62010CC0533_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Pirmā no abiem šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu – kurā, īsi sakot, tiek lūgts interpretēt jēdzienu “nepārvarama vara” Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (2) 236. panta 2. punkta izpratnē – uzdotajiem jautājumiem aizsegā, manuprāt, un turpinājumā izklāstīšu kāpēc, tiek vaicāts kas vairāk, proti, par minētajā Muitas kodeksa pantā paredzētā trīs gadu perioda iespējamo piemērojamības apjomu saistībā ar tādu antidempinga maksājumu atmaksu vai atlaišanu, kuri pēc likuma nav bijuši maksājami tādā gadījumā kā šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā esošais. Katrā ziņā šīs lietas pamatā ir jautājums par iedarbību, kāda ir Padomes 1997. gada 28. novembra Regulas (EK) Nr. 2398/97, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu attiecībā uz Ēģiptes, Indijas un Pakistānas izcelsmes kokvilnas gultasveļas importu (3), atzīšanai par spēkā neesošu, kā noteikusi Tiesa savā 2007. gada 27. septembra spriedumā lietā Ikea Wholesale (4) .
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Starptautiskās tiesības
2. 1994. gada 15. aprīlī Eiropas Kopiena parakstīja Nobeiguma aktu, ar ko noslēgta Daudzpusējo tirdzniecības sarunu Urugvajas kārta, Līgumu par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (turpmāk tekstā – “PTO”) izveidošanu un 1.–4. pielikumā ietvertos nolīgumus un vienošanās. Tostarp bija 1994. gada Vispārējā vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (turpmāk tekstā – “1994. gada VVTT”) un Vienošanās par normām un procedūrām strīdu izšķiršanai (turpmāk tekstā – “Vienošanās”) (5) .
3. Līguma par PTO izveidošanu preambulā ir teikts, ka līgumslēdzējas puses ir noslēgušas līgumus, “veidojot savstarpēji un abpusēji izdevīgas saistības ar nolūku būtiski pazemināt tarifus un citas tirdzniecības barjeras, kā arī likvidēt diskriminējošu attieksmi starptautiskajās tirdzniecības attiecībās”.
4. Saskaņā ar minētā līguma III panta 2. punktu PTO “nodrošina sarunu vidi tās Dalībvalstīm attiecībā uz to daudzpusējām tirdzniecības attiecībām [..]”.
5. Minētā līguma II panta 2. punktā precizēts, ka “līgumi un ar tiem saistītie juridiskie akti, kas ietverti 1., 2. un 3. pielikumā, [..] ir šī Līguma neatņemamas sastāvdaļas, kas ir saistošas visām tā Dalībvalstīm”.
6. Savukārt Līguma XVI panta 4. punktā ir noteikts, ka “katra Dalībvalsts nodrošina savu likumu, noteikumu un administratīvo procedūru atbilstību savām saistībām, kā to paredz klāt pievienotie Līgumi”.
7. Saskaņā ar 1994. gada VVTT VI panta 1. punktu dempings, “kura gadījumā vienas valsts preces tiek piedāvātas tirdzniecībai otrā valstī par cenām, kas ir zemākas nekā preču normālā vērtība, ir nosodāms, ja tas rada vai draud radīt materiālus zaudējumus līgumslēdzējas puses teritorijā izveidotajai ražošanas nozarei vai arī materiāli kavē iekšzemes ražošanas nozares izveidošanos”.
8. Šajā kontekstā saskaņā ar noteikumiem un apstākļos, kas paredzēti Antidempinga līgumā, kura 18. panta 4. punktā līgumslēdzējām pusēm ir noteikts pienākums veikt “visus nepieciešamos pasākumus, gan vispārēja, gan individuāla rakstura, lai nodrošinātu [..] tās likumu, noteikumu un administratīvo procedūru atbilstību šā Līguma nosacījumiem [..]”, var piemērot antidempinga pasākumus.
9. Saskaņā ar Vienošanās 3. panta 2. punktu tā kalpo, lai “aizsargātu Dalībvalstu tiesības un pienākumus aptvertajos līgumos un [..] izskaidrotu šo līgumu nosacījumus atbilstoši parastajiem starptautisko publisko tiesību iztulkošanas noteikumiem”.
10. Saskaņā ar minētās vienošanās 3. panta 7. punktu, ja nav panākts savstarpēji pieņemams atrisinājums, strīdu noregulēšanas mehānisma mērķis ir “nodrošināt attiecīgo pasākumu atcelšanu, ja tiek konstatēts, ka tie neatbilst kādam no aptvertā līguma [aptverto līgumu] nosacījumiem”.
11. Ja nav iespējams tūlītēji atcelt neatbilstošo pasākumu, Vienošanās 21. panta 3. punktā ir noteikts, ka attiecīgajai dalībvalstij var atvēlēt saprātīgu termiņu tā atcelšanai. Ja tā to neizdara, Vienošanās 22. panta 2. punktā tai ir ļauts noteiktā termiņā uzsākt sarunas ar jebkuru no strīdā iesaistītajām pusēm, lai panāktu savstarpēji pieņemamu kompensāciju. Ja tas neizdodas, jebkura puse var pieprasīt Strīdu izšķiršanas organizācijai (turpmāk tekstā – “SIO”) uz laiku pārtraukt koncesiju vai citu saistību piemērošanu attiecībās ar šo dalībvalsti.
B – Kopienu tiesības
1) Kopienas Muitas kodekss
12. Kopienas Muitas kodeksa 236. pantā ir paredzēts:
“1. Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
Atmaksu vai atlaišanu neizdara, ja par pamatu tādas summas samaksai vai iegrāmatošanai, kura pēc likuma nav bijusi maksājama, bijusi attiecīgās personas apzināta rīcība.
2. Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atmaksā vai atlaiž, pamatojoties uz iesniegumu, kas attiecīgajai muitas iestādei iesniegts triju gadu laikā no dienas, kad šo muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.
Šo termiņu pagarina, ja attiecīgā persona sniedz pierādījumus, ka minētajā termiņā iesniegumu nav varējusi iesniegt neparedzamu apstākļu vai nepārvaramas varas dēļ.
Ja šajā laikā muitas dienesti paši atklāj, ka pastāv kādi no 1. punkta pirmajā un otrajā daļā aprakstītajiem apstākļiem, tie atmaksā vai atlaiž nodokli pēc savas ierosmes.”
2) Konkrēti Regula Nr. 2398/97 un tās sekas
13. Ar Regulu Nr. 2398/97 tika noteikts galīgais antidempinga maksājums attiecībā uz Ēģiptes, Indijas un Pakistānas izcelsmes kokvilnas gultasveļas importu.
14. Pāris mēnešus vēlāk, pamatojoties uz Indijas 1998. gada 3. augusta sūdzību, jautājumā par Regulu Nr. 2398/97 SIO tika sāktas konsultācijas ar Kopienu.
15. Tā kā savstarpēji pieņemams risinājums netika panākts, Indija 1999. gada 7. septembrī lūdza SIO izveidot īpašu grupu, kurai tiktu uzdots novērtēt Regulas Nr. 2398/97 saderīgumu ar PTO tiesību normām.
16. Šī 1999. gada 27. oktobrī izveidotā īpašā grupa 2000. gada 30. oktobrī sagatavoja ziņojumu (6), kurā, ciktāl tas ir attiecas uz šo lietu, secināja, ka Kopiena ir rīkojusies nesaderīgi ar saistībām, kas tai ir saskaņā ar Antidempinga līgumu. Konkrēti tika norādīts, pirmkārt, ka Kopiena esot pārkāpusi Antidempinga līguma 2. panta 4.2. punktu, dempinga vidējās svērtās starpības noteikšanā izmantojot metodi, atbilstoši kurai negatīvās dempinga starpības tiek “reducētas līdz nullei”, un, otrkārt, ka Kopiena esot rīkojusies nesaderīgi ar šā paša līguma 3. panta 4. punktu, vērtējot, vai Kopienas ražošanas nozarei nodarīts kaitējums, jo ņēmusi vērā ziņas par ražotājiem, kas neietilpa izmeklēšanu veicošo iestāžu noteiktajā dalībvalstu ražotāju nozarē, un nav novērtējusi visus atbilstošos faktorus, kas ietekmē šīs nozares stāvokli.
17. PTO Apelācijas institūcija savā 2001. gada 1. marta ziņojumā (7) apstiprināja īpašās grupas secināto. SIO šo ziņojumu pieņēma 2001. gada 12. martā.
18. Atbilstoši Vienošanās 19. panta 1. punktam SIO lūdza Kopienu nodrošināt savu pasākumu atbilstību Antidempinga līgumam.
19. Saskaņā ar Vienošanās 21. panta 3. punkta b) apakšpunktu Kopienas un Indija 2001. gada 26. aprīlī vienojās noteikt piecu mēnešu un divu dienu ilgu termiņu SIO ieteikumu un lēmumu īstenošanai. Šis termiņš beidzās 2001. gada 14. augustā.
3) Pasākumi, kurus Kopiena veikusi pēc SIO ziņojuma
20. 2001. gada 23. jūlijā tika pieņemta Padomes Regula (EK) Nr. 1515/2001 par pasākumiem, kurus Kopiena drīkst veikt aizsardzībai pret dempingu un subsidētu importu pēc ziņojuma, ko pieņēmusi PTO Strīdu izšķiršanas organizācija (8) . Saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu šādi pasākumi var būt “atcelt vai grozīt apstrīdēto pasākumu” (a) apakšpunkts) vai “pieņemt jebkādus citus pasākumus, kurus uzskata par piemērotiem konkrētajos apstākļos” (b) apakšpunkts), pieļaujot iespēju, ka tie abi tiek piemēroti vienlaicīgi.
21. Atbilstoši Regulas Nr. 1515/2001 3. pantam “pasākumus, kas pieņemti saskaņā ar šo regulu, piemēro no to spēkā stāšanās dienas un, ja nav norādīts citādi, tie nerada pamatu līdz šai dienai iekasēto nodokļu atmaksāšanai”.
22. Saistībā ar preču importu no Indijas Padome 2001. gada 7. augustā pieņēma Regulu (EK) Nr. 1644/2001 (9), apturot antidempinga maksājumu uzlikšanu attiecībā uz importu no Indijas.
23. Attiecībā uz preču importu no Pakistānas saskaņā ar Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulu (EK) Nr. 160/2002 (10) tika izbeigta antidempinga procedūra attiecībā uz importu no šīs valsts, jo jaunajos aprēķinos apstiprinājās, ka neviens Pakistānas uzņēmums nepiekopj dempingu, eksportējot attiecīgās preces.
24. Piecus gadus vēlāk iepriekš minētajā 2007. gada 27. septembra spriedumā lietā Ikea
Tiesa nosprieda, pirmkārt, ka Regulas Nr. 2398/97 1. pants nav spēkā, jo Padome ir piemērojusi “reducēšanas līdz nullei” metodi, un, otrkārt, ka importētājam, kas cēlis prasību par lēmumiem, ar kuriem tam ir pieprasīts samaksāt antidempinga maksājumus atbilstoši Regulai Nr. 2398/97, principā ir jāvar atsaukties uz šīs regulas spēkā neesamību, lai panāktu šo maksājumu atmaksu atbilstoši Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 1. punktam.
II – Fakti. CIVAD
rīcība
25. Akciju sabiedrība CIVAD, kas reģistrēta Francijā un kuras darbības mērķis ir tirdzniecība pa pastu, nodarbojas ar Pakistānā ražotas kokvilnas gultasveļas tirdzniecību. No 1997. gada 15. decembra tā veica atbilstoši Regulai Nr. 2398/97 noteiktos antidempinga maksājumus.
26. Tā kā tika pieņemta Regula Nr. 160/2002, CIVAD
savās 2002. gada 26. jūlija un 2002. gada 28. oktobra vēstulēs lūdza atmaksāt par šo gultasveļu noteiktos antidempinga maksājumus, ko tā bija samaksājusi par Pakistānā ražotas gultasveļas importu laikā no 1997. gada 15. decembra līdz 1999. gada 23. jūlijam.
27. Sešus gadus vēlāk un pēc sprieduma lietā Ikea ar 2008. gada 17. marta vēstuli Direction régionale des douanes et droits indirects de Lille
[Muitas un netiešo nodokļu Lilles reģionālā pārvalde] atteicās apmierināt CIVAD
prasības atmaksāt antidempinga maksājumus, kas tika iekasēti saskaņā ar laikā no 1997. gada decembra līdz 1999. gada janvārim un pēc tam no 1999. gada februāra līdz 2002. gada janvārim veiktā importa deklarācijām. Pēc Direction régionale domām, Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā paredzēto trīs gadu atmaksas termiņu var pagarināt tikai tad, ja attiecīgā persona pierāda, ka minētajā termiņā tā savu pieprasījumu nav varējusi iesniegt neparedzamu apstākļu vai nepārvaramas varas dēļ, taču par kādu neesot uzskatāma attiecīgā maksājuma iekasēšanu pamatojošās Kopienu regulas atcelšana.
28. CIVAD
2008. gada 24. aprīļa lūgumu veikt pārskatīšanu tāpēc, ka tai neesot bijis iespējams iesniegt prasību par atmaksu, pirms paziņojums par antidempinga procedūras izbeigšanu ir ticis publicēts Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī, muitas administrācija 2008. gada 14. augusta vēstulē noraidīja.
29. Ar 2009. gada 2. jūlija pieteikumu CIVAD
iesniedza prasību Tribunal d’instance de Roubaix
[Rubē zemākās instances tiesā], saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa 243. pantu prasot Receveur des douanes de Roubaix C.R.D [Rubē Muitas dienesta priekšniekam], Directeur régional de douanes et droits indirects de Lille [Muitas un netiešo nodokļu Lilles reģionālās pārvaldes direktoram] un Administration des douanes [Muitas administrācijai] atmaksāt samaksātos antidempinga maksājumus.
III – Prejudiciālie jautājumi
30. Ņemot vērā šos apstākļus, iesniedzējtiesa nolēma uzdot šādus jautājumus:
1. jautājums:
“Vai Kopienu regulas, kuras atcelšanu tiesību subjekts nedz faktiski, nedz arī juridiski nevar lūgt atsevišķā prasībā, prettiesiskums viņam ir nepārvaramas varas gadījums, kas ļauj pārsniegt Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā noteikto termiņu?”
2. jautājums:
“Vai gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts noliedzoši, saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa 236. panta pēdējā daļā noteikto muitas iestādēm ir pienākums pēc savas ierosmes veikt antidempinga maksājumu atmaksu gadījumā, kad to prettiesiskums ir ticis konstatēts pēc tam, kad to tiesiskumu ir lūgusi izvērtēt PTO dalībvalsts:
1) pēc antidempinga regulas prettiesiskumu konstatējušās īpaši izveidotās grupas ziņojuma; vai
2) pēc antidempinga regulas prettiesiskumu konstatējušās īpaši izveidotās grupas ziņojuma, vai
3) pēc PTO Apelācijas institūcijas ziņojuma, kura rezultātā Eiropas Kopiena ir atzinusi antidempinga regulas prettiesiskumu?”
IV – Tiesvedība Tiesā
31. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā ir reģistrēts 2010. gada 17. novembrī.
32. Savus apsvērumus iesniedza CIVAD, Komisija, kā arī Čehijas Republikas un Francijas Republikas valdības.
33. 2011. gada 6. oktobra tiesas sēdē mutvārdu apsvērumus izteica CIVAD, Francijas Republikas un Komisijas pārstāvji. Tajā CIVAD
pārstāvis iesniedza kādu Komisijas 2011. gada 28. septembra vēstuli jautājumā par tādu maksājumu atmaksu, kuri bija iekasēti saskaņā ar Padomes 2008. gada 17. marta Regulu (EK) Nr. 261/2008, ar ko uzliek galīgu antidempinga maksājumu konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes kompresoru importam (11) . Pārējie lietas dalībnieki neiebilda pret šā dokumenta pievienošanu lietas materiāliem.
V – Argumenti
34. Sabiedrība CIVAD
būtībā uzskata, ka kādas regulas atzīšana par prettiesisku ir nepārvaramas varas gadījums Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punkta izpratnē, jo tas ir neparasts un neparedzams apstāklis, kas ir ārpus attiecīgo saimnieciskās darbības veicēju atbildības jomas. Pats prettiesiskums ne vien izriet no procedūras, kurā privātpersonas nevar piedalīties, bet arī tām varējis kļūt zināms tikai līdz ar vēlāk pieņemtas regulas (Regulas Nr. 160/2002) publicēšanu, un tikai sākot ar šo brīdi tām esot bijis iespējams iesniegt atmaksas pieprasījumu. Katrā ziņā CIVAD
uzskata, ka Komisijai tāpat kā citkārt esot vajadzējis noteikt termiņu atmaksas pieprasījumu iesniegšanai pēc Regulas Nr. 2398/97 prettiesiskuma izziņošanas. Visbeidzot tā norāda, ka saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktu pienākums veikt antidempinga maksājumu atmaksu pēc savas ierosmes dalībvalstīm esot jau kopš PTO īpašās grupas pirmā ziņojuma iesniegšanas dienas (proti, 2000. gada 30. oktobra).
35. Čehijas Republika un Francijas Republika, kā arī Komisija vienprātīgi apgalvo, ka Regulas Nr. 2398/97 prettiesiskums nav uzskatāms par nepārvaramas varas gadījumu, jo nav nekas neparasts, ka tādā tiesiskā telpā kā Savienība kāda regula var tikt atzīta par prettiesisku. Jautājumā par CIVAD
rīcību tās uzskata, ka minētā sabiedrība neesot veikusi atbilstošus pasākumus, ievērojot minētās regulas iespējamo prettiesiskumu, jo tai attiecīgajā brīdī esot bijusi iespēja lūgt maksājumu atmaksu, atsaucoties uz šo prettiesiskumu valsts iestādēs un vajadzības gadījumā lūdzot Francijas tiesām iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
36. Saistībā ar otro jautājumu abu valstu valdības un Komisija norāda, ka SIO ziņojums neesot iemesls, uz kuru valstu iestādes varētu pamatoties, lai izbeigtu kādas regulas piemērošanu, un ka atmaksu pēc savas ierosmes neesot varēts veikt, jo jautājumā par jau iekasēto maksājumu atmaksu Regulā Nr. 160/2002 neesot nekas paredzēts.
VI – Vērtējums
37. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa mūs iepazīstina ar sarežģītu situāciju, kurā iespējami atrodas privātpersona, kura saistībā ar Kopienas regulu, kas tieši attiecas uz viņu, 1) savulaik nav varējusi celt prasību par tās atcelšanu un, 2) vairākus gadus pēc tam minētajai regulai esot atzītai par prettiesisku, ir varējusi gūt tikai daļēju labumu no minētās atcelšanas, jo administrācija attiecībā uz konkrēto gadījumu ir piemērojusi Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā noteikto termiņu. Tādējādi iesniedzējtiesa Tiesai konkrēti vaicā, vai šis gadījums nevarētu būt nepārvaramas varas gadījums kā minētajā 2. punktā paredzētā atkāpe no paredzētā termiņa piemērošanas.
38. Šādi izklāstot pirmā no iesniedzējtiesas formulētajiem jautājumiem būtību, uzskatu, ka uz to varētu būt atbildams tikai noliedzoši. Taču atkarībā no šīs atbildes pamatojuma tās sekas var būt ļoti dažādas, pat pretējas. Turpinājumā iztirzāšu šos dažādos iespējamos pamatojumus.
A – Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā noteiktais trīs gadu termiņš neietver kādas regulas prettiesiskuma atzīšanas gadījumu
39. Manuprāt, iesniedzējtiesa pamatojas uz kļūdainu pieņēmumu, ka Muitas kodeksa 236. pants ietver Regulas Nr. 2398/97 prettiesiskuma atzīšanas gadījumu, un tādēļ attiecībā uz to esot piemērojams tajā paredzētais trīs gadu termiņš un, iespējams, atkāpe nepārvaramas varas dēļ. Tomēr uzskatu, ka minētais pieņēmums ir kļūdains un tādēļ atkāpes nepārvaramas varas dēļ nav.
40. Šajā ziņā es vēlētos aicināt Tiesu pārskatīt Muitas kodeksa 236. panta interpretāciju, balstoties uz divējādu pamatojumu, kas ir saistīts, pirmkārt, ar pareizu pašas Tiesas jurisdikcijas tiesību īstenošanu un, otrkārt, ar obligātajām prasībām, kuras izriet no tiesībām uz efektīvu aizsardzību tiesā, kas jau noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā (12) .
41. Jautājumā par pirmo no šiem pamatojumiem vispirms principā jāatgādina, ka Tiesas atzinumi par spēkā neesamību paši par sevi nav konstitutīvi un tādēļ seku ziņā ir principā attiecināmi uz laiku kopš iztirzātās tiesību normas stāšanās spēkā (2011. gada 8. septembra spriedums apvienotajās lietās Q-Beef un Bosschaert ). (13)
42. Taču šim noteikumam var būt izņēmums, ja tā piemērošana konkrētā gadījumā varēt radīt smagu ekonomisko seku iestāšanās draudus (14) .
43. Tomēr noteikt, ka nolēmums par spēkā neesamības atzīšanu izņēmuma kārtā nav piemērojams ar atpakaļejošu spēku, ir tikai to taisījušās tiesas ziņā. Tas nešaubīgi attiecas uz tiešajām prasībām par spēkā neesamības atzīšanu, kā arī, saskaņā ar judikatūru un pēc analoģijas piemērojot LESD 264. pantu, uz nolēmumu par spēkā neesamību, kas pieņemts prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā (15) . Tas nozīmē, ka Tiesai ir īpašas ekskluzīvas tiesības modulēt pamatotas prasības apmierināšanas vispārpiemērojamo iedarbību, proti, pasludinot apstrīdēto aktu par “spēkā neesošu un nepiemērojamu”.
44. Pievēršoties Kopienas Muitas kodeksa 236. panta izvērtējumam, ir acīmredzams, ka tā 1. punktā pilnīgi skaidri ir noteikts, ka ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atmaksā vai atlaiž, ja tiek konstatēts, ka to summa “pēc likuma nav bijusi maksājama”.
45. Šī “tiesiskā pamata neesamība”, manuprāt, neapšaubāmi ietver gadījumus, kad, pieņemot, ka tiesību norma, saskaņā ar kuru ir noteikti ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi, ir spēkā, tā ir tikusi piemērota nepareizi, proti, “prettiesiski” saistībā ar piemēroto normu. Tomēr gluži kas cits jāsecina jautājumā par pašu piemērotās tiesību normas prettiesiskumu.
46. Skaidrs, ka Regulas Nr. 2398/97 atzīšana par spēkā neesošu nozīmēja, ka saskaņā ar to pieprasītie maksājumi “pēc likuma nav bijuši maksājami”. Tomēr šis nav jebkāds iepriekš minētajam pielīdzināms prettiesiskums, bet gan izriet tieši no pašas Regulas Nr. 2398/97 spēkā neesamības, kuras iemesls ir noteikumi, kuri uz to attiecas un var noteikt tās spēkā neesamību – vienalga, vai tie būtu Līgumi vai citas atvasināto tiesību normas. Turklāt, kā jau iepriekš minēts, atvasināto tiesību normas pasludināšanas par spēkā neesošu sekas ir noteiktas LESD 264. pantā un judikatūrā, kurā tā noteikumi ir attiecināti arī uz spēkā neesamību, kas atzīta prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā.
47. Tādēļ Kopienas Muitas kodeksa 236. pantā, tostarp tā 2. punktā paredzētajam, manuprāt, ir jēga tikai tad, ja to noreducē līdz gadījumiem, kad nodokļu maksājumu pieprasīšanas tiesiskā pamata neesamība izriet no iekasēšanas pamatu nodrošinošās tiesību normas nepienācīgas piemērošanas. Tādēļ allaž tiek prezumēts, ka piemērotā norma ir spēkā, apšaubāmam varot būt tikai tās piemērošanas tiesiskumam.
48. Šādi šī norma ir jātraktē arī no privātpersonu tiesību viedokļa, līdz ar to nonākot pie otrā šo secinājumu 40. punktā minētā pamatojuma.
49. Ja Kopienas Muitas kodeksa 236. pantā minētais “prettiesiskums” izriet vienīgi no konkrētās ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa samaksas pieprasīšanas nesaderīguma ar piemēroto tiesību normu, šāds prettiesiskums ir konstatējams uzreiz un tādēļ uz to var atsaukties, lai tūlītēji apstrīdētu tās īstenošanas aktu. Šādos apstākļos šā panta 3. punktā paredzētais trīs gadu termiņš iegūst pavisam citu nozīmi, jo tas uzskatāms par administrācijas nodokļu ieņēmumu aplēšu nodrošināšanas vajadzībām noteiktu ierobežojumu attiecībā uz tiesībām, kuras bijušas “izmantojamas” no paša sākuma.
50. Pretējā gadījumā, proti, ja uzskatītu, ka minētajā pantā ir paredzēta arī iekasēšanu pamatojošas tiesību normas atzīšana par spēkā neesošu, noteiktais trīs gadu noilguma termiņš kaitē personu drošībai un tiesībām, jo kāda nepamatota maksājuma atmaksas iespēja kļūst atkarīga no iespējami nenosakāma un turklāt no ieinteresēto personu gribas neatkarīga apstākļa iestāšanās.
51. Proti, šāda interpretācija padara Kopienas Muitas kodeksa 236. pantu par normu, kurā tiesības saņemt nodokļa atmaksu a priori
tiek paredzētas ne ilgāk kā trīs gadu termiņā neatkarīgi no šo tiesību rašanās brīža. Gadījumā, kad prettiesiskuma atzīšanai var nākties atvēlēt krietni vairāk laika, arī grūtību dēļ saistībā ar individuālas ietekmes kritēriju tā, kā šo prasību interpretē Tiesa (16), ir acīmredzami, ka, piemērojot Kopienas Muitas kodeksa 236. pantu, lai noteiktu tiesas atzinuma par regulas spēkā neesamību iedarbību laikā, noteiktos apstākļos var rasties tiesiskas valsts pamatprincipiem neatbilstošas situācijas. Šādos apstākļos var būt saprotama vēlme izmantot tik samākslotus risinājumus kā centieni kā nepārvaramas varas gadījumu kvalificēt to, ka kāda tiesa par spēkā neesošu atzinusi kādu tiesību normu.
52. Turklāt jāņem vērā, ka pati Komisija šķiet pamatojamies uz šādu pat traktējumu, jo, kā redzams šo secinājumu 33. punktā, tā vismaz dažkārt aicina ieinteresētās personas bez termiņa ierobežojuma pieprasīt tādu nodokļu atmaksu, kuri tikuši noteikti, pamatojoties uz regulām, kas atzītas par prettiesiskām (17) .
53. Ņemot vērā iepriekš teikto, uzskatu, ka Tiesai būtu jāapsver iespēja atzīt, ka Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā noteiktais trīs gadu termiņš neattiecas uz gadījumiem, kad ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa samaksas prasības tiesiskā pamata neesamība izriet no paša tās tiesību normas, saskaņā ar kuru attiecīgais maksājums ir ticis iekasēts, prettiesiskuma.
54. No tā neizbēgami izriet, ka šīs lietas apstākļi nav nepārvaramas varas gadījums Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punkta izpratnē, jo pieņēmums, uz kuru pamatojusies iesniedzējtiesa – proti, ka minētais pants attiecas arī uz pašas Regulas Nr. 2398/97 prettiesiskumu – ir uzskatāms par kļūdainu. Ja šis pieņēmums attiecībā uz minēto noteikumu ir nepareizs, tad tajā paredzētā izņēmuma, šajā gadījumā – nepārvaramas varas – piemērojamībai iztirzājamajā gadījumā nav nozīmes.
B – Alternatīvi: regulas prettiesiskuma atzīšana nav nepārvaramas varas gadījums Muitas kodeksa 236. panta 2. punkta izpratnē
55. Pat ja uzskatītu, ka Kopienas Muitas kodeksa 236. pants attiecas uz gadījumiem, kad kāda regula ir atzīta par prettiesisku un tādēļ tajos piemērojams trīs gadu termiņš, uzskatu, ka tik un tā uz to neattiecas nepārvaramas varas gadījuma izņēmums, kas paredzēts šā panta 2. punktā. Izskaidrojums tam ir visnotaļ vienkāršs.
56. Atbilstoši Komisijas aizstāvētajai nostājai ir skaidrs, ka Tiesas pasludinātas spēkā neesamības iespējamība neatkarīgi no tā, cik grūti vai viegli ir celt prasību tiesā, lai to panāktu, nevar tikt uzskatīta par neparastu, izņēmuma vai negaidītu apstākli tādā tiesību sistēmā kā Savienības tiesību sistēma, kas ir izveidota kā tiesiska valsts un tādējādi balstās uz likumības principu un garantiju, ka to uzrauga tiesas. Tādējādi Savienības tiesībās ir dabiski, ka kādas tajās ietilpstošās tiesību normas var tikt atzītas par spēkā neesošām.
57. Iesniedzējtiesa, lai arī to skaidri neformulējot, šķiet uzskatām, ka “nepārvaramā vara” izriet no ierobežojumiem, ar kuriem sastopas privātpersonas, reaģējot uz regulu, kura tās skar tieši. Taču, lai arī tas tā nenoliedzami arī ir, tikpat skaidrs ir arī tas, ka tiesību sistēmas, konkrēti – procesuālās kārtības struktūra ar tai piemītošo paredzamību nevar ietilpt jēdzienā “nepārvarama vara”. Ja minētās kārtības sekas kādā no to iedarbības aspektiem būtu problemātiskas, tās diez vai varētu rast atbildi minētajā nepārvaramas varas jēdzienā. Tāpēc nav uzskatāms, ka šis būtu nepārvaramas varas gadījums.
58. Taču, ja Tiesa pieņemtu šo nost āju, manuprāt, tai būtu jādara arī kas vairāk. Šaubos, ka šī iespējamā atbilde varētu sniegt pietiekamu un, galvenais, pareizu ievirzi Tribunal d’instance
saistībā ar lēmumu, kas tai jāpieņem. Citiem vārdiem sakot, uzskatu, ka Tiesai būtu jānovērš, ka tās nevērīgās izturēšanās dēļ varētu tikt apstiprināta tāda aplūkojamā noteikuma izpratne, ka, neiestājoties nepārvaramas varas apstākļiem, neizbēgami būtu jāpiemēro Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā noteiktais trīs gadu termiņš. Tiesas sēdes gaitā patiesībā atklājās, ka pamata prāvas radītais jautājums ir plašāks, nekā tikai noteikt, vai šajā gadījumā ir nepārvarama vara vai tās nav.
C – Vēl alternatīvāk: iespējamā interpretācija saistībā ar sprieduma lietā Ikea iedarbības noteikšanu
59. Šajā ziņā neizbēgami nākas pievērsties Tiesas nolēmumam, ar kuru tika atcelta Regula Nr. 2398/97, proti, 2007. gada 27. septembra spriedumam lietā Ikea Wholesale, vēl konkrētāk – veidam, kādā tajā tika noteikta tā iedarbība.
60. Minētajā spriedumā, kā jau to atgādināju šo secinājumu 24. punktā, Tiesa nosprieda, pirmkārt, ka Regulas Nr. 2398/97 1. pants nav spēkā, jo Padome ir piemērojusi “reducēšanas līdz nullei” metodi, un, otrkārt, jau nosakot minētā sprieduma iedarbību, ka importētājs, kurš cēlis prasību par lēmumiem, ar kuriem tam ir pieprasīts samaksāt antidempinga maksājumus atbilstoši Regulai Nr. 2398/97, principā var atsaukties uz šīs regulas spēkā neesamības atzīšanu, lai panāktu šo maksājumu atmaksu saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 1. punktu.
61. Vispirms un no pirmā acu uzmetiena, kā savu argumentu izklāsta 36. punktā uzsvērusi Komisija, no sprieduma lietā Ikea
izriet, ka Regulas Nr. 2398/97 spēkā neesamības sekas pašas par sevi nenozīmē, ka jāparedz izņēmums no Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, lai atmaksātu summas, kas iekasēšanas laikā pēc likuma nav bijušas maksājamas.
62. Proti, minētā sprieduma 67. punktā Tiesa apstiprināja, ka “valsts iestāžu kompetencē ir noteikt sekas, kas atbilstoši to tiesību sistēmai izriet no spēkā neesamības atzīšanas, kas veikta prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ietvaros, izvērtējot spēkā esamību (1975. gada 30. oktobra spriedums lietā 23/75 Rey Soda, Recueil, 1279. lpp., 51. punkts), kas nozīmē, ka antidempinga maksājumi, kuri iekasēti saskaņā ar Regulu Nr. 2398/97, pēc likuma nav bijuši maksājami Regulas Nr. 2913/92 236. panta 1. punkta izpratnē un ka muitas iestādēm principā tie ir jāatmaksā atbilstoši minētajai normai, ja vien ir izpildīti šai atmaksai paredzētie nosacījumi, tostarp minētā panta 2. punktā norādītais nosacījums [ (18) ], kas jāpārbauda iesniedzējtiesai”.
63. Jāņem vērā, ka sprieduma rezolutīvajā daļā nav atsauces uz Regulas Nr. 2913/92 236. panta 2. punktu, bet gan tikai un vienīgi uz šā panta 1. punktu. Proti, rezolutīvās daļas 2. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka “tādam importētājam kā pamata lietā, kas cēlis valsts tiesā prasību, kas vērsta pret lēmumiem, ar kuriem tam ir pieprasīts samaksāt antidempinga maksājumus atbilstoši Regulai Nr. 2398/97, kas ir atzīta par spēkā neesošu ar šo spriedumu, principā ir tiesības atsaukties uz šo spēkā neesamību pamata prāvā [ (19) ], lai panāktu šo maksājumu atmaksu atbilstoši [..] Regulas (EK) Nr. 2913/92 236. panta 1. punktam”.
64. Esmu izcēlis vārdkopu “pamata prāvā”, jo ar šiem diviem atšķirīgajiem formulējumiem Tiesa, manuprāt, ir toreiz gribējusi norādīt uz divām vienlīdz atšķirīgām situācijām, nosakot šīs spēkā neesamības atzīšanas iedarbību pagātnē, proti, no vienas puses, situāciju, kurā atrodas personas, kuras, samaksājušas nodokļus, kas noteikti atbilstoši regulai, kas ir tikusi atzīta par prettiesisku, ir ar to samierinājušās un piemērošanas aktus valsts iestādēs nav apstrīdējušas, un no otras puses – situāciju, kurā atrodas personas, kuras kā Ikea
un, kā redzēsim turpinājuma, arī CIVAD
rīkojās, lai regula netiktu piemērota, un iznākumā panāca, ka Tiesa to atzina par spēkā neesošu. Attiecībā uz pirmajiem būtu jāpiemēro Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā noteiktais ierobežojums, turpretim saistībā ar otrajiem nekādu ierobežojumu nebūtu tādēļ, ka tiesu nolēmumi par spēkā neesamību ir piemērojami ar atpakaļejošu spēku.
65. Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā noteiktais laika ierobežojums skaidri izslēdz jebkādu iespēju pieprasīt nepamatoti samaksāto summu atmaksu pēc tam, kad ir pagājuši trīs gadi no dienas, kad par tām ir paziņots, izņemot vienīgi nepārvaramas varas gadījumu.
66. Taču šāds risinājums var būt pieļaujams tikai attiecībā uz personām, kuras ar visiem savā rīcībā esošajiem tiesiskajiem līdzekļiem nav reaģējušas pret galu galā par prettiesisku atzīto regulu. Turpretim tas nav attiecināms uz personām, kuras tieši ir panākušas šādu nolēmumu, proti, personām, kas, apstrīdot regulas piemērošanas aktus, padarījušas iespējamu Tiesas iesaistīšanos. Attiecībā uz šīm pēdējām, ja vien izņēmuma kārtā Tiesa, pienācīgi pamatojot, nenolemj citādi, ir piemērojams princips, ka tiesas nolēmumiem par spēkā neesamību ir atpakaļejošs spēks (20) .
67. Alternatīva hipotēze, proti, ka minētā nolēmuma iedarbība ir ierobežota laikā, piemērojot tādu dies a quo
termiņu kā Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā noteiktais, šajā gadījumā izraisītu ar tiesībām uz aizsardzību tiesā (ESPH 47. pants) nesaderīgu iznākumu. Proti, pie grūtībām, ar kurām nācies sastapties tādai privātpersonai kā attiecīgajam importētājam, lai panāktu tiesas uzraudzību saistībā ar tādu regulu kā Regula Nr. 2398/97 (21), ačgārnas loģikas kārtā būtu jāpieskaita arī vilšanās, nespējot gūt materiālu un praktisku labumu no šā nolēmuma par spēkā neesamību.
68. Tādējādi sprieduma lietā Ikea
rezolutīvajā daļā izvairīšanās no jebkādas atsauces uz Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktu, manuprāt, bija saistīta ar apstākli, ka “pamata prāvā” Ikea
varēja pretendēt uz Tiesā izskatītajā lietā atzītās spēkā neesamības iedarbības termiņa pagarināšanu parastā kārtībā.
69. To savukārt nevar attiecināt uz tiem, kuri nav cēluši nekādas prasības, lai apstrīdētu Regulas Nr. 2398/97 piemērošanas aktus, un uz kuriem atbilstoši sprieduma lietā Ikea
67. punktā teiktajam pilnībā attiecas minētajā 236. panta 2. punktā noteiktais laika ierobežojums.
70. Tomēr kā ir ar CIVAD ? Manuprāt, ja pamata prāvā apstiprināsies, ka CIVAD
procesuālās darbības ir pielīdzināmas Ikea
īstenotajām jautājumā par to, kā šī pēdējā reaģēja uz Regulu Nr. 2398/97, tad šīs regulas spēkā neesamības atzīšanas sekām abos gadījumos nebūtu jāatšķiras (22) . Tādēļ vien, ka valsts tiesa attiecīgā gadījumā, iespējams, nav devusi iespēju Tiesai pieņemt blakuslēmumu par piemērotās regulas spēkā esamību (23), CIVAD
situācija nevar tikt ietekmēta tik būtiski, lai to praktiskā ziņā pielīdzinātu situācijai, kurā atrodas personas, kuras samierinājās ar faktu, ka tiek piemērota tiesību norma, par kuras prettiesiskumu CIVAD
sūdzējusies kopš brīža, kad tai radās iespēja to darīt, un izmantojot visus savā rīcībā esošos tiesiskos tiesību aizsardzības līdzekļus.
71. Tāpēc uzskatu, ka uz pirmo iesniedzējtiesas jautājumu alternatīvi jāatbild tādējādi, ka aplūkotā situācija nav nepārvaramas varas gadījums, tomēr tāda regulas spēkā neesamības atzīšana, kā spriedumā lietā Ikea
tika veikta attiecībā uz Regulu Nr. 2398/97, nerada tiesības uz atmaksu vai atlaišanu, uz kurām būtu attiecināms Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētais laika ierobežojums, tādam importētājam, kurš kā pamata lietā esošais ir rīkojies, atsaukdamies uz šīs regulas prettiesiskumu; un šis jautājums ir jāizvērtē valsts tiesai.
D – Otrais jautājums, ko pakārtoti uzdevusi Tribunal d’instance
72. Turpinājumā pievērsīšos otrajam jautājumam, ar kuru gadījumā, ja, atbildot uz pirmo jautājumu, Tiesa vienīgi atzītu, ka aplūkotā situācija nav nepārvaramas varas gadījums, tiek pakārtoti vaicāts, vai muitas administrācijai bija jārīkojas uzreiz, tiklīdz PTO atzina Regulu Nr. 2398/97 par nesaderīgu ar Antidempinga līgumu (24) ?
73. Manuprāt, Francijas iestādes nebūtu varējušas uzsākt jau samaksāto maksājumu atmaksu, pamatojoties uz to vien. Gluži vienkārši tāpēc, ka Regulā Nr. 1515/2001 ir noteikts, ka Kopienas ziņā ir veikt vajadzīgos pasākumus aizsardzībai pret dempingu un subsidētu importu pēc ziņojuma, ko pieņēmusi SIO. Saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu šādi pasākumi var būt vai nu “atcelt vai grozīt apstrīdēto pasākumu” (a) apakšpunkts), vai arī “pieņemt jebkādus citus pasākumus, kurus uzskata par piemērotiem konkrētajos apstākļos” (b) apakšpunkts), pieļaujot iespēju, ka tie abi tiek piemēroti vienlaicīgi.
74. Tādēļ rīkoties saistībā ar atzinumu par kādas Savienības regulas neatbilstību Antidempinga līgumam ir Savienības iestāžu ziņā, un tādējādi valsts iestāde, kura būtu nolēmusi veikt kādus pasākumus šajā ziņā, neglābjami iejauktos kādās Kopienu pilnvarās. Atliek vien iztēloties situāciju, kad valsts iestādes motu proprio pieņemtais lēmums par maksājumu atmaksu būtu pretrunā kādai regulai, kas iepriekš izklāstīto apsvērumu dēļ, lai arī būdama nesaderīga ar Antidempinga līgumu, Savienības vajadzībām būtu gluži tiesiska.
75. Iepriekš teiktais tomēr nenozīmē, ka no Savienības sagaidāmās rīcības iznākumā noteikti jāveic samaksāto maksājumu atmaksa. Pirmkārt, tāpēc, ka nesaderīgums ar Antidempinga līgumu, kā jau esmu norādījis, saistībā ar PTO vienīgi rada pienākumu sākt apspriedes un sarunas, kas neļauj izslēgt iespēju, ka šīs sarunu gaitas iznākumā var tikt rasti risinājumi, kas var arī nebūt minēto maksājumu atmaksa. Otrkārt, ņemot vērā, ka Regulā Nr. 1515/2001 ir paredzēta iespēja regulu atcelt vai grozīt, vai “pieņemt jebkādus citus pasākumus, kurus uzskata par piemērotiem konkrētajos apstākļos”, nevar arī izslēgt, ka, SIO ziņojuma gaismā atkārtoti izvērtējot situāciju, maksājumu, kuri minētajā ziņojumā norādīto iemeslu dēļ, iespējams, nav bijuši jāmaksā, varbūt ir pieprasāmi, balstoties uz kādu citu, nevis PTO nopelto pamatu.
VII – Secinājumi
76. Tādēļ iesaku Tiesai uz prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1) a)	Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā noteiktais trīs gadu termiņš neattiecas uz gadījumiem, kad ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa samaksas prasības tiesiskā pamata neesamība izriet no paša tās tiesību normas, saskaņā ar kuru attiecīgais maksājums ir ticis iekasēts, prettiesiskuma;
b) tā kā minētais termiņš nav piemērojams, piemērojams nevar būt arī ar nepārvaramu varu pamatotais izņēmums no tā.
2) Alternatīvi:
uz tiesībām saņemt atmaksu vai atlaišanu, kas izriet no kādas regulas spēkā neesamības atzīšanas, kā attiecībā uz Regulu Nr. 2398/97 noticis 2007. gada 27. septembra spriedumā lietā C-351/04 Ikea Wholesale, neattiecas Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētais laika ierobežojums konkrēti tāda importētāja gadījumā, kurš ir rīkojies ar vajadzīgo rūpību. Izvērtēt, vai CIVAD
šajā ziņā ir rīkojusies ar vajadzīgo rūpību, ir iesniedzējtiesas ziņā.
3) Alternatīvi:
a) Kopienas regulas atzīšana par spēkā neesošu nav nepārvaramas varas gadījums Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē;
b) saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punkta trešo daļu muitas iestādēm nav pienākuma pēc savas ierosmes atmaksāt antidempinga maksājumus, pamatojoties vienīgi uz atzinumu par nesaderību atbilstoši PTO tiesību normām.
(1) .
(2)  – OV L 302, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 2. nod., 4. sēj., 307. lpp.; turpmāk tekstā – “Kopienas Muitas kodekss”.
(3)  – OV L 332, 1. lpp.
(4)  – Lieta C-351/04 (Krājums, I-7723. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Ikea ”).
(5)  – OV L 336, 234. lpp.
(6)  – WT/DS 141/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport du Groupe spécial du 30 octobre 2000.
(7)  – WT/DS 141/AB/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport de l’Organe d’appel du 1 er
mars 2001.
(8)  – OV L 201, 10. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 11. nod., 38. sēj., 50. lpp.
(9)  – Regula, ar kuru groza Regulu Nr. 2398/97 un aptur tās piemērošanu attiecībā uz importu no Indijas (OV L 219, 1. lpp.).
(10)  – Regula, ar kuru groza Regulu Nr. 2398/97 un izbeidz procesu attiecībā uz importu no Pakistānas (OV L 26, 1. lpp.).
(11)  – OV L 81, 1. lpp.
(12)  – Domāta tieši interpretācija, kas rodama lietā Ikea
un arī, piemēram, 2001. gada 10. maija spriedumā lietā C-463/98 Cabletron
( Recueil, I-3495. lpp., 26. punkts).
(13)  – Apvienotās lietas C-89/10 un C-96/10, Krājums, I-7819. lpp., 48. punkts.
(14)  – Šajā ziņā skat. 2010. gada 21. oktobra spriedumu lietā C-242/09 Albron Catering
(Krājums, I-10309. lpp., 35.–37. punkts).
(15)  – Šajā ziņā skat. citu starpā 1985. gada 27. februāra spriedumu lietā 112/83 Produits de Maïs
( Recueil, 719. lpp., 16.–18. punkts) un 1994. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C-228/92 Roquette Frères
( Recueil, I-1445. lpp., 17.–20. un 25.–30. punkts). Šajā jautājumā skat. Cremer, W., “Art. 231, Rn. 6”, krājumā Callies/Ruffert, EUV. EGV Kommentar, Minhene: C. H. Beck, 3. izd., 2007; un Wegener, B. W., “Art. 234, Rn. 39-42”, krājumā Callies/Ruffert, EUV. EGV Kommentar, Minhene: C.H. Beck, 3. izd., 2007.
(16)  – Šajā ziņā skat. arī Haltern, U., Europarecht, Dogmatik im Kontext, 2. izd., Mohr Siebeck, 2007, 509.–543. piezīme.
(17)  – Šajā ziņā skat., piemēram, Vispārējās tiesas 2009. gada 17. novembra spriedumu lietā T-143/06 MTZ Polyfilms /Padome (Krājums, II-4133. lpp.), kurā par spēkā neesošu tika atzīta Padomes 2006. gada 27. februāra Regula (EK) Nr. 366/2006, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 1676/2001, ar ko piemēro galīgo antidempinga maksājumu par tādas polietilēntereftalāta (PET) plēves importu, kuras izcelsme ir, inter alia, Indijā (OV L 68, 6. lpp.). Proti, toreiz Komisija citu pasākumu starpā ar Paziņojumu Nr. 2010/C 131/03 (2010. gada 20. maija OV C 131, 3. lpp.) nolēma aicināt ieinteresētās personas iespējami īsākā laikā pieprasīt pienākošās atmaksas, īpaši norādot, ka muitas jomā piemērojamajos tiesību aktos noteiktais termiņš neesot piemērojams. Līdzīgi arī [šo secinājumu] 33. punktā minētajā dokumentā par Regulu Nr. 261/2008, ko CIVAD
iesniegusi tiesas sēdē, Komisija nolēma veikt atmaksu, lai arī tai šāds pienākums nebija noteikts kādā tiesas spriedumā par spēkā neesamību.
(18)  – Izcēlums mans.
(19)  – Izcēlums mans.
(20)  – Pilnīguma labad tomēr jāpiebilst, kā norāda Komisija, ka kādā agrākā spriedumā (iepriekš minētais spriedums lietā Cabletron ) skaidri tiek pieņemts ģenerāladvokāta Džeikobsa [ Jacobs ] piedāvātais risinājums, kurš savu secinājumu 115. punktā teicās nespējam “rast kādu pamatojumu, lai ierobežotu [sevis] ierosinātās spēkā neesamības atzīšanas ex tunc iedarbību. Tik un tā jāņem vērā, ka tās praktiskā iedarbība attiektos tikai uz laiku līdz 2000. gada 1. janvārim un ka Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 2. punktā ir noteikts trīs gadu termiņš, lai atmaksātu vai atlaistu tos muitas nodokļus, kuri pēc likuma nav bijuši maksājami”.
(21)  – Kam, šķiet, nebija viegli pierādīt, ka regula to būtu skārusi “individuāli” judikatūras izpratnē. Šajā ziņā skat. arī Lenaerts, K., “Le traité de Lisbonne et la protection juridictionnelle des particuliers en droit de l’Union”, no: Cahiers de droit européen, 2009, Nr. 5–6, 711.–745. lpp.
(22)  – Šajā tiesvedībā ir izdevies gūt informāciju, lai spriestu par šo jautājumu. Proti, CIVAD
kopā ar citām sabiedrībām pret Regulu Nr. 2398/97 ir reaģējusi jau 1998. gada 2. martā, Pirmās instances tiesā [tagad – Vispārējā tiesa] celdama prasību par tās atcelšanu, kura gan ar 2000. gada 24. februāra rīkojumu lietā T-37/98 FTA  u.c./Padome ( Recueil, II-373. lpp.) tika noraidīta procesuālās pārstāvības trūkumu dēļ. Minētā prasība tik un tā nebija balstīta uz pamatiem, ar kuriem vēlāk tika pamatots spriedums lietā Ikea, jo tās celšanas brīdī (1998. gada martā) pat vēl nebija uzsāktas, pamatojoties uz Indijas (1998. gada augustā) iesniegto sūdzību, PTO veiktās apspriedes. Lai arī šis pirmais apstrīdēšanas mēģinājums (pret kuru gan Padome, gan Komisija cēla iebildes par nepieņemamību tiesību celt prasību neesamības dēļ) cieta neveiksmi, tomēr vēlos tam pievērst uzmanību kā apliecinājumam CIVAD
ieinteresētībai un centībai tiesas ceļā vērsties pret Regulu Nr. 2398/97.
(23)  – Jāuzsver, ka pati CIVAD
valsts iestādēm ir norādījusi, ka šajā jautājumā nāktos sagaidīt Tiesas spriedumu.
(24)  – Savā jautājumā iesniedzējtiesa norāda uz trim būtiskiem aspektiem procedūrā, kas tiek īstenota PTO, lai izvērtētu Regulas Nr. 2398/97 saderīgumu ar Antidempinga līgumu. Kā paskaidrošu turpinājumā, ne šīs procedūras īstenošana, ne tās iznākums nebūtu bijis pietiekams pamats Savienības tiesībās CIVAD gribētajai valsts iestāžu rīcībai. Tāpēc uzskatu, ka nošķirt šos trīs iesniedzējtiesas norādītos procesuālos aspektus nav nozīmes.