TIESAS ATZINUMS1994. gada 15. novembrīKopienas
kompetence slēgt starptautiskus nolīgumus pakalpojumu un intelektuālā
īpašuma aizsardzības jomā – EK līguma 228. panta 6. punktā
paredzētā procedūraAtzinums 1/94Komisija
saskaņā ar EK līguma 228. panta 6. punktu Tiesā iesniegusi
pieteikumu, lūdzot sniegt atzinumu attiecībā uz Eiropas Kopienas
kompetenci slēgt Līgumu par Pasaules tirdzniecības organizācijas
izveidošanu un it īpaši Vispārējo vienošanos par pakalpojumu
tirdzniecību (GATS) un Līgumu par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām (ieskaitot kontrafaktīvu preču tirdzniecību), (TRIPs, TRIPs līgums).Satura rādītājsPieteikuma izklāstsI –  Urugvajas raundā noslēgtie nolīgumiII –  Eiropas Kopienu statuss PTOIII –  Sarunas par PTO nolīgumu un tā parakstīšanaIV –  Komisijas jautājumi un procedūraA –  Komisijas jautājumiB –  ProcedūraV –  Lūguma pieņemamībaVI –  Jautājumu formulējumsVII –  Strīda būtībaVIII –  Jautājumi, par kuriem nav domstarpībuIX –  Daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecībuX –  GATS un TRIPs līguma analīzeA –  GATS1.  GATS nepieciešamība2.  GATS būtība3.  Pakalpojumu definīcija un to sniegšanas veidi4.  GATS dubultais “universālums”5.  Saistību būtībaa)  Vispārējās saistībasb)  Specifiskās saistībasB –  TRIPs līgums1.  Mērķi un nepieciešamība2.  Piemērošanas joma un līdzekļi, kas paredzēti iecerēto mērķu īstenošanai3.  Specifiskie pamatnoteikumia)  Autortiesības un ar tām saistītās tiesībasb)  Rūpnieciskais īpašumsi)  Preču zīmesii)  Ģeogrāfiskās izcelsmes norādesiii)  Rūpnieciskais dizainsiv)  Patentiv)  Integrālo shēmu izkārtojuma dizains (topogrāfija)vi)  Neizpaustas tehniskās informācijas tiesiskā aizsardzībavii)  Konkurenci ierobežojošas rīcības kontrole līgumlicencēšanā4.  Specifiskie procesuālie noteikumi (intelektuālā īpašuma tiesību realizācijas nodrošināšana)a)  Pārkāpumu novēršanas pasākumib)  Procesuālās garantijasXI –  Kopējā tirdzniecības politika, GATS un TRIPs līgums – lietas dalībnieku nostājaA –  GATSB –  TRIPs līgumsXII –  GATS, TRIPs līgums un netiešās pilnvarasA –  Vispārīgi apsvērumi par netiešajām pilnvarāmB –  GATS1.  1. Komisijas nostājaa)  Iekšējās kompetences esībai)  Kompetence, kas izriet no īpašiem Līguma noteikumiemii)  Pilnvaras, kas izriet no vispārīgiem noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants)b)  Kopienas ārējās darbības nepieciešamība2.  Apsvērumus iesniegušo lietas dalībnieku nostājasi)  ii) Kompetence, kas izrietot no Līguma vispārēja rakstura noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants)C –  TRIPs līgums1.  Komisijas nostājaa)  Iekšējās kompetences esībai)  Kompetence, kas izriet no atvasinātiem tiesību aktiemii)  Pilnvaras, kas izrietot no Līguma vispārīgiem noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants)b)  Kopienas ārējas darbības nepieciešamība2.  Apsvērumus iesniegušo lietas dalībnieku nostājasXIII –  Dažu no dalībvalstīm atkarīgu, bet pie Kopienas nepiederošu teritoriju pārstāvības jautājumsXIV –  Kompetences jautājuma saistība ar noteikumiem par viedokļu izteikšanu PTOXV –  Budžeta un finanšu jautājumiXVI
–  Komisijas, Padomes un to valstu, kas iesniegušas apsvērumus,
piedāvātās atbildes uz jautājumiem, kuri uzdoti pieteikumā sniegt
atzinumuXVII –  Jautājumi, ko Tiesa uzdevusi Komisijai, Padomei un dalībvalstīm, un uz šiem jautājumiem sniegtās atbildesA –  Pirmais jautājumsB –  Otrais jautājumsC –  Trešais jautājumsD –  Ceturtais jautājumsE –  Piektais jautājumsF –  Sestais jautājumsG –  Septītais jautājumsH –  Astotais jautājumsI –  Devītais jautājumsJ –  Desmitais jautājumsK –  Vienpadsmitais jautājumsTiesas argumentācijaI – IevadsII – Pieteikuma pieņemamībaIII – Komisijas jautājumu formulējumsIV – Dažu no dalībvalstīm atkarīgu teritoriju pārstāvībaV – Budžeta un finanšu jautājumiVI – Daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecībuVII – EK līguma 113. pants, GATS un TRIPs līgumsA – GATSB – TRIPs līgumsVIII – Eiropas Kopienas netiešās ārējās pilnvaras, GATS un TRIPs līgumsA – GATSL –  B – TRIPs līgumsIX – Dalībvalstu un Kopienas iestāžu pienākums sadarboties Pieteikuma izklāstsI –  Urugvajas raundā noslēgtie nolīgumi1994. gada 15. aprīlī Marakešā [Marrakesh]
noslēdzās “pasaules vēsturē vissarežģītākās” (Padomes raksturojums)
tirdzniecības sarunas un tika parakstīts Nobeiguma akts, kurā ietverti
daudzpusējo tirdzniecības sarunu Urugvajas raunda rezultāti. Šīs sarunas
ilga septiņus gadus – tās sākās ar ministru deklarāciju 1986. gada
20. septembrī Punta del Este. Valdību un Eiropas Kopienu
pārstāvji, kas parakstījuši Nobeiguma aktu, ir vienojušies, ka būtu
vēlams, lai tas stātos spēkā 1995. gada 1. janvārī vai cik
drīz vien iespējams pēc minētā datuma.Nobeiguma
akts ietver Līgumu par Pasaules tirdzniecības organizācijas izveidošanu
(turpmāk tekstā – “PTO nolīgums”). Ar to tiks izveidota kopēja
institucionāla struktūra tirdzniecības attiecību īstenošanai starp PTO
dalībvalstīm. Šajā nolīgumā nav iekļautas materiālo tiesību normas. Tās
atrodamas pielikumos, kuru starpā ir dažādi “daudzpusējie tirdzniecības
nolīgumi”, kas ir PTO nolīguma sastāvdaļa.Šajā sakarā jāmin:–        daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecību, tostarp GATT 1994 (1.A pielikums)_–        Vispārējā vienošanās par pakalpojumu tirdzniecību (GATS, 1.B pielikums)(1)_–        Līgums par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām (TRIPs, 1.C pielikums)(2)_–        Vienošanās
par noteikumiem un kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu
(2. pielikums)_–        tirdzniecības politikas pārbaudes mehānisms (3. pielikums).PTO nolīgums un tā pielikumi veido vienotu “paketi”. Valstij, kas vēlas kļūt par PTO dalībvalsti, jāpieņem visi daudzpusējie
nolīgumi, kas noslēgti Urugvajas sarunu raundā. Strīdu noregulēšanas
kārtība attiecas uz visiem šiem daudzpusējiem nolīgumiem. Šī procedūra
atļauj kā pēdējo instanci izmantot tā sauktos “savstarpējos
pretpasākumus”. Ja tiek pārkāpts viens kopuma elements (vai nu preču,
pakalpojumu, vai intelektuālā īpašuma aizsardzības jomā), šis pārkāpums
var tikt kompensēts ar pretpasākumiem kādā citā sektorā (Vienošanās par
kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu, 22. panta 3. punkta
b) apakšpunkts) vai kāda cita nolīguma darbības jomā (Vienošanās
par kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu, 22. panta
3. punkta c) apakšpunkts). Turklāt, kā to skaidro Komisija,
“tādā pašā veidā var piedāvāt kompensāciju kādā citā sektorā vai pat
jomā, uz ko attiecas kāds cits nolīgums nevis tas, kura darbības jomā
noticis pārkāpums”.Ar šo “paketes“ sistēmu tiek izbeigts tas, kas dēvēts par GATT à la carte.
Īpašās vienošanās, kas tika parakstītas Tokijas sarunu raundā,
paredzēja mainīgu dalību. Turklāt katram no nolīgumiem tika pieskaņota
tikai tam atbilstoša domstarpību noregulēšanas procedūra.PTO
nolīguma pielikumos iekļauti arī četri daudzpusēji nolīgumi (attiecas
uz publiskajiem iepirkumiem, civilo gaisa kuģu tirdzniecību, piena
produktu un liellopu gaļas sektoru). Šajās jomās ir pieļauts izņēmums
vienotas “paketes” principam – nolīgumi būs saistoši tikai tām PTO
dalībvalstīm, kas tos būs apstiprinājušas. Tomēr kārtība, kas nosaka
strīdu noregulēšanu, pusēm, kas šos nolīgumus būs atzinušas, tiks
piemērota.II –  Eiropas Kopienu statuss PTODivi PTO nolīguma noteikumi attiecas tieši uz Eiropas Kopienām.Minētā
nolīguma IX pants, kas attiecas uz lēmumu pieņemšanu, noteic, ka
gadījumos, kad lēmumi tiek pieņemti balsojot, “Ministru Konferences un
Vispārējās padomes sanāksmēs katrai PTO dalībvalstij ir viena balss” un
ka tad, “ja Eiropas Kopienas izmanto savas balsošanas tiesības, to balsu
skaits ir vienāds ar to dalībvalstu – PTO dalībvalstu – skaitu”.Turklāt XI panta 1. punkts, kas attiecas uz PTO dibinātājvalstīm, noteic, ka:“GATT 1947
līgumslēdzējas puses šī Līguma spēkā stāšanās brīdī un Eiropas
Kopienas, kuras atzīst šo Līgumu un daudzpusējos tirdzniecības līgumus
un kuru koncesiju un saistību grafiki ir iekļauti GATT 1994 un kuru īpašo saistību grafiki ir iekļauti GATS (1.B pielikums), kļūst par PTO dibinātājvalstīm.”III –  Sarunas par PTO nolīgumu un tā parakstīšanaPunta
del Este deklarāciju, kas ir sarunu sākuma punkts, apstiprināja Padome
un dalībvalstu valdību pārstāvji “tiktāl, ciktāl tā uz viņām attiecas”.
Kopienas un dalībvalstu vārdā sarunas risināja Komisija viena pati.
Padome skaidro, ka, “lai sarunu norisē garantētu maksimālu konsekvenci,
tika nolemts, ka Komisija sarunās darbosies kā vienīgais Kopienas un
dalībvalstu pārstāvis”. Tomēr no tās sanāksmes protokola, kurā Padome
apstiprināja Punta del Este deklarāciju, ir redzams, ka “ar šo lēmumu
(atļaut Komisijai uzsākt deklarācijā paredzētās sarunas) vēl netiek
lemts par Kopienas un dalībvalstu kompetenci atsevišķos jautājumos”.PTO nolīgumu Eiropas Savienības Padomes vārdā parakstīja Padomes priekšsēdētājs un Komisijas loceklis sers Leons Britens [Leon Brittan],
no vienas puses, un dalībvalstu pārstāvji savu valdību vārdā, no otras
puses. Šāda kārtība tika ievērota atbilstoši lēmumam, kas tika pieņemts
Padomes un dalībvalstu pārstāvju sanāksmē, kura notika 1994. gada
7. un 8. martā. No Padomes rakstveida apsvērumiem izriet, ka
Komisija šīs sanāksmes protokolā likusi norādīt, ka “Nobeiguma akts
[..], kā arī tam pievienotie pielikumi ir Eiropas Kopienas ekskluzīvā
kompetencē”.IV –  Komisijas jautājumi un procedūraA –  Komisijas jautājumi1994. gada
6. aprīlī jeb dažas dienas pirms tam, kad Marakešā bija paredzēts
parakstīt PTO nolīgumu, bet dažas nedēļas pēc tam, kad Tirdzniecības
sarunu komiteja (kas bija izveidota Punta del Este konferencē, lai
veiksmīgi pabeigtu Urugvajas sarunu raundu) bija apstiprinājusi
Nobeiguma aktu, Komisija iesniedza Tiesā pieteikumu sniegt atzinumu
atbilstoši EK līguma 228. panta 6. punktam.Jautājumi ir šādi:“Ņemot vērā GATT Urugvajas raunda tirdzniecības sarunu rezultātus, kas iekļauti 1993. gada 15. decembra Nobeiguma aktā:1)
Vai Eiropas Kopienas kompetencē, pamatojoties uz EK līgumu un it īpaši
uz tā 113. pantu vienu pašu vai kopā ar Līguma 100.a un/vai
235. pantu, ir slēgt visas Līguma par PTO izveidošanu daļas, kas
attiecas uz pakalpojumu tirdzniecību (GATS) un ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (ieskaitot kontrafaktīvu preču tirdzniecību), (TRIPs)?2)
Vai Eiropas Kopienas kompetencē ir vienai pašai slēgt tās PTO nolīguma
daļas, kas attiecas uz ražojumiem un/vai pakalpojumiem, kuri ir
ekskluzīvā EOTK un Euratom līgumu piemērošanas jomā?3)
Ja atbilde uz iepriekšējiem jautājumiem būs apstiprinoša, vai tas
ietekmē dalībvalstu tiesības slēgt PTO nolīgumu, ja ir jau noteikts, ka
tās būs PTO dibinātājvalstis?”B –  ProcedūraAtbilstoši
Tiesas Reglamenta 107. panta 1. punktam lūgums sniegt
atzinumu tika izsniegts Eiropas Savienības Padomei (turpmāk tekstā –
“Padome”) un dalībvalstīm. Rakstveida apsvērumus iesniegusi Padome, kā
arī Dānijas, Vācijas, Grieķijas, Spānijas, Francijas, Nīderlandes,
Portugāles un Apvienotās Karalistes valdības. Pēc Eiropas Parlamenta
pieprasījuma tam tika atļauts iesniegt savus apsvērumus.V –  Lūguma pieņemamībaOficiāli
neiebilstot pret pieteikuma pieņemamību, Padome atgādina, ka visos
gadījumos, kad tiek izmantota 228. panta 6. punktā paredzētā
procedūra, “lūgums tiek iesniegts pirms nolīguma parakstīšanas”. Pēc
Padomes domām, “var [..] nopietni apšaubīt, vai iepriekšēja atzinuma
procedūru (attiecībā uz nolīgumu, ko paredzēts noslēgt) var izmantot pēc
tam, kad starptautiskā mērogā ir radītas līgumsaistības”. Nīderlandes valdība pievienojas šīm šaubām.Spānijas valdība
oficiāli norāda, ka lūgums nav pieņemams. Atzinuma procedūru var uzsākt
tikai tad, kad Kopiena vēl nav uzņēmusies saistības starptautiskā
mērogā. Spānijas valdība uzsver, ka parakstīšanas nolūks bija apliecināt
sarunu noslēguma dokumentus un ietvēra saistības tos iesniegt
apstiprināšanai attiecīgajās valstu institūcijās.Francijas valdība
izsaka Komisijai daudz politiskāku pārmetumu. Nerunājot par to, vai
lūgums būtu vai nebūtu pieņemams, tā skaidro, ka, sagaidot pēdējo brīdi,
t.i., kad PTO nolīgums jau bija jāparaksta un jānoslēdz, un zinot, ka
nesaskaņas par valstu kompetenci bija parādījušās jau 1992. gadā,
Komisijai pietrūkst sadarbības gara un tās attieksme ir pretrunā
Kopienas un tās dalībvalstu darbības saskaņotībai. Dalībvalstis tikpat
kā nevar iesniegt PTO nolīgumu apstiprināšanai savos parlamentos, pirms
kompetences jautājums nav atrisināts. Savukārt Padome nevar iesniegt
Eiropas Parlamentā lēmuma priekšlikumu par nolīguma slēgšanu, kamēr šī
lēmuma juridiskais pamats, kā arī kompetences jautājums nav skaidrs.VI –  Jautājumu formulējumsPadome kritizē Komisijas iesniegto jautājumu formulējuma veidu.Tā
uzskata, ka, ņemot vērā, ka procedūra attiecas uz nolīgumu, kuru
parakstījusi Kopiena un tās dalībvalstis atbilstoši katra savai
kompetencei, nav jānoskaidro, vai Kopiena var viena pati slēgt šo
nolīgumu (ko Padome teorētiski atzīst), bet gan vai “tas, ka Kopiena un
dalībvalstis Urugvajas raunda nolīgumus parakstījušas kopīgi, ir
saderīgi ar Eiropas Kopienu dibināšanas līgumos noteikto kompetences
sadalījumu”.Portugāles valdība uzskata,
ka Komisijas formulētie jautājumi atbilst fāzei, kas nolīguma
noslēgšanas procesā jau ir pagājusi. Patiesībā ir jānoskaidro, vai
jaukta nolīguma slēgšanas forma ir vai nav saderīga ar EK un EOTK
līgumos noteiktajiem principiem un noteikumiem attiecībā uz kompetences
sadalījumu starp Kopienu un dalībvalstīm.Apvienotās Karalistes valdība
izskata minētos jautājumus citā secībā, nekā to dara Komisija. Tā
vispirms skaidro Kopienas kompetenci atbilstoši netiešo pilnvaru
teorijai, vienlaikus uzsverot dalībvalstu paralēlo kompetenci, un pēc
tam norāda, kāpēc 113. pants nevar būt pamats nolīgumu slēgšanai.VII –  Strīda būtībaProblēmas,
kas jāatrisina, neattiecas uz visiem daudzpusējiem nolīgumiem, kas
pievienoti PTO nolīgumam, un pat ne uz pašu Līgumu par PTO izveidošanu.Kā uzsver Padome, strīda priekšmets, pirmkārt, ir materiālās tiesību normas.
No kompetences viedokļa institucionālās normas nerada nekādas īpašas
problēmas – kompetence pievienoties institucionālajai kārtībai
neizbēgami izriet no kompetences, kas pastāv attiecībā uz materiālo
tiesību normām: institucionālā kārtība ir paredzēta, lai nodrošinātu
materiālā regulējuma “pārvaldi”. Tāpēc šeit nav jāapraksta minētā
institucionālā kārtība.Padome skaidro, ka materiālajās tiesību normās ietilpst trīs svarīgi nolīgumi – par precēm (GATT 1994), par pakalpojumiem (GATS) un par intelektuālo īpašumu (TRIPs).Attiecībā uz preču tirdzniecību (kas ir GATT 1994
un dažādu interpretējošu memorandu priekšmets) Padome, valdības, kas
iesniegušas apsvērumus, un Eiropas Parlaments vienprātīgi atzīst, ka tā
ir Kopienas kompetencē. Vienīgās atrunas attiecas uz EOTK ražojumiem
(Padomes un visu to valdību, kas iesniegušas apsvērumus, atruna), uz
Līgumu par tehniskajām barjerām tirdzniecībā (tikai Nīderlandes valdības
atruna) un uz nepieciešamību kā papildu juridisko pamatu izmantot EK
līguma 43. pantu attiecībā uz lauksaimniecību (tomēr ar šo pēdējo
atrunu, ko izteikusi Padome, Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas
Parlaments, netiek apšaubīta Kopienas ekskluzīvā kompetence).Strīds
būtībā attiecas uz pakalpojumiem un intelektuālo īpašumu. Komisijas
viedoklis šajā jautājumā ir pretrunā astoņu valstu (visu, izņemot
Beļģijas Karalisti, Luksemburgas Lielhercogisti, Īriju un Itālijas
Republiku) un Eiropas Parlamenta viedoklim. Atšķirības viedokļos īsumā
ir šādas.Komisija uzskata, ka Kopienas
kompetence ir ekskluzīva (saskaņā ar kopējo tirdzniecības politiku vai
arī (kā papildu arguments) saskaņā ar netiešajām pilnvarām vai precīzāk –
pilnvarām, kas izriet no paralēlās iekšējās un ārējās kompetences).
Dalībvalstis, kas iesniegušas apsvērumus, uzskata, ka kompetence ir
sadalīta starp dalībvalstīm un Kopienu. Dalībvalstis, kas iesniegušas
apsvērumus, un Eiropas Parlaments nekādā gadījumā neatzīst šādu
kompetenci saskaņā ar kopējo tirdzniecības politiku. Oficiāli Eiropas
Parlamentam nav viedokļa par to, vai ir pamatots Komisijas papildu
arguments.VIII –  Jautājumi, par kuriem nav domstarpībuPirms
tiek skaidroti jautājumi, par kuriem ir domstarpības, un argumenti, ar
kuriem puses pamato savas nostājas, jānorāda tie jautājumi, par kuriem
nav domstarpību.– No tā, ka Padome un visas
dalībvalstis ir parakstījušas PTO nolīgumu un tā pielikumus, izriet, ka
pastāv vienprātība par tā noslēgšanas lietderību un pat nepieciešamību.–
Pastāv vienprātība, ka saskaņā ar EK līguma 228. panta
3. punkta otro daļu PTO nolīguma slēgšanai ir nepieciešama Eiropas
Parlamenta piekrišana, jo šis nolīgums paredz īpašas institucionālas
struktūras izveidošanu.– Komisija ir
uzsvērusi, ka “politisku, ja ne juridisku iemeslu dēļ [..] Urugvajas
raunda noslēgumam kopumā būs vajadzīga vienprātība”. Ne Padome, ne
valstis, kas iesniegušas apsvērumus, pret to nav iebildušas.IX –  Daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecībuDaudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecību ietver, pirmkārt, 1994. gada GATT
nolīgumu (Vispārējā vienošanās par tarifiem un tirdzniecību), kura
interpretācija ir precizēta dažādos minētās vienošanās protokolos,
nolīgumus par konkrētiem ražojumiem (lauksaimniecība un
tekstilrūpniecība) un nolīgumus, kas attiecas uz ierobežojošu noteikumu
izmantošanu, piemēram, par tehniskajām barjerām tirdzniecībā, par
sanitāro un fitosanitāro pasākumu piemērošanu un par investīciju
pasākumiem, kas saistīti ar tirdzniecību.Komisija
uzskata, ka visi šie nolīgumi “attiecas uz preču tirdzniecību un ir
vērsti uz starptautiskās tirdzniecības paplašināšanu, likvidējot
tehniskās barjeras un tirdzniecības izkropļojumus”, un ietilpst Eiropas
Kopienas līguma 113. panta piemērošanas jomā.Padome atzīst, ka “Kopienas ekskluzīvā kompetence aptver gandrīz visus GATT
noteikumus” un ka šī kompetence “izriet pirmām kārtām no
113. panta”. Tomēr tā uzsver, ka 43. pants ir jāpiemēro
attiecībā uz lauksaimniecības nolīgumiem un nolīgumiem par sanitāro un
fitosanitāro pasākumu piemērošanu, jo tie “attiecas ne tikai uz
tirdzniecības pasākumiem, ko piemēro starptautiskajai lauksaimniecības
produktu tirdzniecībai, bet [..] it īpaši uz lauksaimniecības tirgus
iekšējās organizācijas režīmu”.Attiecībā uz lauksaimniecību Apvienotās Karalistes valdība pievienojas Padomes nostājai, atbalstot to ar argumentiem, ko pamato konkrēti piemēri.Tā
min “divus piemērus sekām, ko attiecībā uz Kopienas lauksaimniecības
produktu iekšējo režīmu var izraisīt PTO nolīguma 1.A pielikumā
iekļautie nolīgumi. Pirmkārt, tiem līguma par lauksaimniecību
noteikumiem, kas ierobežo “iekšējo atbalstu”, būs tiešas sekas attiecībā
uz atbalsta summu, ko lauksaimnieki un lauksaimniecības produktu
pārstrādes uzņēmumi saņems no lauksaimniecības tirgus kopīgajām
organizācijām, kas visas ir dibinātas saskaņā ar Līguma 43. pantu,
un tātad būs tieša ietekme uz šo organizāciju darbību. Otrkārt, tie
līguma par lauksaimniecību noteikumi, kas attiecas uz saistībām
samazināt eksporta subsīdijas, ietekmēs Kopienas lauksaimniecības
produktu eksporta atmaksājumu sistēmu, kas ir izveidota un tiek
pārvaldīta saskaņā ar 43. pantu. Praktiski visas kopīgās tirgus
organizācijas ietver noteikumus, kas attiecas uz eksporta atmaksājumiem,
un šī sistēma tiek pārvaldīta saskaņā ar Komisijas un Padomes
īstenošanas regulām, kas pieņemtas atbilstoši noteikumiem par kopīgajām
organizācijām”.Apvienotā Karaliste uzsver,
ka šie pasākumi attiecas uz Kopienas izcelsmes lauksaimniecības
produktiem, kamēr tradicionālie tirdzniecības politikas instrumenti
(kvantitatīvie ierobežojumi, tarifu pasākumi) attiecas uz importētiem
ražojumiem, nevis uz vietējiem ražojumiem. No tā izriet, ka šie pasākumi
pieder pie 43. panta piemērošanas jomas.Šīs piezīmes par lauksaimniecību neliek apšaubīt Kopienas ekskluzīvo kompetenci.Arī Eiropas Parlaments uzskata,
ka ir jāizmanto Līguma 43. pants, ņemot vērā, cik svarīgs ir
līgums par lauksaimniecību. Tas norāda, ka vispārējo preferenču sistēma
balstās gan uz Līguma 113. panta, gan uz Līguma 43. panta
[Padomes 1992. gada 21. decembra Regula (EEK) Nr. 3917/92
(OV L 396, 1. lpp.) un Padomes 1993. gada
20. decembra Regula (EK) Nr. 3668/93 (OV L 338,
22. lpp.)].Nīderlandes valdība īpaši
pievērš uzmanību līgumam par tehniskajām barjerām tirdzniecībā.
Atšķirībā no Komisijas, kas attiecībā uz šo jauno līgumu pieprasa atzīt
Kopienas ekskluzīvo kompetenci, Nīderlandes valdība uzskata, ka “Kopiena
lielā mērā ir ieguvusi ekskluzīvu kompetenci attiecībā uz tehniskajām
barjerām tirdzniecībā”, tomēr “dalībvalstīm ir arī sava kompetence,
kuras pamatā ir konkrētas direktīvas, kā arī tas, ka pilnīga saskaņošana
šajā jomā nav īstenota un nav paredzēta”.Preču
tirdzniecības jomā strīds starp Komisiju, no vienas puses, un Padomi un
valdībām, kas iesniegušas apsvērumus, no otras puses, attiecas
galvenokārt uz EOTK ražojumiem.Komisija
norāda, ka daudzpusējo nolīgumu par preču tirdzniecību juridiskajam
pamatojumam pietiek ar 113. pantu pat tad, ja tas skar EOTK vai Euratom ražojumus.Komisija
cenšas mazināt svarīgumu, ko citas puses piešķir EOTK līguma
71. pantam. Šā 71. panta noteikumi par pilnvaru neietekmēšanu
nepiešķir dalībvalstīm nekādas tiesības EK līguma 232. panta
1. punkta nozīmē.Komisija atsaucas uz 1975. gada 11. novembra atzinumu Nr. 1/75 (skat. Recueil, 1355. lpp. un it īpaši 1365. lpp.), saskaņā ar kuru:“ir
izslēgts, ka EOTK līguma 71. pants varētu apturēt EEK līguma
113. un 114. panta darbību un ietekmēt Kopienas kompetenci
veikt sarunas un slēgt starptautiskus nolīgumus, kas attiecas uz kopējo
tirdzniecības politiku”.Visbeidzot,
Komisija uzskata, ka cits likumīgs veids, kā slēgt tirdzniecības
nolīgumus saskaņā ar EOTK līgumu, būtu izmantot 95. panta
noteikumus.Turpretī Padome uzskata, ka “tas, ka GATT
un tā pielikumus slēdz dalībvalstis, tiktāl, ciktāl to noteikumi
attiecas uz kompetenci, ko dalībvalstīm tirdzniecības politikas jomā
rezervē EOTK līguma 71. pants, ir katrā ziņā saderīgi ar minēto
Līgumu”.Spānijas valdība uzstāj uz dalībvalstu ekskluzīvo kompetenci EOTK ražojumu jomā. Grieķijas      Republika pievienojas šim viedoklim. Tam piekrīt arī Portugāles valdība.Arī Apvienotās Karalistes valdība
pamatojas uz EOTK līguma 71. pantu, aizstāvot dalībvalstu
kompetenci, bet tā piekrīt, ka, EOTK līguma 95. panta izmantošana,
kā Komisija to jau ir izklāstījusi, būtu cits likumīgs veids slēgt šo
nolīgumu.Francijas valdība savukārt
uzskata, ka “tas, ka EOTK saskaņā ar šī līguma 95. pantu ir slēgusi
nolīgumus, kas attiecas uz EOTK ražojumu tirdzniecības režīmu,
nenozīmē, ka EOTK ir nodota kompetence, kas šī līguma 71. pantā ir
noteikta dalībvalstīm”, un ka “tāpēc dalībvalstis pašas var lemt par GATT
nolīguma un tā pielikumu slēgšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
noteikumiem kas ir saistīti ar EOTK ražojumu tirdzniecību un kas ir to
kompetencē saskaņā ar EOTK līguma 71. pantu”.X –  GATS un TRIPs līguma analīzeA –  GATS1.     GATS nepieciešamībaKāpēc
vajadzīgs vispārējs nolīgums par pakalpojumu tirdzniecību? Dažās
attīstītajās valstīs pakalpojumu nozare ir kļuvusi par galveno
ekonomikas nozari. Komisija norāda, ka daži ekonomisti šajā attīstībā
saskata “pazīmi, kas liecina par fundamentālu pasaules ekonomikas
reorganizāciju un par arvien skaidrāku vienkāršās rūpniecības nodošanu
jaunattīstības valstīm, kas tādējādi kļūs par galvenajiem rūpniecības
ražojumu eksportētājām”. “Attīstītās valstis eksportēšot galvenokārt
pakalpojumus un preces ar augstu pievienoto vērtību (tātad ar lielu
tehnoloģisko zināšanu daļu)”. “Starptautiskās pakalpojumu tirdzniecības
ekspansija ir aizkavējusies, salīdzinot ar šīs nozares attīstību valstu
ekonomikā, jo neviens starptautisks akts nav sniedzis uzņēmējiem
nepieciešamo drošību un paredzamību. Tāpēc radās doma izveidot sistēmu,
kas ļautu liberalizēt tirgu, vienojoties par jauniem noteikumiem”.2.     GATS būtībaGATS ir mēģinājums pārnest GATT
principus pakalpojumu jomā, kur barjeras tirdzniecībā nav saistītas ar
muitas nodokļiem vai importa kvotām, bet gan ar valsts tiesību aktiem,
kas attiecas uz pieeju tirgum un pakalpojumu sniedzēju kvalifikāciju.
Šobrīd visas disciplīnas, kas jāievēro, vēl nav noteiktas. Kā to plašākā
kontekstā saistībā ar PTO uzsvērusi Francijas valdība, GATS veido sarunu telpu, lai padziļinātu disciplīnas, par kurām ir jau panāktas vienošanās, un slēgtu nolīgumus jaunās jomās.3.     Pakalpojumu definīcija un to sniegšanas veidiPakalpojuma
jēdziens ir ļoti plašs, jo tas ietver “jebkuru pakalpojumu jebkurā
sektorā, izņemot pakalpojumus, kurus sniedz, realizējot valsts varas
pilnvaras”. Savukārt “pakalpojums, kas sniegts, realizējot valsts varas
pilnvaras”, nozīmē “jebkuru pakalpojumu, kas netiek sniegts uz
komerciāliem pamatiem vai konkurējot ar vienu vai vairākiem pakalpojumu
sniedzējiem” (GATS 1. panta 3. punkta b) un c) apakšpunkts).Pakalpojumu tirdzniecība saskaņā ar GATS 1. panta 2. punktu ietver četrus pakalpojumu sniegšanas tipus jeb veidus:–
“cross-border supply” (jeb “pārrobežu pakalpojumi”) – šī ir pakalpojuma
sniegšana no vienas PTO dalībvalsts teritorijas jebkuras citas PTO
dalībvalsts teritorijā. Padome tam sniedz šādu piemēru – arhitektu
birojs, kas atrodas valstī A, piegādā elektroinstalāciju projektu
inženieru birojam, kas atrodas valstī B.–
“consumption abroad” (jeb “patēriņš ārvalstīs”) – šī ir pakalpojuma
sniegšana vienas PTO dalībvalsts teritorijā jebkuras citas PTO
dalībvalsts pakalpojumu patērētājam. Piemēram – pakalpojumi, kas
valstī A tiek sniegti tūristiem, kas ieradušies no valsts B.–
“commercial presence” (“komerciālā pārstāvniecība” jeb “juridiskās
personas klātbūtne”) – šī ir pakalpojuma sniegšana, ko veic vienas PTO
dalībvalsts pakalpojumu sniedzējs, izmantojot komerciālo pārstāvniecību
jebkuras citas PTO dalībvalsts teritorijā. “Komerciāla pārstāvniecība”
saskaņā ar XXVIII panta d) apakšpunktu nozīmē “jebkuru biznesa
veidu vai profesionālu nodibinājumu, ietverot:i) juridiskas personas izveidošanu, iegūšanu vai uzturēšanu vaiii) filiāles vai pārstāvniecības izveidošanu un uzturēšanupakalpojuma sniegšanas nolūkā PTO dalībvalsts teritorijā”.Tātad,
kā norāda Padome, šajā gadījumā valsts A uzņēmumi vai speciālisti
uzsāk uzņēmējdarbību un sniedz pakalpojumus valstī B. Šis
pakalpojumu sniegšanas veids tiks izmantots, piemēram, kredītiestāžu
pakalpojumos.– “movement of persons”
(“personu pārvietošanās”, “fizisku personu klātbūtne”). Šī ir
pakalpojuma sniegšana, ko veic vienas PTO dalībvalsts pakalpojumu
sniedzējs, izmantojot PTO dalībvalsts fizisko personu klātbūtni jebkuras
citas PTO dalībvalsts teritorijā. Kā norāda Padome, šis ir gadījums,
kad uzņēmums no valsts A sniedz pakalpojumus valstī B ar tādu
darbinieku palīdzību, kas ir no valsts A. Pilnīgi dabiski var
iedomāties celtniecības darbu veikšanu.4.     GATS dubultais “universālums”Padome uzsver, ka GATS
ir divkārši universāls nolīgums. No vienas puses, tas aptver visus
pakalpojumu sektorus (skat. pakalpojumu definīciju, kas sniegta tālāk,
X, A, 3. punkts), citiem vārdiem sakot, tā attiecas uz transporta,
finanšu un apdrošināšanas pakalpojumiem, uz telekomunikācijām, uz
datorpakalpojumiem un audiovizuālajiem pakalpojumiem, uz tūrisma
sektoru, uz viesnīcu un restorānu pakalpojumiem, uz būvniecību, uz
brīvajām profesijām un pat uz izglītību, veselības aprūpi u.c. No
otras puses, GATS aptver visus pakalpojumu sniedzēju uzņēmējdarbības sākšanas veidus un darbības aspektus. GATS
ir spēkā “attiecībā uz PTO Dalībvalstu pasākumiem saistībā ar
pakalpojumu tirdzniecību” atbilstoši tās definīcijai. Tātad tas aptver:– visus nosacījumus, kas ir saistīti ar tiesībām veikt uzņēmējdarbību (dibinot vai iegūstot sabiedrību vai izveidojot filiāli);–
visus nosacījumus, kas veido šo darbību veikšanas tiesisko regulējumu
(sākot ar maksātnespējas režīmu un beidzot ar nodokļu un darbinieku
tiesību režīmu).5.     Saistību būtībaJānošķir vispārējās un specifiskās saistības.a)     Vispārējās saistībasVissvarīgākās
saistības ir vislielākās labvēlības režīma princips (II panta
1. punkts). Tomēr laika posmā, kas nedrīkst pārsniegt 10 gadus
(skat. pielikumu), valsts var atstāt spēkā pasākumus, kas rada
diskrimināciju attiecībā pret tās tirdzniecības partneriem, ar
nosacījumu, ka šie pasākumi ir ietverti pielikumā iekļautajā izņēmumu
sarakstā un atbilst tajā norādītajiem nosacījumiem. Turklāt V pants
paredz pastāvīgu izņēmumu no vislielākās labvēlības režīma principa par
labu reģionālajai integrācijai atbilstoši GATT XXIV pantā noteiktajam modelim.Citas
vispārējās saistības ir atklātības saistības – katrai PTO dalībvalstij
ir it īpaši uzlikts pienākums publicēt visus pasākumus vai tiesību
aktus, kas attiecas uz pakalpojumiem (III panta 1. punkts),
jeb to, ko GATS sauc par “vispārējas piemērošanas pasākumiem, kas attiecas uz šo Līgumu vai ietekmē tā darbību”.Jāatzīmē
arī apņemšanās izveidot procedūras (tiesu, arbitrāžas vai
administratīvās), kas paredz tiesisko aizsardzību pret
administratīvajiem lēmumiem, kuri ietekmē pakalpojumu tirdzniecību
(VI panta 2. punkts).Jāuzsver arī
katras PTO dalībvalsts apņemšanās nepieļaut, ka kāds monopola
pakalpojuma sniedzējs tās teritorijā rīkotos veidā, kas nesader ar
vislielākās labvēlības režīma principu vai valsts specifiskajām saistībām (VIII panta 1. punkts).Visbeidzot,
PTO dalībvalstis ir uzņēmušās saistības attiecībā uz pakalpojumu
piegādātājiem piešķirto licenču vai sertifikātu atzīšanu
(VII pants).b)     Specifiskās saistībasSpecifiskās saistības, kas atrodamas GATS III un IV daļā un pielikumos, izpaužas kā PTO dalībvalsts apņemšanās nodrošināt tirgus pieejamību
jebkuras citas minētās organizācijas dalībvalsts pakalpojumiem un
pakalpojumu sniedzējiem un kā apņemšanās attiecībā uz visiem pakalpojumu
sniegšanu ietekmējošiem pasākumiem attiecināt uz jebkuras citas PTO
dalībvalsts pakalpojumiem un pakalpojumu sniedzējiem režīmu, kas ir ne
mazāk labvēlīgs kā tas, kurš tiek attiecināts uz pašas dalībvalsts
līdzīgajiem pakalpojumiem un pakalpojumu sniedzējiem (nacionālā režīma princips).Tirgus
pieejamības ierobežojumi, uz kuriem attiecas apņemšanās nodrošināt
tirgus pieejamību, ir precizēti XVI panta 2. punktā – būtībā
runa ir par atteikšanos uzlikt citu PTO dalībvalsts pakalpojumu
sniedzēju darbībai kvantitatīvus ierobežojumus. Padome kā piemēru min
šādus ierobežojumus:– trešo valstu uzņēmumu vai personu kontrolēto transporta vai televīzijas uzņēmumu maksimālais skaits;– “ārvalstu” ārstu maksimālais skaits;– procentuāli maksimāli pieļaujamā “ārvalstu” kapitāla daļa transporta, televīzijas un citu uzņēmumu kapitālā;– noteiktu darbības veidu aizliegšana kredītiestādēm vai apdrošināšanas kompānijām, ko kontrolē ārvalstu uzņēmumi vai personas;– “kvotu” ieviešana audiovizuālajā sektorā attiecībā uz trešo valstu ražojumiem.Šīs
saistības, kas nav ne beznosacījuma, ne absolūtas, ir ietvertas
grafikos pa valstīm. PTO dalībvalsts var savā grafikā norādīt, ka tā
nenodrošina pilnīgu tirgus pieejamību, uzliek nosacījumus (piemēram,
komerciālās pārstāvniecības nepieciešamību) vai ierobežojumus. Šie
nosacījumi un ierobežojumi tiek precizēti grafikā. Tas pats attiecas arī
uz nacionālā režīma nodrošināšanas saistībām.Eiropas
Kopienas grafiku iesniedza Kopiena un dalībvalstis, tomēr valstu
saistības attiecas uz katru dalībvalsti atsevišķi, un gan nosacījumi,
gan ierobežojumi nav vienādi visām dalībvalstīm.Šīs
specifiskās saistības ir daudzpusēju sarunu rezultāts, kurās
vienprātība netika meklēta katram sektoram atsevišķi, bet kopumā.6. Nolīguma dinamismsPadome uzsver, ka GATS, kura uzdevums ir izveidot sarunu telpu, ir dinamisks nolīgums. Padome izceļ GATS
XIX pantu, kas PTO dalībvalstīm uzliek pienākumu iesaistīties
secīgos sarunu raundos, lai sasniegtu pieaugošu, augstāku
liberalizācijas līmeni. Ir jāmin arī X pants, kas paredz
daudzpusējās sarunas par ārkārtas drošības pasākumiem, kuri pamatojas uz
nediskriminācijas principu. Var uzsvērt arī XIII pantu, kas,
paredzot, ka valsts pasūtījumu sfērā vislielākās labvēlības režīma
princips, specifiskās saistības attiecībā uz tirgus pieejamību un
nacionālā režīma piešķiršana nav spēkā, norāda, ka daudzpusējās sarunas
par šo tematu tiks veiktas pēc kāda laika. Visbeidzot, ir jāpievērš
uzmanība XV pantam, kas uzliek pienākumu uzsākt sarunas, lai
izstrādātu nepieciešamās daudzpusējās disciplīnas ar mērķi izvairīties
no sekām, kuras var izraisīt subsīdiju radītie kropļojumi.B –  TRIPs līgums1.     Mērķi un nepieciešamībaTRIPs
galvenais mērķis, kā to uzsvērusi Francijas valdība, ir pastiprināt un
saskaņot intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību pasaules mērogā.Francijas
valdība skaidro, ka, ņemot vērā, ka pūles, kas tika pieliktas šajā
sakarā citos forumos, nedeva rezultātus un ka it īpaši cieta neveiksmi
sarunas, kas laikā no 1980. līdz 1984. gadam tika veiktas, lai
pārskatītu Parīzes konvenciju par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību,
attīstītās valstis uzstāja, ka Urugvajas raundā jāiekļauj arī
intelektuālā īpašuma jautājums un ka tā risināšanai jāizmanto GATT nolīgumu kopuma dinamisms (sevišķi tā sarunu veikšanas līdzekļi) un tajā paredzētais strīdu noregulēšanas mehānisms.Kā
skaidro Komisija, viltoto preču (nelikumīgi izmantotu preču zīmju,
imitētu preču veidu, licencētu preču vai licencētas programmatūras
viltojumu vai grāmatu, kompaktdisku un videokasešu pirātisko kopiju)
tirdzniecība, kas notiek dažās trešās valstīs, rada ievērojamus
zaudējumus Kopienas ražošanas nozarēm. Tika uzskatīts, ka tas, ka dažās
trešās valstīs nav efektīvas intelektuālā īpašuma aizsardzības, ietekmē
“preces, kas ir intelektuālā īpašuma tiesību objekts”, tieši tāpat kā
jebkurš cits importa ierobežojums.Komisija
uzsver, ka gan Kopiena, gan Savienotās Valstis ir veikušas tirdzniecības
pretpasākumus pret valstīm, kuras nenodrošināja pietiekamu intelektuālā
īpašuma aizsardzību vai arī pieļāva diskrimināciju attiecībās ar to
tirdzniecības partneriem. Šie pasākumi veicināja, ka jaunattīstības
valstis piekrita, ka ir jānostiprina intelektuālais īpašums, lai gan
iepriekš tās šajā tiesību nozarē drīzāk saskatīja ekspluatācijas
instrumentu, kas atradās attīstīto valstu rokās. Turklāt, kā norāda
Komisija, jaunattīstības valstis aizvien vairāk apzinās priekšrocības,
kas saistītas ar pastiprinātu intelektuālā īpašuma aizsardzību un kas
izpaužas vietējās inovācijas veicināšanā.2.     Piemērošanas joma un līdzekļi, kas paredzēti iecerēto mērķu īstenošanaiTRIPs
līgumam ir ļoti plaša piemērošanas joma, jo tas aptver gan literāro un
mākslas darbu īpašumu (autortiesības un blakustiesības), gan arī
rūpniecisko īpašumu (preču zīmes, ģeogrāfiskās izcelsmes norādes vai
nosaukumus, patentus, rūpniecisko dizainu, zinātību), lai gan tas
neattiecas uz augu šķirnēm (TRIPs 1. panta 2. punkts).TRIPs
I nodaļā (1.–8. pants) ir iekļauti vispārīgi nosacījumi un
pamatprincipi, II nodaļā (9.–40. pants) ir noteiktas normas,
kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību pieejamību, darbības sfēru
un izmantošanas standartiem [pastāvēšanu, apjomu un izmantošanu].
III nodaļā (41.–61. pants) ir izklāstīti veidi, kā nodrošināt
intelektuālā īpašuma tiesību realizāciju. IV nodaļa
(62. pants) nosaka procedūras, kas saistītas ar intelektuālā
īpašuma tiesību iegūšanu un uzturēšanu. V nodaļā (63. un
64. pants) ir runa par strīdu novēršanu un noregulēšanu.
VI nodaļā (65.–67. pants) ir norādīti pārejas pasākumi, un
VII nodaļā (68.–73. pants) ir izklāstīti institucionālie
pasākumi un nobeiguma nosacījumi.TRIPs līgumā ir paredzēta pēc būtības minimāla intelektuālā īpašuma aizsardzība. TRIPs
līgums PTO dalībvalstīm atstāj iespēju līdztekus nodrošināt daudz
izvērstāku aizsardzību un brīvi izvēlēties piemērotas nolīguma prasību
izpildes metodes (TRIPs līguma 1. panta 1. punkts).Nolīguma
piemērošanu nosaka personas kritērijs (tiesības, kas jāpiemēro
noteiktām trešo valstu fiziskām vai juridiskām personām, TRIPs līguma 1. panta 3. punkts).TRIPs
vienlaicīgi paredz gan nacionāla režīma principu (3. pants), gan
vislielākās labvēlības režīma principu (4. pants). Šiem diviem
principiem ir izņēmumi. Piemēram, nacionāla režīma princips ir spēkā,
tikai ņemot vērā izņēmumus, kas jau ir paredzēti Parīzes konvencijā par
rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, Bernes konvencijā par literāro un
mākslas darbu aizsardzību, Romas konvencijā par izpildītāju, fonogrammu
producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību un Vašingtonas
nolīgumā par intelektuālo īpašumu attiecībā uz integrālajām shēmām.
Turklāt attiecībā uz izpildītājiem, fonogrammu producentiem un
radioraidījumu organizācijām šis pienākums ir spēkā vienīgi attiecībā uz
tiesībām, ko paredz pats TRIPs līgums (TRIPs 3. panta 1. punkts).Kā skaidro Padome, TRIPs
līguma mērķi tiek īstenoti divējādi – pirmkārt, atsaucoties uz
starptautiskajām konvencijām, ko, pēc Komisijas sacītā, “[ir] pieņēmis
salīdzinoši liels skaits valstu”, proti, Parīzes konvenciju par
rūpniecisko īpašumu un Bernes konvenciju par literāro un mākslas darbu
īpašumu – konvencijām, kas no savas puses ir vērstas uz tiesību normu
saskaņošanu, kā arī uz nacionālā režīma principa piešķiršanu jomās, kur
saskaņošana nav veikta. Otrkārt, kā uzsver Komisija, izmantojot
specifiskus noteikumus (“pamatnosacījumus”) “intelektuālā īpašuma jomās,
kur dalībvalstīm ir steidzami nepieciešama plašāka aizsardzība”.Atsauce
uz Parīzes konvenciju aptver visus šīs konvencijas būtiskos noteikumus,
izņemot tikai institucionālos, noslēguma un pārejas noteikumus (TRIPs
līguma 2. panta 1. punkts). Atsauce uz Bernes konvenciju arī
iekļauj visus būtiskākos konvencijas noteikumus, izņemot noteikumus par
autoru nemantiskajām tiesībām (TRIPs līguma 9. panta 1. punkts).Specifiskie pamatnoteikumi ir iekļauti TRIPs līguma II, III un IV daļā.Specifiskajos pamatnoteikumos nav iekļauta svarīga problēma – tiesību izsmelšana. Vienā no TRIPs
līguma vispārīgajiem noteikumiem – 6. pantā – ir teikts: “Strīdu
noregulēšanai saskaņā ar šo Nolīgumu atbilstoši iepriekš minētajiem
3. (nacionālais režīms) un 4. panta (vislielākās labvēlības
režīms) nosacījumiem nekas šajā Nolīgumā netiek izmantots, lai risinātu
jautājumu par intelektuālā īpašuma tiesību izsmelšanu”.Var
atgādināt, ka tiesību izsmelšanas princips noteic, ka intelektuālā
īpašuma tiesību īpašnieki nevar uz šīm tiesībām atsaukties, lai
kontrolētu tādu ražojumu apriti, ko viņi paši ir laiduši tirgū vai kas
ir laisti tirgū ar viņu piekrišanu. Pēc Komisijas domām, no TRIPs
līguma 6. panta izriet, ka, “ja PTO dalībvalsts piemēro
“nacionālo” (vai “reģionālo” attiecībā uz muitas vai reģionālām
savienībām) tiesību izsmelšanas principu, TRIPs līguma noteikumi,
kas attiecas uz strīdu noregulēšanu (ieskaitot sūdzības gan par
pārkāpumiem, gan tādas, kas nav saistītas ar pārkāpumiem), nevar tikt
izmantoti”.Kopienas valstis, kam jāpiemēro
tiesību izsmelšanas princips Kopienas iekšējās attiecībās, drīkstēs to
nepiemērot, ja importētie ražojumi būs ievesti no kādas trešās valsts;
tas pats attieksies arī uz pašu Kopienu.Tomēr,
ja dalībvalsts tiesību izsmelšanas principu saviem valstspiederīgajiem
piemēro, neierobežojot tā darbību tikai attiecībā uz apriti Kopienas
valstīs, tad tai šis princips tādā pašā veidā būs jāpiemēro arī trešo
valstu valstspiederīgajiem atbilstoši nacionālā režīma principam. Tieši
tāpat vislielākās labvēlības režīma princips neļaus TRIPs
dalībvalstīm pielietot atšķirīgus noteikumus atkarībā no tā, vai runa ir
par vienas trešās valsts valstspiederīgajiem vai citas trešās valsts
valstspiederīgajiem.Pēc Komisijas domām, TRIPs
līguma 6. pants ļaus tā dalībvalstij “turpināt vērsties pret to
preču paralēlo importu [..], kuras intelektuālā īpašuma īpašnieks pats
vai, dodot savu atļauju, ir laidis tirgū ārvalstīs (t.i., trešā
valstī)”. Komisija uzskata, ka tiesību izsmelšanas principa
ierobežošana, piemērojot to tikai Kopienas iekšējās attiecībās, “ir
nepieciešama, lai ievērotu Kopienu tiesību normas un ļautu Kopienā
esošajiem tiesību īpašniekiem iekarot ārvalstu tirgus (t.i., trešo
valstu tirgus), saglabājot noteiktu kontroli pār tehnoloģijas pamatā
esošo preču ievešanu (vai atkalievešanu) Kopienā”.3.     Specifiskie pamatnoteikumia)     Autortiesības un ar tām saistītās tiesībasAutortiesību aizsardzība tiek attiecināta uz izpausmēm, bet ne uz idejām, darba metodēm vai matemātiskām koncepcijām kā tādām (TRIPs 9. panta 2. punkts). Ir noteikts minimālais termiņš (12. pants).Datorprogrammas tiek aizsargātas kā literāri darbi saskaņā ar Bernes konvenciju (TRIPs 10. panta 1. punkts).Ir nostiprinātas un definētas blakustiesības, t.i., izpildītāju, fonogrammu producentu un raidorganizāciju tiesības (TRIPs 14. pants).Datorprogrammu
autoriem ir jāpiešķir nomas tiesības. Kinematogrāfijas darbu autoriem
šīs tiesības ir paredzētas tikai tad, ja iznomāšana ir “novedusi pie
plaši izplatītas šādu darbu kopēšanas, kas materiāli mazina ekskluzīvās
reproducēšanas tiesības, kuras (attiecīgajā PTO dalībvalstī) ir
garantētas autoriem un viņu tiesību pārmantotājiem”.b)     Rūpnieciskais īpašumsi)     Preču zīmesPreču zīmēm paredzētā aizsardzība attiecas gan uz precēm, gan pakalpojumiem.Ir
noteikts, no kādām zīmēm var izveidot preču zīmi [Ir noteikts, kādi
apzīmējumi var veidot preču zīmi], un ir definētas ar to saistītās
tiesības (TRIPs 15. panta 1. punkts un 16. panta 1. punkts).Reģistrācijas
iespējas var būt atkarīgas no zīmes lietošanas [apzīmējuma
izmantošanas], bet no tās nav atkarīga reģistrēšanas pieteikuma
iesniegšana (TRIPs 15. panta 3. punkts). Ir noteikts minimālais preču zīmes reģistrācijas un tās atjaunošanas termiņš (TRIPs 18. pants). Ja tiek pieprasīta izmantošana, TRIPs līgums nosaka zīmes neizmantošanas perioda minimālo termiņu, pēc kura preču zīmes reģistrāciju var atcelt (19. pants).Vispārzināmu
preču zīmju aizsardzība Parīzes konvencijas 6. panta nozīmē ir
spēkā arī attiecībā uz pakalpojumu tirdzniecību (TRIPs līguma
16. panta 2. punkts), kā arī attiecībā uz precēm vai
pakalpojumiem, kas nav līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem preču zīme ir
reģistrēta (16. panta 3. punkts).TRIPs
dalībvalstīm ir tiesības noteikt licenču piešķiršanas un cesijas
nosacījumus. Tomēr obligāto licenču piešķiršana ir izslēgta un preču
zīmes cesija var notikt bez vienlaicīgas tā uzņēmuma nodošanas, kuram
preču zīme pieder.ii)  Ģeogrāfiskās izcelsmes norādesTRIPs
līguma II nodaļas 3. sadaļa paredz ļoti precīzus noteikumus
attiecībā uz aizsardzības nodrošināšanu ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm,
kas jāsaprot kā “norādes, kas identificē preci, kura izgatavota kādas
PTO dalībvalsts teritorijā vai šīs teritorijas reģionā, vai vietā, kur
preces noteiktā kvalitāte, reputācija vai citas īpašības ir būtiski
saistāmas ar tās ģeogrāfisko izcelsmi” (TRIPs 22. panta 1. punkts).Kopumā ir paredzēts novērst:“a)
jebkuru tādu līdzekļu izmantošanu preču noformēšanā vai prezentācijā,
kas norāda vai uzvedina uz domām, ka minētā prece cēlusies ģeogrāfiskajā
teritorijā, kas nav patiesā preces izcelsmes vieta, tā ka sabiedrība
tiek maldināta attiecībā uz preces ģeogrāfisko izcelsmi;b) jebkuru lietošanu [izmantošanu], kas ir negodīgas konkurences piemērs Parīzes konvencijas (1967) 10. panta nozīmē” (TRIPs 22. panta 2. punkts).Vīniem
un stiprajiem alkoholiskajiem dzērieniem ir jānodrošina pastiprināta
ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzība: līdzekļus, kas paredzēti, lai
novērstu ģeogrāfiskās izcelsmes norādes lietošanu, attiecinot to uz
vīniem un stiprajiem alkoholiskajiem dzērieniem, kas nav izgatavoti tajā
vietā, kas uzrādīta konkrētajā ģeogrāfiskajā norādē, ir jāizmanto arī
tad, “ja preču patiesā izcelsme tiek norādīta vai ģeogrāfiskā norāde
tiek lietota [izmantota] tulkojumā vai tiek lietota [izmantota] kopā ar
izteicieniem, piemēram, “veids”, “tips”, “stils”, “imitācija” vai
tamlīdzīgi” (TRIPs 23. panta 1. punkts).Tomēr šiem noteikumiem būs nozīme tikai nākotnē:“Nekas
šajā sadaļā neprasa Dalībvalstij novērst citas Dalībvalsts noteiktas
ģeogrāfiskās izcelsmes norādes ilgstošu vai līdzīgu lietošanu, kas
identificē vīnus vai spirtotos dzērienus saistībā ar jebkura tās pilsoņa
vai pastāvīgā iedzīvotāja precēm vai pakalpojumiem, kuri ir ilgstoši
lietojuši šo ģeogrāfiskās izcelsmes norādi attiecībā uz tām pašām vai
saistītām precēm vai pakalpojumiem šīs Dalībvalsts teritorijā vai nu
a) vismaz 10 gadus pirms 1994. gada 15. aprīļa vai
b) labticīgi pirms šī datuma.” (TRIPs 24. panta 4. punkts).iii)  Rūpnieciskais dizainsTRIPs attiecas arī uz rūpnieciskās estētikas jomu. Ir jāaizsargā jauni vai oriģināli rūpnieciskā dizaina paraugi (TRIPs 25. panta 1. pants). Tiek noteikts aizsardzības apjoms un tās ilgums (TRIPs 26. pants).Prasības tekstila dizaina aizsardzības garantēšanai nedrīkst nepamatoti kavēt iegūt šādu aizsardzību (TRIPs 25. panta 2. punkts).iv)  PatentiNolīguma
II nodaļas 5. sadaļā par patentiem, pirmkārt, ir atrodami
noteikumi par patentējamo saturu (27. pants). Šeit ir noteikts, ka
patentējami ir jebkuri izgudrojumi (izstrādājumi vai darba procesi)
visās tehnoloģijas jomās (tas pats pants). Tomēr jaunattīstības valstīm
ir atstāta iespēja uz noteiktu laiku atlikt pienākumu attiecināt preču
patenta aizsardzību uz tehnoloģijas jomu, kas saskaņā ar šo valstu
tiesībām nolīguma piemērošanas dienā nav aizsargājama (65. panta
4. punkts). Ir definētas tiesības, ko piešķir patents
(28. pants), un to ilgumam jābūt vismaz 20 gadi
(33. pants). Nolīguma 31. pants paredz noteikumus, kas
ierobežo nosacījumus, ar kuriem var piešķirt obligātas izmantošanas
atļaujas.v)     Integrālo shēmu izkārtojuma dizains (topogrāfija)Noteikumi
par integrālo shēmu topogrāfiju ir vērsti uz to, lai novērstu trūkumus
Vašingtonas nolīgumā par intelektuālo īpašumu attiecībā uz integrālajām
shēmām. Noteikumi definē gan piešķiramo tiesību apjomu (36. pants),
gan aizsardzības termiņu (38. pants).vi)  Neizpaustas tehniskās informācijas tiesiskā aizsardzībaLai tiktu nodrošināta aizsardzība pret nelikumīgu konkurenci, TRIPs
dalībvalstīm ir jāaizsargā neizpaustā informācija (39. panta
1. punkts). Šīs informācijas likumīgajiem īpašniekiem ir jābūt
iespējai novērst tās “izpaušanu, iegūšanu vai izmantošanu bez to
piekrišanas tādā veidā, kas ir pretrunā ar godīgu komerciālu praksi”.
Aizsardzība ir saistīta ar nosacījumu, ka šī informācija ir slepena, ka
tai ir komerciāla vērtība, tāpēc ka tā ir slepena, un ka tā ir bijusi
pakļauta slepenības uzturēšanas pasākumiem, ko veic persona, kura
likumīgi kontrolē informāciju (39. panta 2. punkts).vii)  Konkurenci ierobežojošas rīcības kontrole līgumlicencēšanāPTO
dalībvalstis ir atzinušas, ka noteikta veida prakse vai atsevišķi
nosacījumi, kas pastāv intelektuālo īpašumtiesību licencēšanas jomā un
kas ierobežo konkurenci, var nelabvēlīgi ietekmēt tirdzniecības apriti
un traucēt tehnoloģiju nodošanu un izplatīšanu (40. pants). Tāpēc
turpmāk TRIPs līgumā PTO dalībvalstīm tiek atzītas tiesības
precizēt tādu licencēšanas praksi vai nosacījumus, kas varētu būt
saistīta ar intelektuālā īpašuma tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, un
pieņemt attiecīgus pasākumus, lai novērstu vai kontrolētu šīs darbības.4.     Specifiskie procesuālie noteikumi (intelektuālā īpašuma tiesību realizācijas nodrošināšana)Lai
panāktu vienādu intelektuālā īpašuma minimālo aizsardzību, nepietiek
tikai noteikt saturu dažādajām tiesībām, kas ir jāatzīst. Jāparedz arī
“efektīvi un piemēroti līdzekļi”, ar kuriem panākt šo tiesību ievērošanu
(skat. TRIPs līguma preambulu). Šim mērķim paredzēta TRIPs
līguma III nodaļa, kas attiecas uz procedūrām, kas PTO
dalībvalstīm jāievieš, lai nodrošinātu efektīvu darbību pret jebkuru
nolīgumā ietverto intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma aktu
(41. panta 1. punkts). Šajā III nodaļā, no vienas puses,
ir uzskaitīti pasākumi, kuru veikšanu intelektuālo īpašuma tiesību
īpašniekiem ir tiesības pieprasīt tiesu, administratīvajām un muitas
iestādēm, gan lai novērstu to tiesību pārkāpšanu, gan lai novērstu to
tiesību pārkāpšanas risku (a), un, no otras puses, noteic, ka
procedūrām, ar kurām var panākt šo pasākumu veikšanu, ir jāatbilst
noteiktām prasībām (b).a)     Pārkāpumu novēršanas pasākumiTRIPs
vienlaicīgi paredz gan pasākumus intelektuālo īpašuma tiesību pārkāpumu
izbeigšanai un novēršanai (rīkojums atturēties no pārkāpuma, zaudējumu
atlīdzināšana, viltojumu konfiskācija vai iznīcināšana, kriminālsods),
gan pasākumus, lai nepieļautu intelektuālo īpašuma tiesību pārkāpumus
(pagaidu pasākumi, muitas veikti pasākumi, ar kuriem tiek apturēta preču
laišanu brīvā apgrozībā).Tiesu institūcijām jābūt pilnvarotām likt pārkāpējam izbeigt prasītāja īpašumtiesību pārkāpumus (44. panta 1. punkts).Tiesu
institūcijām jānodrošina tiesības likt pārkāpējam attiecīgi samaksāt
tiesību īpašniekam par zaudējumiem, ja pārkāpējs ir zinājis vai ja viņam
ir bijis pietiekošs pamats zināt, ka viņš ar savu darbību pārkāpj
intelektuāla īpašuma tiesības (45. panta 1. punkts).Tiesu
institūcijām jābūt tiesīgām arī likt, lai preces, ar ko tiek pārkāptas
intelektuālā īpašuma tiesības, tiktu izņemtas no tirdzniecības aprites
bez jebkādas kompensācijas vai iznīcinātas, ja vien tas nav pretrunā ar
pastāvošajām konstitucionālajām prasībām (46. pants).Par
apzinātiem preču zīmju viltošanas vai autortiesību pirātisma aktiem
komerciālā mērogā jānosaka kriminālsods, kas var būt pat ieslodzījums
(61. pants).Preventīvi pasākumi savukārt ir divu veidu pasākumi.Pirmkārt,
tiesu institūcijām jābūt pilnvarotām likt veikt steidzamus un efektīvus
pagaidu pasākumus, lai nepieļautu, ka tiek pārkāptas intelektuālā
īpašuma tiesības (50. panta 1. punkts). Nepieciešamības
gadījumā šos pasākumus var veikt, neuzklausot otru pusi (50. panta
2. punkts), tomēr tā vēlāk var pieprasīt lietas pārskatīšanu
(50. panta 4. punkts).PTO
dalībvalstīm jāizveido arī procedūras, kas dotu iespēju tiesību
īpašniekam, kuram ir pamatots iemesls aizdomām, ka var notikt viltotu
preču zīmju vai pirātisku autortiesību preču imports, rakstiski iesniegt
iesniegumu kompetentām administratīvām vai tiesu iestādēm, lai muitas
iestādes pārtrauktu šādu preču laišanu brīvā apgrozībā. PTO dalībvalstis
varēs paredzēt līdzīgus pasākumus arī citiem intelektuālā īpašuma
tiesību pārkāpšanas gadījumiem (51. pants).Šie
preču ielaišanas pārtraukšanas pasākumi ir pagaidu līdzeklis. Lai tos
turpinātu, ir jāuzsāk process, kurā lieta tiek izskatīta pēc būtības
(skat. 55. pantu).b)     Procesuālās garantijasProcedūrām,
kas vērstas uz intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanas nodrošināšanu,
jābūt godīgām un objektīvām (41. panta 2. punkts). Procedūru
godīguma un objektivitātes prasība ir precizēta vairākos veidos.Tiesību
īpašniekiem ir jābūt tiesībām izmantot civiltiesiskās procedūras, kas
paredzētas, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu, un
atbildētājiem ir tiesības uz savlaicīgi izsūtītu rakstisku paziņojumu,
kurā ietverts pietiekoši daudz precīzas informācijas un kur it īpaši
norādīts prasību pamatojums (42. pants). Pusēm jābūt tiesīgām ļaut
sevi pārstāvēt neatkarīgam advokātam, un prasības attiecībā uz obligātu
personīgu ierašanos tiesā nevar būt pārmērīgas (42. pants). Šādu
procedūru visām pusēm jādod tiesības pamatot savas prasības un sniegt
attiecīgus pierādījumus (42. pants) un tiesības pieprasīt, lai šos
pierādījumus uzrādītu pretējā puse, ja tie ir tās rīcībā
(43. pants). Lēmumiem ir jābalstās tikai uz tiem pierādījumiem, par
kuriem pusēm tikusi dota iespēja izteikties, un ir vēlams, ka tie tiek
fiksēti rakstveidā un ir pamatoti (41. panta 3. punkts).Pusēm
jādod tiesības pārsūdzēt tiesā galīgos administratīvos lēmumus un
pirmās instances tiesas spriedumus (41. panta 4. punkts).Ir
jāparedz iespēja saņemt zaudējumu atlīdzību no tādiem intelektuālā
īpašuma tiesību īpašniekiem, kas procedūras, kuras paredzētas, lai
nodrošinātu šo tiesību ievērošanu, izmantojuši ļaunprātīgi vai
nepamatoti (48. panta 1. punkts).XI –  Kopējā tirdzniecības politika, GATS un TRIPs līgums – lietas dalībnieku nostājaKā
jau minēts, Komisijai, no vienas puses, un Padomei, valstīm, kas
iesniegušas apsvērumus, un Eiropas Parlamentam, no otras puses, ir
pilnīgi pretēji viedokļi par to, vai jomas, uz kurām attiecas GATS un TRIPs līgums, pieder pie kopējās tirdzniecības politikas, kas saskaņā ar EK līguma 113. pantu ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē.Lietas dalībnieku viedokļi par GATS un TRIPs līgumu tiks izskatīti secīgi:A –  GATSKomisija savā galvenajā tēzē uzskata, ka pakalpojumi, uz ko attiecas GATS,
pieder pie kopējās tirdzniecības politikas. To nevar ierobežot,
piemērojot tikai preču tirdzniecībai. Komisijas galvenā doma ir tāda, ka
jebkurš nolīgums, kas var tieši vai netieši ietekmēt tirdzniecības
plūsmu apjomu vai struktūru, ir tirdzniecības politikas nolīgums un tas
jāslēdz uz 113. panta pamata.Kādi ir Komisijas galvenie argumenti?–
Pirmkārt, Tiesas prakse, kurā Tiesa ir uzsvērusi, ka “tirdzniecības
politikas jēdzienam ir viens un tas pats saturs neatkarīgi no tā, vai to
piemēro valsts vai Kopienas starptautiskās darbības sfērā” (atzinums
1/75, minēts iepriekš, 1362. lpp., 4. rindkopa). Tāpēc,
Komisija norāda, neviena dalībvalsts nevar nopietni apgalvot, ka
pakalpojumu tirdzniecība nav tirdzniecība un ka nolīgumi, ko tā slēgtu
šajā jomā, nav saistīti ar tās tirdzniecības politiku.–
Saiknes un līdzība, kas, kā uzsver ekonomisti, pastāv starp precēm un
pakalpojumiem, ņemot vērā, ka abi šie sektori ir iekļauti tirdzniecības
bilancē.– Juridiskā doktrīna, kas tāda,
kāda tā ir šodien, praktiski vienbalsīgi atzītu, ka pakalpojumu
tirdzniecība ir kopējās tirdzniecības politikas sastāvdaļa. Komisija
tomēr atzīst, ka daži doktrīnas “vismērenākā” virziena pārstāvji tajā
neiekļauj pakalpojumus, ko sniedz, izmantojot uzņēmumu, kas atrodas
valstī, kur šie pakalpojumi tiek sniegti. Komisija uzskata, ka nav
nekāda iemesla šādi nodalīt tiešus pārrobežu pakalpojumus, kas vienīgie
piederot kopējai tirdzniecības politikai, no pakalpojumu sniegšanas,
izmantojot komerciālo pārstāvniecību, kas piederot tiesību veikt
uzņēmējdarbību ārējai politikai.– GATS mērķis, kas ir pakalpojumu tirdzniecības liberalizācija.–
Izmantotie līdzekļi (vislielākās labvēlības režīms, tirgus
caurskatāmība), kas ir tradicionālie tirdzniecības politikas līdzekļi.
Tas pats attiecas uz noteikumiem, kas attiecas uz pieeju tirgiem un
nacionālo režīmu. Specifisko saistību grafikus, kaut arī tie lielā mērā
attiecas uz reglamentējošiem šķēršļiem, var salīdzināt ar PTO
dalībvalstu tarifu grafikiem preču aprites sektorā.Turklāt Komisija cenšas pierādīt, ka atbilstošajos GATT noteikumos ir ietvertas GATS noteikumiem ekvivalentas normas.Preču
un pakalpojumu saikni pierādot arī iespēja izmantot savstarpējos
pretpasākumus, un šī saikne apstiprinot, ka preces un pakalpojumi ir
vienas un tās pašas tirdzniecības politikas sastāvdaļa.Noteikumi, kas attiecas uz turpmākajām sarunām (skat. iepriekš X, A, 6. punkts, GATS
dinamisms), “nevar mainīt šobrīd izskatāmā nolīguma juridisko pamatu”.
“Jebkurš nolīgums, kas tiks slēgts, pamatojoties uz šiem noteikumiem,
vēlāk tiks īpaši izvērtēts, lai noteiktu tā juridisko pamatu”.Komisija uzskata, ka tas, ka ne visi pakalpojumu sektori, uz kuriem attiecas GATS
vienošanās, ir saskaņoti Kopienu tiesībās un ka tāpēc dažos gadījumos
tos pārvalda valstu likumdošanas akti, neliek apšaubīt Kopienas
kompetenci. “GATT un it īpaši tā noteikumi par nacionālo režīmu
ietekmē dalībvalstu likumdošanu un to tiesību aktus (piemēram, nodokļu
likumdošanu) jau daudzus gadus, bet nekad nav ticis uzsvērts, ka tas
daļēji pieder dalībvalstu kompetencei”.Nobeigumā Komisija izdara divus precizējumus attiecībā uz EK līguma 59. un 75. pantu.Vai
EK līguma 59. panta otrā daļa, kas Padomi pilnvaro attiecināt
nodaļu par pakalpojumiem arī uz tiem pakalpojumiem, ko sniedz trešo
valstu pilsoņi, kuri veic uzņēmējdarbību Kopienas dalībvalstīs, nav
pretrunā tam, ka pakalpojumu tirdzniecība ir iekļauta EK līguma
113. pantā? Komisijas atbilde ir negatīva. Runa ir par iekšēju
noteikumu, nevis par kādu kopējās tirdzniecības politikas noteikumu.
“Tas nevar būt juridisks pamats tādai līgumattiecību politikai, kāda ir GATS vienošanās, ar ko paredzēts aptvert visus starptautiskos pakalpojumu sniegšanas veidus”.Vai tiktāl, ciktāl tas skar arī transporta nozari, uz GATS
vienošanos neattiecas 75. pants, kas Kopienas iestādēm piešķir
iekšējo kompetenci (skat. 1971. gada 31. marta spriedumu tā
dēvētajā AETR lietā, 22/70 Komisija/Padome, Recueil, 263. lpp., par iekšējās un ārējās kompetences paralēlismu)? Komisijas atbilde ir noraidoša. Uz AETR
precedentu var atsaukties, lai slēgtu nolīgumus tajos transporta
politikas sektoros, kas nav komerciāli. Turklāt transporta sektorā
Padome ir pieņēmusi noteiktu skaitu ierobežojošu pasākumu un, it īpaši,
ekonomiskās sankcijas, kas pamatotas ar 113. pantu un ietver
transporta pakalpojumu tirdzniecības pārtraukšanu.Visu citu lietas dalībnieku viedokļi ir pilnīgi pretēji Komisijas aizstāvētajam viedoklim.Padome
uzskata, ka tāda kopējās tirdzniecības politikas jēdziena
interpretācija, kādu proponē Komisija, noved pie tā, ka tā tiek
pārvērsta par kopējo politiku ārējo ekonomisko attiecību jomā. Pasaules
ekonomikā valūtas kursu svārstības vai darbaspēka izmaksas daudz
ievērojamāk ietekmē starptautiskās tirdzniecības apjomu un plūsmu nekā,
piemēram, muitas tarifa izmaiņas. “Ja Komisijas apgalvojums tiktu
pieņemts, būtu noteikti jāsecina, ka Kopienai saskaņā ar 113. pantu
ir ekskluzīva kompetence regulēt dalībvalstu valūtas kursus vai uzsākt
algu noteikšanas politiku. Šāda interpretācija padarītu bezjēdzīgu
dalībvalstu kompetenci ekonomikas politikas jomā, vismaz tiktāl, ciktāl
tā skar ārējās attiecības”.Starpvaldību
konferencē par Politisko savienību Komisija bija ierosinājusi šādu
Kopienas kompetences paplašināšanu. Kopējās tirdzniecības politikas
jēdziens tiktu aizstāts ar kopējo politiku ārējo ekonomisko attiecību
jomā, kas ietvertu tieši “ekonomiskos un tirdzniecības pasākumus
pakalpojumu, kapitāla, intelektuālā īpašuma, investīciju,
uzņēmējdarbības un konkurences jautājumos” – ļoti plašu jomu. Šī
politika būtu ekskluzīvā Kopienas kompetencē (Komisijas priekšlikuma
Y.17. panta 2. punkts). Attiecībās ar trešām valstīm, ar
starptautiskajām organizācijām un starptautiskās konferencēs Kopienu
pārstāvētu vienīgi Komisija.Padome uzskata,
ka Komisija, iesniedzot pieteikumu sniegt atzinumu, šādi mēģina panākt,
lai ar Tiesas interpretācijas palīdzību tiktu īstenoti priekšlikumi,
kas tika noraidīti Starpvaldību konferencē par Politisko savienību. Šis
arguments iekļauts Francijas, Dānijas un Apvienotās Karalistes valdību
rakstveida apsvērumos.Padome, izdarot
secinājumu, ka Kopienai un dalībvalstīm ir kopīga kompetence, īsti
nenodala argumentus, ko tā izvirza, lai pakalpojumus izslēgtu no
tirdzniecības politikas, no argumentiem, uz ko tā atsaucas, izskatot
iekšējās un ārējās kompetences paralēlisma teoriju.Padome uzskata, ka GATS
galvenokārt attiecas uz pakalpojumu sniegšanu, izmantojot komerciālo
pārstāvniecību valstī, kurā atrodas pakalpojumu saņēmēji. Tas attiecas
uz pašu pakalpojumu būtību. Tie tiek patērēti vai lietoti tajā pašā
laikā, kad tiek sniegti, un nav uzglabājami vai transportējami, tātad
tie jāpatērē uz vietas tajā pašā vietā, kur tie sniegti. Tāpēc
reglamentēt komerciālo pārstāvniecību nozīmē reglamentēt trešo valstu
uzņēmumu tiesību veikt uzņēmējdarbību nosacījumus un tiem vēlāk
piemērojamo juridisko režīmu.Padome uzskata, ka uzņēmējdarbības sākšanas
režīms tiek regulēts valsts tiesībās un uz to neattiecas kopējās
tirdzniecības politikas jēdziens. Tas pats attiecas uz patēriņu
ārvalstīs (piemēram, tūristi no Indijas, apmeklējot Franciju), attiecībā
uz ko Padome norāda, ka tūrisma jomā kompetence joprojām pieder
dalībvalstīm un ka ierosinājums šajā jomā piešķirt kompetenci Kopienai
tika noraidīts Starpvaldību konferencē par Politisko savienību.
Attiecībā uz “personu pārvietošanos” Padome norāda, ka tādu fizisku
personu ieceļošanu un uzturēšanos Kopienas dalībvalstīs, kas ir trešo
valstu pilsoņi un ko nodarbina trešo valstu pakalpojumu sniedzēji,
regulē valstu tiesību akti un ka tas ir tikai dalībvalstu kompetencē.
Attiecībā uz pārrobežu pakalpojumu sniegšanu Padome norāda, ka
dalībvalstu kompetence reglamentēt “starptautisko pakalpojumu
tirdzniecību” nekad nav bijusi apstrīdēta. “Dalībvalsts var ieviest
“ekrāna kvotas”, lai uzliktu kinoteātriem pienākumu noteikt Kopienā
ražoto filmu minimālo demonstrēšanas skaitu un tādējādi ierobežot to
filmu izplatīšanas iespējas, kas nav ražotas Kopienā”. Kopumā Padome
uzskata, ka 113. pants uz starptautisko pakalpojumu tirdzniecību
attiecas tikai tiktāl, ciktāl attiecīgie pakalpojumi ir tieši saistīti
ar preču piegādi (piemēram, kādas iekārtas montāža).Apvienotās Karalistes valdība sniedz precīzāku argumentāciju attiecībā uz kopējās tirdzniecības politikas apjomu.Pirmkārt, Apvienotās Karalistes valdība
norāda, ka attiecībā uz pakalpojumiem līguma nodaļas par tiesībām veikt
uzņēmējdarbību un pakalpojumiem attiecas tikai uz dalībvalstu
valstspiederīgajiem. Tikai dalībvalstu personām ir tiesības izveidot
galveno uzņēmumu citā dalībvalstī. Tikai dalībvalsts persona, kas jau
veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, var izveidot ar to saistītu
uzņēmumu citā dalībvalstī. Un tikai dalībvalsts personas var izmantot
pakalpojumu sniegšanas brīvību, pat ja 59. panta daļa paredz
iespēju attiecināt pakalpojumu sniegšanas brīvību uz trešo valstu
personām, kas veic uzņēmējdarbību Kopienas dalībvalstīs.Apvienotās Karalistes valdība tālāk
uzsver, ka burtiska 113. panta interpretācija, kas tā darbību
ierobežo ar preču tirdzniecību, pilnībā saskan ar Līguma normu sistēmu.
“Ja valstis varētu īstenot atšķirīgu tirdzniecības politiku, t.i.,
precēm, kuru izcelsme ir trešās valstīs, piemērot atšķirīgus noteikumus
tarifu un kvotu jomā, tas novestu pie tirdzniecības plūsmu
novirzīšanās”. Turpretī attiecībā uz pakalpojumiem šāds risks nepastāv.
Nav “riska, ka pakalpojumu sniedzēji vai personas, kas vēlas veikt
uzņēmējdarbību valstī, kas uzliek ierobežojumus trešo valstu
valstspiederīgajiem, to darītu ar citas dalībvalsts starpniecību, kuras
likumi nebūtu tik stingri. Ja dalībvalsts ļauj trešās valsts personai
nodarboties ar pakalpojuma sniegšanu tās teritorijā, šī persona šādā
veidā neiegūst tiesības nodarboties ar pakalpojuma sniegšanu citā
dalībvalstī, ja vien tā nav kādas dalībvalsts valstspiederīgais”.
“Nekāda loģika [..] nevar pamatot to, ka pakalpojumu jomā ir vajadzīga
ekskluzīva kopējās tirdzniecības politika, toties ir pilnīgi loģiski, ka
pastāv ekskluzīva kopējās tirdzniecības politika preču tirdzniecības
jomā”.Pat tad, ja ir runa par “pakalpojumu
tirdzniecību”, problēmas, kas ar to ir saistītas, ļoti atšķiras no tām,
kas ir saistītas ar preču tirdzniecību. Attiecībā uz pakalpojumiem
svarīgākie jautājumi ir ārvalstu sabiedrību tiesības veikt
uzņēmējdarbību, to tiešās investīcijas, pakalpojumu sniegšanai
nepieciešamā darbaspēka brīva pārvietošanās, kā arī noteikumi, kas
attiecas uz pieeju pakalpojumu nozares profesijām.Visbeidzot, Apvienotā Karaliste atgādina, ka GATS
attiecas arī uz transporta pakalpojumiem un ka tā pielikumi attiecas uz
gaisa transportu, kā arī uz darījumiem saistībā ar jūras transportu. Tā
atsaucas uz EK līguma 61. panta pirmo daļu, uz 74. pantu un
uz Tiesu praksi (iepriekš minētais spriedums AETR lietā un 1977. gada 26. aprīļa atzinums 1/76, Recueil,
741. lpp., par projektu nolīgumam attiecībā uz Eiropas upju un
ezeru kuģniecības pārtraukšanas fondu) un secina, ka “šī ir vienīgā
sadaļa, kas Līgumā var būt pamats nolīgumiem ar trešām valstīm
transporta pakalpojumu sniegšanas jomā”.Šajā
ziņā Apvienotā Karaliste atsaucas arī uz Padomes praksi. Kad tā pieņem
ārējus pasākumus, kuru galvenais mērķis ir transporta reglamentēšana, tā
to dara, pamatojoties uz sadaļu par transportu. Šajā sakarībā Apvienotā
Karaliste min: Padomes 1979. gada 20. decembra Lēmumu
80/50/EEK par apspriežu procedūru, kas attiecas uz dalībvalstīm un
trešām valstīm gaisa satiksmes jomā, un par darbību, kas saistīta ar
šādiem jautājumiem starptautiskās organizācijās (OV 1980,
L 18, 24. lpp.); Padomes 1982. gada 12. jūlija
Lēmumu 82/505/EEK, ar ko noslēdz Nolīgumu par starptautiskiem
neregulāriem pasažieru pārvadājumiem ar autobusu (ASOR) (OV
L 230, 38. lpp.); nolīgumu, kas noslēgts starp Eiropas
Ekonomikas kopienu, no vienas puses, un Austriju, Spāniju, Somiju,
Norvēģiju, Portugāli, Zviedriju, Šveici un Turciju, no otras puses;
Padomes 1986. gada 22. decembra Regulu (EEK) Nr. 4055/86,
ar ko brīvas pakalpojumu sniegšanas principu piemēro jūras
pārvadājumiem starp dalībvalstīm un starp dalībvalstīm un trešajām
valstīm (OV L 378, 1. lpp.); Padomes 1992. gada
22. jūnija Lēmumu 92/384/EEK par Nolīguma noslēgšanu starp Eiropas
Ekonomikas kopienu, Norvēģijas Karalisti un Zviedrijas Karalisti civilās
aviācijas jomā (OV L 200, 20. lpp.); Padomes 1992. gada
27. novembra Lēmumu 92/577/EEK, kas attiecas uz noslēgto Nolīgumu
starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Austrijas Republiku par preču
tranzītu pa autoceļiem un dzelzceļu (OV L 373, 4. lpp.);
Padomes 1992. gada 30. novembra Lēmumu 92/578/EEK par Nolīguma
noslēgšanu starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Šveices Konfederāciju
par preču pārvadāšanu pa autoceļiem un dzelzceļu (OV L 373,
26. lpp.). Attiecībā uz diviem pēdējiem lēmumiem Apvienotā
Karaliste uzsver, ka Komisija kā juridisku pamatu bija piedāvājusi EEK
līguma 113. pantu, bet Padome lēmumu pieņēmusi, pamatojoties uz EEK
līguma 75. pantu.Francijas valdība, pirmkārt, vērš uzmanību uz PTO nolīguma plašo piemērošanas jomu, kas:“iespējams,
aptver visus ekonomikas jautājumus, kas saistīti ar tirdzniecības
attīstību. Šī joma tāpēc var aptvert visas Kopienas politikas. Tas,
protams, nenozīmē, ka, īstenojot šīs politikas ārpus Kopienas PTO
ietvaros, un ar nosacījumu, ka tām ir komerciāla ietekme, tām būtu
pilnīgi jāizgaist kopējā tirdzniecības politikā. Šāda asimilācija radītu
nopietnas savstarpējas saskaņotības problēmas, piemēram, vides jomā,
kur uz vieniem un tiem pašiem pasākumiem, kas būtu daļa no vides
politikas, atkarībā no tā, vai tie tiktu skatīti iekšējā kontekstā vai
ārējā kontekstā, vai arī, ja tie tiktu apspriesti PTO ietvaros, pirmajā
gadījumā attiektos kopīgā kompetence, bet otrajā – kopējā tirdzniecības
politika, un tie tādējādi būtu Kopienas ekskluzīvā kompetencē”.Pret
Komisijas aizstāvēto nostāju par pakalpojumiem Francijas valdība
izvirza dažus argumentus, kas jau izklāstīti iepriekš, piemēram, tos,
kas pamatoti ar Starpvaldību konferences par Politisko savienību
lēmumiem, ar saikni starp Muitas savienību un kopējo tirdzniecības
politiku, ņemot vērā tirdzniecības plūsmu novirzīšanos, kā arī
argumentu, kas izriet no tā, ka GATS attiecas uz tādiem
pakalpojumu sniegšanas veidiem, kas nav saistīti ar pārrobežu
pakalpojumu sniegšanu. Attiecībā uz tirdzniecības politikas klasisko
līdzekļu (piemēram, vislielākās labvēlības režīma vai nacionālā režīma
principa noteikumi) izmantošanu, kam Komisija piešķir lielu nozīmi,
Francijas valdība tikai atgādina, ka šie līdzekļi ir tikuši izmantoti
ārpus starpvalstu tirdzniecības attiecībām, un šajā sakarā min piemēru
par konvenciju par bēgļu statusu. Noslēgumā tā tāpat kā Padome secina,
ka kopējā tirdzniecības politika attiecas tikai uz tiem pakalpojumiem,
kas ir tieši saistīti ar preču piegādi.Izskatot četrus pakalpojumu sniegšanas veidus, uz ko attiecas GATS, Spānijas valdība
secina, ka trīs pēdējie (patēriņš ārvalstīs, komerciālā pārstāvniecība
un personu pārvietošanās) ir dalībvalstu kompetencē – EK līguma 48.,
52. un 59. panta noteikumi par darba ņēmēju pārvietošanos,
tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību attiecas
tikai uz citu Kopienas dalībvalstu personām.Portugāles valdība
vispārīgi uzsver, ka Komisijas un dalībvalstu starpā pastāvošo
domstarpību atslēga nav līdzekļu vai mērķu jautājums, bet drīzāk PTO
nolīgumā regulēto lietu būtība. “Tagadējā valstu ekonomikas
internacionalizācijas stadijā jebkurš iekšējs vai ārējs līdzeklis,
divpusējs vai daudzpusējs, kas pieņemts ekonomisko attiecību ietvaros,
var tieši vai netieši ietekmēt tirdzniecības vai tirdzniecības plūsmu
apjomu vai struktūru. Tādēļ šis kritērijs viens pats nevar būt pamats
Kopienu ekskluzīvās kompetences nodalīšanai kopējās tirdzniecības
politikas jomā [..]. Šāda interpretācija var novest pie tā, ka Kopienas
ekskluzīvās kompetences jomā tiek nodoti tirdzniecības nodokļu, valstu
valūtu un tiešo vai netiešo darbaspēka izmaksu jautājumi”.Attiecībā
tieši uz pakalpojumiem Portugāles valdība uzsver, ka, lai arī ir
pilnīgi skaidrs, ka pārrobežu pakalpojumi pieder pie 113. panta
piemērošanas jomas, tas neattiecas uz citiem pakalpojumu sniegšanas
veidiem, piemēram, uz patēriņu ārvalstīs un personu pārvietošanos –
noteikumi, kas attiecas uz tūrismu, trešo valstu pilsoņu ieceļošanu un
pārvietošanos, kā arī uz to darba ņēmēju statusu, kas ieceļojuši no
valstīm, kas nav Kopienas dalībvalstis, ir valstu kompetencē. Attiecībā
uz komerciālo pārstāvniecību Portugāles valdība atzīmē, ka EK līguma
52. pants nepiešķir Kopienai savu kompetenci jautājumā par trešo
valstu personu tiesībām veikt uzņēmējdarbību.Grieķijas Republika uzskata, ka GATS
slēgšanai ir nepieciešama kopīga Kopienas un dalībvalstu rīcība, ņemot
vērā ar šo nolīgumu veidotās institucionālās struktūras dinamismu un
attīstītības spēju. Dalībvalstu piedalīšanos attaisnotu tām piederošā
kompetence, kas “ir līdztekus Kopienas kompetencei vai prioritāra, vai
arī ekskluzīva attiecībā pret Kopienas kompetenci”. Grieķijas Republika
nesniedz citus precizējumus.Nīderlandes valdība akcentē, ka pārrobežu pakalpojumiem GATS
nav piešķirta būtiska loma un ka tas patiesībā attiecas uz tādu
pakalpojumu sniedzēju tiesībām veikt uzņēmējdarbību un sniegt
pakalpojumus dalībvalstīs, kas ir trešo valstu valstspiederīgie. Kā
piemēru gadījumam, kad dalībvalstīm ir ekskluzīva kompetence, tā min
fizisko personu (trešās valsts pilsoņu) ieceļošanu dalībvalsts
teritorijā.Tā uzsver arī, ka tirdzniecības
politika un transporta politika ir sākotnēji skaidri iecerētas kā
atsevišķas nozares un ka ārējās darbības transporta jomā nevar balstīt
uz 113. panta.Attiecībā uz finanšu
pakalpojumu tirdzniecību tā vērš Tiesas uzmanību uz dažiem Kopienas
pasākumiem: Padomes Otro direktīvu par kredītiestāžu darbību, kurā
iekļauta sadaļa par attiecībām ar trešām valstīm (3); Pirmo direktīvu par apdrošināšanu pret zaudējumiem, kas Kopienai paredz iespēju slēgt nolīgumus ar trešām valstīm (4), un Padomes lēmumu, ar ko apstiprina nolīgumu, kas apdrošināšanas jomā noslēgts ar Šveici (5).
Divi pirmie akti ir balstīti uz 57. panta 2. punktu, bet
trešais – gan uz 57. panta 2. punktu, gan uz 235. pantu.
Tātad nav bijusi runa par 113. pantu.Arī Vācijas valdība pievienojas Padomes apsvērumiem. Tā uzsver, ka GATS
reglamentē transporta pakalpojumus – jomu, uz ko Kopienas līmenī
attiecas EK līguma 74. un turpmākie panti. Vācijas valdība norāda,
ka “ar EK līguma 113. pantu nepietiek, lai pamatotu Eiropas
Savienības kompetenci, ņemot vērā, ka GATS attiecas uz jomu, kas
ievērojami pārsniedz pakalpojumus, kuri saistīti ar preču brīvu apriti”.
Tā arī piebilst, ka dažos sektoros, piemēram, izglītības un kultūras
jomā, Kopienai ir ļoti ierobežota kompetence un kultūras politikas
svarīgākie aspekti ir dalībvalstu kompetencē, kā liecina EK līguma
128. pants. Turklāt citos sektoros Kopienai gandrīz vispār nav
nekādas kompetences. Vācijas valdība šajā sakarībā kā piemēru min trešo
valstu darba ņēmēju ieceļošanas, uzturēšanās un nodarbinātības
jautājumus, kas saistīti ar pakalpojumu sniegšanu, kā arī trešo valstu
uzņēmumu statusu.Savukārt Dānijas valdība vispārīgi
uzskata, ka Līguma 113. pants neattiecas uz ārējo ekonomikas
politiku, un tāpat kā Padome un citas valdības tā atsaucas uz
Starpvaldību konferences par Politisko savienību darba dokumentiem.
Attiecībā tieši uz GATS Dānijas valdība uzskata, ka
113. pants nav piemērojams, lai slēgtu nolīgumu par pakalpojumiem,
it īpaši par transporta pakalpojumiem. Pēc valdības domām ir jāizmanto
citi Līguma noteikumi (nodaļa par tiesībām veikt uzņēmējdarbību vai
Līguma 4. sadaļa par transportu).Eiropas Parlaments uzskata,
ka Komisija cenšas panākt, lai kopējā tirdzniecības politika attiektos
uz visām starptautiskajām ekonomikas attiecībām un lai tādējādi Līguma
113. pants tiktu attiecināts uz jomām, kas saistītas ar pakalpojumu
brīvu apriti, transportu, nodokļiem, tiesību aktu tuvināšanu utt.
Eiropas Parlaments uzskata, ka Komisijas argumentācija, kas balstīta uz
ekonomikas jēdzieniem, ir apstrīdama. Šajā gadījumā nav jānodarbojas ar
ekonomikas teoriju vai ekonomikas prognozēm, bet gan jāizskata attiecīgā
problēma tās pašreizējā juridiskajā kontekstā.Eiropas
Parlaments, protams, atzīst, ka no suverēnas valsts viedokļa
tirdzniecības aprites jēdziens attiecas nevis tikai uz galaproduktiem,
bet gan uz visu elementu kopumu no sākuma līdz beigām, no izstrādes līdz
pārdošanai gala pircējam. Lai cik interesanta šī koncepcija arī nebūtu,
tai tomēr ir jāpiekāpjas likumības jautājumu priekšā, ņemot vērā, kā šī
likumība Kopienā ir iecerēta.Tirdzniecības
politikas jēdziena pārāk plaša interpretācija kaitētu Eiropas
Parlamenta prerogatīvām, un tas būtu pretrunā ar konstitucionālo
principu attiecībā uz Parlamenta piedalīšanos, kas Tiesas praksē
noteikts ar spriedumu “titāna dioksīda” lietā (1991. gada
11. jūnija spriedums lietā C‑300/89 Komisija/Padome, Recueil, I‑2867. lpp.).Eiropas Parlaments uzsver, ka ne 1979. gada 4. oktobra atzinumā 1/78 (“kaučuks”) (Recueil,
2871. lpp.), ne citās lietās, ko Tiesa izskatījusi, tā nav
piemērojusi Līguma 113. pantu ārpus preču tirdzniecības jomas.Eiropas
Parlaments uzsver, ka EK līguma 228. panta 3. punkta otrā
daļa pēc Māstrihtas grozījumiem, kura paredz Parlamenta piekrišanu, lai
slēgtu tādus nolīgumus, kas paredz institucionālu struktūru izveidošanu,
ir viena no nepieciešamajām juridiskajām bāzēm PTO nolīguma slēgšanai.Apskatot
dažus īpašus pakalpojumu sektorus, Eiropas Parlaments pauž viedokli, ka
starptautiski nolīgumi transporta jomā jāslēdz, pamatojoties uz līguma
75. pantu, bet nevis uz 113. pantu. Līguma 75. pants
jāuzskata par “lex specialis”, salīdzinot ar citiem līguma
noteikumiem par Kopienas ārējām attiecībām. No 75. panta a) un
c) apakšpunkta formulējuma ir skaidrs, ka šis pants var būt
juridiskais pamats jebkuram Kopienas aktam, kura mērķis ir regulēt
transporta jautājumus, kas saistīti ar trešām valstīm, piemēram,
nolīgumiem par tranzītu vai infrastruktūras pasākumiem saistībā ar trešo
valstu robežām.Eiropas Parlaments arī uzskata, ka uz tiem GATS
noteikumiem, kas saistīti ar valsts pasūtījumu, Līguma 113. pants
neattiecas. Šajā jautājumā Parlaments atsaucas uz lietu C‑360/93, kas
šobrīd tiek izskatīta un kurā Parlaments ir pieprasījis atzīt par spēkā
neesošiem no pieņemšanas brīža Padomes lēmumus par nolīgumu starp
Kopienu un Amerikas Savienotajām Valstīm, kuri attiecas uz valsts
pasūtījuma līgumu noslēgšanu, jo šie lēmumi bija pamatoti tikai ar
113. pantu. Pēc Parlamenta domām šādi tiesību akti bija jāpieņem,
pamatojoties uz 59.–66. un 100.a pantu.Visbeidzot, attiecībā uz to, ciktāl GATS
skar ārvalstu uzņēmumu investīcijas, Parlaments uzstāj, ka juridiskajam
pamatam jābūt Līguma 52. pantam un 57. panta 2. punktam.
Šajā sakarībā Parlaments atsaucas uz saviem apsvērumiem, kas iesniegti
saistībā ar atzinumu 2/92, kurš šobrīd tiek izskatīts.Turklāt
Eiropas Parlaments cenšas atspēkot argumentus, ko izvirza Komisija, lai
pamatotu, ka uz pakalpojumiem attiecas kopējā tirdzniecības politika,
un kurus tā balsta uz faktu, ka Kopienas lēmumi ekonomisko sankciju jomā
ir tikuši pieņemti, pamatojoties tikai uz 113. pantu. Pirmkārt, šo
sankciju mērķis ir bijis apturēt tirdzniecības plūsmu, t.i., ietekmēt
preču tirdzniecību, nevis regulēt transporta jautājumus. Atgriežoties
pie gadījuma par importa un eksporta preču tirdzniecības embargo
attiecībā uz Irāku (6),
nav skaidrs, kā šis pasākums būtu varējis būt efektīvs, ja tas netiktu
piemērots gaisa un jūras transportam. Jāpiebilst, ka šie lēmumi tika
pieņemti galējas nepieciešamības apstākļos. Runa ir par netipiskiem
aktiem, kuru juridiskais pamats parādās pēc apsvērumiem, kuros tiek
uzsvērta dalībvalstu kopīgi izstrādātā politiskā nostāja. To vislabāk
pierāda tas, ka Līgumā par Eiropas Savienību šie akti ir iedalīti īpašā
grupā. 228.A pants tāds, kāds tas tika Māstrihtā izstrādāts un
iekļauts Līgumā, noteic, ka tad, “ja kopēja nostāja vai kopīga rīcība,
kas paredzēta saskaņā ar noteikumiem, kuri ietverti Līgumā par Eiropas
Savienību un attiecas uz kopēju ārpolitiku un drošības politiku, paredz
Kopienai daļēji vai pilnīgi pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās
attiecības ar vienu vai vairākām trešajām valstīm, Padome veic
vajadzīgos steidzamos pasākumus. Padome pēc Komisijas priekšlikuma
pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu”.B –  TRIPs līgumsKomisija
pamatojas uz divējādiem apsvērumiem. No vienas puses, kopējā
tirdzniecības politika aptver visus pasākumus, kuru galvenais mērķis ir
ietekmēt preču vai pakalpojumu tirdzniecības apjomu vai struktūru,
reglamentējot vai saskaņojot intelektuālā īpašuma tiesības. No otras
puses, noteikumi par intelektuālā īpašuma tiesībām ir cieši saistīti ar
to preču un pakalpojumu tirdzniecību, uz ko tie attiecas. Tāpēc savā
galvenajā apsvērumā Komisija secina, ka Kopienai ir ekskluzīva
kompetence saskaņā ar EK līguma 113. pantu.Tā
kā paredzētā nolīguma mērķis ir regulēt tieši intelektuālā īpašuma
tiesību tirdzniecību, jāuzskata, ka tas pieder kopējai tirdzniecības
politikai.Lai parādītu ļoti ciešo saikni
starp intelektuālā īpašuma tiesībām, no vienas puses, un precēm un
pakalpojumiem, no otras puses, Komisija atsaucas uz EK līguma
36. pantu un uz tam atbilstošo noteikumu, ko Tiesa savā praksē ir
noteikusi pakalpojumu jomā.Pēc Komisijas
domām, tie intelektuālā īpašuma tiesību aspekti, kas skar tirdzniecību,
ietilpst kopējās tirdzniecības politikas piemērošanas jomā.Komisija turklāt norāda uz iestāžu praksi.Komisija
min trīs gadījumus, kuros Padome un Komisija ir izmantojusi Padomes
Regulu (EEK) Nr. 2641/84, ar ko tika izveidots jauns tirdzniecības
politikas instruments, kas ļauj Kopienai reaģēt uz jebkādu nelikumīgu
tirdzniecības praksi, ko īsteno trešās valstis, un novērst traucējumus,
kurus tie rada Kopienas rūpniecībai (7).
Lai gan minētajā regulā netiek īpaši pieminēti intelektuālā īpašuma
tiesību pārkāpumi, Komisija un Padome to līdz šim ir izmantojušas trīs
reizes, lai aizsargātu Kopienas intereses intelektuālā īpašuma jomā.
Komisija no tā secina, ka tādēļ, lai nodrošinātu aizsardzību savām
intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietekmē tās preču un pakalpojumu
tirdzniecības apjomu ar ārvalstīm, Kopienai ir ekskluzīva kompetence
veikt pasākumus, kuru nolūks ir, reaģējot uz nelikumīgu tirdzniecības
praksi, piemērot attiecīgās tiesības, izmantojot esošos tirdzniecības
politikas instrumentus.Tāpat Kopiena no
1989. gada 1. janvāra ir svītrojusi Korejas Republiku no to
valstu saraksta, kurām piemēro Kopienas vispārējo tarifa preferenču
sistēmu, atbildot ar pretpasākumiem uz diskriminējošu attieksmi pret
Kopienas rūpniecību intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības jomā,
salīdzinot ar režīmu, kāds paredzēts Amerikas Savienoto Valstu
rūpniecībai (8).Turklāt
vairākos divpusējos nolīgumos, ko Kopiena ir noslēgusi ar trešām
valstīm, ir noteikumi attiecībā uz intelektuālā īpašuma aizsardzību.
Tādējādi, piemēram, gandrīz visos divpusējos nolīgumos par
tekstilmateriāliem, kas tika noslēgti astoņdesmitajos gados,
pamatojoties uz Līguma 113. pantu, ir ietverts noteikums par
tekstilizstrādājumu preču zīmju un rūpnieciskā dizaina
aizsardzību (9).
Pamatojoties uz Līguma 113. pantu, Kopiena ir noslēgusi arī
vairākus savstarpējus nolīgumus ar trešām valstīm par nosaukumu
aizsardzību dažiem vīniem, kuru izcelsme ir šajās valstīs un kuriem ir
izcelsmes apzīmējums vai nosaukums (10).
Vēl nesen Eiropas nolīgumos, kas tika noslēgti ar Centrāleiropas un
Austrumeiropas valstīm, Kopiena iekļāvusi noteikumus, kuru nolūks ir
paaugstināt intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni. Noteikumi, kas
šajos līgumos attiecas uz tirdzniecību, kā arī noteikumi par
intelektuālā īpašuma tiesībām ir pieņemti ar pagaidu nolīgumiem. Padomes
lēmumi, ar kuriem šos pagaidu nolīgumus piemēro Kopienā, ir pamatoti ar
EK līguma 113. pantu (11).Visbeidzot,
1986. gadā, pamatojoties uz Līguma 113. un 235. pantu,
tika pieņemta Padomes 1986. gada 1. decembra Regula (EEK)
Nr. 3842/86, kurā noteikti pasākumi, lai aizliegtu viltotu
izstrādājumu laišanu brīvā apgrozībā (12).
Šī Regula, kuras mērķis ir nepieļaut, ka tirgū nokļūst viltotas preces,
pēc Komisijas domām ir klasisks tirdzniecības politikas pasākums ar
mērķi aizsargāt Kopienas intelektuālā īpašuma tiesības starptautiskā
mērogā.Pamatojot savu nostāju, Komisija,
visbeidzot, atsaucas uz Kopienas ārējo darbību, it īpaši uz tās dalību
starptautiskajās konferencēs, kurās izstrādāts protokols par Madrides
nolīgumu par preču zīmju starptautisku reģistrāciju un Vašingtonas
nolīgums par intelektuālo īpašumu attiecībā uz integrālajām shēmām (IPIC nolīgums),
kā arī uz Padomes lēmumu, ar kuru Komisija tiek pilnvarota Kopienas
vārdā veikt sarunas par jauna instrumenta izveidi, ar ko aizsargāt
izpildītāju un fonogrammu producentu tiesības (13).Kā parādīja lietas dalībnieku attiecīgo nostāju par GATS izklāsts, Padome pilnībā noraida Komisijas visaptverošo koncepciju attiecībā uz kopējo tirdzniecības politiku. Padome uzskata, ka ar to, ka TRIPs
līgums var ietekmēt tirdzniecības apmaiņu, nepietiek, lai uz to
attiektos kopējā tirdzniecības politika. Lai noteiktu tiesību akta
juridisko pamatu, jāņem vērā tā galvenais mērķis. Attiecībā uz EK līguma
100.a pantu Padome atsaucas uz 1993. gada 17. marta
spriedumu lietā par “Atkritumu direktīvu”, C‑155/91 Komisija/Padome (Recueil, I‑939. lpp., 19. un 20. punkts).Līdzīgi kā attiecībā uz GATS
Padome atgādina, ka Komisijas ierosinājumi piešķirt Kopienai ekskluzīvu
kompetenci slēgt starptautiskos nolīgumus intelektuālā īpašuma jomā
tika noraidīti Starpvaldību konferencē par politisko savienību.Komisijai,
kas ir atsaukusies uz savu Padomes lēmuma priekšlikumu, ar kuru
dalībvalstīm tiktu uzlikts pienākums pievienoties Bernes (Parīzes Aktam)
un Romas konvencijām, Padome atbild, ka tā šo priekšlikumu nepieņēma
tieši tāpēc, ka ar šādu lēmumu Komisijai tiktu nodota ārkārtīgi liela
kompetence.Attiecībā uz Kopienas klātbūtni
starptautiskā mērogā intelektuālā īpašuma jomā Padome uzsver, ka
vienmēr, kad tā pilnvarojusi Komisiju risināt sarunas Kopienas vārdā,
tas noticis tādās jomās, kurās ir atvasinātie tiesību akti.Vācijas valdība savukārt uzskata, ka attiecībā uz TRIPs
līgumu EK līguma 113. pants var būt juridiskais pamats, tikai lai
nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību cesiju un īstenošanu tiešā
saistībā ar to preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, kas ir ar šīm
tiesībām saistīti.Apvienotās Karalistes valdība uzsver,
ka uzdevums kopējai tirdzniecības politikai, kas Līgumā paredzēta
attiecībā uz precēm, ir nodrošināt brīvu apriti iekšējā tirgū visām
precēm neatkarīgi no tā, vai šo preču izcelsme ir kādā dalībvalstī vai
kādā trešā valstī, ja tās laistas brīvā apgrozībā kādā dalībvalstī. Šī
loma neliek paplašināt kopējo tirdzniecības politiku, attiecinot to uz
tādu starptautisko nolīgumu slēgšanu, kuru mērķis ir nodrošināt
intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu Kopienā un trešās valstīs. Tas,
ka kāda dalībvalsts atzīst, ka noteiktai personai ir intelektuālā
īpašuma tiesības attiecībā uz precēm, kas ievestas no kādas trešās
valsts, neskar tāda tiesību īpašnieka tiesības, kas atrodas citā
dalībvalstī, atsaukties uz šīs citas dalībvalsts tiesību nomām, lai
ierobežotu attiecīgā ražojuma ievešanu – šis tiesību īpašnieks var
atsaukties uz EK līguma 36. pantu, lai aizsargātu tiesības, kuras
viņam atzīst šīs dalībvalsts tiesību sistēma. Tāpēc tas, ka uz
intelektuālā īpašuma tiesībām kopējā tirdzniecības politika neattiecas,
neizraisa tirdzniecības plūsmu novirzīšanos.Nosaucot
Komisijas nostāju attiecībā uz kopējās tirdzniecības politikas apjomu
par ekstravagantu, Apvienotās Karalistes valdība uzsver, ka nav
iespējams Kopienas ekskluzīvā kompetencē nodot nozari, kuras liela daļa
ir pakļauta nesaskaņotiem valstu tiesību aktiem. Tomēr tā atzīst, ka
Līguma 113. pants tomēr attiecas uz TRIPs līguma
III nodaļas 4. sadaļu (51.–60. pants) par muitas iestāžu
veikto ielaišanas pārtraukšanu, kurai līdzīgas normas ir iekļautas
iepriekš minētajā Regulā Nr. 3842/86 par viltotām precēm.Francijas valdība
norāda, ka pats nolīguma nosaukums pauž, ka, izņemot dažus pantus, kas
attiecas uz viltotu preču tirdzniecību (t.i., daži panti
III sadaļā, kura attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību
realizācijas nodrošināšanu, un 69. pants, ar kuru izveido
sadarbību, lai nepieļautu starptautisko tirdzniecību ar viltotām
precēm), TRIPs līgums visupirms neattiecas uz starptautisko
tirdzniecību. Tas galvenokārt attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību
īpašnieku prerogatīvām, kuru aizsardzību vajadzētu stiprināt un saskaņot
starptautiskā līmenī.Atbildot uz
argumentu, ko Komisija balsta uz to, ka nolīgumos ar trešām valstīm tiek
iekļauti noteikumi, kas attiecas uz intelektuālo īpašumu, Francijas
Republika uzsver, ka šie noteikumi parasti ir tikai viens pants un ir
tikai “labas gribas” noteikumi, kas faktiski skar tikai attiecīgās
trešās valstis.Francija secina, ka, ņemot vērā, ka TRIPs
līguma galvenais mērķis nav starptautiskā tirdzniecība, bet gan
intelektuālā īpašuma aizsardzība, šāds nolīgums nevar būt balstīts tikai
uz 113. panta juridisko pamatu.Dānijas valdība uzskata,
ka Kopienai nevar būt ekskluzīva kompetence intelektuālā īpašuma jomā,
pamatojoties uz 113. pantu, jo saskaņā ar 1993. gada
20. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑92/92 un 326/92 Phil Collins u.c. (Recueil, I‑5145. lpp.) tā ir joma, kas sakarā ar saskaņošanas trūkumu Kopienas līmenī ir valstu kompetencē.Arī Grieķijas, Nīderlandes un Portugāles valdības uzsver, ka tikmēr, kamēr Kopienas līmenī nav bijis nekādas saskaņošanas, TRIPs līgums attiecas uz jomām, kas ir dalībvalstu kompetencē.Spānijas valdība
savukārt uzsver, ka nepastāv Kopienas noteikumi, kuri aptvertu visu,
kas saistās ar intelektuālo īpašumu, tādēļ dalībvalstis šajā jautājumā
saglabā kompetenci, un Kopiena nevar pieprasīt ekskluzīvu kompetenci.Komisijai,
kas sava apgalvojuma pamatojumam min piemērus no kopējās tirdzniecības
politikas pasākumiem, ko Kopiena ir pieņēmusi, lai aizsargātu
intelektuālo īpašumu, Spānijas valdība sniedz īpašu atbildi, norādot, ka
šie pasākumi regulēja ievešanas režīmu un nekādā veidā neskāra
intelektuālā īpašuma režīmu, un neietvēra arī nekādas Kopienas saistības
šajā jautājumā.Arī Eiropas Parlaments iestājas pret Komisijas nostāju attiecībā uz TRIPs līgumu tādu pašu iemeslu dēļ, ko tas norādīja attiecībā uz GATS (skat. iepriekš XI, A).XII –  GATS, TRIPs līgums un netiešās pilnvarasA –  Vispārīgi apsvērumi par netiešajām pilnvarāmGadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka kopējā tirdzniecības politika uz GATS un TRIPs līgumu neattiecas, Komisija
papildu argumentā skaidro, ka Kopienai ir ekskluzīva kompetence saskaņā
ar teoriju par netiešajām pilnvarām, t.i., pilnvarām, kas izriet no
īpašiem Līguma noteikumiem (piemēram, EK līguma 54. pants) vai no
vispārīgiem noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants).
Turpretī valstis, kas iesniegušas apsvērumus, un Padome, lai gan atzīst, ka Kopienai piemīt noteikta kompetence, tomēr norāda, ka arī dalībvalstīm ir sava kompetence.Komisija nošķir divas situācijas, kurās Kopienai esot netieša kompetence starptautiskā mērogā, turklāt – ekskluzīva:–
pirmā situācija: Līguma noteikumi ir piešķīruši Kopienas iestādēm
iekšēju kompetenci konkrēta mērķa īstenošanai, un, lai to varētu
realizēt, vajadzīga Kopienas līdzdalība starptautiskā nolīgumā (Komisija
to sauc par “atzinuma 1/76 doktrīnu”). Komisija uzskata, ka nav
vajadzīgs, lai iekšējā kompetence jau būtu bijusi īstenota;–
otrā situācija: ir izstrādāti atvasinātie tiesību akti – arī jomās, kas
nav saistītas ar kopējo politiku, – un starptautiskajos nolīgumos, ko
paredzēts slēgt, ir ietverti noteikumi, kas gadījumā, ja dalībvalstis
tos pieņemtu ārpus kopējām iestādēm, varētu ietekmēt vai mainīt
pastāvošos Kopienas noteikumus (Komisija to sauc par “AETR doktrīnu”).Padome
uzskata, ka Komisijas argumenti attiecībā uz netiešajām pilnvarām
nonivelē atšķirības starp kompetences esību un tās īstenošanu. Tikai
īstenojot iekšējo kompetenci, Kopiena var iegūt no tās izrietošu
ekskluzīvu ārējo kompetenci. Turklāt, ja jau valstīm ir kompetence
Kopienas iekšienē, tā valstīm saglabājas arī starptautiskā mērogā.Apvienotās Karalistes valdība
uzskata, ka tad, ja starptautiska nolīguma projekta mērķis ir saistīts
ar kādu EK līguma noteikumu, kas pilnvaro veikt iekšējus pasākumus, un
ja saskaņā ar šo noteikumu ir veikti iekšēji pasākumi, Kopiena,
pamatojoties uz šo noteikumu, var iegūt netiešu ārējo kompetenci
attiecībā uz konkrēto nolīgumu. Tomēr tas, ka Kopienai būtu netiešas
pilnvaras slēgt starptautisku nolīgumu, obligāti neizslēdzot dalībvalstu
piedalīšanos. To nevar izslēgt īpaši tajos gadījumos, kad iekšējie
noteikumi, kas attiecas uz jomu, ko skar nolīguma projekts, nav
ekskluzīvi saskaņošanas pasākumi. Dalībvalstis tādēļ var piedalīties
attiecīgā starptautiskā nolīguma slēgšanā. Saskaņā ar Tiesas praksē
noteiktajiem principiem Kopienai ir kompetence piedalīties GATS slēgšanā atbilstoši EK līguma 54., 57., 66., 75., 84., 99. un 100.a pantam un – attiecībā uz TRIPs līgumu – EK līguma 100.a, 113. un 235. pantam. Arī pašām dalībvalstīm ir kompetence piedalīties abos šajos nolīgumos.Pēc
Apvienotās Karalistes valdības domām, tas, vai Kopienai ir vai nav
ekskluzīva kompetence, ir atkarīgs ne tikai no Līguma noteikumiem, bet
arī no to pasākumu piemērošanas jomas, ko Kopienas iestādes ir veikušas
šo noteikumu ieviešanai.Francijas valdība
uzsver, ka gadījumos, kad Kopienai ir iekšējā kompetence, bet tā to vēl
nav īstenojusi, kā arī gadījumos, kad ar trešām valstīm noslēgtu
nolīgumu noteikumi neskar Kopienas pieņemtos noteikumus, dalībvalstis
saglabā kompetenci uzņemties starptautiskas saistības.Pēc Vācijas valdības
domām, Kopienas netiešā ārējā kompetence ir ekskluzīva tikai tad un
tikai tādā mērā, kādā Kopienas iestādes ir faktiski īstenojušas savu
kompetenci Kopienas iekšienē. Iekšēja likumdošanas kompetence, kas nav
īstenota, nevar piešķirt ekskluzīvu ārējo kompetenci.Portugāles valdība
uzsver, ka jomās, ko neregulē Kopienas tiesību akti vai kuru noteikumi
tiek saskaņoti tikai minimāli, līdztekus pastāv dalībvalstu kompetence,
tomēr tā ir pagaidu kompetence.Eiropas Parlaments
norāda, ka, ja Tiesa atzīs Kopienas kompetenci slēgt PTO nolīgumu un tā
pielikumus saskaņā ar netiešo pilnvaru teoriju, šajā lēmumā ir precīzi
jānorāda juridiskais pamats lēmumam slēgt šo nolīgumu Kopienas vārdā.B –  GATS1.     1. Komisijas nostājaKomisijas
argumentāciju var iedalīt divās daļās. Pirmajā daļā Komisija identificē
iestāžu iekšējo kompetenci, no kuras var atvasināt Kopienas kompetenci
starptautiskā mērogā. Otrajā daļā tās mērķis ir pārliecināt par to, ka
ir vajadzīga Kopienas darbība, kā arī norādīt uz risku, ko radītu
nesaskaņota dalībvalstu darbība attiecībā pret trešajām valstīm.a)     Iekšējās kompetences esībaKomisija,
pirmkārt, mēģina pierādīt, ka Kopienas iekšējā kompetence izriet no
Līguma nodaļām par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un par pakalpojumiem;
tā nedaudz atsaucas uz atvasinātajiem tiesību aktiem (i). Pēc tam
attiecībā uz gadījumiem, kuros varētu uzskatīt, ka Kopienai nav
pietiekošu pilnvaru uz īpašo Līguma noteikumu pamata, Komisija apgalvo,
ka Kopiena var slēgt GATS saskaņā ar Līguma vispārīgiem noteikumiem, piemēram, tā 100.a un 235. pantu (ii).i)     Kompetence, kas izriet no īpašiem Līguma noteikumiemKomisija uzskata, ka Kopienas iekšējā kompetence aptver četrus GATS
paredzētos pakalpojumu sniegšanas veidus. Pēc tās domām brīva
pakalpojumu sniegšana Līguma nozīmē ietver “pārrobežu pakalpojumus”
(skat., piemēram, 1974. gada 3. decembra spriedumu lietā 33/74
Van Binsbergen, Recueil, 1299. lpp.), kā arī “patēriņu ārvalstīs” GATS nozīmē (skat. 1991. gada 26. februāra spriedumu tā dēvētajā “Tūrista ceļveža” lietā C‑154/89 Komisija/Francija, Recueil,
I‑659. lpp., 9. un 10. punkts). Līguma noteikumi
attiecībā uz brīvu pakalpojumu sniegšanu (59. un 60. panta
trešā daļa) un attiecībā uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību (52. un
58. pants kopā ar 66. pantu) aptver arī pakalpojumus, ko
sniedz, izmantojot komerciālu pārstāvniecību (trešais pakalpojumu veids,
uz ko attiecas GATS), vai saistībā ar fizisku personu pārvietošanos (ceturtais un pēdējais pakalpojumu veids, uz ko attiecas GATS).Tāpēc
Komisija, aizstāvot savu viedokli, min tikai tos noteikumus, kas
attiecas tikai uz Kopienas dalībvalstu valstspiederīgajiem. Tā uzskata,
ka nekādi Līguma to nodaļu noteikumi, kas attiecas uz tiesībām veikt
uzņēmējdarbību un uz pakalpojumiem, tomēr nenoteic, ka Kopienas
likumdevējam tam piešķirtās pilnvaras ir jāpiemēro tikai Kopienas
iekšienē. Komisija arī uzsver, ka lietā AETR Tiesas prakses būtība ir rast piemērošanu tajos gadījumos, kad Līgumā ir skaidri paredzēta tikai iekšēju noteikumu pieņemšana.Komisija norāda, ka tāpat kā Līguma nodaļā par brīvu pakalpojumu sniegšanu pakalpojuma jēdziens GATS aptver pakalpojumus visos sektoros, izņemot pakalpojumus, ko sniedz, “realizējot valsts varas pilnvaras” (GATS
1. panta 3. punkta b) apakšpunkts). Pēc Komisijas domām,
šis izņēmums ir ieviests, lai izvairītos no pretrunām ar EK līguma
noteikumiem, kuros pakalpojumu jomā neietilpst darbības, kas saistītas
ar valsts varu.Komisija secina, ka no tā,
ka Kopienu tiesībās Tiesas prakse uzliek dalībvalstīm pienākumu “veikt
visus pasākumus, procesuālus vai pēc būtības, kas var garantēt Kopienu
tiesību efektivitāti”, izriet Kopienas kompetence uzņemties šāda veida
saistības starptautiskā nolīgumā. Tāpēc tā uzskata, ka GATS
VI panta 2. punkta a) apakšpunkts, kas uzliek PTO
dalībvalstīm pienākumu uzturēt vai izveidot tiesas vai procedūras, ar ko
varēs pārskatīt administratīvos lēmumus, kas skar tirdzniecību ar
pakalpojumiem, ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē.Pārejot pie GATS
XVI panta, kas attiecas uz īpašu saistību uzņemšanos sakarā ar
tirgus pieejamību, Komisija uzskata, ka Kopienas iekšienē Kopienai ir
pilnvaras, kas vajadzīgas, lai atceltu kvantitatīvos ierobežojumus
tirgus pieejamībai, kuri šajos noteikumos minēti (kvotas, maksimālais
pakalpojumu sniedzēja nodarbināto personu skaits, obligāti uzņēmumu
veidi dažu pakalpojumu sniedzējiem utt.).Kopš Māstrihtas līguma Kopienai tās iekšienē ir arī likumdošanas pilnvaras, kas pilnībā aptver GATS
XI pantu. Tajā noteikts, ka PTO dalībvalstis nedrīkst piemērot
ierobežojumus attiecībā uz starptautiskajiem pārvedumiem un maksājumiem
par norēķinu operācijām saistībā ar to specifiskajām saistībām, izņemot
tādus ierobežojumus, ko atļauj XII pants (maksājumu bilances
līdzsvara aizsardzība). Arī Kopienu tiesībās visi ierobežojumi kapitāla
apritei un maksājumiem starp dalībvalstīm, kā arī starp dalībvalstīm un
trešām valstīm ir aizliegti (EK līguma 73.b panta 1. un
2. punkts). Turklāt Līguma 73.c panta 2. punkts piešķir
Padomei vajadzīgās pilnvaras, lai tā varētu pieņemt pasākumus attiecībā
uz kapitāla apriti uz trešajām valstīm vai no tām, ja tā notiek saistībā
ar tiešām investīcijām.Attiecībā uz diplomu, licenču un sertifikātu atzīšanu (GATS
VII pants) Komisija apgalvo, ka Kopienai ir iekšējas pilnvaras,
pamatojoties uz Līguma 49., 57. un 66. pantu, un ka tā šīs
pilnvaras turklāt jau ir īstenojusi.Komisija
šajā sakarā norāda uz Padomes 1988. gada 21. decembra
Direktīvu 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības
diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo
izglītību (OV 1989, L 19, 16. lpp.), un Padomes
1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/51/EEK par otro vispārējo
sistēmu profesionālās izglītības un mācību atzīšanai (OV L 209,
25. lpp.).Komisija gan atzīst, ka
vispārējā savstarpējās atzīšanas sistēma, kas izveidota ar šīm divām
direktīvām, neattiecas uz kvalifikāciju vai profesionālo pieredzi, kas
gūta trešā valstī. Tomēr tā uzskata, ka no 1994. gada
9. februāra ratio decidendi spriedumam lietā C‑154/93 Tawil-Albertini (Recueil,
I‑451. lpp.) skaidri izriet, ka Kopienas līmenī var veikt
pasākumus, kas saistīti ar trešās valstīs iegūtu kvalifikāciju atzīšanu
(sprieduma 11.–15. punkts).Visbeidzot,
Kopienai attiecībā uz visiem pārvadājumu veidiem tās iekšienē ir plašas
pilnvaras pieņemt pasākumus, kas vajadzīgi, lai sasniegtu īpašos
mērķus, kurus paredz tās īstenojamā kopējā politika (EK līguma
74. un nākošie panti). Visi pārvadājumu veidi katrā ziņā ir
pakalpojumu sniegšana, kurai ir īpaši vajadzīga starptautiska rīcība,
lai sasniegtu Līgumā noteiktos mērķus. Tādējādi ar minēto Regulu
Nr. 4055/86 ir pieņemti noteikumi, ar ko brīvas pakalpojumu
sniegšanas principu piemēro jūras pārvadājumiem starp dalībvalstīm un
trešām valstīm. Turklāt Kopiena jau esot plaši izmantojusi savas
pilnvaras starptautiskā mērogā.ii)  Pilnvaras, kas izriet no vispārīgiem noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants)Attiecībā uz gadījumiem, kad pilnvaras, kas Kopienai rodas no EK līguma īpašajiem noteikumiem, neaptver visu GATS
jomu, Komisija apgalvo, ka, lai to panāktu, var atsaukties uz Līguma
100.a pantu. Pēc Komisijas domām, šis pants “skaidri” uzliek
Padomei juridisku pienākumu rīkoties, lai nodrošinātu iekšējā tirgus
izveidi un darbību.Savukārt Komisija
apgalvo, ka tad, ja šis pamatojums tiktu uzskatīts par nepietiekamu,
būtu jāatsaucas uz Līguma 235. pantu, lai Kopienas iestādēm
piešķirtu vajadzīgās ārējās pilnvaras. Ja ir izpildīti 235. panta
nosacījumi, dalībvalstīm faktiski neesot tiesību īstenot kopīgu rīcību,
izmantojot nolīgumu, kas noslēgts ārpus Kopienas. Taču Komisija uzskata,
ka šie nosacījumi ir izpildīti. Vajadzība noslēgt nolīgumu netiek
apstrīdēta – tas veicina Līguma mērķu sasniegšanu un ir tiešā saistībā
ar kopējā tirgus darbību. Dalībvalstu vienpusēja rīcība ārpus Kopienas
ne tikai nevar veicināt Kopienas īpašo mērķu sasniegšanu, bet,
iespējams, var tam pat traucēt un izraisīt iekšējā tirgus apdraudējumu
un pakāpenisku sabrukumu.b)     Kopienas ārējās darbības nepieciešamībaPirmkārt,
Komisija uzsver, ka tad, ja Kopiena būtu līgumslēdzēja puse līdztekus
savām dalībvalstīm, tiktu nelabvēlīgi ietekmēta iekšējā tirgus kohēzija.
Šajā sakarā tā min trīs argumentus.Vispirms,
kā piemēru ņemot finanšu pakalpojumus, tā uzsver, ka tad, ja
dalībvalstu kompetence tiktu atzīta, divpusējās sarunās ar trešām
valstīm tās dalībvalstis, kurās ir attīstīti finanšu centri, varētu
nostāties spēcīgākās pozīcijās. Par saviem salīdzinoši devīgajiem
piedāvājumiem tās varētu pretī saņemt vissvarīgākās koncesijas. Šo
valstu pakalpojumu sniedzēji tādējādi nesamērīgi uzlabotu savu
konkurētspēju, salīdzinot ar pakalpojumu sniedzējiem no citām
dalībvalstīm. Komisija uzskata, ka tas ir tieši tas, ko iepriekš minētā
Otrā direktīva 89/646 par kredītiestāžu darbību mēģināja novērst. Šī
direktīva, ar kuru saskaņoti atļaujas piešķiršanas nosacījumi Kopienas
iekšienē, ietver arī normas par tirdzniecību ar finanšu pakalpojumiem ar
trešām valstīm (skat. III sadaļas, kas veltīta attiecībām ar
trešām valstīm, 8. un 9. punktu). Tā paredz novērst atšķirības
starp nosacījumiem, kurus izpildot, trešo valstu bankām ir pieeja
iekšējam tirgum, un atbilstoši, ka visas trešās valstis Kopienas
kredītiestādēm, lai arī no kuras dalībvalsts tās nebūtu, piešķir pieeju,
kas līdzvērtīga tai, kādu Kopiena piešķir to kredītiestādēm. Attiecībā
uz šo pēdējo jautājumu, ja Komisija konstatē, ka kāda trešā valsts šādu
pieeju nepiešķir, “tā var iesniegt priekšlikumu Padomei ar mērķi saņemt
pilnvarojumu veikt atbilstošas sarunas, lai panāktu līdzvērtīgas
konkurences iespējas Kopienas kredītiestādēm” (skat. Otrās direktīvas
9. panta 3. punktu).Turklāt
Komisija uzsver, ka, tiklīdz kādā no dalībvalstīm tiks atvērtas trešo
valstu kredītiestāžu filiāles, kas no tā brīža saskaņā ar Līguma
58. pantu tiks uzskatītas par Kopienai piederošām personām, tās
varēs konkurēt ar citām dalībvalstu kredītiestādēm, kas šajā sakarā
nevarēs neko iebilst.Visbeidzot, Komisija norāda, ka nebūšot iespējams nolemt, ka, strikti ievērojot iepriekš minēto spriedumu AETR
lietā, Kopienas kompetence aprobežojas tikai ar tām jomām, kas Kopienas
iekšienē ir tikušas saskaņotas, zinot, ka visi pakalpojumu sektori vēl
nav tikuši saskaņoti. Ja šāds kompetences sadalījuma kritērijs tiktu
pieņemts, tad tās valstis, kurās noteikumi, kas attiecas uz galvenajiem
pakalpojumu sektoriem ir saskaņoti, būtu pilnībā pakļautas Kopienas
disciplīnai, bet savukārt tās valstis, kurās noteikumi, kas attiecas uz
galvenajiem pakalpojumu sektoriem, nav saskaņoti vai ir saskaņoti tikai
nedaudz, varēti gandrīz brīvi risināt sarunas par nolīgumu slēgšanu.
Komisija uzskata, ka šāda situācija liegs Kopienai iespēju veikt
pārrunas tā, lai attiecībā uz visu dalībvalstu interesēm un visām
pakalpojumu nozarēm tiktu ievērots līdzsvars.Otrkārt,
Komisija apgalvo, ka gadījumā, ja dalībvalstis saglabātu kompetenci,
tas varētu ietekmēt vai mainīt Kopienas pastāvošos noteikumus. Šajā
sakarā Komisija izvirza trīs argumentus.Vispirms
Komisija norāda, ka trīs gadus pēc PTO nolīguma stāšanās spēkā PTO
dalībvalstis varēs vienpusēji mainīt savu specifisko saistību grafiku,
ieviešot kompensējošus pielāgojumus attiecībā uz GATS
dalībvalstīm, kuras savukārt varēs atsaukties uz to, ka ar šīm izmaiņām
tiek “anulētas vai pārkāptas” viņu tiesības. Tā kā šīs kompensācijas GATS
sistēmā var izpausties vienīgi kā likumdošanas vai reglamentējošo
noteikumu grozījumi (piemēram, lai mīkstinātu tirgus pieejamības
nosacījumus kādā pakalpojumu sektorā), Komisija uzskata, ka tie ietekmēs
Kopienas tiesību aktus vai izmainīs to nozīmi. Šī iemesla dēļ
dalībvalstīm nevar atzīt tiesības slēgt GATS.Turklāt
Komisija uzskata, ka tam, lai starptautiskie nolīgumi spētu ietekmēt
pastāvošos Kopienas noteikumus, nav nemaz nepieciešams, lai tie
minētajiem noteikumiem būtu pretrunā. Pietiek, ka tie skar jomu, ko jau
“lielā mērā” aptver Kopienas noteikumi (skat. 1993. gada
19. marta atzinumu 2/91, Recueil, I‑1061. lpp., 25. un 26. punkts). Taču to jomu, uz kuru attiecas GATS, pilnībā aptver Kopienas noteikumi.Visbeidzot,
Komisija atzīmē, ka principā nekādas izmaiņas specifiskajās saistībās
nav iespējamas pirmo trīs gadu laikā pēc PTO nolīguma un tā pielikumu
stāšanās spēkā. No tā izriet, ka tad, ja dalībvalstis noslēgtu PTO
nolīgumu pašas savā vārdā, tās visā šajā periodā varētu atsaukties uz
iespējamām nesaskaņām starp Kopienas tiesību aktiem un savām saistībām,
kas noteiktas GATS, un nepiemērot Kopienu tiesības.2.     Apsvērumus iesniegušo lietas dalībnieku nostājasPadome un valdības, kuras iesniegušas apsvērumus, apstrīd Komisijas nostāju.Valstis,
tāpat kā Padome neizvirza nekādus argumentus attiecībā uz to, ka
vajadzīga Kopienas ārēja darbība. Ar kādiem argumentiem valstis un
Padome mēģina atspēkot tēzi par Kopienas kompetenci, kas, pēc Komisijas
domām, ir balstīta uz Līguma īpašajiem noteikumiem vai uz būtībā
vispārīgiem EK līguma 100.a un 235. panta noteikumiem?i) Pilnvaras, kas izriet no EK līguma vispārīgiem noteikumiemPirmkārt, Padome, Spānijas valdība un Portugāles valdība apgalvo, ka GATS pakalpojumu jēdziens ir plašāks nekā Kopienu tiesībās. Līgums atšķirībā no GATS neattiecas uz bezmaksas pakalpojumu sniegšanu (Līguma 60. pants).Padome
uzskata, Komisija dzēš jebkādu atšķirību starp režīmu, kas piemērojams
dalībvalstu personām un sabiedrībām, un režīmu, kas piemērojams trešo
valstu personām un sabiedrībām. Padome norāda, ka Līguma pantos, kas
attiecas uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas
brīvību, nav nekas teikts par to, kāds režīms jāpiemēro trešo valstu
personām un sabiedrībām. Līguma 59. panta 2. punkts ir
vienīgais izņēmums. Šis noteikums veido īpašu juridisko bāzi tiesību
aktu pieņemšanai attiecībā uz trešo valstu pakalpojumu sniedzējiem ar
nosacījumu, ka tie jau ir sākuši uzņēmējdarbību Kopienā.
Gadījumā, ja, kā to apgalvo Komisija, Kopienai jau būtu iekšējā
kompetence attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem pakalpojumu
sniegšanas brīvības un brīvības veikt uzņēmējdarbību jomā, šis pants
būtu pilnīgi lieks.Padome uzskata, ka
Kopienu tiesības attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem regulē
tikai tos jautājumus, kas saistīti ar nākamā uzņēmuma dibināšanu un
pakalpojumu sniegšanu, kas notiek jau pēc uzņēmējdarbības sākšanas
Kopienā. Attiecībā uz “komerciālo pārstāvniecību” Padome nošķir trešo
valstu sabiedrību meitas sabiedrības no tādām, kas ir tikai trešo valstu
sabiedrību filiāles. Padome piekrīt, ka Kopienu tiesības var tikt
piemērotas trešo valstu sabiedrību meitas sabiedrībām Kopienā. Turpretī
uzņēmumi, kas ir tikai trešo valstu sabiedrību filiāles, kas nodibinātas
Kopienā, ir dalībvalstu kompetencē, jo Līguma 58. pants attiecas
tikai uz sabiedrībām.Padome apstrīd, ka
specifiskās saistības, kas saistītas ar pakalpojumu tirgus pieejamību,
ir Kopienas kompetencē. Pēc daudzkārtējām sarunām specifisko saistību
grafiki ir iesniegti gan Kopienas, gan dalībvalstu vārdā, un katra
dalībvalsts uz šīm saistībām ir attiecinājusi atšķirīgus ierobežojumus
un nosacījumus. Padome uzsver, ka, pārskatot dokumentu, kurā iekļautas
specifiskās saistības pakalpojumu jomā un ko tā uzskata par ļoti
svarīgu, var uzreiz pamanīt, ka tas attiecas tieši uz valstu tiesību
aktiem. Tātad Kopienas un dalībvalstu piedāvātās specifiskās saistības
ir galvenokārt dalībvalstu kompetencē. Pēc Padomes domām, jau ar to
vien, ka pastāv šāds grafiks, pietiek, lai varētu atbildēt uz
jautājumiem, kas iesniegti Tiesā.Spānijas valdība uzskata, ka vairākas GATS daļas aptver jomas, kurās Kopienai tās iekšienē nav nekādas kompetences. Tādējādi dalībvalstu kompetencē ir GATS noteikumi, kas attiecas uz:– pakalpojumu sniegšanu, ko veic trešo valstu sabiedrības, kas vēlas sākt uzņēmējdarbību Kopienā (komerciālā pārstāvniecība);– pakalpojumu sniegšanu, izmantojot fizisku personu – trešo valstu valstspiederīgo – kustību;– bezmaksas pakalpojumu sniegšanu;– saistībām par tādu trešo valstu personu kapitāla apriti, kas nav sākušas uzņēmējdarbību Kopienā (GATS
XI pants), zinot, ka Līguma 67. pants liek atcelt
ierobežojumus tikai tā kapitāla apritei, kurš pieder dalībvalstu
rezidentiem;– saistībām par trešās valstīs iegūto diplomu vai sertifikātu atzīšanu.Portugāles valdība uzsver, ka visi pakalpojumu sniegšanas veidi, uz kuriem attiecas GATS, izņemot “pārrobežu pakalpojumus”, ir dalībvalstu kompetencē.Tā
uzstāj, ka “starptautisko pakalpojumu liberalizācijas vissvarīgākie un
visjutīgākie jautājumi ir saistīti ar noteikumiem par trešo valstu
sabiedrību tiesībām veikt uzņēmējdarbību un ar režīmu, kas piemērojams
trešo valstu neatkarīgajiem speciālistiem un šo valstu sabiedrību
nodarbinātajiem darba ņēmējiem”. Portugāles valdība uzskata, ka šie
jautājumi ir dalībvalstu kompetencē.Dānijas valdība
uzskata, ka nav nekādu šaubu par to, ka Kopienas tiesību akti, kas
pieņemti pakalpojumu nozarē, attiecas tikai uz dažām jomām. Savukārt
akti, kas šajās jomās pieņemti, attiecas tikai uz atsevišķiem
pakalpojumu sniegšanas aspektiem. No tā izriet, ka dalībvalstīm ir
kompetence slēgt starptautiskus nolīgumus gan tajās jomās, kur nav
Kopienas noteikumu, gan jomās, kur Kopienas noteikumi pastāv, bet ir
nepilnīgi.Nīderlandes valdība
atbalsta Padomes nostāju un norāda uz gadījumu, kad dalībvalstīm ir
ekskluzīva kompetence, t.i., attiecībā uz fizisko personu kustību no
trešām valstīm uz Kopienu (darba ņēmēju mobilitāte).Apvienotās Karalistes valdība kopumā uzskata, ka Kopienai ir kompetence piedalīties GATS
slēgšanā, pamatojoties uz EK līguma 54., 57., 66., 75., 84.,
99. un 100.a pantu. Daži nolīguma aspekti ir Kopienas
kompetences jomā, uz kuru attiecas Kopienas noteikumi un kurā tā ir
pieņēmusi iekšējus pasākumus. Tomēr Kopienas noteikumi nav pieņemti
visās ekonomikas darbības jomās, kas iekļautas GATS. Gadījumos,
kad ir pieņemti Kopienas noteikumi, tie bieži vien ir saskaņošanas
pasākumi, kas paredz minimālās normas, ko dalībvalstis drīkst pārsniegt.
No tā izriet, ka dalībvalstīm arī pašām ir kompetence piedalīties GATS slēgšanā.Apvienotā Karaliste, pirmkārt, uzsver, ka ne nodaļa par uzņēmējdarbību, ne arī nodaļa par pakalpojumiem neregulē:– pakalpojumu sniegšanu no trešās valsts teritorijas dalībvalstu teritorijā (GATS I panta 2. punkta a) apakšpunkts);–
pakalpojumu sniegšanu, ko veic trešo valstu pakalpojumu sniedzēji,
izmantojot komerciālo pārstāvniecību (tādu sabiedrību, uz ko neattiecas
EK līguma 58. pants) dalībvalsts teritorijā (GATS I panta 2. punkta c) apakšpunkts);–
pakalpojumu sniegšanu, ko veic trešo valstu pakalpojumu sniedzēji,
izmantojot trešās valsts fizisko personu klātbūtni dalībvalsts
teritorijā (GATS I panta 2. punkta d) apakšpunkts).Apvienotās
Karalistes valdība īpaši uzsver, ka nav tāda Līguma panta, kurā būtu
iekļauti noteikumi par to, kā trešo valstu fiziskās un juridiskās
personas, kas vēlas nodarboties ar pakalpojumu sniegšanu dalībvalstīs,
var sākt uzņēmējdarbību. Tā uzsver, ka līguma 59. panta otrā daļa
attiecas tikai uz tiem trešo valstu pilsoņiem, kas jau veic
uzņēmējdarbību Kopienā. Tā kā nav Kopienas iekšējās likumdošanas, šie
jautājumi paliek dalībvalstu kompetencē.Attiecībā
uz meitas sabiedrībām un filiālēm Apvienotās Karalistes valdība tomēr
atzīst, ka Kopienas iestādes ir pieņēmušas pasākumus, kas nosaka
“noteikumus, kas ir saistīti ar Kopienas ārējās kompetences īstenošanu
attiecībā uz to, kā trešo valstu pilsoņi sāk uzņēmējdarbību Kopienā”,
pamatojoties uz EK līguma 57. panta 2. punktu.Tādējādi
9. panta 3. punkts Padomes 1977. gada 12. decembra
Pirmajā direktīvā 77/780/EEK, kas koordinē normatīvos un administratīvos
aktus attiecībā uz kredītiestāžu darbības uzsākšanu un izvēršanu (OV
L 322, 30. lpp.), paredz, ka “[..] Kopiena var ar
līgumiem, ko saskaņā ar Līgumu noslēdz ar vienu vai vairākām trešām
valstīm, piekrist piemērot noteikumus, kas, pamatojoties uz
savstarpējības principu, piešķir to kredītiestāžu filiālēm, kuru
pārvaldes struktūras ir ārpus Kopienas, vienādu režīmu visā Kopienas
teritorijā”. Tāpat arī iepriekš minētajā direktīvā 89/646 ietvertā
8. un 9. panta mērķis ir garantēt, lai Kopienas
kredītiestādēm, kas veic darbību trešās valstīs, būtu tādas pašas
iespējas kā trešo valstu sabiedrībām, kas ir tādu Kopienas sabiedrību
mātes sabiedrības, kuras ir uzskatāmas par sabiedrībām Līguma
58. panta nozīmē.Līdzīgi nosacījumi
esot arī apdrošināšanas nozarē. Piemēram, 32. pants Padomes
1979. gada 5. marta Direktīvā 79/267/EEK par normatīvo un
administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un
veikšanu tiešajā dzīvības apdrošināšanā (OV L 63, 1. lpp.)
paredz, ka “Līgumos, kurus Kopiena saskaņā ar Līgumu slēdz ar vienu vai
vairākām trešām valstīm, tā var piekrist noteikumiem, kas atšķiras no
šajā iedaļā paredzētajiem, lai, ievērojot savstarpīgumu, nodrošinātu
pietiekamu aizsardzību apdrošinājuma ņēmējiem dalībvalstīs”. Un
3. punkts 32.b pantā, kas ieviests ar Padomes 1990. gada
8. novembra Direktīvu 90/619/EEK (OV L 330, 50. lpp.),
paredz, ka tad, “ja [..] Komisija konstatē, ka kāda trešā valsts
nenodrošina Kopienas apdrošināšanas uzņēmumiem tikpat efektīvu pieeju
tirgum, kā Kopiena nodrošina šīs trešās valsts apdrošināšanas
uzņēmumiem, Komisija var iesniegt Padomei priekšlikumu piešķirt
pilnvaras sarunām, kas Kopienas apdrošināšanas uzņēmumiem panāktu
līdzvērtīgas konkurences iespējas. Padome lemj ar kvalificētu balsu
vairākumu”.Attiecībā uz trešo valstu
fizisko personu uzņēmējdarbības sākšanu Apvienotās Karalistes valdība
norāda uz to, ka ir arī viens atvasināto tiesību aktu noteikums.1. panta
c) apakšpunkts Padomes 1973. gada 21. maija Direktīvā
73/148/EEK par dalībvalstu pilsoņu pārvietošanās un uzturēšanās Kopienā
ierobežojumu atcelšanu saistībā ar uzņēmējdarbību un pakalpojumu
sniegšanu (OV L 172, 14. lpp.), kas pieņemta, pamatojoties uz
54. panta 2. punktu un 63. panta 2. punktu, piešķir
uzturēšanās tiesības trešo valstu pilsoņu laulātajiem un bērniem.Apvienotās
Karalistes valdība piebilst, ka šie noteikumi, kas pēc būtības ir
izņēmums trešo valstu juridisko un fizisko personu uzņēmējdarbības
sākšanas jomā, bieži vien tiek piemēroti ierobežoti.Tādējādi
iepriekš minētās Pirmās direktīvas 77/780 par kredītiestāžu darbību
III sadaļa neliedzot dalībvalstīm attiecībā uz trešo valstu
kredītiestāžu filiālēm, kad tās uzsāk un turpina savu darbību Kopienā,
piemērot stingrākus noteikumus nekā Kopienas kredītiestāžu filiālēm
(šajā sakarā skat. iepriekš minētās otrās direktīvas 89/646 apsvērumus
un devīto apsvērumu Padomes 1992. gada 10. novembra direktīvai
92/96/EEK apdrošināšanas jomā, OV L 360, 1. lpp.).Apvienotās
Karalistes valdība secina, ka, izņemot šos izņēmuma noteikumus, tas, kā
trešo valstu juridiskās un fiziskās personas sāk uzņēmējdarbību, ir
joma, kurā dalībvalstīm ir pagaidu kompetence.Tālāk
Apvienotās Karalistes valdība analizē dalībvalstu un Kopienas attiecīgo
kompetenci attiecībā uz režīmu, kam pakļautas trešo valstu sabiedrību
meitas sabiedrību un filiāļu darbības pēc uzņēmējdarbības sākšanas
Kopienā.Attiecībā uz iekšējo kompetenci tā
norāda, ka, tiklīdz kādā trešā valstī reģistrētu sabiedrību meitas
uzņēmumi vai filiāles tiek nodibinātas kādā no dalībvalstīm, tā saskaņā
ar nodaļām par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumiem jautājumi,
kas ir saistīti ar šo meitas uzņēmumu vai filiāļu darbības regulēšanu,
nonāk Kopienas kompetencē. Apvienotās Karalistes valdība uzsver arī, ka
vairākās nozarēs Kopiena šo kompetenci ir izmantojusi.Tā,
piemēram, Padomes 1989. gada 13. februāra Direktīva
89/117/EEK (OV 1989, L 44, 40. lpp.) par pienākumiem
saistībā ar gada pārskata dokumentu publicēšanu (OV L 44,
40. lpp.) tiek piemērota ne tikai Kopienas sabiedrību filiālēm, bet
arī trešo valstu sabiedrību filiālēm (1. un 3. pants). Tāpat
Padomes 1989. gada 21. decembra Vienpadsmitā direktīva
89/666/EEK par informācijas sniegšanas prasībām attiecībā uz filiālēm,
ko kādā dalībvalstī atvērušas noteiktu veidu sabiedrības, uz kurām
attiecas citas valsts tiesību akti (OV L 395, 36. lpp.), tiek
piemērota trešo valstu sabiedrību filiālēm (7.–10. pants). Arī
iepriekš minētās Pirmās direktīvas 77/780 par kredītiestāžu darbību un
iepriekš minētās direktīvas 79/267 par apdrošināšanu III sadaļā ir
iekļauti noteikumi, kas attiecas uz tādu sabiedrību filiālēm, kuru
juridiskā adrese atrodas ārpus Kopienas.Tomēr
attiecībā uz pārējo, ņemot vērā, ka nav Kopienas iekšējās likumdošanas,
režīms, kam pakļauta trešās valsts sabiedrības meitas uzņēmuma vai
filiāles darbība, joprojām ir dalībvalstu kompetencē.Attiecībā uz GATS
VI panta 2. punkta a) apakšpunktu (par tādu tiesu vai
procedūru uzturēšanu vai izveidošanu, kas nodrošina pakalpojumu
tirdzniecību ietekmējošu lēmumu pārbaudi) Apvienotās Karalistes valdība
apgalvo, ka jautājumi attiecībā uz kompetenci, procedūru un tiesiskās
aizsardzības veidiem paliek dalībvalstu kompetencē, izņemot dažus
atvasināto tiesību aktu noteikumus, ar ko tiek saskaņotas iekšējās
procedūras un tiesiskās aizsardzības veidi.Šajā
sakarā Apvienotās Karalistes valdība min Padomes 1989. gada
21. decembra Direktīvu 89/665/EEK par to normatīvo un
administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas
procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts
vajadzībām (OV L 395, 33. lpp.). Apvienotās Karalistes valdība
tomēr precizē, ka šī direktīva ir tikai daļējas saskaņošanas pasākums,
kas dalībvalstīm ļauj pašām lielā mērā izvēlēties līdzekļus tās mērķu
sasniegšanai.Apvienotās Karalistes valdība no tā secina, ka dalībvalstu kompetencē ir piedalīties GATS slēgšanā jomā, uz ko attiecas minētā nolīguma VI panta 2. punkta a) apakšpunkts.Visbeidzot, pārejot uz GATS
VII pantu (diplomu un kvalifikāciju atzīšana), Apvienotās
Karalistes valdība norāda, ka, lai gan Kopienas noteikumi paredz
savstarpēji saskaņot un atzīt kvalifikāciju, kas iegūta dalībvalstīs,
kvalifikācija, kas iegūta trešās valstīs, paliek pēdējo kompetencē. Šajā
sakarā Apvienotās Karalistes valdība atsaucas uz iepriekš minēto
spriedumu lietā Tawil‑Albertini.i)     ii)
Kompetence, kas izrietot no Līguma vispārēja rakstura noteikumiem (EK
līguma 100.a un 235. pants)Padome
apstrīd, ka līguma 100.a un 235. pants Kopienas likumdevējam
uzliktu juridisku pienākumu rīkoties. To pieļaut nozīmētu dzēst
atšķirību starp kompetences esību un tās īstenošanu un nonākt
acīmredzamā pretrunā Līguma 3.b pantam, kas nosaka subsidiaritātes
principu.Apvienotās Karalistes valdība
uzsver, ka Tiesa nav atzinusi, ka direktīvas, ar kurām tiek noteiktas
minimālās normas, var būt Kopienas ekskluzīvas kompetences avots (skat.
21. punktu iepriekš minētajā atzinumā 2/91). Ekskluzīva ārējā
kompetence var balstīties tikai uz ekskluzīviem iekšējiem saskaņošanas
pasākumiem. Tāpēc vēl jo vairāk nav iespējams, ka ekskluzīva ārējā
kompetence varētu rasties vienīgi no 100. panta.Francijas valdība
līguma 235. pantu neinterpretē tāpat kā Komisija. Atšķirībā no
Komisijas tā uzskata, ka Padomei ir ievērojamas tiesības novērtēt, vai,
lai īstenotu kādu no Kopienas mērķiem, ir vajadzīga Kopienas rīcība.
Francijas valdība uzskata, ka šajā gadījumā šāda vajadzība nav radusies.Vācijas valdība
paskaidro, ka 235. pants nevar Kopienai piešķirt pilnvaras
nozarēs, kas ir ekskluzīvā dalībvalstu kompetencē, un ka pasaules mēroga
pakalpojumu tirdzniecības liberalizācija nekādā ziņā nav viens no
Kopienas mērķiem.Portugāles valdība apstrīd,
ka no līguma 235. panta – kā to, šķiet, apgalvo Komisija –
noteiktā jomā Kopienas iekšienē vai ārpus tās varētu izrietēt obligāta
un ekskluzīva kompetence. Tā norāda šādus iemeslus.No
vienas puses, Padome var brīvi izvēlēties, kāda veida līdzekļi ir
vispiemērotākie Kopienas mērķu īstenošanai. Tā var, piemēram,
starptautisku vai iekšēju iemeslu dēļ dot priekšroku Kopienas un
dalībvalstu savstarpējas sadarbības mehānismam, kas ārējo attiecību jomā
izraisītu jauktu nolīgumu slēgšanu. Tāds esot bijis Tiesas viedoklis,
kad tā lēmusi, ka, “lai gan 235. pants ļauj Padomei veikt visus
“attiecīgos pasākumus” arī ārējo attiecību jomā, šis pants nerada
nekādus pienākumus, bet gan piešķir Padomei iespēju, kuras neizmantošana
nevar ietekmēt sarunu rezultātus” (iepriekš minētā sprieduma AETR
lietā 95. punkts). No otras puses, 235. pants nepieļauj, ka
atlikusī dalībvalstu kompetence tiktu nodota Kopienai. Tam būtu
vajadzīga Līgumu pārskatīšana.Spānijas valdība uzskata,
ka Līguma 100.a un 235. pants ir divi no daudziem citiem
Līguma noteikumiem, kas juridiski pamato Kopienas kompetenci.Eiropas Parlaments uzsver,
ka iespēju izmantot EK līguma 235. pantu nevar interpretēt kā
ierobežojumu Parlamenta brīvībai atteikties dot piekrišanu nolīgumam, ja
tas to uzskata par nepieņemamu, ņemot vērā dibināšanas Līguma mērķus un
pilsoņu intereses.C –  TRIPs līgums1.     Komisijas nostājaTieši tāpat kā attiecībā uz GATS
Komisijas argumentāciju var iedalīt divās daļās. Pirmajā daļā Komisijas
mērķis ir identificēt iestāžu iekšējo kompetenci, uz kuru var balstīt
Kopienas kompetenci starptautiskā līmenī. Otrajā daļā tās mērķis ir
pārliecināt par to, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, vai brīdināt par
risku, ko var izraisīt nesaskaņota dalībvalstu rīcība attiecībā pret
trešām valstīm.a)     Iekšējās kompetences esībaKomisija
vispirms cenšas pierādīt, ka Kopienas kompetence Kopienas iekšienē
rodas no atvasinātiem tiesību aktiem, kas pastāv intelektuālā īpašuma
jomā (i). Tālāk – gadījumā, ja tiktu nolemts, ka Kopienai, pamatojoties
uz atvasinātiem tiesību aktiem, nav pietiekošu pilnvaru, – tā apgalvo,
ka Kopiena varētu slēgt TRIPs līgumu, pamatojoties uz tādiem Līguma vispārīgiem noteikumiem kā 100.a un 235. pants (ii).i)     Kompetence, kas izriet no atvasinātiem tiesību aktiemAttiecībā uz TRIPs
līgumu Komisija vispirms norāda, ka EK līguma 36. panta mērķis nav
atstāt noteiktus jautājumus ekskluzīvā dalībvalstu kompetencē (skat.
1991. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑367/89 Richardt un “Les Accessoires Scientifiques”, Recueil, I‑4621. lpp., 19.–21. punkts).Tālāk tā ļoti precīzi punktu pēc punkta salīdzina TRIPs
līgumu un atbilstošos Kopienas tiesību aktu noteikumus un vispārīgi
secina, ka Kopienai ir ārējā kompetence, kas vajadzīga, lai slēgtu TRIPs līgumu visā tā kopumā.1. Attiecībā uz autortiesībām (TRIPs
II nodaļas 1. sadaļas 9.–14. pants) Komisija vispirms
atzīst, ka Kopiena nav ne Bernes konvencijas (konvencija par literāro un
mākslas darbu aizsardzību, 1971. gada 24. jūlija Parīzes
Akts), ne Romas konvencijas līgumslēdzēja puse (1961. gada
26. oktobra starptautiskā konvencija par izpildītāju, fonogrammu
producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību).Tā uzsver, ka TRIPs
līguma II nodaļas 1. sadaļa, kas attiecas uz autortiesībām un
ar tām saistītām tiesībām, uzliek PTO dalībvalstīm pienākumu nodrošināt
minimālu aizsardzību.Tā atgādina, ka
Padome autortiesību un ar tām saistīto tiesību jomā ir pieņēmusi
vairākas direktīvas, kas, pēc Komisijas domām, Kopienā aptver jomas, uz
kurām attiecas TRIPs līguma 10.–14. pants.Tā,
piemēram, 1. panta 1. punkts Padomes 1991. gada
14. maija Direktīvā 91/250/EEK par datorprogrammu tiesisko
aizsardzību (OV L 122, 42. lpp.) atbilstot TRIPs līguma
10. panta 1. punktam, kas noteic, ka datorprogrammas tiek
aizsargātas kā literāri darbi saskaņā ar Bernes konvenciju. Arī
2. pants Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvā
92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām
blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā
(OV L 346, 61. lpp.), pēc Komisijas domām, atbilstot TRIPs
līguma 11. pantam par nomas tiesībām. Savukārt minētās direktīvas
6. panta 1. punkts, 7. pants un 8. panta
1. punkts regulējot jomu, uz kuru attiecas TRIPs līguma
14. pants (blakustiesības). Padomes 1993. gada
29. oktobra Direktīva 93/98/EEK par autortiesību un dažu
blakustiesību aizsardzības termiņu saskaņošanu (OV L 290,
9. lpp.) aptverot jomu, uz ko attiecas TRIPs līguma
12. pants par autortiesību aizsardzības termiņu. Visbeidzot,
Komisija norāda, ka ir iesniegusi Padomē priekšlikumu direktīvai par
datu bāzu tiesisko aizsardzību (OV C 308, 15.11.1993.,
1. lpp.) ar mērķi padarīt skaidrāku datu bāzu aizsardzību no
autortiesību viedokļa un nepieļaut, ka bez atļaujas tiek iegūta datu
bāzēs iekļautā informācija. Komisija precizē, ka šis priekšlikums vēl
nav pieņemts, bet uzsver, ka tas, ka Kopienai ir pilnvaras pieņemt šādu
direktīvu, nav ticis apstrīdēts.2. Attiecībā uz preču zīmēm (TRIPs
II nodaļas 2. sadaļas 15.–21. pants) Komisija norāda, ka
Kopienas iekšējā līmenī Padome ir pieņēmusi 1993. gada
20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi
(OV 1994, L 11, 1. lpp.) un 1988. gada
21. decembra Pirmo direktīvu 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu
tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40,
1. lpp.).Komisija atzīst, ka pirmā
direktīva attiecas tikai uz tiem valstu noteikumiem, kas vistiešāk
ietekmē iekšējā tirgus darbību, bet uzsver, ka Padome ir paudusi nodomu
vēlāk pieņemt jaunas direktīvas, ar ko tiktu tuvināti valstu tiesību
akti attiecībā uz preču zīmēm.3. Attiecībā uz ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm un cilmes vietu nosaukumiem (TRIPs
II nodaļas 3. sadaļas 22.–24. pants) Komisija apgalvo,
ka Kopienas noteikumi, kas pieņemti šajā jomā, esot daudz precīzāki un
plašāki nekā tie, kas noteikti atbilstošajā TRIPs līguma sadaļā.Pirmkārt,
Padomes 1978. gada 18. decembra Direktīva 79/112/EEK, ar ko
tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz gala patērētājiem
paredzēto pārtikas produktu marķēšanu un noformēšanu, kā arī ar šiem
produktiem saistīto reklāmu (OV 1979, L 33, 1. lpp.),
aizliedzot jebkādu pārtikas produktu marķējumu, kas varētu pircēju
maldināt attiecībā uz attiecīgā produkta izcelsmi vai cilmes vietu. Pēc
tam Padome ir pieņēmusi 1992. gada 14. jūlija Regulu (EEK)
Nr. 2081/92 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu
ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību (OV
L 208, 1. lpp.). Visbeidzot, saistībā ar vīna tirgus kopējo
organizāciju, vai pamatojoties uz Līguma 43. un 100.a pantu,
Padome ir pieņēmusi vairākas regulas, kas skar vīnu un alkoholisko
dzērienu apzīmējumus un noformējumu.4. Attiecībā uz rūpniecisko dizainu (ko aptver TRIPs
līguma II nodaļas 4. sadaļas 25. un 26. pants)
Komisija norāda, ka tā, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, ir
Padomei iesniegusi priekšlikumu par direktīvu attiecībā uz valstu
tiesību aktu saskaņošanu rūpnieciskā dizaina jomā, kā arī priekšlikumu
par regulu, ar ko tiktu izveidots Kopienas rūpnieciskā dizaina paraugs.
Aizsardzības līmenis, ko paredz abi šie priekšlikumi, esot daudz
augstāks nekā vispārīgie pienākumi, kas noteikti TRIPs līguma 25. un 26. pantā.5. Attiecībā uz patentiem (ko aptver TRIPs
līguma II nodaļas 5. sadaļas 27.–34. pants) Komisija
norāda, ka gan 1973. gada 5. oktobra Minhenes konvencija par
Eiropas patentu piešķiršanu, gan 1989. gada 15. decembra
Luksemburgas nolīgums par Kopienas patentiem (OV L 401,
1. lpp.), ko dalībvalstis parakstījušas, bet kas vēl nav stājies
spēkā, ir daļa no Kopienu tiesību sistēmas. Komisija uzsver, ka Kopiena
var patentu tiesību jomā pieņemt noteikumus, ja šie noteikumi ir
vajadzīgi labai iekšējā tirgus darbībai. Turklāt Padome ir pieņēmusi
1992. gada 18. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1768/92 par
papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm (OV L 182,
1. lpp.) un pieņēmusi kopējo nostāju attiecībā uz priekšlikumu
direktīvai par biotehnoloģijas izgudrojumu tiesisko aizsardzību, ar kuru
saskaņo dalībvalstu tiesību aktus biotehnoloģijas iekārtu patentu jomā.6.
Attiecībā uz integrālo shēmu izkārtojuma dizainu (topogrāfiju) Komisija
norāda, ka Kopienas iekšienē Padomes 1986. gada 16. decembra
Direktīva 87/54/EEK par pusvadītāju izstrādājumu topogrāfiju tiesisko
aizsardzību (OV 1987, L 24, 36. lpp.) atbilst TRIPs līguma II nodaļas 6. sadaļai (35.–38. pants attiecībā uz integrālo shēmu izkārtojuma dizainu).7. Attiecībā uz TRIPs
līguma III nodaļu, kurā iekļauti noteikumi par intelektuālā
īpašuma tiesību realizācijas nodrošināšanu, Komisija uzsver, ka šajā
jomā Kopienas pilnvaras Kopienas iekšienē ir tikpat plašas kā TRIPs
līguma 41.–61. panta noteikumi. Tā piebilst, ka Kopiena jau ir
īstenojusi savas pilnvaras, pieņemot iepriekš minēto Regulu
Nr. 3842/86, kurā noteikti pasākumi, lai aizliegtu viltotu
izstrādājumu laišanu brīvā apgrozībā.Kopiena kopumā uzskata, ka visiem TRIPs līguma noteikumiem Kopienas iekšienē atbilst kāds no Kopienas atvasināto tiesību aktu noteikumiem.ii)  Pilnvaras, kas izrietot no Līguma vispārīgiem noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants)Kopumā Komisija izmanto tos pašus argumentus par labu tam, ka TRIPs līguma slēgšanas juridiskajam pamatam jābūt 100.a pantam vai 235. pantam, kā tos, ko tā izvirzīja attiecībā uz GATS. Vienīgais arguments, kas attiecas tieši uz TRIPs līgumu, ir šāds. Tā kā TRIPs
līgums nosaka tiesību normas jomās, kurās nav Kopienas saskaņošanas
pasākumu, tā noslēgšana ļautu Kopienas iekšienē uzreiz īstenot attiecīgo
tiesību aktu saskaņošanu un tādējādi dotu ieguldījumu iekšējā tirgus
izveidošanā un darbībā.b)     Kopienas ārējas darbības nepieciešamībaKomisija uzsver, ka tad, ja Kopiena līdztekus savām dalībvalstīm būtu tikai viena no daudzajām TRIPs
līguma pusēm, iekšējā tirgus kohēzija tiktu apdraudēta divējādi. No
vienas puses, no konkurences kropļojumiem ciestu iekšējais tirgus, un,
no otras puses, tas mākslīgi kropļotu konkurences iespējas trešo valstu
tirgū.Komisija uzskata, ka pastāv šāds
tirgus kropļojuma apdraudējums – ja dalībvalstīm būtu tiesības risināt
sarunas un slēgt pašām savus nolīgumus jomā, uz kuru attiecas TRIPs
līgums, tās varētu saviem uzņēmumiem nodrošināt labvēlīgāku konkurences
stāvokli, salīdzinot ar citu dalībvalstu uzņēmumiem, un tādējādi to
ekonomika gūtu priekšrocības, kas iekšējā tirgū nav saderīgas ar
konkurenci bez kropļojumiem.Komisija min piemēru atvasinātam tiesību aktam, kas dalībvalstīm neļauj brīvi slēgt divpusējus līgumus ar trešajām valstīm.Saskaņā
ar iepriekš minēto Direktīvu 87/54/EEK par pusvadītāju izstrādājumu
topogrāfiju aizsardzību dalībvalstis šo aizsardzību uz trešo valstu
valstspiederīgajiem var attiecināt, tikai ievērojot konkrētus
nosacījumus. Šī direktīva jau vairākkārt ir tikusi izmantota, lai,
pamatojoties uz savstarpīguma principu, pusvadītāju izstrādājumu
topogrāfijas aizsardzību attiecinātu uz ierobežotu skaitu valstu, kuras
atbilst direktīvā noteiktajiem kritērijiem un kurās Kopienas dalībvalstu
valstspiederīgajiem nodrošināts tāds pats aizsardzības līmenis.
Dalībvalstis nedrīkst neievērot tos Padomes lēmumus, ar kuriem šī
aizsardzība tiek piedāvāta. Šīs prasības iemesls dots minētās direktīvas
preambulā, kur norādīts, ka atšķirībām, kas raksturīgas tiesiskajai
aizsardzībai, kas izriet no dalībvalstu tiesību aktiem, ir tieša
negatīva ietekme uz kopējā tirgus darbību.Attiecībā
uz to, ka dalītas kompetences gadījumā varētu tikt apdraudēta Kopienas
normu vispārējā saskaņotība, Komisija uzsver, ka tas, ka TRIPs līgumu pieņems gan dalībvalstis savā vārdā, gan Kopiena, var “ietekmēt” Kopienu tiesības jeb “mainīt to nozīmi” AETR Tiesas prakses nozīmē šādu iemeslu dēļ.Pirmkārt, pat tad, ja TRIPs
līgums nosaka tikai minimālās prasības, minētais nolīgums tomēr
“ietekmētu” Kopienu tiesības jomās, kurās aizsardzības līmenis, ko
paredz Kopienu tiesības, ir zemāks par līmeni, ko paredz TRIPs līgums.Otrkārt, pat tad, ja TRIPs
līgums paredz tikai minimālu aizsardzības līmeni, tas būtu jāattiecina
uz visām minētā nolīguma dalībvalstīm. Ja dalībvalstīm būtu tiesības
ārpus Kopienas slēgt nolīgumus ar trešām valstīm, lai uz trešo valstu
personām attiecinātu intelektuālā īpašuma aizsardzību, tad, iespējams,
starp dalībvalstu ārējiem režīmiem šajā jomā un Kopienas režīmu rastos
dažādība un konflikti.Treškārt, pat tad, ja TRIPs
līgums paredz tikai minimālās prasības, Kopienas tiesību akti šajā jomā
savukārt nenosaka minimālo aizsardzības līmeni. Atsaucoties uz iepriekš
minēto atzinumu 2/91, kurā Tiesa esot uzskatījusi, ka tikai tas vien,
ka uz vienu un to pašu jomu vienlaicīgi attiecas gan starptautiskie
noteikumi, gan Kopienas noteikumi, var ietekmēt Kopienu tiesības pat
tad, ja starp šiem noteikumiem nav pretrunu, Komisija secina, ka tas, ka
TRIPs līgumu slēgtu dalībvalstis, “ietekmēšot” esošos Kopienas noteikumus.Ceturtkārt, TRIPs
līgums atstāj savām dalībvalstīm iespēju paaugstināt šo valstu
aizsardzības līmeni tiktāl, ciktāl aizsardzība, ko šis līmenis
nodrošina, atbilst nolīguma minimālo prasību noteikumiem. Tā kā Kopiena
no savas puses piemēro valsts vai “Kopienu” tiesību izmantošanas
principu, pietiktu, ka kāda dalībvalsts pieņemtu “starptautiskās tiesību
izmantošanas” principu, ko paredz TRIPs līgums, lai tādējādi ietekmētu Kopienas noteikumus un iekšējā tirgus darbību.Visbeidzot, ja TRIPs
līgumu slēgtu gan Kopiena, gan dalībvalstis, pamatojoties uz dalītu
kompetenci, tas nopietni ietekmētu Kopienu tiesības, jo nozīmētu
“iesaldēt” vai atlikt Kopienas noteikumu saskaņošanu jomā, uz kuru
attiecas minētais nolīgums. Tam būtu “ietekme” uz Kopienu tiesībām
tiktāl, ciktāl dalībvalstis atsauktos uz EK līguma 36. pantā
paredzēto izņēmumu, lai aizsargātu specifisko intelektuālā īpašuma
“priekšmetu”, tādējādi traucējot saskaņošanu Kopienas līmenī un iekšējā
tirgus izveidošanu un darbību.2.     Apsvērumus iesniegušo lietas dalībnieku nostājasPadome
vispirms analizē Kopienas likumdošanas darbības stāvokli intelektuālā
īpašuma jomā. Tā izšķir četrus Kopienas tiesību aktu “blokus”.–
Pirmo “bloku” veido Kopienas pasākumi, kas veikti, pamatojoties uz EK
līguma 43. pantu, un attiecas uz ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu
aizsardzību.Padome uzskata, ka šī pirmā “bloka” apjoms sakrīt ar TRIPs
līguma II nodaļas 3. sadaļu, kas attiecas uz ģeogrāfiskās
izcelsmes norādēm, un ka ir arī izpildīti nosacījumi, lai saskaņā ar
Tiesas praksi AETR lietā varētu tikt īstenota netiešā ārējā kompetence.–
Otro tiesību aktu “bloku” veido Kopienas pasākumi, kas vērsti uz valstu
tiesību aktu saskaņošanu un kas pieņemti, pamatojoties uz Līguma
100.a pantu, kā arī noteiktos gadījumos – uz 57. un
66. pantu, un attiecas uz noteiktiem intelektuālā īpašuma režīma
aspektiem.Runa ir par direktīvām attiecībā
uz autortiesībām un blakustiesībām (Padomes 1992. gada
19. novembra Direktīva 92/100/EEK par nomas tiesībām un
patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz
autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.);
Padomes 1993. gada 27. septembra Direktīva 93/83/EEK par dažu
noteikumu saskaņošanu attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, kas
piemērojamas satelītu apraidei un kabeļu retranslācijai (OV L 248,
15. lpp.); Padomes 1993. gada 29. oktobra Direktīva
93/98/EEK par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņu
saskaņošanu (OV L 290, 9. lpp.); Padomes 1991. gada
14. maija Direktīva 91/250/EEK par datorprogrammu tiesisko
aizsardzību (OV L 122, 42. lpp.); Padomes 1986. gada
16. decembra Direktīva 87/54/EEK par pusvadītāju izstrādājumu
topogrāfiju tiesisko aizsardzību (OV L 24, 36. lpp.) un
Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmā direktīva 89/104/EEK, ar
ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV
L 40, 1. lpp.).Padome uzskata, ka otrā tiesību aktu “bloka” apjoms tikai ļoti daļēji aptver jomas, uz kurām attiecas TRIPs
līguma II nodaļas 1. un 2. sadaļa (autortiesības un
preču zīmes). Padome norāda, ka rūpnieciskā dizaina un patentu jomā (uz
ko attiecas TRIPs līguma II nodaļas 4. un 5. sadaļa) turpretī vispār nav veikti nekādi saskaņošanas pasākumi.Tomēr Kopienas tiesību noteikumu pieņemšana nekādā ziņā neuzliek pienākumu tos piemērot trešo valstu personām, bet TRIPs līguma mērķis ir tieši precizēt minimālos noteikumus, kas būs jāpiemēro attiecībā uz šo valstu personām.–
Trešo Kopienas tiesību aktu “bloku” veido Kopienas pasākumi, kuru
mērķis ir attiecībā uz noteiktiem intelektuālā īpašuma tiesību aspektiem
izveidot Kopienas aizsardzības režīmu papildus režīmam, ko veido katras
valsts tiesību akti. Runa ir par Padomes 1992. gada
18. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības
sertifikāta izstrādi zālēm (OV L 182, 1. lpp.) un par iepriekš
minēto Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi.Padome
uzskata, ka pasākumi, kas iekļauti šajā trešajā “blokā”, ir vērsti
tikai uz to, lai izveidotu Kopienas aizsardzības režīmu, kas pārklāj
valstu režīmus. Padome tāpēc secina, ka pat gadījumā, ja netiešo
pilnvaru teorija, kas izriet no sprieduma AETR lietā, attiektos
uz Kopienu tiesību normām, tā uz minētajām normām attiektos tikai
atbilstoši šī papildu režīma priekšmetam un neattiektos uz to, kas
joprojām ir valstu preču zīmju režīma (daļēji saskaņots) un patentu
režīma (nav saskaņots) priekšmets.– Ceturto
Kopienas tiesību aktu “bloku” veido iepriekš minētā regula
Nr. 3842/86, kurā noteikti pasākumi, lai aizliegtu viltotu
izstrādājumu laišanu brīvā apgrozībā.Padome uzskata, ka šī regula atbilst tikai dažiem TRIPs
līguma III nodaļas noteikumiem (nodaļa, kurā iekļauti noteikumi
par intelektuālā īpašuma tiesību realizācijas nodrošināšanas
līdzekļiem), proti, tiem, kas attiecas uz aizliegumu laist brīvā
apgrozībā viltotas preces (TRIPs līguma 51.–60. pants).
Savukārt lielākā daļa III nodaļas noteikumu joprojām ir dalībvalstu
kompetencē (41.–50. pants un 61. pants). Tas tā ir it īpaši
attiecībā uz tiem noteikumiem, kas paredz kriminālatbildības noteikšanu.Tāpēc Padome uzskata, ka Tiesas praksi AETR
lietā var – nedaudz – ņemt vērā tikai tiktāl, ciktāl regulā, kas
aizliedz laist brīvā apgrozībā viltotus izstrādājumus, ir iekļauti daži
no TRIPs līguma noteikumiem.Padome no tā secina, ka Kopienai un dalībvalstīm ir kopīga kompetence slēgt TRIPs līgumu.Apvienotās Karalistes valdība
vispirms uzsver, ka attiecībā uz to ikreiz, kad tā pieņēmusi
likumdošanas iniciatīvas intelektuālā īpašuma jomā, Kopiena ir atzinusi,
ka jāuztur valstu intelektuālā īpašuma tiesības.Tāpēc
katrā valstī ir saglabājusies sava patentu, preču zīmju, autortiesību
un rūpnieciskā dizaina aizsardzības tiesību sistēma. Apvienotās
Karalistes valdība īpaši uzsver vienu aspektu – līdztekus valstu tiesību
sistēmām pastāv un tās būtībā neskar arī Kopienas preču zīme un pat
Kopienas patents (kad to ieviesīs).Tālāk
Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka ir ļoti maz Kopienas noteikumu,
kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību saturu. Nav daudz tādu
valsts tiesību normu saskaņošanas piemēru, kuru mērķis ir tieši
intelektuālais īpašums. Apvienotā Karaliste min divus šādus piemērus –
iepriekš minētā direktīva 89/104 par preču zīmēm un iepriekš minētā
direktīva 87/54 par pusvadītāju izstrādājumu topogrāfiju.Attiecībā tieši uz autortiesībām un blakustiesībām Apvienotā Karaliste norāda, ka noteikts skaits TRIPs
līguma noteikumu attiecas uz autortiesību un blakustiesību saturu jeb
īpašo priekšmetu, bet tajā pašā laikā nekad nav ticis mēģināts šos
jautājumus saskaņot Kopienas līmenī. Apvienotās Karalistes valdība no tā
secina, ka “autortiesību un blakustiesību saturs jānosaka dalībvalstīm,
vai nu atsaucoties vai neatsaucoties uz (Bernes) konvenciju”.Apvienotā Karaliste attiecībā uz autortiesībām atgādina arī, ka TRIPs
līguma 9. pants prasa, lai dalībvalstis ievērotu Bernes
konvencijas 1.–21. pantu. Tā kā Kopiena kā tāda pati nav Bernes
konvencijas līgumslēdzēja puse, lēmumu slēgt līgumu, kas liek
dalībvalstīm ievērot konvencijā noteiktos principus attiecībās ar trešām
valstīm, var pieņemt tikai dalībvalstis.Attiecībā
uz patentiem Apvienotā Karaliste atgādina, ka Kopienas līmenī nav
notikusi nekāda saskaņošana. Komisijai, kas balstās uz nolīgumu par
Kopienas patentu, Apvienotās Karalistes valdība iebilst, ka šis nolīgums
– kas vēl nav stājies spēkā – tika apspriests starpvaldību līmenī,
nevis Kopienas līmenī un ka tas neskar valstu patentu sistēmas.Bez patentu un autortiesību jomas Apvienotā Karaliste īpaši piemin trīs intelektuālā īpašuma tiesību jomas, kuras aptver TRIPs
līgums un attiecībā uz kurām nav nekādu Kopienas saskaņošanas pasākumu –
rūpnieciskā dizaina paraugi, neizpaustas informācijas tiesiskā
aizsardzība un intelektuālā īpašuma tiesību realizācijas nodrošināšanas
līdzekļi.Apvienotā Karaliste uzsver, ka pat
tur, kur ir bijusi valstu tiesību aktu saskaņošana Kopienas līmenī, tās
apjoms ir ierobežots, tieši atsaucoties uz dalībvalstu tiesību aktiem
vai netieši atzīstot, ka jomās, ko neaptver Kopienas tiesību akti,
dalībvalstis drīkst turpināt piemērot savu intelektuālā īpašuma
aizsardzība sistēmu.Šajā sakarā tā min vairākus piemērus.a)
Noteikumi, ko paredz iepriekš minētā direktīva 87/54 par pusvadītāju
izstrādājumu topogrāfiju, neskar tiesības, ko dalībvalstis piešķīrušas,
pildot pienākumus, ko tām uzliek starptautiskie nolīgumi.b)
Direktīva 89/104 par preču zīmēm neparedz visaptverošu dalībvalstu
attiecīgo tiesību aktu tuvināšanu, bet tikai to tiesību normu
tuvināšanu, kas vistiešāk ietekmē iekšējā tirgus darbību (trešais
apsvērums). It īpaši dalībvalstīm saglabājas tiesības aizsargāt lietojot
iegūtās preču zīmes.c) Iepriekš minētā
direktīva 91/250 par datorprogrammu tiesisko aizsardzību neskar valstu
noteikumus, kas attiecas uz patentu tiesībām, preču zīmēm, negodīgu
konkurenci, tirdzniecības noslēpumiem, pusvadītāju izstrādājumu
aizsardzību vai saistību tiesībām (9. panta 1. punkts).d)
Iepriekš minētā direktīva 92/100 par nomas tiesībām un patapinājuma
tiesībām dalībvalstīm atstāj pilnīgu rīcības brīvību attiecībā uz to,
vai autortiesību aģentūrām uzlikt pienākumu prasīt tikai taisnīgu
atlīdzību, kā arī jautājumā par to, no kā var prasīt vai ievākt šo
atlīdzību (4. pants).e) Iepriekš
minētā direktīva 93/83 par dažu noteikumu saskaņošanu attiecībā uz
autortiesībām un blakustiesībām, kas piemērojamas satelītu apraidei un
kabeļu retranslācijai, ļauj dalībvalstīm attiecīgo tiesību subjektiem
paredzēt lielāku aizsardzību nekā tiesības aizliegt raidīšanu, kas
paredzētas direktīvas 92/100 8. pantā (6. pants).Apvienotās
Karalistes valdība vispārīgi norāda arī uz to, ka ar dažiem izņēmumiem,
ko tā precizē, neviens no Kopienas pasākumiem intelektuālā īpašuma jomā
neattiecas uz jautājumiem, kas saistīti ar savstarpīgumu, savstarpēju
atzīšanu vai tiesībām, ko Kopienā piešķir trešo valstu personām.Noslēgumā tā secina, ka Kopienai un dalībvalstīm ir kopīga kompetence piedalīties TRIPs līguma slēgšanā. Ir skaidrs, ka Kopienai kompetence piedalīties TRIPs
līguma slēgšanā ir saskaņā ar netiešo pilnvaru doktrīnu, ņemot vērā, ka
nelielu skaitu šī nolīguma aspektu aptver iekšējie pasākumi, kas
pieņemti, piemērojot EK līguma 100.a un 235. pantu, tomēr šāda
kompetence ir arī dalībvalstīm, jo tām saglabājas nozīmīga iekšējā
kompetence jautājumos, kas ir TRIPs līguma priekšmets.Attiecībā uz TRIPs
līgumu un netiešajām pilnvarām citas valstis vispārīgi piekrīt Padomes
secinājumiem. Šo jautājumu nedaudz dziļāk apskata tikai Vācijas,
Spānijas, Francijas, Portugāles un Nīderlandes valdības.Vācijas valdība apgalvo, ka TRIPs
jāslēdz kā jaukts nolīgums. No vienas puses, Kopienai ir kompetence
tiktāl, ciktāl tā ir pieņēmusi tiesību aktus intelektuālā īpašuma jomā.
No otras puses, arī dalībvalstīm ir kompetence trīs iemeslu dēļ.
Autortiesības joprojām lielā mērā ir nesaskaņotas; šajā jomā
noslēgtajiem nolīgumiem ir pievienojušās dalībvalstis; saistības, kas
izriet no TRIPs līguma, lielākoties var īstenot tikai
dalībvalstis (runa ir it īpaši par pienākumu izveidot administratīvās,
civilās un kriminālās procedūras, lai piemērotu dažādās intelektuālā
īpašuma tiesības).Arī Spānijas valdība uzskata, ka TRIPs
jāslēdz kā jaukts nolīgums. Pirmkārt, Kopienas noteikumi aptver tikai
dažus intelektuālā un rūpnieciskā īpašuma tiesību aspektus. Otrkārt, ne
vienmēr to mērķis ir saskaņot valstu tiesību aktus. Tā, piemēram,
iepriekš minētā Regula Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi neskar
valstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm – tā tikai rada īpašu
aizsardzības režīmu Kopienas preču zīmei, kas pastāv līdzās valstu preču
zīmēm. Visbeidzot, noteiktas Kopienas tiesību normas šajā jomā paredz
izveidot tikai minimālu aizsardzību. Dalībvalstīm šādos gadījumos paliek
iespēja pieņemt stingrākus pasākumus [skat., piemēram, Padomes
1987. gada 16. marta Regulu (EEK) Nr. 823/87, ar ko
nosaka īpašus noteikumus attiecībā uz noteiktos reģionos ražoto
kvalitatīvo vīnu (OV L 84, 59. lpp.)].Spānijas valdība uzskata arī, ka TRIPs
līguma noteikumi, kas attiecas uz pasākumiem, kuri jāveic, lai
nodrošinātu efektīvu intelektuālā un rūpnieciskā īpašuma tiesību
aizsardzību, piemēram, lietas taisnīgas un objektīvas izskatīšanas
garantijas, pierādījumu iesniegšana, tiesības tikt uzklausītam, lēmumu
pamatojuma norādīšana, pārsūdzības tiesības, pagaidu pasākumi un
rīkojumi, muitas iestāžu ex officio pasākumi, zaudējumu atlīdzība
un kriminālsodi ir dalībvalstu kompetencē. Saistībā ar šiem jautājumiem
Kopienu tiesību sistēmā neesot nekādu tiesību normu.Turklāt
Spānijas valdība kritizē, ka Komisija atsaucas uz Līguma
36. pantu. Spānijas valdība uzskata, ka par to nevar būt nekādas
runas. Līguma 36. pantu piemēro tikai tirdzniecībai “starp
dalībvalstīm”, un tāpēc to nevar piemērot ierobežojumiem, kas trešo
valstu izcelsmes ražojumu ievešanai noteikti intelektuālā īpašuma
aizsardzības dēļ (skat. 1976. gada 15. jūnija spriedumu lietā
96/75 EMI, Recueil, 913. lpp.).Savukārt Francijas valdība pievienojas Padomes apsvērumiem.Tā tomēr uzsver, ka attiecībā uz patentiem, kas ir būtiska TRIPs
līguma daļa, Komisijas nostāja ir apstrīdama. Francijas valdība
atgādina, ka Kopienas mērogā visu šo jomu pārvalda starptautiskas
konvencijas, galvenā no kurām (iepriekš minētā Minhenes konvencija par
Eiropas patentu piešķiršanu) pārsniedz Kopienas sistēmu, jo tai
pievienojušās septiņpadsmit Eiropas valstis.Francijas valdība tālāk piebilst, ka viena no TRIPs
līguma specifiskām īpatnībām ir tā, ka tas tiek slēgts jomā, kur jau
sen tikušas pieņemtas apjomīgas daudzpusīgas konvencijas, ko pašlaik un
arī turpmāk pārvaldīs specializēta Apvienoto Nāciju Organizācijas
institūcija – Pasaules intelektuālā īpašuma organizācija (turpmāk tekstā
– “WIPO”). Kopiena nekad nav tiekusies šajās konvencijās aizstāt dalībvalstis, tā nav WIPO
dalībniece un nav pieprasījusi par to kļūt. Ja pieņemtu Komisijas
nostāju, dalībvalstis pilnībā zaudētu paralēlo ārējo kompetenci un vairs
nevarētu ne slēgt, ne pārvaldīt divpusējos vai daudzpusējos nolīgumus
jomās, ko aptver TRIPs līgums.Arī Portugāles valdība attiecībā uz TRIPs līgumu atsaucas uz Padomes apsvērumiem.Tā tikai uzsver, ka no Tiesas prakses (iepriekš minētie spriedumi lietās EMI un Phil Collins u.c.)
izriet, ka, ņemot vērā pašreizējo Kopienu tiesību stāvokli un to, ka
nav Kopienas noteikumu par valstu tiesību aktu saskaņošanu, literāro un
mākslas darbu īpašuma aizsardzības nosacījumi un noteikumi jānosaka
dalībvalstīm. Portugāles valdība uzskata, ka Kopienas saskaņošanas
pasākumi attiecas tikai uz ļoti mazu daļu no jautājumiem, ko aptver TRIPs līgums (II nodaļas 6. sadaļa attiecībā uz integrālo shēmu izkārtojuma dizainu).Visbeidzot, Portugāles valdība uzsver, ka dalībvalstu piedalīšanās ir vajadzīga tāpēc, ka TRIPs līguma III nodaļā ir iekļauti noteikumi attiecībā uz tiesas procedūrām (TRIPs līguma III nodaļas 2. sadaļa) un kriminālprocesu (TRIPs līguma III nodaļas 5. sadaļa) – jomām, kas ir pašu dalībvalstu kompetencē.Savukārt Nīderlandes valdība uzskata, ka TRIPs
līgums lielā mērā aptver jomas, kas ir dalībvalstu kompetencē, ciktāl
Kopienas līmenī nav īstenoti nekādi saskaņošanas pasākumi. Tā atgādina,
ka regula par Kopienas preču zīmi atļauj, ka preču zīmju jomā pastāv
valstu tiesību akti, un turklāt konvenciju tiesību normām patentu jomā
būtībā ir starpvaldību raksturs.Turklāt tā uzsver, ka TRIPs līgums aptver jautājumus, kuros dalībvalstīm ir ekskluzīva kompetence, it īpaši TRIPs
līguma 61. pants, kas attiecas uz kriminālprocesu. Atšķirībā no
visām citām dalībvalstīm Nīderlandes valdība atsaucas uz noteikumiem
Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļā par sadarbību tieslietu un
iekšlietu jomā. Tā uzskata, ka, nošķirot noteikumus, kas attiecas uz
krimināltiesībām, no EK līguma noteikumiem, starpvaldību konference ir
skaidri norādījusi, ka šī joma ir dalībvalstu kompetencē.Nīderlandes valdība uzskata, ka ar šiem iemesliem pietiek, lai dalībvalstīm būtu jāpiedalās TRIPs
līguma slēgšanā. Tas ir jo svarīgāk tāpēc, ka tikai dalībvalstis var
būt atbildīgas par to pienākumu ievērošanu, kas šajā jomā izriet no
nolīguma.XIII –  Dažu no dalībvalstīm atkarīgu, bet pie Kopienas nepiederošu teritoriju pārstāvības jautājumsAttiecībā uz tādu atkarīgo teritoriju situāciju, par kuru ārlietām ir atbildīgas dažas dalībvalstis, pēc Komisijas
domām, nav nekādu šaubu par to, ka attiecīgās dalībvalstis var šo
teritoriju vārdā slēgt PTO nolīgumu tiktāl, ciktāl šīs teritorijas pašas
var būt PTO nolīguma puses.Padome izklāsta, ka attiecībā uz GATT
nolīgumu dažām dalībvalstīm ir kompetence slēgt un pildīt nolīgumus par
teritorijām, uz kurām neattiecas Eiropas Kopienu dibināšanas līgumi,
t.i., uz aizjūras teritorijām.Lielbritānijas valdība
pievērš uzmanību tam, ka tikai tās kompetencē ir slēgt PTO nolīgumu to
atkarīgo teritoriju vārdā, kas pašas nav PTO dalībvalstis. Tā atsaucas
uz iepriekš minēto atzinumu 2/91 (35. punkts).Francijas valdība,
atsaucoties uz to pašu atzinumu, uzsver, ka gadījumos, kad kāda
starptautiska nolīguma noteikumi neskar jomu, kas pakļauta aizjūras
zemju un teritoriju asociēšanas režīmam, attiecīgo nolīgumu slēgšana ir
to dalībvalstu kompetencē, kas atbild par šo teritoriju ārlietām.PTO
nolīgums un tam pievienotie nolīgumi vairākos jautājumos neskar
aizjūras zemju un teritoriju asociēšanas režīmu. Tas, pirmkārt, attiecas
uz PTO nolīguma un tā pielikumu materiālās piemērošanas jomu – tādas
specifiskas nozares kā pakalpojumu sniegšana transporta jomā, kā arī
intelektuālais īpašums šobrīd nav iekļauti AZT (aizjūras zemes un
teritorijas) asociācijas režīmā. Tas izriet arī no PTO nolīguma un tā
pielikumu “personu” piemērošanas jomas. Ražojumu apmaiņa starp aizjūras
zemēm un teritorijām un trešām valstīm, kā arī trešo valstu personu vai
uzņēmumu uzņēmējdarbības uzsākšana un pakalpojumu sniegšana tiktāl,
ciktāl minētās personas vai uzņēmumi jau neveic uzņēmējdarbību kādā
Kopienas dalībvalstī, nav pakļauta noteikumiem, ko nosaka AZT
asociācijas režīms.Nīderlandes valdība
uzskata, ka, lai kāds arī būtu galīgais kompetences sadalījums starp
Kopienu un dalībvalstīm, dalībvalstis, kam ir saiknes ar aizjūras zemēm
un teritorijām, ir vismaz pilnvarotas patstāvīgi slēgt PTO nolīgumu, lai
aizstāvētu šo valstu un teritoriju intereses, un, kad šis līgums tiek
piemērots, rīkoties šo zemju un teritoriju labā.Šajā
sakarībā tā atgādina Tiesas praksi iepriekš minētajā atzinumā 1/78
attiecībā uz starptautisko nolīgumu par dabisko kaučuku un atzinumā 2/91
attiecībā uz Starptautiskās darba organizācijas konvenciju
Nr. 170.Pēc tam tā min deklarāciju
attiecībā uz EK līguma 227. panta 3. punktā un 5. punkta
a) un b) apakšpunktā minēto aizjūras zemju un teritoriju
interešu pārstāvību, kas tika pieņemta, slēdzot Līgumu par Eiropas
Savienību. Nīderlandes valdība šo deklarāciju interpretē tā, ka tā
attiecas uz visām Līguma par Eiropas Savienību nodaļām (14).
Tā uzskata, ka saskaņā ar šo deklarāciju dalībvalstij, kas
starptautiski pārstāv atkarīgās teritorijas, ir iespēju robežās
jārūpējas par to, lai tās rīcība nenonāktu pretrunā ar vispārīgo
nostāju, ko šajā jomā pieņēmusi Kopiena. Pēc Nīderlandes valdības domām,
šie principi ir spēkā arī attiecībā uz PTO nolīguma pārvaldi.XIV –  Kompetences jautājuma saistība ar noteikumiem par viedokļu izteikšanu PTOKomisija
uzsver, ka tā ir piekritusi, ka dalībvalstis kļūst par PTO loceklēm,
tāpēc, ka politisku iemeslu dēļ uzskatījusi, ka ir izdevīgi saglabāt
situāciju, kas pastāvēja saistībā ar GATT, proti, Eiropas Kopienu
un dalībvalstu kopīgu dalību, ko stiprināja Kopienas disciplīna
attiecībā uz nostāju, kas jāpieņem attiecībā uz GATT.Tā
uzskata, ka tad, ja nolīgumu slēgs tikai Kopiena, sekas būs tādas, ka
dalībvalstis, kas kļūs par PTO dibinātājvalstīm saskaņā ar PTO nolīguma
XI un XIV pantu (skat. iepriekš II Eiropas Kopienu
statusu PTO), vairs nevarēs PTO pilnībā realizēt savas suverēnās
tiesības, bet kā PTO locekles tiks pakļautas Kopienas procedūrām, kuras
izriet no 113. panta, vai arī kādiem citiem EK līguma
atbilstošajiem noteikumiem. Tādējādi Komisija būs šo valstu oficiālais
pārstāvis, un oficiālas nostājas PTO varēs pieņemt, tikai balstoties uz
113. panta procedūrām (vai arī uz jebkuru citu atbilstošu Līguma
pantu). Dalībvalstis varēs izteikties un ieņemt savu nostāju tikai
tiktāl, ciktāl tās šajā sakarā būs īpaši pilnvarotas, vai arī, ja tās
izteiksies kādas no tām “atkarīgas teritorijas” vārdā. Tāda, starp citu,
šobrīd ir situācija GATT.Komisija apgalvo, ka tad, ja dalībvalstis saglabātu zināmas pilnvaras attiecībā uz GATS vai TRIPs
līgumu, tās tieši tāpat kā Kopiena varētu nonākt situācijā, kurā būtu
juridiski neiespējami realizēt tiesības piemērot savstarpējus
pretpasākumus. Tādējādi gadījumā, kad kādai dalībvalstij atbilstoši tās
kompetencei būtu pienācīgā kārtā atļauts pieņemt pretpasākumus, bet tā
uzskatītu, ka tie nebūs efektīvi, ja tos pieņems jomās, ko aptver GATS vai TRIPs
līgums, tai nebūtu tiesību saskaņā ar Kopienu tiesībām pieņemt
pretpasākumus preču tirdzniecības jomā, jo šī joma saskaņā ar Līguma
113. punktu visos gadījumos ir ekskluzīvā Kopienas kompetencē. Un
otrādi – ja Savienība iegūtu tiesības pieņemt pretpasākumus preču jomā,
bet uzskatītu, ka nespēj tās īstenot, tai būtu juridiski neiespējami
pieņemt pretpasākumus pakalpojumu vai TRIPs līguma jomā, jo vajadzīgās pilnvaras piederētu dalībvalstīm.Pēc Komisijas domām, dalībvalstu kompetences atzīšana GATS un TRIPs
līguma jomā varētu novest pie nevienlīdzīgas situācijas gan attiecībā
uz dalībvalstīm, gan Kopienu. Tādējādi gadījumā, kad kāda trešā valsts
iegūtu tiesības veikt pretpasākumus pret Kopienu par GATT
nolīguma vai kāda no preču tirdzniecības nolīgumu pārkāpšanu, bet kad –
saskaņā ar nolīguma 22. pantā noteikto strīdu noregulēšanas kārtību
– tai, visbeidzot, būtu atļauts veikt pretpasākumus jomās, kas ir
dalībvalstu kompetencē saistībā ar GATS vai TRIPs līgumu,
dalībvalstis tiktu sodītas par pārkāpumu, par kuru būtu atbildīga tikai
Kopiena. Tāpat arī Kopienu varētu skart pretpasākumi preču jomā par
pārkāpumiem, ko attiecībā uz GATS vai TRIPs līgumu izdarījusi viena no tās dalībvalstīm.Padome
stingri apstrīd, ka noteikt to, kā Kopiena un tās dalībvalstis piedalās
PTO, būtu politisks jautājums. Tā uzskata, ka kopīga Kopienas un
dalībvalstu dalība PTO ir juridiski pamatota un var tikt realizēta,
respektējot Kopienas uz ārieni vērstās darbības konsekvences principu,
kas nostiprināts Līguma par Eiropas Savienību C panta otrajā daļā (15) un J1. panta 4. punkta otrajā un trešajā teikumā (16), EK līguma 5. pantā, kā arī nosacījumos, ko Tiesa izvirzījusi savā iepriekš minētajā atzinumā 2/91.Padome
paziņo, ka apzinās Kopienas iestāžu un dalībvalstu juridisko pienākumu
atrast veidu, kā garantēt kopīgu, saskaņotu un konsekventu Kopienas un
dalībvalstu rīcību. Tā atzīst, ka šobrīd nespēj piedāvāt dokumentu, kas
noteiktu šādu dalības veidu. Padome norāda, ka par to ir atbildīga
Komisija, kas, ņemot vērā tās “absolūto” nostāju par Kopienas ekskluzīvo
kompetenci slēgt PTO nolīgumu un tā pielikumus, esot atteikusies
piedalīties diskusijā par šo problēmu.Pēc
tās domām, šī problēma nav nepārvarama. Urugvajas raunda sarunas Kopiena
un tās dalībvalstis risinājušas tā, lai nodrošinātu rīcības vienotību.
Iespējams, ka nolīgumu pārvaldība PTO nebūs tik sarežģīta kā pašas
sarunas.Nekas nedodot Komisijai tiesības
uzskatīt, ka prasības, kas noteiktas Līgumā par Savienību, dibināšanas
līgumos un Tiesas praksē, nākotnē varētu tikt pārkāptas. Turklāt
Komisija var izmantot tās rīcībā esošos tiesas līdzekļus (Līguma
169. un 173. pants), lai sekotu, ka Padomes un dalībvalstu
rīcība atbilst Kopienu tiesībām.Dalībvalstis, kas iesniegušas apsvērumus, ir pilnībā vienisprātis ar Padomi.Atsaukusies uz iepriekš minēto atzinumu 2/91 un Līguma par Eiropas Savienību C panta otro daļu, kā to darīja Padome, Lielbritānijas valdība
uzsver, ka Urugvajas raunda sarunām bija raksturīgs tieši tāds ciešas
sadarbības veids, kāds noteikts šajos tekstos. Tajās tika pierādīts, ka
ir iespējams rast un efektīvi izmantot sarunu sistēmu ar trešām valstīm,
respektējot gan Savienības, gan dalībvalstu kompetenci.Norādot, ka Kopienas balsu skaits ir tieši atkarīgs tikai no dalībvalstu piederības PTO, Francijas valdība
tāpat kā Padome uzskata, ka dalībvalstu piederību var pamatot nevis ar
iespējamiem politiskiem iemesliem, bet ar to, ka tām ir noteikta
kompetence, citiem vārdiem sakot, ar to, ka Kopienas kompetence slēgt šo
nolīgumu būtībā nav ekskluzīva.Nīderlandes valdība,
atsaucoties uz iepriekš minēto atzinumu 2/91, EK līguma 5. pantā
noteikto pienākumu attiecībā uz lojalitāti Kopienai, kā arī uz
nepieciešamību nodrošināt konsekvenci uz āru vērstajā Savienības
darbībā, kas minēta Līguma par Eiropas Savienību C panta otrajā
daļā, uzskata, ka Padome, Kopiena un dalībvalstis varētu vienoties par
visiem PTO sakarā īstenojamās darbības aspektiem, piemēram, par viedokļu
savstarpēju tuvināšanu, pārstāvja pienākumu veikšanu sarunu laikā, kā
arī par rīcību saistībā ar strīdu noregulēšanu.Tā
uzsver, ka šādas vienošanās panākšana, ievērojot esošo Kopienas un
valstu kompetenci, ir iekšēja lieta, kas jārisina starp Kopienu un
dalībvalstīm un kas neko nemaina attiecībā uz to, ka Kopienai nav
ekskluzīvas kompetences jomās, ko aptver PTO nolīgums.Spānijas valdība
atzīst, ka gadījumā, ja Kopienas dalībvalstis kopīgi piedalās PTO
nolīguma un tā pielikumu slēgšanā, ir jākoordinē Kopienas un dalībvalstu
pašreizējā un turpmākā darbība jaunajā organizācijā. Šajā sakarībā tā
min to pašu Tiesas praksi (atzinumi 1/78 un 2/91) un tās pašas
konvencijas, ko minējušas citas valdības, kas iesniegušas apsvērumus (EK
līguma 5. pantā minētais pienākums attiecībā uz lojalitāti
Kopienai).Grieķijas valdība tikai
uzsver, ka Kopienas un dalībvalstu kopīgu dalību PTO lēmumu pieņemšanas
procedūrās varēs īstenot tikai tādā gadījumā, ja tiks ievērots Eiropas
Savienības uz āru vērstās darbības konsekvences princips, kas noteikts
Līguma par Eiropas Savienību C panta otrajā daļā.XV –  Budžeta un finanšu jautājumiAttiecībā uz PTO nolīguma finanšu noteikumiem Komisija
uzsver, ka ar PTO darbību saistītie izdevumi, lai gan būdami vitāli
svarīgi šīs organizācijas labai darbībai, tomēr nolīgumā neieņem galveno
vietu, kā tas bija attiecībā uz finanšu noteikumiem nolīguma par
dabisko kaučuku struktūrā, kuri bija iepriekš minētā atzinuma 1/78
priekšmets (55. punkts). PTO budžets ir tikai šīs organizācijas
galveno mērķu īstenošanas sekas.Tāpēc pat
tad, ja dalībvalstīm būtu jāveic fiksēti maksājumi, nevarētu apšaubīt
Kopienas ekskluzīvo kompetenci attiecībā uz PTO nolīguma slēgšanu –
dalībvalstis tikai Kopienas vārdā pildītu starptautiskās saistības, ko
tikai tā viena bijusi tiesīga noslēgt.Gadījumā,
ja Tiesa tomēr uzskatītu, ka dalībvalstis var savā vārdā veikt
maksājumus PTO budžetā, Komisija uzsver, ka dalītā kompetence, kas no tā
izrietētu, attiektos tikai uz jaunās organizācijas budžeta un finanšu
aspektiem.Portugāles valdība
uzskata, ka viens no noteicošajiem iemesliem, lai Kopiena un
dalībvalstis starptautisku nolīgumu slēgtu kopīgi, bet patstāvīgi, ir
tas, ka izdevumus, kuri rodas, piemērojot līgumu, finansē dalībvalstis.
Kopienas Tiesas prakse šādu interpretāciju esot apstiprinājusi iepriekš
minētajā atzinumā 1/78.Portugāles valdība
uzsver, ka, ņemot vērā, ka dalībvalstis būs PTO dibinātājvalstis, tās
finansēs izdevumus, ko radīs PTO izveidošana un darbība (skat. Līguma
par PTO izveidošanu XI pantu). Tā uzskata, ka ar to pietiek, lai
pamatotu dalībvalstu dalību nolīguma slēgšanā. Tam ir divi iemesli.Pirmais
iemesls izriet no Kopienu tiesībām: Kopienas praksē viens no
noteicošajiem iemesliem, lai starptautisku nolīgumu slēgtu gan
Savienība, gan dalībvalstis, ir tas, ka finansēt izdevumus, kuri rodas,
piemērojot līgumu, ir jāuzņemas dalībvalstīm.Pretēji
tam, ko apgalvo Komisija, tas, vai finansēšanai ir (kā tas bija
nolīgumā par dabisko kaučuku, par kuru tika sniegts atzinums 1/78) vai
nav atvēlēta būtiska vieta nolīguma struktūrā, nav svarīgi. Tā,
piemēram, laikā pēc atzinuma 1/78 vairāki starptautiski nolīgumi par
pamatproduktiem esot slēgti kā jaukti nolīgumi, jo finansiālā atbildība
gūlusies uz valstu budžetu, neskatoties uz to, ka maksājumi bijuši
paredzēti, tikai lai segtu izdevumus, kas saistīti ar to institūciju
darbību, kuras izveidotas minēto nolīgumu pārvaldībai. Un otrādi – ja
vien to finansējumu būtu paredzēts segt no Kopienas budžeta, analoģiski
nolīgumi būtu noslēgti tikai kā Kopienas nolīgumi.Par
labu dalībvalstu dalībai PTO nolīguma slēgšanā Portugāles valdība
izvirza arī otru iemeslu, kas pamatots ar šīs valsts konstitucionālajām
tiesībām. Saskaņā ar Portugāles Republikas Konstitūcijas 164. panta
j) apakšpunktu Portugāles parlamentam ir jāapstiprina
starptautiski līgumi, kas paredz Portugāles dalību starptautiskās
organizācijās, un pēc tam tie jāratificē Republikas prezidentam (skat.
137. panta b) apakšpunktu). Valdība uzskata, ka Portugāles
iestāšanās Eiropas Savienībā nevar radīt šķēršļus šo konstitūcijas
noteikumu piemērošanai, it īpaši gadījumā, ja Portugāles dalība
starptautiskajās organizācijās ir saistīta ar maksājumiem, kas jāsedz no
valsts budžeta.XVI –  Komisijas,
Padomes un to valstu, kas iesniegušas apsvērumus, piedāvātās atbildes uz
jautājumiem, kuri uzdoti pieteikumā sniegt atzinumuŅemot
vērā iepriekš minētos apsvērumus, Komisija un lietas dalībnieki, kas
iesnieguši apsvērumus, uz ierosinātajiem jautājumiem piedāvā šādas
atbildes.Komisija secina:“–      tās
Līguma par Pasaules tirdzniecības organizācijas izveidošanu daļas, kas
attiecas uz preču tirdzniecību, t.i., 1994. gada GATT
nolīgums un tā pielikumi ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē saskaņā ar EK
līguma 113. pantu, izņemot, iespējams, vienīgi dažus aspektus, kas
ir saistīti ar EOTK ražojumiem;–      arī tā PTO nolīguma daļa, kas attiecas uz pakalpojumu tirdzniecību (GATS),
ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē saskaņā ar EK līguma 113. pantu
vai minētā līguma 235. un/vai 100.a pantu, un, ja
nepieciešams, piemērojot principu par netiešajām pilnvarām atzinuma 1/76
un AETR lietas doktrīnas nozīmē;–      tā PTO nolīguma daļa, kas attiecas uz tirdzniecību intelektuālā īpašuma tiesību jomā (TRIPs),
arī ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē saskaņā ar EK līguma
113. pantu vai minētā līguma 100.a un/vai 235. pantu un,
ja nepieciešams, piemērojot principu par netiešajām pilnvarām atzinuma
1/76 un AETR lietas doktrīnas nozīmē.”Padomes secinājumi ir šādi:“ProcedūraAttiecībā
uz jautājumu par to, vai, ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus –
līgums ir nevis “paredzēts”, bet jau parafēts pirms noslēgšanas –,
pieteikums sniegt (iepriekšēju) atzinumu ir pieņemams, Padome paļaujas
uz Eiropas Kopienu Tiesu. Tā tomēr uzskata, ka Tiesai katrā ziņā jāmaina
formulējums jautājumiem, ko uzdevusi Komisija.Lietas būtībaKopienas ekskluzīvā kompetencē ir gandrīz viss GATT
ar dažiem izņēmumiem, it īpaši saistībā ar režīmu, ko piemēro
ražojumiem, uz kuriem attiecas EOTK līgums, un saistībā ar aizjūras
teritorijām, uz kurām neattiecas Kopienu līgumi. Turklāt Kopienai
saskaņā ar Tiesas praksi AETR lietā ir ekskluzīva kompetence attiecībā uz dažiem īpašiem GATS un TRIPs līguma aspektiem.Cita starpā un it īpaši tiktāl, ciktāl Padome ir nolēmusi turpmāk neīstenot Kopienas iespējamo kompetenci attiecībā uz GATS un TRIPs
līgumiem, pārsvaru attiecībā uz lielu skaitu jautājumu, ko aptver abi
šie nolīgumi, gūst dalībvalstu kompetence. Visbeidzot, ņemot vērā
pašreizējo Līguma stāvokli, daži no jautājumiem, uz ko attiecas GATS un TRIPs līgums, var būt tikai un vienīgi dalībvalstu kompetencē.”Padome ierosina:“ciktāl pieteikums sniegt atzinumu ir pieņemams, Tiesa uz to atbild šādi:Tas,
ka Urugvajas raunda nolīgumus Kopiena un dalībvalstis slēdz kopīgi, ir
saderīgi ar kompetences sadalījumu, ko nosaka Eiropas Kopienu
dibināšanas līgumi.”Lielbritānijas valdības secinājumi ir šādi:“1)      saskaņā
ar EK līguma 54., 57., 66., 75., 84., 99. un 100.a pantu
Kopienai ir kompetence piedalīties GATS slēgšanā.2)      arī dalībvalstīm ir kompetence piedalīties GATS slēgšanā.3)      dalībvalstīm ir kompetence piedalīties TRIPs līguma slēgšanā.4)      arī
Kopienai saskaņā ar EK līguma 100.a, 113. un 235. pantu ir
kompetence piedalīties TRIPs līguma slēgšanā.5)      dalībvalstīm
ir kompetence piedalīties Līguma par Pasaules tirdzniecības
organizācijas izveidošanu slēgšanā.”Francijas valdība
“aicina Tiesu uz Komisijas pieteikumu atbildēt, ka PTO nolīguma (visu
tam pievienoto nolīgumu) slēgšana ir vienlaikus gan Kopienas, gan
dalībvalstu kompetencē un ka lēmumu attiecībā uz Kopienu nevar balstīt
ne uz ierobežotas 113. panta juridiskās bāzes, ne arī vienīgi uz
100.a, 113. un 235. pantu”.Spānijas valdība
aicina Tiesu sniegt atzinumu, kurā būtu konstatēts, ka starp Savienību
un dalībvalstīm saistībā ar Līgumu par Pasaules tirdzniecības
organizācijas izveidošanu pastāv dalīta kompetence un ka tāpēc šis ir
jaukts nolīgums.Portugāles valdība secina:–
“PTO nolīgums tā daļā, kas attiecas uz pakalpojumiem, intelektuālā
īpašuma tiesībām, ar EOTK līgumu aptverto izstrādājumu tirdzniecības
apmaiņu reglamentēšanu, pārvalda jomas, kas daļēji ir arī dalībvalstu
vai tikai dalībvalstu kompetencē;– ar PTO darbību saistīto izdevumu finansēšana no valstu budžetiem ir jautājums, kas ir dalībvalstu kompetencē;–
tiktāl, ciktāl jomas, uz kurām attiecas PTO nolīgums, ir daļēji
Kopienas kompetencē un daļēji dalībvalstu kompetencē, jaukta nolīguma
forma ir ne vien saskaņā ar Kopienas kompetences sadalījuma sistēmu, ko
paredz dibināšanas līgumi, bet ir arī vienīgā, kas Pasaules
tirdzniecības organizācijā nodrošina Eiropas Savienības un dalībvalstu
interešu vienotību un konsekvenci starptautiskā līmenī.”Vācijas valdība secina:“GATS un TRIPs līgumi, EOTK muitas nodokļi un PTO nolīgums jāslēdz kā jaukti nolīgumi. Vācijas Federatīvajai Republikai tie ir jāratificē.”Dānijas valdība secina:“Eiropas Kopienām nav [..] ekskluzīvas kompetences slēgt Līgumu par Pasaules tirdzniecības organizācijas izveidošanu.”Dānijas valdība uzskata, ka:“dalībvalstis
var lemt, vai nolīgumu slēdz Kopiena. Dalībvalstis var izvēlēties arī
jaukto formu, tādējādi nolīgums būtu jānoslēdz gan Kopienai, gan
dalībvalstīm. Dānijas valdība uzskata, ka šajā sakarā ir jāņem vērā
jautājums par nolīguma īstenošanu. Tajās jomās, kur dalībvalstis šobrīd
vai arī nākotnē paredzējušas realizēt šo nolīgumu valsts līmenī,
Kopienai nevajadzētu nolīgumu slēgt vienai. Tas attiecas uz noteiktām GATS un TRIPs
līguma daļām. Dānijas valdība uzskata, ka abās jomās, uz ko abi šie
nolīgumi attiecas, ir jāpatur jaukta kompetence un nolīgumam jāpievieno
norāde uz vajadzīgo juridisko pamatu.”Gadījumā, ja Tiesa uzskatītu Komisijas iesniegto pieteikumu sniegt atzinumu par pieņemamu, Nīderlandes valdība uzskata, ka PTO nolīguma un tā pielikumu slēgšana ir kopīgā dalībvalstu un Kopienas kompetencē.Grieķijas valdība“sagaida, ka Tiesa izteiksies par labu Padomes aizstāvētajai nostājai”.Savukārt Eiropas Parlaments Tiesai piedāvā:“–      paziņot,
ka Līgums par Pasaules tirdzniecības organizācijas izveidošanu jāslēdz,
pamatojoties uz EK līguma 228. panta 3. punkta otro daļu;–      paziņot,
ka neatkarīgi no jau tikko teiktā EK līguma 113. pants nav
pietiekama juridiskā bāze;–      paziņot,
ka vēršanos pie EK līguma 235. panta vai arī pie Eiropas Kopienu
Tiesas prakses nekādā gadījumā nevar interpretēt tā, ka tas Parlamentam
varētu radīt juridisku pienākumu sniegt piekrišanu pat tad, ja līguma
slēgšana, ņemot vērā tā saturu, būtu Eiropas Parlamentam nepieņemama.”XVII –  Jautājumi, ko Tiesa uzdevusi Komisijai, Padomei un dalībvalstīm, un uz šiem jautājumiem sniegtās atbildesTiesa nolēma Komisijai un lietas dalībniekiem, kas iesnieguši apsvērumus, uzdot šādus jautājumus;A –  Pirmais jautājumsKomisijai
tika lūgts atbildēt uz argumentu, ko Padome pamato ar veidu, kādā ticis
izveidots specifisko saistību grafiks, kas iesniegts Kopienas un valstu
vārdā. Apskatot šo dokumentu, tiešām var secināt, ka nosacījumi, kas
saistīti ar ierobežojumu atcelšanu pieejai pakalpojumu tirgum, un tas,
cik lielā mērā šie ierobežojumi tiek atcelti, katrā dalībvalstī ir
citādāki.Atbildē Komisija norāda, ka veids,
kādā tika sagatavots Kopienas piedāvājums, tā saturs un tā virsraksts
nekādi neskar jautājumu attiecībā uz Kopienas kompetences noteikšanu.Tam,
ka saraksts tiek iesniegts Kopienas un tās dalībvalstu vārdā, tā esot
piekritusi tikai tāpēc, lai mazinātu dalībvalstu bažas par to, ka
gadījumā, ja to vārdā netiktu iesniegts piedāvājums “Pakalpojumi”, tās
nevarētu kļūt par PTO loceklēm. Šāda būtībā tīri politiska piekāpšanās
nenozīmējot, ka tiek atzīta dalībvalstu kompetence slēgt GATS.Savukārt
atšķirības, kas pastāv starp dalībvalstīm attiecībā uz ierobežojumu
atcelšanu pieejai pakalpojumu tirgum dažādās dalībvalstīs, ir
izskaidrojamas ar GATS izmantoto metodoloģiju un to, ka Kopienā nav pabeigta saskaņošana.GATS pamatmērķis esot liberalizēt pakalpojumu starptautisko tirdzniecību. Tomēr, rūpējoties par elastību, GATS
XVI un XVII pants ļaujot dalībvalstīm savos specifisko
saistību grafikos iekļaut ierobežojumus un nosacījumus. Lai nodrošinātu
atklātību, esot nolemts, ka labāk būtu uzskaitīt pastāvošos
ierobežojumus, nevis pasludināt vispārēju “standstill” klauzulu.Pastāvošo
ierobežojumu uzskaitījums katrai dalībvalstij esot atšķirīgs tāpēc, ka
saskaņošana Kopienas līmenī nav bijusi pilnīga un līdzās Kopienas
kompetencei dalībvalstīm Kopienas iekšienē joprojām ir arī sava
kompetence. Tomēr no tā neizrietot, ka arī ārpus Kopienas kompetence ir
dalīta.Preču joma esot skaidrs piemērs
Kopienas ekskluzīvai ārējai kompetencei, kas pārklāj daļēji kopīgu
iekšējo kompetenci. Piemēram, tāda joma kā noteikumi par tehniskajām
barjerām tirdzniecībā joprojām Kopienas iekšienē daļēji ir dalībvalstu
kompetencē, bet starptautiskajā mērogā – Kopienas ekskluzīvā kompetencē,
pamatojoties uz Līguma 113. pantu. Tieši saskaņā ar šo pantu
Kopiena noslēdza GATT Kodeksu par tehniskajām barjerām. Ja šobrīd
vajadzētu izveidot sarakstu, kas aptvertu situāciju precēm piemērojamo
standartu un tehnisko normu jomā un būtu līdzīgs saistību sarakstam
pakalpojumu jomā, atšķirības būtu ievērojamas. Tomēr tas neliktu
apšaubīt Kopienas ekskluzīvo kompetenci slēgt starptautisku nolīgumu,
kura mērķis būtu šīs jomas liberalizācija. Kopiena no tā secina, ka ar
veidu, kādā izveidots specifisko saistību grafiks, nevar pamatot
attiecīgo Kopienas un dalībvalstu kompetenci slēgt GATS.B –  Otrais jautājumsSaskaņā
ar Komisijas veikto atzinuma 1/76 kopsavilkumu Kopienas kompetenci
uzņemties starptautiskas saistības neierobežo iespēja, ka jau ir
īstenota iekšējā kompetence, bet tā var pastāvēt arī tādā gadījumā, ja
Kopienas iekšējie pasākumi tiek veikti vienīgi saistībā ar nolīguma
slēgšanu un tā spēkā stāšanos. Komisijai tika lūgts norādīt iekšējos
pasākumus, kuru pieņemšana ir paredzēta saistībā ar GATS un TRIPs slēgšanu un spēkā stāšanos.Komisija
norāda, ka priekšlikumā, ko tā nesen nosūtījusi Padomei par tiesību
aktiem attiecībā uz Urugvajas raunda rezultātu ieviešanu, tā
ierosinājusi:–      grozījumus
5. un 29. pantā Padomes (EK) 1993. gada
20. decembra Regulā Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV
L 11, 1. lpp.);–      grozījumus
Padomes regulās par vīnu, aromatizēto vīnu un stipro alkoholisko
dzērienu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzību [Padomes
1987. gada 16. marta Regula (EEK) Nr. 822/87 par kopējo
vīna tirgus organizāciju (OV L 84, 1. lpp.), Padomes
1989. gada 29. maija Regula Nr. 1576/89, ar ko paredz
vispārīgus noteikumus par stipro alkoholisko dzērienu definīciju,
nosaukumu un noformējumu (OV L 160, 1. lpp.), un Padomes
1991. gada 10. jūnija Regula Nr. 1601/91, ar ko nosaka
vispārīgus noteikumus par aromatizētu vīnu, aromatizētus vīnus saturošu
dzērienu un aromatizētus vīnus saturošu kokteiļu definēšanu un to
nosaukumu un noformējumu veidošanu (OV L 149, 1. lpp.)];–      lēmumu
uz PTO dalībvalstu fiziskām un juridiskām personām attiecināt
aizsardzību, ko paredz Padomes 1986. gada 16. decembra
Direktīva 87/54/EEK par pusvadītāju izstrādājumu topogrāfiju tiesisko
aizsardzību (OV 1987, L 24, 36. lpp.);–      grozītu
priekšlikumu regulai kurā izstrādāti pasākumi, lai aizliegtu laist
brīvā apgrozībā, eksportēt vai pārvadāt tranzītā viltotus izstrādājumus
un pirātiskas preces.Komisija piebilst, ka
pašlaik tā ierosinājusi tikai tos pasākumus, kas ir absolūti
nepieciešami, lai varētu pareizi ieviest PTO nolīgumu un tā pielikumus.
Tieši tādēļ Kopienas pasākumus, kas vajadzīgi GATS ieviešanai, tā pieņems tikai vēlāk.C –  Trešais jautājums1.
Komisija ir norādījusi, ka neviena norma EK līguma nodaļās par tiesībām
veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību neliek Kopienas
likumdevējam pilnvaras, kas tam šajās nodaļās piešķirtas, izmantot tikai
Kopienas iekšienē (t.i., attiecībā uz dalībvalstu valstspiederīgajiem).
Komisijai tika lūgts norādīt gadījumus, kad Kopienas likumdevējs
jau ir izmantojis šīs pilnvaras attiecībā uz trešo valstu
valstspiederīgajiem, kā arī apsvērumus, uz kuriem balstoties, tas ir
darīts.Komisija iesniedza sarakstu ar
trīsdesmit trīs atvasinātiem tiesību aktiem, kuros tiek skartas jomas
ārpus Kopienas. Daži no tiem pieņemti kredītiestāžu, finanšu,
apdrošināšanas un telekomunikāciju jomā un ir pamatoti ar Līguma
54. pantu, 57. panta 2. punktu vai ar 66. pantu. Daži ir
pieņemti transporta jomā un pamatoti ar Līguma 84. panta
2. punktu. Svarīgākos no Komisijas minētajiem aktiem var sagrupēt
šādi.a) Daži no atvasinātiem tiesību aktiem
paredz, ka to normas attiecas arī uz trešo valstu sabiedrību filiālēm
Kopienā, un pat attiecībā uz tām nosaka īpašus noteikumus.Skat.:–      3. pantu
Padomes 1989. gada 13. februāra Direktīvā 89/117/EEK par
pienākumiem saistībā ar gada pārskata dokumentu publicēšanu, kas
attiecas uz tādu kredītiestāžu un finanšu iestāžu kādā dalībvalstī
reģistrētām filiālēm, kuru galvenais birojs nav minētajā dalībvalstī (OV
L 44, 40. lpp.), kas pamatota ar Līguma 54. pantu;–      7. pantu
Padomes 1989. gada 21. decembra Vienpadsmitajā direktīvā
89/666/EEK par informācijas sniegšanas prasībām attiecībā uz filiālēm,
ko kādā dalībvalstī atvērušas noteiktu veidu sabiedrības, uz kurām
attiecas citas valsts tiesību akti (OV L 395, 36. lpp.), kas
pamatota ar Līguma 54. pantu;–      Padomes
1991. gada 10. jūnija Direktīvu 91/308/EEK par to, kā novērst
finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtas naudas legalizēšanai
jeb “naudas mazgāšanai” (OV L 166, 77. lpp.), kas pamatota ar
57. panta 2. punktu un 100.a pantu;–      Eiropas
Parlamenta un Padomes 1994. gada 30. maija Direktīvu 94/19/EK
par noguldījumu garantiju sistēmām (OV L 135, 5. lpp.), kas
pamatota ar Līguma 57. panta 2. punktu. Šīs direktīvas
6. pants paredz, ka dalībvalstīm jāpārbauda, vai tādu kredītiestāžu
filiāļu segums, kuru galvenais birojs neatrodas Kopienā, ir vismaz tāds
pats kā minētajā direktīvā noteiktais. Pretējā gadījumā dalībvalstis
var tām likt pievienoties noguldījumu garantiju sistēmai, kas darbojas
to teritorijā.b) Finanšu jomā Kopienas
noteikumi attiecas uz visiem vērtspapīriem, kas iekļauti vai attiecībā
uz ko iesniegts pieteikums iekļaut oficiālā sarakstā vērtspapīru biržā,
kas izvietota vai darbojas kādā dalībvalstī, pat tad, ja to emitents ir
reģistrēts kādā trešā valstī.Skat.
1. pantu Padomes 1979. gada 5. marta Direktīvā
79/279/EEK, kas koordinē nosacījumus vērtspapīru iekļaušanai oficiālā
biržas sarakstā (OV L 66, 21. lpp.), kā arī Padomes
1980. gada 17. marta Direktīvā 80/390/EEK, kas koordinē
prasības attiecībā uz to, kā sastāda, pārbauda un izplata prospektus,
kas jāpublicē vērtspapīru iekļaušanai oficiālā biržas sarakstā (OV
L 100, 1. lpp.), kuras abas pamatotas ar Līguma 54. panta
3. punkta g) apakšpunktu, kā arī ar Līguma 100. pantu.c)
Līdzīgā sakarībā ir pieņemta direktīva, kas attiecas uz trešo valstu
sabiedrībām, kuru akcijas ir iekļautas oficiālā biržas sarakstā kādā
Kopienas vērstpapīru biržā.Skat. Padomes
1982. gada 15. februāra Direktīvu 82/121/EEK par informāciju,
kas regulāri jāpublicē sabiedrībām, kuru akcijas ir iekļautas oficiālā
biržas sarakstā (OV L 48, 26. lpp.), kura pamatota ar Līguma
54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un ar 100. pantu.Cita
direktīva attiecas uz trešo valstu sabiedrībām, kas iegūst vai atsavina
būtisku daļu sabiedrībā, kura pakļauta kādas dalībvalsts likumdošanai
un kuras akcijas ir iekļautas oficiālā biržas sarakstā kādā Kopienas
vērstpapīru biržā.Skat. Padomes
1988. gada 12. decembra Direktīvu 88/627/EEK par informāciju,
kas jāpublicē, iegūstot vai atsavinot būtisku kapitāldaļu sabiedrībā,
kura ir biržas sarakstā (OV L 348, 62. lpp.), kas pamatota ar
Līguma 54. pantu.d) Direktīva
“Televīzija bez robežām” liek katrai dalībvalstij nodrošināt, lai
attiecībā uz visiem televīzijas raidījumiem, kurus raida
raidorganizācijas, kas pakļautas tās jurisdikcijai, vai
raidorganizācijas, kuras, kaut arī nav pakļautas nevienas dalībvalsts
jurisdikcijai, izmanto šīs dalībvalsts piešķirto frekvenci vai satelīta
jaudu, vai satelīta augšupejošo saiti, kas atrodas šajā dalībvalstī,
tiktu ievēroti tiesību akti, ko piemēro pārraidēm, kuras ir adresētas
šīs dalībvalsts skatītājiem.Skat. Padomes
1989. gada 3. oktobra Direktīvu 89/552/EEK par dažu tādu
televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas
ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV
L 298, 23. lpp.), kura pamatota ar Līguma 57. panta
2. punktu un 66. pantu.e) Daži
atvasinātie tiesību akti dod Kopienai tiesības sadarboties ar trešo
valstu iestādēm, lai pastiprinātu Kopienas tiesību aktu efektivitāti.Skat.:–      Padomes
1992. gada 6. aprīļa Direktīvu 92/30/EEK par kredītiestāžu
konsolidētu uzraudzību (OV L 110, 52. lpp.), kas pamatota ar
Līguma 57. panta 2. punktu. Minētās direktīvas 8. pants
Padomei dod tiesības slēgt nolīgumus ar trešām valstīm, lai vienotos par
konsolidētas uzraudzības piemērošanu, no vienas puses, kredītiestādēm,
kuru mātes sabiedrību vadība atrodas kādā trešā valstī, un, no otras
puses, trešā valstī izvietotām kredītiestādēm, kuru mātes sabiedrību,
neatkarīgi no tā, vai tās ir kredītiestādes vai finanšu līdzdalības
sabiedrības, galvenā mītne atrodas Kopienā;–      Padomes
1989. gada 13. novembra Direktīvu 89/592/EEK, ar ko koordinē
noteikumus par iekšējas informācijas nelikumīgu izmantošanu (OV
L 334, 30. lpp.), kura pamatota ar Līguma 100.a pantu.
Tās 11. pants dod Kopienai tiesības slēgt nolīgumus ar trešām
valstīm jomās, ko pārvalda minētā direktīva.f)
Daži atvasinātie tiesību akti dod Kopienai tiesības slēgt nolīgumus ar
vienu vai vairākām trešām valstīm, lai vienotos par labvēlīgākiem
noteikumiem šo trešo valstu sabiedrību filiālēm Kopienā nekā tie, ko šie
tiesību akti paredz, ar nosacījumu, ka šajās trešās valstīs Kopienas
sabiedrību filiālēm tiek nodrošināts līdzīgs režīms (savstarpīguma
princips). Šajā sakarā Komisija atsaucas uz:–      9. panta
3. punktu Padomes 1977. gada 12. decembra Pirmajā
direktīvā 77/780/EEK, kas koordinē normatīvos un administratīvos aktus
attiecībā uz kredītiestāžu darbības uzsākšanu un izvēršanu (OV
L 322, 30. lpp.), kas pamatota ar Līguma 57. pantu;–      32. pantu
Padomes 1979. gada 5. marta Direktīvā 79/267/EEK par
normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz
uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešajā dzīvības apdrošināšanā (OV
L 63, 1. lpp.), kas arī pamatota ar Līguma 57. pantu;–      29. pantu
Padomes 1973. gada 24. jūlija Pirmajā direktīvā 73/239/EEK
par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz
uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas
nav dzīvības apdrošināšana (OV L 228, 3. lpp.), kura pamatota
ar Līguma 57. panta 2. punktu. Piemērojot minētās direktīvas
29. pantu, uz Līguma 57. panta 2. punkta un
235. panta pamata tika noslēgts nolīgums ar Šveices Konfederāciju
(OV 1991, L 205, 2. lpp.).g)
Citi atvasinātie tiesību akti nodrošina nepārtrauktu vērtēšanas
procedūru par Kopienas uzņēmēju pieeju trešo valstu tirgiem. Ja
noskaidrojas, ka Kopienas uzņēmumiem šajās valstīs nav tāda pati pieeja
tirgum, kādu Kopiena sniedz šo trešo valstu uzņēmumiem, tad Komisija var
uzsākt sarunas ar attiecīgo trešo valsti, lai šo situāciju novērstu, un
pat piedāvāt Padomei slēgt Kopienas tirgu šīs trešās valsts sabiedrību
filiālēm Kopienā.Šajā sakarā Komisija atsaucas uz:–      8. un
9. pantu Padomes 1989. gada 15. decembra Otrajā
direktīvā 89/646/EEK, kas koordinē normatīvos un administratīvos aktus
attiecībā uz kredītiestāžu darbības sākšanu un izvēršanu un groza
Direktīvu 77/780/EEK (OV L 386, 1. lpp.), kas pamatota ar
57. panta 2. punktu;–      4. pantu
Padomes 1990. gada 8. novembra Direktīvā 90/618/EEK, ar ko
groza, it īpaši attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku
civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, Direktīvu 73/239/EEK un
Direktīvu 88/357/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju
attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV
L 330, 44. lpp.);–      8. pantu
Padomes 1990. gada 8. novembra Otrajā direktīvā 90/619/EEK
par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo
dzīvības apdrošināšanu, par noteikumiem pakalpojumu sniegšanas brīvības
efektīvākai izmantošanai un par grozījumiem Direktīvā 79/267/EEK (OV
L 330, 50. lpp.);–      7. pantu
Padomes 1993. gada 10. maija Direktīvā 93/22/EEK par
ieguldījumu pakalpojumiem vērtspapīru jomā (OV L 141,
27. lpp.), kas pamatota ar Līguma 57. panta 2. punktu.h)
Finanšu jomā Padomes direktīvas pilnvaro Kopienu slēgt nolīgumus ar
trešām valstīm, lai atzītu prospektus, kas izveidoti un pārbaudīti
atbilstoši šīs vai šo trešo valstu noteikumiem sakarā ar iekļaušanu
oficiālā biržas sarakstā vai publisko piedāvājumu.Skat.
Padomes 1987. gada 22. jūnija direktīvu 87/345/EEK, kas groza
iepriekš minēto direktīvu 80/390 (OV L 185, 81. lpp.) un kas
pieņemta, pamatojoties uz Līguma 54. panta 2. punktu, kā arī
Padomes 1989. gada 17. aprīļa Direktīvu 89/298/EEK, ar ko
koordinē prasības par to, kā sastāda, pārbauda un izplata prospektus,
kas jāpublicē sakarā ar pārvedamu vērtspapīru publisko piedāvājumu (OV
L 124, 8. lpp.), kura pamatota ar Līguma 54. pantu.i)
Valsts pasūtījumu jomā ir pieņemta direktīva, kura paredz, ka
piedāvājumu, kas iesniegts, lai saņemtu preču piegādes publiskā
pasūtījuma līgumu, bet kurā kādas trešās valsts izcelsmes ražojumu
vērtība pārsniedz 50% no kopējās šo piedāvājumu veidojošo ražojumu
vērtības, var neizskatīt, ja vien Kopiena ar šo trešo valsti nav
noslēgusi nolīgumu, kas Kopienas uzņēmumiem nodrošina līdzīgu un reālu
pieeju tās tirgum.Skat. 29. pantu
Padomes 1990. gada 17. septembra Direktīvā 90/531/EEK par
publiskā pasūtījuma līgumu piešķiršanas procedūrām ūdensapgādes,
enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 297,
1. lpp.), kas pamatota ar Līguma 57. panta 2. punktu,
66., 100.a un 113. pantu.Pamatojoties
uz minētās direktīvas 29. pantu, Eiropas Kopiena ar Amerikas
Savienotajām Valstīm saprašanās memoranda veidā noslēdza nolīgumu par
publisko pasūtījumu. Tas nodrošina līdzīgu un reālu Kopienas uzņēmumu
pieeju Amerikas Savienoto Valstu tirgum attiecībā uz preču piegāžu
publiskā pasūtījuma līgumu un būvdarbu līgumu piešķiršanu, ko šajā
valstī veic elektroenerģijas sektora publiskā pasūtījuma piešķīrēji
(skat. Padomes 1993. gada 10. maija Lēmumu 93/323/EEK, ar ko
apstiprina šo nolīgumu (OV L 125, 1. lpp.), kurš pamatots ar
113. pantu, un Padomes 1993. gada 10. maija Lēmumu
93/324/EEK, kas priekšrocības, kuras noteiktas Direktīvā 90/531/EEK,
attiecina uz Amerikas Savienotajām Valstīm (OV L 125,
54. lpp.), kas arī pamatota ar Līguma 113. pantu).Saskaņā
ar citu direktīvu gadījumā, ja Komisija konstatē, ka attiecībā uz
pakalpojumu līgumu piešķiršanu kāda trešā valsts nedod Kopienas
uzņēmumiem reālu pieeju, kas līdzvērtīga tai, ko Kopiena piešķir
attiecīgās valsts uzņēmumiem, tā var ierosināt, lai Padome pieņem lēmumu
par pakalpojumu līgumu piešķiršanas apturēšanu vai ierobežošanu:–      uzņēmumiem, ko regulē konkrētās trešās valsts normatīvie akti;–      uzņēmumiem,
kas saistīti ar a) apakšpunktā norādītajiem uzņēmumiem un kuru
juridiskā adrese ir Kopienā, taču kuriem nav faktisku saišu ar
attiecīgās dalībvalsts ekonomiku;–      uzņēmumiem,
kas iesniedz piedāvājumus, kuru mērķis ir pakalpojumi, kam izcelsme ir
konkrētajā trešā valstī.Skat.
37. panta 3. punktu Padomes 1993. gada 14. jūnija
Direktīvā 93/38/EEK, ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras,
kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas,
transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.),
kura pamatota ar EEK līguma 57. panta 2. punktu, 66.,
100.a un 113. pantu.j) Jūras
transporta jomā ir pieņemta regula, kura paredz procedūru, kas jāievēro,
lai reaģētu uz negodīgu cenu noteikšanu, kuru realizē starptautiskajā
kravas kuģu līnijsatiksmē iesaistītie trešo valstu kuģu īpašnieki.Skat.
Padomes 1986. gada 22. decembra Regulu (EEK) Nr. 4057/86
par negodīgu cenu noteikšanu jūras transportā (OV L 378,
14. lpp.), kas pamatota ar Līguma 84. panta 2. punktu.Cita
regula nosaka procedūru, ko piemēro, ja trešās valsts vai tās pārstāvju
darbība ierobežo vai draud ierobežot dalībvalstu kuģošanas sabiedrībām
vai kādā dalībvalstī saskaņā ar tās tiesību aktiem reģistrētiem kuģiem
brīvu pieeju (1. pants). Tas attiecas uz trešās valsts kuģošanas
sabiedrībām, kas veic pārvadājumus starp savu valsti vai citu trešo
valsti un vienu vai vairākām dalībvalstīm (2. pants). Minētās
regulas 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts ļauj veikt
saskaņotus pretpasākumus pret šādām sabiedrībām (minētais
b) apakšpunkts).Skat. Padomes
1986. gada 22. decembra Regulu (EEK) Nr. 4058/86 par
saskaņotu rīcību, lai nodrošinātu brīvu piekļuvi kravām tāljūras
pārvadājumos (OV L 378, 21. lpp.), kas pamatota ar Līguma
84. panta 2. punktu.2.
Vispārīgā veidā Komisijai tika lūgts sīkāk paskaidrot argumentus, kas
attiecībā uz gadījumiem, kuros – kā apgalvo Padome un dažas no valstīm,
kas iesniegušas apsvērumus, – tās kompetence attiecas tikai uz
dalībvalstu valstspiederīgajiem, ļautu secināt, ka no šādi ierobežotas
iekšējās kompetences izriet ārējā kompetence, kas aptver režīmu, ko
piešķir trešo valstu valstspiederīgajiem.Vispirms Komisija uzsver, ka gan GATS,
gan EK līgums ir balstīti uz nediskriminācijas principu un izmanto
vienus un tos pašus juridiskos līdzekļus, lai sasniegtu savu mērķi –
pakalpojumu sniegšanas liberalizāciju. Piemēram, Līguma 52. un
59. pants liedz dalībvalstīm veikt pasākumus, ar kuriem tiktu
pārkāpts nediskriminācijas pilsonības dēļ princips. Savukārt GATS
aizliedz savām dalībvalstīm diskrimināciju starp dažādu dalībvalstu
valstspiederīgajiem (pants par vislielākās labvēlības režīmu), kā arī
valsts un ārvalstu pakalpojumu sniedzējiem piemērot atšķirīgu režīmu
attiecībā uz pieeju tirgum un nosacījumiem to darbības veikšanai (pants
par pieeju tirgum un nacionālo režīmu).Tādēļ, ja Kopienai, pamatojoties uz teoriju par paralēlo kompetenci, tiktu atzīta ārējā kompetence slēgt GATS,
tas nenozīmētu, ka Kopienas ārējās pilnvaras būtu plašākas nekā tās
iekšējās pilnvaras, bet drīzāk, ka šo pilnvaru apjoms būtu līdzīgs vai
pat vēl šaurāks.Tālāk Komisija min divus
argumentus par labu Kopienas ārējai kompetencei, kas aptvertu režīmu, ko
piešķir trešās valsts valstspiederīgajiem – no vienas puses, ārējās
darbības nepieciešamību un, no otras puses, risku, ka var tikt ietekmēti
Kopienas noteikumi.Attiecībā uz ārējās
darbības nepieciešamību Komisija norāda, ka ekonomikas priekšrocības, ko
no Līguma gūst Kopienas pakalpojumu sniedzēji, iekšējā tirgus
ieviešanas dēļ drīz tiks izsmeltas. Šobrīd dalībvalstu ekonomikas
attīstību visvairāk var veicināt tieši pakalpojumu tirdzniecības
liberalizācija trešās valstīs. Pēc Komisijas domām, Kopiena tās
uzņēmumiem nevarēs iegūt tirdzniecības priekšrocības trešo valstu
tirgos, ja tā trešo valstu pakalpojumu sniedzējiem nevarēs piedāvāt
līdzīgas priekšrocības kopējā tirgū – tas nozīmē, ka Kopienai ir
kompetence regulēt to pieeju kopējam tirgum.Lai
parādītu ciešo savstarpējo saikni starp abām šīm Kopienas darbības
dimensijām, Komisija min divus piemērus: 1989. gada
10. oktobra Eiropas Ekonomikas kopienas un Šveices Konfederācijas
nolīgumu par tiešu apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, kā arī
jau iepriekš minēto otro bankas direktīvu. Ar Šveices Konfederāciju
noslēgtā nolīguma mērķis “ir uz abpusēja pamata paredzēt noteikumus, kas
vajadzīgi un pietiekami, lai uzņēmumu aģentūrām un filiālēm, kuru
galvenais birojs atrodas kādā no Līgumslēdzēju pušu valsts teritorijām
un kas vēlas otras Līgumslēdzējas puses valsts teritorijā uzsākt darbību
vai tur jau darbojas, dotu iespēju uzsākt vai veikt pašnodarbinātas
personas darbību tiešās apdrošināšanas jomā, kas nav dzīvības
apdrošināšana” (1. pants). Otrā direktīva par kredītiestāžu darbību
paredz iespēju apturēt Kopienā izveidotu trešo valstu kredītiestāžu
meitas sabiedrību apstiprinājuma pieteikumus, lai dotu Kopienai iespēju
vienoties par reālu pieeju attiecīgo trešo valstu tirgum Kopienas
kredītiestāžu meitas sabiedrībām, kas šajās valstīs izveidoti.Otrajā
Komisijas izvirzītajā argumentā tā norāda, ka tad, ja Kopienas iekšējā
kompetence attiektos tikai uz dalībvalstu valstspiederīgajiem, varētu
tikt ietekmēti uzņēmējdarbības veikšanas brīvības un brīvas pakalpojumu
sniegšanas principi.Pirmkārt, ja katra
dalībvalsts varētu pati pieņemt noteikumus par trešo valstu
valstspiederīgo pieeju tās tirgum un režīmu, ko piemēro
pašnodarbinātajiem, tas varētu izraisīt pakalpojumu novirzīšanos un
konkurences kropļojumus. Piemēram, dalībvalsts, kas būtu visliberālākā
kredītiestāžu un apdrošināšanas jomā, paredzot mazāk stingrus
nosacījumus nekā Kopienu tiesībās, piesaistītu lielāko daļu šo
pakalpojumu sniedzēju no trešām valstīm (attiecībā uz minimālo kapitālu,
rezervēm, maksātspējas normu utt.). Savukārt apdrošinātās personas, kas
dzīvotu mazāk liberālās dalībvalstīs, novērstos no apdrošināšanas
sabiedrībām, kas darbojas šajās valstīs, lai vērstos pie apdrošināšanas
sabiedrībām, kas darbojas liberālākā valstī.Turklāt
neatkarīgi no tā, vai Kopienā ir vai nav notikusi saskaņošana, tiktu
apdraudēti Kopienu tiesību pamatprincipi. Piemēram, ja profesionālo
kvalifikāciju atzīšanas jomā kāda dalībvalsts paredzētu kādas trešās
valsts pilsoņiem labvēlīgāku režīmu par to, ko piemēro Kopienas
pilsoņiem, tas šīs dalībvalsts teritorijā citu dalībvalstu pilsoņiem
neļautu īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību un tiesības uz brīvu
pakalpojumu sniegšanu. Turklāt šādi noteikumi būtu pretrunā principam
par konsekvenci un Kopienas priekšrocībām un pat Līguma 5. pantam.D –  Ceturtais jautājumsPadome
uzskata, ka EK līguma nodaļās, kas attiecas uz tiesībām veikt
uzņēmējdarbību un pakalpojumiem, būtībā nekas nav teikts par režīmu, kas
piešķirams trešo valstu valstspiederīgajiem (sabiedrībām un fiziskām
personām). Tālāk – attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas veidu, kas,
izmantojot GATS terminoloģiju, saucas “komerciālā
pārstāvniecība”, – tā nošķir trešo valstu sabiedrību meitas sabiedrības
no tām, kas ir tikai trešo valstu sabiedrību filiāles. Padomei tika
lūgts nedaudz izskaidrot savu nostāju.Vispirms Padome informē
Tiesu, ka Padomes (Vispārējās lietas) 1994. gada 4. oktobra
sanāksmē Luksemburgā tā apstiprinājusi lēmuma projektu par Urugvajas
raunda nolīgumu slēgšanu un to nosūtījusi Eiropas Parlamentam, lai tas
saskaņā ar piekrišanas procedūru varētu pieņemt savu nostāju. Šis lēmuma
projekts, iespējams, tiks pārskatīts, ņemot vērā atzinumu, ko Tiesa
sniegs 1994. gada 15. novembrī. Šajā stadijā Padome Kopienas
kompetences juridiskajam pamatojumam izmantojusi EK līguma 43., 54.,
57., 66., 75. pantu, 84. panta 2. punktu, 99., 100.,
100.a, 113. un 235. pantu saistībā ar 228. panta
3. punkta otro daļu.Pēc
1994. gada 11. oktobra sēdes Padome iesniedza Tiesai “rīcības
kodeksu”, ko, kopīgi vienojoties, pieņēmusi Padome, dalībvalstis un
Komisija attiecībā uz sarunām par pakalpojumiem “pēc Urugvajas raunda”.
Tā teksts ir šāds:“1.      Attiecībā
uz sarunām par tirdzniecību pakalpojumu jomā, kuras paredzētas lēmumos,
ko ministri pieņēmuši 1994. gada 15. aprīlī Marakešā, un
visām citām diskusijām par tirdzniecību šajā jomā, kuras notiktu
Sagatavošanas komitejā vai Pasaules tirdzniecības organizācijas
Pakalpojumu tirdzniecības padomē, ir panākta vienošanās par to, ka,
neskarot pušu nostājas attiecībā uz jaunu mandātu un jautājumu par
kompetences sadalījumu, kā arī iepriekš neparedzot, kāda būs atbilde uz
pieteikumu sniegt atzinumu, ko Komisija iesniegusi Tiesai sakarā ar
kompetences jautājumu, Komisijai būtu jāturpina: (17)         a)
Kopienas un dalībvalstu vārdā veikt sarunas iepriekš minētajās
tirdzniecības sarunās un diskusijās;         b)
cik vien iespējams laicīgi informēt dalībvalstis par visu to diskusiju
vai sarunu, kas paredzētas ar citām pusēm, laiku un vietu neatkarīgi no
tā, vai tās notiek oficiālajās sarunu grupās vai citās, gadījumos, kad
dalībvalstis nav tikušas tieši informētas;         c)
visos jautājumos paust nostājas, kas pieņemtas saskaņā ar atbilstīgām
lēmumu pieņemšanas procedūrām(18);         d)
sekot, lai visu dalībvalstu pārstāvjiem būtu iespējams piedalīties
visās sanāksmēs un sarunās, kas skar būtiskus jautājumus, ņemot vērā arī
to, ka dalībvalstis var uzdot sevi pārstāvēt prezidentūrai;         e)
ātri nosūtīt dalībvalstīm ikvienu oficiālu vai neoficiālu paziņojumu,
ko sūta GATS sekretariāts vai citi dalībnieki, ieskaitot pašu Komisiju, gadījumā, ja dalībvalstīm tas nav nosūtīts tieši.2.      Padome
apņemas regulāri izveidot sarunu pārskatu, pamatojoties uz ziņojumiem,
ko Komisija savlaicīgi iesniegs Padomei, lai tai dotu laiku šos
pārskatus sagatavot. Padome turpinās izskatīt sarunu mērķu formulējumus
katram pakalpojumu sektoram, un tā patur tiesības savlaicīgi iesniegt
Komisijai nepieciešamos norādījumus.”Padome
uzskata, ka EK līguma nodaļās, kas attiecas uz tiesībām veikt
uzņēmējdarbību un pakalpojumiem, būtībā nekas nav teikts par režīmu, kas
piešķirams trešo valstu fiziskajām un juridiskajām personām, jo, pēc
tās domām, jau no 52. panta un turpmāko pantu, no 59. panta un
turpmāko pantu, kā arī no 221. panta formulējuma izriet, ka EK
līgums dalībvalstīm neuzliek nekādus pienākumus attiecībā uz režīmu, kas
piešķirams trešo valstu valstspiederīgajiem.Padome precizē savu argumentāciju, minot vienu piemēru – atklāta pakalpojumu uzņēmuma privatizāciju.Tā
kā šajā jomā nav Kopienas saskaņošanas pasākumu, dalībvalstīm pašām ir
kompetence noteikt privatizācijas nosacījumus. Tomēr, īstenojot šo
kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro nosacījumi un robežas, ko tām liek
ievērot Līguma attiecīgie nosacījumi (piemēram, princips par
nediskrimināciju pilsonības dēļ, ko 58. pants piemēro sabiedrībām).
Šajā sakarībā ir jānošķir sabiedrības, kas izveidotas dalībvalstīs, no
“ārvalstu” sabiedrībām, proti, tādām, kas izveidotas trešās valstīs. Tā,
piemēram, ar likumu nosakot nosacījumus, kurus ievērojot, privātās
sabiedrības var iegūt privatizējamā uzņēmuma kapitālu, attiecībā uz
dalībvalstīs izveidotajām sabiedrībām nedrīkst pieļaut diskrimināciju to
valstspiederības dēļ. Savukārt noteikumi attiecībā uz ārvalstu
sabiedrībām pilnībā paliek dalībvalstu kompetencē, un tās šo kompetenci
var īstenot, nepiemērojot nevienu Kopienas tiesību aktu noteikumu.Tas
pats piemērs ļauj Padomei izskaidrot atšķirību, kas – kā tā uzskata –
attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas veidu “komerciālā pārstāvniecība”
pastāv starp trešo valstu sabiedrību meitas sabiedrībām un filiālēm vai
pārstāvniecībām.Pēc tās domām, ja trešās
valsts sabiedrībai ir divas meitas sabiedrības, kas izveidotas dažādās
dalībvalstīs, tad dalībvalsts, kurā notiek privatizācija, pieņemot
nosacījumus par to, kā privātās sabiedrības var iegūt kapitāla daļas,
saskaņā ar EK līguma 58. pantu saistībā ar 52. pantu nevarēs
izturēties dažādi pret šīm abām meitas sabiedrībām.Ja
savukārt trešās valsts sabiedrībai dalībvalstīs ir tikai filiāles vai
pārstāvniecības (kas tātad nav juridiskas personas), tad 58. pants –
kas attiecas vienīgi uz sabiedrībām – nav piemērojams un dalībvalsts,
kurā notiek privatizācija, šīm dažādajām filiālēm vai pārstāvniecībām
varēs noteikt atšķirīgus režīmus.E –  Piektais jautājumsApvienotā Karaliste norāda,
ka nevienā no Līguma pantiem nav noteikumu par to, kā trešo valstu
fiziskās un juridiskās personas, kas kādā dalībvalstī vēlas uzsākt
pakalpojumu sniegšanu, sāk uzņēmējdarbību. Tomēr tā norāda, ka Kopienas
iestādes ir veikušas pasākumus, kas nosaka “tiesību normas, kuras
attiecas uz Kopienas ārējās kompetences īstenošanu attiecībā uz trešo
valstu valstspiederīgo uzņēmējdarbības sākšanu Kopienā”. Apvienotā
Karaliste šajā sakarībā min direktīvas, kas pieņemtas kredītiestāžu un
apdrošināšanas uzņēmumu jomā. Apvienotajai Karalistei tika lūgts
norādīt, kā tā var nodrošināt šīs prakses (ko tā neapstrīd) saderību ar
principiālo nostāju, ko tā citviet aizstāv attiecībā uz uzņēmējdarbības
un brīvu pakalpojumu sniegšanas nodaļas apjomu.Apvienotās Karalistes valdība
konstatē, ka EK līguma nodaļās par uzņēmējdarbību un pakalpojumiem nav
neviena īpaša panta par Kopienas iekšējo kompetenci attiecībā uz trešo
valstu valstspiederīgo uzņēmējdarbības sākšanu dalībvalstīs.Nodaļas
par tiesībām veikt uzņēmējdarbību vienīgais mērķis ir garantēt vienas
dalībvalsts valstspiederīgo tiesības sākt uzņēmējdarbību kādas citas
dalībvalsts teritorijā. Mērķis nodaļai par pakalpojumu sniegšanas
brīvību ir nodrošināt šo brīvību vienas dalībvalsts personām, kas veic
uzņēmējdarbību kādā citā Kopienas dalībvalstī. Šīm nodaļām tātad nav
nekāda specifiska mērķa Tiesas prakses nozīmē attiecībā uz starptautisko
kompetenci, kas varētu būt pamats netiešai starptautiskai kompetencei
slēgt nolīgumus ar trešām valstīm.Šajā
sakarībā pastāv neatbilstība starp, no vienas puses, nodaļām par
uzņēmējdarbību un brīvu pakalpojumu sniegšanu un, no otras puses,
nodaļām, kas attiecas uz transportu.1976. gada 14. jūlija spriedumā apvienotajās lietās 3/76, 4/76 un 6/76 Kramer (Recueil,
1279. lpp.) Tiesa ir uzskatījusi, ka daži EEK līguma un
Pievienošanās akta panti, kā arī Padomes 1970. gada
20. oktobra Regula (EEK) Nr. 2142/70 par zvejniecības produktu
kopējā tirgus organizāciju (OV L 236, 5. lpp.) piešķir
Kopienai iekšēju kompetenci reglamentēt zveju atklātā jūrā, lai
saglabātu tās bioloģiskos resursus. Tā uzskatījusi, ka no Kopienas
iestādēm uzliktajiem pienākumiem un tām piešķirtajām pilnvarām Kopienas
iekšienē izriet, ka tai ir kompetence uzņemties starptautiskas
saistības, lai saglabātu jūras bioloģiskos resursus. Apvienotās
Karalistes valdība norāda, ka katras valsts jurisdikcija atklātā jūrā
attiecas tikai uz kuģiem ar šīs valsts karogu, kā arī to, ka zivju
resursi pārvietojas. Tāpēc saglabāšanas pasākumiem, ko veic viena valsts
(vai arī Kopiena attiecībā uz dalībvalstu suverēnajiem ūdeņiem), nevar
būt nekādu jūtamu rezultātu, ja atbilstošus pasākumus neveic arī
kaimiņvalstis. No tā loģiski izriet, ka jūras resursus saglabāt var,
vienīgi slēdzot starptautiskus nolīgumus starp pusēm, kuru jurisdikcijā
ir šie ūdeņi.Apvienotās Karalistes valdība
uzsver, ka to, ka no EEK līguma 74. un 75. panta izriet
iekšējā kompetence, Tiesa spriedumā AETR lietā varēja secināt,
pamatojoties uz 75. panta a) apakšpunktu, kas “attiecībā uz to
maršruta daļu, kas ir Kopienas teritorijā, aptver arī pārvadājumus uz
kādu dalībvalsti vai no tās”. Tiesa tāpēc varēja secināt, ka ”Kopienas
kompetence aptver attiecības, kas pakļautas starptautiskajām tiesībām,
un tas nozīmē, ka tāpēc tās kompetencē ir vajadzība attiecīgajā jomā
slēgt nolīgumus ar ieinteresētajām trešām valstīm”.Savukārt pamats Kopienas ārējai kompetencei slēgt GATS jāmeklē
nevis Līguma noteikumos par uzņēmējdarbību un pakalpojumiem, bet gan
atvasināto tiesību aktu noteikumos, kas pieņemti saskaņā ar nodaļām par
uzņēmējdarbību un pakalpojumiem.Tas, ka
nodaļas par uzņēmējdarbību un pakalpojumiem nedefinē nekādus specifiskus
mērķus attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu vai pakalpojumu sniegšanas
brīvību trešo valstu valstspiederīgajiem, nebūt neizslēdz, ka Kopiena
zināmos apstākļos varētu pieņemt tiesību aktus, kas attiektos uz trešo
valstu valstspiederīgajiem. Apvienotās Karalistes valdība norāda uz
divām situācijām, kurās Kopiena var šādi rīkoties.Pirmkārt,
Padomei pieņemot iekšējos noteikumus ar nolūku atvieglot dalībvalstu
valstspiederīgajiem tiesību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu
sniegšanas brīvības īstenošanu, šie iekšējie noteikumi var regulēt arī
trešo valstu valstspiederīgo stāvokli tiktāl, ciktāl tas vajadzīgs, lai
nodrošinātu iepriekš minēto tiesību reālu īstenošanu dalībvalstu
valstspiederīgajiem atbilstoši nosacījumiem, kas Līgumā paredzēti
iekšējā tirgus darbībai. Apvienotā Karaliste tam min divus piemērus. Lai
dalībvalstu valstspiederīgajiem atvieglotu tiesību veikt uzņēmējdarbību
īstenošanu, ir pieņemta direktīva, kas viņu ģimenes locekļiem, kuri ir
trešo valstu valstspiederīgie, piešķir ieceļošanas un uzturēšanās
tiesības. Otrais piemērs ir par to, ka noteikumi, kas attiecas uz
filiālēm, ko atvērušas sabiedrības, kuras reģistrētas kādā dalībvalstī,
tiek attiecināti uz tādu sabiedrību filiālēm, kuras reģistrētas trešās
valstīs. Šajā sakarībā Apvienotās Karalistes valdība atsaucas uz Padomes
1989. gada 21. decembra Vienpadsmito Direktīvu 89/666/EEK par
informācijas sniegšanas prasībām attiecībā uz filiālēm, ko kādā
dalībvalstī atvērušas noteiktu veidu sabiedrības, uz kurām attiecas
citas valsts tiesību akti (OV L 395, 36. lpp.)Otrkārt,
iekšējie noteikumi var, skaidri to norādot, paredzēt Kopienai ārējo
kompetenci jautājumos, uz ko tie attiecas. Tā, piemēram, iekšējie
noteikumi var paredzēt slēgt nolīgumus ar trešām valstīm, nosakot, ka
attiecībā uz trešo valstu sabiedrību filiālēm dažādās dalībvalstīs jābūt
vienādam režīmam, vai arī slēgt nolīgumus ar trešām valstīm, lai
dalībvalstu sabiedrību filiālēm būtu tikpat labvēlīgs režīms kā tas, ko
Kopiena piemēro trešo valstu sabiedrību filiālēm. Šajā sakarībā
Apvienotā Karaliste atsaucas uz iepriekš minēto Pirmās un Otrās
kredītiestāžu direktīvas noteikumiem, kā arī uz Padomes 1979. gada
5. marta Pirmo direktīvu 79/267/EEK par normatīvo un administratīvo
aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu
tiešajā dzīvības apdrošināšanā (OV L 63, 1. lpp.), kuras tā
precīzāk izskatījusi savos rakstveida apsvērumos (skat. XII,
B daļas 2. punkta i) apakšpunktu).Visbeidzot,
Apvienotās Karalistes valdība atgādina, ka no Tiesas prakses izriet, ka
tad, ja Kopiena, pamatojoties uz nodaļām par uzņēmējdarbību un
pakalpojumiem, ir pieņēmusi noteikumus, kas paši par sevi ir ekskluzīvas
saskaņošanas pasākumi, pat neparedzot konkrētas tiesību normas
starptautiskas kompetences īstenošanai, šie iekšējie noteikumi paši par
sevi var būt pamatojums Kopienas netiešai starptautiskai kompetencei
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā AETR). Tomēr gadījumos,
kad atbilstošie iekšējie noteikumi nav ekskluzīvas saskaņošanas
pasākumi, arī ārējā kompetence, kas izriet no iekšējās kompetences
īstenošanas, nebūt nav ekskluzīva.F –  Sestais jautājumsNe Padome, ne arī valstis, kas iesniegušas apsvērumus,
nesniedz atbildes uz argumentiem, ko Komisija izvirzījusi, lai
pierādītu, ka vajadzīga tikai Kopienas ārējā darbība. Tām tika lūgts uz
tiem atbildēt vai arī norādīt, kāpēc tās neuzskata par vajadzīgu to
darīt.Padome uzsver, ka tai bijis
grūti saprast Komisijas piedāvātos argumentus, lai pierādītu, ka
vajadzīga tikai Kopienas ārējā darbība. Turklāt tā nav uzskatījusi par
vajadzīgu uz tiem konkrēti atbildēt, ko tā pamato šādi.Vispirms Padome norāda, ka precedents, uz ko Komisija atsaukusies, aizstāvot to, ka “vajadzīgs”, lai GATS
piedalītos tikai Kopiena, attiecas uz tā sauktajiem “Eiropas”
nolīgumiem ar Centrālās un Austrumeiropas valstīm, ko Kopiena slēgusi
tieši kopīgi ar dalībvalstīm.Tālāk Padome,
tāpat kā Eiropas Parlaments uzskata, ka Komisija ir sajaukusi divus
atsevišķus jautājumus – tiesisko pamatojumu, kas Kopienas likumdevējam
jāievēro, un politiskā izdevīguma kritērijus, saskaņā ar kuriem Kopienas
likumdevējs pieņem lēmumu rīkoties (vai nerīkoties) un apjomu, kas šai
rīcībai jāpiešķir.Visbeidzot, Padome
uzskata, ka Komisijas arguments, kas pamatots ar apdraudējumu, kuru var
radīt nesaskaņota dalībvalstu starptautiska rīcība, ja tās slēdz GATS un TRIPs saskaņā ar savu kompetenci, ir balstīts uz faktu kļūdainu atspoguļojumu.Padome
uzsver, ka vairākumā jomu, kuras aptver abi iepriekš minētie nolīgumi,
dalībvalstu kompetence līdz šim nav apstrīdēta un tiek pastāvīgi
īstenota starptautiskā mērogā (piemēram, nolīgumi, kas slēgti saistībā
ar WIPO [Pasaules intelektuālā īpašuma organizāciju]). Tas nav
kavējis Kopienas iekšējās likumdošanas un Kopienas ārējās rīcības tālāku
attīstību.Dānijas un Grieķijas valdības par šo jautājumu nesniedz Tiesai nekādus paskaidrojumus.Vācijas valdība
uzskata, ka tad, ja varētu pieņemt, ka – kā to papildus apgalvo
Komisija – Kopienai būtu pienākums rīkoties atbilstoši pilnvarām, ko tai
piešķir EK līguma 100.a un 235. pants, šāda nostāja būtu
pretrunā šī paša Līguma 4. pantam un novestu pie Līguma grozīšanas.
Federālā valdība atsaucas uz institucionālām problēmām, ko šāda nostāja
izraisītu attiecībā uz apsvērumiem, kurus Vācijas Konstitucionālā tiesa
[Bundesverfassungsgericht] norādījusi savā 1993. gada
12. oktobra lēmumā par Līguma par Eiropas Savienību ratifikāciju,
īpaši daļā C II 3.b, kas nosaka:“Savienības
līgums ierobežojošā veidā principiāli nošķir noteiktas valsts varas
kompetences īstenošanu, no vienas puses, un Līguma pārskatīšanu, no
otras puses; tāpēc Līguma interpretēšana nedrīkst izpausties kā tā
paplašināšana; šāda kompetences noteikumu interpretācija nevar būt
saistoša Vācijai.”Spānijas valdība
uzskata, ka Komisijas izvirzītie argumenti, lai pierādītu, ka vajadzīga
tikai Kopienas ārējā darbība, ir pretrunā EK līguma 3.b pantā un 4.
panta 1. punktā izklāstītajam kompetences īpašas piešķiršanas principam.
Tas, ka ir konstatēts, ka vajadzīga Kopēja ārēja darbība, pats par sevi
nevar būt pamatojums Kopienas ekskluzīvai kompetencei, ja dalībvalstis
Kopienai to nav piešķīrušas. Pieļaut pretējo nozīmētu mainīt līgumu,
pārkāpjot kārtību, kas šajā sakarā ir noteikta Līguma par Eiropas
Savienību N pantā. Spānijas valdība piebilst, ka iekšējās un ārējās
kompetences paralēlisma teorija, kas izstrādāta Tiesas praksē,
nenozīmē, ka jomās, kurās Kopienai nav iekšējās kompetences, tā var to
iegūt, slēdzot ārēju nolīgumu, un tādējādi Kopienas iekšienē izdot
tiesību aktus jomās, kurās tas iepriekš nebija iespējams.Francijas valdība
uzskata, ka EK līguma 100.a un 235. pants, uz ko papildus
atsaucas Komisija, lai pamatotu Kopienas ekskluzīvu kompetenci, dod
Padomei plašas pilnvaras novērtēt, vai ir izpildīti to piemērošanas
nosacījumi.Šajā saistībā Francijas valdība norāda, ka vairumā nozaru, ko aptver TRIPs līgums un GATS,
netiek mainīti esošie Kopienas noteikumi. Tāpat nebūs vajadzīga tikai
pašas Kopienas rīcība, lai īstenotu Kopienas mērķus. Ar retiem
izņēmumiem minētos nolīgumus neīstenos Kopiena, jo dalībvalstīm joprojām
būs kompetence daudzos jautājumos. Francijas valdība no tā secina, ka
nav ne vajadzīgs, ne arī iespējams, ka tikai Kopiena slēdz PTO nolīgumu.Nīderlandes valdība
uzskata, ka Komisijas izklāstītie argumenti, lai pierādītu, ka
vajadzīga tikai Kopienas ārējā darbība, pieder pie Komisijas iecerētās lege ferenda politikas. Bet pašreizējā Kopienas integrācijas stadijā minētie argumenti nevar izrietēt no Tiesas prakses spriedumā lietā AETR piemērošanas.Portugāles valdība
uzskata, ka Kopienas ārējai kompetencei jābalstās uz juridiskiem
kritērijiem un tā nevar būt atkarīga no kopīgas darbības izdevīguma vai
vajadzības pakāpes. Ārējā kompetence var izrietēt no Līguma noteikumiem,
kas nosaka iekšējo kompetenci, tiktāl, ciktāl var uzskatīt, ka šī ārējā
kompetence vajadzīga kāda no Kopienas mērķu sasniegšanai, un ja vien
tas nenoved pie tā, ka Kopiena piesavinās tiesības veikt pasākumus jomā,
kas ir pašu dalībvalstu kompetencē. Portugāles valdība atgādina arī
kompetences īpašas piešķiršanas principu, ko, pēc tās uzskatiem,
Komisijas nostāja pārkāpj.Ņemot vērā
iepriekš minēto, Portugāles valdība uzskata, ka tas, ka vajadzīga
Kopienas ārējā darbība, nepierāda Kopienas kompetences ekskluzivitāti.
Ir skaidrs, ka PTO nolīgums un it īpaši tā pielikumi attiecībā uz GATS un TRIPs
līgumu skar jomas, kas daļēji ir dalībvalstu kompetencē, tāpēc
Komisijas izvirzītie argumenti, ar ko tā cenšas pierādīt, ka Kopienai
šajā jomā ir ekskluzīva kompetence, atspoguļo tikai politisku vērtējumu.Atbildot
Komisijai, kura uzsver, ka gadījumā, ja Kopienai un dalībvalstīm tiktu
atzīta kopīga kompetence slēgt nolīgumu, tiktu skarta iekšējā tirgus
kohēzija, notiktu konkurences izkropļojumi un samazinātos konkurences
iespējas trešo valstu tirgos, Lielbritānijas valdība uzsver, ka
situācija, ko Komisija piedāvā kā hipotēzi, ir dominējusi Urugvajas
sarunu raundā. Jau no paša sākuma un visu sarunu laikā tika skaidri
norādīts, ka tās tiek veiktas, vēl nepieņemot lēmumu par Kopienas un
dalībvalstu kompetenci atsevišķos jautājumos. Sarunas veica Komisija,
kurai bija uzdots pārstāvēt Kopienu un dalībvalstis. Pēdējo intereses
aizsargāja Kopienas procedūras, kas paredzētas vienprātības panākšanai.
No dalībvalstu viedokļa sarunas noritēja, ņemot par pamatu hipotēzi, ka
Kopienai un dalībvalstīm ir kopīga kompetence. Minētajās sarunās
panāktajā tika pilnībā ņemtas vērā kā Kopienas, tā arī valstu intereses.Kā
nozari, kurā varētu notikt konkurences izkropļojumi, Komisija min
finanšu nozari. Bet šī hipotēze jau ir pārbaudīta daudzpusējās sarunās
(Apvienotā Karaliste atgādina, ka GATS ietver pielikumu par finanšu pakalpojumiem). Apvienotā Karaliste uzskata, ka šeit var redzēt līdzsvarotu sarunu
ietekmes izpausmi, ko pēc Komisijas viedokļa var panākt vienīgi ar
Kopienas ekskluzīvas kompetences palīdzību. Minētā valdība norāda, ka
tādas pašas grūtības, ar kādām bija jāsastopas sarunās par GATS
pielikumiem attiecībā uz finanšu pakalpojumiem, parādījās arī tad, kad
Padomē bija jāpanāk vienošanās jautājumos, par kuriem tiek uzskatīts, ka
tie ir ekskluzīvā Kopienas kompetencē (savstarpīgums attiecībā uz
kredītiestādēm atbilstoši Otrās direktīvas par kredītiestāžu darbību
9. pantam).Apvienotā Karaliste
uzskata, ka Komisija pati pamatoti atzīst, ka starp dalībvalstīm nevar
būt brīvas pakalpojumu aprites. Tas nozīmē, ka tas, ka kādam trešās
valsts valstspiederīgajam ir pieeja kādas dalībvalsts tirgum, pats par
sevi viņam negarantē tiesības sniegt pakalpojumus vai uzsākt darbību
citās dalībvalstīs, jo nodaļas par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un
pakalpojumiem attiecas vienīgi uz dalībvalstu valstspiederīgajiem.Apvienotās
Karalistes valdība norāda, ka Komisija tomēr uzstāj uz diviem
argumentiem. Pirmkārt, tas, ka nolīgumus ar trešajām valstīm slēgtu
dalībvalstis, dažām valstīm radītu tādas priekšrocības, kādu nebūtu
citām, izraisot nepieņemamu konkurences izkropļojumu. Otrkārt, dažu
dalībvalstu valstspiederīgie trešo valstu tirgos iegūtu tādas
priekšrocības, kuras nebūtu pieejamas citu dalībvalstu
valstspiederīgajiem.Apvienotā Karaliste
tomēr vēlas piezīmēt, ka iespēju dalībvalstij ar trešo valsti slēgt
nolīgumu, kas regulētu kādas profesionālas darbības veikšanu tās
teritorijā, nevar uzskatīt par nesavienojamu ar iekšējo tirgu. Tiesa
savā 1994. gada 9. februāra spriedumā lietā C‑154/93 Tawil‑Albertini (Recueil,
I‑451. lpp.) ir lēmusi, ka Padomes 1978. gada 25. jūlija
Direktīva 78/686/EEK par zobārstu diplomu, sertifikātu un citu
kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par
pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību un
brīvību sniegt pakalpojumus (OV L 233, 1. lpp.), neskar
dalībvalstu kompetenci slēgt ārējus nolīgumus ar trešajām valstīm
minētajā jomā. Taču šīs kompetences īstenošana var ietekmēt konkurences
nosacījumus starp dalībvalstīm. Kvalifikācija, kas iegūta trešajā
valstī, tādējādi vienā dalībvalstī var tikt atzīta, bet citā nē. Tāpat
šāda kompetence var izraisīt to, ka vienas dalībvalsts pilsoņa
kvalifikācija tiek atzīta trešā valstī, bet citas dalībvalsts pilsoņa
kvalifikācija savukārt netiek atzīta, un tas viss, neskatoties uz to, ka
Kopienā gan viena, gan otra kvalifikācija tiek uzskatīta par
līdzvērtīgu. Šādu situāciju, kas izriet no Kopienas un dalībvalstu
kopīgas kompetences aplūkojamajā nozarē, pašu par sevi nevar uzskatīt
par tādu, kas ir pretrunā ar iekšējo tirgu. Tam tā jābūt vēl jo vairāk
attiecībā uz iespēju dalībvalstīm slēgt nolīgumus ar trešām valstīm
pakalpojumu jomā tajās nozarēs, kurās vēl nav pieņemti iekšējie
noteikumi.Turklāt nozarēs, kurās iekšējie
noteikumi ir pieņemti, Padome var nolemt, ka Kopienai būs ekskluzīva
ārējā kompetence (skat., piemēram, Otrās direktīvas par kredītiestāžu
darbību 9. pantu). Tas, vai aptvertajā jomā jāparedz Kopienas
ekskluzīva kompetence, Padomei jānosaka, kad tā pieņem iekšējos
noteikumus kādā konkrētā nozarē. Ja Padome tādā veidā piešķir Kopienai
ekskluzīvu ārējo kompetenci, tas ļauj nodrošināt vienlīdzīgus
konkurences apstākļus gan Kopienas iekšienē, gan vienlaikus arī starp
dažādu dalībvalstu valstspiederīgajiem trešo valstu tirgos. Tādējādi
apjoms, kas, pieņemot iekšējos noteikumus saskaņā ar nodaļām par
uzņēmējdarbību un pakalpojumiem, tiek atstāts dalībvalstu ārējā
kompetencē, ir atkarīgs no Kopienas likumdevēja lēmuma. Šī analīze ir
daudz piemērotāka nekā Komisijas proponētā nostāja, saskaņā ar kuru
Komisijas ekskluzīvā ārējā kompetence automātiski izriet no paša Līguma
noteikumiem. Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka, ņemot vērā, ka
Līguma nodaļas par uzņēmējdarbību un pakalpojumiem pašas par sevi neļauj
identificēt “īpašu mērķi”, kurš piešķirtu Kopienai netiešu ārējo
kompetenci, pamatu Kopienas ārējai kompetencei pakalpojumu jomā var dot
atbilstoši šīm nodaļām pieņemti iekšējo atvasināto tiesību aktu
noteikumi. Tomēr šādu noteikumu nav visās ekonomikas darbības jomās, ko
aptver GATS, un tad, kad tie ir, tie ne vienmēr izpaužas kā ekskluzīvas saskaņošanas pasākumi jomās, ko tie aptver.Komisija
uzsver, ka dalībvalstu un Kopienas kopīga kompetence grautu iekšējo
tirgu. Pamatojot šo argumentu, tā norāda, ka pakalpojumu sniedzēji, kas
ir kādas trešās valsts valstspiederīgie, varēšot dibināt sabiedrības
atbilstoši tās dalībvalsts likumiem, kurā tas tiem būs atļauts, un pēc
tam veidot pārstāvniecības un filiāles citās dalībvalstīs, tādējādi
pakļaujot šo valstu valstspiederīgos paaugstinātai konkurencei, ko
radītu attiecīgo trešo valstu sabiedrības. Minētais arguments
nepārliecina Apvienotās Karalistes valdību.Pirmkārt,
meitas sabiedrība, ko kādā dalībvalstī izveido trešās valsts
valstspiederīgais, ir pakļauta šīs dalībvalsts tiesību aktiem, un šīs
sabiedrības filiāles un pārstāvniecības savukārt ir pakļautas to
dalībvalstu tiesību aktiem, kurās tās ir izveidotas.Otrkārt, GATS
nevar izraisīt to, ka, vienkārši nodibinot sabiedrību kādā dalībvalstī,
tā varētu kalpot par tramplīnu citu dalībvalstu tirgus iekarošanai.
Specifisko saistību grafiks ar nosaukumu “Nacionālā režīma ierobežojumi”
noteic, ka “attiecībā uz (trešo valstu sabiedrību) meitas sabiedrībām,
kas izveidotas atbilstoši kādas dalībvalsts tiesību aktiem, var noteikt
mazāk labvēlīgu režīmu, ja Kopienas teritorijā tām ir tikai juridiskā
adrese un ja vien tās nevar pierādīt reālu un pastāvīgu saikni ar
attiecīgās dalībvalsts ekonomiku”.Turklāt jāuzsver, ka meitas sabiedrības izveidošana ir tikai viens no pakalpojumu sniegšanas veidiem, kas paredzēti GATS.
Tos var sniegt arī pārstāvniecības vai filiāles. Katrā ziņā tas, ka
trešo valstu valstspiederīgie dibinātu pārstāvniecības vai filiāles,
nevar iekšējā tirgū izraisīt tādas sekas, kādas Komisija piedēvē šo
valstspiederīgo dibinātajām meitas sabiedrībām dalībvalstīs. Trešās
valsts sabiedrības pārstāvniecībai vai filiālei, kas izveidota kādā
dalībvalstī, nav tiesību ne uzsākt uzņēmējdarbību, ne arī sniegt
pakalpojumus citu dalībvalstu teritorijā. Tomēr, paturot spēkā iepriekš
minētos ierobežojumus, GATS uzņēmējdarbības uzsākšanai, veidojot
pārstāvniecības un filiāles, piemērojams tādā pašā veidā kā
uzņēmējdarbības uzsākšanai, izveidojot meitas sabiedrību.Pamatojoties
uz sekām, kas izriet no Līguma 58. panta attiecībā uz trešās
valsts valstspiederīgajiem, kas uzsāk uzņēmējdarbību kādas dalībvalsts
teritorijā, tādējādi nevar secināt, ka vajadzīga ekskluzīva ārējā
kompetence. Tāpēc arguments, ko Komisija pamato ar 58. pantu, nevar
skart dalībvalstu kompetenci attiecībā uz GATS piemērošanu uzņēmējdarbības sākšanai, dalībvalstīs veidojot pārstāvniecības vai filiāles.Attiecībā
uz argumentu, ko Komisija pamato ar iespēju piemērot savstarpējus
pretpasākumus, Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka jautājums par
kompetences sadalījumu starp Kopienu un dalībvalstīm, lai slēgtu
starptautisku nolīgumu, nevar tikt atrisināts, pamatojoties uz kādu no
minētā nolīguma noteikumiem, bet gan, pamatojoties uz visu noteikumu
kopumu. Noteikums par savstarpējiem pretpasākumiem pats par sevi nevar
palielināt Kopienas kompetenci attiecībā uz nolīgumu par pakalpojumiem
vai attiecībā uz to pašu nolīgumu samazināt dalībvalstu kompetenci.Komisijai, kas uzskata, ka tas, ka dalībvalstis slēgtu GATS, ietekmētu vai mainītu Kopienu tiesību apjomu, jo Kopienas noteikumi aptver visas GATS
jomas, Apvienotā Karaliste atbild, ka minētais apgalvojums ir pilnīgi
nepareizs. Kopienas iekšējie noteikumi neaptver visas saimnieciskās
darbības uzņēmējdarbības sākšanas vai pakalpojumu jomās, un tur, kur
minētie noteikumi pastāv, tie bieži vien ir tikai daļējas saskaņošanas
vai minimālo standartu noteikšanas pasākumi.Apvienotā Karaliste pauž izbrīnu par Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru GATS
varētu vienā vai otrā veidā būt pretrunā Kopienas primārajiem vai
atvasinātajiem tiesību aktiem un ka tāpēc saskaņā ar Tiesas judikatūru
lietā AETR GATS slēgšana būtu Kopienas ekskluzīvā kompetencē. Komisijai, kad tā apsprieda GATS
slēgšanu, bija jārūpējas par nolīguma atbilstību Kopienu tiesībām.
Komisija apgalvo, ka apspriedusi nolīguma slēgšanu, ņemot vērā visas
pastāvošās Kopienu tiesības. Apvienotās Karalistes valdība neslēpj, ka
tai šķiet, ka Komisija par katru cenu cenšas atrast jebkādu nesaderību,
kas varētu pastāvēt starp GATS un Kopienu tiesībām, lai to
izmantotu kā ieganstu Kopienas ekskluzīvās kompetences apstiprināšanai.
Apvienotā Karaliste uzsver, ka Komisija neparāda, vai tik tiešām pastāv
pretrunas starp GATS un spēkā esošajiem Kopienas noteikumiem. Katrā ziņā, ja starp GATS
un noteiktiem spēkā esošiem Kopienas noteikumiem šādas pretrunas
atklātos, tās neizslēgtu dalībvalstu kompetenci ārpus aplūkojamo
Kopienas noteikumu darbības jomas.Komisijai, kas uzsver, ka tas, ka TRIPs
līgumu savā vārdā slēgtu arī dalībvalstis, varētu ietekmēt vai mainīt
Kopienu tiesību apjomu, Apvienotā Karaliste atbild, ka Kopienai protams
ir kompetence attiecībā uz TRIPs līgumu, bet tikai tiktāl, ciktāl
šis nolīgums varētu ietekmēt saskaņošanas pasākumus, kas pieņemti
saskaņā ar 100.a pantu vai regulu par Kopienas preču zīmi, kas
pieņemta, pamatojoties uz 235. pantu. Apvienotā Karaliste uzsver,
ka tādējādi tās domstarpības ar Komisiju ir nevis par Kopienas ārējo
kompetenci jomā, ko aptver TRIPs līgums, bet gan par minētās kompetences ekskluzivitāti.Atsaucoties uz principiem, ko Tiesa formulējusi savā atzinumā 2/91, Apvienotā Karaliste secina, ka kompetence slēgt TRIPs līgumu ir sadalīta starp Kopienu un dalībvalstīm, jo lielākajā daļā jomu, ko aptver TRIPs
līgums, vai nu vispār nav bijis Kopienas saskaņošanas pasākumu, vai arī
tie bijuši tikai daļēji, tieši vai netieši atzīstot valstu intelektuālā
īpašuma tiesības.Komisija min tikai vienu piemēru jomai, kurā TRIPs
līguma noteiktie minimālie nosacījumi varētu būt stingrāki par tiem,
kas noteikti Kopienas tiesību aktos (runa ir par obligāto licenču
piešķiršanas nosacījumiem pusvadītāju topogrāfijas jomā, kurus precizē
iepriekš minētajā direktīvā Nr. 87/54). Tas, ka TRIPs līgums var ietekmēt vai mainīt minētās direktīvas apjomu, ir pietiekams iemesls, lai Kopiena piedalītos TRIPs
līguma slēgšanā. Tas tomēr nevar attaisnot, ka Kopienai tiktu nodota
ārējā kompetence slēgt nolīgumus, kas lielā mērā skar jautājumus,
attiecībā uz kuriem Kopienas likumdevējs nav neko darījis vai attiecībā
uz kuriem EK līgumā vai piemērojamajos atvasinātos tiesību aktos ir
noteikts, ka tie paliek dalībvalstu kompetencē.Komisijai, kura uzsver, ka tas, ka dalībvalstīm būtu tiesības rīkoties jomā, ko aptver TRIPs
līgums, var novest pie atšķirībām un konfliktiem valstu ārējā režīmā,
kas savukārt Kopienas mērogā var ietekmēt pašreizējos vai turpmākos
saskaņošanas pasākumus, Apvienotā Karaliste atbild, ka kompetence, ko
dalībvalstis dala ar Kopienu attiecībā uz TRIPs līguma slēgšanu,
nekādā gadījumā neļauj tām darboties veidā, kas nav savienojams ar
esošajiem Kopienas noteikumiem, gan pieņemot likumdošanu, gan slēdzot
jaunus starptautiskus nolīgumus, kas būtu pretrunā Kopienu tiesībām.G –  Septītais jautājumsKomisijai tika lūgts izskaidrot argumentus, ko tā izvirza, lai pierādītu, ka gadījumā, ja GATS un TRIPs līguma slēgšanā kopīgi piedalītos gan Kopiena, gan dalībvalstis, tiktu ietekmēti vai mainīti pastāvošie Kopienas noteikumi.Komisija uzskata, ka tad, ja kredītiestāžu jomā tiktu atzīta jaukta kompetence, Kopienas noteikumi – Tiesas prakses AETR lietā nozīmē – varētu tikt ietekmēti vai mainīti trijos veidos.Pirmkārt,
ja dalībvalstis pašas varētu noteikt savas specifiskās saistības
attiecībā uz kredītiestāžu darbības uzsākšanu to teritorijā, tiktu
ietekmēti iepriekš minētās Otrās direktīvas par kredītiestāžu darbību
noteikumi, it īpaši tie, kas attiecas uz atļaujas piešķiršanas
nosacījumu saskaņošanu (II sadaļa). Turklāt tiktu atņemta nozīme
Otrās direktīvas 9. pantā paredzētajam sarunu mehānismam, kura
uzdevums ir panākt, lai Kopienas kredītiestādēm nodrošinātu tādu pašu
pieeju trešo valstu tirgiem, kāda ir šo trešo valstu sabiedrībām
Kopienas tirgū. Tas nozīmētu atgriešanos laikā, kad katrai dalībvalstij
bija savs savstarpīguma režīms.Otrkārt,
dalībvalstīm būtu iespēja saskaņā ar savu kompetenci noteikt savu
specifisko saistību veidu un līmeni. Tādā gadījumā varētu vienlaicīgi
pastāvēt vairāki prasību līmeņi – jomās, kas ir dalībvalstu kompetencē,
būtu GATS specifisko saistību līmenis A, jomās, kas ir Kopienas
kompetencē, – Kopienas noteikumi (līmenis B), no vienas puses, un
Kopienas specifiskās saistības attiecībā uz GATS (līmenis C), no
otras puses. Tā kā ir iespējams, ka šie trīs līmeņi varētu atšķirties,
var tikt ietekmētas vai mainītas – sprieduma lietā AETR nozīmē – Kopienas tiesību normas.Visbeidzot,
ja katra dalībvalsts varētu noteikt savas saistības, kas tāpat kā
Kopienas saistības būtu jāpiemēro saskaņā ar vislielākās labvēlības
režīmu, ievērojamu daļu savas nozīmes zaudētu Kopienas tiesību normas
par pieeju kredītiestāžu tirgum. Tas it īpaši attiektos uz jomām,
attiecībā uz kurām tiek pieprasīta jaukta kompetence, pamatojoties uz
to, ka Kopienas tiesību aktos ir tikai minimālie noteikumi. Ņemot vērā,
ka šādā gadījumā Kopienas un dalībvalstu kompetence attiektos uz vienu
un to pašu priekšmetu, jebkuras saistības, ko būtu uzņēmusies kāda
dalībvalsts, atņemtu nozīmi Kopienas saistībām.Komisija atgriežas arī pie jautājuma par intelektuālo īpašuma tiesību izmantošanas problēmu. Tā norāda, ka TRIPs
līgums ļauj dalībvalstīm brīvi noteikt tiesību izmantošanas režīmu ar
noteikumu, ka tās to piemēro atbilstoši vislielākās labvēlības režīma un
nacionālā režīma principam (skat. 6. pantu) un ka Kopienu tiesībās
savukārt piemēro Kopienu tiesību izmantošanas principu. Tādējādi
jauktas kompetences gadījumā varētu vienlaicīgi pastāvēt trīs tiesību
izmantošanas režīmi:–        dažas
dalībvalstis saskaņā ar savu kompetenci varētu piemērot starptautisko
tiesību izmantošanas režīmu attiecībā uz trešām valstīm_–        pārējās dalībvalstis pieņemtu valsts tiesību izmantošanas principu_–        katrā
ziņā jomās, kas ir Kopienas kompetencē, visām dalībvalstīm būtu
jāpiemēro Kopienu tiesību izmantošanas princips.Zinot,
ka ne vienmēr būs viegli noteikt, atbilstoši kādam režīmam noteikts
ražojums vai pakalpojums, kura daļa ir intelektuālā īpašuma tiesību
priekšmets, tiek ievests kādā no dalībvalstīm, tajās tiks ierosinātas
prasības par intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem. Iespējams, tiktu
skarts arī paralēlais imports. Pastāv varbūtība, ka tiktu mainīta vai
ietekmēta brīvas aprites principa darbības apjoms.Piemēram,
ja kāds intelektuālo tiesību īpašnieks vai kāds cits ar viņa piekrišanu
kādas trešās valsts tirgū izplatīs noteiktu preci, paralēlie
importētāji to varēs importēt tajās Kopienas dalībvalstīs, kuras piemēro
starptautisko tiesību izmantošanas principu. Tomēr īpašnieks varēs likt
pārtraukt minētās preces importēšanu tajās dalībvalstīs, kuras piemēro
valsts tiesību izmantošanas principu. No iepriekš minētā Tiesas
sprieduma lietā EMI/CBS netieši izriet, ka tiesību
īpašnieks no valsts, kas piemēro starptautisko tiesību izmantošanas
principu, varēs aizliegt paralēlajiem importētājiem ievest attiecīgās
preces citās dalībvalstīs. Tas būs iespējams tāpēc, ka tiesību īpašnieks
nebūs devis piekrišanu sākotnējam attiecīgās preces importam Kopienā,
ko veicis paralēlais importētājs. Tādējādi nebūs iespējams piemērot
Kopienu tiesību izmantošanas principu. Tāpēc šajā jomā ir vajadzīga
saskaņošana, un tā jau ir veikta attiecībā uz dažām intelektuālā īpašuma
tiesībām tā, lai nepieļautu starptautisko tiesību izmantošanas principa
piemērošanu.Komisija atgādina, ka GATS
neļauj vienpusēji mainīt specifisko saistību grafiku trīs gadus pēc tās
stāšanās spēkā. Tāpēc, ja šādas izmaiņas atņem vai apdraud citu GATS
dalībvalstu tiesības, ir jāmaksā kompensācija (XXI pants). Šī
iemesla dēļ Komisija uzskata, ka dalītas kompetences gadījumā
dalībvalstis, iespējams, mēģinās stāties ceļā jebkādām Kopienu tiesību
izmaiņām, baidoties, ka var nākties maksāt kompensāciju trešām valstīm.
Šāda Kopienu tiesību iesaldēšana, pēc Komisijas domām, ir Kopienas
tiesību normu ietekmēšana vai mainīšana sprieduma lietā AETR nozīmē.Turklāt Komisija norāda, ka GATS
V pants attiecībā uz ekonomikas integrāciju paredz vispārēju
izņēmumu. Tomēr nav skaidrs dažu V panta noteikumu apjoms. Nav
pilnīgas pārliecības, ka Eiropas nolīgumi, kas noslēgti ar Centrālās un
Austrumeiropas valstīm (skat. nolīgumus, ko Kopiena vai Kopienas ir
noslēgušas ar Polijas Republiku 1991. gada 16. decembrī,
OV 1993, L 348, 2. lpp.; ar Čehijas un Slovākijas
Federatīvo Republiku 1991. gada 16. decembrī, OV 1992,
L 155, 2. lpp.; ar Ungārijas Republiku 1991. gada
16. decembrī, OV 1993, L 347, 2. lpp.; ar Bulgārijas
Republiku 1993. gada 8. martā, OV L 323, 2. lpp.;
ar Rumāniju 1993. gada 1. februārī, OV L 81,
2. lpp.), atbilst V panta nosacījumiem. Ja izrādītos, ka daži
no nolīgumiem neatbilst minētajam pantam, tos – kā preferenču nolīgumus –
varētu atstāt spēkā tikai tad, ja tiktu panākts izņēmums no vislielākās
labvēlības režīma principa. Ja dalībvalstis iebilstu pret šādas
prasības veikšanu, minēto nolīgumu darbība, ievērojot vislielākās
labvēlības režīma principu, būtu jāattiecina uz visām GATS dalībvalstīm.Komisija
uzsver arī, ka attiecībā uz obligāto licenču piešķiršanu iepriekš
minētās direktīvas Nr. 87/54 par pusvadītāju izstrādājumu
topogrāfiju 6. pants neparedz tik stingrus nosacījumus kā TRIPs
līgumā noteiktie minimālie nosacījumi. Atsaucoties uz iepriekš minēto
atzinumu 2/91 (25. un 26. punkts), Komisija atgādina, ka jau
tas vien, ka kādā jomā vienlaicīgi pastāv gan starptautiskās, gan
Kopienas tiesību normas, var ietekmēt Kopienu tiesības, pat ja starp
minētajām normām nav pretrunu.Visbeidzot,
Komisija vērš uzmanību uz to, ka, tā kā PTO nolīgums un savstarpējo
pretpasākumu noteikumi, ko paredz vienošanās par noteikumiem un kārtību,
kas nosaka strīdu noregulēšanu, veido vienotu paketi, tad, ja kāda
dalībvalsts pārkāptu kādu no nolīgumiem, kuri pievienoti PTO nolīgumam,
un ja tiktu atzīta jaukta kompetence, tas izraisītu savstarpējus
pretpasākumus saskaņā ar tādu nolīgumu, kurš būtu Kopienas kompetencē.
Šī iespēja veikt savstarpējos pretpasākumus pati par sevi ir Kopienas
tiesību normu ietekmēšana vai mainīšana sprieduma lietā AETR nozīmē.H –  Astotais jautājumsTRIPs
līguma II nodaļas 3. sadaļa katrai PTO dalībvalstij uzliek
pienākumu aizsargāt citu dalībvalstu ģeogrāfiskās izcelsmes norādes.
Padome un Komisija skaidro, ka Padomes 1992. gada 14. jūlija
Regula (EEK) Nr. 2081/92 par lauksaimniecības produktu un pārtikas
produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu
aizsardzību (OV L 208, 1. lpp.) daļēji atbilst šai prasībai.
Padomei un Komisijai tika lūgts izskaidrot, kā šī regula var būt pamats trešo valstu izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzībai.Komisija
skaidro, ka saskaņā ar minētās regulas 12. pantu tā attiecas arī
uz trešo valstu ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm – tie nosaukumi, kas
atbilst šajā pantā minētajiem nosacījumiem (it īpaši attiecībā uz
atbilstību specifikācijai un pārbaudes pasākumiem), izmantojot to pašu
procedūru, varēs iegūt īpašo aizsardzību, kuru nosaka minētās regulas
13. pants.Padome atgādina, ka TRIPs
līguma II nodaļas 3. sadaļa katrai līgumslēdzējai pusei
uzliek pienākumu nodrošināt pārējo līgumslēdzēju pušu aizsargāto
tirdzniecības nosaukumu aizsardzību. Jau pašas Līguma būtības dēļ var
nākties apšaubīt aizsardzību, kas piešķirta ar Kopienas tiesību normām.Lai
šo situāciju ilustrētu, Padome min piemēru par Ungārijas, PTO
dalībvalsts, sūdzību, kurā tā apgalvojusi, ka aizsardzība, ko Kopiena
piešķīrusi tirdzniecības nosaukumam “Tokay”, ir pretrunā TRIPs
līgumam, jo šo aizsardzību var piešķirt tikai tiem vīniem, kas ražoti
Ungārijas reģionā Tokajā. Tā kā tirdzniecības nosaukumu “Tokay” aizsargā
Kopienas tiesību akti, Padome uzskata, ka tieši Kopienas, nevis
dalībvalstu kompetencē būtu aizsargāties pret šādām Ungārijas Republikas
pretenzijām šāda veida strīdā.Padome tomēr
atzīst, ka trešo valstu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzības
problēma var izpausties arī tādā veidā, ka Kopienas tiesību akti netiek
skarti, un ka šāda varbūtība tās rakstveida apsvērumos nav paredzēta.Šajā
sakarībā Padome min piemēru par aizsardzību, kas Spānijā piešķirama
Meksikā ražotam alkoholiskam dzērienam, ko sauc par “Meksikas tekilu”.
Padome norāda, ka, ja vien šajā jautājumā netiek pieņemts Kopienas
atvasinātais tiesību akts, šāda problēma ir dalībvalstu kompetencē.
Attiecībā uz šo pēdējo piemēru Padome vēlas mainīt savus rakstveida
apsvērumus – Kopienas tiesību aktu nozīme ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu
jomā pilnībā nesakrīt ar TRIPs līguma II nodaļas 3. sadaļas noteikumiem. Kopienas kompetence, kas izriet no sprieduma lietā AETR, neaptver visu 3. sadaļu, un līdz ar to dalībvalstīm ir daļēja kompetence.I –  Devītais jautājumsKomisijai un Padomei
tika lūgts paskaidrot, vai gadījumā, kad ir pieņemts Kopienas tiesību
akts, kas saskaņo intelektuālā īpašuma tiesības, dalībvalstīm ir
pienākums attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem piemērot normas,
kuras tām jāpieņem.Komisija
uzskata, ka attiecībā uz Kopienas tiesību aktiem, kas saskaņo
intelektuālā īpašuma normas, uz kurām attiecas Parīzes konvencija par
rūpnieciskā īpašuma aizsardzību un Bernes konvencija par literāro un
mākslas darbu aizsardzību, šā jautājuma risinājums ir atrodams jau pašās
šajās starptautiskajās konvencijās.Parīzes
konvencijas 2. un 3. pants tik tiešām Parīzes Savienības
dalībvalstu valstspiederīgajiem un personām, kam šajās valstīs ir
dzīvesvieta vai kas šajās valstīs reāli un nopietni darbojas, paredz
nacionālo režīmu pašreizējām un nākotnē sagaidāmām “priekšrocībām”, ko
šo valstu likumdevēji piešķir rūpnieciskā īpašuma jomā. Šis princips
automātiski ir spēkā attiecībā uz noteikumiem, kas paredzēti Padomes
1988. gada 21. decembra Pirmajā direktīvā 89/104/EEK, ar ko
tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989,
L 40, 1. lpp.).Saskaņā ar Bernes
konvencijas 3. un 5. pantu autoriem, kas ir kādas no Bernes
Savienības valsts valstspiederīgie vai kam kādā no šīm valstīm ir
pastāvīgā dzīvesvieta, ir visas jau pastāvošās un nākotnē sagaidāmās
tiesības, ko šo valstu likumdevēji piešķir to attiecīgo valstu
pilsoņiem.Šis princips ir automātiski jāpiemēro noteikumiem, ko autortiesību jomā paredz:–      Padomes
1992. gada 19. novembra Direktīva 92/100/EEK par nomas
tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas
uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346,
61. lpp.);–      Padomes
1993. gada 27. septembra Direktīva 93/83/EEK par dažu noteikumu
saskaņošanu attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, kas
piemērojamas satelītu apraidei un kabeļu retranslācijai (OV L 248,
15. lpp.).Attiecībā uz citām
intelektuālā īpašuma tiesībām atbilde ir atkarīga no attiecīgajiem
Kopienas tiesību aktiem. Saskaņā ar 3. panta 7. punktu Padomes
1986. gada 16. decembra Direktīvā 87/54/EEK par pusvadītāju
izstrādājumu topogrāfiju tiesisko aizsardzību (OV 1987, L 24,
36. lpp.) par to, vai aizsardzība tiek attiecināta uz trešo valstu
valstspiederīgajiem, lemj Padome. Padomes 1992. gada
19. novembra Direktīvā 92/100/EEK par nomas tiesībām un
patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz
autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346,
61. lpp.), bijis netieši paredzēts, ka dalībvalstis šīs tiesības
turpina piešķirt, pamatojoties uz savstarpīgumu, un Romas konvencijas
līgumslēdzēju pušu valstspiederīgajiem turpina piemērot nacionālo
režīmu. Šī nostāja tikusi tieši apliecināta Padomes 1993. gada
29. oktobra Direktīvā 93/98/EEK par autortiesību un dažu
blakustiesību aizsardzības termiņu saskaņošanu (OV L 290,
9. lpp.). Preambulas divdesmit trešajā apsvērumā ir norāde uz trešo
valstu valstspiederīgo aizsardzību saskaņā ar starptautisku nolīgumu.Padome
vispirms uzsver, ka gadījumos, kad pastāv Kopienas tiesību akts, kas
saskaņo intelektuālā īpašuma tiesības, dalībvalstīm nav pienākuma
attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem piemērot normas, kuras tām
jāpieņem.Saskaņošanas tiesību akti ir
vispārēji vērsti uz iekšējā tirgus izveidi un tā darbības nodrošināšanu,
un to mērķis ir likvidēt šķēršļus brīvai apritei Kopienā. To uzdevums
nav saskaņot režīmu, kas piešķirams trešo valstu valstspiederīgajiem un
sabiedrībām. Turklāt visbiežāk tajos nekas nav teikts par režīmu, ko
katra dalībvalsts var piešķirt trešo valstu valstspiederīgajiem.Padome
tomēr atzīst, ka dažreiz Kopienas saskaņošanas tiesību aktos var būt
iekļauts vispārējs noteikums, kas piemērojams visām darbībām, kuras tiek
veiktas dalībvalstu teritorijā, ieskaitot tās, kuras veic trešo valstu
valstspiederīgie vai sabiedrības. Piemēram, saskaņošanas tiesību akts
var ikvienam speciālistam, kas vēlas darboties Kopienā, vai jebkurai
fiziskai vai juridiskai personai, kas vēlas, lai tiktu aizsargātas kādas
tai piederošas intelektuālā īpašuma tiesības, uzlikt pienākumu
reģistrēties. Šāds vispārējs noteikums attiektos arī uz trešo valstu
valstspiederīgajiem.Tāpēc Padome uzskata,
ka atbildi uz devīto jautājumu var sniegt tikai saistībā ar pašreizējo
Kopienas tiesību aktu saskaņotības līmeni – šobrīd Kopienas tiesību akti
tikai izņēmuma kārtā dalībvalstīm uzliek pienākumus attiecībā uz
intelektuālā īpašuma tiesībām, kas piešķiramas trešo valstu
valstspiederīgajiem.J –  Desmitais jautājumsTā
kā Kopiena nav līgumslēdzēja puse vairākās konvencijās intelektuālā
īpašuma jomā, kuru izpildi kontrolē Pasaules intelektuālā īpašuma
organizācija (WIPO), Komisijai tika lūgts paskaidrot, kas
piedalīsies šo konvenciju izpildes kontrolē, ja tiktu atzīts, ka slēgt
nolīgumus ar trešām valstīm intelektuālā īpašuma jomā ir ekskluzīvā
Kopienas kompetencē.Vispirms Komisija
precizē, ka tā atbalstījusi nostāju, ka Kopienai ir ekskluzīva
kompetence slēgt PTO nolīgumu, tāpēc ka runa ir galvenokārt par
nolīgumu, kurš skar tieši tirdzniecību (trade-related), nevis tāpēc, ka Kopienai ir ekskluzīva kompetence slēgt visus nolīgumus ar trešām valstīm intelektuālā īpašuma jomā.Komisija
norāda, ka ir jāizskata atsevišķi katrs nolīgums, lai noteiktu, vai
runa ir par tirdzniecības nolīgumu, un gadījumā, ja tas tā nav – vai
Kopienas likumdevējs jau ir pieņēmis tiesību aktus, ko attiecīgais
nolīgums varētu ietekmēt, vai gatavojas to darīt, slēdzot minēto
nolīgumu.Komisija uzsver, ka Kopienas ārējā
kompetence var mainīties, it īpaši intelektuālā īpašuma jomā. Tā,
piemēram, pašlaik Kopiena nevar kļūt par Pasaules intelektuālā īpašuma
organizācijas (WIPO) dalībvalsti vai pievienoties tādām šobrīd
spēkā esošām konvencijām kā Parīzes vai Bernes konvencija, jo
pievienoties var tikai valstis. Komisijai ir tikai novērotāja statuss WIPO, kur tā darbojas saskaņā ar dalībvalstīm. Taču Kopiena ir bijusi daudz ciešāk iesaistīta divu nesen izstrādātu WIPO
konvenciju – 1989. gada 26. maija Vašingtonas nolīguma par
intelektuālā īpašuma aizsardzību attiecībā uz integrālajām shēmām un
1989. gada 28. jūnija Madrides protokola attiecībā uz Madrides
nolīgumu par preču zīmju starptautisku reģistrāciju – sagatavošanā.
Diplomātiskajā konferencē Kopienai bija delegācijas statuss, un tā var
kļūt par vienu no šo konvenciju līgumslēdzējām pusēm.K –  Vienpadsmitais jautājumsPadomei un dalībvalstīm, kas iesniegušas apsvērumus,
tika lūgts precīzi norādīt, kādā veidā var nodrošināt Kopienas un
dalībvalstu ārējās darbības vienotību gadījumā, ja tiktu nolemts, ka GATS un TRIPs līguma slēgšanai vajadzīga Kopienas un dalībvalstu kopēja dalība.Padome
norāda, ka jautājums par to, kādā veidā tiks īstenota Kopienas un
dalībvalstu kopējā dalība PTO, vēl nav atrisināts, jo, kamēr nebūs
saņemts tiesas atzinums, nav skaidrības par to, vai ir vai nav kopēja
Kopienas un dalībvalstu kompetence.Padome pagaidām ir tikai aptuveni iezīmējusi risinājumu kopējas dalības gadījumam.Vispirms risinājumam ir pilnībā jāatbilst Līgumiem un acquis communautaire.
Ir jāsaglabā arī viena kopēja oficiālā pārstāvja princips pat tajās
jomās, kas nav vai ir daļēji Kopienas ekskluzīvā kompetencē. Runājot par
lēmumiem, tie būtu jāpieņem Padomē pat par jautājumiem, kas nav
saistīti ar Kopienu, lai Padome varētu pilnībā pildīt uzdevumu, ko tai
uzliek Eiropas Savienības līgums. Visbeidzot, ir jāsaglabā arī vienas
kopējas “pasta kastītes” princips, lai citām PTO dalībvalstīm nebūtu
jānosaka, kam – Kopienai vai dalībvalstīm – ir kompetence. Ikviens
sarunu pieprasījums vai ikviena sūdzība būtu jāadresē vai nu “Eiropas
Savienībai” vai “Kopienai un dalībvalstīm”, un tās būtu jāpieņem
neatkarīgi no jautājuma par to, kura kompetencē tās ir.Padome
piebilst, ka Tiesai, lai atbildētu uz tai uzdoto jautājumu – proti, vai
dalībvalstīm saglabājas kompetence vienā vai otrā konkrētā jomā, kurā GATS vai TRIPs
līgums paredz noteiktas saistības, – nav jāzina, kā tiks veidota
Kopienas un dalībvalstu kopējā dalība. Tā apstiprina, ka katrā ziņā
apzinās pienākumus, ko tai uzliek līguma panti, kuri paredz konsekvenci
visā uz āru vērstā Eiropas Savienības darbībā.Dānijas valdība
norāda, ka no Līguma par Eiropas Savienību C panta un EK līguma
5. panta, kā arī no Eiropas Kopienu Tiesas prakses izriet, ka
Kopienas iestādēm un dalībvalstīm ir pienākums godprātīgi sadarboties un
ka šis godprātīgās sadarbības pienākums ir spēkā gan Kopienas
ekskluzīvas kompetences gadījumā, gan Kopienas un dalībvalstu kopējas
kompetences gadījumā. Attiecībā uz pēdējo šis pienākums pastāv
neatkarīgi no tā, kādā veidā dalībvalstis savu kompetenci īsteno.Vācijas valdība
atsaucas uz “rīcības kodeksu”, ko Padome pieņēma 1994. gada maijā,
lai “pēc Urugvajas raunda” varētu turpināt sarunas pakalpojumu jomā
(skat. šā nolīguma tekstu atbildē uz ceturto jautājumu), kā arī uz
“rīcības kodeksa” projektu, kas tiek apspriests Padomē un ir paredzēts
attiecībā uz visu PTO. Šo kodeksu uzdevums ir likvidēt sarežģījumus, kas
saistīti ar Kopienas un tās dalībvalstu uz āru vērstās darbības
vienotības nodrošināšanu.Arī Grieķijas valdība
skaidro, ka dalībvalstu un Kopienas darbības vienotību attiecībā uz PTO
varēs nodrošināt ar “rīcības kodeksu”, kas pieņemts Padomē ar
dalībvalstu valdību pārstāvju lēmumu. Šāds kodekss noteiktu Komisiju kā
dalībvalstu un Kopienas “kopējo oficiālo pārstāvi” PTO gan jautājumos,
kas ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē, gan arī jautājumos, kas ir
dalībvalstu kompetencē. Attiecībā uz otro jautājumu kategoriju
dalībvalstis tiks aicinātas formulēt kopējās nostājas, ko Komisija darīs
zināmas attiecīgajās PTO struktūrās. Visbeidzot, gadījumā, ja
dalībvalstis nespēs panākt kopējo nostāju, un tikai šajā gadījumā tās,
kā uzskata Grieķijas valdība, varēs savu nostāju PTO aizstāvēt pašas.Arī Spānijas valdība
uzsver vajadzību pieņemt rīcības kodeksu, kurš paredzētu izmantot
procedūras, kuras Līgumos ir paredzētas jautājumiem, kas ir Kopienas
kompetencē, un vienprātības panākšanai starp dalībvalstīm jautājumos,
kas ir to kompetencē. Ja izrādīsies, ka vienprātību nav iespējams
sasniegt, dalībvalstīm, kā uzskata Spānijas valdība, būs tiesības pašām
paust savu nostāju. Visbeidzot, Komisija tiks aicināta izteikties un
veikt sarunas Kopienas un dalībvalstu vārdā, ievērojot Padomes vai
dalībvalstu – atkarībā no gadījuma – dotos norādījumus.Arī Francijas valdība
norāda, ka, lai piemērotu Urugvajas raundā noslēgtos nolīgumus, ir
jānodrošina Kopienas un dalībvalstu darbības konsekvence saskaņā ar ES
līguma C panta otro daļu un EK līguma 5. pantu. Francijas valdība
uzskata, ka rīcības kodeksa projekts, kas tiek apspriests Padomē, ļautu
nodrošināt šo darbības vienotību. Šajā kodeksā būtu jāiekļauj šādi
elementi: Komisija ir vienīgais oficiālais pārstāvis PTO; Komisija
Kopienas un dalībvalstu vārdā veic sarunas PTO saskaņā ar tai dotām
pilnvarām, sniedzot regulāras atskaites Padomei un citām tās struktūrām,
kam uzdots sekot sarunām; sadarbība ar dalībvalstīm katrā sarunu vai
diskusiju stadijā. Cita starpā Komisijai būtu jāatbild uz visiem
dalībvalstu paustajiem apspriešanās pieprasījumiem un, ja nepieciešams,
uz laiku jāpārtrauc sarunas. Starp Komisiju, dalībvalstīm un Padomes
ģenerālsekretariātu būtu jāizveidojas ciešai sadarbībai, lai sarunas
varētu veikt koordinēti. Visām darbībām un nostājām būtu jābalstās uz
pieņemto kopējo nostāju, kas jomās, kuras ir Kopienas kompetencē, tiek
pieņemta saskaņā ar līguma attiecīgajiem noteikumiem, un jomās, kas ir
valstu kompetencē, – ar vienprātīgu lēmumu. Dalībvalstis par
jautājumiem, kas ir valstu kompetencē, varētu izteikties tikai tad, ja
nav bijis iespējams pieņemt kopējo nostāju.Nīderlandes valdība
atsaucas uz atzinumu 2/91, lai uzsvērtu, ka kopējas kompetences
gadījumā starp Kopienu un dalībvalstīm ir vajadzīga pēc iespējas ciešāka
sadarbība. Šai sadarbībai būtu jāizpaužas kā rīcības kodeksa
pieņemšanai. Šajā sakarībā Nīderlandes valdība atgādina EEK bijušo
116. pantu, vienošanos saistībā ar Pārtikas un lauksaimniecības
organizāciju (FAO), kā arī procedūras, kas noteiktas Līguma par Eiropas Savienību trešajā pīlārā, it īpaši to, kas paredzēta K5. pantā.Portugāles valdība
uzskata, ka grūtības, kas varētu rasties saistībā ar pašu dalībvalstu
interešu pārstāvību PTO vai saistībā ar dalībvalstu nostājas veidošanu,
nevar ietekmēt atbildi uz jautājumu par kompetences sadalījumu un
traucēt attiecīgos nolīgumus slēgt jauktā veidā. Portugāles valdība
atgādina sadarbības un konsekvences ievērošanas pienākumu, ko paredz
Līguma par Eiropas Savienību C pants, J1. panta 4. punkts
un J2. panta 3. punkts un EK līguma 5. pants. Kopienas
un dalībvalstu darbības vienotības mērķis tika sasniegts PTO sarunu
laikā. Šādi iegūtai pieredzei, kā uzskata Portugāles valdība, būtu jābūt
tāda rīcības kodeksa izstrādes pamatā, kurā būtu noteikti gan Komisijas
kā dalībvalstu oficiālā pārstāvja īpašie uzdevumi, gan veids, kādā
jāpieņem dalībvalstu kopējās vai saskaņotās nostājas jautājumos, kas ir
to kompetencē. Gadījumos, kad tiktu skartas dalībvalstu vitālas vai ļoti
svarīgas intereses, būtu jāmēģina pieņemt vienprātīgu lēmumu.Lielbritānijas valdība
uzsver, ka Tiesas uzdotais jautājums būtībā attiecas uz Kopienas un
dalībvalstu paredzamo līdzdalību PTO. Tā atgādina, ka Kopiena un
dalībvalstis veiksmīgi sadarbojās Urugvajas raunda daudzpusējās sarunās –
tā, it kā visas puses būtu jau no paša sākuma atzinušas kopējās
kompetences principu. Tas pierāda, ka šāda sadarbība ir politiski
iespējama un var būt it īpaši efektīva, nodrošinot Kopienas un
dalībvalstu interešu ievērošanu.Tomēr viens
noteikts sadarbības modelis nevar katrā ziņā būt piemērots visiem
līgumiem un visām situācijām. Šā iemesla dēļ Lielbritānija var tikai
aptuveni iezīmēt iespējamo nostāju saskaņošanas procedūru, ar kuru
Pasaules tirdzniecības organizācijā būs iespējams panākt uz āru vērstās
darbības konsekvenci.1. Procedūra aptvertu
jebkuru Kopienas un dalībvalstu darbību PTO neatkarīgi no tā, vai
attiecīgie jautājumi ir Kopienas kompetencē vai dalībvalstu kompetencē.2.
Komisija parasti būtu vienīgais oficiālais pārstāvis un veiktu sarunas
gan Kopienas, gan dalībvalstu vārdā; tomēr izņēmuma gadījumos arī
dalībvalstīm būtu jābūt iespējai paust savu viedokli un veikt sarunas.
Piemērojamā procedūra paredzētu apstākļus, kādos dalībvalstis varētu šīs
tiesības īstenot.3. Komisija informētu dalībvalstis par sarunu un diskusiju norisi, kā arī dotu tām iespēju pašām piedalīties atbilstošā veidā.4. Komisija vienmēr nosūtītu dalībvalstīm visus dokumentus, kas attiecas uz apspriežamajiem jautājumiem, tajā skaitā to tekstus.5. Komisija ņemtu vērā dalībvalstu viedokli. Par piemērojamām procedūrām būtu vajadzīga atsevišķa vienošanās.6.
Nostājas vai rīcība, par ko tiks lemts, tiktu balstīta uz Kopienu
noteikumiem un procedūrām jomās, kurās tās jāpiemēro (piemēram, saskaņā
ar EK līguma 228. panta 1. punkta otro teikumu), bet citos
gadījumos izrietētu no kopējās nostājas, kas pieņemta ar vienprātīgu
lēmumu.7. Dalībvalstis paustu savu
viedokli, kā tas jau notiek šobrīd, pašas savā vārdā administratīvajos
un budžeta jautājumos, taču tās atturētos pieņemt pārāk atšķirīgas
nostājas.8. Būtu jāpieņem normas, lai
noteiktu veidu, kādā Kopiena piemēro procedūras domstarpību risināšanai
PTO. Šīm normām būtu jāparedz cieša sadarbība starp Komisiju un
dalībvalstīm.9. Gadījumā, ja noteiktas
dalībvalstis skartu citu PTO nolīguma līgumslēdzēju pušu rīcība, kas
būtu pretrunā šim nolīgumam, būtu jābūt noteikumiem, kas starp Komisiju
un dalībvalstīm paredzētu konsultāciju procedūru, kā arī savstarpēju
ciešu sadarbību.Lielbritānijas valdībai nav
nemazāko šaubu, ka procedūra, kas atbilstu iepriekš minētajām iezīmēm,
tiks izstrādāta tuvākajā laikā. Dalībvalstis nekādā gadījumā nevēlas
vājināt lielo ietekmi, kas tām piemīt, kopīgi veicot sarunas, un to
interesēs ir pēc iespējas efektīvāk šo ietekmi izmantot. Tiesas argumentācija I – Ievads1.      Jautājumi,
ko Komisija ar pieteikumu sniegt atzinumu ir iesniegusi Tiesai saskaņā
ar EK dibināšanas līguma 228. panta 6. punktu, vispirms
attiecas uz to, vai Kopienas kompetence slēgt daudzpusējos tirdzniecības
nolīgumus ir vai nav ekskluzīva tiktāl, ciktāl šie nolīgumi skar EOTK
un Euratom ražojumus. Tie attiecas arī uz Kopienas ekskluzīvo
kompetenci, kas izriet vai nu no EK līguma 113. panta vai no
iekšējās un ārējās kompetences paralēlisma, vai arī no EK līguma
100.a un 235. panta, slēgt Vispārējo vienošanos par
pakalpojumu tirdzniecību (turpmāk tekstā – “GATS”) un Līgumu par
ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām (ieskaitot
kontrafaktīvu preču tirdzniecību) (turpmāk tekstā – “TRIPs līgums”).2.      Šie
dažādie nolīgumi ir iekļauti pielikumā Līgumam par Pasaules
tirdzniecības organizācijas izveidošanu (turpmāk tekstā – “PTO
nolīgums”). Pēdējais izveido organizatorisku sistēmu tirdzniecības
attiecību veidošanai un īstenošanai starp dalībvalstīm visos jautājumos,
kas saistīti ar nolīgumiem un juridiskajiem instrumentiem, kuri
ietverti tā pielikumos (PTO nolīguma II panta 1. punkts).
Šajos dažādajos nolīgumos ir ietverti rezultāti, kas gūti Urugvajas
raunda daudzpusējās tirdzniecības sarunās, kuras tika sāktas ar Punta
del Este 1986. gada 20. septembra ministru deklarāciju.3.      Apstiprinot
minēto deklarāciju, Padome un dalībvalstis nolēma, ka, “lai garantētu
vislielāko iespējamo konsekvenci, veicot sarunas, Komisija būs vienīgais
Kopienas un dalībvalstu oficiālais pārstāvis”. Tomēr sanāksmes
protokolā tika precizēts, ka ar šo lēmumu “vēl netiek lemts par Kopienas
un dalībvalstu kompetenci atsevišķos jautājumos”.4.      Tirdzniecības
sarunu komiteja – institūcija, ko Punta del Este konference izveidoja,
lai sekmīgi pabeigtu Urugvajas raunda sarunas, un kura pulcēja augsta
līmeņa amatpersonas, – 1993. gada 15. decembrī apstiprināja
Nobeiguma aktu, kurā tika iekļauti Urugvajas raunda daudzpusējo
tirdzniecības sarunu rezultāti.5.      Padome
1994. gada 7. un 8. marta sesijā nolēma parakstīt PTO
nolīguma Nobeiguma aktu. Tā pilnvaroja Padomes priekšsēdētāju seru Leonu
Britenu, Komisijas locekli, 1994. gada 15. aprīlī Marakešā
Eiropas Savienības Padomes vārdā parakstīt PTO nolīguma Nobeiguma aktu.
Uzskatot, ka šie tiesību akti “attiecas arī uz jautājumiem, kas ir
valstu kompetencē”, arī dalībvalstu valdību pārstāvji tajā pašā datumā
vienojās parakstīt PTO nolīguma Nobeiguma aktu. Savukārt Komisija
sanāksmes protokolā lika ierakstīt, ka “Nobeiguma akts [..] un nolīgumi,
kas ietverti tā pielikumos, ir ekskluzīvā Kopienas kompetencē”.6.      Komisija
1994. gada 6. aprīlī iesniedza pieteikumu sniegt atzinumu.
Tās jautājumi ir formulēti šādi:“Ņemot vērā Urugvajas raunda GATT tirdzniecības sarunu rezultātus, kas ietverti 1993. gada 15. decembra sarunu nobeiguma aktā:1)
Vai Eiropas Kopienas kompetencē ir, pamatojoties uz EK līgumu un it
īpaši uz minētā Līguma 113. pantu vienu pašu vai kopā ar
100.a un/vai 235. pantu, slēgt Līguma par PTO izveidošanu
visas daļas, kas attiecas uz pakalpojumu tirdzniecību (GATS) un uz intelektuālā īpašuma tiesībām, kas saistītas ar tirdzniecību (ieskaitot kontrafaktīvu preču tirdzniecību) (TRIPs līgums)?2)
Vai Eiropas Kopienas kompetencē ir slēgt tās PTO nolīguma daļas, kas
attiecas uz ražojumiem un/vai pakalpojumiem, kas ir ekskluzīvā EOTK un
EAEK līguma piemērošanas jomā?3) Vai
gadījumā, ja atbilde uz iepriekš minētajiem jautājumiem būs
apstiprinoša, tas ietekmē dalībvalstu tiesības slēgt PTO nolīgumu, kad
jau ir panākta vienošanās, ka tās būs PTO dibinātājvalstis?”7.      Līgumi,
par kuriem tika panākta vienošanās Urugvajas sarunu raundā, tika
parakstīti 1994. gada 15. aprīlī Marakešā. Kopiena un tās
dalībvalstis tos parakstīja saskaņā ar iepriekš minētajiem lēmumiem
(skat. 5. punktu).8.      Komisijas
iesniegtais pieteikums sniegt atzinumu 1994. gada 24. maijā
tika izsniegts Padomei un dalībvalstīm. II – Pieteikuma pieņemamība9.      Vispirms
jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas praksi Tiesas atzinumu atbilstoši
Līguma 228. panta 6. punktam var saņemt arī jautājumos, kas
attiecas uz kompetences sadalījumu starp Kopienu un dalībvalstīm
saistībā ar noteikta nolīguma slēgšanu ar trešām valstīm, kā tas arī ir
šajā gadījumā (skat. 1975. gada 11. novembra atzinumu 1/75, Recueil, 1355. lpp. un it īpaši 1360. lpp.; 1979. gada 4. oktobra atzinumu 1/78, Recueil, 2871. lpp., 30. punkts, un 1993. gada 19. marta atzinumu 2/91, Recueil, I‑1061. lpp., 3. punkts).10.    Spānijas
Karaliste secinājusi, ka pieteikums nav pieņemams. Tā uzskata, ka
atzinuma procedūru saskaņā ar 228. pantu var sākt tikai tad, ja
Kopiena vēl nav uzņēmusies starptautiskas saistības. Spānijas Karaliste
uzsver, ka Nobeiguma akta parakstīšana Marakešā bijusi vērsta uz to, lai
apstiprinātu autentiskumu dokumentiem, par kuriem sarunās bija panākta
vienošanās, un cita starpā arī parakstītāju apņemšanos iesniegt šos
dokumentus ratifikācijai attiecīgajām savu valstu institūcijām. Padome
un Nīderlandes valdība pauž šaubas tikai attiecībā uz to, vai līgumu,
kas jau ir parakstīts, var uzskatīt par līgumu, ko tikai paredzēts
slēgt, 228. panta nozīmē.11.    Šie iebildumi un šaubas ir jānoraida.12.    Tiesai
var lūgt sniegt atzinumu saskaņā ar Līguma 228. panta
6. punktu jebkurā brīdī, pirms nav skaidri izteikta Kopienas
piekrišana būt saistītai ar attiecīgo nolīgumu. Tā kā šāda piekrišana
nav izteikta, nolīgums uzskatāms par paredzamu nolīgumu. Tāpēc
pašreizējā pieteikuma pieņemamībai nav nekādu šķēršļu. III – Komisijas jautājumu formulējums13.    Padome
kritizē veidu, kādā Komisija formulējusi savus jautājumus. Tā kā šī
tiesvedība attiecas uz nolīgumu, ko atbilstoši katra savai kompetencei
parakstījusi Kopiena un dalībvalstis, šeit nav runa par to, vai Kopiena
var parakstīt un slēgt šo nolīgumu viena pati (kas, kā uzskata Padome,
ir teorētiska iespēja), bet gan par to, vai “tas, ka Kopiena un
dalībvalstis Urugvajas raunda nolīgumus parakstījušas kopīgi, ir [..]
saderīgi ar Eiropas Kopienu dibināšanas līgumos noteikto kompetences
sadalījumu”, kas nebūtu vajadzīgs, ja viss nolīgums būtu Kopienas
ekskluzīvā kompetencē.14.    Padomes
aizrādījumi, kam pievienojusies Portugāles valdība, ir jānoraida.
Neatkarīgi no tā, vai jautājumi tiek uzdoti tādā veidā, kā to ierosina
Padome, vai tiek formulēti tā, kā to darījusi Komisija, pamatjautājums
ir par to, vai Kopienas kompetence slēgt PTO nolīgumu un tā pielikumus
ir vai nav ekskluzīva. Tieši šo pamatjautājumu Tiesa izskatīs šajā
atzinumā, aplūkojot pēc kārtas dažas īpašas problēmas, ko rada
daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecību, GATS un TRIPs
līgums. Taču vispirms būtu jāapsver argumenti, ko Padome un dažas no
valdībām, kas iesniegušas apsvērumus, pamato ar no dalībvalstīm atkarīgo
teritoriju pārstāvību, un argumenti, ko Portugāles valdība balsta uz
valstu līdzdalību PTO darbības finansēšanā. IV – Dažu no dalībvalstīm atkarīgu teritoriju pārstāvība15.    Attiecībā
uz ekskluzīvu PTO nolīguma un tā pielikumu slēgšanas kompetenci, uz ko
Komisija atsaucas par labu Kopienai, Padome un vairākas valdības, kas
iesniegušas apsvērumus, iebilst, norādot, ka dažām valstīm saglabājas
kompetence slēgt un pildīt nolīgumus, kas attiecas uz teritorijām, kurām
netiek piemēroti Eiropas Kopienu dibināšanas līgumi.16.    Turklāt
Francijas valdība skaidro, ka PTO nolīgumā un tā pielikumos daudzos
jautājumos nav skarta joma, kas pakļauta AZT (aizjūras zemes un
teritorijas) asociācijas režīmam, un ka līdz ar to šajā daļā tikai tās
kompetencē ir slēgt PTO nolīgumu un tā pielikumus.17.    Kā
Tiesa jau lēmusi savā iepriekš minētajā atzinumā 1/78
(62. punkts), attiecīgās teritorijas tiktāl, ciktāl tās ir ārpus
EEK līguma piemērošanas jomas, attiecībā pret Kopienu ir tādā pašā
situācijā kā trešās valstis. Tāpēc dalībvalstis, no kurām ir atkarīgas
minētās teritorijas, kas neietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomai,
var piedalīties nolīguma slēgšanā tikai tiktāl, ciktāl tās nodrošina šo
teritoriju starptautiskās attiecības, bet nevis kā Kopienas
dalībvalstis.18.    Tomēr,
kā Tiesa uzsvērusi minētajā atzinumā (tas pats punkts), šo dalībvalstu
īpašā situācija nevar ietekmēt, kā tiek risināts jautājums par
kompetences jomu sadalījumu Kopienā. V – Budžeta un finanšu jautājumi19.    Atsaucoties
uz PTO nolīguma VII pantu, kas noteic, ka katrai PTO dalībvalstij
jāpiedalās PTO izmaksu segšanā, un ņemot vērā, ka Kopienas valstīm būs
PTO dibinātājvalstu statuss (skat. XI panta 1. punktu),
Portugāles valdība uzskata, ka ar šo apstākli pietiek, lai pamatotu
dalībvalstu piedalīšanos nolīguma slēgšanā pat tad, ja veidam, kā notiek
PTO finansēšana, nav tik izšķiroša nozīme kā starptautiskajā nolīgumā
par dabisko kaučuku, par kuru tika sniegts iepriekš minētais atzinums
1/78. Portugāles valdība min arī argumentu, kas balstīts uz šīs valsts
konstitucionālajām tiesībām, saskaņā ar kuru tādiem starptautiskiem
nolīgumiem, kas paredz Portugāles Republikas līdzdalību starptautiskajās
organizācijās, vajadzīga minētās valsts parlamenta piekrišana.20.    Attiecībā
uz šo pēdējo argumentu pietiek atbildēt ar norādi, ka valstu iekšējās
tiesību sistēmas normas pat tad, ja tās pieder konstitucionālo tiesību
nozarei, nevar ietekmēt Līgumā noteikto starptautiskās kompetences
sadalījumu starp dalībvalstīm un Kopienu.21.    Arī
pirmais arguments ir jānoraida. Tā kā runa ir par starptautisku
organizāciju, kuras budžets ir paredzēts tikai tās darbības
nodrošināšanai un nav finanšu darbības instruments, dalībvalstu
apņemšanās segt PTO izmaksas pati par sevi nevar būt pamatojums
dalībvalstu līdzdalībai nolīguma slēgšanā. VI – Daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecību22.    Attiecībā
uz daudzpusējiem nolīgumiem par preču tirdzniecību gan Komisija, gan
puses, kas iesniegušas savus apsvērumus, atzīst, ka šie nolīgumi
lielākajā daļā ir ekskluzīvā Kopienas kompetencē, kas tai saskaņā ar EK
līguma 113. pantu ir kopējās tirdzniecības politikas jomā.
Atšķirīgi viedokļi ir tikai par atsevišķiem jautājumiem.23.    Komisijas
prasību atzīt Kopienai ekskluzīvu kompetenci slēgt daudzpusējos
tirdzniecības nolīgumus tiktāl, ciktāl tie attiecas uz Euratom
ražojumiem, nav apstrīdējusi ne Padome, ne arī kāda no valstīm, kas
iesniegušas apsvērumus. Tomēr, tā kā Komisija savā otrajā jautājumā šo
problēmu ir izvirzījusi, tā ir jāizskata.24.    EK
līguma 232. panta otrajā daļā precizēts, ka minētais Līgums
“neparedz atkāpes no Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līguma”.
Tā kā Euratom līgumā nav neviena panta, kas attiektos uz ārējo
tirdzniecību, tad tam, lai saskaņā ar EK līguma 113. pantu
noslēgtie līgumi attiektos uz Euratom ražojumu starptautisko tirdzniecību, nav nekādu šķēršļu.25.    Tomēr
attiecībā uz EOTK ražojumiem Komisijas, kas uzskata, ka arī tie ir
Kopienas ekskluzīvā kompetencē, kas tai paredzēta saskaņā ar EK līguma
113. pantu, no vienas puses, un Padomes un lielākās daļas
dalībvalstu, kas iesniegušas apsvērumus, kuras, atsaucoties uz EOTK
līguma 71. pantu, secina, ka šis jautājums ir valstu kompetencē, no
otras puses, viedokļi atšķiras.26.    EOTK
līguma 71. pants noteic, ka “šis Līgums neietekmē dalībvalstu
valdību pilnvaras tirdzniecības politikas jautājumos, ja vien Līguma
noteikumos nav paredzēts pretējais”. Turklāt EK līguma 232. panta
1. punkts paredz, ka minētais Līgums neietekmē EOTK dibināšanas
līgumu, it īpaši attiecībā uz dalībvalstu tiesībām un pienākumiem un
iestāžu pilnvarām.27.    Tomēr,
tā kā EOTK līgums tika izstrādāts laikā, kad Eiropas Ekonomikas kopiena
vēl nepastāvēja, šā līguma 71. pants varēja attiekties tikai uz
ogļu un tērauda ražojumiem. Katrā ziņā šis līgums dalībvalstu kompetenci
varēja paredzēt tikai attiecībā uz nolīgumiem, kas attiecas tieši uz
EOTK ražojumiem. Turpretī saskaņā ar EK līguma 113. pantu tikai
Kopienas kompetencē ir slēgt vispārējus nolīgumus, t.i., tādus, kas
aptver visu veidu preces, pat ja starp šīm precēm ir arī EOTK ražojumi.
Kā Tiesa jau ir lēmusi iepriekš minētajā atzinumā 1/75 (1365. lpp.,
trešā rindkopa), EOTK līguma 71. pants nevar “kavēt EEK līguma
113. un 114. panta piemērošanu un ietekmēt Kopienai piešķirto
kompetenci slēgt starptautiskos nolīgumus, kas attiecas uz kopējo
tirdzniecības politiku”. Šajā gadījumā, veicot daudzpusējo nolīgumu par
preču tirdzniecību analīzi, nav konstatēts, ka kāds no tiem attiektos
tikai uz EOTK ražojumiem. No tā var secināt, ka Kopienas ekskluzīvo
kompetenci slēgt šos nolīgumus nevar apšaubīt tikai tāpēc vien, ka tie
attiecas arī uz EOTK ražojumiem.28.    Padome
skaidro, ka atsaukšanās uz EK līguma 43. pantu kā uz pamatojumu
Padomes lēmumam slēgt PTO nolīgumu un tā pielikumus būs vajadzīga
Lauksaimniecības nolīgumam, jo tas attiecas ne tikai uz tirdzniecības
pasākumiem, ko piemēro starptautiskajai tirdzniecībai ar
lauksaimniecības produktiem, bet vēl jo vairāk – arī uz lauksaimniecības
tirgu iekšējās organizācijas režīmu. Apvienotās Karalistes valdība
īpaši paskaidro, ka apņemšanās samazināt iekšējo atbalstu un samazināt
eksporta atmaksājumus, ko minētais nolīgums paredz attiecībā uz
lauksaimniecības produktiem, ietekmēs arī tirgu kopējo organizāciju un
ka, ņemot vērā, ka minētās apņemšanās skar Kopienas, bet nevis ievestos
produktus, tās iziet ārpus EK līguma 113. panta.29.    Attiecībā
uz Līgumu par lauksaimniecību, protams, ir taisnība, ka 43. pants tika
uzskatīts par piemērotu juridisko pamatu direktīvai, kuras mērķis ir
vienādi noteikumi par preču tirdzniecības nosacījumiem ne tikai Kopienā,
bet arī attiecībā uz trešo valstu ražojumiem (skat. 1989. gada
16. novembra spriedumu lietā C‑131/87 Komisija/Padome, Recueil,
I‑3764. lpp., 27. punkts). Tomēr runa ir par direktīvu, kuras
mērķis bija īstenot vienu vai vairākus kopējās lauksaimniecības
politikas uzdevumus, kas pausti Līguma 39. pantā. Bet tas tā nav
attiecībā uz PTO nolīguma pielikumā ietverto Līgumu par lauksaimniecību.
Tā mērķis ir visas pasaules mērogā izveidot “godīgu un uz tirgu
orientētu lauksaimniecības produktu tirdzniecības sistēmu” (skat. Līguma
par lauksaimniecību preambulu). Tas, ka, lai īstenotu saistības, ko
puses uzņēmušās ar šo līgumu, ir vajadzīgi iekšēji īstenošanas lēmumi,
kurus pieņem, pamatojoties uz Līguma 43. pantu, nekādā veidā nav
šķērslis, lai pašas starptautiskās saistības varētu uzņemties,
pamatojoties tikai uz 113. pantu.30.    Padome
skaidro arī, ka atsaukšanās uz EK līguma 43. pantu būs vajadzīga
arī, lai pamatotu lēmumu slēgt Līgumu par sanitāro un fitosanitāro
pasākumu piemērošanu, un arī to pašu iemeslu dēļ, ko tā minējusi
attiecībā uz Līgumu par lauksaimniecību.31.    Šis
viedoklis ir jānoraida. Līgums par sanitāro un fitosanitāru pasākumu
piemērošanu, kā izriet no tā pamatojuma izklāsta, paredz tikai “izveidot
noteikumu un disciplīnu daudzpusīgu struktūru, lai pārraudzītu sanitāro
un fitosanitāro pasākumu izstrādāšanu, pieņemšanu un īstenošanu, ar
nolūku mazināt to negatīvo ietekmi uz tirdzniecību”. Šādu nolīgumu var
parakstīt, pamatojoties tikai uz 113. pantu.32.    Nīderlandes
valdība uzskata, ka Kopienas un dalībvalstu līdzdalība PTO nolīgumā ir
pamatota, jo dalībvalstīm ir sava kompetence attiecībā uz tehniskām
barjerām tirdzniecībā gan tāpēc, ka dažas Kopienas direktīvas šajā jomā
nav obligātas, gan tāpēc, ka pilnīga saskaņošana šajā jomā nav īstenota
un nav paredzēta.33.    Šis
arguments ir jānoraida. Līgums par tehniskajām barjerām tirdzniecībā ir
jāvērtē kā tāds, uz ko attiecas kopēja tirdzniecības politika, jo tā
noteikumu mērķis ir nodrošināt, ka tehniskie noteikumi un standarti, kā
arī procedūras, ar kurām nosaka atbilstību tehniskajiem noteikumiem un
standartiem, nerada starptautiskajā tirdzniecībā nevajadzīgus šķēršļus
(skat. minētā līguma pamatojumu un 2.2. un 5.1.2. pantu).34.    No
iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar EK līguma
113. pantu tikai Kopienas kompetencē ir slēgt daudzpusējos
nolīgumus par preču tirdzniecību. VII – EK līguma 113. pants, GATS un TRIPs līgums35.    Galvenā tēze, ko Komisija aizstāv, ir šāda: GATS un TRIPs
līguma slēgšana ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē, kas tai
tirdzniecības politikas jomā noteikta EK līguma 113. pantā. Šo
viedokli pašos pamatos asi apstrīd Padome, dalībvalstis, kas iesniegušas
apsvērumus, un Eiropas Parlaments, kuram pēc tā pieprasījuma tika
atļauts iesniegt apsvērumus. Vispirms, pēc kārtas apsverot GATS un TRIPs līgumu, jāizskata Komisijas galvenā tēze. A – GATS36.    Balstoties
galvenokārt uz plašo interpretāciju, ko Tiesa devusi kopējas
tirdzniecības politikas jēdzienam (skat. iepriekš minēto atzinumu 1/78,
44. un 45. punkts), saikni jeb kopīgo starp precēm un
pakalpojumiem, GATS mērķi un izmantotajiem instrumentiem,
Komisija secina, ka pakalpojumi pieder pie kopējās tirdzniecības
politikas, neņemot vērā atšķirīgos pakalpojumu sniegšanas veidus un it
īpaši atšķirības starp pakalpojumiem, kas saistīti ar tiešu pārrobežu
sniegšanu, un pakalpojumiem, ko sniedz, izmantojot komerciālu
pārstāvniecību pakalpojuma saņēmēja valstī. Komisija uzskata arī, ka ar
tirdzniecību saistītie starptautiskie nolīgumi transporta jomā
(atšķirībā no tiem, kas paredz drošības noteikumus) pieder kopējai
tirdzniecības politikai, nevis atsevišķai jomai, kas līgumā veltīta
kopējai transporta politikai.37.    Vispirms
jāaplūko tie pakalpojumi, kas nav transporta pakalpojumi, un pēc tam
īpašie ar transportu saistītie pakalpojumi.38.    Attiecībā
uz pirmo pakalpojuma veidu vispirms jāatgādina, ka atzinumā 1/75 Tiesa,
kam bija jālemj par Kopienas kompetences apjomu attiecībā uz vienošanos
par vietējo izdevumu noteikumiem, nolēma, ka “kopējā tirdzniecības
politika un it īpaši eksporta politika katrā ziņā aptver arī eksporta
atbalsta režīmu un, konkrētāk, pasākumus, kas attiecas uz tādu vietējo
izdevumu kreditēšanu, kas saistīti ar eksporta darījumiem” (Recueil,
1362. lpp.). Minētie vietējie izdevumi attiecas uz izdevumiem, kas
radušies saistībā gan ar preču, gan pakalpojumu piegādi. Tas Tiesai
tomēr nav liedzis atzīt Kopienas ekskluzīvo kompetenci neatkarīgi no tā,
vai runa ir par precēm vai pakalpojumiem.39.    Iepriekš
minētajā atzinumā 1/78 (44. punkts) Tiesa noraidīja tādu
113. panta interpretāciju, “kuras dēļ kopējā tirdzniecības politika
tiktu ierobežota, attiecinot to tikai uz tādu instrumentu izmantošanu,
ko paredzēts piemērot tikai saistībā ar tradicionālajiem ārējās
tirdzniecības aspektiem”. Tā uzskatīja, ka, gluži otrādi – “ārējās
tirdzniecības jautājums ir jārisina atklātā perspektīvā”, kam par
pierādījumu kalpo arī “apstāklis, ka kopējās tirdzniecības politikas
jomu uzskaitījums 113. pantā nav iecerēts kā izsmeļošs” (iepriekš
minētais atzinums 1/78, 45. punkts).40.    Savā
pieteikumā sniegt atzinumu Komisija ir uzsvērusi, ka dažās attīstītajās
valstīs pakalpojumu nozare ir kļuvusi par galveno ekonomikas nozari un
ka pasaules ekonomika ir ceļā uz fundamentālu reorganizāciju –
rūpniecība kā tāda pakāpeniski tiek pārcelta uz jaunattīstības valstīm,
bet attīstītās valstis drīz kļūs galvenokārt par pakalpojumu un preču ar
augstu pievienoto vērtību eksportētājām. Tiesa konstatē, ka šādu
tendenci pierāda arī PTO nolīgums un tā pielikumi, par kuru slēgšanu
sarunas tika veiktas kopumā, aptverot gan preces, gan pakalpojumus.41.    Ņemot
vērā šādu starptautiskās tirdzniecības attīstību, kopējās tirdzniecības
politikas atvērtība Līguma nozīmē nepieļauj, ka pakalpojumu
tirdzniecība tiktu principiāli jau pašā sākumā izslēgta no 113. panta
piemērošanas jomas, kā to vēlas dažas valdības, kas iesniegušas
apsvērumus.42.    Šā secinājuma precizēšanai tomēr jāņem vērā GATS
sniegtā pakalpojumu tirdzniecības definīcija, lai pārliecinātos, ka
Līguma sistēma kopumā neierobežo pakalpojumu tirdzniecības iekļaušanu
113. pantā.43.    Pakalpojumu tirdzniecība GATS
nozīmē saskaņā ar tā I panta 2. punktu ietver četrus
pakalpojumu sniegšanas veidus: 1) pārrobežu pakalpojumi, kas nav
saistīti ar personu pārvietošanos; 2) patēriņš ārvalstīs, kas
saistīts ar pakalpojuma saņēmēja pārvietošanos uz tās PTO dalībvalsts
teritoriju, kurā atrodas pakalpojuma sniedzējs; 3) komerciālā
pārstāvniecība, t.i., PTO dalībvalsts teritorijā, kurā pakalpojums
jāsniedz, ir pakalpojuma sniedzēja meitas sabiedrība vai filiāle;
4) kādas PTO dalībvalsts fizisko personu klātbūtne, ko izmantojot,
pakalpojumu sniedzējs sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts teritorijā.44.    Attiecībā
uz pārrobežu pakalpojumiem pakalpojumu sniedzējs, kas atrodas kādā
noteiktā valstī, pakalpojumus sniedz pakalpojumu saņēmējam, kas dzīvo
citā valstī. Nenotiek ne pakalpojuma sniedzēja pārvietošanās uz
pakalpojuma saņēmēja valsti, ne arī otrādi – pakalpojuma saņēmēja
pārvietošanās uz pakalpojuma sniedzēja valsti. Šai situācijai tādējādi
ir zināma analoģija ar preču tirdzniecību, uz kuru, bez šaubām, attiecas
kopējā tirdzniecības politika Līguma nozīmē. Tāpēc nav nekādu īpašu
iemeslu, kas neļautu šādu pakalpojumu sniegšanas veidu iekļaut kopējās
tirdzniecības politikas jēdzienā.45.    Tomēr tas tā nav attiecībā uz pārējiem trīs pakalpojumu sniegšanas veidiem, uz kuriem ir vērsts GATS – patēriņu ārvalstīs, komerciālo pārstāvniecību un fizisko personu klātbūtni.46.    Attiecībā
uz fiziskām personām no Līguma trešā panta, kura b) punktā
izdalīta “kopēja tirdzniecības politika” un d) punktā – “pasākumi,
kas attiecas uz personu ieceļošanu un pārvietošanos”, izriet, ka nevar
uzskatīt, ka uz režīmu, kas tiek piemērots trešo valstu
valstspiederīgajiem pēc dalībvalstu ārējo robežu šķērsošanas attiecas
kopēja tirdzniecības politika. Vispārīgi runājot, tas, ka Līgumā ir
nodaļas, kas attiecas uz personu – gan fizisku, gan juridisku – brīvu
pārvietošanos, liecina, ka šie jautājumi nav iekļauti kopējā
tirdzniecības politikā.47.    No tā izriet, ka kopējā tirdzniecības politika neaptver pakalpojumu sniegšanas veidus, ko GATS dēvē par “patēriņu ārvalstīs”, “komerciālo pārstāvniecību” un “fizisko personu klātbūtni”.48.    Tagad
jāpārbauda īpašie ar transportu saistītie pakalpojumi. Uz tiem Līgumā
attiecas īpaša sadaļa (IV sadaļa), kas nošķirta no
VII sadaļas, kura veltīta kopējai tirdzniecības politikai. Tieši
attiecībā uz transporta politiku Tiesa ir pirmo reizi lēmusi, ka
Kopienas kompetence slēgt starptautiskus nolīgumus “izriet ne tikai no
Līgumā skaidri piešķirtām pilnvarām – kā 113. un 114. pantā
attiecībā uz tarifu un tirdzniecības nolīgumiem un 238. pantā attiecībā
uz asociācijas nolīgumiem, – bet var izrietēt arī no citiem Līguma
noteikumiem un no tiesību aktiem, ko saistībā ar minētajiem noteikumiem
pieņēmušas Kopienas iestādes” (skat. 1971. gada 31. marta tā
dēvēto AETR spriedumu lietā 22/70 Komisija/Padome, Recueil,
263. lpp., 16. punkts). No šādas Tiesas prakses izriet, ka
113. pants neattiecas uz starptautiskajiem nolīgumiem transporta
jomā.49.    Sprieduma lietā AETR
nozīmi nevar mazināt, nošķirot nolīgumus attiecībā uz drošības
noteikumiem, piemēram, saistībā ar profesionālo vadītāju braukšanas
ilgumu, par ko bija spriedums lietā AETR, un tirdzniecības nolīgumus.50.    Spriedumā lietā AETR nav paredzēta šāda atšķirība. Tiesa ir apstiprinājusi savu analīzi 1977. gada 26. aprīļa atzinumā 1/76 (Recueil,
741. lpp.) attiecībā uz nolīgumu, kas bija vērsts uz upju flotes
saimnieciskās situācijas atveseļošanu, citiem vārdiem – ārvalstu
saimnieciska rakstura nolīgumu par drošības noteikumu noteikšanu.
Turklāt, pamatojoties uz sadaļu “Transports”, ir noslēgti daudzi
nolīgumi ar trešām valstīm, kurus Apvienotās Karalistes valdība ir
norādījusi garā sarakstā savos apsvērumos.51.    Lai
pamatotu savu nostāju, Komisija min arī vairākus embargo pasākumus, kas
tikuši pamatoti ar 113. pantu un kas ietvēruši transporta
pakalpojumu pārtraukšanu (pasākumi, kas veikti attiecībā pret Irāku –
Padomes 1990. gada 8. augusta Regula (EEK) Nr. 2340/90
par Kopienas ekonomikas un finanšu sakaru pārtraukšanu ar Irāku un
Kuveitu (OV L 213, 1. lpp.), Padomes 1990. gada
29. oktobra Regula (EEK) Nr. 3155/90, ar ko paplašina un groza
Regulu (EEK) Nr. 2340/90 par Kopienas ekonomikas un finanšu sakaru
pārtraukšanu ar Irāku un Kuveitu (OV L 304, 1. lpp.), un
Padomes 1991. gada 7. maija Regula (EEK) Nr. 1194/91, ar
ko groza Regulu (EEK) Nr. 2340/90 un (EEK) Nr. 3155/90 par
Kopienas ekonomikas un finanšu sakaru pārtraukšanu ar Irāku un Kuveitu
(OV L 115, 37. lpp.); pasākumi pret Dienvidslāvijas Federatīvo
Republiku (Serbiju un Melnkalni) – Padomes 1993. gada
26. aprīļa Regula (EEK) Nr. 990/93 par ekonomikas un finanšu
sakariem starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Dienvidslāvijas Federatīvo
Republiku (Serbiju un Melnkalni) (OV L 102, 14. lpp.);
pasākumi pret Haiti – Padomes 1993. gada 24. jūnija Regula
(EEK) Nr. 1608/93, ar ko ievieš embargo attiecībā uz dažām
tirdzniecības sakaru jomām starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Haiti (OV
L 155, 2. lpp.). Tomēr šie precedenti nav pārliecinoši. Kā to
pamatoti uzsvēris Eiropas Parlaments, embargo, kas pirmkārt attiecas uz
ražojumu importu un eksportu, nevarētu būt efektīvs, ja vienlaicīgi
netiktu pieņemts lēmums par transporta pakalpojumu pārtraukšanu. Šāds
lēmums ir daļa no galvenajiem pasākumiem. Tāpēc minētie precedenti
nekādā ziņā nav saistīti ar jautājumu par to, vai Kopienai saskaņā ar
113. pantu ir ekskluzīva kompetence slēgt starptautiskus nolīgumus
transporta jomā.52.    Katrā
ziņā atbilstoši Tiesas praksei Padomes rīcība pati par sevi nevar radīt
izņēmumu no Līguma noteikumiem un tāpēc nevar radīt precedentu, kas
Kopienas iestādēm būtu saistošs attiecībā uz pareiza juridiskā pamata
izvēli (1988. gada 23. februāra spriedums lietā 68/86
Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil, 855. lpp., 24. punkts).53.    No
iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Līguma 113. panta
piemērošanas jomā ir tikai pārrobežu pakalpojumi un ka starptautiskos
nolīgumus transporta jomā tas neskar. B – TRIPs līgums54.    Pamatojot
Kopienas ekskluzīvu kompetenci saskaņā ar 113. pantu, Komisija
būtībā skaidro, ka noteikumi attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesībām
ir cieši saistīti ar to ražojumu un pakalpojumu tirdzniecību, uz ko tie
attiecas.55.    Vispirms jānorāda, ka 4. sadaļa TRIPs
līguma III nodaļā, kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību
realizācijas nodrošināšanu, ietver īpašus noteikumus par pasākumiem uz
robežas. Kā norāda Apvienotās Karalistes valdība, šīs sadaļas
noteikumiem atbilst noteikumi Padomes 1986. gada 1. decembra
Regulā (EEK) Nr. 3842/86, kurā noteikti pasākumi, lai aizliegtu
viltotu izstrādājumu laišanu brīvā apgrozībā (OV L 357,
1. lpp.). Šī regula tiktāl, ciktāl tā attiecas uz viltotu preču
laišanu brīvā apgrozībā, pilnīgi pamatoti ir balstīta uz Līguma
113. pantu – runa ir pasākumiem, kas muitas iestādēm jāveic uz
Kopienas ārējām robežām. Tā kā šāda veida pasākumus Kopienas iestādes,
pamatojoties uz EK līguma 113. pantu, var pieņemt neatkarīgi, tikai
Kopienai ir tiesības slēgt starptautiskus nolīgumus šajā jomā.56.    Tomēr attiecībā uz tiem TRIPs līguma noteikumiem, kas neattiecas uz viltotu preču laišanu brīvā apgrozībā, Komisijas aizstāvētais viedoklis ir jānoraida.57.    Starp
intelektuālo īpašumu un preču tirdzniecību, protams, ir saikne.
Intelektuālā īpašuma tiesības ļauj to īpašniekiem liegt trešām personām
veikt noteiktas darbības. Tiesības aizliegt izmantot preču zīmi,
izgatavot kādu ražojumu, kopēt kādu modeli, pavairot kādu grāmatu, disku
vai videokaseti neapšaubāmi ietekmē tirdzniecību. Turklāt intelektuālā
īpašuma tiesību uzdevums arī ir radīt šādas sekas. Tomēr ar to
nepietiek, lai tās būtu 113. panta piemērošanas jomā. Intelektuālā
īpašuma tiesības neattiecas tieši uz starptautisko tirdzniecību – tās
vispirms un pat lielākā mērā attiecas uz iekšējo, bet nevis
starptautisko tirdzniecību.58.    Kā pareizi norāda Francijas valdība, TRIPs
līguma galvenais mērķis ir pastiprināt un saskaņot intelektuālā īpašuma
aizsardzību pasaules mērogā. Arī Komisija pati ir atzinusi, ka, ņemot
vērā, ka TRIPs līgums nosaka tiesību normas jomās, kurās nav
Kopienas saskaņošanas pasākumu, tā noslēgšana vienlaicīgi ļautu Kopienas
iekšienē īstenot attiecīgo tiesību aktu saskaņošanu un tādējādi dotu
ieguldījumu iekšējā tirgus izveidošanā un darbībā.59.    Šajā
sakarā jāuzsver, ka attiecībā uz iekšējo likumdošanu Kopienai
intelektuālā īpašuma jomā ir kompetence attiecībā uz valstu tiesību aktu
saskaņošanu, pamatojoties uz 100. un 100.a pantu, un tā var
balstīties uz 235. pantu, lai pieņemtu jaunus tiesību aktus, kas
pārklāj valstu tiesību aktus, kā tas tika darīts ar regulu par Kopienas
preču zīmi (Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (EK)
Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, OV L 11, 1994. gada
14. janvāris, 1. lpp.). Uz šīm normām attiecas balsošanas
noteikumi (vienbalsīgs balsojums attiecībā uz 100. un
235. pantu) vai procedūras noteikumi (apspriešanās ar Eiropas
Parlamentu attiecībā uz 100. pantu un 235. pantu un koplēmuma
procedūra 100.a panta gadījumā), kas ir atšķirīgi no tiem, kurus
piemēro saistībā ar 113. pantu.60.    Ja
Kopienai tiktu atzīta ekskluzīva kompetence slēgt nolīgumus ar trešām
valstīm, lai saskaņotu intelektuālā īpašuma aizsardzību un lai
vienlaicīgi īstenotu attiecīgo tiesību aktu saskaņošanu Kopienā,
Kopienas iestādes varētu izvairīties no ierobežojumiem, kas tām Kopienā
noteikti attiecībā uz balsošanas procedūru un veidu.61.    Šo
secinājumu nevar grozīt, pamatojoties uz iestāžu praksi, kas izpaužas
kā neatkarīgi pasākumi vai ārēji nolīgumi, kas slēgti saskaņā ar
113. pantu.62.    Komisija
atsaucas uz trīs gadījumiem, kad, izmantojot “jauno tirdzniecības
politikas instrumentu” [Padomes 1984. gada 17. septembra
Regula (EEK) Nr. 2641/84 par kopējās tirdzniecības politikas
pastiprināšanu, it īpaši attiecībā uz aizsardzību pret nelikumīgu
tirdzniecības praksi (OV L 252, 1. lpp.), kura pieņemta,
pamatojoties uz Līguma 113. pantu], tika uzsākta procedūra, lai
aizstāvētu Kopienas intereses intelektuālā īpašuma jomā [Komisijas
1987. gada 12. marta Lēmums 87/251/EEK par starptautiskas
konsultāciju un domstarpību noregulēšanas procedūras uzsākšanu attiecībā
uz ASV veiktu pasākumu, ar ko noteikts aizliegums Amerikas Savienoto
Valstu tirgū ievest noteiktas aramida šķiedras (OV L 117,
18. lpp.); paziņojums, ka tiek uzsākta procedūra “nelikumīga
tirdzniecības prakse”, kas attiecās uz skaņu ierakstu nesēju neatļautu
pavairošanu Indonēzijā (OV 1987, C 136, 3. lpp.);
paziņojums par izmeklēšanas procedūras uzsākšanu par nelegālu
tirdzniecības praksi Padomes Regulas (EEK) Nr. 2641/84 nozīmē, kas
izpaudās kā pirātiska Kopienas skaņu ierakstu izplatīšana Taizemē
(OV 1991, C 189, 26. lpp.)].63.    Pasākumi,
ko var veikt saskaņā ar minēto regulu, lai vērstos pret to, ka trešā
valstī netiek nodrošināta aizsardzība Kopienas uzņēmumiem piederošām
intelektuālā īpašuma tiesībām (vai pret diskrimināciju, kas pret tiem
šajā jomā tiek īstenota), nav nekādā veidā saistīti ar intelektuālā
īpašuma aizsardzības saskaņošanu, kas ir TRIPs līguma galvenais
mērķis. Saskaņā ar iepriekš minētās Regulas Nr. 2641/84
10. panta 3. punktu runa ir, pirmkārt, par jebkādu
tirdzniecības politikas sarunās panāktu koncesiju apturēšanu vai
izbeigšanu, otrkārt, par esošo muitas nodokļu paaugstināšanu vai jebkādu
citu maksājumu uzlikšanu importētām precēm un, visbeidzot, par
kvantitatīvu ierobežojumu ieviešanu vai jebkādu citu tādu pasākumu
ieviešanu, kas maina importa vai eksporta apstākļus ar attiecīgo trešo
valsti. Visi šie pasākumi jau pēc savas būtības pieder tirdzniecības
politikai.64.    Citu
argumentu Komisija balsta uz pasākumiem, ko Kopiena veikusi attiecībā
pret Koreju saistībā ar Padomes 1988. gada 19. decembra Regulu
(EEK) Nr. 4257/88, kas piemēro vispārējās tarifa preferences
1989. gadam noteiktiem rūpniecības ražojumiem, kuru izcelsme ir
jaunattīstības valstīs (OV L 375, 1. lpp.). Tā kā Koreja
intelektuālā īpašuma aizsardzības jomā bija pieļāvusi diskriminējošu
attieksmi pret saviem tirdzniecības partneriem (skat. minētās regulas
astoņpadsmito apsvērumu), Kopiena Korejas ražojumiem apturēja vispārējo
tarifa priekšrocību piemērošanu (tās pašas regulas 1. panta
3. punkts).65.    Arguments
nav pārliecinošāks par iepriekšējo. Tā kā vispārēju preferenču
piešķiršana ir tirdzniecības politikas pasākums, kā Tiesa jau nolēmusi
(skat. 1987. gada 26. marta tā dēvēto “Vispārējo tarifa
preferenču” spriedumu lietā 45/86 Komisija/Padome, Recueil,
1493. lpp., 21. punkts), tas pats attiecas uz to apturēšanu.
Tas nekādi nepierāda, ka Kopienai saskaņā ar 113. pantu būtu
ekskluzīva kompetence ar trešām valstīm slēgt nolīgumus, kas vērsti uz
intelektuālā īpašuma aizsardzības saskaņošanu pasaules mērogā.66.    Lai
pamatotu savu viedokli, Komisija atsaucas arī uz noteikumiem, kas
attiecas uz intelektuālā īpašuma aizsardzību un ir iekļauti nolīgumos ar
trešām valstīm, kuri slēgti, pamatojoties uz Līguma 113. pantu.67.    Jāuzsver,
ka šādu noteikumu nozīme ir ārkārtīgi ierobežota. Nolīgums starp
Eiropas Ekonomikas kopienu un Ķīnas Tautas Republiku par tirdzniecību ar
tekstilmateriāliem, kas parafēts 1988. gada 9. decembrī (OV
L 380, 1. lpp.), kā arī nolīgums starp Eiropas Ekonomikas
kopienu un Padomju Sociālistisko Republiku Savienību par tirdzniecību ar
tekstilmateriāliem, kas parafēts 1989. gada 11. decembrī (OV
L 397, 1. lpp.), paredz tikai konsultāciju procedūru attiecībā
uz tekstilmateriālu preču zīmju vai paraugu aizsardzību. Turklāt trīs
pagaidu nolīgumos, kas noslēgti starp Kopienu un dažām Austrumeiropas
valstīm [1991. gada 16. decembra nolīgums ar Ungāriju
(OV 1992, L 116, 1. lpp.), 1991. gada
16. decembra nolīgums ar Čehoslovākijas Federatīvo Republiku
(OV 1992, L 115, 1. lpp.), 1993. gada 8. marta
nolīgums ar Bulgārijas Republiku (OV L 323, 1. lpp.)], ir
iekļauts tikai viens identiski formulēts noteikums, kurš aicina minētās
valstis uzlabot intelektuālā īpašuma aizsardzību, lai pēc noteikta laika
nodrošinātu “tādu pašu aizsardzības līmeni, kādu Kopienā garantē”
Kopienas tiesību akti. Kā to pareizi uzsvēra Francijas valdība, šāda
veida noteikums ir saistošs tikai tai trešai valstij, kas slēdz
nolīgumu.68.    Lai
gan Kopienai un tās iestādēm ir tiesības ārējos nolīgumos, uz kuru
lielāko daļu attiecas 113. pants, ietvert papildu noteikumus, kas
paredz vienkāršu konsultāciju procedūras vai noteikumus, kuri aicina
otru pusi paaugstināt intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, no tā
nevar secināt, ka tikai Kopienas kompetencē būtu slēgt tāda veida un
apjoma starptautisku nolīgumu kā TRIPs līgums.69.    Visbeidzot,
tā tiešām ir, kā to skaidro Komisija, ka nolīgumā ar Austrijas
Republiku, kas noslēgts 1988. gada 23. decembrī un attiecas uz
kvalitatīvo vīnu un “retsina” vīna savstarpēju kontroli un aizsardzību
(OV 1989, L 56, 1. lpp.), un nolīgumā ar Austrāliju, kas
noslēgts 1994. gada 26. un 31. janvārī un attiecas uz
vīna tirdzniecību (OV L 86, 1. lpp.), ir iekļauti noteikumi
attiecībā uz vīna tirdzniecības nosaukumu savstarpēju aizsardzību.
Tādējādi Austrijas vīnkopības reģionu tirdzniecības nosaukumi Kopienas
teritorijā var tikt piešķirti tikai Austrijas vīniem, kuriem tie
atbilst, un tos var izmantot, tikai ievērojot Austrijas tiesību aktu
nosacījumus (minētā nolīguma 3. panta 3. punkts). Līdzīgs
noteikums ir iekļauts arī nolīgumā ar Austrāliju (7. panta
3. punkts).70.    Tomēr,
kā var secināt no apsvērumiem Padomes 1994. gada 24. janvāra
Lēmumā 94/184/EK par Eiropas Kopienas un Austrālijas nolīguma par vīna
tirdzniecību noslēgšanu (OV L 86, 1. lpp.), šis nolīgums tika
slēgts Kopienas līmenī tāpēc, ka tā noteikumi ir cieši saistīti ar
kopējās lauksaimniecības politikas pasākumiem – šajā gadījumā ar
Kopienas noteikumiem vīnkopības jomā. Turklāt ar šo precedentu nevar
pamatot nekādus argumentus attiecībā uz patentiem un paraugiem,
neizpaustas tehniskās informācijas tiesisko aizsardzību vai
autortiesībām, uz ko arī attiecas TRIPs līgums.71.    Ņemot
vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka, izņemot noteikumus, kas
aizliedz viltotu izstrādājumu laišanu brīvā apgrozībā, kopējā
tirdzniecības politika uz TRIPs līgumu neattiecas. VIII – Eiropas Kopienas netiešās ārējās pilnvaras, GATS un TRIPs līgums72.    Gadījumā,
ja Tiesa noraidītu Komisijas galveno tēzi par Kopienas ekskluzīvu
kompetenci saskaņā ar 113. pantu, Komisija papildus apgalvo, ka
Kopienas ekskluzīvā kompetence slēgt GATS un TRIPs līgumu
netieši izriet no tiem Līguma noteikumiem, kas tai piešķir iekšējo
kompetenci, vai no tā, ka ir atvasinātie tiesību akti, ar ko minētā
kompetence tiek īstenota, vai no vajadzības uzņemties starptautiskas
saistības, lai varētu sasniegt kādu mērķi Kopienas iekšienē. Komisija
skaidro arī, ka, tā kā Līguma vai atvasināto tiesību aktu īpašie
noteikumi tai nedod pietiekamas pilnvaras, Kopiena, pamatojoties uz
līguma 100.a un 235. pantu, gūst ekskluzīvu kompetenci.
Atzīstot, ka Kopienai katrā ziņā ir noteikta kompetence, Padome un
valstis, kas iesniegušas apsvērumus, apšauba šīs kompetences
ekskluzivitāti. A – GATS73.    Runājot tieši par GATS,
Komisija izceļ trīs Kopienas ekskluzīvas ārējās kompetences iespējamos
avotus: pilnvaras, ko Līgums Kopienā piešķir Kopienas iestādēm,
vajadzība slēgt nolīgumu, lai sasniegtu kādu Kopienas mērķi, un,
visbeidzot, 100.a un 235. pants.74.    Pirmkārt, Komisija skaidro, ka GATS
nav nevienas jomas vai neviena īpaša noteikuma, attiecībā uz ko
Kopienai nebūtu atbilstošu pilnvaru veikt pasākumus Kopienas iekšienē.
Šīs pilnvaras esot izklāstītas nodaļā par tiesībām veikt uzņēmējdarbību,
pakalpojumu sniegšanas brīvību un transportu. No šīm pilnvarām Kopienai
izrietot ekskluzīva ārējā kompetence.75.    Šis viedoklis ir jānoraida.76.    Pamatojoties
uz 75. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ko attiecībā uz
to maršruta daļu, kura ir Kopienas teritorijā, piemēro arī pārvadājumiem
no kādas trešās valsts vai uz to, Tiesa iepriekš minētajā spriedumā AETR
lietā (27. punkts) nosprieda, ka “Kopienas kompetence aptver
attiecības, kas pakļautas starptautiskajām tiesībām, un no tā izriet, ka
attiecīgajā jomā tā attiecas arī uz vajadzību slēgt nolīgumus ar
ieinteresētajām trešām valstīm”.77.    Tomēr pat transporta jomā Kopienas ekskluzīva ārējā kompetence neizriet ipso facto no tās pilnvarām pieņemt noteikumus Kopienas iekšienē. Kā uzsvērts spriedumā lietā AETR
(17. un 18. punkts), Kopienas dalībvalstis neatkarīgi no tā,
vai tās rīkojas individuāli vai kolektīvi, zaudē tiesības uzņemties
saistības pret trešām valstīm tikai tiktāl, ciktāl tiek pieņemti kopīgi
noteikumi, ko minētās saistības varētu ietekmēt. Kopienas ārējā
kompetence kļūst ekskluzīva tikai tādā mērā, kādā Kopienas iekšienē tiek
pieņemti kopīgi noteikumi. Tomēr kopīgi noteikumi vēl nav pieņemti
attiecībā uz visiem jautājumiem, kas ir saistīti ar transportu.78.    Sēdes
laikā Komisija atzina, ka dalībvalstu tiesības ar trešām valstīm brīvi
īstenot divpusējo nolīgumu ārpolitiku neglābjami novedīs pie pakalpojumu
plūsmas kropļojumiem un pakāpeniski graus iekšējo tirgu. Komisija
skaidro, ka, piemēram, ceļotāji izmantos lidmašīnas tās dalībvalsts
lidostās, kas ar kādu trešo valsti un tās aviokompāniju būs noslēgusi
divpusēju “open-skies” nolīgumu, kurš tai transporta jomā ļautu piedāvāt
vislabāko kvalitātes un cenas attiecību. Arī tāpēc, piemēram, ka ir
Vācijas un Polijas nolīgums, kas atbrīvo Vācijas autopārvadātājus no
visiem tranzīta nodokļiem, bet ka tāds pats nolīgums starp Poliju un
Nīderlandi uzliek Nīderlandes autopārvadātājiem nodokli DM 650
apmērā, rodoties konkurences kropļojumi starp Nīderlandes un Vācijas
pārvadātājiem saistībā ar pārvadājumiem uz Krieviju, Baltkrieviju un
Baltijas valstīm.79.    Atbildot
uz šo argumentu, pietiek norādīt, ka Līgumā nav nekā, kas Kopienas
iestādēm, izmantojot Kopienas tiesību aktus, ko tās pieņem, liegtu
organizēt saskaņotu rīcību attiecībā uz trešām valstīm vai noteikt
nostāju, kas dalībvalstīm jāieņem attiecībās ārpus Kopienas. Turklāt šo
iespēju ilustrē vairākas Regulas, ko saistībā ar transporta jomu
Komisija minējusi savā atbildē uz trešo rakstisko jautājumu.80.    Tā,
piemēram, Padomes 1986. gada 22. decembra Regula (EEK)
Nr. 4058/86 par saskaņotu rīcību, lai nodrošinātu brīvu piekļuvi
kravām tāljūras pārvadājumos (OV L 378, 21. lpp.), paredz, ka
gadījumos, kad kādas trešās valsts darbība ierobežo dalībvalstu
kuģošanas sabiedrībām brīvu pieeju līnijpārvadājumiem, Padome,
rīkojoties saskaņā ar Līguma 84. panta 2. punktā noteikto
balsošanas procedūru, var pieņemt lēmumu par 3. pantā minēto
saskaņoto darbību. Arī Padomes 1986. gada 22. decembra Regula
(EEK) Nr. 4055/86, ar ko brīvas pakalpojumu sniegšanas principu
piemēro jūras pārvadājumiem starp dalībvalstīm un starp dalībvalstīm un
trešām valstīm (OV L 378, 1. lpp.), paredz pastāvošo
vienošanos par kravu sadali atcelšanu vai koriģēšanu (3. pants) un
to, ka turpmāk visos nolīgumos ar trešām valstīm vienošanās par kravu
sadali ir pakļautas Kopienas atļaujas saņemšanas procedūrai
(5. pants).81.    Atšķirībā
no nodaļas par transportu nodaļā par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un
par pakalpojumu sniegšanas brīvību nav neviena noteikuma, saskaņā ar
kuru būtu skaidri noteikts, ka “attiecības, kas pakļautas
starptautiskajām tiesībām”, ir Kopienas kompetencē. Kā to pamatoti
uzsvēra Padome un lielākā daļa valstu, kas iesniegušas apsvērumus, šo
nodaļu vienīgais mērķis ir dalībvalstu valstspiederīgajiem nodrošināt
tiesības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tajās
nav noteikumu, kas regulētu jautājumus, kuri saistīti ar to, kā trešo
valstu valstspiederīgie sāk uzņēmējdarbību, un ar režīmu, saskaņā ar
kuru minētās personas var kļūt par pašnodarbinātajiem. Tāpēc jau pašā
sākumā jāizslēdz iespēja, ka, pamatojoties uz minētajām nodaļām, varētu
secināt, ka Kopienai ir ekskluzīva kompetence slēgt tādus nolīgumus ar
trešām valstīm ar mērķi liberalizēt uzņēmējdarbības sākšanu un pieeju to
pakalpojumu tirgiem, kas nav saistīti ar pārrobežu pakalpojumiem GATS nozīmē, uz kuriem attiecas 113. pants (skat. iepriekš 42. punktu).82.    Otrkārt,
atsaucoties uz iepriekš minēto atzinumu 1/76 (3. un
4. punkts), Komisija skaidro, ka ekskluzīva ārējā kompetence
Kopienai var būt ne tikai tajos gadījumos, kad iekšējā kompetence jau ir
izmantota, lai veiktu pasākumus, kas saistīti ar kādas kopējās
politikas īstenošanu. Tiklīdz Kopienas tiesību aktos Kopienas iestādēm
tiek noteikta iekšējā kompetence, kas paredzēta noteikta mērķa
sasniegšanai, no minēto tiesību aktu noteikumiem netieši izrietot
Kopienas starptautiskā kompetence. Pietiekot ar to, ka Kopienas
līdzdalība starptautiskā nolīgumā būtu vajadzīga, lai varētu sasniegt
kādu no Kopienas mērķiem.83.    Šajā
sakarībā Komisija min gan iekšējus, gan ārējus iemeslus, kuru dēļ
Kopienai, turklāt vienai pašai, būtu jāpiedalās GATS un TRIPs
līguma slēgšanā. Attiecībā uz Kopienas iekšieni Komisija uzsver, ka
pretējā gadījumā tiktu skarta iekšējā tirgus kohēzija. Runājot par jomām
ārpus Kopienas, Eiropas Kopiena starptautiskajā arēnā vairs nevar būt
pasīva – vajadzība slēgt PTO nolīgumu un tā pielikumus, kura ir saistīta
ar globālu pieeju starptautiskajai tirdzniecībai (aptverot preces,
pakalpojumus un intelektuālo īpašumu), netiek apšaubīta.84.    Atzinuma 1/76 piemērošana attiecībā uz GATS nav pieņemama.85.    Atzinums 1/76 attiecas uz problēmu, kas ir atšķirīga no tās, kura ir saistīta ar GATS.
Minētajā gadījumā bija runa par to, lai, likvidējot esošo jaudas
pārpalikumu, panāktu upju flotes saimnieciskās situācijas atveseļošanos
Reinas un Mozeles baseinos, kā arī visos Nīderlandes un Vācijas iekšējos
ūdensceļos, kas ir savstarpēji saistīti Reinas baseinā. Šo mērķi
nevarēja sasniegt, pieņemot patstāvīgus kopīgus noteikumus, jo
navigācijā pa attiecīgajiem iekšējiem ūdensceļiem tradicionāli
piedalījās arī Šveices kuģi. Tāpēc, lai varētu nodrošināt Šveices
līdzdalību paredzētajā režīmā, bija jāizmanto starptautisks nolīgums
(skat. iepriekš minētā atzinuma 1/76 2. punktu). Arī attiecībā uz
jūras resursu saglabāšanu nebūtu efektīvi ar iekšējiem tiesību aktiem
mēģināt ierobežot dalībvalstu kuģu zveju atklātā jūrā, ja tādi paši
ierobežojumi neattiektos arī uz kuģiem ar attiecīgo ūdeņu krastos esošo
trešo valstu karogiem. Tāpēc ir saprotams, ka ārējā kompetence var tikt
īstenota un tādējādi kļūt ekskluzīva arī tad, ja iepriekš nav ticis
pieņemts iekšējs tiesību akts.86.    Pakalpojumu
jomā ir citādāk – tas, kā attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem
tiek īstenotas tiesības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas
brīvība, nav cieši saistīts ar režīmu, kas trešo valstu
valstspiederīgajiem piemērojams Kopienā vai Kopienas dalībvalstu
valstspiederīgajiem trešās valstīs.87.    Treškārt,
Komisija kā uz ekskluzīvas ārējās kompetences pamatu atsaucas uz Līguma
100.a un 235. pantu.88.    Attiecībā
uz 100.a pantu nevar apšaubīt, ka tad, kad ir izmantota tiesību
aktu saskaņošanas kompetence, attiecīgi veiktie pasākumi var ierobežot
un pat vispār atņemt dalībvalstu brīvību veikt sarunas ar trešām
valstīm. Bet ir izslēgts, ka Kopienas iekšējo tiesību aktu saskaņošanas
kompetence, kas nav izmantota konkrētā jomā, varētu Kopienai radīt šajā
jomā ekskluzīvu kompetenci Kopienas uz āru vērstajā darbībā.89.    Runājot
par 235. pantu, kas Kopienai dod iespēju risināt situācijas, kad
pilnvaras, kuras tai tieši vai netieši piešķirtas saistībā ar tās mērķu
īstenošanu, nav pietiekamas, tas pats par sevi nevar Kopienai piešķirt
ekskluzīvu kompetenci starptautiskajos jautājumos. Izņemot gadījumus,
kad iekšējo kompetenci var lietderīgi īstenot tikai vienlaicīgi ar ārējo
kompetenci (skat. iepriekš minēto atzinumu 1/76 un šī atzinuma
85. punktu), iekšēja kompetence ekskluzīvu ārēju kompetenci var
radīt tikai tad, ja tā bijusi īstenota, un tas vēl jo vairāk attiecas uz
235. pantu.90.    No
tā, ka vienīgais skaidri norādītais mērķis nodaļās par tiesībām veikt
uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību ir šo brīvību
realizēšana Kopienas dalībvalstu valstspiederīgo labā, tomēr neizriet,
ka Kopienas iestādēm būtu aizliegts izmantot tām šajā sakarā piešķirtās
pilnvaras, lai precizētu režīmu, kas piemērojams trešo valstu
valstspiederīgajiem. Daudzos tiesību aktos, ko Padome pieņēmusi,
pamatojoties uz 54. pantu un 57. panta 2. punktu, bet ko
tā vispār nav pieminējusi, ir iekļauti noteikumi, kuri attiecas uz šo
jautājumu. Komisija, atbildot uz vienu no Tiesas jautājumiem, ir
sastādījusi šo tiesību aktu sarakstu.91.    Pēc
šo tiesību aktu pārbaudes var konstatēt, ka, iekļaujot šos uz Kopienas
ārieni vērstos noteikumus, var īstenot ļoti dažādus mērķus.92.    Koordinācijas
direktīvas par informācijas sniegšanu un sabiedrību atskaitēm attiecās
tikai uz pašām sabiedrībām, nevis uz to filiālēm. Tas starp sabiedrībām,
kas citās dalībvalstīs darbojas, izveidojot tur meitas sabiedrības, un
sabiedrībām, kas izveido filiāles, radīja zināmu nevienlīdzību attiecībā
uz partneruzņēmumu un trešo personu aizsardzību. Tāpēc saskaņā ar
Līguma 54. pantu tika pieņemta Padomes 1989. gada
21. decembra Direktīva 89/666/EEK par informācijas sniegšanas
prasībām attiecībā uz filiālēm, ko kādā dalībvalstī atvērušas noteiktu
veidu sabiedrības, uz kurām attiecas citas valsts tiesību akti (OV
L 395, 36. lpp.), lai novērstu trūkumus saistībā ar
informācijas sniegšanas prasībām attiecībā uz sabiedrību filiālēm. Lai
nepieļautu nekādu diskrimināciju sabiedrību valstspiederības dēļ, šī
direktīva bija jāattiecina arī uz filiālēm, ko izveidojušas sabiedrības,
uz kurām attiecas trešo valstu tiesību akti.93.    Arī
Padomes 1989. gada 15. decembra Otrajā direktīvā 89/646/EEK,
kas koordinē normatīvos un administratīvos aktus attiecībā uz
kredītiestāžu darbības uzsākšanu un izvēršanu un groza Direktīvu
77/780/EEK (OV L 386, 1. lpp.) un kas pieņemta, pamatojoties
uz Līguma 57. panta 2. punktu, ir ietverta III sadaļa par
“attiecībām ar trešām valstīm”. Ar šo direktīvu ir izveidota vienas
atļaujas sistēma un paredzēta savstarpēja kontroles atzīšana.94.    Pēc
atļaujas saņemšanas vienā dalībvalstī kredītiestāde var darboties arī
citā dalībvalstī, piemēram, izveidojot tur filiāli, un tai nav jāprasa
šajā valstī jauna atļauja. Šādos apstākļos kredītiestādei, kas bija
reģistrēta kādā trešā valstī, pietika izveidot meitas sabiedrību kādā
dalībvalstī vai iegūt kontroli pār sabiedrību, kas reģistrēta kādā
dalībvalstī, un tā varēja izveidot meitas sabiedrības visās citās
dalībvalstīs, neprasot jaunu atļauju piešķiršanu. Tāpēc minētās
direktīvas III sadaļa paredz vairākus pasākumus, ieskaitot sarunu
procedūras ar mērķi panākt, lai Kopienas kredītiestādēm trešās valstis
tiktu nodrošināti iepriekšējām līdzīgas konkurences iespējas. Līdzīgi
noteikumi ir pieņemti apdrošināšanas jomā [4. pants Padomes
1990. gada 8. novembra Direktīvā 90/618/EEK, ar ko groza, it
īpaši attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās
atbildības apdrošināšanu, Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK
par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz tiešo
apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV L 330,
44. lpp.); 8. pants Padomes 1990. gada 8. novembra
Otrajā direktīvā 90/619/EEK par normatīvo un administratīvo aktu
koordinēšanu attiecībā uz tiešo dzīvības apdrošināšanu, par noteikumiem
pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvākai izmantošanai un par
grozījumiem Direktīvā 79/267/EEK (OV L 330, 50. lpp.)] un
finanšu jomā [7. pants Padomes 1993. gada 10. maija
Direktīvā 93/22/EEK par ieguldījumu pakalpojumiem vērtspapīru jomā (OV
L 141, 27. lpp.)].95.    Iekļaujot
iekšējos likumdošanas aktos noteikumus, kas attiecas uz režīmu, kas
piemērojams trešo valstu valstspiederīgajiem, vai skaidri piešķirot
savām iestādēm kompetenci veikt sarunas ar trešām valstīm, Kopiena tādā
mērā, kas atbilst minētajiem tiesību aktiem, iegūst ekskluzīvu ārēju
kompetenci.96.    Tieši
tāpat tas ir gadījumos, kad Kopiena, pat skaidri nepilnvarojot savas
iestādes veikt sarunas ar trešām valstīm, ir pilnībā pabeigusi
saskaņošanu attiecībā uz režīmu, kas piemērojams tiesībām strādāt kā
pašnodarbinātajiem, jo tad, ja dalībvalstīm saglabātos tiesības veikt
sarunas ar trešām valstīm, šādi pieņemtie kopīgie noteikumi varētu tikt
ietekmēti iepriekš minētā sprieduma AETR nozīmē.97.    Tomēr, kā Komisija to pati atzinusi, tas neattiecas uz visām pakalpojumu nozarēm.98.    No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka kompetence slēgt GATS ir sadalīta starp Kopienu un dalībvalstīm.L –  B – TRIPs līgums99.    Lai pamatotu prasību atzīt Kopienas ekskluzīvu kompetenci slēgt TRIPs
līgumu, Komisija atsaucas uz to, ka pastāv atvasinātie tiesību akti,
kuri gadījumā, ja minētā nolīguma slēgšanā piedalītos arī dalībvalstis,
varētu tikt ietekmēti iepriekš minētā sprieduma lietā AETR nozīmē, un uz to, ka Kopienai – tāpat kā attiecībā uz GATS – TRIPs
līgumā jāpiedalās, lai varētu īstenot kādu no mērķiem, kas tai noteikts
Līgumā (tā dēvētā atzinuma 1/76 doktrīna), kā arī 100.a un
235. pantā.100. Attiecībā uz GATS atsaukšanās uz atzinumu 1/76 ir tikpat nepiemērota kā attiecībā uz TRIPs
līgumu – Kopienas intelektuālā īpašuma tiesību vienādošanai un
saskaņošanai – lai tā būtu sekmīga – nav jābūt katrā ziņā saistītai ar
nolīgumiem ar trešām valstīm.101. Runājot
par Līguma 100.a un 235. pantu, tie nevar, kā tas jau tika
skaidrots, paši par sevi radīt pamatu Kopienas ekskluzīvai kompetencei.102. Tāpēc
ir jāpārbauda tikai, vai saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem pieņemtie
atvasinātie tiesību akti var tikt ietekmēti iepriekš minētā sprieduma
lietā AETR nozīmē, kā to apgalvo Komisija, gadījumā, ja valstis piedalās TRIPs līguma slēgšanā.103. Šajā sakarā jāsecina, ka saskaņošana, kas Kopienā īstenota dažās no jomām, ko aptver TRIPs
līgums, ir tikai daļēja un ka citās jomās saskaņošana vispār nav
paredzēta. Attiecībā uz preču zīmēm ir bijusi tikai daļēja saskaņošana,
piemēram, no trešā apsvēruma Padomes 1988. gada 21. decembra
Pirmajā direktīvā 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus
attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.),
izriet, ka tā tuvina tikai tos valstu tiesību aktus, kas “vistiešāk
ietekmē iekšējā tirgus darbību”. Citās TRIPs līguma aptvertajās
jomās nav pieņemts neviens Kopienas saskaņošanas akts. Tas tā ir
neizpaustas tehniskās informācijas aizsardzības jomā, rūpnieciskā
dizaina jomā, attiecībā uz kuru ir iesniegti tikai priekšlikumi, un
patentu jomā. Patentu jomā vienīgie akti, uz ko Komisija atsaucas, ir
starpvaldību nolīgumi, nevis Kopienas tiesību akti, piemēram,
1973. gada 5. oktobra Minhenes konvencija par Eiropas patentu
piešķiršanu ( OV RF, 1977. gada 27. septembra Dekrēts
Nr. 77‑1151, 5002. lpp.) un 1989. gada 15. decembra
Luksemburgas nolīgums par Kopienas patentiem (OV L 401,
1. lpp.), kas turklāt vēl nav stājies spēkā.104. Dažas no valdībām, kas iesniegušas apsvērumus, ir uzsvērušas, ka tie TRIPs
līguma noteikumi, kas attiecas uz pasākumiem, kuri jāveic, lai
garantētu efektīvu intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību, piemēram,
lietas taisnīgas un objektīvas izskatīšanas garantijas, noteikumi par
pierādījumu iesniegšanu, tiesības tikt uzklausītam, lēmumu pamatojuma
norādīšana, pārsūdzības tiesības, pagaidu pasākumi un zaudējumu
atlīdzība ir dalībvalstu kompetencē. Ja šis arguments jāsaprot tā, ka
visi šie jautājumi pieder noteiktai jomai, kas ir rezervēta
dalībvalstīm, to nevar pieņemt. Kopienai pilnīgi noteikti ir kompetence
saskaņot valstu tiesību aktus, kas pieņemti šajās jomās tiktāl, ciktāl
minētie tiesību akti, kā teikts Līguma 100. pantā, “tieši iespaido
kopējā tirgus izveidi vai darbību”. Jāņem vērā, ka Kopienas iestādes
līdz šim nav izmantojušas savu kompetenci “intelektuālā īpašuma tiesību
realizācijas nodrošināšanas” jomā, izņemot iepriekš minēto regulu
Nr. 3842/86 par aizliegumu laist brīvā apgrozībā viltotus
izstrādājumus.105. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Kopienai un tās dalībvalstīm ir dalīta kompetence slēgt TRIPs līgumu. IX – Dalībvalstu un Kopienas iestāžu pienākums sadarboties106. Uzklausīšanas
laikā Komisija vērsa Tiesas uzmanību uz grūtībām, kas saistībā ar
nolīgumu pārvaldīšanu radīsies, ja tiks atzīta Kopienas un dalībvalstu
dalīta kompetence slēgt GATS un TRIPs līgumu. Ja laikā,
kad par nolīgumiem tika veiktas sarunas, galvenokārt tika izmantota
tikai nedaudz pielāgota Līguma 113. panta procedūra, tad pēc
iestāšanās PTO, tiklīdz dalībvalstis nebūs varējušas panākt vienprātību,
tās – par jautājumiem, kas būs to kompetencē – katrā ziņā vēlēsies
izteikties individuāli. Turklāt sekos nebeidzamas diskusijas, lai
noskaidrotu, vai šāds jautājums ir Kopienas kompetencē un ir jāpiemēro
Kopienas mehānismi, kas paredzēti attiecīgajos Līguma pantos, vai valstu
kompetencē un tāpēc jāievēro noteikums par vienprātību. Tādējādi tiks
apdraudēta Kopienas uz āru vērstās darbības vienotība un pakāpeniski
kļūs vājāka Kopienas ietekme, veicot sarunas.107. Atbildot
uz šīm pilnīgi pamatotajām bažām, vispirms jāuzsver, ka grūtības, kas
PTO nolīguma un tā pielikumu ieviešanas laikā radīsies saistībā ar
koordināciju, kas vajadzīga, lai nodrošinātu darbības vienotību Kopienas
un dalībvalstu kopīgas līdzdalības gadījumā, nevar ietekmēt atbildi uz
jautājumu par kompetenci. Šis ir iepriekš izšķirams jautājums. Kā
uzsvēra Padome, kompetences sadalījuma problēmu nevar risināt atkarībā
no iespējamajām grūtībām, kas varētu rasties, pārvaldot attiecīgos
nolīgumus.108. Tālāk
jāatgādina, ka gadījumos, kad jautājums, par ko noslēgts nolīgums vai
konvencija, daļēji ir Kopienas un daļēji dalībvalstu kompetencē, starp
dalībvalstīm un Kopienas iestādēm ir jānodrošina cieša sadarbība. Šis
pienākums sadarboties izriet no prasības par vienotu Kopienas
starptautisko pārstāvību (Tiesas 1978. gada 14. novembra
atzinums 1/78, Recueil, 2151. lpp., 34.–36. punkts, un iepriekš minētais atzinums 2/91, 36. punkts).109. Šis
pienākums sadarboties ir vēl jo vairāk jāievēro tādu nolīgumu gadījumos
kā tie, kas iekļauti PTO nolīguma pielikumos un kas savā starpā ir
cieši saistīti, un to nosaka arī savstarpējo pretpasākumu mehānisms, ko
paredz vienošanās par strīdu noregulēšanu. Tādējādi, ja netiktu
nodrošināta cieša sadarbība, tad gadījumā, kad kādai dalībvalstij
atbilstoši tās kompetencei būtu atļauts veikt pretpasākumus, bet tā
uzskatītu, ka tie nebūs efektīvi, ja tos piemēro jomās, ko aptver GATS vai TRIPs
līgums, minētā dalībvalsts attiecībā uz Kopienu tiesībām nedrīkstētu
veikt pretpasākumus preču tirdzniecības jomā, jo šī joma katrā ziņā ir
Kopienas ekskluzīvā kompetencē saskaņā ar Līguma 113. pantu. Un
otrādi, nepastāvot minētajai ciešajai sadarbībai, gadījumā, kad Kopiena
iegūtu tiesības veikt pretpasākumus preču tirdzniecības jomā, bet
uzskatītu, ka nespēj tos īstenot, Kopienai nebūtu juridisku tiesību
veikt pretpasākumus jomās, ko aptvertu GATS un TRIPs līgums un kas būtu valstu kompetencē.110. Tā
kā trešo jautājumu Komisija uzdevusi tikai gadījumam, ja Tiesa atzītu
Kopienas ekskluzīvu kompetenci, uz to nav jāatbild.NobeigumāTIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji R. Žolijē [R. Joliet] (referents), F. A. Šokveilers [F. A. Schockweiler], P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn] un K. Gulmans [C. Gulmann], tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], K. N. Kakuris [C. N. Kakouris], Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida], Dž. L. Marejs [J. L. Murray], D. A. Edvards [D. A. O. Edward] un A. M. La Pergola [A. M. La Pergola]_noklausījusies galveno ģenerāladvokātu F. Dž. Džeikobsu [F. G. Jacobs] un ģenerāladvokātus K. O. Lencu [C. O. Lenz], Dž. Tezauro [G. Tesauro], G. Kosmu [G. Cosmas], F. Ležē [P. Leger] un M. Elmeru [M. Elmer]_sniedz šādu atzinumu:1)      saskaņā ar EK līguma 113. pantu tikai Kopienas kompetencē ir slēgt daudzpusējos nolīgumus par preču tirdzniecību;2)      kompetence slēgt GATS vienošanos ir sadalīta starp Kopienu un tās dalībvalstīm;3)      kompetence slēgt TRIPs līgumu ir sadalīta starp Kopienu un tās dalībvalstīm.Rodríguez IglesiasJolietSchockweilerKapteynGulmannManciniKakourisMoitinho de AlmeidaMurrayEdward       La Pergola1994. gada 15. novembrī, LuksemburgāSekretārs       PriekšsēdētājsR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1 –	GATS ir saīsinājums no nosaukuma angļu val.: “General Agreement on Trade in Services”.2 –	TRIPs ir saīsinājums no nosaukuma angļu val.: “Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights”.3
–      Padomes 1989. gada
15. decembra Direktīva 89/646/EEK, kas koordinē normatīvos un
administratīvos aktus attiecībā uz kredītiestāžu darbības uzsākšanu un
izvēršanu un groza Direktīvu 77/780/EEK (OV L 386, 1. lpp.).4
–      Padomes 1973. gada
24. jūlija Direktīva 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo
aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu
tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV
L 228, 3. lpp.).5
–      Padomes 1991. gada
20. jūnija Lēmums 91/370/EEK par nolīguma slēgšanu starp Eiropas
Ekonomikas kopienu un Šveices Konfederāciju par tiešo apdrošināšanu,
izņemot dzīvības apdrošināšanu (OV L 205, 2. lpp.).6
–      Padomes 1990. gada
8. augusta Regula (EEK) Nr. 2340/90 par tirdzniecības sakaru
pārtraukšanu starp Eiropas Kopienu un Irāku un Kuveitu (OV L 213,
1. lpp.).7
–      1984. gada 17. septembra
Regula par kopējās tirdzniecības politikas pastiprināšanu, it īpaši
attiecībā uz aizsardzību pret nelikumīgu tirdzniecības praksi (OV
L 252, 1. lpp.).8
–      Skat. arī Padomes 1988. gada
19. decembra Regulu (EEK) Nr. 4257/88, kas piemēro vispārējās
tarifa preferences 1989. gadam noteiktiem rūpniecības produktiem,
kuru izcelsme ir jaunattīstības valstīs (OV L 375, 1. lpp.).9
–      Skat., piemēram, 18. pantu
nolīgumā starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Ķīnas Tautas Republiku par
tirdzniecību ar tekstilmateriāliem, kas parafēts 1988. gada
9. decembrī (OV L 380, 1. lpp.) un 20. pantu
nolīgumā starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Padomju Sociālistisko
Republiku Savienību par tirdzniecību ar tekstilmateriāliem, kas
parakstīts 1989. gada 11. decembrī (OV L 397,
1. lpp.).10
–      Skat., piemēram, nolīgumu ar
Marokas Karalisti – Padomes 1977. gada 8. marta Regula (EEK)
Nr. 482/77 (OV L 65, 1. lpp.); nolīgumu ar Tunisijas
Republiku – Padomes 1987. gada 30. novembra Regula (EEK)
Nr. 3618/87 (OV L 340, 27. lpp.); nolīgumu ar Austriju –
Padomes 1988. gada 12. decembra Lēmums 89/146/EEK
(OV 1989, L 56, 1. lpp.).11
–      Skat., piemēram, Padomes
1992. gada 25. februāra Lēmumu 92/230/EEK (OV L 116,
1. lpp.) par pagaidu nolīgumu ar Ungārijas Republiku
(35. pants); Padomes 1993. gada 10. decembra Lēmumu
93/690/EK (OV L 323, 1. lpp.) par pagaidu nolīgumu ar
Bulgārijas Republiku (37. pants); Padomes 1992. gada
25. februāra Lēmumu 92/229/EEK (OV L 115, 1. lpp.) par
pagaidu nolīgumu ar Čehijas un Slovākijas Federatīvo Republiku
(36. pants).12 –      OV L 357, 1. lpp.13 –      OV C 24, 31.01.1991., 5. lpp.14
–      “Ievērojot, ka ārkārtas apstākļos
starp Savienību un 227. panta 3. punktā un 5. punkta a)
un b) apakšpunktā minētajām zemēm un teritorijām var rasties
interešu atšķirības, Konference vienojas par to, ka Padome tieksies rast
atrisinājumu, kas saskanētu ar Savienības nostāju. Ja tas tomēr nebūtu
iespējams, Konference vienojas par to, ka attiecīgā dalībvalsts šo
aizjūras zemju un teritoriju interesēs var rīkoties atsevišķi, bet tā,
lai tas neietekmētu Kopienas intereses. Attiecīgā dalībvalsts Padomei un
Komisijai dara zināmus gadījumus, kad šādas interešu atšķirības varētu
rasties, un, ja nav iespējams izvairīties no atsevišķas rīcības, skaidri
norāda, ka tā rīkojas kādas iepriekš minētas aizjūras teritorijas
interesēs.	Šī deklarācija attiecas arī uz Makao un Austrumtimoru.”15
–      “Savienība it īpaši nodrošina
konsekvenci visā uz ārieni vērstā darbībā saistībā ar savu ārpolitiku,
drošības politiku, ekonomikas politiku un attīstības politiku. Padome un
Komisija ir atbildīgas par to, lai nodrošinātu šādu konsekvenci. Katra
no tām saskaņā ar savām pilnvarām nodrošina attiecīgās politikas
īstenošanu.” 16
–      Saskaņā ar šo pantu “dalībvalstis
atturas no jebkādas rīcības, kas ir pretrunā Savienības interesēm vai
varētu liegt tai būt iedarbīgam, vienotam spēkam starptautiskās
attiecībās. Padome nodrošina šo principu ievērošanu”.17
–      Padomes protokolā tiks iekļauta
šāda deklarācija: “Padome, dalībvalstis un Komisija vienojas, ka šī
rīcības kodeksa pirmais punkts neliedz Komisijai uz pašas atbildību
mēģināt rast risinājumus visiem apspriežamajiem jautājumiem”.18 –      Padomes protokolā tiks iekļautas šādas deklarācijas:
a) “Padome deklarē, ka ar 1. punkta c) apakšpunktā izmantoto
izteicienu “atbilstīgām lēmumu pieņemšanas procedūrām” – gadījumos, kad
ir valstu kompetence –, jāsaprot vienprātība”;	b) “Komisija deklarē, ka, piemērojot atbilstīgas lēmumu pieņemšanas procedūras, ir jādara viss, lai panāktu vienprātību”.