Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 12. martā (1)
Lieta C‑191/24 P
Crédit agricole SA,
Crédit agricole Corporate & Investment Bank
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Konkurence – LESD 101. pants – Starpbanku euro aizdevumu procentu likmes – LESD 263. pants – Pienākums norādīt pamatojumu – Neierobežota kompetence – Pretapelācija – Lēmuma par grozījumiem neņemšana vērā no Vispārējās tiesas puses – LESD 288. pants – Pierādīšanas pienākums – ne ultra petita princips
I.      Ievads
1.        Ar apelācijas sūdzību Crédit agricole SA
un Crédit agricole Corporate & Investment Bank (turpmāk tekstā kopā – “CA”) lūdz Tiesu atcelt Vispārējās tiesas spriedumu (2), ar kuru daļēji noraidīta un daļēji apmierināta to atcelšanas
prasība. To prasība
būtībā bija vērsta pret diviem Eiropas Komisijas lēmumiem: i) lēmumu par izmeklēšanas izbeigšanu euro procentu likmju atvasināto instrumentu (EIRD) nozarē (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (3) un ii) vēlāk pieņemto lēmumu, ar kuru groza apstrīdēto lēmumu (turpmāk tekstā – “lēmums par grozījumiem”) (4). Savukārt Komisija arī iesniedza pretapelācijas sūdzību, lūdzot Tiesu daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu.
2.        Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos tiks analizēti tikai divi strīda aspekti: i) apelācijas sūdzības ceturtais pamats, kas būtībā attiecas uz Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences īstenošanu attiecībā uz Komisijas CA uzliktā naudas soda apmēru; un ii) pretapelācijas sūdzībā izvirzītais vienīgais pamats, kas būtībā attiecas uz Vispārējās tiesas lēmumu, pārskatot pamatojumu attiecībā uz vienu no parametriem, ko Komisija bija izmantojusi naudas soda apmēra aprēķināšanai, neņemt vērā papildu pamatojumu, kas ar lēmumu par grozījumiem tika pievienots apstrīdētajam lēmumam.
II.    Pamatlietas fakti un piemērojamais tiesiskais regulējums
3.        Turpmāk šo secinājumu vajadzībām ir apkopoti šīs lietas faktiskie apstākļi un piemērojamais tiesiskais regulējums.
4.        Komisija 2016. gada 7. decembrī, pamatojoties uz Regulas (EK) Nr. 1/2003 (5) 7. un 23. pantu, pieņēma apstrīdēto lēmumu. Tā konstatēja, ka CA un citi uzņēmumi bija pārkāpuši LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu, no 2006. gada 27. septembra līdz 2007. gada 19. martam piedaloties vienotā un turpinātā pārkāpumā, kura mērķis bija mainīt cenu noteikšanas parasto gaitu EIRD tirgū (apstrīdētā lēmuma 1. panta c) punkts), un uzlika šiem uzņēmumiem naudas sodu (apstrīdētā lēmuma 2. panta a), b) un c) punkts). CA uzliktais naudas sods bija 114 654 000 EUR.
5.        Attiecībā uz naudas sodu noteikšanu uzņēmumiem, kas piedalījās pārkāpumā, tostarp CA, Komisija norādīja, ka tā nevar pilnībā piemērot metodiku, kas izklāstīta tās “Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai” (6). Šīs pamatnostādnes ir strukturētas, izmantojot divpakāpju pieeju: pirmkārt, pamatsummas noteikšana katram uzņēmumam; otrkārt, šīs summas koriģēšana, attiecīgi palielinot vai samazinot to. Parasti pamatsummu aprēķina, ņemot vērā ar pārkāpumu tieši vai netieši saistīto preču vai pakalpojumu pārdošanas apjomu atbilstošajā EEZ teritorijā.
6.        Tomēr, ņemot vērā, ka EIRD darījumi nerada pārdošanas apjomu šā vārda ierastajā nozīmē, Komisija apstrīdētajā lēmumā
norādīja, ka pārdošanas apjoma vērtību jānosaka, izmantojot aizstāšanas vērtību. Komisija uzskatīja par piemērotu kā aizstājējrādītāju izmantot naudas ieņēmumus, kas radušies no naudas plūsmām, ko katra banka saņēma no sava EIRD darījumu portfeļa, kas saistīts ar jebkādu EURIBOR termiņu un/vai EONIA un noslēgts ar EEZ reģistrētiem partneriem, kuri atrodas EEZ (7). Tāpat Komisija uzskatīja par piemērotu diskontēt naudas ieņēmumu rādītājus, piemērojot vienotu koeficientu, lai ņemtu vērā EIRD tirgus īpatnības. Ņemot vērā vairākus apsvērumus, Komisija noteica samazinājuma koeficientu 98,849 % apmērā (8).
7.        Katrs no apstrīdētā lēmuma adresātiem Vispārējā tiesā cēla prasību par tā atcelšanu.
8.        Ar 2019. gada 24. septembra spriedumu HSBC Holdings u.c./Komisija (9) Vispārējā tiesa atcēla apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu, jo Komisija nebija sniegusi tiesiskiem standartiem atbilstošu pamatojumu tam, kādēļ samazinājuma koeficients tika noteikts 98,849 % apmērā, nevis augstākā līmenī, un pārējā daļā prasību noraidīja.
9.        Ar 2021. gada 24. februāra vēstuli Komisija informēja CA un pārējos apstrīdētā lēmuma adresātus par savu nodomu grozīt šo
lēmumu, ņemot vērā Vispārējās tiesas spriedumu HSBC. Tajā pašā vēstulē, kā arī 2021. gada 16. aprīļa vēstulē Komisija visiem adresātiem sniedza papildu informāciju un skaidrojumus par iemesliem, kuru dēļ tā noteica samazinājuma koeficientu 98,849 % apmērā. Par šīm vēstulēm CA iesniedza apsvērumus 2021. gada 7. maijā.
10.      2021. gada 28. jūnijā Komisija pieņēma lēmumu par grozījumiem. Tā kā apstrīdētajā lēmumā piemērotais samazinājuma koeficients visiem adresātiem bija identisks, tā uzskatīja, ka Vispārējās tiesas apsvērumi spriedumā HSBC par tā noteikšanas pamatojuma nepietiekamību, visticamāk, attiecas arī uz naudas sodiem, kas uzlikti citiem adresātiem. Tāpēc Komisija atzina, ka saskaņā ar labas pārvaldības principu ir lietderīgi labot ar šo spriedumu konstatētās kļūdas, grozot apstrīdēto lēmumu attiecībā uz CA un pārējiem adresātiem un papildinot pamatojumu, kas attiecas uz samazinājuma koeficientu.
11.      Ar 2023. gada 12. janvāra spriedumu HSBC Holdings u.c./Komisija (10) Tiesa atcēla Vispārējās tiesas spriedumu HSBC, ciktāl ar to bija noraidīts galvenais prasījums atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un pakārtotais prasījums atcelt tā 1. panta b) punktu. Turklāt Tiesa, lemjot par prasību, ko HSBC bija cēlusi lietā T‑105/17, ciktāl tajā bija prasīts atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un, pakārtoti, tā 1. panta b) punktu, to noraidīja.
12.      Vispārējā tiesa 2024. gada 27. novembrī noraidīja HSBC Holdings u.c. prasību, ar ko tika lūgts, pirmkārt, atcelt lēmuma par grozījumiem 1. pantu un grozītā apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu un, otrkārt, pakārtoti samazināt naudas sodu, kas tām uzlikts ar lēmumu par grozījumiem (11).
III. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
13.      CA
atbilstoši LESD 263. pantam celtajā prasībā tā būtībā lūdza daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, samazināt ar šo lēmumu uzlikto naudas sodu. Turklāt tā lūdza atcelt lēmumu par grozījumiem vai, pakārtoti, atzīt, ka tas nav ņemams vērā. Visbeidzot, tā lūdza Vispārējo tiesu piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
14.      Savukārt Komisija lūdza Vispārējo tiesu noraidīt prasību un piespriest CA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
15.      2019. gada 8. jūnijā un 2021. gada 30. martā Vispārējā tiesa nolēma apturēt tiesvedību, līdz Tiesa pieņems spriedumu lietā HSBC Holdings u.c./Komisija (12).
16.      2021. gada 8. septembrī CA iesniedza grozījumu rakstu, un 2021. gada 19. novembrī Komisija iesniedza savus apsvērumus par to.
17.      Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa: i) atzina, ka apstrīdētā lēmuma grozījumi, kas ieviesti ar lēmumu par grozījumiem, nav jāņem vērā; ii) atcēla apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punktu pamatojuma trūkuma dēļ; iii) īstenojot savu neierobežoto kompetenci, noteica CA uzliktā naudas soda summu 110 000 000 EUR apmērā; iv) pārējā daļā prasību noraidīja; un v) piesprieda katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus pašam.
IV.    Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
18.      2024. gada 21. martā CA iesniedza apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu. Tā lūdz Tiesu: i) atcelt pārsūdzēto spriedumu; ii) nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai; un iii) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19.      2024. gada 3. jūnijā Komisija iesniedza pretapelācijas sūdzību, lūdzot Tiesu: i) atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to ir atcelts apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punkts; ii) noraidīt CA prasību lietā T‑113/17, ciktāl tā attiecas uz šīs tiesību normas atcelšanu vai, pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai; un iii) atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu vai piespriest CA tos atlīdzināt.
20.      Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību, un CA lūdz Tiesu noraidīt pretapelācijas sūdzību.
21.      Lietas dalībnieki tika uzklausīti tiesas sēdē 2026. gada 14. janvārī.
V.      Izvērtējums
22.      Apelācijas sūdzībā CA izvirza četrus pamatus, no kuriem divi sastāv no vairākām daļām. Tomēr, kā minēts šo secinājumu ievadā, mana apelācijas sūdzības analīze aprobežosies ar ceturto pamatu, kas attiecas uz veidu, kādā Vispārējā tiesa īstenoja savu neierobežoto kompetenci attiecībā uz naudas soda apmēru. Šajos secinājumos aplūkošu arī vienīgo pamatu, uz ko balstīta Komisijas pretapelācijas sūdzība, proti, Vispārējās tiesas atteikumu ņemt vērā grozījumus, kas apstrīdētajā lēmumā izdarīti ar lēmumu par grozījumiem (turpmāk tekstā – “papildu pamatojums”).
23.      Sākšu ar Komisijas pretapelācijas sūdzību, kuras pamatotības gadījumā pārsūdzētais spriedums tiktu atcelts, ciktāl ar to tiek atcelts apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punkts. Šādā gadījumā nebūtu nepieciešams izskatīt CA ceturto pamatu.
A.      Par Komisijas pretapelācijas sūdzību
24.      Komisijas pretapelācijas sūdzība ir vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 515.–526. punktu, kuros Vispārējā tiesa, izskatot CA argumentus par iespējamu nepietiekamu pamatojumu samazinājuma koeficienta noteikšanai 98,849 % apmērā, nolēma, ka papildu pamatojums ir jānoraida.
1.      Lietas dalībnieku argumenti
25.      Komisija apgalvo, ka lēmums par grozījumiem ir “lēmums” LESD 288. panta izpratnē. Fakts, ka tas nemainīja apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu, neietekmējot tā būtību. Vispārējā tiesa, neievērojot šajā lēmumā sniegto papildu pamatojumu, esot liegusi Komisijai pilnvaras pieņemt, grozīt vai atsaukt lēmumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantu un pārsniegusi
savu kompetenci saskaņā ar LESD 263. pantu.
26.      CA apgalvo, pirmkārt, ka pretapelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo Komisija ir izvirzījusi “jaunu pamatu”, kas nav izvirzīts pirmajā instancē. Tā arī aizstāv Vispārējās tiesas secinājumu, ka neesot būtiskas atšķirības starp papildu pamatojuma sniegšanu procesuālajā rakstā vai lēmumā par grozījumiem. Visbeidzot, CA apgalvo, ka jebkurā gadījumā lēmums par grozījumiem bija nelikumīgs, jo Komisijai nebija tiesību grozīt apstrīdēto lēmumu.
2.      Juridiskā analīze
27.      Uzskatu, ka Komisijas pretapelācijas sūdzība ir pieņemama un pamatota.
a)      Par pieņemamību
28.      CA iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
29.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lietas dalībnieks nevar pirmo reizi Tiesā izvirzīt pamatu, kas nav ticis izvirzīts Vispārējā tiesā, jo tādējādi apelācijas sūdzība tiktu paplašināta ārpus lietas pirmajā instancē ietvariem. Tādējādi apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē ir vienīgi izvērtēt juridisko risinājumu, kāds pirmajā instancē rasts attiecībā uz izskatītajiem pamatiem. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējs var izvirzīt pamatus, kuri izriet no pārsūdzētā sprieduma, lai apstrīdētu tā juridisko pamatotību (13).
30.      Šajā lietā nesaskatu nevienu noteikumu vai principu, kas pamatotu CA iebildi par nepieņemamību. CA arī nevarēja paskaidrot šo jautājumu tiesas sēdē, kad tā tika aicināta to darīt.
31.      Pirmajā instancē Komisija bija vienīgā atbildētāja un neizvirzīja nevienu pamatu pēc būtības. Līdz ar to vienīgais pretapelācijas sūdzības pamats, kas acīmredzami ir vērsts pret konkrētu pārsūdzētā sprieduma daļu, nevar tikt uzskatīts par “jaunu” salīdzinājumā ar pirmajā instancē izvirzītajiem pamatiem.
32.      Ar pretapelācijas sūdzību Komisija lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā tai spriedums ir nelabvēlīgs. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 177. panta 1. punktu un 178. panta 1. punktu Komisijai principā ir tiesības izvirzīt pamatus un argumentus, ko tā uzskata par nepieciešamiem, lai apstrīdētu Vispārējās tiesas konstatējumus, kurus tā uzskata par nepareiziem.
33.      Šajā kontekstā Komisija apelācijas tiesvedībā var apspriest lēmuma par grozījumiem būtību, darbības jomu, ietekmi un mērķi, lai apstrīdētu Vispārējās tiesas konstatējumus. Šie jautājumi jebkurā gadījumā ir tiesību jautājumi, uz kuriem attiecas iura novit curia princips (14). Līdz ar to jebkāda atšķirība starp terminiem, ko Komisija izmantojusi savā pretapelācijas sūdzībā, un tiem, ko tā izmantojusi pirmajā instancē, neietekmē apelācijas sūdzības pieņemamību.
34.      Tagad pievērsīšos Komisijas izvirzītā pamata pamatotībai. Skaidrības labad vispirms apkopošu attiecīgās pārsūdzētā sprieduma daļas.
b)      Vispārējās tiesas vērtējums
35.      Vispārējā tiesa pamatoti sāk savu vērtējumu, uzsverot, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas pilnvarām pieņemt konkrētu tiesību aktu noteikti jāietver arī pilnvaras grozīt šo aktu, ja vien tiek pilnībā ievērotas attiecīgās Līguma normas, tostarp visas formālās prasības un procesuālās garantijas (pārsūdzētā sprieduma 519. punkts).
36.      Tomēr pārsūdzētā sprieduma 520. –526. punktā Vispārējā tiesa turpināja paskaidrot, kāpēc šīs lietas apstākļos tā uzskatīja, ka papildu pamatojumu nevar ņemt vērā. Tieši  šīs daļas Komisija apstrīd.
37.      It īpaši Vispārējā tiesa lēma, ka, tā kā lēmums par grozījumiem nemaina apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu, bet tikai papildina tā pamatojumu, to nevar “nevar uzskatīt par jaunu lēmumu, ar kuru tiek grozīts apstrīdētais lēmums šī sprieduma 519. punktā minētās judikatūras izpratnē, bet tas ir jāpielīdzina papildu pamatojumam, ko atbildētāja sniegusi tiesvedībā”.
38.      Šajā ziņā Vispārējā tiesa atgādināja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojuma neiekļaušanu apstrīdētajā aktā principā nevar labot ar papildu paskaidrojumiem, kas sniegti tiesvedības gaitā Savienības tiesās. Šajā lietā Komisija, kā norādīja Vispārējā tiesa, nebija apgalvojusi, ka tobrīd nebija iespējams sniegt pietiekamu pamatojumu apstrīdētajam lēmumam. Attiecīgi tā uzskatīja, ka tiesvedības laikā sniegto pamatojuma izklāsta papildinājumu nevar “pieņemt”, un tādēļ nolēma lēmumu par grozījumiem neņemt vērā.
39.      Turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ daži šo apgalvojumu aspekti man šķiet diezgan mulsinoši.
c)      Lēmuma par grozījumiem spēkā esība
40.      Pirmkārt, ir vispāratzīts, ka uz Savienības iestāžu tiesību aktiem principā ir attiecināma likumības prezumpcija, un tie tādējādi rada tiesiskas sekas tik ilgi, kamēr tie nav atsaukti, atcelti prasības atcelt tiesību aktu ietvaros vai pasludināti par spēkā neesošiem pēc prejudiciāla nolēmuma pieņemšanas vai iebildes par prettiesiskumu apmierināšanas (15).
41.      Tomēr pārsūdzētajā spriedumā nav konstatēts, ka lēmums par grozījumiem ir spēkā neesošs vai nelikumīgs, lai gan CA faktiski apstrīdēja tā spēkā esību (16). Tā kā šāda konstatējuma nav, Vispārējā tiesa nevarēja vienkārši “neņemt vērā” izmaiņas, kas veiktas ar lēmumu par grozījumiem apstrīdētajā lēmumā. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi iepriekšējā punktā minētās judikatūras pamatā esošo principu, noliedzot spēkā esoša lēmuma tiesiskās sekas.
42.      Vispārējā tiesa arī pārsniedza pilnvaras, kas tai piešķirtas ar LESD 263. pantu, kurā paredzēta Savienības iestāžu pieņemto aktu tiesiskuma pārbaudes procedūra. Šīs procedūras ietvaros Savienības tiesu vara var noteikt, vai akts ir likumīgs vai nelikumīgs. Tertium non datur: nepastāv trešais akta veids, kas būtu spēkā, bet kura sekas tomēr varētu neņemt vērā. Ja attiecīgais tiesību akts ir atbilstošs un piemērojams (ratione materiae, temporis u.c.) un ja vien tā iedarbība nav apturēta saskaņā ar LESD 278. un 279. pantu, ir jāuzskata, ka tam ir visas tiesiskās sekas, tostarp gadījumos, kad tā spēkā esība ir apstrīdēta (17).
43.      Otrkārt, kā norādīts šo secinājumu 35. punktā, ir vispārpieņemts, ka Komisijas pilnvaras pieņemt konkrētu tiesību aktu obligāti ietver arī pilnvaras grozīt šo tiesību aktu, ar nosacījumu, ka tiek pilnībā ievērotas attiecīgās Līguma normas, kā arī visas formālās prasības un procesuālās garantijas. Tāpēc būtiska ir gan materiālo, gan procesuālo noteikumu stingra ievērošana. Piemēram, var būt apstākļi, kuros iestāde vairs nevar grozīt aktu, tādi kā tie, ja sākotnējais akts “iekļaujas procedūrā, kas ir stingri noteikta un raksturojama kā pienākumu uzliekoša iestādei, kam piešķirtas tiesības veikt darbības, pieņemt nākošo aktu procedūras virknē noteiktā laika posmā, pēc kura beigām attiecīgā iestāde zaudē spēju pieņemt lēmumus” (18).
44.      Tomēr pārsūdzētajā spriedumā nav atsauces ne uz vienu apstākli, kas norādītu, ka i) viena vai vairākas materiālās
vai procesuālās prasības lēmuma par grozījumiem pieņemšanai tā pieņemšanas brīdī nebija izpildītas; vai ii) Komisija bija zaudējusi pilnvaras grozīt tiesību aktu.
45.      No tā izriet, ka nevar uzskatīt, ka Vispārējā tiesa būtu pat netieši konstatējusi, ka Komisijai bija liegts pieņemt lēmumu par grozījumiem.
46.      Treškārt, var būt situācijas, kurās, neraugoties uz to, ka materiāltiesiskie un procesuālie nosacījumi grozījumu akta pieņemšanai formāli šķiet izpildīti, iestāde tomēr savas pilnvaras ir īstenojusi prettiesiski, neievērojot primāro tiesību normu vai principu.
47.      Tādējādi Savienības tiesību akts nav spēkā, ja tā autors ir pieļāvis “pilnvaru nepareizu izmantošanu” (19). Tā tas ir gadījumā, ja, “pamatojoties uz objektīvām, atbilstošām un saskanīgām pazīmēm, izrādās, ka tas ir pieņemts tikai vai vismaz galvenokārt tāpēc, lai sasniegtu nevis tajā norādītos, bet gan citus mērķus, vai lai izvairītos no procedūras, kas Līgumā īpaši paredzēta, lai rīkotos tādos apstākļos, kādi pastāv konkrētajā gadījumā” (20).
48.      Turklāt ir pašsaprotami, ka aktam par grozījumiem ir jāatbilst Savienības tiesību vispārējiem principiem, tostarp tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem (21). Tādēļ var būt situācijas, kurās persona, kuru skar konkrēts akts, var likumīgi iebilst pret nelabvēlīgajām tiesiskajām sekām, kas izriet no spēkā esoša akta atsaukšanas vai grozīšanas. Tas tā var būt it īpaši tad, ja attiecīgais Savienības tiesību akts tā adresātam piešķir subjektīvas tiesības (22).
49.      Atkal pārsūdzētajā spriedumā nav minēts un vēl jo mazāk pierādīts neviens no šiem apstākļiem. Līdz ar to no minētā sprieduma neizriet, ka apstrīdētais lēmums nav spēkā pilnvaru nepareizas izmantošanas vai Līgumu vai jebkuras ar to piemērošanu saistītas tiesību normas pārkāpuma dēļ.
d)      Lēmuma par grozījumiem būtība un tā sastāvdaļas
50.      Ceturtkārt, nolēmumi un procesuālie raksti, kas iesniegti tiesvedībā, acīmredzami ir atšķirīgi tiesību akti. Tos pieņem saskaņā ar atšķirīgām procedūrām, un tiem ir būtiski atšķirīgas tiesiskās sekas. Kamēr Savienības tiesās apstrīdētais tiesību akts paliek spēkā, tās principā nevar to pārkvalificēt kā cita rakstura vai veida aktu, nekā tas izriet no tā formulējuma.
51.      Saskaņā ar LESD 288. panta ceturto daļu “lēmumi uzliek saistības kopumā”. Līdz ar to Vispārējā tiesa nevarēja, nepārkāpjot LESD 288. pantu, izturēties pret spēkā esošu lēmumu tā, it kā notiekošās tiesvedības vajadzībām tam būtu tikai tiesas iesnieguma vērtība.
52.      Jāatzīst, ka dažos izņēmuma gadījumos Tiesa ir atzinusi, ka akts, kas tajā formāli tika apstrīdēts, patiesībā bija cits “slēpts” akts. Šajās lietās Tiesa izvērtēja akta saturu un tā pieņemšanas apstākļus, lai noteiktu tā patieso raksturu (23). Šī judikatūra galvenokārt balstās uz nepieciešamību novērst to, ka konstitucionālais princips, saskaņā ar kuru Savienības iestāžu akti principā ir pakļauti tiesas kontrolei (24), tiktu apiets, vienkārši pārdēvējot vai “maskējot” attiecīgo aktu (25).
53.      Tomēr šī judikatūra šajā lietā nav piemērojama. Lēmumu par grozījumiem pieņēma iestāde, kas ir kompetenta to darīt saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003, un tā mērķis patiešām bija novērst iespējamu juridisku trūkumu, kas ietekmē sākotnējā akta spēkā esību. Tādēļ tā pieņemšana pilnībā atbilst Komisijas uzdevumam saskaņā ar LESD 105. panta 1. punktu “[nodrošināt] [LESD] 101. un 102. pantā izklāstīto principu piemērošanu”. Turklāt nav apstrīdams, ka Savienības tiesas ir kompetentas pārbaudīt lēmuma par grozījumiem tiesiskumu atbilstoši – attiecīgi –
LESD 263., 267. un 277. pantam.
54.      Piektkārt, pārsūdzētais spriedums, šķiet, netieši norāda, ka tikai tad, ja lēmums par grozījumiem būtu mainījis apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu, tā ietekme uz notiekošo tiesvedību varētu pamatot atšķirīgu vērtējumu.
55.      Tas nevar būt pareizi. Tiesa ir konsekventi lēmusi, ka tiesību akta rezolutīvā daļa ir nešķirami saistīta ar tā motīvu daļu, un tas nozīmē, ka tas ir jāinterpretē, ņemot vērā iemeslus, kas noveda pie šā akta pieņemšanas (26). Saskaņā ar LESD 296. pantu jebkura saistoša Savienības akta pamatojums un rezolutīvā daļa ir nedalāms veselums (27). Tātad nav nekāda principiāla pamata, kas tiesvedībā Savienības tiesā ļautu tiesību aktu, kas grozīts tikai attiecībā uz vienu no šīm divām būtiskajām daļām, aplūkot atšķirīgi no tiesību akta, kurā abas ir grozītas.
56.      Sestkārt, ir taisnība, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētajā spriedumā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pirmkārt, pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaikus ar tai nelabvēlīgo lēmumu; un, otrkārt, apstrīdētā akta pamatojuma trūkumu nevar kompensēt ar papildu paskaidrojumiem, kas sniegti tiesvedības laikā Savienības tiesās.
57.      Tomēr neviens no šiem judikatūras virzieniem šajā kontekstā nav atbilstošs. Sākšu ar otro judikatūras virzienu, kas minēts iepriekšējā punktā.
58.      Šī tiesu prakse attiecas – un tas ir jāuzsver – uz situācijām, kurās apstrīdētā akta autors sniedz papildu pamatojumu rakstveida un mutvārdu apsvērumos, kas izteikti tiesvedības gaitā Savienības tiesās (28). Manuprāt, pat pēc analoģijas to nevar attiecināt uz šīs lietas apstākļiem, kuri attiecas uz pamatojuma grozīšanu, kas izriet no paša apstrīdētā akta formāla grozījuma.
59.      Pienākumam norādīt pamatojumu ir divējāds mērķis: pirmkārt, ļaut ieinteresētajām personām saprast akta pamatojumu un attiecīgā gadījumā izlemt, vai apstrīdēt tā spēkā esību; un, otrkārt, ļaut Savienības tiesām īstenot savas tiesas pārbaudes pilnvaras (29). Ļaujot tiesību akta autoram pirmo reizi formulēt tā pieņemšanas iemeslus tiesas zālē pēc tam, kad tiesību akts ir apstrīdēts, LESD 296. pantam acīmredzami atņemtu lielu daļu tā lietderīgās iedarbības. Tāda pati loģika attiecas arī uz papildu paskaidrojumiem, kas sniegti neformāli pirms tiesvedības un pēc tam atkārtoti tiesvedības stadijā (30).
60.      Tomēr šī loģika nav piemērojama, ja akts ir likumīgi grozīts un pienācīgā veidā un savlaicīgi paziņots tā adresātiem. Nav nozīmes tam, vai šis grozījums notiek pirms tiesvedības uzsākšanas vai tās gaitā. Šādos apstākļos grozītais tiesību akts kļūst saistošs adresātiem un tā spēkā esību, ja tas tiek apstrīdēts, pārbauda Savienības tiesas.
61.      Savukārt akta sākotnējā redakcija Savienības tiesību sistēmā vairs nepastāv un to var “atjaunot” tikai tad, ja Savienības tiesas atceļ aktu par grozījumiem (31). Atsakoties ņemt vērā lēmumu par grozījumiem, Vispārējā tiesa faktiski lēma par tāda lēmuma spēkā esību, kas tā sākotnējā formā vairs nebija spēkā.
62.      Līdz ar to akta par grozījumiem ņemšana vērā notiekošajā tiesvedībā neapdraud LESD 296. panta mērķus. Gluži pretēji, tiesvedības pielāgošana ļauj šos mērķus sasniegt efektīvāk un bez liekas kavēšanās.
63.      Tieši šā paša iemesla dēļ arī CA atsaukšanās uz iepriekš minēto pirmo judikatūras virzienu, saskaņā ar kuru pamatojums principā ir jāpaziņo ieinteresētajai personai vienlaikus ar tai nelabvēlīgo lēmumu, arī ir neiedarbīga. Akta, kas tagad ir saistošs CA un kura spēkā esību Vispārējā tiesa būtu varējusi pārbaudīt, pamatojums ir ietverts apstrīdētajā lēmumā, kas grozīts ar lēmumu par grozījumiem. Šis pamatojums tika paziņots brīdī, kad tika grozīts lēmums – jāpieņem, ka likumīgi – ar tiesību aktu, kam ir tāda pati juridiskā forma un kas rada tādas pašas tiesiskās sekas.
64.      Ņemot to vērā, man jāuzsver svarīgs aspekts: ja lēmums par grozījumiem ir mainījis sākotnējo pamatojumu, uz kura balstījās naudas soda uzlikšana, pamatojoties uz to, ka šis pamatojums bija vai tika uzskatīts par nepietiekamu, pienākumu maksāt naudas sodu loģiski nevar uzskatīt par tādu, kas izriet no apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Tas rodas tikai no lēmuma par grozījumiem pieņemšanas dienas, jo tikai šis akts ir juridiski pietiekams naudas soda pamats.
65.      Kā jau paskaidrots, lēmuma pamatojums un rezolutīvā daļa ir nesaraujami saistīti. Pretapelācijas sūdzībā Komisija pati norādīja, ka jebkādi “pamatojuma izklāsta grozījumi obligāti ietver apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas (satura un apjoma) grozījumus, jo pamatojums un rezolutīvā daļa veido nedalāmu veselumu, pat ja rezolutīvā daļa, aplūkota atsevišķi, formāli paliek nemainīga”.
66.      Pēc Vispārējās tiesas sprieduma HSBC Komisijai bija divas galvenās iespējas, ja tā uzskatīja, ka tās lēmums kopumā ir pareizs: i) atsaukt apstrīdēto lēmumu un pieņemt to no jauna, veicot noteiktus grozījumus; vai ii) grozīt apstrīdēto lēmumu, pieņemot lēmumu par grozījumiem. Likumdošanas metode, ko Komisija izvēlējusies, lai veiktu vajadzīgos pasākumus Vispārējās tiesas spriedumu HSBC izpildei, ir šīs iestādes rīcības brīvības robežās (32). Tomēr ir skaidrs, ka vienas metodes izvēle par labu otrai nevarēja nelabvēlīgi ietekmēt apstrīdētā lēmuma adresātu finansiālās intereses. Pretējā gadījumā tiktu radīta nepamatota nevienlīdzīga attieksme pret attiecīgajiem uzņēmumiem atkarībā tikai no tā, vai Vispārējā tiesa to prasības ir izskatījusi (kā lietā T‑105/17) vai apturējusi (kā tas ir lietās T‑106/17 un T‑113/17) (33).
67.      Kad tiesas sēdē Komisijai tika jautāts, vai tā piekrīt iepriekš minētajam, tā atbildēja noraidoši. Tomēr tās argumenti šajā jautājumā šķiet iekšēji pretrunīgi. No vienas puses, apstrīdot Vispārējās tiesas pieeju lēmumam par grozījumiem, Komisija uzsver, ka sākotnējā lēmuma rezolutīvo daļu neizbēgami ietekmē vēlāk veiktās izmaiņas tā apsvērumos. No otras puses, tā apgalvo, ka papildu pamatojums ir tikai detalizētāks skaidrojums par to, ko Komisija nolēma, pieņemot apstrīdēto lēmumu. Šī nostāja ir loģiski nepamatota: ja tas patiešām ietekmē rezolutīvo daļu, papildu pamatojums nevar būt tikai paskaidrojošs, un, ja tas ir vienīgi paskaidrojošs, tas nevar būtiski ietekmēt rezolutīvo daļu. Komisija nevar vienlaikus balstīties uz abiem argumentiem. Turklāt piekrist Komisijas argumentam šajā ziņā nozīmētu arī lēmuma par grozījumiem piemērošanu ar atpakaļejošu spēku, acīmredzami pārkāpjot vispāratzītu Savienības tiesību vispārējo principu (34).
68.      Līdz ar to uzskatu, ka Komisijai principā ir tiesības grozīt spēkā esošu lēmumu, pat ja par to ir celta prasība Savienības tiesās. Tas, protams, ir pakārtots nosacījumam, ka Komisijas rīcība nav uzskatāma par pilnvaru nepareizu izmantošanu LESD 263. panta izpratnē. Turklāt Komisija ar lēmumu par grozījumiem nevar “novērst” sākotnējā akta iespējamo spēkā neesību ar atpakaļejošu spēku.
e)       Pareizas tiesvedības norise un procesuālā ekonomija
69.      Septītkārt, manuprāt, ir skaidrs, ka Komisijai bija pilnvaras grozīt apstrīdēto lēmumu gan pirms CA apstrīdēšanas, gan pēc Savienības tiesu sprieduma – a fortiori, ja šī sprieduma rezultātā apstrīdētais lēmums tiktu daļēji atcelts. Atbildot uz jautājumu tiesas sēdē par to, vai tā piekrīt šai nostājai, CA to apstiprināja.
70.      Ja tas tā ir, nesaskatu nevienu saprātīgu pamatu, lai uzskatītu Komisijas pilnvaras grozīt aktu par “paralizētām” šo divu notikumu starplaikā. Proti, ja Komisija uzskata, ka tiesību akts ir spēkā neesošs, tas pilnībā atbilst tās labas pārvaldības pienākumam nekavējoties rīkoties, lai novērstu iespējamos trūkumus. Tam vien, ka tiesību akts varēja tikt apstrīdēts Savienības tiesās, šajā kontekstā vispārīgi
nav nozīmes.
71.      Šāda nostāja pirmajā acumirklī var šķist pretrunā ar prasītāju tiesību uz aizstāvību efektīvu aizsardzību vai ar pareizas tiesvedības norisi. Rūpīgāka pārdomāšana šajā jautājumā tomēr neizbēgami noved pie cita skatījuma.
72.      Attiecībā uz prasītāju tiesībām uz aizstāvību šīs tiesības netiek pārkāptas, ja i) tiesību akta autors tās uzklausa pirms akta par grozījumiem pieņemšanas (35) un ii) Savienības tiesas tām dod iespēju grozīt savus prasījumus un lūgumus izskatīšanā esošajā lietā (36). Proti, pats īpašais noteikums Vispārējās tiesas Reglamentā – tā 86. pants –, kas ļauj prasītājiem grozīt savu pieteikumu, “ja tiesību akts, kuru lūgts atcelt, ir aizstāts vai grozīts ar citu tiesību aktu, kam ir tāds pats priekšmets”, skaidri apliecina Komisijas spēju grozīt tiesību aktu, par kuru ir celta prasība to atcelt.
73.      Turklāt apstrīdētā lēmuma adresātiem sākotnējā lēmuma grozījumu dēļ nerodas nelabvēlīgas finansiālas sekas, jo, kā izskaidrots iepriekš, šis grozījums nedarbojas ar atpakaļejošu spēku. Grozījums arī nenostāda prasītāju procesuāli nelabvēlīgā situācijā: ja prasītājs, ņemot vērā šo grozījumu, nolemj atteikties no savas atcelšanas
prasības, Vispārējā tiesa saskaņā ar tās Reglamenta 136. panta 2. punktu patur tiesības piespriest atbildētājam segt tiesāšanās izdevumus (37).
74.      Turklāt, manuprāt, liegt Komisijai grozīt tiesību aktu, kas ir tiesvedības priekšmets, novestu pie rezultāta, kas būtu pretrunā ar pareizas tiesvedības norises prasību. Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, kad Komisija apzinās, ka attiecīgais tiesību akts, visticamāk, tiks atcelts, un uzskata, ka paredzēti
grozījumi var būt pietiekami, lai novērstu trūkumus, kas ietekmē tā likumību. Šādos apstākļos tiesvedības “piespiedu” turpināšana nekalpotu nevienam jēgpilnam mērķim.
75.      Šādā situācijā tiesvedība varētu novest pie tā, ko varētu atbilstoši raksturot kā prasītāju “tukšu uzvaru”. Jebkurš ieguvums, kas izriet no atcelšanas, visticamāk, būtu gan ierobežots, gan īslaicīgs. Komisija, visticamāk, drīz pēc sprieduma pasludināšanas pieņemtu grozītu aktu, tādējādi liekot prasītājiem uzsākt otro tiesvedības kārtu, lai panāktu grozītā akta likumības pārbaudi tiesā. Šāds iznākums būtu grūti savienojams ar procesuālās ekonomijas un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībām, vienlaikus radot nevajadzīgu slogu gan lietas dalībniekiem, gan Eiropas Savienības tiesām.
76.      Turpretī, ļaujot prasītājiem sākotnējās tiesvedības ietvaros pielāgot savus pamatus un prasījumus, ņemot vērā apstrīdētajā aktā veiktos grozījumus, tiek novērsta nevajadzīga tiesvedības dublēšanās un panākts ātrāks un panākts ātrāks un lētāks strīda risinājums (38). Šāda pieeja ir izdevīga ne tikai tiesvedības pusēm, bet arī – kaut arī netiešāk – pašām Savienības tiesām.
77.      Visbeidzot, mani nepārliecina CA atsaukšanās uz noteiktiem Savienības tiesu spriedumiem, kuri, kā tiek apgalvots, pamato tās nostāju.
78.      CA vispirms atsaucas uz Tiesas spriedumu Culin/Komisija (39). Lietā tika izskatīts Komisijas lēmums noraidīt sūdzību, ko iesniedza viens no tās ierēdņiem, Culin kungs, apstrīdot cita ierēdņa iecelšanu amatā, uz kuru viņš arī bija pieteicies. Nav strīda par to, ka lēmumā par sūdzības noraidīšanu bija sniegts nepietiekams pamatojums. Tomēr pēc tam, kad Culin kungs bija uzsācis tiesvedību, Komisija šim lēmumam pievienoja papildinājumu, kura mērķis bija labot sākotnējo lēmumu, izklāstot “patiesos iemeslus” viņa kandidatūras noraidīšanai. Tiesa tomēr nolēma, ka papildinājumu nevar ņemt vērā, un atcēla apstrīdēto lēmumu (40).
79.      No pirmā acu uzmetiena varētu šķist, ka spriedums Culin apstiprina CA argumentus. Tomēr rūpīgāka pārbaude liecina, ka tas tā nav.
80.      Culin kunga celtā prasība nebija parasta atcelšanas
prasība saskaņā ar toreizējo EEK līguma 173. pantu (tagad – LESD 263. pants), bet gan prasība, kas celta saskaņā ar EEK līguma 179. pantu (tagad – LESD 270. pants). Saskaņā ar šo tiesību normu, “ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, ko paredz Civildienesta noteikumi un Savienības [..] nodarbināšanas kārtība, Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā ir visas domstarpības starp [Eiropas Savienību] un tās darbiniekiem” (41).
81.      Civildienesta noteikumu VII sadaļā, kas attiecas uz “apelācijām”, 90. pantā ir paredzēta obligāta pirmstiesas procedūra, kas jāpabeidz noteiktā termiņā, pirms apelāciju
var iesniegt Savienības tiesās. Pirmstiesas procedūra kalpo gan tam, lai nodrošinātu iespēju panākt izlīgumu, gan tam, lai noteiktu strīda priekšmetu. Tiesvedības stadijā neviens no lietas dalībniekiem principā nevar mainīt strīda priekšmetu (42). Administratīvu aktu, kas būtiski atšķiras no apstrīdētā akta, nevar izskatīt vienā un tajā pašā tiesvedībā, un tam ir nepieciešama jauna prasība saskaņā ar LESD 270. pantu (43). Tāpat prasījumi, kas nav izvirzīti pirmstiesas procedūrā, nevar tikt izvirzīti tiesvedībā Tiesā (44). Šīs Culin lietas iezīmes tika uzsvērtas ģenerāladvokāta secinājumos (45).
82.      Ņemot vērā iepriekš minēto kontekstu, Tiesas secinājums, ka papildinājumu nevarēja ņemt vērā, ir pareizs. Papildinājums tika iesniegts novēloti un ārpus Civildienesta noteikumu 90. pantā paredzētās procedūras, un tā saturs būtiski atšķīrās no sākotnējā apstrīdētā akta. Tā pieņemšana būtu mainījusi strīda priekšmetu.
83.      Turpretī atcelšanas
prasību saskaņā ar LESD 263. pantu nereglamentē iepriekšējos punktos minētie noteikumi un principi. Tādējādi Tiesas secinājumi spriedumā Culin nav tieši attiecināmi uz tādu situāciju kā izskatāmajā lietā. Šajā kontekstā jāatgādina, ka situācija, ko Tiesa izskatīja spriedumā Komisija/Di Bernardo (46), kas minēta pārsūdzētajā spriedumā, bija salīdzināma ar situāciju spriedumā Culin: prasība, kas celta saskaņā ar LESD 270. pantu pret Komisijas lēmumu par Civildienesta noteikumu piemērošanu, kurā Komisija vēlīnā tiesvedības stadijā centās papildināt pamatojumu.
84.      Šķiet, ka arī CA atsaukšanās uz Vispārējās tiesas spriedumu Lucchini/Komisija (47) balstās uz pārpratumu. Šī lieta attiecās uz prasību, ko iesniedza Komisijas tāda lēmuma adresāts, ar kuru tika uzlikts naudas sods par Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu. Sākotnējā lēmuma pielikumā, kas tika paziņots tā adresātiem, nebija ietvertas noteiktas tabulas, kuras bija paredzēts iekļaut. Uzzinot par šo izlaidumu, Komisija mazāk nekā mēnesi pēc sākotnējā lēmuma paziņošanas pieņēma lēmumu par grozījumiem, kurā iekļāva trūkstošās tabulas, un par to pienācīgi paziņoja sākotnējā lēmuma adresātiem (48).
85.      Prasības pieteikumā Lucchini norādīja, ka šādā rīcībā ir pieļautas vairākas tiesību kļūdas, kas pamato apstrīdētā lēmuma atcelšanu. It īpaši tā apgalvoja, ka, tā kā tabulu nebija, sākotnējais lēmums nebija pietiekami pamatots un ka vēlāka šo tabulu pievienošana ar lēmumu par grozījumiem nevarēja novērst šo trūkumu (49).
86.      Ņemot vērā iepriekš minēto kontekstu, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka “jāpārbauda, vai, neraugoties uz [attiecīgo] tabulu trūkumu, atbilstošajos šā lēmuma apsvērumos, kuru pamatošanai šīs tabulas tikušas minētas, skaidri un nepārprotami ir norādīta Komisijas argumentācija un vai tie ir ļāvuši prasītājai uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu”. Tā secināja, ka tabulu neesība neietekmē pamatojuma pietiekamību, un attiecīgi noraidīja Lucchini argumentus (50).
87.      Manuprāt, CA kļūdaini interpretē šo spriedumu. Vispārējās tiesas apsvērums sprieduma 80. punktā, saskaņā ar kuru bija jāpārbauda, vai sākotnējais lēmums bija pietiekami pamatots, neraugoties uz tabulu neesību, nevar tikt saprasts tādējādi, ka to vēlāka pievienošana būtu prettiesiska. Prasītājas argumenti bija balstīti uz apgalvojumu, ka bez tabulām sākotnējais lēmums nebija pietiekami skaidrs, lai tā adresāti varētu izprast Komisijas pamatojumu. Tomēr, tā kā Vispārējā tiesa atzina, ka pamatojums bija pietiekams, neraugoties uz izlaidumu pielikumā, grozījumu spēkā esība vienkārši netika izskatīta (51).
88.      Turklāt jebkāda atšķirīga iepriekš minētās judikatūras interpretācija būtu grūti savienojama ar pastāvīgo judikatūru, atbilstoši kurai Savienības tiesas pareizas tiesvedības norises un procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ ir atzinušas, ka atcelšanas
prasība
var turpināties, neraugoties uz grozījumiem, kas apstrīdētajā aktā izdarīti tiesvedības laikā. Kā norādīts šo secinājumu 72. punktā, šāda pieeja ir pakārtota nosacījumam, ka prasības priekšmets būtībā paliek nemainīgs un prasītājiem tiek dota iespēja pielāgot savus pamatus un prasījumus.
f)      Pretapelācijas sūdzības vērtējuma sekas
89.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Komisijas pretapelācijas sūdzība ir pamatota. Vispārējā tiesa, pārbaudot pamatojuma pietiekamību attiecībā uz CA uzliktā naudas soda apmēru, pieļāva kļūdu, neņemot vērā ar lēmumu par grozījumiem ieviesto papildu pamatojumu.
90.      Tomēr CA apgalvo, ka pretapelācijas sūdzība ir jānoraida, pamatojoties uz to, ka pats lēmums par grozījumiem ir spēkā neesošs. Šis arguments būtībā ir iebilde par spēkā neesību LESD 277. panta izpratnē.
91.      Šajā ziņā jānorāda, ka faktiski argumenti, kas izvirzīti šīs iebildes pamatošanai, atbilst tiem, kurus CA izvirzīja pirmajā instancē. To pārbaude prasītu detalizētu visu Vispārējā tiesā notiekošās tiesvedības dalībnieku iesniegto argumentu vērtējumu gan no tiesību, gan no faktu viedokļa, ņemot vērā iesniegtos pierādījumus. Taču pārsūdzētajā spriedumā šāds vērtējums nav ietverts. Turklāt šajā tiesvedībā lietas dalībnieki uz šiem argumentiem ir atsaukušies tikai kopsavilkuma veidā.
92.      Šādos apstākļos uzskatu, ka tiesvedības stadija neļauj Tiesai galīgi lemt par šo jautājumu. Tādēļ ierosinu Tiesai i) apmierināt Komisijas pretapelācijas sūdzību un atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to ir atcelts apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punkts; ii) nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai; un iii) atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
93.      Turpmākajā tiesvedībā Vispārējai tiesai būs jāpievēršas diviem galvenajiem jautājumiem. Pirmkārt, tai būs jālemj par CA apgalvojumu, ka lēmums par grozījumiem ir prettiesisks un tādēļ ir jāatceļ. Otrkārt, ja tā uzskatītu, ka lēmums par grozījumiem ir spēkā, tai būs jāpārbauda, vai grozītais apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots.
94.      Kā paskaidrots iepriekš, ja Tiesa piekristu manam secinājumam par Komisijas pretapelācijas sūdzību, CA ceturtais pamats nebūtu jāizskata. Tomēr, ja Tiesa uzskatītu citādi un katrā ziņā pilnības labad turpmāk aplūkošu galvenos ar šo pamatu izvirzītos jautājumus.
B.      Par ceturto apelācijas pamatu
95.      Ar ceturto pamatu CA apstrīd pārsūdzētā sprieduma 454.–683. punktu, kuros Vispārējā tiesa īstenojusi savu neierobežoto kompetenci attiecībā uz piemērojamā naudas soda apmēru. Pēc lietas dalībnieku argumentu izskatīšanas Vispārējā tiesa secināja, ka “ir veikts atbilstošs lietas apstākļu novērtējums, ņemot vērā soda individualizācijas principu un tā samērīgumu, nosakot naudas sodu 110 000 000 EUR apmērā, kas ir naudas sods, par kuru ir [..] atbildīga [CA]”.
1.      Lietas dalībnieku argumenti
96.      Sākumā man jāpauž zināma neizpratne par CA
šī pamata pamatojuma formulējumu. Tas ir sadalīts divās daļās, no kurām katru veido vairāki elementi un galveno un pakārtoto argumentu kombinācija. Apgalvotās kļūdas tostarp ietver lemšanu ultra petita, kļūdainu neierobežotās kompetences īstenošanu, prettiesisku pierādīšanas pienākuma apvēršanu, pamatojuma nenorādīšanu, atbilstošo apstākļu neņemšanu vērā, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, sacīkstes principa un samērīguma principa pārkāpumus.
97.      Saskaroties ar šo iespējamo trūkumu uzkrāšanos, nav vienkārši “atdalīt graudus no pelavām” (52), citiem vārdiem sakot, noteikt, kuras sūdzības ir pietiekami pamatotas un kuras nav (53). Vairāki argumenti, šķiet, pārklājas, savukārt citi, šķiet, ir izvirzīti vairāk, lai pastiprinātu kopējo kritiku, nevis formulētu atšķirīgus un autonomus apelācijas pamatus.
98.      Tomēr viens iebildums skaidri izceļas un, šķiet, ir viens no galvenajiem CA iebildumiem pret šo pārsūdzētā sprieduma daļu. CA atgādina, ka Vispārējā tiesa atzina, ka, nepastāvot sīkākam paskaidrojumam par iemesliem, kāpēc Komisija noteica diskonta koeficientu 98,849 % apmērā, tā “[nevarēja] veikt detalizētu tiesību un faktu pārbaudi attiecībā uz tādu lēmuma elementu, kas varēja būtiski ietekmēt [CA] uzliktā naudas soda apmēru” (54).
99.      Tomēr, nonākusi pie šāda secinājuma, Vispārējā tiesa pati pieņēma tādu pašu samazinājuma koeficientu, kādu piemēroja Komisija, nesniedzot – pēc CA domām – nekādus papildu paskaidrojumus par tā pamatojumu. CA apgalvo, ka sprieduma pamatojums tādējādi ir kļūdains tieši tā paša pamatojuma trūkuma dēļ, kas Vispārējai tiesai lika aizstāt apstrīdētajā lēmumā uzlikto naudas sodu.
100. Komisija apstrīd šo viedokli. Tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pareizi īstenojusi savu neierobežoto kompetenci un tādējādi ir noteikusi atbilstošu naudas soda apmēru. It īpaši tā norāda, ka Vispārējā tiesa esot pietiekami paskaidrojusi dažādos faktorus, ko tā ņēma vērā, nosakot samazinājuma koeficientu 98,849 % apmērā, un tādējādi izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
2.      Juridiskā analīze
101. Manuprāt, CA ceturtais pamats ir pamatots. Lai paskaidrotu, kāpēc, sākšu ar dažiem vispārīgiem apsvērumiem par jēdzienu “neierobežota kompetence” (a) un Vispārējās tiesas pienākumu norādīt pamatojumu, īstenojot šo kompetenci (b). Pēc tam pievērsīšos šo secinājumu 98. un 99. punktā minētajam konkrētajam iebildumam (c) un pēc tam īsumā aplūkošu citus argumentus, kas izvirzīti saistībā ar šo pamatu (d).
a)      Vispārīgie apsvērumi I: neierobežota kompetence
102. LESD 261. pants paredz, ka “regulas, ko [..] pieņem Eiropas Parlaments kopā ar Padomi, kā arī Padome, var piešķirt Eiropas Savienības Tiesai neierobežotu jurisdikciju attiecībā uz šajās regulās paredzētajām sankcijām”. Šajā ziņā atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 31. pantam “Tiesai ir neierobežota jurisdikcija pārskatīt lēmumus [kas pieņemti saskaņā ar šo regulu], ar kuriem Komisija noteikusi soda naudu vai periodiska soda naudu. Tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu vai periodiska soda naudu.”
103. Vienkārši sakot, jēdziens “neierobežota jurisdikcija [kompetence]” apzīmē Savienības tiesu pilnvaras pilnībā pārskatīt Komisijas uzlikto naudas sodu apmēru lēmumos, kas pieņemti saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu. Tomēr šo jēdzienu nedrīkst pielīdzināt “pilnībā brīvām” pārskatīšanas pilnvarām. Kā tiks izklāstīts turpmāk, neierobežotas kompetences īstenošanu ierobežo vairāki procesuālie un materiālie principi. Šis termins nozīmē, ka, īstenojot šādu kompetenci, Savienības tiesas neaprobežojas ar ierobežojumiem, kas raksturīgi atcelšanas
prasībai saskaņā ar LESD 263. pantu, bet pašas var apstiprināt vai atcelt naudas sodu, kā arī mainīt tā apmēru, to palielinot vai samazinot.
104. Saskaņā ar LESD 263. pantu Savienības tiesām ir jāpārbauda to iestāžu pieņemto tiesību aktu likumība, kuri tajās tiek apstrīdēti. Principā šī pārbaude ietver visus apstrīdētajā aktā norādītos faktiskos un tiesiskos apstākļus (55). Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Savienības iestādēm ir rīcības brīvība vai tām ir jāveic sarežģīti tehniski vērtējumi, Savienības tiesām tiesiskā pārbaude jāveic ar atbilstošu atturību (56).
105. Jo īpaši, ja Savienības tiesām ir jāpārbauda diskrecionāra politikas vērtējuma vai sarežģīta tehniska vērtējuma rezultāts, tās var atcelt apstrīdēto aktu tikai tad, ja šajā vērtējumā ir pieļauta “acīmredzama” kļūda. Kļūdu var uzskatīt par acīmredzamu, ja prasītājs pierāda, ka attiecīgās iestādes veiktā analīze ir nepamatota vai ka no tās izdarītie secinājumi nav ticami. Savukārt, ja šīs iestādes pieņemtais lēmums ir saprātīgi pamatots, ņemot vērā faktiskos apstākļus un pierādījumus, kas pastāvēja tā pieņemšanas brīdī, to nevar uzskatīt par prettiesisku.
106. No tā izriet, ka tiesvedībā saskaņā ar LESD 263. pantu Savienības tiesas nav pilnvarotas veikt de novo novērtējumu par situāciju, kas attiecīgajai iestādei lika pieņemt apstrīdēto aktu, nedz arī aizstāt iestādes vērtējumu ar savu vērtējumu par to, kas, pēc to domām, būtu bijis vispiemērotākais rīcības veids attiecīgajos apstākļos. To uzdevums aprobežojas ar tiesību akta likumības pārbaudi un attiecīgā gadījumā tā atzīšanu par spēkā neesošu (57).
107. Turpretim, īstenojot LESD 261. pantā piešķirto neierobežoto kompetenci un neraugoties uz plašo rīcības brīvību, kas Komisijai ir, nosakot un īstenojot savu politiku naudas sodu jomā, Savienības tiesas var: pirmkārt, atcelt vai mainīt naudas soda apmēru, pat ja nav pieļauta tiesību kļūda, nemaz nerunājot par acīmredzamu kļūdu; otrkārt, to darīt, aizstājot Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu par naudas soda atbilstošo apmēru (58); un, treškārt, ņemt vērā visus attiecīgos juridiskos vai faktiskos apstākļus, tostarp faktorus, uz kuriem Komisija nav atsaukusies vai kurus uzņēmumi nav izvirzījuši administratīvā procesa
gaitā, kā arī notikumus pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas (59), nebūdamas saistītas ar Komisijas Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai izklāstīto metodiku (60). Citiem vārdiem sakot, de novo vērtējums ir pieļaujams.
108. Īstenojot savas pilnvaras saskaņā ar LESD 261. pantu, Savienības tiesas, stingri ņemot, nepārbauda apstrīdētā lēmuma vai tā pamatojuma likumību, bet gan izvērtē (tikai) vienas konkrētas tā sastāvdaļas, proti, naudas soda, piemērotību (61). Tādējādi neierobežota kompetence ir tiesu varas papildu forma vai, raugoties no cita skatupunkta, papildu jurisdikcijas pamats, kas piešķirts Savienības tiesām (62). Lai gan pārbaude tiesā saskaņā ar LESD 263. pantu ir balstīta uz piemērojamām augstāka juridiska spēka tiesību normām, šajā gadījumā – LESD 101. un 102. pantu, Regulas Nr. 1/2003 tiesību normām un Savienības tiesību vispārējiem principiem, neierobežotās kompetences īstenošana saskaņā ar LESD 261. pantu galvenokārt balstās uz taisnīguma apsvērumiem (63).
109. Šis jēdziens “taisnīgums” ir jāsaprot plašā nozīmē. Lai gan tas neapšaubāmi ietver samērīgumu, godīgumu un nediskrimināciju, tas pārsniedz šīs prasības (64). Tas ļauj Savienības tiesām veikt vispārēju un zināmā mērā subjektīvāku soda un tā apmēra vērtējumu (65). Tādējādi pat tad, ja Komisija nav pārkāpusi piemērojamos noteikumus un tās noteiktais naudas sods kopumā ir pamatots, Savienības tiesas joprojām ir tiesīgas mainīt tā apmēru, ja tās uzskata, ka atšķirīgs naudas soda apmērs būtu piemērotāks, ņemot vērā lietas apstākļus (66).
110. Tomēr prasītājiem un, attiecīgā gadījumā, Komisijai, ja tā lūdz palielināt naudas sodu, ir jāizvirza argumenti, kas pamato neierobežotas kompetences īstenošanu, un, ja nepieciešams, jāiesniedz atbilstošie pierādījumi. Savienības tiesas neīsteno šo kompetenci
pēc savas  ierosmes (67).
111. Tomēr jāprecizē, ka tas nenozīmē, ka, īstenojot neierobežotu kompetenci, Savienības tiesām ne ultra petita princips ir saistošs tādā pašā mērā kā spēkā esības pārbaudes ietvaros (68). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesai ir tiesības pilnībā izmantot šo kompetenci, ciktāl to izskatīšanai tiek iesniegts jautājums par naudas soda apmēra noteikšanu (69). Šāds jautājums var tikt uzdots vai nu tieši, iesniedzot tiešu
lūgumu Tiesai īstenot savu neierobežoto kompetenci, vai netieši, ja lietas dalībnieks lūdz samazināt naudas sodu kā loģiskas sekas apstrīdētā lēmuma daļējai atcelšanai.
112. Šis secinājums izriet no Savienības tiesu neierobežotās kompetences divējādā rakstura. Tās galvenais mērķis ir sniegt uzņēmumiem, kuriem Komisija, rīkojoties kā administratīva iestāde, ir uzlikusi naudas sodu, papildu tiesiskās aizsardzības garantiju (70). Vienlaikus tai ir sekundārs un papildinošs mērķis, proti, nodrošināt vispārējās izpildes sistēmas saskaņotību un efektivitāti.
113. Tiklīdz pilnvaras visaptveroši noteikt naudas soda apmēru no administratīvās iestādes tiek nodotas tiesu varai, tai ir arī jānodrošina, lai sankcija sasniegtu paredzēto mērķi. Līdz ar to naudas sodam ir jābūt pietiekami preventīvam attiecībā uz uzņēmumiem, kuru rīcība var kaitēt iekšējā tirgus struktūrai vai darbībai un tādējādi mazināt tā pilnīgu ekonomisko efektivitāti, jo īpaši par sliktu patērētājiem (71). Šā iemesla dēļ, nosakot naudas soda apmēru, Savienības tiesām tostarp ir jāņem vērā tā atturošā ietekme (72), un attiecīgā gadījumā tās var uzlikt naudas sodu, kas pārsniedz Komisijas noteikto apmēru (73).
b)      Vispārīgie apsvērumi II: Vispārējās tiesas pienākums norādīt pamatojumu
114. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, nākamais aplūkojamais jautājums attiecas uz Vispārējās tiesas pienākuma norādīt pamatojumu apjomu, kad tā īsteno savu neierobežoto kompetenci
saistībā ar naudas soda pārskatīšanu.
115. Atbilde uz šādu jautājumu principā ir vienkārša. Plašā rīcības brīvība, kas Savienības tiesām piešķirta saskaņā ar LESD 261. pantu, nekādā veidā nemazina to pienākumu sniegt atbilstošu pamatojumu saskaņā ar LESD 296. pantu, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantu un Hartas 47. pantu (74).
116. Galvenie principi, kas reglamentē šo jautājumu, ir labi iedibināti. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumā skaidri un nepārprotami jāatklāj Vispārējās tiesas argumentācija, tādējādi ļaujot ieinteresētajām personām saprast pieņemtā lēmuma pamatojumu un Tiesa īstenot kontroles pilnvaras (75). Turklāt pienākumam norādīt pamatojumu ir plašāks mērķis: tā ir garantija pret patvaļu, nodrošinot, ka strīdā iesaistītās puses var pārliecināties, ka to argumenti ir pienācīgi uzklausīti, vienlaikus liekot tiesām pamatot savus lēmumus ar objektīviem un pārbaudāmiem pamatiem (76).
117. Tomēr šā pienākuma apjoms var atšķirties atkarībā no sprieduma rakstura, un tas ir jāizvērtē, ņemot vērā tiesvedību kopumā un visus attiecīgos apstākļus, pienācīgi ņemot vērā ar to saistītās procesuālās garantijas (77). Tiesa jo īpaši ir atzinusi, ka Vispārējai tiesai nav pienākuma izsmeļoši un secīgi izskatīt visus lietas dalībnieku izvirzītos argumentus. Tās pamatojums noteiktos apstākļos var būt netiešs, ja vien tas ļauj ieinteresētajām personām saprast to pamatu noraidīšanas iemeslus un sniedz Tiesai pietiekamu informāciju, lai pārbaudītu pārsūdzētā sprieduma tiesiskumu (78).
118. Ņemot vērā iepriekš minēto un jo īpaši Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences
īstenošanu, pienākuma norādīt pamatojumu tvērums ir jāsaprot, ievērojot procesuālos un materiālos apsvērumus, kas ir raksturīgi šādas kompetences
īstenošanai. Šajā ziņā, manuprāt, par īpaši nozīmīgiem var uzskatīt trīs faktoru kopumus.
119. Pirmkārt, lai gan Vispārējā tiesa var, bet tai nav pienākuma ņemt vērā apstākļus, argumentus un jautājumus, uz kuriem lietas dalībnieki nav tieši
vērsuši tās uzmanību (79), tai principā ir jāņem vērā visi tie, kurus lietas dalībnieki tai ir pienācīgi izvirzījuši (80). Tas, protams, būtu jāatspoguļo sprieduma pamatojumā. Tas, vai šādi argumenti ir tieši
jāizskata un cik detalizēti katrs no tiem ir jāvērtē, protams, ir atkarīgs no to nozīmīguma, skaidrības un pierādījuma spēka.
120. Otrkārt, Vispārējai tiesai ir plaša rīcības brīvība, nosakot atbilstoša naudas soda apmēru konkrētajā lietā. Tomēr šī rīcības brīvība ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesību vispārējos principus, it īpaši samērīguma, sodu individualizācijas un vienlīdzīgas attieksmes principus (81). Turklāt naudas sodam principā
jāatbilst pārkāpuma smagumam un ilgumam, vienlaikus nodrošinot arī tā atturošo iedarbību (82). Līdz ar to ikreiz, kad faktiski rodas viens vai vairāki no šiem jautājumiem, var pamatoti sagaidīt, ka pamatojumā tie tiks aplūkoti pietiekami detalizēti. Proti, kā Vispārējā tiesa pati atzīmējusi pārsūdzētā sprieduma 661. punktā, “saistībā ar pienākumu norādīt pamatojumu tai [ir] detalizēti jāizklāsta faktori, ko tā ņēma vērā, nosakot naudas soda apmēru” (83).
121. Treškārt, kā iepriekš paskaidrots, nosakot naudas soda apmēru saskaņā ar LESD 261. pantu, Vispārējai tiesai nav saistoša ne Komisijas Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai izklāstītā metodoloģija, ne arī, loģiski, jebkura alternatīva metodoloģija, kas varētu būt piemērota apstrīdētajā lēmumā. Tāpat Vispārējai tiesai nav pienākuma ievērot konkrētu matemātisku formulu vai ekonomisku aprēķinu (84). Tomēr nekas neliedz tai to darīt, ja tā uzskata, ka šāda pieeja ir atbilstoša. Tas, piemēram, var būt gadījumā, ja vairākiem uzņēmumiem ir
uzlikts naudas sods saskaņā ar vienu un to pašu lēmumu un noteiktas metodoloģijas, piemēram, Komisijas izmantotās, ievērošana var palīdzēt nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret tiem (85).
122. Turpretī, ja Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu pilnībā vai daļēji atkāpties no šīm metodoloģijām, tai īpaši rūpīgi jānorāda dažādie elementi, ko tā ir ņēmusi vērā, nosakot atbilstošu naudas soda apmēru, un attiecīgā gadījumā jāsniedz orientējošs skaidrojums par to relatīvo nozīmi (86). Tomēr tas nenozīmē, ka pamatojumam ir jākļūst par izsmalcinātas un pedantiskas aritmētiskās ortodoksijas demonstrējumu (87). Ir skaidrs, ka saskaņā ar LESD 261. pantu atsevišķi ex bono et aequo vērtējumi ir pilnīgi likumīgi. Turklāt dažos gadījumos var pietikt ar kodolīgu argumentāciju, kuras pamatā ir visu attiecīgo faktoru vispārējs novērtējums vai konstatējumi, kas jau izdarīti citur spriedumā (88).
123. Būtībā no Vispārējās tiesas var pamatoti sagaidīt, ka tā pietiekami skaidri, precīzi un iekšēji saskaņoti izklāsta savas argumentācijas būtiskos posmus, kā arī vērā ņemto faktoru raksturu un nozīmi (89).
124. Apgalvojums par pamatojuma nenorādīšanu, protams, ir pakļauts pārbaudei apelācijas kārtībā.  Tomēr jāatgādina, ka tad, ja Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, Tiesa neizmantos savu neierobežoto kompetenci, lai aizstātu Vispārējās tiesas vērtējumu ar savu. Līdz ar to nepietiek ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs vienīgi apgalvo, ka Vispārējās tiesas uzliktais naudas sods ir nepiemērots vai netaisnīgs. Šādu naudas sodu var atcelt tikai tad, ja tiek pierādīts, ka tas ir “tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs” (90).
125.  Atsaucoties uz šiem principiem, tagad izvērtēšu CA šajā sakarā izvirzītos argumentus.
c)      Pamatojuma nenorādīšana šajā lietā
126. Pārsūdzētā sprieduma 659.–683. punktā Vispārējā tiesa ir izklāstījusi faktorus, ko tā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ņēma vērā, nosakot naudas soda apmēru. Tā pārbaudīja trīs elementu kategorijas: pārkāpuma smagumu un ilgumu (663.–679. punkts), atbildību mīkstinošu apstākļu esību (680. un 681. punkts) un naudas soda preventīvo iedarbību (682. punkts). Pēc tam, kad Vispārējā tiesa veica to, ko tā raksturoja kā visu attiecīgo apstākļu “atbilstošu novērtējumu”, tā noteica naudas sodu 110 000 000 EUR apmērā (683. punkts), kas ir nedaudz mazāka summa nekā tā, kas uzlikta saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punktu (91).
127. Ņemot vērā iepriekšējā sadaļā izklāstītos principus, Vispārējās tiesas pamatojums attiecībā uz tās neierobežotās kompetences īstenošanu no pirmā acu uzmetiena šķiet detalizēts un metodisks. Tas ir skaidri strukturēts tā, lai lasītājs varētu sekot sprieduma argumentācijas loģiskajai attīstībai, tajā ir identificēti elementi, kas tiek uzskatīti par būtiskiem izvērtējumam, norādot to relatīvo nozīmi, un tas tiek darīts saskaņā ar iedibināto judikatūru.
128. Tomēr, rūpīgāk izpētot – un saskaņā ar CA izvirzītajiem argumentiem – daži šīs argumentācijas aspekti šķiet kritizējami. Dažām teksta daļām, salīdzinot ar konstatējumiem citās tā paša sprieduma daļās, šķiet, trūkst iekšējas saskaņotības.
129. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 664. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka tā “[izmanto] metodoloģiju, atbilstoši kurai, tāpat kā šajā lietā Komisijas izmantotajai, vispirms nosaka naudas soda pamatsummu, kuru pēc tam var pielāgot atkarībā no lietas apstākļiem”. Šajā kontekstā tā uzskatīja par piemērotu izmantot samazinātos naudas ieņēmumus kā sākotnējos datus, kas kalpo par pārdošanas apjoma aizstāšanas vērtību, uzskatot, ka citas pieejamās aprēķina metodes ir nepiemērotas vai nepamatotas. Tāpēc tika pieņemta naudas ieņēmumu vērtība, ko Komisija piemēroja CA (pārsūdzētā sprieduma
665.–668. punkts).
130. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 669.–673. punktā Vispārējā tiesa vispirms norādīja, ka abas puses ir vienojušās, ka tad, “ja par pamatu naudas soda aprēķināšanai izmantotu vienīgi naudas ieņēmumus, tā rezultātā tiktu uzlikts pārāk preventīvs naudas sods”. Tāpēc tā uzskatīja, ka šo ieņēmumu samazināšanai ir jāpiemēro samazinājuma koeficients. Pēc tam Vispārējā tiesa būtībā norādīja piecus punktus. Pirmkārt, Komisija piemēroja vienotu samazinājuma koeficientu 98,849 % apmērā. Otrkārt, šis samazinājuma koeficients “ir kompleksa aprēķina rezultāts, kas atspoguļo vairākus elementus”, un tas bija “aptuvena konstruēta vērtība [un tādējādi] pēc definīcijas [nepastāvēja] viens iespējamais samazinājuma koeficients”. Treškārt, CA piedāvātie alternatīvie samazinājuma koeficienti netika uzskatīti par piemērotiem. Ceturtkārt, lietas dalībnieki bija vienisprātis, ka “samazinājuma koeficients ir vismaz 98,849 %”. Piektkārt, “naudas soda noteikšana, īstenojot tās neierobežoto kompetenci, nav precīzs aritmētikas uzdevums”.
131. Lai gan pārsūdzētā sprieduma teksts šajā jautājumā nav pilnīgi skaidrs, no iepriekš minētā ir pamatoti secināt, ka Vispārējā tiesa galu galā piemēroja to pašu samazinājuma koeficientu, kas tika izmantots apstrīdētajā lēmumā, proti, 98,849 %. Proti, naudas soda apmērs, ko Vispārējā tiesa noteikusi, īstenojot neierobežoto kompetenci, ir pārsteidzoši tuvs Komisijas norādītajam apmēram (92). Šo interpretāciju apstiprina arī Vispārējās tiesas 2023. gada 20. decembra spriedums JPMorgan Chase u.c./Komisija (93), ko tā pasludināja tajā pašā dienā un kurā, izmantojot gandrīz identisku argumentāciju šajā jautājumā, naudas sods tika noteikts tieši tādā pašā apmērā kā apstrīdētajā lēmumā (94).
132. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 494.–512. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums ir
nepietiekams attiecībā uz samazinājuma koeficienta 98,849 % noteikšanu. Tā konstatēja, ka tikai daži un diezgan neskaidri apstrīdētā lēmuma fragmenti sniedza ieskatu Komisijas pamatojumā samazinājuma koeficienta noteikšanai konkrētajā līmenī. Šis trūkums tika uzskatīts par īpaši problemātisku, ņemot vērā samazinājuma koeficienta centrālo nozīmi metodikā, ko Komisija izmantoja naudas soda noteikšanai.
133. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir nedaudz pārsteidzoši, ka Vispārējā tiesa galu galā apstiprināja tieši to pašu samazinājuma faktoru. Skaidrības labad jānorāda, ka nevar izslēgt, ka Vispārējā tiesa, pamatojoties uz savu vērtējumu, varēja secināt, ka šis faktors faktiski bija vispiemērotākais.  Tas vien, ka Komisija nebija pienācīgi izskaidrojusi savu aprēķinu, nebūt nenozīmē, ka pamatā esošā vērtība bija kļūdaina (95).
134. Tomēr, ja tāds patiešām būtu Vispārējās tiesas secinājums, tai tas būtu bijis
tieši jānorāda, precizējot, ka, pēc tās aplēsēm, samazinājuma koeficients 98,849 %
ir
vispiemērotākais, un vismaz īsumā izskaidrojot iemeslus, kāpēc tā nonāca pie šāda secinājuma.
135. Tomēr pārsūdzētajā spriedumā nav ietverts neviens no šiem elementiem. Pirmkārt, kā atzīmēts šo secinājumu 131. punktā, tajā pat nav tieši
norādīts, ka Vispārējās tiesas piemērotais samazinājuma koeficients ir
noteikts 98,849 % apmērā. Otrkārt, pārsūdzētajā spriedumā nav sniegtas nekādas norādes par to, kāpēc tieši šī vērtība tika uzskatīta par vispiemērotāko.
136. Protams, CA bija jāizvirza argumenti, lai pamatotu savu apgalvojumu, ka Komisijas izmantotā metodoloģija un konkrētie skaitļi noveda pie nesamērīga, diskriminējoša vai citādi netaisnīga naudas soda. Tomēr tas, ka CA piedāvātie alternatīvie samazinājuma koeficienti tika uzskatīti par pārmērīgiem, pats par sevi nenozīmē, ka Vispārējai tiesai bija jāapstiprina apstrīdētajā lēmumā pieņemtā vērtība.
137. Tā acīmredzami nebija situācija, kurā pastāvēja tikai neliels un iepriekš noteikts alternatīvu kopums. Vispārējā tiesa pati atzina, ka Komisijas izmantotā vērtība ir tikai aprēķinātās vērtības aptuvena vērtība un ka līdz ar to nevienu konkrētu
samazinājuma faktoru nevar uzskatīt par vienīgo pareizo.
138.  Tomēr, neskatoties uz to, ka apstrīdētajā lēmumā nav saskatāma skaidrojuma par to, kāpēc 98,849 % samazinājuma koeficients būtu jāuzskata par atbilstošu, Vispārējā tiesa apstiprināja šo vērtību, būtībā pamatojoties uz to, ka CA piedāvātās alternatīvas nebija vēlamākas. Lasot pārsūdzēto spriedumu, rodas iespaids, ka Vispārējā tiesa izvēlējās to, ko tā uzskatīja par “mazāko ļaunumu” starp lietas dalībnieku iesniegtajām vērtībām.
139. Manuprāt, šāda pieeja neatspoguļo tādu vērtējuma veidu, kāds Vispārējai tiesai ir jāveic, īstenojot tās neierobežoto kompetenci saskaņā ar LESD 261. pantu. Ja Vispārējā tiesa nolemj atcelt ar lēmumu uzlikto naudas sodu un aizstāt to ar citu, tai pašai ir jānosaka summa, ko tā uzskata par vispiemērotāko, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus. Šajā nolūkā Vispārējā tiesa būtu varējusi pieņemt jebkuru vērtību, ko tā uzskatīja par piemērotu, lai aizstātu Komisijas izmantoto vērtību, vienlaikus turpinot – ja tā to vēlētos – ievērot kopumā līdzīgu metodoloģisko ietvaru.
140. Pakārtoti, ja Vispārējā tiesa būtu secinājusi, ka tā nespēj noteikt atbilstošu samazinājuma koeficientu, tai būtu vajadzējis izmantot atšķirīgu metodoloģiju, nevis pieturēties pie tādas, kuras piemērošanu tā pati atzina par neskaidru vai neoptimālu. Tāpēc tās lēmumu rīkoties citādi ir grūti savienojams ar tai piešķirtās neierobežotās kompetences loģiku.
141. Līdz ar to uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pietiekami pamatojusi veidu, kādā tā ir īstenojusi pilnvaras, kas tai piešķirtas ar LESD 261. pantu (96). Pat pieņemot, ka lietas dalībnieki bija vienisprātis, ka “samazinājuma koeficients ir vismaz 98,849 %” – apgalvojums, ko CA stingri apstrīd un kas turklāt nešķiet apstiprināts lietas materiālos –, šim apstāklim katrā ziņā šajā kontekstā nebūtu nozīmes. Šāds secinājums neatspēkotu CA galveno argumentu, ka šī vērtība bija pārmērīgi zema, tādējādi radot netaisnīgu naudas sodu.
142. Turklāt to vien, ka neviena no apelācijas sūdzības iesniedzējām nav ierosinājusi samazinājuma koeficientu ar vērtību, kas ir zemāka par Komisijas piemēroto, Vispārējā tiesa nevar uzskatīt par pierādījumu, kas apstiprina šā skaitļa atbilstību. Ja drīkstu nedaudz ironiski piebilst, vēlos atzīmēt, ka, cik man zināms, neviens uzņēmums, kam Komisija ir uzlikusi naudas sodu, nekad nav apstrīdējis lēmumu, pamatojoties uz to, ka noteiktā sankcija bija pārāk maza. Protams, Savienības tiesas nekad nav uzskatījušas šādu iebildumu neesību par norādi uz to, ka Komisijas uzliktais naudas sods noteikti ir
pamatots.
143. Tas, ka nav skaidra izskaidrojuma par to, kāpēc Vispārējā tiesa nolēma piemērot to pašu samazinājuma koeficientu, ko izmantoja Komisija, neraugoties uz pašas konstatējumu, ka Komisija nav sniegusi pietiekamu pamatojumu šim faktoram, ir īpaši problemātiski šīs lietas konkrētajos apstākļos. Kā diez vai jāatgādina, Komisijas izmantotais rādītājs uzņēmumu pārdošanas vērtības aizstāšanai, proti, naudas ieņēmumi, šajā jomā ir jaunums. Ņemot vērā šīs pieejas jauno raksturu un ar to saistītos metodoloģiskos jautājumus attiecībā uz tās aprēķinu, būtu bijis sagaidāms, ka šajā ziņā tiks sniegts vispusīgāks pamatojums. Šis acīmredzami nebija gadījums, kad tik būtiskā jautājumā ļoti kodolīgu vai tikai netiešu pamatojumu varētu uzskatīt par pietiekamu.
144. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka pamatojums ir nepietiekams un iekšēji pretrunīgs attiecībā uz naudas soda aprēķinu, ko Vispārējā tiesa veikusi, īstenojot savu neierobežoto kompetenci. Līdz ar to CA ceturtais pamats ir jāapmierina un pārsūdzētais spriedums daļēji jāatceļ.
d)      Par pārējām ceturtā pamata daļām un argumentiem
145. Ņemot vērā, ka esmu secinājis, ka pretapelācijas sūdzība ir jāapmierina un ka pakārtoti arī CA ceturtais pamats būtu jāapmierina, diez vai ir nepieciešams detalizēti izvērtēt pārējos CA izvirzītos argumentus šā pamata atbalstam. Tādēļ tos aplūkošu ļoti īsi.
146. Pirmkārt, CA apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir lēmusi ultra petita, īstenojot savu neierobežoto kompetenci. CA ieskatā Vispārējā tiesa nevarēja uzlikt naudas sodu šīs kompetences ietvaros, jo tā bija apmierinājusi CA galveno prasījumu atcelt Komisijas uzlikto naudas sodu, savukārt lūgums samazināt naudas sodu bija izteikts tikai pakārtoti.
147. Nepiekrītu šim vērtējumam. Kā jau esmu paskaidrojis, principam ne ultra petita ir tikai ierobežota nozīme, ja Vispārējā tiesa pārskata naudas sodu, īstenojot savu neierobežoto kompetenci. Savienības tiesas ir pilnvarotas īstenot neierobežoto
kompetenci, ja tām tiek iesniegts jautājums par naudas soda apmēru. Tātad nozīme ir tam, vai kāds lietas dalībnieks ir lūdzis Vispārējo tiesu pārskatīt šo naudas sodu. Tas acīmredzami tā bija tiesvedībā pirmajā instancē, jo CA to darīja gan tieši, gan netieši. Tiesa jau ir lēmusi, ka apstāklis, ka pieteikuma iesniedzējs ir lūdzis pakārtoti samazināt naudas sodu, neliedz īstenot neierobežotu kompetenci (97).
148. Otrkārt, mani nepārliecina CA apgalvojums, ka Vispārējā tiesa nevarēja īstenot savu neierobežoto kompetenci, vispirms nepieņemot pierādījumu savākšanas pasākumu, pamatojoties uz to, ka trūka noteiktas informācijas par Komisijas aprēķina metodiku. Vispārējai tiesai nebija saistoša apstrīdētajā lēmumā izmantotā metodoloģija, un tā izvēlējās piemērot līdzīgu, lai gan ne visos aspektos identisku metodoloģiju (98). Šī izvēle pati par sevi nav apstrīdama. Šajā lietā problēma ir tāda, ka nav pietiekama pamatojuma, lai izskaidrotu šo izvēli.
149. Treškārt, mani arī nepārliecina CA apgalvojums, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējā tiesa neņēma vērā noteiktus būtiskus elementus, uz kuriem atsaucās CA. Arguments, ka CA esot bijusi maznozīmīga loma pārkāpumā, ir pienācīgi izvērtēts pārsūdzētā sprieduma 635.–639. punktā. Turklāt apgalvojumiem, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot piemērojusi LESD 101. pantu attiecībā uz rīcību, kurai nav ietekmes uz tirgu vai no kuras CA nav guvusi nekādu labumu, acīmredzami nav nozīmes. Ir vispāratzīts, ka ierobežojuma mērķa dēļ gadījumā nav jāpierāda sekas. Manuprāt, arī fakts, ka uzņēmums neguva peļņu no pretkonkurences vienošanās, nedrīkstētu būt par iemeslu mazākas sankcijas piemērošanai.
150. Visbeidzot, sliecos piekrist CA, ka var būt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums vai vismaz noteikumu par pierādīšanas pienākumu kļūdaina piemērošana, ciktāl Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā atšķirīgās metodes, ko dažas bankas izmantoja, lai aprēķinātu naudas ieņēmumus.
151. Vispirms jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā tika atzīta atšķirīgu pieeju pastāvēšana šajā ziņā un lietas dalībnieki to neapstrīd (99). Tomēr Komisija gan apstrīdētajā lēmumā, gan Vispārējā tiesā apgalvoja, ka šo atšķirību ietekme uz naudas sodu aprēķināšanu ir nenozīmīga (100). Savukārt CA apgalvo, ka, ņemot vērā samazinājuma faktora centrālo lomu, pat nelielas atšķirības naudas sodu aprēķinā izmantotajos naudas ieņēmumu datos varētu radīt atšķirības galīgajās summās, kas nebūt nav nenozīmīgas.
152.  Tā kā lietas materiālos nav ticamu datu par šo jautājumu, uzskatu, ka Tiesai nav iespējams pārbaudīt, vai izmantotie dati, neraugoties uz zināmu neviendabīgumu, ir devuši salīdzināmus rezultātus.
153. Šajā sakarā jāatzīmē, ka Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija nebija veikusi papildu izmeklēšanas pasākumus, lai noskaidrotu dažādo banku izmantotās atšķirīgās metodes, kaut arī dažas no tām bija pienācīgi brīdinājušas Komisiju par grūtībām, ar kurām tās saskārās, sniedzot pieprasītos datus par naudas ieņēmumiem (101). Tāpat nav strīda par to, ka iesaistītajām bankām nekad netika piešķirta pilnīga piekļuve Komisijas veiktajiem detalizētajiem aprēķiniem (102). Vispārējā tiesa arī nelūdza Komisijai iesniegt šos aprēķinus pirmās instances tiesvedības laikā, lai gan šis jautājums bija detalizēti
apspriests starp lietas dalībniekiem.
154. Protams, ir taisnība, kā tiesas sēdē norādīja Komisija, ka, pat piemērojot tradicionālāko metodoloģiju, kas izklāstīta Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, aprēķiniem noteikti ir jābalstās uz pašu uzņēmumu sniegtajiem pārdošanas datiem. Šādi dati, protams, var atspoguļot dažādu uzņēmumu atšķirīgās organizatoriskās struktūras, komerciālās stratēģijas un grāmatvedības praksi.
155. Tomēr man šķiet acīmredzami, ka šādās situācijās būtisku atšķirību risks pārdošanas datu aprēķinā vismaz potenciāli ir daudz mazāks nekā šajā lietā. Kā minēts iepriekš, šajā lietā Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai noteiktā metodoloģija ir piemērota inovatīvā veidā, izmantojot jaunizstrādātu aizstāšanas vērtību, kuras piemērotību puses apstrīdēja un kuras ieviešana noveda pie atšķirīgām pieejām starp dažādiem iesaistītajiem uzņēmumiem.
156. Jebkurā gadījumā, lai gan nav pamatoti sagaidāms, ka Komisija pārbaudīs katra uzņēmuma, uz kuru attiecas procedūra saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003, iesniegto datu sīkākās detaļas, tomēr tai joprojām ir pienākums nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu. Tas nozīmē, pirmkārt, pārbaudīt datu salīdzināmību, ja šajā ziņā rodas šaubas, un, otrkārt, izmantot katram uzņēmumam vispiemērotāko datu kopumu, ja to attiecīgās situācijas nav pilnībā salīdzināmas (103).
157. Ņemot vērā iepriekš minēto, man ir grūti saprast, kāpēc Vispārējā tiesa i) balstījās uz Komisijas nepamatoto apgalvojumu, ka izmantoto datu neviendabīgums būtiski neietekmēja rezultātu, un ii) secināja, ka CA nav atbilstoši prasītajam juridiskajam standartam pierādījusi, ka Komisijas vērtējums ir nepareizs. Manuprāt, šāda argumentācija faktiski uzlika CA probatio diabolica vai, vienkāršāk sakot, nepamatotu pierādīšanas pienākumu, tādējādi atspoguļojot pierādīšanas pienākumu regulējošo noteikumu nepareizu piemērošanu. To darot, Vispārējā tiesa nav pienācīgi pārbaudījusi, vai CA iebildums par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir
pamatots.
VI.    Secinājumi
158. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai apmierināt Komisijas pretapelācijas sūdzību vai, pakārtoti, Crédit agricole SA
un Crédit agricole Corporate
& Investment Bank izvirzīto ceturto pamatu.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Spriedums, 2023. gada 20. decembris, Crédit agricole un Crédit agricole Corporate and Investment Bank/Komisija (T‑113/17, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:847).
3      Komisijas Lēmums C(2016) 8530 final (2016. gada 7. decembris) attiecībā uz procedūru, kas paredzēta LESD 101. pantā un EEZ līguma 53. pantā (lieta AT.39914 – Euro procentu likmju atvasinātie instrumenti (EIRD)).
4      Komisijas Lēmums C(2021) 4610 final (2021. gada 28. jūnijs), ar ko groza apstrīdēto lēmumu.
5      Padomes Regula (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (LV 2003, L 1, 1. lpp.).
6      Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai”).
7      “Euribor” ir saīsinājums no Euro Interbank Offered Rate [Eiropas starpbanku tirgus likme], un “EONIA” ir saīsinājums no Euro Overnight Index Average [indeksētā vidējā procentu likme euro aizdevumiem
uz vienu nakti].
8      Skat. apstrīdētā lēmuma 639.–648. apsvērumu.
9      T‑105/17, turpmāk tekstā – “Vispārējās tiesas spriedums HSBC”, EU:T:2019:675.
10      Spriedums, 2023. gada 12. janvāris, HSBC Holdings u.c./Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2023:11). Šajā tiesvedībā ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 16. jūlija rīkojumu HSBC Holdings u.c./Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2020:601) CA bija atļauts iestāties lietā apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumu atbalstam.
11      Spriedums, 2024. gada 27. novembris, HSBC Holdings u.c./Komisija (T‑561/21, EU:T:2024:869).
12      Skat. šo secinājumu 11. punktu.
13      Skat. tostarp spriedumu, 2024. gada 5. septembris, Komisija/Čehijas Republika (Kabatas šķiltavas) (C‑494/22 P, EU:C:2024:684, 129. un 130. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
14      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 3. septembris, Illumina un Grail/Komisija (C‑611/22 P
un C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 134. punkts).
15      Skat. tostarp spriedumu, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 100. punkts un tajā minētā judikatūra).
16      Skat. šo secinājumu 13. punktu.
17      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 17. jūnijs, Lafarge/Komisija (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 81.–86. punkts).
18      Ģenerāladvokāta A. Ticano [A. Tizzano] viedoklis lietā Komisija/Padome (C‑27/04, EU:C:2004:313, 135. punkts).
19      Skat. it īpaši LESD 263. panta otro daļu.
20      Skat., piemēram, spriedumu, 2017. gada 20. septembris, Tilly‑Sabco/Komisija (C‑183/16 P, EU:C:2017:704, 64. punkts
un tajā minētā judikatūra).
21      Skat., piemēram, spriedumu, 1991. gada 20. jūnijs, Cargill/Komisija (C‑248/89, EU:C:1991:264, 20. punkts
un tajā minētā judikatūra).
22      Skat. it īpaši spriedumu, 1983. gada 22. septembris, Verli‑Wallace/Komisija (159/82, EU:C:1983:242, 8. punkts
un tajā minētā judikatūra).
23      Skat., piemēram, spriedumu, 1993. gada 30. jūnijs, Parlaments/Padome un Komisija (C‑181/91
un C‑248/91, EU:C:1993:271, 14. punkts).
24      Tas ir, izņemot izņēmumus, kas noteikti LES 24. panta 1. punktā un LESD 275. pantā.
25      Tas ir jautājums, kas jau no paša sākuma bija padomā pašiem Līgumu izstrādātājiem. Skat. ģenerāladvokāta M. Lagranža [M. Lagrange] secinājumus lietā Assider/Augstā iestāde (3/54, EU:C:1954:6, 171. lpp.). Skat. arī Arena, A., “La tutela giurisdizionale dinanzi alla Corte di giustizia: origini, evoluzione e tratti distintivi”, no:
Mastroianni, R., Il diritto processuale dell'Unione europea, Giappichelli, 2025, 10.–16. lpp.
26      Skat. tostarp spriedumu, 2020. gada 26. marts, Hungeod u.c. (C‑496/18
un C‑497/18, EU:C:2020:240, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
27      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 13. decembris, Ungārija/Komisija (T‑240/10, EU:T:2013:645, 89. un 90. punkts).
28      It īpaši skat. spriedumus, 1981. gada 26. novembris, Michel/Parlaments (195/80, EU:C:1981:284, 20.–22. punkts); 2012. gada 19. jūlijs, Alliance One International and Standard Commercial Tobacco/Komisija un Komisija/Alliance One International u.c.  (C‑628/10 P un C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 77. punkts); 2011. gada 20. septembris, Evropaïki Dynamiki/ EIB (T‑461/08, EU:T:2011:494, 109. un 115. punkts),
un 2013. gada 12. decembris, Nabipour u.c./Padome  (T‑58/12, EU:T:2013:640, 36.–39. punkts).
29      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 29. septembris, Elf Aquitaine/Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 148. punkts
un tajā minētā judikatūra).
30      Skat., piemēram, spriedumu, 2019. gada 10. jūlijs, Komisija/Icap u.c. (C‑39/18 P, EU:C:2019:584, 39.–41. punkts).
31      Šajā nozīmē skat., piemēram, spriedumu, 2022. gada 22. novembris, Luxembourg Business Registers (C‑37/20
un C‑601/20, EU:C:2022:912, 88. punkts).
32      Skat. LESD 266. panta pirmo daļu.
33      Skat. šo secinājumu 7., 8., 15. un 16. punktu.
34      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1979. gada 25. janvāris, Racke (98/78, EU:C:1979:14, 19. punkts); 1991. gada 21. februāris, Zuckerfabrik Süderdithmarschen un Zuckerfabrik Soest (C‑143/88
un C‑92/89, EU:C:1991:65, 49. punkts),
un 2022. gada 25. janvāris, VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, 47.–49. punkts).
35      Skat. it īpaši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punktu.
36      Skat. tostarp spriedumus, 1982. gada 3. marts, Alphasteel/Komisija (14/81, EU:C:1982:76, 7. un 8. punkts); 2012. gada 2. februāris, Dow Chemical/Komisija (T‑77/08, EU:T:2012:47, 35. punkts); 2013. gada 12. decembris, Nabipour u.c./Padome  (T‑58/12, EU:T:2013:640, 20. punkts),
un 2014. gada 17. decembris, Pilkington Group u.c./Komisija (T‑72/09, EU:T:2014:1094, 46. punkts).
37      Ja tiek iesniegta apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas spriedumu, tas pats princips ir piemērojams tiesvedībā Tiesā saskaņā ar Tiesas Reglamenta 141. pantu.
38      Skat. mutatis mutandis
spriedumu, 1982. gada 3. marts, Alphasteel/Komisija (14/81, EU:C:1982:76, 8. punkts).
39      Spriedums, 1990. gada 7. februāris (C‑343/87, turpmāk tekstā – “spriedums Culin”, EU:C:1990:49).
40      Turpat, 11. punkts.
41      Mans izcēlums. Skat. Regulu Nr. 31 (EEK), 11 (EAEK), ar kuru nosaka Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, ar grozījumiem
(OV 45, 14.6.1962., 1385. lpp.;
turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”).
42      Šajā ziņā skat. spriedumus, 2002. gada 23. aprīlis, Campogrande/Komisija (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, 33. punkts),
un 2023. gada 8. marts, SE/Komisija (T‑763/21, EU:T:2023:113, 14. punkts).
43      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 23. aprīlis, Campogrande/Komisija  (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, 34. punkts),
un 2020. gada 11. novembris, AD/ECHA (T‑25/19, EU:T:2020:536, 32. punkts).
44      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 23. aprīlis, Campogrande/Komisija (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, 34. punkts
un tajā minētā judikatūra).
45      Ģenerāladvokāta Ž. Mišo [J. Mischo] secinājumi lietā Culin/Komisija (343/87, EU:C:1989:342, 6.–17. punkts).
46      Spriedums, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo (C‑114/19 P, EU:C:2020:457).
47      Spriedums, 2014. gada 9. decembris (T‑91/10, turpmāk tekstā – “spriedums Lucchini”, EU:T:2014:1033).
48      Turpat, 42.–45. punkts.
49      Turpat, 74. un 75. punkts.
50      Turpat, 76.–102. punkts.
51      Var arī piebilst, ka sprieduma Lucchini 107.–110. punktā Vispārējā tiesa tieši izvērtēja un noraidīja prasītājas argumentus, kuros tika apgalvots, ka ar lēmuma par grozījumiem pieņemšanu ir pārkāpti tiesiskās drošības un tiesību uz aizstāvību ievērošanas principi.
52      Parasti tiek uzskatīts, ka šis izteiciens ir cēlies no Bībeles, Mateja 3:12.
53      Skat. mutatis mutandis ģenerāladvokāta M. Vatelē [M. Wathelet] secinājumus lietā Telefónica un Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2013:619, 7.–9. punkts). Šajā sakarā jāpiebilst, ka pievienojos mana pieredzējušā kolēģa – ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] viedoklim, kurš iepriekš aicināja Tiesu, nosakot tiesāšanās izdevumu sadalījumu, ņemt vērā lietas dalībnieku argumentu nevajadzīgo garumu un sarežģītību, kā arī to skaidrības un precizitātes trūkumu. Skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Feralpi u.c./Komisija (C‑85/15 P, C‑86/15 P
un C‑87/15 P, C‑88/15 P
un C‑89/15 P, EU:C:2016:940, 134.–139. punkts).
54      Atsaucoties uz pārsūdzētā sprieduma 511. punktu.
55      Skat. it īpaši spriedumu, 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 67. punkts).
56      Šajā ziņā skat. manus secinājumus lietā ECB/Crédit lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844, 49. un 50. punkts).
57      Sīkāku informāciju un papildu atsauces skat. turpat, 41.–74. punkts.
58      Skat., piemēram, spriedumu, 2007. gada 8. februāris, Groupe Danone/Komisija (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, 61. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā kontekstā skat. arī spriedumu, 2024. gada 4. jūlijs, Westfälische Drahtindustrie un Pampus Industriebeteiligungen/Komisija  (C‑70/23 P, EU:C:2024:580, 47. punkts).
59      Skat. it īpaši spriedumu, 2000. gada 16. novembris, SCA Holding/Komisija  (C‑297/98 P, EU:C:2000:633, 55. punkts), un ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
60      Skat. tostarp spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Quanta Storage/Komisija (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 167. punkts
un tajā minētā judikatūra).
61      Skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 76. un 77. punkts).
62      Skat., piemēram, spriedumu, 2011. gada 8. decembris, KME Germany u.c./Komisija (C‑389/10 P, EU:C:2011:816, 130. punkts),
un ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Pilkington Group u.c./Komisija (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, 116. punkts). Skat. arī Bernardeau, L., un Christienne, J.‑P., Les amendes en droit de la concurrence – Pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l’Union,
Larcier, 2013, 800.–801. lpp.
63      Skat., piemēram, spriedumu, 1984. gada 28. marts, Officine Bertoli/Komisija (8/83, EU:C:1984:129, 29. punkts).
64      Par šā jēdziena plašas interpretācijas nozīmi skat. ģenerāladvokāta A. Ticano secinājumus lietā Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, EU:C:2004:415, 129.–133. punkts). Šajā sakarā skat. arī Arabadjiev, A., “Unlimited Jurisdiction: What Does It Mean Today?”, no:
Cardonnel, P., u.c. (red.), Constitutionalising the EU Judicial System –
Essays in Honour of Pernilla Lindh, Hart, 2012, 400. lpp.
65      Skat. Wahl, N., “Enjeu et limites actualeses de la judicaire relative à la compénce de pleine juristiction conpéenne au juge de l’Union en matière de concurrence”, no:
Tizzano, A., u.c., La Cour de justice de l’Union européenne sous la présidence de Vassilios Skouris –
Liber amicorum, Bruylant, 2017, 735. lpp.
66      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 10. decembris, Intel Corporation/Komisija (T‑1129/23, EU:T:2025:1091, 107. punkts).
67      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 64. punkts),
un 2017. gada 26. janvāris, Duravit u.c./Komisija (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, 32. punkts).
68      Līdzīgi ģenerāladvokāta L. M. Pajoreša Maduro [L. M. Poiares Maduro] secinājumi lietā Groupe Danone/Komisija (C‑3/06 P, EU:C:2006:720, 49. punkts); ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, 37. punkts),
un ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumi lietā Total/Komisija (C‑597/13 P, EU:C:2015:207, 58. punkts).
69      Skat. tostarp spriedumu, 2013. gada 26. septembris, Alliance One International/Komisija (C‑679/11 P, EU:C:2013:606, 103. punkts
un tajā minētā judikatūra).
70      Skat., piemēram, spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 445. punkts).
71      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 36. punkts).
72      Skat. šo secinājumu 120. punktu.
73      Skat., piemēram, spriedumu, 2007. gada 12. decembris, BASF
un UCB/Komisija (T‑101/05
un T‑111/05, EU:T:2007:380, 222. punkts).
74      Šajā nozīmē skat., piemēram, spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, Lietuvos geležinkeliai/Komisija  (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, 154. punkts
un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing un Parker‑Hannifin (C‑434/13 P, EU:C:2014:2456,  81.–85. punkts).
75      Skat., piemēram, spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Ziegler/Komisija (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 81. punkts).
76      Skat. ECT spriedumu, 2022. gada 15. decembris, Rutar un Rutar Marketing d.o.o. pret Slovēniju (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, 62. punkts).
77      Skat., piemēram, spriedumu, 2014. gada 23. oktobris, flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, 52. punkts).
78      Skat., piemēram, spriedumu,
2013. gada 18. jūlijs, Dow Chemical u.c./Komisija (C‑499/11 P, EU:C:2013:482, 57. punkts).
79      Skat. šo secinājumu 110. punktu.
80      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un
Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 57. punkts); 2017. gada 12. janvāris, Timab Industries
un CFPR/Komisija (C‑411/15 P, EU:C:2017:11, 108. punkts),
un 2023. gada 9. novembris, Altice Group Lux/Komisija (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, 221.–223. un 229. punkts).
81      Skat. tostarp spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Quanta Storage/Komisija (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 167. punkts un tajā minētā judikatūra).
82      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 9. novembris, Altice Group Lux/Komisija  (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, 246. punkts). Citi faktori, kas var tikt ņemti vērā, ir jo īpaši “katra no attiecīgajiem uzņēmumiem rīcība, katra no tiem loma nolīgumu un saskaņotu darbību izstrādē, peļņa, kuru tie varējuši gūt no šiem līgumiem vai prakses, to izmērs un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi rada Savienības mērķiem” (skat. spriedumu, 2014. gada 10. aprīlis, Komisija/Siemens Österreich u.c.  un Siemens Transmission & Distribution u.c./Komisija, C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 53. un 91. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā E.ON Energie/Komisija  (C‑89/11 P, EU:C:2012:375, 113.–115. punkts).
83      Mans izcēlums.
84      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 16. novembris, Finnboard/Komisija  (C‑298/98 P, EU:C:2000:634, 87. punkts).
85      Skat., piemēram, spriedumus, 2003. gada 18. septembris, Volkswagen/Komisija (C‑338/00 P, EU:C:2003:473, 146. un 147. punkts), un 2014. gada 4. septembris, YKK u.c./Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 98. punkts).
86      Šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2000. gada 9. marts, Sarrió/Komisija (C‑291/98 P, EU:C:2000:112, 98. punkts).
87      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. septembris, Trafilerie Meridionali/Komisija (C‑519/15 P, EU:C:2016:682, 55. punkts).
88      Skat., piemēram, spriedumus, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 82. punkts),
un 2014. gada 9. oktobris, ICF/Komisija  (C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 64. punkts).
89      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 29. septembris, Elf Aquitaine/Komisija  (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 151. punkts).
90      Skat. tostarp spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, Lietuvos geležinkeliai/Komisija (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, 153. punkts
un tajā minētā judikatūra).
91      Skat. šo secinājumu 17. punktu. Tas izrietēja no tā, ka Vispārējā tiesa konstatēja, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija kļūdaini piedēvēja CA noteiktus rīcības veidus. Skat. pārsūdzētā sprieduma 413.–428., 451.–453. un 679. punktu.
92      Attiecībā uz šāda secinājuma iemeslu skat. šo secinājumu 89. zemsvītras piezīmi.
93      T‑106/17, EU:T:2023:832.
94      Skat. 124. punktu manos secinājumos lietā JPMorgan Chase un JPMorgan Chase Bank, National Association/Komisija, C‑160/24 P, kas arī sniegti šodien.
95      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 8. maijs, Eni/Komisija (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 99. punkts),
un 2016. gada 9. jūnijs, PROAS/Komisija (C‑616/13 P, EU:C:2016:415, 51. punkts).
96      Skat. mutatis mutandis ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Servier u.c./Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2022:577, 257. punkts).
97      Skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, Alliance One International/Komisija (C‑679/11 P, EU:C:2013:606, 105.–107. punkts).
98      Pārsūdzētā sprieduma 664. punkts.
99      Skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 539.–556. punktu.
100      Skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 531., 549., 551., 554., 572., 574., 575., 577., 579.–581. un 587. punktu.
101      Pārsūdzētā sprieduma 560.–569. punkts.
102      Turpat, 576. punkts.
103      Skat. šajā nozīmē spriedumu, 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries
un
Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 51.–66. punkts).