62015TJ0264
TRIBUNALENS DOM (fjärde avdelningen)
den 28 april 2017 (
*1
)
”Tillgång till handlingar — Förordning (EG) nr 1049/2001 — Handlingar avseende ett fördragsbrottsförfarande — Handlingar som upprättats av en medlemsstat — Ansökan om tillgång som tillställts medlemsstaten — Ansökan om tillgång har hänskjutits till kommissionen — Nekad tillgång — Kommissionens behörighet — Handling som härrör från en institution — Artikel 5 i förordning (EG) no 1049/2001”
I mål T–264/15,
Gameart sp. z o.o., Bielsko-Biała (Polen), företrätt av advokaten P. Hoffman,
sökande,
mot
Europeiska kommissionen, företrädd av J. Hottiaux, A. Buchet och M. Konstantinidis, samtliga i egenskap av ombud,
svarande,
med stöd av
Republiken Polen, företrädd av B. Majczyna, M. Kamejsza och M. Pawlicka, samtliga i egenskap av ombud,
och
Europaparlamentet, företrätt av D. Warin och A. Pospíšilová Padowska, båda i egenskap av ombud,
och
Europeiska unionens råd, inledningsvis företrätt av J.-B. Laignelot, K. Pleśniak och E. Rebasti, därefter av J.-B. Laignelot och E. Rebasti, samtliga i egenskap av ombud,
intervenienter,
angående en talan enligt artikel 263 FEUF om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 18 februari 2015 i den del kommissionen avslår ansökan om tillgång till handlingar som upprättats av Republiken Polen, där nämnda ansökan har hänskjutits till kommissionen av Republiken Polen med stöd av artikel 5 andra stycket i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar
meddelar
TRIBUNALEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av ordföranden H. Kanninen, samt domarna J. Schwarcz (referent) och C. Iliopoulos,
justitiesekreterare: handläggaren L. Grzegorczyk,
efter den skriftliga delen av förfarandet och förhandlingen den 30 november 2016,
följande
Dom
Bakgrund till tvisten
1
Sökanden, Gameart sp. z o.o., är ett företag som bedriver verksamhet inom nöjessektorn. Företaget är etablerat i Polen.
2
Den 10 november 2014 lämnade sökanden in en ansökan till det polska utrikesministeriet angående tillgång till handlingar. Ansökan gjordes med stöd av polskie przepisy o dostępie do informacji publicznej (polska bestämmelser om tillgång till offentlig information) och avsåg tillgång till handlingar rörande de förfaranden som Europeiska kommissionen inlett för att utreda huruvida den polska lagen av den 19 november 2009 om hasardspel strider mot unionsrätten.
3
Sökanden begärde särskilt att få tillgång till kopior av skrivelser som kommissionen tillställt Republiken Polen under dessa förfaranden. Vidare begärde sökanden att få tillgång till kopior, som utrikesministeriet innehade, av skrivelser som Republiken Polen tillställt kommissionen inom ramen för samma förfaranden (nedan kallade de omtvistade handlingarna).
4
Den 18 november 2014 hänsköt utrikesministeriet sökandens ansökan via e-post till Europeiska kommissionen i enlighet med artikel 5 andra stycket i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, 2001, s. 43).
5
Den 19 november 2014 informerade utrikesministeriet sökanden om att ansökan avsåg unionsinstitutionernas handlingar, att ansökan reglerades av bestämmelserna i förordning nr 1049/2001 och att den därför hade hänskjutits till kommissionen med stöd av artikel 5 andra stycket i nämnda förordning för handläggning.
6
Den 15 december 2014 avslog kommissionen ansökan om tillgång till de begärda handlingarna och grundade sig härvid på det undantag som föreskrivs i artikel 4.2 tredje strecksatsen i förordning nr 1049/2001 avseende skydd för syftet med inspektioner, utredningar och revisioner samt på det faktum att förfarandet avseende Republiken Polens åsidosättande av unionsrätten fortfarande pågick.
7
Den 2 januari 2015 tillställde sökanden kommissionen en bekräftande ansökan i enlighet med artikel 7.2 i förordning nr 1049/2001. I denna ansökan gjorde sökanden bland annat gällande att kommissionen saknade behörighet att fatta beslut om sökandens ansökan om tillgång till de omtvistade handlingarna, vilka inte omfattades av tillämpningsområdet för förordning nr 1049/2001. Sökanden anförde i synnerhet att artikel 5 andra stycket i denna förordning inte kan tillämpas på de aktuella handlingarna, eftersom bestämmelsen endast gäller unionsinstitutionernas handlingar.
8
Kommissionen avslog sökandens bekräftande ansökan genom beslut av den 18 februari 2015 (nedan kallat det angripna beslutet) och nekade tillgång till de omtvistade handlingarna. Kommissionen grundande sig ånyo på undantaget i artikel 4.2 tredje strecksatsen i förordning nr 1049/2001 liksom på det förhållandet att förfarandet avseende Republiken Polens åsidosättande av unionsrätten fortfarande pågick.
Förfarandet och parternas yrkanden
9
Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 8 maj 2015.
10
Genom handlingar som inkom till tribunalens kansli den 8, 11 respektive den 18 september 2015, ansökte Republiken Polen, Europeiska unionens råd och Europaparlamentet om att få intervenera till stöd för kommissionens yrkanden.
11
Ordföranden för tribunalens femte avdelning biföll dessa interventionsansökningar genom beslut av den 19 oktober 2015.
12
I samband med att sammansättningen av tribunalens avdelningar ändrades, förordnades referenten att tjänstgöra på fjärde avdelningen och målet tilldelades följaktligen denna avdelning.
13
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
—
ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det innebär att beslutet att neka tillgång till de omtvistade handlingarna fastställs,
—
i andra hand förklara att artikel 5 andra stycket i förordning nr 1049/2001 inte kan tillämpas i förevarande mål i enlighet med artikel 277 FEUF, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
14
Kommissionen, som stöds av Republiken Polen, rådet och parlamentet, har yrkat att tribunalen ska
—
ogilla talan, och
—
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Huruvida det föreligger ett berättigat intresse av att få saken prövad
15
Kommissionen har – dock utan att göra någon formell invändning om rättegångshinder – gjort gällande att sökanden eventuellt saknar berättigat intresse av att få saken prövad.
16
Kommissionen har i detta avseende anfört att sökanden inte bestritt det angripna beslutet i den mån det innebär ett avslag på ansökan om tillgång till de omtvistade handlingarna utan endast ifrågasatt kommissionens behörighet att anta beslutet. Beslutet att neka tillgång utgör således inte i sig en rättsakt som går sökanden emot och skulle inte påverkas av en eventuell ogiltigförklaring av det angripna beslutet. Om tribunalen skulle anse att kommissionen saknade behörighet att pröva hela ansökan som hänskjutits av de polska myndigheterna, skulle detta – enligt kommissionen – inte förändra sökandens rättsliga situation. En ogiltigförklaring av det angripna beslutet skulle nämligen inte ge sökanden tillgång till de omtvistade handlingarna och skulle inte innebära en skyldighet för de polska myndigheterna att lämna ut handlingarna.
17
Svaranden har genmält att ur de polska myndigheternas perspektiv har det förfarande som inleddes till följd av svarandens ansökan till dessa myndigheter med stöd av polsk lagstiftning avslutats genom det angripna beslutet. Beslutet hindrade följaktligen svaranden från att få tillgång till de omtvistade handlingarna. Sökanden menar vidare att även om dess ansökan inte hade hänskjutits till kommissionen i enlighet med artikel 5 i förordning nr 1049/2001, så borde utrikesministeriet ha prövat den på grundval av den polska lagen om tillgång till offentlig information och beviljat tillgång till de omtvistade handlingarna. Enligt den polska lagen är det nämligen inte möjligt att neka tillgång till offentlig information på grund av ett pågående förfarande vid unionsinstitutionerna.
18
Genom att anta det angripna beslutet har kommissionen ansett sig behörig att uttala sig om en ansökan om tillgång till de omtvistade handlingarna med stöd av artikel 5 i förordning nr 1049/2001.
19
Om det angripna beslutet delvis skulle ogiltigförklaras med motiveringen att kommissionen inte hade behörighet att anta det, vilket sökanden har hävdat, skulle sökanden visserligen inte därmed automatiskt få tillgång till de omtvistade handlingarna. Detta innebär emellertid inte att sökanden därmed saknar ett berättigat intresse av att få saken prövad.
20
Det framgår för det första av fast rättspraxis att en sökande kan ha ett berättigat intresse av att få en rättsakt ogiltigförklarad för att undvika att dess påstådda rättsstridighet upprepas i framtiden. Ett sådant berättigat intresse av att få saken prövad följer av artikel 266 första stycket FEUF, enligt vilken den institution vars rättsakt har förklarats ogiltig ska vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domstolens dom. Ett berättigat intresse av att få saken prövad föreligger emellertid endast om den åberopade rättsstridigheten riskerar att upprepas oberoende av de faktiska omständigheterna i det mål som gav upphov till sökandens talan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juni 2007, Wunenburger/kommissionen, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punkterna 50–52, dom av den 9 september 2011, LPN/kommissionen, T‑29/08, EU:T:2011:448, punkt 60).
21
Så är fallet i förevarande mål. Den av sökanden anförda rättsstridigheten grundas på en tolkning av artikel 5 i förordning nr 1049/2001 som kommissionen riskerar att förorda vid prövningen av en ny ansökan. Vidare kan sökanden i framtiden tänkas inkomma med liknande ansökningar om tillgång såsom kommissionen har uppmanat sökanden att göra i sina skriftliga yttranden. Det föreligger följaktligen en tillräckligt konkret risk, vilken är oberoende av omständigheterna i det aktuella målet, för att sökanden i framtiden, i en liknande situation, kommer att utsättas för samma påstådda rättsstridighet.
22
Såvitt gäller sistnämnda punkt finns det anledning att påpeka att kommissionen inför tribunalen har gjort gällande att sökanden, oberoende av det angripna beslutet, hade möjlighet att ånyo vända sig till de polska myndigheterna för att begära tillgång till de omtvistade handlingarna. Även om det är möjligt att inkomma med en ny ansökan om tillgång till handlingar är det, såsom sökanden med fog har påpekat, inget som hindrar de polska myndigheterna – för det fall det angripna beslutet inte ogiltigförklaras – från att hänskjuta även denna nya ansökan till kommissionen i enlighet med artikel 5 i förordning nr 1049/2001. Inget hindrar heller kommissionen från att ånyo avslå ansökan av samma skäl som anförts i det angripna beslutet.
23
Det angripna beslutet är för det andra det enda beslut som hittills delgetts sökanden och går sökanden emot, eftersom den begärda tillgången nekas. Genom nämnda beslut avslutas dessutom det förfarande som inleddes av de polska myndigheterna, vilket Republiken Polen i allt väsentligt har medgett i sin interventionsinlaga. Som svar på en av tribunalens frågor vid förhandlingen angav Republiken Polen att ogiltigförklaring av det angripna beslutet skulle tvinga den nationella myndigheten att återuppta förfarandet och pröva sökandens ansökan i enlighet med nationell lag.
24
Det följer av vad som anförts ovan att sökanden har ett berättigat intresse av att få saken prövad.
Prövning i sak
25
Sökanden har i sin ansökan åberopat fyra grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser att kommissionen saknar behörighet med avseende på artikel 5 andra stycket i förordning nr 1049/2001. Genom den andra grunden har sökanden gjort gällande att artikel 4.4 och 4.5 i förordning nr 1049/2001 har åsidosatts på grund av att det angripna beslutet har antagits utan att samråd har skett med den stat varifrån de omtvistade handlingarna härrör och trots att denna inte motsatt sig att nämnda handlingar lämnas ut. Den tredje grunden gäller åsidosättande av artikel 296 FEUF till följd av att det angripna beslutet saknar lämplig motivering. Genom den fjärde grunden, som åberopats i andra hand, görs gällande att artikel 5 andra stycket i förordning nr 1049/2001 är ogiltig enligt artikel 277 FEUF. I sin replik har sökanden vidare åberopat en femte grund avseende åsidosättande av rätten till god förvaltning och av artikel 6.2 i förordning nr 1049/2001.
26
Den första grunden består av två delar.
27
Genom den första delgrunden har sökanden gjort gällande att artikel 5 i förordning nr 1049/2001 inte är tillämplig på de omtvistade handlingarna då bestämmelsen endast gäller handlingar som härrör från unionens institutioner. Det saknar i detta avseende relevans att även kommissionen har innehaft handlingarna, i den mening som avses i artikel 2.3 i förordning nr 1049/2001, eftersom sökanden inte tillställt kommissionen en ansökan om tillgång. Enbart det förhållandet att en medlemsstat hänskjuter en ansökan om tillgång till kommissionen med stöd av artikel 5 andra stycket i förordning nr 1049/2001 ger enligt sökanden inte kommissionen behörighet när ansökan inte gäller handlingar som härrör från denna institution.
28
Kommissionen, Republiken Polen och rådet har bestritt denna grund.
29
Kommissionen har för det första medgett att utrikesministeriet inte var skyldigt att tillställa kommissionen ansökan om tillgång till handlingar enligt artikel 5 i förordning nr 1049/2001 och hade kunnat besluta självständigt med stöd av nationell lagstiftning om handlingarna kunde lämnas ut till sökanden eller inte. Kommissionen har nämligen anfört att artikel 5 i förordning nr 1049/2001 begränsar skyldigheten för den medlemsstat som mottagit en ansökan om att få tillgång till handlingar som den innehar att samråda med unionsinstitutionen liksom skyldigheten att hänskjuta ansökan till denna institution till enbart det fall då handlingarna härrör från den aktuella institutionen. Då ansökan gäller såväl handlingar som härrör från kommissionen som de omtvistade handlingarna och då utrikesministeriet tillställt kommissionen ansökan i dess helhet, har kommissionen beslutat sig för att besvara hela ansökan.
30
Kommissionen anser vidare att de omtvistade handlingarna tvivelsutan utgör ”handlingar … som innehas av institutionen”, i den mening som avses i artikel 2.3 i förordning nr 1049/2001, jämförd med artikel 3 a i samma förordning. Det följer emellertid klart av skäl 10 och av artikel 2.3 i nämnda förordning liksom av fast rättspraxis att ”alla handlingar som finns hos institutionerna omfattas av förordningens tillämpningsområde, även de handlingar som härrör från medlemsstaterna, så att tillgång till dessa handlingar i princip regleras av bestämmelserna i förordningen, i synnerhet de bestämmelser i vilka det föreskrivs materiella undantag från rätten till tillgång till handlingar” (dom av den 18 december 2007, Sverige/kommissionen, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, punkt 67). Kommissionen har understrukit att det är dessa bestämmelser och denna rättspraxis som kommissionen vanligtvis åberopar när den avslår ansökningar i sin helhet från tredje man som begär att få tillgång till handlingar som upprättats av en medlemsstat och av kommissionen inom ramen för ett överträdelseförfarande. Kommissionen anser sig därför ha haft rättsligt stöd för att anta det angripna beslutet beträffande de omtvistade handlingarna.
31
Tribunalen erinrar om att enligt artikel 2.1–2.4 i förordning nr 1049/2001 gäller följande:
”1.   Varje unionsmedborgare och varje fysisk eller juridisk person som är bosatt eller har sitt säte i en medlemsstat skall ha rätt till tillgång till institutionernas handlingar, med beaktande av de principer, villkor och gränser som fastställs i denna förordning.
…
3.   Denna förordning skall tillämpas på alla handlingar som finns hos en institution, det vill säga handlingar som upprättats eller mottagits och som innehas av institutionen, inom samtliga Europeiska unionens verksamhetsområden.
4.   Utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 4 och 9 skall handlingar göras tillgängliga antingen efter en skriftlig ansökan eller direkt i elektronisk form eller genom ett register. …”
32
Artikel 5 i förordning nr 1049/2001 har följande lydelse:
”När en medlemsstat tar emot en begäran om tillgång till en handling som medlemsstaten innehar och som härrör från en institution skall medlemsstaten, om det inte är uppenbart att handlingen skall eller inte skall lämnas ut, rådgöra med institutionen i fråga för att fatta ett beslut som inte äventyrar att syftena med denna förordning uppnås.
En medlemsstat kan i stället hänskjuta en sådan begäran till institutionen.”
33
I artikel 6.1 i samma förordning anges följande: ”En ansökan om tillgång till en handling skall inges i skriftlig form … och vara tillräckligt utförlig för att institutionen skall kunna identifiera handlingen. Sökanden är inte skyldig att ange några skäl för sin ansökan.”
34
Vad gäller kommissionens påstådda behörighet enligt artikel 5 i förordning nr 1049/2001 finner tribunalen att det genom denna bestämmelse fastställs en samordningsmekanism mellan unionens institutioner och medlemsstaterna när medlemsstaterna tar emot en ansökan om tillgång till handlingar som de innehar men som kommer från en institution.
35
Med undantag för de fall som särskilt föreskrivs i denna bestämmelse och då detta dikteras av de krav som följer av skyldigheten till lojalt samarbete enligt artikel 4.3 FEU regleras ansökningar om tillgång till handlingar som nationella myndigheter innehar, även då sådana handlingar härrör från unionsinstitutionerna, även fortsättningsvis av de nationella bestämmelser som är tillämpliga på de nämnda myndigheterna, utan att bestämmelserna i förordning nr 1049/2001 ersätter dessa (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 december 2007, Sverige/kommissionen, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, punkt 70).
36
Tribunalen noterar emellertid att artikel 5 i förordning nr 1049/2001 inte föreskriver någon möjlighet att hänskjuta en ansökan om tillgång till handlingar som härrör från en medlemsstat till kommissionen. Det följer nämligen uttryckligen av bestämmelsens ordalydelse att dess materiella tillämpningsområde är begränsat till handlingar ”som härrör från” unionens institutioner.
37
Tribunalen finner därför att kommissionen saknade behörighet att pröva ansökan om tillgång till de omtvistade handlingarna som utrikesministeriet hänskjutit med stöd av artikel 5 i förordning nr 1049/2001.
38
Bedömningen ändras inte av vare sig kommissionens eller intervenienternas argument.
39
Republiken Polen har för det första gjort gällande att kommissionens behörighet att pröva ansökan om tillgång till de omtvistade handlingarna följer av andemeningen i artikel 5 i förordning nr 1049/2001.
40
Handlingar som utväxlas inom ramen för ett fördragsbrottsförfarande är enligt Republiken Polen nämligen ”av blandad karaktär”, eftersom innehållet i handlingar som kommissionen upprättat under förfarandet har nära samband med innehållet i handlingar som den berörda medlemsstaten har upprättat. Om innehållet i de förstnämnda handlingarna lämnas ut innebär detta följaktligen samtidigt att innehållet i den andra typen av handlingar lämnas ut och tvärtom. Republiken Polen anser därför att handlingar som en medlemsstat har upprättat i detta sammanhang kan kvalificeras som handlingar som härrör från kommissionen, i den mening som avses i artikel 5 i förordning nr 1049/2001.
41
Republiken Polen har vidare påpekat att det följer av artikel 3 a i förordning nr 1049/2001 liksom av rättspraxis att begreppet ”handling” inte huvudsakligen avser själva mediet utan den information den innehåller.
42
Det är härvid tillräckligt att påpeka att den tolkning som Republiken Polen förordar av artikel 5 i förordning nr 1049/2001 inte finner stöd i nämnda förordning och är oförenlig med bestämmelsens ordalydelse (se punkt 36 ovan). Denna tolkning kan därför inte godtas.
43
Republiken Polen och rådet har för det andra gjort gällande att kommissionen saknade behörighet att avgöra ansökan om tillgång till de omtvistade handlingarna på grundval av principen om lojalt samarbete.
44
Enbart denna princip – som nämns i skäl 15 i förordning nr 1049/2001 och reglerar relationen mellan institutionerna och medlemsstaterna – kan emellertid inte utgöra grund för kommissionens behörighet att pröva en ansökan om tillgång till handlingar, såsom den som är aktuell i förevarande mål, utan något som helst rättsligt stöd i förordning nr 1049/2001.
45
Det ska tilläggas att ett antal argument som kommissionen själv har åberopat står i strid med nämnda argument.
46
Kommissionen har nämligen bland annat åberopat att utrikesministeriet hade kunnat besluta självständigt, med stöd av nationell lagstiftning, om de handlingar som de polska myndigheterna tillställt kommissionen, inom ramen för överträdelseförfarandet, kunde lämnas ut till sökanden eller inte.
47
Vidare har kommissionen påpekat att det angripna beslutet inte tvingar de polska myndigheterna att inta samma ställning som kommissionen. Kommissionen har åberopat domstolens praxis avseende inlagor som ingetts till unionsdomstolarna enligt vilken det, med undantag för speciella fall då spridningen av en handling skulle kunna inverka menligt på rättskipningen, inte finns någon regel eller bestämmelse som tillåter eller förhindrar parterna i en process att sprida sina egna inlagor till tredje man (dom av den 12 september 2007, API/kommissionen, T‑36/04, EU:T:2007:258, punkt 88 samt beslut av den 3 april 2000, Tyskland/kommissionen, C‑376/98, EU:C:2000:181, punkt 10). Nämnda rättspraxis kan, såsom sökanden med fog har gjort gällande, tillämpas på handlingar som upprättats inom ramen för ett administrativt förfarande såsom det som är aktuellt i förevarande mål.
48
Tribunalen underkänner för det tredje kommissionens och intervenienternas argument att kommissionen var behörig att pröva en ansökan om tillgång till handlingar som härrör från Republiken Polen på grund av att dessa handlingar innehades av kommissionen, i den mening som avses i artikel 2.3 i förordning nr 1049/2001.
49
Tribunalen noterar härvid att sökanden inte bestritt att kommissionen är behörig att pröva ansökningar om tillgång till handlingar som härrör från polska myndigheter och som innehas av kommissionen för det fall ansökningarna tillställs kommissionen direkt. Det är uppenbart att sådana handlingar innehas av unionsinstitutionerna, i den mening som avses i artikel 2.3 i förordning nr 1049/2001. Sökanden har inte heller bestritt att kommissionen i princip kan neka tillgång till sådana handlingar om de rör ett pågående överträdelseförfarande.
50
Tribunalen finner emellertid, i likhet med sökanden men till skillnad från kommissionen och intervenienterna, att det förhållandet att sådana handlingar innehas av en unionsinstitution, i den mening som avses i artikel 2.3 i förordning nr 1049/2001, inte kan anses medföra att kommissionen ges behörighet att – ex officio eller under alla omständigheter – pröva en ansökan om tillgång som rör dessa handlingar och, att, i förekommande fall, neka tillgång till densamma.
51
För att kommissionen ska vara behörig att anta ett beslut att bevilja eller neka tillgång till en handling som kommissionen innehar krävs det dock, såsom sökanden med fog har anfört, att kommissionen mottagit en ansökan om tillgång till denna handling och att ansökan framställts i vederbörlig ordning på de villkor som föreskrivs i artikel 2.4 och artikel 6 i förordning nr 1049/2001 av en fysisk eller juridisk person enligt artikel 2.1 och 2.2 i samma förordning eller att ansökan har hänskjutits i vederbörlig ordning av en medlemsstat på de villkor som föreskrivs i artikel 5 i nämnda förordning. I förevarande fall har kommissionen emellertid inte mottagit någon ansökan i vederbörlig ordning, varken av sökanden eller av Republiken Polen.
52
I motsats till vad kommissionen, rådet och Republiken Polen har påstått anser inte tribunalen att artikel 2.3 i förordning nr 1049/2001, under omständigheterna i målet, kan utgöra rättslig grund för ett beslut att neka tillgång till de omtvistade handlingarna.
53
Argumentet att kommissionen var bunden av utrikesministeriets hänskjutande kan för det fjärde inte godtas. Tribunalen påpekar att det saknas rättsligt stöd för att anse att kommissionen var bunden av en medlemsstats beslut att hänskjuta en ansökan enligt artikel 5 i förordning nr 1049/2001 till kommissionen som gäller tillgång till handlingar som inte härrör från kommissionen, eftersom villkoren för att tillämpa artikeln inte var uppfyllda. Om det med fog kan anses att en medlemsstats beslut att hänskjuta en ansökan om tillgång till handlingar som medlemsstaten mottagit är bindande, såtillvida att kommissionen inte kan betrakta ansökan som icke existerande, så kan enbart ett sådant hänskjutande – såsom sökanden med stöd har anfört – inte anses ge kommissionen behörighet att anta ett beslut i sak, det vill säga att neka eller bevilja tillgång till de begärda handlingarna.
54
Mot denna bakgrund finner tribunalen att kommissionen inte var behörig att pröva ansökan om tillgång till de omtvistade handlingarna och att kommissionen således har åsidosatt artikel 5 i förordning nr 1049/2001.
55
Talan ska därför bifallas, såvitt avser den första delen av den första grunden, och det angripna beslutet ska delvis ogiltigförklaras. Det saknas härvid anledning att pröva de övriga delgrunder och grunder som sökanden har åberopat.
Rättegångskostnader
56
Enligt artikel 134.1 i tribunalens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Sökanden har yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen har tappat målet, ska yrkandet bifallas. Vidare ska enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna de medlemsstater och institutioner som har intervenerat bära sina rättegångskostnader. Republiken Polen, rådet och Europaparlamentet ska följaktligen bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (fjärde avdelningen),
följande:
1)
Europeiska kommissionens beslut av den 18 februari 2015 ogiltigförklaras i den del kommissionen avslår ansökan om tillgång till handlingar som upprättats av Republiken Polen där nämnda ansökan har hänskjutits till kommissionen av Republiken Polen med stöd av artikel 5 andra stycket i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar.
2)
Kommissionen ska ersätta rättegångskostnaderna.
3)
Republiken Polen, Europeiska unionens råd och Europaparlamentet ska bära sina rättegångskostnader.
Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 28 april 2017.
Underskrifter
(
*1
)	* Rättegångsspråk: polska.