrojumu par iemesliem, kāpēc ir izvēlētas Savienības tiesību normas, kuru interpretāciju tā lūdz, kā arī par saikni, kuru tā ir konstatējusi starp šīm tiesību normām un tajā izskatāmajai lietai piemērojamo valsts tiesisko regulējumu. Šīs kumulatīvās prasības attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu ir skaidri noteiktas Tiesas Reglamenta 94. pantā (spriedums, 2019. gada 12. decembris, Slovenské elektrárne, C‑376/18, EU:C:2019:1068, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
36
Vispirms – šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Direktīvas 2009/73 un Regulas Nr. 715/2009 normām ir acīmredzama saistība ar pamatlietu, kas attiecas uz tādas kapitāla atdeves likmes aprēķināšanu, kuru noteicis dabasgāzes tirgus regulators, kura ir jāpiemēro attiecīgajam dalībvalsts dabasgāzes sistēmas operatoram un kura var ietekmēt tarifus, ko piemēro attiecīgais operators.
37
Turpinot – saistībā ar Reglamenta 94. panta c) punktā minētajām prasībām par, pirmkārt, iemesliem, kuru dēļ iesniedzējtiesai ir radušās šaubas par Direktīvas 2009/73 un Regulas Nr. 715/2009 interpretāciju, un, otrkārt, saikni, ko tā konstatējusi starp šiem diviem Savienības tiesību aktiem, no vienas puses, un pamatlietā piemērojamo dalībvalsts tiesisko regulējumu, no otras puses, ir konstatējams, ka minētā tiesa ir izklāstījusi apsvērumus par jautājumiem, kas tai radušies par minēto aktu, konkrētāk, Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta, interpretāciju, kā arī par saikni, ko tā konstatējusi starp šīm normām, no vienas puses, un šo dalībvalsts tiesisko regulējumu, citastarp prasībām, kuras Latvijas regulatoram ir jāņem vērā, nosakot dabasgāzes pārvades tarifus un sadales tarifus, no otras puses.
38
Visbeidzot – attiecībā uz prejudiciālajiem jautājumiem par iepriekšējā punktā minēto divu Savienības tiesību aktu interpretāciju un to nozīmīgumu jautājumam par piekļuvi dabasgāzes uzglabāšanas objektam, kura operators ir AS “Conexus Baltic Grid”, pietiek ar atgādinājumu, ka, ja nav acīmredzami, ka lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, iebildums, ka šī tiesību norma nav piemērojama pamatlietā, nav saistīts ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, bet attiecas uz uzdoto jautājumu būtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Slovenské elektrárne, C‑376/18, EU:C:2019:1068, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par lietas būtību
Ievadapsvērumi
40
Ar desmit jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā pauž šaubas par trim juridiskiem aspektiem, kuri attiecas, pirmkārt, uz Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto tarifu noteikšanas principu piemērošanas jomu (septītais, devītais un desmitais jautājums), otrkārt, uz jēdziena “atbilstīgs stimuls” – Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izpratnē – transponēšanu dalībvalsts tiesību sistēmā un uz dalībvalsts regulatora pienākumu norādīt pamatojumu (pirmais un otrais jautājums), kā arī, treškārt, uz veidu, kādā šai iestādei, aprēķinot un nosakot tarifus, ir jānodrošina dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram šāds atbilstīgs stimuls un/vai pienācīga atdeve no ieguldījumiem Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē (trešais līdz devītais jautājums).
41
Šie trīs aspekti ir jāizvērtē iepriekš minētajā secībā.
Par septīto, devīto un desmito jautājumu attiecībā uz Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmajā daļā minēto tarifu noteikšanas principu piemērošanas jomu
42
Ar septīto, devīto un desmito jautājumu, kuri jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tarifu noteikšanas principi, kas izklāstīti šajās normās, ir piemērojami ne tikai attiecībā uz dabasgāzes pārvades sistēmas operatoriem un sadales sistēmas operatoriem, bet arī šīs gāzes uzglabāšanas objektiem.
43
Šis jautājums izriet no apstrīdētā lēmuma, ar kuru Latvijas regulators attiecībā uz Latvijas dabasgāzes sadales sistēmas operatoru AS “Gaso” un šīs valsts dabasgāzes pārvades sistēmas operatoru un uzglabāšanas objekta operatoru AS “Conexus Baltic Grid” noteica identiskas kapitāla atdeves likmes. Šajā ziņā ir jāprecizē: tā kā tikai desmitā jautājuma beigās ir minēti arī sašķidrinātās dabasgāzes uzglabāšanas objekti, taču lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav paskaidrots, kādu iemeslu dēļ nupat minētie objekti iekļauti šajā jautājumā, Tiesas atbildei uz septīto, devīto un desmito jautājumu ir jāaprobežojas ar to, vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmajā daļā izklāstītie noteikumi par tarifu noteikšanu ir piemērojami dabasgāzes uzglabāšanas objektiem.
44
Pēc šiem precizējumiem ir jāatgādina, ka ar Direktīvu 2009/73 paredzēts izveidot tādu dabasgāzes iekšējo tirgu, kas būs pilnīgi un faktiski atvērts un balstīts uz konkurenci, ieviešot – kā izriet no tās 1. panta 1. punkta – kopīgus noteikumus dabasgāzes pārvadei, sadalei, piegādei un uzglabāšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, GRDF, C‑236/18, EU:C:2019:1120, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Šajā ziņā šīs direktīvas 2. panta 4., 6., 9. un 10. punktā ir definēti un nošķirti attiecīgi dabasgāzes “pārvades sistēmas operators”, “sadales sistēmas operators”, “uzglabāšanas objekts” un “uzglabāšanas sistēmas operators”.
46
Turklāt, kā uzsvērts minētās direktīvas 23., 25. un 32. apsvērumā, ar to bija paredzēts nodrošināt nediskriminējošu piekļuvi dabasgāzes pārvades tīklam un sadales tīklam, citastarp uzticot dalībvalstu regulatīvajām iestādēm, kā teikts minētās direktīvas 41. panta 1. punkta a) apakšpunktā, pienākumu pēc “pārredzamiem kritērijiem noteikt vai apstiprināt pārvades vai sadales tarifus vai to aprēķināšanas metodiku”.
47
Direktīvas 2009/73 41. panta 6. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka dalībvalstu regulatīvo iestāžu kompetencē ir noteikt vai apstiprināt vismaz tādu metodiku, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu noteikumus un nosacījumus attiecībā uz piekļuvi valsts tīkliem, tostarp pārvades tarifus un sadales tarifus.
48
Papildus tam saskaņā ar šīs direktīvas 41. panta 8. punktu “nosakot vai apstiprinot tarifus vai metodiku [..], regulatīvās iestādes nodrošina pārvades un sadales sistēmu operatoriem atbilstīgu stimulu [..] palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un piegādes drošumu [apgādes drošību] un atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus”.
49
No tā izriet, ka noteikumi par tarifu noteikšanu, kas citastarp izklāstīti Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā, ir piemērojami vienīgi attiecībā uz dabasgāzes pārvades “sistēmas” un sadales “sistēmas” operatoriem šīs direktīvas 2. panta 4. un 6. punkta izpratnē, nevis uz dabasgāzes “uzglabāšanas objektiem” un to operatoriem minētās direktīvas 2. panta 9. un 10. punkta izpratnē.
50
Šāda dabasgāzes uzglabāšanas objektu izslēgšana ir konstatējama arī Regulā Nr. 715/2009, kurā, kā liecina tās nosaukums, ir izklāstīti “nosacījumi attiecībā uz piekļuvi dabasgāzes pārvades tīkliem”.
51
Pirmkārt, kā liecina šīs regulas 1. panta otrā daļa, saskaņotu principu noteikšana attiecībā uz tarifiem vai to aprēķināšanas metodikām – kā viens no regulas mērķiem – attiecas vienīgi uz piekļuvi tīkliem, bet ne uz piekļuvi uzglabāšanas objektiem. Otrkārt, no šīs regulas 13. panta 1. punkta pirmās daļas formulējuma izriet, ka tarifu noteikšanas pasākumi un ar šo normu ieviestie pienākumi, tostarp pienākums nodrošināt pārredzamību un nediskriminēšanu tarifu noteikšanā, attiecas tikai uz dabasgāzes pārvades sistēmas operatoru.
52
Tarifu noteikšanas regulējumā principiālā atšķirība starp noteikumiem, kuri piemērojami “tīkliem”, un noteikumiem, kuri piemērojami dabasgāzes uzglabāšanas objektiem, ir izskaidrojama – kā pamatoti uzsvērusi Eiropas Komisija – ar apstākli, ka šie objekti, atšķirībā no “tīkliem”, netiek vispārēji uzskatīti par dabiskiem monopoliem un tātad var konkurēt ar citiem objektiem. Kā teikts Direktīvas 2009/73 23. un 24. apsvērumā, tieši šā iemesla dēļ ar to izveidots speciāls regulējums attiecībā uz dabasgāzes uzglabāšanas objektiem, tajā skaitā tās 33. pantā, kurā izklāstīti konkrēti noteikumi par piekļuvi šiem objektiem uz vienošanās pamata atbilstoši šā panta 3. punktam vai uz regulatīva pamata atbilstoši minētā panta 4. punktam, bet ar vairākiem nosacījumiem.
53
Tomēr, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 45. punktā, nedz šī direktīva, nedz Regula Nr. 715/2009 neliedz dalībvalstu regulatoriem tarifu noteikšanas principus, kas nostiprināti attiecīgi minētās direktīvas 41. panta 8. punktā un šīs regulas 13. panta 1. punkta pirmajā daļā un kas piemērojami dabasgāzes “sistēmām” (jeb “tīkliem”), attiecināt arī uz piekļuvi minētajiem objektiem.
54
Kā būtībā norāda Komisija, nevar izslēgt, ka tādi objektīvi iemesli kā uzglabāšanas objektu konkrētās tehniskās iezīmes vai to svarīgums energoapgādes drošībai vienas vai vairāku dalībvalstu teritorijā var attaisnot to, ka dalībvalsts regulators tarifu noteikšanas principus, ko tas piemēro attiecībā uz dabasgāzes pārvades sistēmu un sadales sistēmu, attiecina arī uz piekļuvi šiem uzglabāšanas objektiem.
55
Ņemot vērā minētos iemeslus, atbilde uz septīto, devīto un desmito jautājumu ir šāda: Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmā daļa jāinterpretē tādējādi, ka šajās normās izklāstītie tarifu noteikšanas principi neattiecas uz dabasgāzes uzglabāšanas objektiem dalībvalstīs, tomēr objektīvi attaisnojošu iemeslu dēļ dalībvalstu regulatīvo iestādes šos tarifu noteikšanas principus var attiecināt arī uz piekļuvi minētajiem objektiem.
Par pirmo un otro jautājumu attiecībā uz jēdziena “atbilstīgs stimuls” – Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izpratnē – transponēšanu dalībvalsts tiesību sistēmā un dalībvalsts regulatora pienākumu norādīt pamatojumu
56
Ar pirmajiem diviem jautājumiem, kuri jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. un 16. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru “atbilstīgs stimuls” 41. panta 8. punkta izpratnē tiek nodrošināts ar to vien, ka tarifi, ko maksā lietotāji, sedz ekonomiski pamatotas sabiedriskā pakalpojuma izmaksas un ir pietiekami rentabilitātei vismaz minimālā apmērā, un saskaņā ar kuru dalībvalsts regulatoram nav pienākuma pamatot veidu, kā tas nodrošina šādu “atbilstīgu stimulu” dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram.
57
Vispirms jānorāda, ka šie jautājumi izriet no vispārīgām šaubām, kas iesniedzējtiesai radušās attiecībā uz Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta pareizu transponēšanu Latvijas tiesību sistēmā. Proti, minētā tiesa uzskata, ka šajā normā minētie, ar tarifu noteikšanu saistītie mērķi ir tālejošāki nekā mērķi, kas izvirzīti Latvijas tiesību aktos, tostarp likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” 20. panta pirmajā daļā, saskaņā ar kuru Latvijas regulatoram ir jānodrošina, ka tarifi tiek noteikti tādējādi, ka tie sedz ekonomiski pamatotas sabiedriskā pakalpojuma izmaksas un nodrošina rentabilitāti.
58
Attiecībā uz Direktīvas 2009/73 normām par dalībvalstu regulatīvo iestāžu pienākumiem dabasgāzes pārvades sistēmas operatora un sadales sistēmas operatora tarifu jomā, no šīs direktīvas 41. panta 6. punkta a) apakšpunkta izriet, ka šīs iestādes ir pilnvarotas noteikt vai apstiprināt metodiku, kas izmantojama, lai aprēķinātu vai noteiktu nosacījumus piekļuvei dalībvalsts dabasgāzes tīkliem, tostarp tarifus par tās pārvadi un sadali. Šajā normā ir precizēts, ka šiem tarifiem ir jābūt tādiem, lai būtu iespējams veikt ieguldījumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu tīkla darbībspēju.
59
Papildus tam ir jāatgādina, ka saskaņā ar minētās direktīvas 41. panta 8. punktu dalībvalstu regulatīvās iestādes, “nosakot vai apstiprinot tarifus vai metodiku, nodrošina pārvades un sadales sistēmu operatoriem atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un piegādes drošumu [apgādes drošību] un atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus”.
60
Turklāt – kā paredzēts šīs direktīvas 41. panta 16. punktā – dalībvalstu regulatīvajām iestādēm savi lēmumi ir jāpamato pilnīgi, lai būtu iespējams tos pārbaudīt tiesā.
61
Tātad ar Direktīvas 2009/73 41. panta 6. punkta a) apakšpunktu un šā panta 8. un 16. punktu – kopsakarā ar tās 32. apsvērumu – dalībvalstu regulatīvajām iestādēm ir uzlikts pienākums, tad, kad tiek pieņemta metodika attiecībā uz dabasgāzes pārvades tarifiem un sadales tarifiem, vai tad, kad tiek konkrēti noteikti šie tarifi, paredzēt – papildus pārvades sistēmas operatora un sadales sistēmas operatora faktisko izmaksu segšanai, lai nodrošinātu piekļuvi tīkliem –, pirmkārt, ar tiem ieguldījumiem saistīto izmaksu segšanu, kas nepieciešami šo tīklu darbībspējai un, otrkārt, “atbilstīgu stimulu” īstermiņā un ilgtermiņā, kas dod šiem operatoriem iespēju nodrošināt Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā uzskaitīto mērķu sasniegšanu un atbalstu šajā normā minētajām darbībām, vienlaikus uzliekot šīm iestādēm pienākumu norādīt pilnīgu pamatojumu un attaisnojumu tās lēmumiem, ar kuriem paredzēts nodrošināt iespēju veikt pārbaudi tiesā.
62
Attiecībā uz šīs direktīvas 41. panta 8. punkta transponēšanu Latvijas tiesību sistēmā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka likumā “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” ar tiešu formulējumu ir pārņemts Latvijas regulatora pienākums, pieņemot dabasgāzes pārvades tarifu un sadales tarifu aprēķināšanas metodiku vai konkrēti nosakot šos tarifus, paredzēt “atbilstīgu stimulu”, kas minēts 41. panta 8. punktā. Konkrētāk, kā jau uzsvērts šā sprieduma 57. punktā, likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” 20. panta pirmajā daļā, kas ir vienīgā nozīmīgā šā likuma norma, kuru min iesniedzējtiesa, ir tikai paredzēts, ka Latvijas regulators nodrošina, ka tarifi, ko maksā sabiedriskā pakalpojuma lietotāji, sedz ekonomiski pamatotas šā pakalpojuma izmaksas un nodrošina rentabilitāti.
63
Šajā ziņā šķiet, ka minētajā likumā lietotais jēdziens “rentabilitāte” atspoguļo ideju, ka dabasgāzes pārvades sistēmas operators un sadales sistēmas operators var gūt samērīgu peļņu (maržu), tomēr tur nav precizēts, kādām vajadzībām šī peļņa – vismaz daļēji – būtu izmantojama. Tāpēc šķiet, ka šā jēdziena tvērums ir vispārīgāks un ka tas ir mazāk orientēts uz mērķu sasniegšanu un pasākumiem saistībā ar dabasgāzes tirgus darbību nekā “atbilstīgs stimuls”, kas minēts Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā.
64
Tomēr jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, piemērojot valsts tiesību normas, valsts tiesām tās ir jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un līdz ar to panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai. Šis pienākums interpretēt valsts tiesību normas atbilstoši [Savienības tiesībām] ir būtiska LESD sistēmas iezīme, jo tas valsts tiesām, īstenojot savu kompetenci, dod iespēju nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu iedarbīgumu, iztiesājot tajās iesniegtās lietas (spriedumi, 2020. gada 5. marts, OPR‑Finance, C‑679/18, EU:C:2020:167, 41. punkts, kā arī 2025. gada 26.jūnijs, Makeleio un Zougla, C‑555/23 un C‑556/23, EU:C:2025:484, 85. punkts).
65
Turklāt princips, ka valsts tiesību normas jāinterpretē atbilstoši Savienības tiesībām, nozīmē, ka valsts tiesām, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, ir jāveic visas to kompetencē ietilpstošās darbības, lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pilnīgu iedarbīgumu un nonāktu pie risinājuma, kas atbilstu direktīvas mērķim (spriedumi, 2020. gada 5. marts, OPR‑Finance, C‑679/18, EU:C:2020:167, 42. punkts, kā arī 2025. gada 26.jūnijs, Makeleio un Zougla, C‑555/23 un C‑556/23, EU:C:2025:484, 86. punkts).
66
Līdz ar to iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, vai šīs valsts tiesību aktus, konkrēti – likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” 20. panta pirmo daļu, var interpretēt pēc iespējas atbilstoši Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktam tā, ka rentabilitāte, kas nodrošināma dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram, nozīmē arī to, ka tādējādi tiem ir pieejams tāds “atbilstīgs stimuls” kā 41. panta 8. punktā minētais. Proti, konkrētas rentabilitātes likmes nodrošināšana var būt uzskatāma par atbilstīgu stimulu, ar ko paredzēts rosināt attiecīgo sistēmas operatoru sasniegt mērķus un atbalstīt darbības, kuras uzskaitītas Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā.
67
Gadījumā, ja iesniedzējtiesa tomēr atzītu, ka šāda atbilstīga interpretācija nav iespējama, būtu jāpārliecinās, vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā paredzētais pienākums ir pietiekami konkrēts un bez nosacījumiem, lai to varētu uzskatīt par tādu, kam ir tieša iedarbība, un lai uz to varētu atsaukties tādi tiesību subjekti kā dabasgāzes pārvades sistēmas un sadales sistēmas operatori lietā par tādas valsts pārvaldes iestādes lēmumu kā Latvijas regulators, lai minētā tiesa varētu atteikties piemērot likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” 20. panta pirmo daļu.
68
Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir beznosacījuma un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti, ja tā vai nu noteiktajā termiņā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās, vai arī to ir transponējusi nepareizi (spriedums, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
Tiesa ir precizējusi, ka Savienības tiesību norma ir, pirmām kārtām, beznosacījumu, ja tajā ir noteikts pienākums, kas nav nedz saistīts ar kādu nosacījumu, nedz arī tā izpildes vai seku ziņā pakārtots kādam Savienības iestāžu vai dalībvalstu aktam, un, otrām kārtām, ir pietiekami precīza, lai uz to varētu atsaukties tiesību subjekts un tiesa to piemērotu, ja tajā nepārprotami ir noteikts pienākums. Turklāt, pat ja direktīvas norma dalībvalstīm atstāj zināmu rīcības brīvību, nosakot tās īstenošanas kārtību, šī norma var tikt uzskatīta par tādu, kurai ir beznosacījuma un precīzs raksturs, ja ar to dalībvalstīm nepārprotami ir noteikts pienākums sasniegt precīzu rezultātu un nav paredzēts neviens nosacījums attiecībā uz tajā paredzētā noteikuma piemērošanu (spriedums, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 18. un 19. punkts, kā arī 2024. gada 25. janvāris, Global NRG, C‑277/22, EU:C:2024:78, 28. punkts).
70
Šajā gadījumā, kā jau konstatēts šā sprieduma 59. punktā, no Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izriet, ka saistībā ar pienākumu noteikt vai apstiprināt attiecīgi dabasgāzes pārvades tīklam un sadales tīklam piemērojamos tarifus, kuru dalībvalstīm ir pienākums uzticēt dalībvalstu regulatīvajām iestādēm, šīm iestādēm, nosakot vai apstiprinot šos tarifus, ir jāparedz atbilstīgs stimuls, lai rosinātu dabasgāzes pārvades sistēmas operatoru un sadales sistēmas operatoru gan īstermiņā, gan ilgtermiņā uzlabot darbības rādītājus, sekmēt tirgus integrāciju un apgādes drošību, kā arī atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus.
71
Lai gan Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts dalībvalstu regulatoriem atstāj rīcības brīvību šīs normas transponēšanā, tomēr – paredzot, ka tie ievieš atbilstīgu stimulu, lai rosinātu attiecīgo sistēmas operatoru sasniegt tajā detalizēti un izsmeļoši uzskaitītos mērķus un atbalstīt tajā uzskaitītās darbības, – ar šo normu katrai dalībvalstij nepārprotami ir uzlikts pietiekami precīzs pienākums, kas nav pakārtots nosacījumiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, T‑Mobile Czech Republic un Vodafone Czech Republic, C‑508/14, EU:C:2015:657, 53. punkts).
72
Tātad Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā bez nosacījumiem un pietiekami precīzi ir minēts dalībvalstu regulatīvo iestāžu pienākums, nosakot vai apstiprinot pārvades tarifus un sadales tarifus, paredzēt dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram atbilstīgu stimulu, kas minēts šajā normā.
73
Tādēļ ir jāatzīst, ka Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktam ir tieša iedarbība, un līdz ar to iesniedzējtiesai būs jāatstāj bez piemērošanas dalībvalsts tiesību akti, kuri ir pretrunā šai normai, ja šos tiesību aktus nebūs iespējams interpretēt tādējādi, lai tie būtu saderīgi ar minēto normu.
74
Attiecībā uz jēdzienu “atbilstīgs stimuls” – ārpus konteksta, kurā ikvienam dalībvalsts regulatoram ir jāparedz šāds stimuls, proti, nosakot vai apstiprinot dabasgāzes pārvades tarifu un sadales tarifu aprēķināšanas metodiku vai nosakot šos tarifus, – un attiecībā uz mērķiem un darbībām, kurus ar tiem ir paredzēts nodrošināt, Direktīvā 2009/73 nav nedz definēts šis jēdziens, nedz precizēts, kādā veidā dalībvalstu regulatīvajām iestādēm tie būtu jānosaka. Tātad ar minēto direktīvu šīm iestādēm ir piešķirta rīcības brīvība attiecībā uz šāda stimula formu, kā arī attiecībā uz to, kā novērtējams un konstatējams, vai šāds stimuls ir atbilstīgs, citastarp ievērojot šīs direktīvas 40. pantā minētos mērķus, kas ir saistoši ikvienam dalībvalsts regulatoram, šīs direktīvas 41. panta 16. punktā minēto pienākumu norādīt pamatojumu un atbilstoši dalībvalsts dabasgāzes tirgus konkrētajām iezīmēm.
75
Šajā kontekstā, kā būtībā konstatēts ģenerāladvokāta secinājumu 53. punktā, no Direktīvas 2009/73 neizriet, ka atbilstīgs stimuls dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram, lai ar tiem sasniegtu tās 41. panta 8. punktā minētos mērķus un atbalstītu tajā minētās darbības, būtu jānovērtē un jānosaka, balstoties tikai uz tādu kapitāla atdeves likmi kā vidējā svērtā kapitāla atdeves likme, kura noteikta ar apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz lēmumu par metodiku.
76
Līdz ar to un ņemot vērā Tiesai iesniegtos lietas materiālus, tā kā nav strīda par to, ka šāda kapitāla atdeves likme ir tikai viens no elementiem, kuri tiek ņemti vērā, nosakot tarifu apmēru, apstāklis, ka nav konstatējams, ka apstrīdētajā lēmumā būtu izklāstīts konkrēts pamatojums tam, kā šī likme rosina attiecīgo tīkla operatoru sasniegt Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā uzskaitītos mērķus un atbalstīt tajā uzskaitītās darbības, nenozīmē, ka Latvijas regulators, kā tika apgalvots Tiesā, nebūtu nodrošinājis – papildus likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” 20. panta pirmās daļas prasībām –, ka tāds atbilstīgs stimuls kā šajā normā paredzētais tiek ņemts vērā vispārīgākā kontekstā – metodikā par Latvijas dabasgāzes pārvades tarifu un sadales tarifu aprēķināšanu vai šo tarifu noteikšanā.
77
Tomēr no Direktīvas 2009/73 41. panta 8. un 16. punkta izriet, ka saistībā ar dabasgāzes pārvades tarifus un sadales tarifu aprēķināšanas metodiku vai – vēlākais – saistībā ar to noteikšanu vai apstiprināšanu dalībvalsts regulatoram ir pienākums skaidri, nepārprotami un pietiekami konkrēti izklāstīt veidu, kā tas ir paredzējis ar šiem tarifiem gan īstermiņā, gan ilgtermiņā nodrošināt, ka šo tīklu operatori tiek rosināti sasniegt šīs direktīvas 41. panta 8. punktā uzskatītos mērķus un atbalstīt tajā uzskaitītās darbības, lai ieinteresētajām personām būtu iespējams iepazīties ar tā lēmuma pamatojumu un īstenot iedarbīgu pārbaudi tiesā.
78
Līdz ar to iesniedzējtiesai būs jāpārliecinās, vai Latvijas regulators ir izpildījis iepriekšējā punktā minēto pienākumu norādīt pamatojumu, tajā skaitā – attiecīgā gadījumā – ārpus apstrīdētā lēmuma stingrā formāta.
79
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, atbilde uz pirmo un otro jautājumu ir šāda: Direktīvas 2009/73 41. panta 8. un 16. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru “atbilstīgu stimulu” 41. panta 8. punkta izpratnē var nodrošināt ar to vien, ka tarifs, ko maksā sabiedriskā pakalpojuma lietotāji, sedz ekonomiski pamatotas sabiedriskā pakalpojuma izmaksas un ir pietiekams rentabilitātei vismaz minimālā apmērā, un saskaņā ar kuru dalībvalsts regulatoram nav pienākuma pamatot veidu, kā tas nodrošina šādu “atbilstīgu stimulu” dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram, ja vien nav iespējama šā dalībvalsts tiesiskā regulējuma interpretācija, kas būtu saderīga ar 41. panta 8. un 16. punktu.
Par trešo līdz devīto jautājumu attiecībā uz veidu, kā dalībvalsts regulators paredz atbilstīgu stimulu un/vai pienācīgu atdevi no ieguldījumiem dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram
80
Ar trešo līdz devīto jautājumu, kuri jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka pienākums, kas ar šīm normām uzlikts dalībvalsts regulatoram, paredzēt attiecīgi “atbilstīgu stimulu” un “pienācīgu atdevi no ieguldījumiem” dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram piemērojamo tarifu vai piemērojamās to aprēķināšanas metodikas noteikšanas vajadzībām, rada nepieciešamību piemērot tādu konkrētu aprēķināšanas metodiku kā WACC, kas tiek izmantota finanšu nozarē, salīdzināt kapitāla izmaksas ar neregulētu komercsabiedrību kapitāla izmaksām, veikt korekcijas, lai ņemtu vērā, piemēram, inflāciju un/vai uzņēmumu ienākuma nodokli, izslēgt to, ka tiktu ņemti vērā attiecīgā sistēmas operatora individuālie darbības rādītāji un gadījumā, ja ieinteresētās personas to apstrīdētu, iesaistīt trešo personu.
81
Citiem vārdiem, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai dalībvalsts regulatora rīcības brīvību, nosakot dabasgāzes pārvades tarifus un sadales tarifus, attiecībā uz tās metodikas izvēli, kas piemērojama kapitāla atdeves likmes aprēķināšanai, un attiecībā uz šajā aprēķinā iekļautajiem parametriem ietekmē vai pat ierobežo – un attiecīgā gadījumā kādos apstākļos – šīs iestādes pienākums paredzēt dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram “atbilstīgu stimulu” Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izpratnē un/vai pienācīgu atdevi no ieguldījumiem Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē.
82
Šajā ziņā, pirmkārt, jāatgādina, ka, lai gan ar Direktīvas 2009/73 41. panta 8. un 16. punktu dalībvalstu regulatīvajām iestādēm ir uzticēts motivētā veidā noteikt vai apstiprināt dabasgāzes pārvades tarifus un sadales tarifus, ievērojot mērķus – pārredzamību un nediskriminēšanu, tajos nav precizēts, kāda metodika ir izmantojama šo tarifu noteikšanā. A fortiori – Direktīvā 2009/73 saistībā ar šo tarifu noteikšanu nav iekļauta neviena norāde par kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas metodiku vai kārtību.
83
Otrkārt, tas pats ir sakāms par Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmo daļu, kurā ir tikai paredzēts, ka tarifi vai to aprēķināšanas metodikas, ko piemēro pārvades sistēmas operators un ko regulatīvā iestāde apstiprina atbilstoši Direktīvas 2009/73 41. panta 6. punktam, ir pārredzami, atspoguļo faktiskās izmaksas, vienlaikus ietver “pienācīgu atdevi no ieguldījumiem” un ir piemērojami bez diskriminācijas.
84
Komisijas rakstveida apsvērumos minētā Regulas 2017/460, ko tā pieņēmusi, pamatojoties uz Regulu Nr. 715/2009, un ko tā minējusi savos rakstveida apsvērumos, 30. panta 1. punktā gan ir paredzēta informācija, kas publicējama pirms katra tarifu perioda ar mērķi nodrošināt pārredzamību dabasgāzes pārvades sistēmas operatora tarifu struktūrā, tajā skaitā it īpaši “kapitāla izmaksas un to aprēķināšanas metodika”, “stimulu mehānismi un efektivitātes mērķrādītāji”, kā arī “inflācijas indeksi”.
85
Tomēr Regulā 2017/460 nav nedz tieši formulēts šo jēdzienu saturs, nedz citastarp metodika vai kārtība, uz kuras pamata ir jāaprēķina vai var aprēķināt kapitāla izmaksas vai šos stimulēšanas mehānismus.
86
No tā izriet, ka, lai ņemtu vērā šādus sarežģītus saimnieciskus un tehniskus faktorus, dalībvalstu regulatīvajām iestādēm – arī atkarībā no konkrētiem nosacījumiem, kas piemērojami dalībvalsts dabasgāzes tirgū, un attiecīgajiem operatoriem – ir jābūt plašai rīcības brīvībai dabasgāzes pārvades tarifu un sadales tarifu noteikšanā, attiecīgā gadījumā konkrēti šo operatoru kapitāla atdeves likmes noteikšanā. Šajā ziņā šīs iestādes attiecībā uz nepieciešamību paredzēt “atbilstīgu stimulu” Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izpratnē un attiecībā uz dabasgāzes pārvades tarifiem paredzēt “pienācīgu atdevi no ieguldījumiem” Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē nevar tikt piespiestas pieņemt tādu konkrētu metodiku kā uz WACC balstītā vai salīdzināt kapitāla izmaksas ar neregulētu sabiedrību vai struktūru kapitāla izmaksām. Šajā kontekstā minētajām iestādēm ir jābūt pilnvarotām koriģēt šo tarifu aprēķināšanas metodiku un to aprēķinus atkarībā no dažādiem parametriem, taču tām, veicot šādus aprēķinus, nav arī pienākuma ņemt vērā inflāciju un/vai uzņēmumu ienākuma nodokli.
87
Turpretī – ar nosacījumu, ka kapitāla atdeves likmes piemērošana ir uzskatāma par “atbilstīgu stimulu” Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izpratnē, – nav atzīstams par pamatotu Latvijas regulatora arguments, ka ar Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta mērķiem ir saderīgs tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas aizliegtu dalībvalsts regulatoram koriģēt kapitāla atdeves likmes aprēķinu atkarībā no konkrētā operatora individuālajiem rādītājiem.
88
Papildus tam, ka šāda interpretācija būtu pretrunā plašajai rīcības brīvībai, kāda nepieciešama dalībvalstu regulatīvajām iestādēm, izvērtējot sarežģītus ekonomiskus un tehniskus faktorus, ir konstatējams, ka ar 41. panta 8. punktā minēto “atbilstīgo stimulu” citastarp ir paredzēts dot iespēju uzlabot dabasgāzes pārvades sistēmas operatora un sadales sistēmas operatora darbības rādītājus; tādēļ ir nepieciešams, lai šis stimuls varētu tikt pielāgots vai koriģēts atkarībā no šo operatoru iepriekšējiem darbības rādītājiem. Šāda korekcija a priori nevar būt pretrunā diskriminācijas aizlieguma principam, jo tā ir attaisnojama ar objektīviem apsvērumiem vai ar to, ka dažādo sistēmas operatoru stāvokļi nav salīdzināmi, kā iemesls ir tieši šīs objektīvi dokumentētās atšķirības iepriekšējo gadu darbības rādītājos.
89
Ņemot vērā iesniedzējtiesas jautājumus, ir jāpiebilst, ka tarifu aprēķina dažādo parametru izvērtēšanu, ko dalībvalstu regulatīvās iestādes veic, pamatojoties uz Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktu un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmo daļu, gadījumā, kad tiesību subjekti, kuriem šie tarifi ir piemērojami, tos apstrīd_– nevar pakļaut tādu trešo personu kā konsultantu biroja piesaistīšanai, kuru sagatavoto ziņojumu bija pasūtījis tikai viens no šiem tiesību subjektiem.
90
Šajā ziņā pietiek ar atgādinājumu, ka Direktīvas 2009/73 39. panta 4. punktā – kopsakarā ar tās 30. apsvērumu – ir paredzēts, ka šīs iestādes savas pilnvaras īsteno neatkarīgi no jebkuras publisko tiesību vai privāto tiesību juridiskās personas un tādējādi nodrošina, ka tās savus lēmumus pieņem patstāvīgi un vienīgi plašas sabiedrības interesēs un nav pakļautas ārējiem norādījumiem, ko dotu citas publiskas vai privātas institūcijas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, Komisija/Vācija (Direktīvu 2009/72 un 2009/73 transponēšana), C‑718/18, EU:C:2021:662, 109. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Taču, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 70. punktā, dalībvalsts regulatora neatkarības ievērošana tā kompetences īstenošanā neskar iespējas, kas attiecīgā gadījumā ir attiecīgā tīkla operatoram, atsaukties uz trešo personu sagatavotiem speciālistu ziņojumiem, lai pamatotu savu iesniegumu par apstrīdēšanu, kas iesniegts šajā iestādē, vai tiesvedības gadījumā – pieteikumu atbildīgajās dalībvalsts tiesās, ciktāl dalībvalsts tiesību akti to pieļauj, citastarp ievērojot sacīkstes principu. Turklāt šādā pašā mērā dalībvalsts regulators, vai tiesas procesa gadījumā – atbildīgā dalībvalsts tiesa, var piesaistīt vienu vai vairākus neatkarīgus ekspertus, lai viņi palīdzētu funkciju veikšanā.
91
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmā daļa jāinterpretē tādējādi, ka ar šīm normām dalībvalsts regulatoram uzliktais pienākums paredzēt attiecīgi “atbilstīgu stimulu” un “pienācīgu atdevi no ieguldījumiem” dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram piemērojamo tarifu vai to aprēķināšanas metodikas noteikšanas vajadzībām nenozīmē, ka būtu piemērojama vienīgi konkrēta aprēķināšanas metodika, piemēram, finanšu nozarē izmantotās vidējās svērtās kapitāla izmaksas, ka kapitāla izmaksas būtu jāsalīdzina ar neregulēto komercsabiedrību kapitāla izmaksām un ka būtu jāveic korekcijas, lai ņemtu vērā citastarp inflāciju un/vai uzņēmumu ienākuma nodokli.
92
Savukārt Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, nosakot “atbilstīgu stimulu” šīs normas izpratnē, dalībvalsts regulatoram ir pienākums ņemt vērā attiecīgā dabasgāzes pārvades sistēmas operatora un sadales sistēmas operatora individuālos darbības rādītājus pagātnē.
93
Turklāt Direktīvas 2009/73 39. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka attiecīgi dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram piemērojamo tarifu aprēķināšanas parametru novērtēšana, ko dalībvalsts regulators veic, pamatojoties uz šīs direktīvas 41. panta 8. punktu un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmo daļu, gadījumā, kad šie operatori to apstrīd, ir atkarīga no tādas trešās personas iesaistes, kuras ziņojumu ir pasūtījis tikai viens no minētajiem operatoriem.
Par tiesāšanās izdevumiem
94
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu 41. panta 8. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 715/2009 (2009. gada 13. jūlijs) par nosacījumiem attiecībā uz piekļuvi dabasgāzes pārvades tīkliem un par Regulas (EK) Nr. 1775/2005 atcelšanu 13. panta 1. punkta pirmā daļa
jāinterpretē tādējādi, ka
šajās normās izklāstītie tarifu noteikšanas principi neattiecas uz dabasgāzes uzglabāšanas objektiem dalībvalstīs, tomēr objektīvi attaisnojošu iemeslu dēļ dalībvalstu regulatīvās iestādes šos tarifu noteikšanas principus var attiecināt arī uz piekļuvi minētajiem objektiem.
2)
Direktīvas 2009/73 41. panta 8. un 16. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru “atbilstīgu stimulu” 41. panta 8. punkta izpratnē var nodrošināt ar to vien, ka tarifs, ko maksā sabiedriskā pakalpojuma lietotāji, sedz ekonomiski pamatotas sabiedriskā pakalpojuma izmaksas un ir pietiekams rentabilitātei vismaz minimālā apmērā, un dalībvalsts regulatoram nav pienākuma pamatot veidu, kā tas nodrošina šādu “atbilstīgu stimulu” dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram, ja vien nav iespējama šā dalībvalsts tiesiskā regulējuma interpretācija, kas būtu saderīga ar 41. panta 8. un 16. punktu.
3)
Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmā daļa
jāinterpretē tādējādi, ka
ar šīm normām dalībvalsts regulatoram uzliktais pienākums paredzēt attiecīgi “atbilstīgu stimulu” un pienācīgu atdevi no ieguldījumiem dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram piemērojamo tarifu vai to aprēķināšanas metodikas noteikšanas vajadzībām nenozīmē, ka būtu piemērojama vienīgi konkrēta aprēķināšanas metodika, piemēram, finanšu nozarē izmantotās vidējās svērtās kapitāla izmaksas, ka kapitāla izmaksas būtu jāsalīdzina ar neregulēto komercsabiedrību kapitāla izmaksām un ka būtu jāveic korekcijas, lai ņemtu vērā citastarp inflāciju un/vai uzņēmumu ienākuma nodokli.
4)
Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka,
nosakot “atbilstīgu stimulu” šīs normas izpratnē, dalībvalsts regulatoram ir pienākums ņemt vērā attiecīgā dabasgāzes pārvades sistēmas operatora un sadales sistēmas operatora individuālos darbības rādītājus pagātnē.
5)
Direktīvas 2009/73 39. panta 4. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj, ka attiecīgi dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram piemērojamo tarifu aprēķināšanas parametru novērtēšana, ko dalībvalsts regulators veic, pamatojoties uz šīs direktīvas 41. panta 8. punktu un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmo daļu, gadījumā, kad šie operatori to apstrīd, ir atkarīga no tādas trešās personas iesaistes, kuras ziņojumu ir pasūtījis tikai viens no minētajiem operatoriem.
Jarukaitis
Lenaerts
Condinanzi
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 23. oktobrī.
Sekretārs
A. Calot Escobar
Palātas priekšsēdētājs
I. Jarukaitis
(
*1
)	Tiesvedības valoda – latviešu.