61994CC0309_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Tribunal de commerce de Lyon i Frankrike har inkommit med föreliggande begäran om förhandsavgörande inom ramen för en civilrättslig talan(1) som väckts av bolaget Nissan France SA och ett antal av detta bolags återförsäljare - Serda SA, Lyon Vaise Auto SARL, Garage Gambetta SA och Lyon Automobiles SA - mot Jean-Luc Dupasquier, Garage Sport Auto(2) och Star'Terre SARL samt Aqueducs Automobiles SARL, vilka enligt sökandena gjort sig skyldiga till illojal konkurrens.
2 Sökandena har lagt svarandena till last att dessa, utan att tillhöra den "officiella" säljorganisationen, har bedrivit import och försäljningsverksamhet av nya motorfordon, att de inte har iakttagit de gemenskapsbestämmelser vilka, enligt sökandena, är tillämpliga på området samt att svarandena har vidtagit olagliga och vilseledande reklamåtgärder ett antal handlingar som således skulle utgöra illojal konkurrens och som skulle ha åsamkat sökandena skada i deras egenskap av dels importör med ensamrätt (bolaget Nissan SA), dels ensamåterförsäljare för märket Nissan (de fyra övriga sökandebolagen).
3 De gemenskapsrättsliga normerna i fråga återfinns i kommissionens förordning (EEG) nr 123/85 av den 12 december 1984 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon(3) (nedan kallad "förordningen") samt kommissionens meddelande 91/C 329/06 av den 4 december 1991(4).
4 Talan vid den franska domstolen syftar till att svarandena skall förbjudas att på samma villkor fortsätta sin försäljningsverksamhet av nya motorfordon av märket Nissan samt att göra reklam för denna försäljning. Syftet med talan är vidare att svarandena skall förpliktas att erlägga skadestånd för den åsamkade skadan.
5 Tribunal de commerce de Lyon anser att tolkningen av vissa punkter i förordningen måste klargöras av domstolen för att det anhängiga målet skall kunna avgöras och har därför i en begäran om förhandsavgörande ställt följande frågor till domstolen:
"1. Kan en näringsidkare som ägnar sig åt parallellimport samtidigt utöva verksamhet som mellanhand och återförsäljare av importerade motorfordon?
2. Vilka kriterier i gemenskapsrätten tillämpas för att skilja nya motorfordon från begagnade?
Efter hur många kilometer och efter hur lång tid från det att motorfordonet sattes i trafik anses det vara begagnat? Eller är det så att denna fråga avgörs enligt nationell rätt från fall till fall?"
Saken vid den nationella domstolen
6 Även om inte alla omständigheter har framkommit som skulle kunna bidra till lösningen av tolkningsfrågan är det emellertid möjligt att grunda sig på följande förutsättningar som hämtats från parternas yttranden samt beslutet om hänskjutande:
a) Ingen av svarandena är återförsäljare för någon fordonstillverkare och de ingår inte i någon "officiell" säljorganisation som med stöd av förordningen har upprättats av en sådan tillverkare.
b) Trots detta har svarandena bedrivit inköps- och försäljningsverksamhet av motorfordon, det vill säga de har medverkat i egenskap av obundna agenter i försäljningen av fordon som förvärvats genom parallellimport, och fordonen har således införskaffats direkt i utlandet.
Parternas påståenden
7 Sökandena har vid den hänskjutande domstolen gjort gällande att deras återförsäljningsavtal är i överensstämmelse med förordningen. Enligt sökandena är parallellimport undantagsvis tillåten enligt förordningen på vissa mycket stränga villkor, vilka svarandebolagen inte skulle ha uppfyllt. Dessa bolag kan endast handla som mellanhänder för de slutliga brukarna om de dessförinnan har erhållit en skriftlig fullmakt och har inte rätt att samtidigt uppträda som återförsäljare.
8 I sina yttranden har svarandebolagen intygat att den verksamhet som de har bedrivit var tillåten och att den inte innebar illojal konkurrens. Verksamheten som obunden återförsäljare inom bilbranschen är i överensstämmelse med gemenskapsrätten på samma sätt som parallellimport av motorfordon. Förordningens syfte är inte att uppnå en harmonisering av fordonsförsäljningsbranschen, som för övrigt är uppdelad mellan olika säljorganisationer, tillverkarnas direktförsäljning och obundna återförsäljare.
9 Enligt svarandena säkerställs enligt gemenskapsföreskrifterna möjligheten att bedriva parallellimport såsom ett medel att gynna den fria konkurrensen. Slutligen är skillnaden mellan nya och begagnade fordon en enkel sakfråga som det ankommer på den nationella domstolen att avgöra.
10 Följaktligen har svarandena föreslagit att tolkningsfrågorna skall besvaras enligt följande:
a) Det förekommer ingen definition av nya fordon i gemenskapsrätten, och skillnaden mellan ett nytt och ett begagnat fordon är en uppgift av rent saklig beskaffenhet. Det ankommer följaktligen på den nationella domstolen att, från fall till fall, avgöra ett fordons nya eller begagnade tillstånd med beaktande av när det först sattes i trafik och frånvaron av vilka skulle ha kunnat bero på omständigheter som inträffat efter det att fordonet lämnat fabriken.
b) Principerna om den fria handeln och om varors fria rörlighet, liksom konsumentskyddet, är inte förenligt med att hinder för parallellimport och avskiljande av marknaden gynnas. Det föreskrivs inte i någon lagtext att en obunden återförsäljare är skyldig att bedriva parallellimport uteslutande i egenskap av mellanhand. Inte heller är det förbjudet för denne att utöva verksamhet som importör av motorfordon.
11 Kommissionen anser i sina yttranden dels att det enligt denna förordning inte är förbjudet för tillverkare av motorfordon att sälja dessa på annat sätt än genom säljorganisationer med ensamrätt, dels att förordningen inte heller utgör hinder för ensidig verksamhet eller andra former av avtal än de som omfattas av undantagsbestämmelserna.
12 Kommissionens svar på den första frågan skulle således vara att en obunden återförsäljare inte med stöd av förordningen kan förbjudas att förena sin verksamhet som befullmäktigad mellanhand med verksamhet som icke godkänd återförsäljare så snart han har visat att denna förening inte leder till en sammanblandning av de båda verksamheterna.
13 Vad gäller den hänskjutande domstolens andra fråga avseende skillnaden mellan begagnade och nya fordon anser kommissionen att den inte behöver besvaras, eftersom företag inte med stöd av förordningen kan förhindras från att bedriva försäljningsverksamhet av nya fordon utan att ingå i en säljorganisation och eftersom det aldrig varit fråga om att förordningen är tillämplig på begagnade bilar.
14 Den franska regeringen anser för det första att förordningen inte i sig utgör hinder för en obunden återförsäljare att importera och sälja nya fordon utanför den officiella säljorganisationen, även utan att vara befullmäktigad mellanhand på sätt som avses i artikel 3.11. Vad gäller den eventuella kumulationen av verksamheterna som mellanhand och obunden återförsäljare har den franska regeringen även intygat att detta rör en fråga som inte fordrar tolkning av någon gemenskapsrättslig föreskrift. Det åligger således den nationella domstolen att bedöma lagenligheten med beaktande av rättsliga kriterier hämtade från dess egen rättsordning.
15 Den franska regeringen anser vidare att det i brist på definitioner i gemenskapsrätten av begreppen "nya fordon" och "begagnade fordon" ankommer på de nationella domstolarna att fastställa motsvarande begrepp på grundval av sina egna interna föreskrifter.
16 Slutligen anser den grekiska regeringen i sina yttranden att det enligt förordningen inte är förbjudet för obundna återförsäljare att sälja nya fordon. Mot bakgrund av denna slutsats anser den grekiska regeringen att den första frågan har besvarats i tillräcklig utsträckning och att det är överflödigt att gå in på den andra frågan.
Tillämpliga bestämmelser i gemenskapsrätten om återförsäljning av motorfordon
17 I förordningen anges ett antal avtal för vilka villkoren i rådets förordning nr 19/65/EEG av den 2 mars 1965(5) kan anses som uppfyllda. Detta innebär att de inte kan förbjudas, vilket annars hade varit oundvikligt. Det gäller avtal med en bestämd eller obestämd giltighetstid genom vilka det företag som levererar varorna överlåter till ett annat företag uppgiften att sköta återförsäljning och service. Således överlåter ena parten (tillverkaren eller i allmänhet leverantören) till den andra parten (distributören eller återförsäljaren) uppgiften att inom ett angivet område främja försäljning av och service på vissa varor inom motorfordonsbranschen. Genom dessa avtal förbinder sig leverantören att inom det avtalade området leverera de varor som är föremål för avtalet endast till återförsäljaren eller förutom till denne endast till ett begränsat antal företag inom säljorganisationen.
18 Dessa avtal skulle i princip vara ogiltiga, eftersom de allmänt sett har till syfte att sätta ur spel, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden och kan på ett högre plan inverka på handeln mellan medlemsstaterna. Emellertid kan det förbud som direkt framgår av artikel 85.1 i EG-fördraget - om än endast på vissa begränsade villkor och genom en särskild föreskrift såsom förordningen - i enlighet med artikel 85.3 förklaras icke tillämpligt.
19 Vad gäller den föreliggande tvisten är det just förordningens subjektiva tillämpningsområde som är ursprunget till de problem som måste lösas. Om giltigheten av återförsäljarsystemet som sådant inte kan betvivlas (fram till 30 september 1995, det datum då förordningen upphörde att vara tillämplig och ersattes av kommissionens nya förordning (EG) nr 1475/95 av den 28 juni 1995)(6), är den hänskjutande domstolen däremot tveksam om dess räckvidd i förhållande till andra näringsidkare som medverkar i försäljningen av motorfordon.
20 Enligt artikel 3.11 i förordningen är det tillåtet för denna typ av avtal att innehålla villkor enligt vilka en distributör eller återförsäljare är förbundna:
"att sälja motorfordon som omfattas av avtalsprogrammet eller motsvarande varor till konsumenter genom en mellanhand endast om denne i förväg har erhållit en skriftlig fullmakt att för deras räkning köpa och eventuellt motta leverans av ett angivet motorfordon".
21 Med andra ord kan en återförsäljare vägra att sälja fordon till icke auktoriserade mellanhänder, såvida inte dessa har erhållit en skriftlig fullmakt från de slutliga brukarna för att inköpa fordonen i deras namn och för deras räkning - en möjlighet som innebär ett undantag från principen om försäljning begränsad till säljorganisationen.
22 För övrigt är det enligt artikel 3.10 tillåtet att i denna typ av avtal införa villkor genom vilka en återförsäljare godtar att leverera "de varor som omfattas av avtalet eller motsvarande varor endast om återförsäljaren är ett företag inom säljorganisationen...".
23 Tolkningssvårigheterna som begreppen "mellanhand" och "återförsäljare" har gett upphov till har föranlett kommissionen att publicera två meddelanden, ett den 12 december 1984(7) och det andra, som nämnts ovan, den 4 december 1991 i syfte att klargöra vissa delar av förordningen i fråga.
24 Meddelande 91/C 329/06 syftade till att "klargöra vilka handlingsmöjligheter som de mellanhänder som avses i denna förordning har" genom att definiera dem som personer som utför tjänster och som handlar för en köpares - den slutlige brukarens - räkning, utan att ta de risker som normalt är förenade med äganderätt och som har erhållit en skriftlig fullmakt av en vederbörligen identifierad person.
25 Enligt kommissionen har mellanhanden helt klart rätt att självständigt organisera sin verksamhet, men den hänvisning han gör till en organisation av företag som använder ett gemensamt märke eller andra gemensamma kännetecken får inte ge ett oriktigt intryck av ett auktoriserat återförsäljarsystem. Det skall vara möjligt att ha full insyn i mellanhandens verksamhet när det gäller erbjudna tjänster samt ersättningen för dessa. Mellanhandens reklamåtgärder får inte ha den effekten att potentiella kunder sammanblandar mellanhanden med en återförsäljare eller med ett företag som tillhör säljorganisationen eller tillverkaren av fordonen i fråga. Slutligen vad gäller leveranser till mellanhanden kan denne inte ha privilegierade förbindelser med de auktoriserade återförsäljarna som strider mot de skyldigheter i avtalet som återförsäljarna har godtagit i enlighet med förordningen.
26 I meddelandet påpekas att om mellanhandens verksamhet inte följer dessa riktlinjer och kriterier finns det anledning att anta, såvida inte motsatsen kan bevisas, att mellanhanden "har överträtt artikel 3.11 i förordning (EEG) nr 123/85 eller att han har vilselett allmänheten genom att ge intryck av att vara en återförsäljare".
Obundna näringsidkares ställning utanför säljorganisationen för motorfordon
27 De återförsäljare som inte ingår i säljorganisationen men som är verksamma inom fordonsbranschen kan bedriva verksamhet, antingen i egenskap av icke godkänd återförsäljare som inte ingår i den så kallade "officiella" säljorganisationen eller som mellanhand med fullmakt från den slutlige köparen.
28 Ett företag som medverkar på ett regelmässigt och yrkesmässigt sätt i försäljningen av nya fordon kan vara en "befullmäktigad mellanhand" på sätt som avses i förordningen, utan att omständigheter som förekomsten av ett betydande antal fordon i lager, ett stort antal genomförda transaktioner, ersättning i form av provision, beviljande av lån till kunder för inköp av fordon, reklamåtgärder för att främja företagets tjänster och liknande, i sig är tillräckliga för att denna juridiska beteckning skall bli ogiltig.
29 I detta avseende har de överväganden stor betydelse som förstainstansrätten utvecklade i en dom av den 22 april 1993(8) i en talan om ogiltighetsförklaring av beslutet av den 4 december 1991 som hade väckts av Automobiles Peugeot och Peugeot SA. I detta beslut förklarade kommissionen att en cirkulärskrivelse som Automobiles Peugeot SA hade sänt till sina återförsäljare för att de skulle upphöra med leveranser till ett företag som agerade som mellanhand för de slutliga köparnas räkning stred mot artikel 85.1 i fördraget.
30 I sin dom av den 16 juni 1994, Peugeot mot kommissionen(9), ogillade domstolen överklagandet av förstainstansrättens dom och påpekade:
"förekomsten av en skriftlig fullmakt är det enda villkor som i enlighet med lydelsen av artikel 3.11 i förordning nr 123/85 måste uppfyllas för att en person skall betecknas som mellanhand.
... Vad gäller det argumentet att den ovan nämnda domen i målet Binon [243/83, Rec. s. 2015 av den 3 juli 1985] inte skulle ha beaktats, bör det framhållas att förstainstansrätten med all rätt har avgjort att denna rättspraxis, avseende tillämpningen av artikel 85 i fördraget på förbindelser mellan ett företag och en handelsagent, inte är tillämplig för det fall en mellanhand agerar för den slutlige brukarens räkning och att det antal fullmakter som en yrkesmässig mellanhand erhållit inte i sig är tillräckligt för att ändra beskaffenheten av mellanhandens verksamhet."
31 En näringsidkare kan även vanemässigt bedriva verksamhet inte som mellanhand men som obunden återförsäljare, vilken först får äganderätt till egendom som han senare vidarebefordrar och vilken bär de typiska risker som drabbar en återförsäljare, men inte en mellanhand, med de garantiskyldigheter som är förknippade därmed. En sådan situation hamnar utanför förordningens tillämpningsområde, eftersom denna i princip inte omfattar näringsidkare som utan att ingå i de "officiella" säljorganisationerna vanemässigt ägnar sig åt försäljning av nya fordon.
32 Det tillåtliga i denna typ av verksamhet ifrågasätts dock inte i gemenskapsrätten. Det vore att misskänna innebörden och syftet med förordningen, som inte avser att genom tvingande normer harmonisera eller reglera branschen för fordonsåterförsäljning, utan endast avser att lägga fast de villkor enligt vilka vissa avtal som i princip strider mot konkurrensbestämmelserna i undantagsfall(10) kan anses som tillåtliga.
33
Genom den juridiska möjligheten att göra gruppundantag, vilket i detta fall närmast är ett branschundantag, är förordningen med andra ord begränsad till att förhindra att vissa återförsäljningsavtal mellan fordonstillverkare och återförsäljare blir ogiltiga, vilket dessa avtal annars skulle bli, eftersom de strider mot konkurrensfriheten. Förordningen har dock inte till syfte att ålägga alla näringsidkare inom branschen tvingande förhållningsregler.
34 Det är detta som domstolen i sin dom av den 18 december 1986, VAG France(11), har uttryckt genom att förklara följande:
"12. ... förordning nr 123/85, i egenskap av tillämpningsförordning för artikel 85.3 i fördraget, är begränsad till att ge näringsidkare inom motorfordonsbranschen vissa möjligheter att, trots förekomsten av vissa typer av ensamrättsvillkor och villkor om icke-konkurrens i deras återförsäljnings- och serviceavtal, undgå förbudet i artikel 85.1. Näringsidkarna är emellertid, enligt bestämmelserna i förordning 123/85, inte skyldiga att använda sig av dessa möjligheter. Bestämmelserna har inte heller till syfte att ändra innehållet i ett sådant avtal eller att göra det ogiltigt, då alla villkor i förordningen inte är uppfyllda ...
16. ... i förordning nr 123/85 ... fastställs inte tvingande bestämmelser vilka direkt inverkar på avtalsvillkorens giltighet eller innehåll eller genom vilka avtalsparterna tvingas anpassa innehållet i sina avtal, utan förordningen är begränsad till att fastställa de villkor som, om de är uppfyllda, tillåter att vissa avtalsvillkor kan undgå förbudet och följaktligen även den ogiltighet i kraft av själva lagen som föreskrivs i artiklarna 85.1 och 85.2 i EEG-fördraget ..."
35 Utifrån dessa överväganden står det klart att ingen invändning kan göras med stöd av förordningen mot att ett företag som inte ingår i den "officiella" säljorganisationen ägnar sig åt inköp och försäljning av såväl nya som begagnade bilar för egen räkning.
36 Denna slutsats gör det överflödigt - vilket även vissa av parterna som inkommit med yttranden inom ramen för begäran om förhandsavgörande har gjort gällande - för domstolen att "definiera" begreppen nya och begagnade fordon, vilket den hänskjutande domstolen har begärt. Ur förordningens synvinkel gör det ingen skillnad om den obundne återförsäljarens verksamhet gäller båda dessa grupper av fordon. Den omständigheten att fordonen är nya eller begagnade inverkar inte på möjligheterna för näringsidkare som inte ingår i en säljorganisation att avsätta dessa fordon.
Parallellimport som bedrivs av mellanhänder och återförsäljare
37 Varken den hänskjutande domstolen eller sökandebolagen verkar hysa någon tvekan om att den import från andra medlemsstater som de obundna återförsäljarna bedriver är lagenlig. Med andra ord är giltigheten av parallellimport som sådan inte ifrågasatt, utan endast möjligheten för den som bedriver parallellimport att samtidigt vara både mellanhand och återförsäljare av motorfordon.
38 De överväganden som gjorts avseende de obundna näringsidkarnas ställning tjänar som utgångspunkt för besvarandet av den sista frågan. Obundna återförsäljare som inte ingår i säljorganisationen är inte bundna av åtaganden som har avtalats av tredje man, vilket innebär att de förbindelser eller avtal som finns mellan tillverkarna och deras återförsäljare är främmande för denne. Den obundne återförsäljaren kan följaktligen köpa och sälja alla typer av fordon (nya eller begagnade, förvärvade i landet eller importerade) utan andra begränsningar än de som allmänt gäller i dennes egen rättsordning och utan att obunden försäljning i princip förhindrar denne från att samtidigt verka som mellanhand med fullmakt från de slutliga brukarna eller köparna.
39 Det är emellertid riktigt att verksamheten som befullmäktigad mellanhand har en särskild betydelse i förordningen. Det är av den anledningen och för att ge den hänskjutande domstolen ett så användbart svar som möjligt som det finns anledning att undersöka i vilken utsträckning den oberoende återförsäljaren kan förhindras i sin strävan att förena verksamheten som återförsäljare med den som mellanhand på grund av att tillverkarna eller ensamåterförsäljarna inte vill erkänna denne som mellanhand.
40 Detta fordrar först och främst en prövning av återförsäljningsavtalens allmänna verkan mot tredje man och för det andra att det bestäms på vilka villkor en mellanhand skall bedriva sin verksamhet och när denne således inte lagenligen kan avvisas av företag som ingår i säljorganisationerna.
41 Utifrån förordningens allmänna perspektiv har jag påpekat att de återförsäljningsavtal som har träffats mellan fordonstillverkarna och de "officiella" återförsäljarna inte har någon som helst inverkan på och inte kan åberopas mot utövandet av en verksamhet som den som avses ovan. Denna fria handelsverksamhet kan inte förbjudas med stöd av förordningen, eftersom inga tvingande föreskrifter avseende konkurrensåtgärder åläggs företag som står utanför dessa avtal i denna förordning, utan förordningen är begränsad till att undanta vissa konkurrensbegränsande åtgärder som vidtas av avtalsparterna från ogiltighet.
42 Detta innebär emellertid inte på något sätt att återförsäljningsavtalen mellan tillverkare och återförsäljare av motorfordon skulle fullständigt sakna verkan mot tredje man. Dessa avtal har sådan verkan i en mycket bestämd mening exempelvis genom att de kan åberopas i syfte att vägra leverans av motorfordon, komponenter eller reservdelar till företag som står utanför avtalen. Det gäller i detta fall en lagenlig vägran, i den mån som det enligt förordningen är tillåtet att göra ett undantag till förmån för denna praxis, som i sig står i strid med de föreskrifter som styr den fria konkurrensen.
43 Domstolen har erkänt giltigheten av en vägran att leverera inte endast varor utan även tjänster såsom garantier till företag som inte ingår i säljorganisationen. I dom av den 13 januari 1994 i målet Cartier(12) bekräftas att:
"32. ... I detta avseende finns det anledning att lägga märke till att ett avtalat åtagande att begränsa garantin till näringsidkare som ingår i säljorganisationen och att vägra denna för varor som sålts av näringsidkare utanför organisationen leder till samma resultat och får samma verkan som de avtalsvillkor enligt vilka försäljningen förbehålls medlemmar i säljorganisationen. Såsom är fallet med dessa avtalsvillkor är begränsningen av garantin ett medel för tillverkaren att förhindra näringsidkare som inte ingår i organisationen att sälja varor som omfattas av systemet.
33. Så snart de avtalsvillkor är lagenliga genom vilka tillverkaren förbinder sig att inte sälja annat än genom förmedling av godkända återförsäljare och genom vilka dessa godkända återförsäljare förbinder sig att inte sälja vidare annat än till andra godkända återförsäljare eller konsumenter finns det ingen anledning att behandla systemet med avtalade garantibegränsningar för varor sålda genom förmedling av godkända återförsäljare strängare ..."
44 Den omständigheten att denna typ av vägran är lagenlig är således en första verkan och en viktig sådan för de näringsidkare som står utanför de avtal som träffats mellan tillverkarna och de godkända återförsäljarna inom motorfordonsbranschen, eftersom dessa två sistnämnda kategorier då har rätt att med stöd av förordningen göra dessa avtal gällande som skyddsmekanismer för sin säljorganisation.
45 Den omedelbara följden av det föregående - på sätt och vis baksidan av samma juridiska fenomen - är att verkan mot tredje man även utsträcker sig till möjligheten att åberopa dessa avtal till stöd för bestridande av anklagelser från tredje man om att avtalsparterna ägnar sig åt konkurrensbegränsande verksamhet. Det rör sig här om den "skyddande" delen av avtalens verkan, i den mån som de har verkan mot företag som inte ingår i säljorganisationen och vilka anser sig ha fri tillgång till säljorganisationens produkter i egenskap av återförsäljare.
46 Denna följd har uttryckligen beaktats i domen i målet L'Oréal(13) den 11 december 1980 där domstolen prövade verkan mot tredje man av de undantag som kommissionen hade beviljat med stöd av artikel 85.3 i fördraget. Domstolen uttryckte att:
"besluten om undantag med stöd av artikel 85.3 i EEG-fördraget ger upphov till rättigheter på så sätt att parterna i ett avtal som har varit föremål för en sådan bedömning kan åberopa detta mot en tredje man som gör gällande att avtalet är ogiltigt enligt artikel 85.2 ..."
47 Sammanfattningsvis gäller att de återförsäljningsavtal som har slutits i enlighet med förordningen berättigar de avtalsslutande företagen att i förhållande till tredje man vägra att leverera varor eller tjänster som omfattas av dessa avtal till andra företag som inte ingår i säljorganisationen. De kan även åberopas till stöd för de avtalande företagens bestridande av krav eller klagomål från tredje man som hävdar att dessa avtal är ogiltiga med hänsyn till den allmänna principen om konkurrensfrihet. Däremot utgör dessa avtal inte tillräckliga skäl för att förbjuda företag som inte ingår i säljorganisationen att bedriva obunden försäljningsverksamhet av nya fordon utanför nämnda organisation.
48 Enligt förordningen är återförsäljarnas åtaganden att inte sälja sina fordon till slutliga brukare som utnyttjar mellanhänder giltiga, såvida inte de slutliga brukarna har givit mellanhanden en fullmakt för detta ändamål (artikel 3.11). I det sistnämnda fallet, det vill säga om mellanhanden kan uppvisa en skriftlig fullmakt från den slutlige köparen, har återförsäljaren inte rätt att vägra sälja denne ett fordon. Det finns ingenting i förordningen som hindrar att den verksamhet som mellanhanden bedriver (genom vilken kunden och återförsäljaren knyts till varandra genom ett mäklaravtal) kan förenas med verksamheten som avser återförsäljning av motorfordon - som även denna är en handelsverksamhet.
49 Det enda som krävas av företaget i fråga för att det lagenligen skall kunna förena den obundna verksamheten med verksamheten som mellanhand med fullmakt från den slutlige köparen är att potentiella kunder inte vilseleds genom att få ett felaktigt intryck av att företaget ingår i en officiell säljorganisation, vilket skulle kunna inträffa om skillnaderna mellan företagets dubbla egenskap av obunden återförsäljare och befullmäktigad mellanhand inte framgick klart. Av logiska skäl åligger det de nationella domstolarna att i det enskilda fallet avgöra om detta överlagda vilseledande verkligen har inträffat eller inte.
Förslag till avgörande
Mot bakgrund av de föregående övervägandena föreslår jag att domstolen skall besvara de frågor som Tribunal de commerce de Lyon har ställt enligt följande:
1) Kommissionens förordning (EEG) nr 123/85 av den 12 december 1984 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon utgör inte hinder för att företag som inte ingår i säljorganisationen fritt kan bedriva inköps- och försäljningsverksamhet av nya och begagnade fordon utanför nämnda organisation, även när de inte är "mellanhänder med fullmakt" från de slutliga brukarna.
2) Ovannämnda förordning utgör inte heller något hinder för företag att förena sin verksamhet som obunden återförsäljare av motorfordon med en verksamhet som befullmäktigad mellanhand, under förutsättning att båda verksamheterna bedrivs så att eventuella kunder inte vilseleds. I båda fallen kan verksamheten omfatta såväl fordon som förvärvats inom det egna landets territorium som fordon från andra medlemsstater.
(1) - Från början hade talan väckts i tre olika civilrättsliga mål mot vartdera svarandeföretaget, men den hänskjutande domstolen förenade målen i samband med att den inkom med en begäran om förhandsavgörande.
(2) - Jean-Luc Dupasquier, Garage Sport Auto, har inställt sig inför Tribunal de commerce de Lyon i egenskap av bolag med begränsat ansvar, utan att sökandena har invänt däremot.
(3) - EGT nr L 15, 1985, s. 16.
(4) - EGT nr C 329, s. 20.
(5) - Förordning om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av avtal och samordnade förfaranden (EGT nr 36, 1965, s. 533).
(6) - Förordning om tillämpning av artikel 85.3 i fördraget på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon (EGT nr L 145, 1995, s. 25).
(7) - 85/C 17/03 - EGT nr C 17, s. 4.
(8) - Peugeot mot kommissionen (T-9/92, Rec. s. II-493).
(9) - C-322/93.P, Rec. s. I-2727.
(10) - Avseende det nödvändiga i att inte göra en för vid tolkning av de undantag som föreskrivs i förordningen, se domar av den 24 oktober 1995, Volkswagen (C-266/93, REG s. I-3439 och Bayerische Motorenwerke (C-70/93 REG s. I-3477).
(11) - Dom av den 18 december 1986, VAG France, (10/86, Rec. s. 4071, punkterna 12 och 16).
(12) - Dom av den 13 januari 1994, Cartier (C-376/92, Rec. s. I-15, punkterna 32 och 33).
(13) - Dom av den 11 december 1980, L'Oréal (31/80, Rec. s. 3775, punkt 23).