62007CJ0297
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2008. gada 11. decembrī (
*1
)
“Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu — 54. pants — Ne bis in idem princips — Piemērošanas joma — Soda noteikšana klāt neesot par vieniem un tiem pašiem faktiem — “Galīga sprieduma” jēdziens — Valsts tiesību procesuālās normas — Jēdziens “sods, ko vairs nevar izpildīt””
Lieta C-297/07
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LES 35. pantam, ko Landgericht
Regensburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 30. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 21. jūnijā, kriminālprocesā pret
Klaus Bourquain
.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot], J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents),
ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],
sekretārs R. Grass [R. Grass],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
—
K. Burkēna [K. Bourquain] vārdā — K. M. Engels [C.-M. Engel], Rechtsanwalt,
—
Staatsanwaltschaft Regensburg vārdā — J. Plēds [J. Plöd], Leitender Oberstaatsanwalt,
—
Čehijas valdības vārdā — T. Bočeks [T. Boček], pārstāvis,
—
Ungārijas valdības vārdā — J. Fazekaša [J. Fazekas], pārstāve,
—
Nīderlandes valdības vārdā — K. Viselsa [C. Wissels] un M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvji,
—
Portugāles valdības vārdā — L. Fernandišs [L. Fernandes], pārstāvis,
—
Eiropas Kopienu Komisijas vārdā — R. Trousterss [R. Troosters] un S. Grīnheida [S. Grünheid], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 8. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 54. pantu Konvencijā, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas Nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 19. lpp.), kura parakstīta 1990. gada 19. jūnijā Šengenā (Luksemburga) (turpmāk tekstā — “KĪŠN”).
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar Vācijā 2002. gada 11. decembrī uzsāktu kriminālprocesu pret Vācijas pilsoni Burkēnu par slepkavību, kaut arī citas līgumslēdzējas valsts tiesu iestādes par tiem pašiem faktiem ierosināta kriminālprocesa rezultātā attiecībā uz minēto personu 1961. gada 26. janvārī jau bija taisīts spriedums, kurā viņš bija notiesāts klāt neesot.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Savienības tiesības
3
Atbilstoši 1. pantam Protokolā, ar ko Šengenas acquis iekļauj Eiropas Savienības sistēmā un kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un — ar Amsterdamas līgumu — Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam (turpmāk tekstā — “Protokols”), trīspadsmit Eiropas Savienības dalībvalstis, tostarp Vācijas Federatīvā Republika un Francijas Republika, ir pilnvarotas izveidot ciešāku savstarpēju sadarbību Šengenas acquis piemērošanas jomās, kā tas ir definēts minētā protokola pielikumā.
4
Tādējādi definētā Šengenas acquis daļu veido arī Nolīgums starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kas ir parakstīts Šengenā 1985. gada 14. jūnijā (OV 2000, L 239, 13. lpp.), kā arī KĪŠN.
5
Piemērojot Protokola 2. panta 1. punkta otrās daļas otro teikumu, Eiropas Savienības Padome 1999. gada 20. maijā pieņēma Lēmumu 1999/436/EK, ar ko atbilstīgi Eiropas Kopienas dibināšanas līguma un Līguma par Eiropas Savienību attiecīgajiem noteikumiem nosaka juridisko pamatu visām normām vai lēmumiem, kas veido Šengenas acquis (OV L 176, 17. lpp.). No šī lēmuma 2. panta kopsakarā ar tā A pielikumu izriet, ka Padome ir izvēlējusies LES 34. un 31. pantu par juridisko pamatu KĪŠN 54.–58. pantam.
6
KĪŠN 54. pantā, kas ietilpst tās III sadaļas ar virsrakstu “Policija un drošība” 3. nodaļā ar nosaukumu “Ne bis in idem principa piemērošana”, ir paredzēts:
“Personu, attiecībā uz kuru vienā Līgumslēdzējā Pusē ir pieņemts galīgs tiesas spriedums, nedrīkst par tiem pašiem faktiem saukt pie atbildības citā Līgumslēdzējā Pusē, ar noteikumu, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs nevar izpildīt atbilstīgi tās Līgumslēdzējas Puses tiesību aktiem, kurā spriedums pieņemts.”
7
KĪŠN 57. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Ja personu pārkāpumā apsūdz kāda Līgumslēdzēja Puse un ja šīs Līgumslēdzējas Puses kompetentajām iestādēm ir iemesls domāt, ka apsūdzība ir saistīta ar tiem pašiem faktiem, par kuriem attiecībā uz to otrā Līgumslēdzējā Pusē jau ir pieņemts galīgs tiesas spriedums, šīs iestādes, ja tās uzskata par nepieciešamu, lūdz attiecīgu informāciju no tās Līgumslēdzējas Puses kompetentajām iestādēm tajā Līgumslēdzējā, kuras teritorijā ir jau pieņemts nolēmums.
2.   Lūgtā informācija tiks sniegta cik vien iespējams drīz un tā tiks ņemta vērā, lemjot, kā rīkoties saistībā ar notiekošo tiesvedību.”
8
KĪŠN 58. pantā ir noteikts:
“Iepriekš minētie noteikumi neliedz piemērot plašākas valsts tiesību normas par ne bis in idem iedarbību, kas piemīt citās valstīs pieņemtiem tiesu nolēmumiem.”
9
Runājot par KĪŠN 54.–58. panta teritoriālo piemērošanas jomu, no Lēmuma 1999/436 6. panta izriet, ka šī piemērošanas joma ir noteikta KĪŠN 138. pantā. Pēdējā minētajā pantā ir noteikts:
“[KĪŠN] noteikumi attiecībā uz Francijas Republiku ir piemērojami tikai Francijas Republikas Eiropas teritorijā.
[..]”
10
No 1999. gada 1. maijaEiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī (OV L 114, 56. lpp.) publicētās informācijas par Amsterdamas līguma spēkā stāšanās datumu izriet, ka Vācijas Federatīvā Republika ir pieņēmusi deklarāciju saskaņā ar LES 35. panta 2. punktu, ar kuru tā ir pieņēmusi Tiesas kompetenci lemt saskaņā ar LES 35. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem noteikumiem.
Valsts tiesības
11
120. pantā no septītās līdz devītajai daļai Francijas sauszemes karaspēka militārās tiesvedības kodeksā (1928. gada 15. martaJORF) redakcijā, kas bija spēkā 1961. gada 26. janvārī, ir noteikts:
“Aizmugurisks spriedums, kas taisīts parastā formā, tiek [..] paziņots klāt neesošajam apsūdzētajam vai paziņojums tiek nosūtīts uz viņa dzīvesvietu.
Piecu dienu laikā no šīs paziņošanas klāt neesošais apsūdzētais var celt iebildumus. Ja šī termiņa beigās iebildumi nav tikuši iesniegti, spriedums ir uzskatāms par pieņemtu tiesvedībā, kurā ir īstenots sacīkstes princips.
Tomēr, ja šī paziņošana personai nav veikta vai ja no sprieduma izpildes aktiem neizriet, ka notiesātajam par to ir bijis zināms, iebildumus var celt līdz soda noilguma iestāšanās termiņa beigām.”
12
Minētā kodeksa 121. pantā ar grozījumiem, kas bija spēkā pamata prāvas faktu rašanās brīdī, pamatojoties uz Francijas Kriminālprocesa kodeksa 639. pantu, ir noteikts, ka gadījumā, ja persona, kam ir piespriests sods klāt neesot, uzrodas, pirms sods ir dzēsts noilguma rezultātā, šis sods netiek izpildīts, bet tiek uzsākts jauns process, kas šoreiz norisinās apsūdzētā klātbūtnē.
13
Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 763. pantu soda izpildes noilguma termiņš, uz kuru minētā militārā kodeksa 120. panta 9. punktā un 121. pantā ir norāde, ir 20 gadi.
14
1968. gada 31. jūlija Likuma Nr. 68-697 par amnestiju (1968. gada 2. augustaJORF, 7521. lpp.) 1. pantā, kas ietilpst šī likuma I sadaļā ar nosaukumu “Vispārēja amnestija attiecībā uz visiem pārkāpumiem, kas izdarīti saistībā ar Alžīrijas notikumiem”, ir noteikts:
“Tiek piešķirta likumīga amnestija par visiem pārkāpumiem, kas izdarīti saistībā ar Alžīrijas notikumiem.
Uzskata, ka saistībā ar Alžīrijas notikumiem ir izdarīti visi pārkāpumi, ko izdarījušas militārpersonas, kuras dien Alžīrijā, laika posmā, uz kuru attiecas šī panta pirmā daļa.”
15
Minētā likuma 4. panta 1. punktā ir precizēts, ka tajā paredzētās amnestijas sekas ir tās, kas ir definētas 1966. gada 17. jūnija likuma Nr. 66-396 par amnestiju attiecībā uz pārkāpumiem pret valsts drošību vai pārkāpumiem, kas izdarīti saistībā ar Alžīrijas notikumiem (1966. gada 18. jūnijaJORF, 4915. lpp.), 9.–16. pantā.
16
Likuma Nr. 66-396 9. pantā ir noteikts:
“Amnestija, nepastāvot iespējai, ka tās rezultātā jebkad varētu notikt restitūcija, ir saistīta ar atbrīvošanu no visiem galvenajiem, saistītajiem un papildu sodiem, it īpaši ar atbrīvošanu no ieslodzījuma, kā arī ar jebkādas ar to saistītas zaudētas rīcībspējas vai zaudētu tiesību atgūšanu. Tās rezultātā pārkāpuma izdarītājam var tikt atjaunots nosacīts sods, kas viņam varēja tikt noteikts agrākas soda noteikšanas laikā.”
17
Minētā likuma 15. pantā ir precizēts:
“Ikvienai personai, kurai, pildot savus pienākumus, tas bijis zināms, ir aizliegts jebkādā formā atgādināt vai jebkāda veida dokumentā ļaut minēt kriminālsodus [..], kas dzēsti amnestijas rezultātā. Šis aizliegums tomēr neattiecas uz nolēmumu, spriedumu un lēmumu ierakstiem.”
Kriminālprocesa rašanās fakti un prejudiciālais jautājums
18
1961. gada 26. janvārī Bonē [Bône] (Alžīrija) Tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise [Konstantīnas austrumzonas apgabala Bruņoto spēku pastāvīgais tribunāls] Francijas ārzemnieku leģiona dalībnieku Burkēnu notiesāja uz nāvi, viņam klāt neesot, atzīstot viņu par vainīgu dezertēšanā un tīšā slepkavībā.
19
Šis tribunāls, piemērojot Francijas sauszemes karaspēka militārās tiesvedības kodeksu, uzskatīja, ka ir pierādīts, ka 1960. gada 4. maijā Burkēns, vēlēdamies dezertēt pie Alžīrijas un Tunisijas robežas, ir nošāvis kādu leģionāru, kas arī bija Vācijas pilsonis un kas gribēja viņam traucēt dezertēt.
20
Patveroties Vācijas Demokrātiskajā Republikā, Burkēnam nekļuva zināms pasludinātais spriedums, kas pieņemts, viņam klāt neesot, un sods, kas uzlikts ar spriedumu, kurš atzīts par tādu, kas taisīts tiesvedībā, kurā ir ticis īstenots sacīkstes princips, nevarēja izpildīt.
21
Pēc tam ne Alžīrijā, ne Francijā pret Burkēnu netika veikta nekāda kriminālvajāšana. Turklāt Francijā visiem pārkāpumiem, kas izdarīti saistībā ar karu Alžīrijā, ar iepriekš minētajiem likumiem tika piemērota amnestija. Savukārt Vācijas Federatīvajā Republikā pret viņu tika uzsākta izmeklēšana par tiem pašiem faktiem, un 1962. gadā bijušās Vācijas Demokrātiskās Republikas iestādēm tika nosūtīts apcietināšanas orderis, bet tās šo orderi noraidīja.
22
2001. gada beigās tika atklāts, ka Burkēns dzīvo Rēgensburgas reģionā (Vācija). 2002. gada 11. decembrīStaatsanwaltschaft Regensburg (Rēgensburgas Prokuratūra) viņam par tiem pašiem faktiem izvirzījusi apsūdzību par slepkavību iesniedzējtiesā saskaņā ar Vācijas Kriminālkodeksa 211. pantu.
23
Šajos apstākļos ar 2003. gada 17. jūlija vēstuli iesniedzējtiesa atbilstoši KĪŠN 57. panta 1. punktam lūdza Francijas Tieslietu ministriju sniegt informāciju par to, vai Tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise1961. gada 26. janvāra spriedums ir šķērslis kriminālprocesa uzsākšanai Vācijā par tiem pašiem faktiem, ņemot vērā KĪŠN 54. pantā paredzēto dubultās tiesvedības aizliegumu.
24
Tribunal aux armées de Paris [Parīzes Bruņoto spēku tribunāla] prokurors uz šo lūgumu sniegt informāciju atbildēja, norādot:
“Spriedums, kas pasludināts 1961. gada 26. janvārī, [Burkēnam] klāt neesot, ir kļuvis galīgs. Lēmums, ar ko nosaka nāves sodu, 1981. gadā ir kļuvis neatsaucams. Tā kā soda noilgums krimināltiesību jomā Francijā ir 20 gadi, spriedumu Francijā vairs nevar izpildīt.”
25
Turklāt iesniedzējtiesa ir lūgusi Max-Planck-Institut für ausländisches und internationales Strafrecht (Maksa-Planka starptautisko un salīdzinošo krimināltiesību institūts) sniegt konsultatīvu atzinumu par KĪŠN 54. panta interpretāciju saistībā ar pamata lietas apstākļiem. Savā 2006. gada 9. maija atzinumā šis institūts ir izdarījis secinājumu, ka pat tad, ja tūlītēja klāt neesot piespriestā soda izpilde nebija iespējama, ņemot vērā procesuālās tiesvedības īpatnības Francijas tiesībās, KĪŠN 54. panta piemērošanas nosacījumi pamata lietā ir izpildīti, kas šī iemesla dēļ neļauj uzsākt jaunu kriminālprocesu pret Burkēnu. Šis pats institūts, atbildot uz lūgumu sniegt papildu apsvērumus, 2007. gada 14. februāra vēstulē saglabāja savu nostāju.
26
Uzskatot, ka KĪŠN 54. pantu varētu interpretēt tādējādi, ka, lai varētu iebilst pret saukšanu pie kriminālatbildības otrā līgumslēdzējā valstī, pirmo kādā līgumslēdzējā valstī piespriesto sodu bija jābūt iespējai izpildīt jebkurā brīdī pagātnē, Landgericht Regensburg [Rēgensburgas Apgabaltiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai viena līgumslēdzēja puse var saukt pie kriminālatbildības personu, attiecībā uz kuru citā līgumslēdzējā pusē ir taisīts galīgs spriedums, par tiem pašiem faktiem, ja šai personai noteikto sodu saskaņā ar tās valsts tiesībām, kas taisījusi spriedumu, nav bijis iespējams izpildīt?”
Par Tiesas kompetenci
27
Pirmkārt, ir jāatgādina, kā izriet no šā sprieduma 10. punkta, ka saskaņā ar LES 35. pantu Tiesa vajadzības gadījumā ir kompetenta spriest par KĪŠN interpretāciju.
28
Otrkārt, ir svarīgi precizēt, ka KĪŠN 54. pants ratione temporis ir piemērojams tādā kriminālprocesā kā pamata prāva. Faktiski, lai gan ir tiesa, ka laikā, kad Francijas kompetentā tiesu iestāde Burkēnu pirmoreiz notiesāja, KĪŠN šajā valstī vēl nebija spēkā, taču tā bija spēkā abās attiecīgajās valstīs, kad tiesa, kurā tika celta pēc kārtas otrā apsūdzība, vērtēja ne bis in idem principa piemērojamību, kā rezultātā tika iesniegts šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu (šajā sakarā skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-367/05 Kraaijenbrink, Krājums, I-6619. lpp., 22. punkts).
29
Treškārt, runājot par KĪŠN 54.–58. panta teritoriālo piemērošanas jomu, ir jāprecizē, ka, kaut arī, kā izriet no Lēmuma 1999/436 6. panta, aplūkojot to kopā ar KĪŠN 138. pantu, KĪŠN 54. pants nekad nav bijis spēkā Alžīrijas teritorijā, kur Burkēnam tika piespriests pirmais sods, minētā 54. panta piemērošana īpašajos apstākļos, kas raksturo minēto sodu, nevar būt atkarīga no vietas, kur šis sods tika pasludināts, jo izšķirošais apstāklis ir tas, ka to pasludināja valsts, kas kļuva par KĪŠN līgumslēdzēju pusi, kompetentā tiesu iestāde.
30
Tā kā KĪŠN 54. pantā, kā to pamatoti ir uzsvērusi Eiropas Kopienu Komisija, nav paredzēts, ka attiecīgajai personai noteikti ir jābūt notiesātai līgumslēdzēju pušu teritorijā, šī norma, kuras mērķis ir aizsargāt personu, pret kuru taisītais spriedums ir kļuvis galīgs, pret jaunu saukšanu pie kriminālatbildības par tiem pašiem faktiem, nevar interpretēt tādējādi, ka KĪŠN 54.–58. pants nekādā gadījumā nav piemērojams personām, ko ir notiesājusi līgumslēdzēja puse, kura īsteno savu jurisdikciju ārpus teritorijas, uz kuru attiecas šī konvencija.
31
Šajā sakarā ir jāprecizē, ka Tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise bija Francijas tiesa, kas, 1961. gada 26. janvārī notiesājot Burkēnu, piemēroja attiecīgās Francijas tiesību normas.
32
Turklāt ir jāpiebilst, ka KĪŠN 58. pants katrā ziņā ļauj Vācijas Federatīvajai Republikai piemērot plašākas valsts tiesību normas, kas attiecas uz ne bis in idem principu. Tādējādi līgumslēdzējas valstis drīkst piemērot šo principu tiesu lēmumiem, kas nav tādi, kuri ietilpst minētā 54. panta piemērošanas jomā (attiecībā uz procedūrām, ar kurām ir izbeigta kriminālvajāšana, skat. 2003. gada 11. februāra spriedumu apvienotajās lietās C-187/01 un C-385/01 Gözütok un Brügge, Recueil, I-1345. lpp., 45. punkts).
Par prejudiciālo jautājumu
33
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai KĪŠN 54. pantā paredzētais ne bis in idem princips var tikt piemērots kriminālprocesam, kas uzsākts līgumslēdzējā valstī par faktiem, par kuru attiecībā uz apsūdzēto jau ir ticis pieņemts galīgs spriedums kādā citā līgumslēdzējā valstī, kaut arī saskaņā ar tās valsts tiesībām, kurā viņš tika notiesāts, viņam noteikto sodu nav bijis iespējams izpildīt.
34
Vispirms ir jāprecizē, kā to savos rakstveida apsvērumos norāda Komisija, pirmkārt, ka principā soda piespriešana klāt neesot var arī ietilpt KĪŠN 54. panta piemērošanas jomā un tādējādi būt procesuāls šķērslis jaunas procedūras uzsākšanai.
35
Pirmkārt, no paša KĪŠN 54. panta formulējuma izriet, ka nolēmumi, kas ir pieņemti, apsūdzētajam klāt neesot, nav izslēgti no tā piemērošanas jomas, jo šī 54. panta piemērošanas iepriekšējs nosacījums ir tikai tas, ka kāda līgumslēdzēja puse ir pasludinājusi galīgu nolēmumu.
36
Otrkārt, ir svarīgi atgādināt, ka KĪŠN 54. panta piemērošana nav pakļauta līgumslēdzēju valstu krimināltiesību normu saskaņošanai vai tuvināšanai tādu nolēmumu jomā, kas ir taisīti, apsūdzētajam klāt neesot vai aizmuguriski (šajā sakarā attiecībā uz procedūrām, ar kurām ir izbeigta kriminālvajāšana, skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gözütok un Brügge, 32. punkts).
37
Šajos apstākļos KĪŠN 54. pants neatkarīgi no tā, vai tas tiktu piemērots nolēmumam, kas, apsūdzētajam klāt neesot, taisīts atbilstoši kādas līgumslēdzējas valsts tiesību aktiem, vai parastam nolēmumam, noteikti nozīmē to, ka līgumslēdzēju valstu starpā pastāv savstarpēja uzticība to attiecīgajās krimināltiesību sistēmās un ka ikviena no minētajām valstīm ievēro citās līgumslēdzējās valstīs spēkā esošo krimināltiesību piemērošanu pat tad, ja tās pašas valsts tiesību piemērošanas rezultātā būtu radies citāds risinājums (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gözütok un Brügge, 33. punkts).
38
Otrkārt, kā to savos rakstveida apsvērumos ir norādījušas vairākas dalībvalstis un Komisija, ir jāpārbauda, vai notiesāšana, apsūdzētajam klāt neesot, ko īstenojis Tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise, ir uzskatāma par “galīgu spriedumu” KĪŠN 54. panta nozīmē, ņemot vērā, ka nav iespējams tūlīt izpildīt sodu, jo gadījumā, ja tiek atrasta persona, kas ir notiesāta, viņai klāt neesot, Francijas tiesībās ir noteikts pienākums īstenot jaunu procesu, šoreiz šīs personas klātbūtnē.
39
Šajā sakarā Čehijas un Ungārijas valdības šaubās par to, ka minētā pastāvīgā tribunāla nolēmums ir absolūts šķērslis kriminālprocesa turpināšanai tikai tāpēc, ka ir šis pienākums uzsākt jaunu procedūru, ja ir apcietināta persona, kas notiesāta, viņai klāt neesot.
40
Tomēr tas vien, ka procedūra, kas īstenota, apsūdzētajam klāt neesot, saskaņā ar Francijas tiesībām būtu bijusi saistīta ar procesa atkārtotu sākšanu, ja Burkēns būtu ticis aizturēts soda noilguma termiņa laikā un pirms amnestijas pasludināšanas, proti, no 1961. gada 26. janvāra līdz 1968. gada 31. jūlijam, pats par sevi nenoliedz to, ka notiesāšana, apsūdzētajam klāt neesot, tomēr tiek atzīta par galīgu lēmumu KĪŠN 54. panta nozīmē.
41
Tādējādi, lai ievērotu KĪŠN 54. panta mērķi izvairīties no tā, lai persona, kas izmanto tiesības uz brīvu pārvietošanos, tiek saukta pie kriminālatbildības par tām pašām darbībām vairāku līgumslēdzēju valstu teritorijās (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gözütok un Brügge, 38. punkts), Eiropas Savienībā ir jāievēro tāds nolēmums kā tas, ko 1961. gada 26. janvārī ir pieņēmis Tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise, pieņemot galīgo lēmumu par faktiem, kuros tiek vainota ieinteresētā persona, saskaņā ar tās līgumslēdzējas valsts tiesību aktiem, kas ir uzsākusi pirmo kriminālprocesu.
42
Minētā mērķa īstenošana tiktu apdraudēta, ja tādas valsts procesuālās īpatnības kā tās, kas ir iekļautas Francijas sauszemes karaspēka militārās tiesvedības kodeksa 120. un 121. panta noteikumos, neļautu galīga nolēmuma jēdzienu KĪŠN 54. panta nozīmē interpretēt tā, ka tajā ir iekļauti nolēmumi, kas ir taisīti, apsūdzētajam klāt neesot, atbilstoši valsts tiesību aktiem.
43
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka Tribunal aux armeés de Paris prokurors, neņemot vērā, ka Burkēna pārkāpumiem 1968. gadā tika piemērota amnestija, norāda, ka nolēmums, ar kuru pēdējais minētais tika notiesāts, 1981. gadā, proti, pirms otrā kriminālprocesa uzsākšanas Vācijā 2002. gadā, ir kļuvis neatsaucams.
44
Šajā sakarā ir jāpiebilst, ka, kaut arī likuma Nr. 68-697 par amnestiju sekas ir tādas, ka kopš tā stāšanās spēkā Burkēna pārkāpumi vairs nav nekādā veidā sodāmi, šī paša likuma sekas, kas ir aprakstītas likuma Nr. 66-396 9. un 15. pantā, nevar tikt saprastas tā, ka vairs nepastāv pirmais nolēmums KĪŠN 54. panta nozīmē.
45
Tā kā nolēmums, kas pasludināts, ieinteresētajai personai klāt neesot, šajā gadījumā ir jāuzskata par galīgu, lai piemērotu KĪŠN 54. pantu, ir jānoskaidro, vai minētajā pantā paredzētais izpildes nosacījums, proti, tas, ka sodu vairs nevar izpildīt, ir izpildīts arī tad, ja nevienā brīdī pagātnē — pat pirms amnestijas vai noilguma — sodu, kas noteikts pirmās notiesāšanas rezultātā, tieši nevarēja izpildīt.
46
Šajā sakarā Ungārijas valdība ir apgalvojusi, ka KĪŠN 54. pantā iekļautā frāze, kas attiecas uz to, ka sodu “vairs nevar izpildīt” saskaņā ar tās līgumslēdzējas puses likumiem, kura ir piespriedusi sodu, ir jāinterpretē tādējādi, ka pasludinātajam sodam bija jābūt izpildāmam vismaz tā pasludināšanas dienā, ņemot vērā tās līgumslēdzējas valsts normas, kura ir piespriedusi sodu.
47
Minētais izpildes nosacījums tomēr nenozīmē, ka saskaņā ar šīs valsts, kura ir piespriedusi sodu, tiesībām sodam ir bijis jābūt izpildāmam tieši, bet gan tikai to, ka sodu, kas ir noteikts ar galīgu lēmumu, “vairs nevar izpildīt”. Vārdi “vairs nevar [..]” attiecas uz brīdi, kad sākas jaunas kriminālvajāšanas, saistībā ar kurām otrās līgumslēdzējas valsts kompetentajai tiesai ir jāpārbauda, vai ir izpildīti KĪŠN 54. pantā paredzētie nosacījumi.
48
No tā izriet, ka minētajā pantā paredzētais izpildes nosacījums ir izpildīts, ja ir konstatēts, ka brīdī, kad otrs kriminālprocess ir uzsākts pret to pašu personu par tiem pašiem faktiem, par kuriem tā jau ir tikusi notiesāta pirmajā līgumslēdzējā valstī, sods, kas noteikts šajā pirmajā valstī, vairs nevar tikt izpildīts saskaņā ar šīs valsts likumiem.
49
Šo interpretāciju apstiprina KĪŠN 54. panta mērķis izvairīties no tā, ka persona, kas izmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, tiek saukta pie kriminālatbildības par tiem pašiem faktiem vairāku līgumslēdzēju valstu teritorijās.
50
Šīs tiesības uz brīvu pārvietošanos tādā situācijā, kāda ir aplūkota pamata prāvā, atbilstoši ir garantētas tikai tad, ja persona zina, ka gadījumā, ja viņa ir bijusi notiesāta, un gadījumā, ja viņai noteikto sodu vairs nevar izpildīt saskaņā ar līgumslēdzējas valsts, kura viņu notiesājusi, likumiem, viņa var pārvietoties Šengenas līguma teritorijā, nebaidoties, ka citā līgumslēdzējā valstī pret viņu var tikt veikta kriminālvajāšana, pamatojoties uz to, ka pirmās līgumslēdzējas valsts tiesību procesuālu īpatnību dēļ sodu nevarēja izpildīt tieši.
51
Pamata lietā, kurā ir skaidrs, ka uzliktais sods vairs nebija izpildāms 2002. gadā, kad Vācijā bija uzsākts otrais kriminālprocess, KĪŠN 54. panta lietderīgai piemērošanai būtu pretrunā atturēties no tā piemērošanas tikai Francijas kriminālprocesam piemītošo īpatnību dēļ, saskaņā ar kurām soda izpilde ir atkarīga no jauna soda, kas pasludināts, apsūdzētajam klātesot.
52
Šajos apstākļos uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tā, ka KĪŠN 54. pantā paredzētais ne bis in idem princips ir piemērojams kriminālprocesam, kas kādā līgumslēdzējā valstī ir uzsākts par faktiem, par kuriem attiecībā uz apsūdzēto jau ir ticis taisīts galīgs spriedums citā līgumslēdzējā valstī, kaut arī saskaņā ar tās valsts tiesībām, kurā viņš tika notiesāts, viņam uzlikto sodu nav bijis iespējams izpildīt tieši, ņemot vērā procesuālās īpatnības, kas ir paredzētas pamata tiesvedībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
53
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
ne
bis
in
idem princips, kas ir nostiprināts 54. pantā Konvencijā, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas Nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīta 1990. gada 19. jūnijā Šengenā (Luksemburga), ir piemērojams kriminālprocesam, kas kādā līgumslēdzējā valstī ir uzsākts par faktiem, par kuriem attiecībā uz apsūdzēto jau ir ticis taisīts galīgs spriedums citā līgumslēdzējā valstī, kaut arī saskaņā ar tās valsts tiesībām, kurā viņš tika notiesāts, viņam uzlikto sodu nav bijis iespējams izpildīt tieši, ņemot vērā procesuālās īpatnības, kas ir paredzētas pamata tiesvedībā.
[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — vācu.