62021CC0766(01)
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU
[NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 6. jūnijā (
1
)
Lieta C‑766/21 P
Eiropas Parlaments
pret
AXA Assurances Luxembourg SA,
Bâloise Assurances Luxembourg SA,
La Luxembourgeoise SA,
Nationale-Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV
Apelācija – Eiropas Savienības noslēgtā līgumā ietverta šķīrējklauzula – Vispārējās tiesas Reglamenta 123. un 166. pants – Atbildētāja, kas nav atbildējusi uz prasības pieteikumu – Aizmugurisks spriedums – Protests par aizmugurisku spriedumu – Eiropas Savienības Tiesas statūtu 41. un 56. pants – Apelācijas sūdzības un pretapelācijas sūdzības pieņemamība
I. Ievads
1.
Šī tiesvedība attiecas uz Eiropas Parlamenta iesniegto apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas 2021. gada 29. septembra spriedumu Parlaments/Axa Assurances Luxembourg u.c. (
2
), kā arī Nationale‑Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV (turpmāk tekstā – “NN”) iesniegto pretapelācijas sūdzību par minēto spriedumu.
2.
Šajos secinājumos, kas ir mani otrie secinājumi šajā lietā, jo pēc manu pirmo secinājumu sniegšanas 2024. gada 18. janvārī (
3
) tika atsākts mutvārdu process, aplūkošu jautājumu, vai, ņemot vērā principus, kuri izriet no Tiesas 2024. gada 18. janvāra sprieduma Eulex Kosovo/SC (
4
), Parlamenta iesniegtā apelācijas sūdzība būtu jāatzīst par nepieņemamu.
II. Piemērojamās tiesību normas
3.
Eiropas Savienības Tiesas statūtu (turpmāk tekstā – “Statūti”) 41. pants ir formulēts šādi:
“Ja atbildētāja puse pēc atbilstīga uzaicinājuma neiesniedz rakstiskus argumentus aizstāvībai, spriedumu attiecībā uz šo pusi pieņem aizmuguriski. Iebildumus pret spriedumu var iesniegt mēneša laikā pēc tā paziņošanas. [..]”
4.
Statūtu 56. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Tiesā var iesniegt apelāciju divos mēnešos pēc tam, kad paziņots lēmums, ko pārsūdz, pret Vispārējās tiesas galīgajiem lēmumiem un šīs tiesas lēmumiem, kas tikai daļēji atrisina lietas būtību vai izlemj procesa jautājumus attiecībā uz kompetences trūkumu vai prasības nepieļaujamību.”
5.
Vispārējās tiesas Reglamenta (turpmāk tekstā – “VTR”) 123. pantā “Aizmugurisks spriedums” ir noteikts:
“1.   Ja Vispārējā tiesa konstatē, ka atbildētājs, kam atbilstoši noteikumiem ir izsniegts prasības pieteikums, [..] noteiktā formā vai laikā nav atbildējis uz prasības pieteikumu [..], prasītājs priekšsēdētāja noteiktajā termiņā var iesniegt Vispārējai tiesai pieteikumu par aizmuguriska sprieduma taisīšanu.
[..]
3.   Vispārējā tiesa ar aizmugurisku spriedumu apmierina prasītāja prasījumus, izņemot, ja prasības izskatīšana un izlemšana acīmredzami nav Vispārējās tiesas kompetencē vai ja šī prasība ir acīmredzami nepieņemama vai acīmredzami juridiski nepamatota.
[..]”
6.
VTR 166. pantā “Protests par aizmugurisku spriedumu” ir noteikts:
“1.   Atbilstoši Statūtu 41. pantam par aizmugurisku spriedumu var iesniegt protestu.
2.   Atbildētājs, kas nav atbildējis uz prasības pieteikumu, protesta pieteikumu iesniedz viena mēneša laikā pēc aizmuguriskā sprieduma izsniegšanas dienas. [..]
3.   Pēc protesta pieteikuma izsniegšanas priekšsēdētājs nosaka termiņu, kurā pretējā puse var iesniegt rakstveida apsvērumus.
[..]
5.   Vispārējā tiesa lemj, taisot spriedumu, par kuru nevar iesniegt protestu.”
III. Šo secinājumu priekšvēsture
7.
Nozīmīgo lietas faktisko un juridisko aspektu lielākā daļa par laiku līdz manu pirmo secinājumu sniegšanai ir izklāstīti minēto secinājumu 13.–31. punktā. Nebūtu nepieciešams tos šeit izklāstīti atkārtoti.
8.
Manos pirmajos secinājumos, kuros pēc Tiesas lūguma galvenā uzmanība ir pievērsta pretapelācijas sūdzības pieņemamībai un dažiem citiem procesuāliem jautājumiem, ierosināju Tiesai: i) NN atbildes rakstu uz Parlamenta apelācijas sūdzību atzīt par pieņemamu un ii) NN pretapelācijas sūdzību noraidīt kā nepieņemamu. Pakārtoti – gadījumam, ja Tiesa NN pretapelācijas sūdzību atzītu par pieņemamu_– ierosināju Tiesai VTR 123. panta 3. punkta pārkāpuma dēļ atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1. un 3. punktu (
5
).
9.
Tajā pašā dienā, kad tika sniegti mani pirmie secinājumi, Tiesa (ceturtā palāta) pasludināja iepriekš minēto spriedumu Eulex Kosovo, kura galvenos aspektus tagad īsumā aplūkošu.
10.
Ar savu Vispārējā tiesā celto prasību prasītājs minētajā lietā lūdza atcelt Eulex Kosovo lēmumu un atlīdzināt kaitējumu, kas tai esot nodarīts Eulex Kosovo rīcības dēļ. Atbildot uz šo prasību, Eulex Kosovo izvirzīja iebildi par kompetences neesamību un šīs prasības nepieņemamību, tomēr paredzētajā termiņā neiesniedza iebildumu rakstu.
11.
Prasītājs iesniedza Vispārējai tiesai pieteikumu par aizmuguriska sprieduma taisīšanu. Vispārējās tiesas aizmuguriskais spriedums bija nelabvēlīgs Eulex Kosovo (
6
).
12.
Eulex Kosovo, pamatojoties uz VTR 166. pantu, iesniedza protestu par aizmugurisku spriedumu un drīz pēc tam – Tiesā – arī apelācijas sūdzību par šo spriedumu.
13.
Ar savu spriedumu Tiesa šo apelācijas sūdzību noraidīja ar tādu pamatojumu, ka “apelācijas sūdzība, kas iesniegta par aizmugurisku spriedumu, par kuru ir iesniegts protests, ir nepieņemama”. Tiesa citastarp atzina, ka “tā kā [protesta par aizmugurisku spriedumu iesniegšanas] rezultātā tiek atsākta tiesvedība Vispārējā tiesā, nevar uzskatīt, ka aizmugurisks spriedums, par kuru ir iesniegts [šāds] protests, būtu galīgais [no]lēmums [Statūtu] 56. panta izpratnē” (
7
).
14.
Ņemot vērā spriedumu Eulex Kosovo, šajā lietā Tiesa (trešā palāta) ar 2024. gada 20. marta rīkojumu nolēma atsākt tiesvedības mutvārdu daļu un rīkot tiesas sēdi, lai dotu lietas dalībniekiem iespēju apspriest un ģenerāladvokātam iespēju sniegt secinājumus par to, ko nozīmē citētie sprieduma Eulex Kosovo fragmenti un kāda ir to potenciālā ietekme uz šo tiesvedību, it īpaši attiecībā uz Parlamenta apelācijas sūdzības pieņemamību. Šajā kontekstā Tiesa arī uzdeva lietas dalībniekiem divus jautājumus, uz kuriem bija jāatbild tiesas sēdē.
15.
Tiesas sēdē, kas notika 2024. gada 17. aprīlī, Axa Assurances Luxembourg SA, Bâloise Assurances Luxembourg SA, La Luxembourgeoise SA (turpmāk tekstā kopā – “pārējās atbildētājas”), NN (
8
) un Parlaments pauda savu viedokli un atbildēja uz jautājumiem.
IV. Juridiskais vērtējums
16.
Uzskatu, ka Parlamenta iesniegtā apelācijas sūdzība ir pieņemama. Kā vēl izskaidrošu, citāds secinājums – pretēji tiesas sēdē izvirzītajiem atbildētāju argumentiem – nebūtu saderīgs nedz ar attiecīgajiem Savienības procesuālajiem noteikumiem, nedz ar spriedumu Eulex Kosova.
A.
Par pārsūdzēto spriedumu kā spriedumu kopumu
17.
Vispirms ir jāuzsver: nav tā, ka pārsūdzētais spriedums kopumā būtu aizmugurisks spriedums Statūtu 41. panta izpratnē. Tas izriet, pirmkārt, no šīs tiesību normas nepārprotamā formulējuma: “Ja atbildētāja puse pēc atbilstīga uzaicinājuma neiesniedz rakstiskus argumentus aizstāvībai, spriedumu attiecībā uz šo pusi pieņem aizmuguriski.” (
9
)
18.
Tātad tikai tā sprieduma daļa, kas attiecas uz NN, tika pasludināta aizmuguriski, jo tā ir puse, kas “[neiesniedza] rakstiskus argumentus aizstāvībai”. Sprieduma pārējā daļa šajā ziņā atšķiras, jo pārējās atbildētājas pienācīgi piedalījās pirmās instances tiesvedībā.
19.
Otrkārt, tas, ka pārsūdzētais spriedums būtībā ir daudzslāņains, atspoguļojas arī tā struktūrā un saturā. Tas sastāv no divām daļām: viena attiecas uz Parlamenta prasījumiem pret NN (pamatojuma 45.–61. punkts un rezolutīvās daļas 1. un 3. punkts), bet otra attiecas uz Parlamenta prasījumiem pret trim pārējām atbildētājām (pamatojuma 62.–138. punkts un rezolutīvās daļas 2. un 4. punkts). Tātad šīs divas sprieduma daļas ir nošķirtas un patstāvīgas.
20.
Tas ir izskaidrojams šādi: lai gan sprieduma otrajā daļā Vispārējā tiesa izvērtēja prasītāja prasījumus, pilnā apmērā pārbaudot nozīmīgos faktiskos un juridiskos apstākļus, pirmajā daļā tā izvērtēja prasītāja prasījumus, izmantojot VTR 123. panta 3. punktā minēto kritēriju, ar kuru, kā jau norādīts manos pirmajos secinājumos, ieviesta vienkāršota pārbaude (
10
).
21.
Tieši šā iemesla dēļ pārsūdzētais spriedums ir uzskatāms par “spriedumu kopumu”. Tas tieši un individuāli ietekmē šo četru atbildētāju tiesisko stāvokli (
11
). Parlaments būtu varējis celt atsevišķas prasības pret katru no atbildētājām, un Vispārējā tiesa par tām būtu taisījusi četrus atsevišķus spriedumus.
22.
Kā Parlaments pareizi norādīja tiesas sēdē, apstāklis, ka šīm četrām atbildētājām ir saistošs viens un tas pats līgums, neizslēdz, ka to tiesiskais stāvoklis varētu būt vērtējams atšķirīgi. Tas a fortiori ir sakāms par šo lietu, jo attiecīgais līgums paredz, ka šīm četrām apdrošināšanas sabiedrībām ir kopīga, tomēr ne solidāra atbildība. Turklāt šajā līgumā, tajā skaitā tā I.19. pantā ietvertajā šķīrējklauzulā, nav paredzēts Parlamenta pienākums vienlaikus vērsties pret visām atbildētājām.
23.
Tas, ka Parlaments izvēlējās celt prasību pret atbildētājām vienā un tajā pašā tiesvedībā, šajā ziņā neko nemaina. Proti, tādas tiesvedības kā šī iznākums ne vienmēr būs vienāds visām iesaistītajām atbildētājām. Atbildētājas varētu, piemēram, izvēlēties dažādu aizstāvības argumentāciju vai dažas no tām varētu nolemt noslēgt mierizlīgumu ar prasītāju, kas apmaiņā pret to varētu atsaukt daļu no saviem prasījumiem (
12
).
24.
Spriedums Eulex Kosovo neliek apšaubīt nupat minēto. Proti, kā minēts šo secinājumu 10.–12. punktā, minētais strīds attiecās tikai uz vienu atbildētāju, kas paredzētajā termiņā neiesniedza iebildumu rakstu. Visa pirmās instances tiesvedība notika in absentia, un līdz ar to spriedums kopumā tika taisīts aizmuguriski. Tātad atbildētājas ierosinātā tiesvedība uz VTR 166. panta pamata attiecās uz visu spriedumu kopumā (
13
).
25.
Šajā lietā tas tā nav: savā protesta pieteikumā uz VTR 166. panta pamata (
14
)NN lūdza atcelt tikai pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1. un 3. punktu. Galu galā nevarēja būt citādi, jo tās ir vienīgās daļas spriedumā, kas – izmantojot Statūtu 41. panta formulējumu – aizmuguriski pieņemtas attiecībā uz
NN.
B.
Par pārsūdzētā sprieduma daļējo galīgumu
26.
No izklāstītā izriet: tas vien, ka viena no atbildētājām izskatāmajā lietā pirmās instances tiesvedībā neiesniedza iebildumu rakstu, nemazina Vispārējās tiesas sprieduma galīgumu attiecībā uz Parlamenta prasījumiem pret pārējām atbildētājām.
27.
Attiecībā uz šīm atbildētājām minētais spriedums ir uzskatāms par “galīgo [no]lēmumu” Statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē, ko var pārsūdzēt Tiesā. Attiecībā uz šīm pārsūdzētā sprieduma daļām – izmantojot Tiesas sprieduma Eulex Kosovo 29. punktā izmantoto formulējumu – nav pieejams neviens cits tiesību aizsardzības līdzeklis.
28.
Konkrētāk, šīs daļas nevar apšaubīt saistībā ar tiesvedību, ko ierosinājusi atbildētāja, kura nav atbildējusi uz prasības pieteikumu VTR 166. panta izpratnē. Pretējs secinājums izraisītu diezgan dīvainu situāciju. Vispārējai tiesai būtu jāpārskata ne tikai tie aspekti, kas jau izvērtēti, veicot vienkāršotu pārbaudi par nozīmīgajiem faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem (attiecībā uz NN) (
15
), bet arī tie aspekti, par kuriem tā ir veikusi visaptverošu vērtējumu (attiecībā uz pārējām atbildētājām).
29.
Turklāt tai tas būtu jādara, neraugoties uz to, ka pārējās atbildētājas nepiedalās tiesvedībā, kurā tiek izskatīts protests par aizmugurisko spriedumu. Proti, VTR 166. pantā ir precizēts, ka vienīgi “pretējā puse” (t.i., prasītājs) var iesniegt savus apsvērumus tiesvedībā, ko izraisījis atbildētājas protests par aizmugurisku spriedumu. Manuprāt, šāda situācija diez vai būtu saderīga ar nepieciešamību aizsargāt pārējo atbildētāju tiesības uz aizstāvību un ar pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu.
30.
Protams, varētu apgalvot, ka vienskaitļa lietojums terminā “puse” minētajā normā – kas, jāpiebilst, ir konsekvents visās VTR valodu versijās – dažos gadījumos ne vienmēr izslēdz iespēju, ka ir vairākas puses.
31.
Tomēr šāda VTR 166. panta interpretācija būtu klajā pretrunā tajā paredzētā mehānisma loģikai. Šajā normā paredzētā tiesvedība nav nedz apelācijas veids, nedz sprieduma pārskatīšana. Tas drīzāk ir procesuāls līdzeklis, kas dod iespēju atsākt lietas izskatīšanu (
16
), dodot atbildētājam, kas nav atbildējis uz prasības pieteikumu, iespēju iestāties tiesvedībā, lai lietu, kas provizoriski izskatīta attiecībā uz inaudita altera parte (
17
), galu galā varētu izlemt uz sacīkstes principu balstītā tiesvedībā, kurā tiek ievērots princips audi alteram partem (
18
). Raugoties no šāda skatpunkta, acīmredzami nav nepieciešams pārējās atbildētājas iesaistīt tiesvedībā, kas uzsākta, pamatojoties uz VTR 166. pantu, jo tās jau ir tikušas uzklausītas.
32.
Šajā kontekstā arī jāpiebilst, ka citāda VTR 166. panta interpretācija radītu risku, ka tiks pavērts ceļš procesuālo normu ļaunprātīgai izmantošanai. Proti, tiesvedībā, kas uzsākta pret vairākiem līdzatbildētājiem, viens no tiem varētu stratēģiski izvēlēties nepiedalīties pirmajā tiesvedībā, lai gadījumā, ja spriedums būtu nelabvēlīgs pārējiem atbildētājiem, protesta pieteikums par aizmugurisku spriedumu dotu visiem atbildētājiem iespēju izmantot lietas izskatīšanu no jauna. Šādā jaunā tiesvedībā atbildētājiem būtu arī tāda priekšrocība, ka tie zinātu iemeslus, kuru dēļ līdz tam izvirzītie argumenti nav pārliecinājuši Vispārējo tiesu (
19
). Turklāt šādos apstākļos būtu ievērojami samazināts to Reglamenta noteikumu iedarbīgums, kuri attiecas uz lietas dalībnieku pienākumu izvirzīt apgalvojumus (
20
).
33.
Tātad nav pamata uzskatīt, ka aizmuguriska sprieduma vienas daļas provizoriskums attiecas arī uz pārējām sprieduma daļām, kurās Vispārējā tiesa izvērtējusi dažādus aspektus saistībā ar tiesvedību, kas balstīta uz sacīkstes principu, un spriedusi, pilnīgi pārzinot visu attiecīgo lietas dalībnieku izvirzītos faktiskos un tiesiskos argumentus. Atbilstoši tam ir iespējams šīs sprieduma daļas pārsūdzēt, uz Statūtu 56. panta pamata iesniedzot Tiesā apelācijas sūdzību.
C.
Par termiņu apelācijas sūdzības iesniegšanai
34.
Tiesas sēdē atbildētājas ierosināja arī alternatīvu nozīmīgā procesuālā regulējuma interpretāciju. Tās apgalvoja, ka attiecībā uz pārējām atbildētājām pārsūdzētais spriedums tik tiešām ir galīgs (kā apgalvo arī Parlaments), tomēr to nevarot apstrīdēt apelācijas kārtībā, kamēr nav pabeigta tiesvedība, kurā tiek izskatīts NN protests par aizmugurisku spriedumu. Tās uzskata: tas esot nepieciešams, lai aizsargātu NN tiesības uz aizstāvību un izvairītos no riska, ka par tiem pašiem jautājumiem tiks pieņemti savstarpēji pretrunīgi lēmumi.
35.
Mani šie argumenti nepārliecina.
36.
Statūtu 56. panta pirmās daļas formulējums ir ļoti skaidrs, proti, tajā ir noteikts, ka apelācijas sūdzība (citastarp) par Vispārējās tiesas galīgu [no]lēmumu ir jāiesniedz “divu mēnešos pēc tam, kad paziņots [no]lēmums, ko pārsūdz”. Nedz Statūtos, nedz VTR, nedz Tiesas Reglamentā (turpmāk tekstā – “TR”) nav paredzēti izņēmumi šīs normas (
21
).
37.
Atbildētāju apgalvojums arī nebūtu saderīgs ar pareizas tiesvedības principu – vismaz divos aspektos.
38.
Pirmkārt, tas ievērojami pagarinātu tiesvedības ilgumu – un no tā izrietošo tiesiskas nenoteiktības stāvokli – attiecībā uz strīda daļām, uz kurām neattiecas VTR 166. pantā paredzētā tiesvedība. Otrkārt, de facto tas lietas dalībniekiem, kuri plāno pārsūdzēt tās sprieduma daļas, kas nav pieņemtas aizmuguriski, dotu ilgāku (visdrīzāk – ievērojami ilgāku) termiņu apelācijas sūdzības sagatavošanai. Tas ir pretrunā pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principam, jo pārējiem attiecīgās Vispārējā tiesā izskatāmās lietas dalībniekiem (it īpaši tiem, kas iebilst pret apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumiem) būtu tikai divi mēneši laika, kurā iespējams atbildēt uz apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentiem (
22
).
39.
Tāpat mani nepārliecina atbildētāju arguments par pretrunīgu nolēmumu pieņemšanas risku. Šīm vajadzībām ir izstrādāti speciāli procesuālie mehānismi. Konkrēti, saskaņā ar Statūtu 54. pantu, VTR 69. pantu un TR 55. pantu gan Vispārējā tiesa, gan Tiesa tādos gadījumos kā šajā lietā aplūkojamais var apturēt tiesvedību – līdz brīdim, kad otra Savienības tiesa būs taisījusi spriedumu.
40.
Saistībā ar šo strīdu tieši tā ir noticis: Vispārējā tiesā uzsāktā tiesvedība, kurā tika izskatīts NN protests par aizmugurisko spriedumu, ir apturēta līdz brīdim, kad Tiesa pieņems nolēmumu šajā apelācijas tiesvedībā.
41.
Šajā kontekstā arī jāuzsver: tas, ka tādā situācijā kā šajā lietā aplūkojamā ir iespējams, ka atsevišķajiem procesiem būs dažādi iznākumi, ne vienmēr nozīmē, ka šie nolēmumi ir savstarpēji pretrunīgi. Proti, kā jau minēts šo secinājumu 23. punktā, dažādo atbildētāju stāvoklis var ļoti atšķirties gan materiālā, gan procesuālā ziņā. Jebkurā gadījumā Tiesai, izskatot apelācijas sūdzību par pirmās instances tiesvedībā pieņemtu nolēmumu, principā ir pienākums nodrošināt judikatūras konsekvenci.
42.
Mani nepārliecina arī argumenti par atbildētājas, kas nav atbildējusi uz prasības pieteikumu, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Ja saprotu pareizi, argumenta būtība ir šāda: tiesvedība Vispārējā tiesā par aizmuguriskā sprieduma atcelšanu varot zaudēt nozīmību, jo Tiesa var pieņemt galīgu nolēmumu par pārējo atbildētāju iesniegtās apelācijas sūdzības kontekstā nozīmīgajiem jautājumiem.
43.
Tomēr manu pirmo secinājumu 44.–65. punktā izklāstīto iemeslu dēļ, tā kā NN bija atbildētāja pirmās instances tiesvedībā un tai ir “interese par to, lai apelācijas sūdzība tiktu apmierināta vai noraidīta”, tai ir ļauts iesniegt atbildes rakstu uz Parlamenta iesniegto apelācijas sūdzību. Apstāklis, ka pirmās instances tiesvedībā tā bija atbildētāja, kas nav atbildējusi uz prasības pieteikumu, neko nemaina. Viens no manas nostājas iemesliem šajā ziņā ir tas, ka, ņemot vērā abās tiesvedībās (tiesvedībā Vispārējā tiesā par aizmuguriskā sprieduma atcelšanu un apelācijas tiesvedībā Tiesā) izskatāmo jautājumu līdzību, ir nepieciešams aizsargāt NN tiesības uz iedarbīgu tiesību aizsardzību un tās tiesības tikt uzklausītai.
44.
Tādēļ NN ir tiesīga paust nostāju par visiem jautājumiem, par kuriem Tiesa varētu lemt apelācijas tiesvedībā. Šādos apstākļos nav konstatējams, ka tās tiesības tikt uzklausītai tiktu pārkāptas.
45.
Iespējams, ka NN tiesiskā stāvokļa izvērtēšana divās atsevišķās tiesvedībās (Vispārējā tiesā saistībā ar tās protestu par aizmugurisko spriedumu tieši un apelācijas tiesvedībā Tiesā netieši) tai rada praktiskas neērtības, tomēr iemesls tam ir pašas izvēle nepiedalīties Parlamenta ierosinātajā sākotnējā tiesvedībā.
46.
Visbeidzot, vēl tikai jāpiebilst, ka atbildētāju alternatīvā interpretācija par šeit nozīmīgo procesuālo regulējumu atgādina sakāmvārdā pausto vēlmi, lai aita būtu dzīva, bet vilks – paēdis. Proti, tās ierosina Vispārējās tiesas secinājumus par Parlamenta prasījumiem attiecībā pret pārējām atbildētājām atzīt par “galīgiem”, jo uz tiem neattiecoties uz VTR 166. panta pamata NN ierosinātā tiesvedība, tomēr vienlaikus atzīt, ka par tiem nevar iesniegt apelācijas sūdzību, kamēr norisinās minētā tiesvedība.
47.
Manuprāt, pareiza var būt tikai viena no šādām divām hipotēzēm: līdz ar VTR 166. pantā paredzēto tiesvedību vai nu viss atkal ir “atvērts izskatīšanai”, vai arī pārsūdzētā sprieduma daļas, kas uzskatāmas par galīgu lēmumu, var pārsūdzēt divus mēnešus ilgajā standarttermiņā. Šajos secinājumos izklāstīto iemeslu dēļ esmu pārliecināts, ka pareiza ir otrā hipotēze. Līdz ar to Parlamenta apelācijas sūdzība ir uzskatāma par pieņemamu.
V. Secinājumi
48.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai atzīt Eiropas Parlamenta iesniegto apelācijas sūdzību par pieņemamu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	T‑384/19, EU:T:2021:630 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
(
3
)	Secinājumi lietā Parlaments/Axa Assurances Luxembourg u.c. (C‑766/21 P, EU:C:2024:63) (turpmāk tekstā – “mani pirmie secinājumi”).
(
4
)	C‑785/22 P, EU:C:2024:52 (turpmāk tekstā – “spriedums Eulex Kosovo”).
(
5
)	Šie secinājumi paliek spēkā. Tādēļ šeit neaplūkošu ar šo strīdu saistītos aspektus.
(
6
)	Spriedums, 2022. gada 19. oktobris, SC/Eulex Kosovo (T‑242/17 RENV, EU:T:2022:637).
(
7
)	Sprieduma Eulex Kosovo 31. un 32. punkts.
(
8
)	NN un pārējās atbildētājas turpmāk tekstā tiek sauktas “atbildētājas”.
(
9
)	Mans izcēlums.
(
10
)	Manu pirmo secinājumu 132. punkts.
(
11
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 1990. gada 6. novembris, Weddel/Komisija (C‑354/87, EU:C:1990:371, 23. punkts).
(
12
)	Faktiski tiesvedības iznākums attiecībā uz NN atšķiras no iznākuma attiecībā uz pārējām atbildētājām, lai gan šādu iznākumu iemesls, manuprāt, ir Vispārējās tiesas pieļauta kļūda tiesību normu piemērošanā. Skat. manu pirmo secinājumu 120.–148. punktu.
(
13
)	Skat. sprieduma Eulex Kosovo 32. punktu.
(
14
)	Lieta T‑384/19 OP, Parlaments/Axa Assurances Luxembourg u.c., kas pašlaik tiek izskatīta.
(
15
)	Šajā ziņā skat. manu pirmo secinājumu 130.–132. punktu.
(
16
)	Skat. sprieduma Eulex Kosovo 31. punktu.
(
17
)	Šajā nozīmē skat. manu pirmo secinājumu 40. punktu.
(
18
)	Attiecībā uz šā principa lomu tiesvedībā Savienības tiesās skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg un VNV (C‑584/20 P un C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Kāpinot šo argumentāciju ad absurdum, varētu pat padomāt par situācijām, kurās vairāki līdzatbildētāji nolemtu nepiedalīties pirmajā tiesvedībā un pēc tam, pamatojoties uz VTR 166. pantu, viens pēc otra iesniegtu protestus par Vispārējās tiesas spriedumiem, tādējādi izraisīdami vairāku pirmās instances tiesvedību “kaskādi”. Kamēr vien nav tā, ka visi līdzatbildētāji ir pienācīgi piedalījušies tiesvedībā, daļa no sprieduma būs taisāma aizmuguriski.
(
20
)	Skat. it īpaši VTR 84. pantu (“Jauni pamati”) un 85. pantu (“Pierādījumi un piedāvātie pierādījumi”).
(
21
)	Jānorāda, ka abi reglamenti ietver vairākas normas, kas konkrētos apstākļos ļauj apturēt dažu tajos noteikto termiņu skaitījumu. Skat., piem., VTR 55. panta 3. punktu, 71. panta 2. punktu un 147. panta 7. punktu, kā arī TR 46. panta 3. punktu, 55. panta 5. punktu un 186. panta 3. punktu.
(
22
)	Skat. TR 172. pantu, kurā arī teikts, ka “termiņš, kurā iesniedzams atbildes raksts uz apelācijas sūdzību, nav pagarināms”.