62015CC0225
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NILS WAHL
föredraget den 16 juni 2016 (
1
)
Mål C‑225/15
Domenico Politano’
(begäran om förhandsavgörande från Tribunale di Reggio Calabria (domstolen i Reggio Calabria, Italien))
”Begäran om förhandsavgörande — Artikel 49 FEUF — Etableringsfrihet — Likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen — Hasardspel — Restriktioner — Villkor för deltagande i upphandlingsförfarandet och bedömning av ekonomisk och finansiell ställning — Uteslutande av anbudsgivare på grund av underlåtelse att lämna intyg avseende ekonomisk ställning från två bankinstitut — Tvingande skäl av allmänintresse — Proportionalitet — Huruvida artikel 47 i direktiv 2004/18/EG är tillämplig”
1.
Förevarande begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av artikel 49 FEUF, likabehandlingsprincipen och effektivitetsprincipen samt artikel 47 i direktiv 2004/18/EG. (
2
) Den följer på ett flertal begäran om förhandsavgöranden som ingetts till domstolen, i vilka vissa aspekter av den italienska lagstiftningen på området hasardspel har ifrågasatts, (
3
) särskilt de villkor som föreskrevs för anbudsgivare i det upphandlingsförfarande som inleddes år 2012 (
4
) (nedan kallat ”Monti-upphandlingen”) och som var föremål för målen som ledde till dom av den 22 januari 2015, Stanley International Betting och Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25) och dom av den 28 januari 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60).
2.
Enligt ett numera välkänt domstolsmönster lämnades förevarande begäran om förhandsavgörande in under ett straffrättsligt förfarande som inletts mot sökanden i det nationella målet, Domenico Politano’, för åsidosättande av den italienska lagstiftningen om upptagande av vadhållningsinsatser i samband med sportevenemang och andra evenemang. Domenico Politano’ har klandrats för att inte inneha erforderligt tillstånd för att uppta och överföra vadhållningssatser enligt nationell rätt och, vidare, för att inte vara knuten till en koncessionsinnehavare. Han har i huvudsak gjort gällande att de skyldigheter som ålagts det anbudsgivande koncessionsföretag till vilket han är knuten, med stöd av de administrativa bestämmelser som bilagts meddelandet om Monti-upphandlingen, är oförenliga med ett antal unionsrättsliga bestämmelser och principer.
3.
Förevarande mål ger domstolen tillfälle att precisera vilka omständigheter som ska beaktas och vilka skyldigheter som åligger de nationella domstolarna vid upprättandet av en begäran om förhandsavgörande – och, i synnerhet, vid beskrivningen av de relevanta faktiska och rättsliga omständigheterna – för att domstolen ska kunna ge ett användbart svar. Målet ger också en möjlighet för domstolen att förtydliga den debatt som är aktuell i sammanhanget och att påminna om nödvändigheten av att domstolen inte uttalar sig i frågor som framför allt härrör från vissa aktörers försök att undkomma vissa straffrättsliga påföljder och inte från en önskan att säkerställa unionsrättens effektivitet.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätt
4.
I artikel 1.2 a och d i direktiv 2004/18 föreskrivs följande:
”a)
offentliga kontrakt: skriftliga kontrakt med ekonomiska villkor som slutits mellan en eller flera ekonomiska aktörer och en eller flera upphandlande myndigheter och som avser utförande av byggentreprenad, leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster i den mening som avses i detta direktiv.
…
d)
offentliga tjänstekontrakt: andra offentliga kontrakt än offentliga byggentreprenad- eller varukontrakt som avser utförande av sådana tjänster som anges i bilaga II.”
5.
Artikel 1.4 i direktiv 2004/18 har följande lydelse:
”[T]jänstekoncession: ett kontrakt av samma typ som ett offentligt tjänstekontrakt med den skillnaden att ersättningen för tjänsternas utförande utgörs antingen av endast rätten att utnyttja tjänsten eller av dels en sådan rätt, dels betalning.”
6.
I artikel 17 i direktivet, som har rubriken ”Tjänstekoncessioner”, föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 3 skall detta direktiv inte tillämpas på tjänstekoncessioner enligt artikel 1.4.”
7.
I artikel 47 i direktivet, som har rubriken ”Ekonomisk och finansiell ställning”, föreskrivs följande:
”1.   Bevis på en ekonomisk aktörs ekonomiska och finansiella ställning kan som regel utgöras av en eller flera av följande referenser:
a)
Lämpliga intyg från banker eller, i förekommande fall, bevis på relevant ansvarsförsäkring för verksamheten.
b)
Balansräkningar eller utdrag ur dem, om offentliggörande av balansräkningar krävs enligt lagstiftningen i det land där den ekonomiska aktören är etablerad.
c)
Uppgift om företagets samlade omsättning och, i förekommande fall, omsättningen för det verksamhetsområde som upphandlingen gäller, för maximalt de tre senaste verksamhetsåren beroende på datum för bildandet av företaget eller då den ekonomiska aktören inledde sin verksamhet, om uppgifter om denna omsättning är tillgängliga.
2.   En ekonomisk aktör får vid behov och när det gäller ett bestämt kontrakt åberopa andra enheters kapacitet oberoende av den rättsliga arten av förbindelserna mellan leverantören och dessa enheter. I detta fall skall han bevisa för den upphandlande myndigheten att han kommer att förfoga över de nödvändiga resurserna, t.ex. genom att lägga fram ett åtagande från enheterna.
3.   En grupp av ekonomiska aktörer enligt artikel 4 får på samma villkor åberopa resurserna hos deltagare i gruppen eller hos andra enheter.
4.   Den upphandlande myndigheten skall i meddelandet om upphandling eller i inbjudan att lämna anbud specificera vilken eller vilka av de i punkt 1 nämnda referenserna som den har valt samt vilka andra referenser som skall företes.
5.   Om en ekonomisk aktör har ett godtagbart skäl för att inte förete de referenser som den upphandlande myndigheten begär, får han bevisa sin ekonomiska och finansiella ställning med varje annan handling som den upphandlande myndigheten finner lämplig.”
B – Italiensk rätt
8.
Den relevanta nationella rätten är numera välkänd av domstolen, vilken, som jag nämnt i inledningen till detta förslag till avgörande, vid ett flertal tillfällen har uttalat sig beträffande förenligheten av de italienska bestämmelserna om upptagning av vadhållningsinsatser med unionsrätten.
9.
Enligt italiensk lagstiftning krävs koncession och polistillstånd för att anordna hasardspel, inklusive för att uppta vadhållningsinsatser.
10.
Med stöd av artikel 88 i kungligt dekret nr 773 av den 18 juni 1931, om godkännande av en konsoliderad version av lagarna om allmän säkerhet, (
5
) i dess lydelse enligt artikel 37.4 i lag nr 338 av den 23 december 2000, (
6
) krävs en koncession från Agenzia della Dogane e dei Monopoli di Stato (myndigheten för tull och monopol, nedan kallad ADM) för att ett polistillstånd ska utfärdas. Ett sådant polistillstånd ger innehavarna rätt att uppta vadhållningsinsatser inom ett begränsat geografiskt område. Utan koncessionen kan således inget polistillstånd utfärdas. Att uppta vadhållningsinsatser utan koncession eller polistillstånd utgör ett brott.
11.
År 1999 beviljade de italienska myndigheterna genom ett offentligt upphandlingsförfarande 1000 koncessioner för att bedriva vadhållning i samband med sportevenemang. Parallellt med detta beviljades 671 nya koncessioner, även det genom ett offentligt upphandlingsförfarande, för att bedriva vadhållning i samband med hästtävlingar och 329 befintliga koncessioner förnyades automatiskt. I enlighet med den vid den aktuella tidpunkten gällande lagstiftningen uteslöts aktörer som bedrev sin verksamhet i form av kapitalassociationer vars aktier var noterade på reglerade marknader från dessa upphandlingsförfaranden, med motiveringen att det inte var möjligt att när som helst och exakt identifiera de enskilda aktieägarna i dessa bolag. I bland annat domen Placanica m.fl. konstaterades att denna uteslutning stred mot artiklarna 43 EG och 49 EG. (
7
)
12.
Genom lagdekret nr 223 (
8
) genomfördes en reform av spelsektorn i Italien. Reformen syftade till att säkerställa att sektorn uppfyllde de krav som uppställs i unionsrätten. I dekretet föreskrevs ett upphandlingsförfarande för 16300 nya koncessioner på hasardspelområdet, utöver de koncessioner som beviljades 1999.
13.
Som en följd av bland annat domen Costa och Cifone (
9
) reformerades hasardspelsektorn på nytt genom lagdekret nr 16. (
10
)
14.
I artikel 10.9 octies och 10.9 novies i 2012 års lagdekret föreskrivs följande vad gäller anordnandet av upphandlingsförfaranden för beviljande av koncessioner för upptagande av vadhållningsinsatser:
”9 octies.   Bestämmelserna i förevarande punkt syftar – inom ramen för en omarbetning av de bestämmelser som reglerar statligt organiserad spelverksamhet, inklusive vadhållning vid idrottsevenemang, däribland hästkapplöpning, liksom vadhållning utanför sportevenemang – till att underlätta sådan omarbetning genom en första tidsmässig anpassning av de koncessioners giltighetstid som gäller upptagning av vadhållningsinsatser. Därvid ska hänsyn tas till kravet på anpassning av de nationella bestämmelserna avseende val av personer som, för statens räkning, upptar vadhållningsinsatser vid idrottsevenemang, däribland hästkapplöpning, liksom vadhållning utanför sportevenemang, till de principer som följer av Europeiska unionens domstols dom av den 16 februari 2012 [(Costa och Cifone (C‑72/10 och C‑77/10, EU:C:2012:80)]. Med hänsyn till att giltighetstiden för en rad koncessioner för upptagande av dylika vadhållningsinsatser snart löper ut, kommer myndigheten för statliga monopol omedelbart och i vilket fall som helst senast den 31 juli 2012 att inleda ett upphandlingsförfarande för att välja ut de personer som ska uppta sådana vadhållningsinsatser. Följande kriterier ska härvid iakttas:
a)
Personer som redan bedriver spelverksamhet i en medlemsstat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, och som har sitt lagstadgade säte eller sätet för sin verksamhet där, och som innehar ett giltigt och gällande tillstånd för verksamheten som meddelats enligt gällande bestämmelser i den berörda statens rättsordning får delta i upphandlingen. Nämnda personer ska härutöver uppvisa god vandel och tillförlitlighet samt uppfylla de krav i ekonomiskt och förmögenhetsrättsligt hänseende som myndigheten för statliga monopol ställer, med beaktande av de bestämmelser på området som anges i lag nr 220[ (
11
)] ... och lagdekret nr 98 av den 6 juli 2011, vilket, efter ändringar, omvandlats till lag nr 111 av den 15 juli 2011.
b)
Koncessioner med giltighetstid till och med den 30 juni 2016 får beviljas maximalt 2000 agenturer för upptagande av vadhållningsinsatser vid idrottsevenemang, däribland hästkapplöpning, liksom vadhållningsinsatser för annat än sportevenemang, uteslutande inom ett fysiskt nätverk. Nämnda agenturer ska ha som enda verksamhet att saluföra statliga spelprodukter utan krav på minsta avstånd mellan dessa agenturer eller i förhållande till andra identiska vadslagningsställen som redan är verksamma.
c)
För varje agentur ska ett grundläggande marknadsvärde om 11000 euro gälla som en relevant faktor vid beräkningen av priset.
d)
De koncessionsavtal som ingås ska ha ett innehåll som överensstämmer med övriga principer som fastställts i den dom som meddelades av Europeiska unionens domstol den 16 februari 2012 samt med gällande nationella bestämmelser som är förenliga härmed och som är gällande på området för offentlig spelverksamhet.
e)
Det ska ges möjlighet att driva agenturerna i vilken kommun eller vilken region som helst utan begränsningar till antal inom ett visst geografiskt område och utan villkor som gynnar koncessionsinnehavare som redan har tillstånd att uppta identiska vadhållningsinsatser eller som under alla förhållanden kan visa sig gynna dessa koncessionshavare.
f)
Säkerhet ska ställas i enlighet med bestämmelserna i artikel 24 i lagdekret nr 98 av den 6 juli 2011, vilket, efter ändringar, omvandlats till lag nr 111 av den 15 juli 2011.
9 novies.   Koncessionshavare med behörighet att uppta vadhållningsinsatser som avses i punkt 9 octies, vars koncession löper ut den 30 juni 2012, ska fortsätta att driva sin verksamhet att uppta vadhållningsinsatser till dess att koncessionsavtal som beviljats i enlighet med föregående punkt har ingåtts. Följande punkter upphävs: punkterna 37 och 38 i artikel 24 i lagdekret nr 98 av den 6 juli 2011, vilket, efter ändringar, omvandlats till lag nr 111 av den 15 juli 2011, artikel 1.287 e i lag nr 311, av den 30 december 2004, samt artikel 38.4 e i [lagdekret nr 223 av den 4 juli 2006 om nödåtgärder för ekonomisk och social återhämtning, för kontroll och rationalisering av de offentliga utgifterna, och ingripanden på området skatteintäkter och bekämpning av skattebedrägeri], vilket, efter ändringar, omvandlats till lag nr 248 av den 4 augusti 2006.”
15.
Bestämmelserna i detta dekret genomfördes genom upphandlingsförfaranden som ADM inledde under år 2012. I artikel 3.2 i de administrativa bestämmelser som bilades meddelandet om Monti-upphandlingen föreskrevs en skyldighet för anbudsgivare etablerade sedan mindre än två år och vars totala intäkter knutna till verksamheten som spelaktör var lägre än två miljoner euro under de två senaste räkenskapsåren att lägga fram erforderliga intyg från minst två banker, i syfte att styrka deras ekonomiska och finansiella ställning.
16.
Direktiv 2004/18 införlivades i den italienska rättsordningen genom lagdekret nr 163/2006 av den 12 april 2006 (ordinarie tillägg till GURI nr 100 av den 2 maj 2006) i vilket bestämmelserna om offentlig upphandling kodifierades.
17.
I enlighet med artikel 41 i detta lagdekret ska villkoren för att styrka den ekonomiska och finansiella ställning som krävs för att utföra tjänsten preciseras av den upphandlande myndigheten. Enligt samma artikel kan emellertid en konkurrent som, av giltiga skäl, inte kan visa bankreferenser eller räkenskapsreferenser för att styrka sin ekonomiska ställning visa varje annan handling som den upphandlande myndigheten finner lämplig.
II – Bakgrund till det nationella målet, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
18.
Den 6 februari 2015 konstaterade de behöriga myndigheterna, till följd av en kontroll som genomförts av en administrativ polisstyrka från Questura (polisprefektur) i Reggio Calabria (Italien) i affärslokalen ”Betuniq” i Polistena (Italien) som förvaltas av Domenico Politano’ som är knuten till det maltesiska företaget UniqGroup Ltd, att verksamheten att uppta vadhållningsinsatser hade genomförts utan koncession, tillstånd eller licens.
19.
Genom beslut av den 13 februari 2015 fattade giudice delle indagini preliminari (förundersökningsdomaren) vid Tribunale di Palmi (domstol i Palmi, Italien) ett beslut riktat mot Domenico Politano’ om beslag av de tillgångar som användes för nämnda verksamhet.
20.
Domenico Politano’ väckte vid den hänskjutande domstolen talan mot detta beslut och gjorde gällande att vissa bestämmelser i meddelandet om Monti-upphandlingen var oförenliga med artiklarna 49 och 56 FEUF.
21.
Enligt klaganden i det nationella målet utgjorde hans beteende således inget brott, eftersom upptagande av vadhållningsinsatser vid sportevenemang för UniqGroups räkning ska anses lagligt, eftersom den nationella lagstiftningen strider mot artiklarna 49 och 56 FEUF.
22.
Han anser att UniqGroup uteslöts från 2012 års upphandling, trots att företaget i vederbörlig ordning hade lämnat in en ansökan om att delta, på grund av att det inte hade lämnat in två intyg avseende företagets ekonomiska och finansiella ställning från två olika bankinstitut, såsom krävs enligt artikel 3.2 i de administrativa bestämmelser som bilagts meddelandet om Monti-upphandlingen. Han har preciserat att UniqGroup bestred detta meddelande om upphandling vid de italienska förvaltningsdomstolarna på grund av att det inte innehöll någon anpassningsåtgärd för utländska företag som, av giltiga skäl, inte kunde lämna de finansiella garantier som krävdes enligt meddelandet om upphandling.
23.
Enligt den hänskjutande domstolen borde ett upphandlingsförfarande i vilket spelaktörer etablerade i olika länder konkurrerade, såsom det som är aktuellt i det nationella målet, nödvändigtvis ha iakttagit den princip som följer av artikel 47 i direktiv 2004/18, bland annat möjligheten att bedöma den ekonomiska och finansiella ställningen ”genom varje annan handling som den upphandlande myndigheten finner lämplig”.
24.
Myndighetens behov av att föreskriva strikta villkor för deltagande borde nödvändigtvis ha avvägts mot principen om ett så brett deltagande som möjligt i upphandlingsförfarandet. Varje berörd person borde ha garanterats en möjlighet att styrka sin ekonomiska och finansiella ställning genom varje annan handling som ansågs lämplig.
25.
Av detta följer att den behöriga myndigheten hade en skyldighet att uttryckligen ange de övriga kriterier som anses lämpliga och användbara för att visa den ställning som krävs, så att varje anbudsgivare under alla omständigheter kan styrka detta på ett effektivt sätt.
26.
Den hänskjutande domstolen anser att de administrativa bestämmelser som bilagts meddelandet om Monti-upphandlingen, i det aktuella fallet, inte tillät UniqGroup att på annat sätt visa sin ekonomiska och finansiella ställning. Det förefaller således inte som om sådana företag som dem som är aktuella i det nationella målet har åtnjutit uppenbara möjligheter att, med hänsyn till det aktuella allmänintresset, visa sin ekonomiska stabilitet och tillförlitlighet.
27.
Mot denna bakgrund beslutade Tribunale di Reggio Calabria (domstol i Reggio Calabria) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1.
Ska [artikel] 49 FEUF samt likabehandlingsprincipen och effektivitetsprincipen tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning om hasardspel – som inför ett nytt anbudsförfarande (i enlighet med artikel [10.]9 octies i lag nr 44 av den 26 april 2012) för tilldelning av koncessioner – enligt vilken ett företag kan uteslutas från upphandlingsförfarandet om det inte styrkt sin ekonomiska och finansiella ställning, när det inte föreskrivs några andra möjligheter än att lämna in två bankreferenser från två olika finansinstitut?
2.
Ska artikel 47 i … direktiv 2004/18 … tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning om hasardspel – som inför ett nytt anbudsförfarande (i enlighet med artikel [10.]9 octies i lag nr 44 av den 26 april 2012) för tilldelning av koncessioner – enligt vilken ett företag kan uteslutas från upphandlingsförfarandet om det inte kan styrka sin ekonomiska och finansiella ställning, när det saknas sådana möjligheter att inkomma med annan dokumentation och andra valmöjligheter som föreskrivs i den överstatliga lagstiftningen?”
28.
Den italienska, den belgiska, den tyska och den polska regeringen samt Europeiska kommission har inkommit med skriftliga yttranden.
29.
Den 13 april 2016 höll domstolen en förhandling, i vilken Domenico Politano’, den italienska och den belgiska regeringen samt kommissionen deltog.
III – Bedömning
30.
Som redan var fallet i målet vilket ledde till dom av den 28 januari 2016Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60), avser inte förevarande mål 2012 års lagdekret, utan en annan senare åtgärd som omfattas av de administrativa bestämmelser som utgör ett komplement till meddelandet om Monti-upphandlingen. (
12
)
31.
Domstolen kommer visserligen att kunna dra nytta av domen av den 28 januari 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60) beträffande den analys som ska fastställas, men förevarande mål avser en annan bestämmelse avseende den skyldighet som föreskrivs i meddelandet om Monti-upphandlingen för nya anbudsgivare att lämna bevis på deras finansiella stabilitet genom intyg som lämnas av minst två bankinstitut, om de inte kan visa en omsättning på minst 2 miljoner euro under två år.
32.
Inledningsvis ska jag undersöka huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till sakprövning, vilket vissa av intervenienterna har ifrågasatt.
A – Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
33.
Den italienska regeringen och, beträffande den andra tolkningsfrågan, kommissionen anser att det ska fastställas att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till sakprövning, eftersom beslutet om hänskjutande inte innehåller en tillräckligt noggrann beskrivning av de faktiska omständigheterna för att EU-domstolen ska kunna ge ett användbart svar.
34.
Jag delar i stor utsträckning intervenienternas tveksamhet.
35.
De upplysningar som den hänskjutande domstolen har lämnat är nämligen, i flera avseende, bristfälliga och skulle i viss mån kunna anses undermåliga i förhållande till de krav som domstolen konstant har erinrat om. Enligt fast rättspraxis ska den hänskjutande domstolen i detta hänseende ange de närmare skälen till att den anser att det är oklart hur unionsrätten ska tolkas och till att det är nödvändigt att ställa en tolkningsfråga till domstolen. (
13
)
36.
När det gäller den första tolkningsfrågan och som uppföljning till den tveksamhet jag tog upp i mitt förslag till avgörande i målet Laezza, (
14
) förefaller tolkningsfrågan således vara grundad på faktiska omständigheter som inte har en direkt motsvarighet i handlingarna i det nationella målet. (
15
)
37.
För det första är det nämligen inte lätt att fastställa av vilka skäl den omtvistade åtgärden, det vill säga möjligheten för en anbudsgivare i Monti-upphandlingen att styrka sin ekonomiska och finansiella ställning genom ”att lämna in lämpliga intyg från minst två olika finansinstitut” direkt har ifrågasatts i det nationella målet. Till skillnad från de situationer som var i fråga i de mål som gav upphov till domarna Costa och Cifone (
16
) respektive Stanley International Betting och Stanleybet Malta, (
17
) ifrågasätts inte omorganiseringen av systemet genom ett nytt upphandlingsförfarande – i förevarande fall det upphandlingsförfarande som genomfördes till följd av lagstiftarens ingripande i form av 2012 års lagdekret – i dess helhet. I ett sådant fall ankommer det uteslutande på den nationella domstolen att, med beaktande av tillämpliga nationella bestämmelser, kontrollera huruvida den omtvistade åtgärden faktiskt kan påverka den straffrättsliga situationen för klaganden i det nationella målet. (
18
)
38.
Vidare är det svårt att förstå i vilken utsträckning den omtvistade bestämmelsen har utgjort ett faktiskt hinder för UniqGroup, till vilket sökanden i det nationella målet tycks vara knuten, att delta i Monti-upphandlingen.
39.
Som framgår av handlingarna i målet och som preciserades vid förhandlingen, har skälet till att UniqGroup, till vilket sökanden i det nationella målet påstår sig vara knuten, inte kan lämna ett intyg från ett annat finansinstitut inte förklarats. Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende begränsat sig till att ange att ”[i] ett e-postmeddelande av den 15 januari 2013 angav Banca di Valletta att den inte kunde lämna ytterligare upplysningar utöver dem som lämnats i dess övriga intyg …, eftersom den måste följa den norm som gäller på Malta”. Denna uppgift, som enbart preciserar varför detta finansinstitut inte kunde lämna mer precisa upplysningar, saknar emellertid anknytning till frågan av vilket skäl UniqGroup inte kunde skaffa ett intyg från ett annat institut.
40.
Vidare anser jag, vilket bekräftades vid förhandlingen, att klaganden i det nationella målet, vars ståndpunkt i detta hänseende delas av den nationella domstolen, snarare avser att ifrågasätta de hinder som UniqGroup mötte på Malta för att erhålla de erforderliga intygen än skyldigheten för anbudsgivarna i Monti-upphandlingen att lämna in nämnda intyg.
41.
Vidare framgår det av handlingarna i målet att UniqGroup uteslöts från upphandlingen inte enbart på grund av den omständigheten att detta företag inte hade lämnat de båda erforderliga intygen, utan också på grund av det otillräckliga innehållet i det enda intyg som lämnats. Även om den skyldighet som förelåg för personer som önskade delta i det omtvistade ifrågasatta upphandlingsförfarandet att lämna intyg från två finansinstitut, kan kritiseras med hänsyn till unionsrätten, skulle det således inte vara till hjälp för den sak som klaganden i det nationella målet försvarar. Det ska även påpekas att den hänskjutande domstolen, i detta sammanhang, inte har nämnt de övriga sätt på vilka UniqGroup, i förekommande fall, skulle ha kunnat styrka sin ekonomiska och finansiella ställning.
42.
Beträffande den andra tolkningsfrågan, är det ännu svårare att förstå av vilket skäl direktiv 2004/18 utgör en relevant bestämmelse i förevarande mål. För min del har jag svårt att begripa påståendet i beslutet om hänskjutande att ”[klaganden] har med rätta framhållit att ett urvalsförfarande, i vilket spelaktörer från olika länder ställs mot varandra, måste upphandlingen iaktta den princip som härrör från artikel 47 i direktiv 2004/18”. Jag återkommer till detta nedan.
43.
I en sådan situation kan det verkligen ifrågasättas om beslutet om hänskjutande är formellt riktigt och huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning. Även om det ankommer på den nationella domstolen att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken, som relevansen av de frågor som ställts till domstolen, liksom i vilket skede av förfarandet det är lämpligt att hänskjuta dessa frågor, (
19
) måste EU-domstolen ha kännedom om de faktiska eller rättsliga omständigheter som är nödvändiga för att på ett ändamålsenligt sätt kunna besvara de frågor som ställts till den. (
20
) Det krävs i synnerhet att den nationella domstolen åtminstone förklarar de faktiska omständigheterna som ligger till grund för dess frågor. (
21
)
44.
Domstolen skulle emellertid, liksom den tidigare har gjort, (
22
) genom en omfattande bedömning av de krav som gäller för den hänskjutande domstolen kunna fastställa att beslutet om hänskjutande innehåller en tillräckligt noggann beskrivning av de tillämpliga bestämmelserna och de faktiska omständigheterna i det nationella målet och att de uppgifter som den domstolen har lämnat gör det möjligt att bestämma tolkningsfrågornas räckvidd. Domstolen skulle i detta hänseende kunna anse att den hänskjutande domstolens frågeställning således grundas på hypotesen att Domenico Politano’ inte kan klandras, när det rör sig om att eventuellt ålägga en straffpåföljd, för att han inte har en koncession – och följaktligen inte ett polistillstånd – inom ramen för en upphandling som anordnats i enlighet med bestämmelser och villkor som strider mot unionsrätten. (
23
)
45.
Jag kommer således nedan att ange de svar som jag anser ska ges på tolkningsfrågorna i sak.
B – Prövning i sak
46.
Jag kommer inledningsvis att undersöka huruvida direktiv 2004/18, särskilt dess artikel 47, kan utgöra hinder för den omtvistade åtgärden, för att sedan behandla frågan huruvida denna åtgärd är förenlig med etableringsfriheten och med effektivitetsprincipen och likvärdighetsprincipen.
1. Den första aspekten (den andra tolkningsfrågan): huruvida direktiv 2004/18 är tillämpligt
47.
Jag kommer inte att uppehålla mig kring denna aspekt av beslutet om hänskjutande vilken inte förefaller innebära någon särskild svårighet.
48.
Som jag har nämnt ovan har den hänskjutande domstolen ifrågasatt huruvida den omtvistade åtgärden, nämligen den som innebär en skyldighet för en anbudsgivare att styrka sin ekonomiska solvens genom två bankintyg, är förenlig med artikel 47 i direktiv 2004/18 utan att förklara de skäl som medfört detta ifrågasättande.
49.
Det råder nämligen inga tvivel om att detta direktiv, och särskilt dess artikel 47, inte är tillämpligt i det nationella målet, som avser ett koncessionssystem som inte kan kvalificeras som ”offentligt kontrakt” i den mening som avses i artikel 1.2 a i direktiv 2004/18 eller som byggkoncession i den mening som avses i artikel 1.3 i samma direktiv.
50.
Det ska erinras om att direktiv 2004/18 endast är tillämpligt på tjänstekontrakt, det vill säga på kontrakt med ekonomiska villkor som sluts mellan en upphandlande myndighet och en ekonomisk aktör och som avser tillhandahållande av tjänster i den mening som avses i bilaga II till detta direktiv [(se artikel 1.2 d i direktiv 2004/18)]. Däremot är direktiv 2004/18, i enlighet med dess artikel 17, inte tillämpligt på tjänstekoncessioner, vilka definieras som kontrakt med samma karaktärsdrag som ett offentligt tjänstekontrakt, med den skillnaden att vederlaget för den aktuella prestationen enbart består i en rätt att, mot betalning eller inte, utnyttja den ifrågavarande tjänsten. (
24
)
51.
Det framgår emellertid att en sådan koncession avseende organisering av vadhållning som den som är aktuell i det nationella målet, inte är ett offentligt tjänstekontrakt i den mening som avses i artikel 1.2 d i direktiv 2004/18. Dels levereras inte den ”tjänst” som avses i detta fall av den upphandlande myndigheten, dels erhåller de anbudsgivande ekonomiska aktörerna ingen ersättning av offentliga medel. Vidare bär koncessionshavaren hela den risk som är knuten till verksamheten att uppta och överföra vadhållningsinsatser.
52.
Mer allmänt ska det erinras om att avtal om tjänstekoncession på unionsrättens nuvarande stadium inte omfattas av tillämpningsområdet för något av de direktiv genom vilka unionslagstiftaren har harmoniserat området för offentlig upphandling. (
25
) Dessa avtal skulle däremot kunna omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2014/23/EU, (
26
) vilket trädde ikraft den 23 juni 2014 och vars införlivandefrist fastställdes till den 18 april 2016. Även om detta direktiv inte har åberopats och slutgiltigt inte förefaller vara tillämpligt vid tidpunkten för händelserna i målet, är det intressant att notera att enligt artikel 38.1 i detta ska ”[u]pphandlande myndigheter och upphandlande enheter … kontrollera villkoren för deltagande i fråga om anbudssökandenas och anbudsgivarnas yrkesmässiga och tekniska kapacitet samt ekonomiska och finansiella ställning, på grundval av egen försäkran eller referenser som ska lämnas in som bevis enligt kraven i koncessionsmeddelandet” (min kursivering).
53.
Slutligen är direktiv 2004/18 således inte tillämpligt i förevarande mål och det är således inte nödvändigt att undersöka huruvida den omtvistade åtgärden är förenlig med artikel 47 i detta direktiv.
2. Den andra aspekten: Huruvida förekomsten av en inskränkning är förenlig med etableringsfriheten i artikel 49 FEUF och med likabehandlingsprincipen och effektivitetsprincipen
54.
Genom den första tolkningsfrågan, som står i centrum för målet, har domstolen ombetts att fastställa huruvida den omtvistade bestämmelsen, i vilken föreskrivs att en anbudsgivare ska styrka sin ekonomiska och finansiella ställning genom att lämna lämpliga intyg som utfärdats av åtminstone två finansinstitut, utgör en omotiverad och oproportionerlig inskränkning av etableringsfriheten.
55.
Inledningsvis och även om det inte ankommer på domstolen att ifrågasätta den hänskjutande domstolens tolkning av den relevanta nationella rätten, måste jag erkänna att jag förhåller mig perplex till den framställning som gjorts av de skyldigheter som åligger anbudsgivarna i syfte att styrka deras ekonomiska och finansiella ställning.
56.
Den hänskjutande domstolen förefaller nämligen utgå från att om kravet på att lägga fram två intyg om beviljande av kredit ad hoc från två finansinstitut inte uppfylls, så motiverar det i sig att anbudsgivarna som etablerats sedan mindre än två år tillbaka utesluts från att delta i Monti-upphandlingen. Genom detta krav åtnjuter de ”historiska” aktörerna en fördel i förhållande till de aktörer som ännu inte har erhållit koncessioner i strid med unionsrätten.
57.
Om jag håller mig till enbart en läsning av den omtvistade bestämmelsen, som föreskrivs i punkt 3.2 i de administrativa regler som bilagts meddelandet om Monti-upphandlingen, framgår det emellertid att detta krav endast föreskrivs i andra hand i förhållande till skyldigheten för anbudsgivaren att styrka att de samlade intäkter som är knutna till verksamheten som spelaktör inte har varit lägre än två miljoner euro under de två senaste avslutade räkenskapsåren före den dag då begäran framställdes. (
27
)
58.
Efter denna precisering och i enlighet med den bedömning som traditionellt görs för att fastställa huruvida en inskränkande åtgärd är förenlig med de friheter som föreskrivs i EUF-fördraget, kommer jag att undersöka de frågor som har ställts i tre etapper. Jag kommer, för det första, att undersöka om det föreligger en inskränkning som föreskrivits på ett diskriminerande sätt, för det andra, att bedöma de grunder som gjorts gällande till stöd för inskränkningen och, för det tredje, att pröva huruvida den omtvistade åtgärden är proportionerlig.
59.
För det första ska det kontrolleras om den omtvistade bestämmelsen utgör en potentiell inskränkning av etableringsrätten enligt artikel 49 FEUF och, i förekommande fall, om denna har föreskrivits på ett diskriminerande sätt.
60.
Mot bakgrund av den vida definitionen av vad som, enligt domstolens rättspraxis, utgör ”en inskränkning”, bland annat på hasardspelområdet där alla åtgärder som i olika grad är till nackdel för ekonomiska aktörer som önskar bedriva spelverksamhet, har ansetts vara inskränkande, (
28
) anser jag att denna fråga ska besvaras jakande.
61.
Den omtvistade åtgärden som medför särskilda skyldigheter för anbudsgivarna i Monti-upphandlingen i syfte att styrka deras ekonomiska stabilitet kan nämligen påverka möjligheterna att delta i nämnda upphandlingsförfarande och följaktligen potentiellt utgöra en inskränkning av etableringsfriheten. (
29
)
62.
Som kommissionen har påpekat i sitt yttrande har en potentiell koncessionsinnehavare, på grund av skyldigheten att lägga fram bevis för sin ekonomiska stabilitet genom intyg som lämnats av minst två finansinstitut, en skyldighet att inleda en bankrelation med två olika aktörer. Det rör sig om ett villkor som alla nya koncessionsinnehavare inte är beredda att uppfylla, eftersom det inte är nödvändigt att uppfylla det för deras verksamhet i övrigt och eftersom det kan medföra särskilda svårigheter.
63.
När det gäller frågan huruvida denna inskränkning har föreskrivits på ett diskriminerande sätt, kan det konstateras att det inte har fastställts – och inte heller tycks ha påståtts – att den omtvistade åtgärden endast avsåg en skyldighet för aktörer som var anbudsgivare i 2012 års upphandlingsförfarande och etablerade i andra medlemsstater. Tvärtom tyder de uppgifter som inkommit till domstolen på att den omtvistade åtgärden var tillämplig på alla aktörer som ville delta i det upphandlingsförfarande som inleddes 2012, oavsett var de var etablerade.
64.
Det verkar även, i brist på upplysningar som motsäger detta, som om kravet på att lämna intyg från två finansinstitut tillämpats på samma sätt avseende alla deltagare i nämnda upphandlingsförfarande.
65.
För det andra är det viktigt att precisera att de grunder som den nationella myndigheten har gjort gällande för att motivera de skyldigheter som åligger anbudsgivarna i syfte att styrka deras ekonomiska solvens kan motivera denna inskränkning.
66.
I detta hänseende följer av fast rättspraxis att begränsningar av hasardspel kan vara motiverade av tvingande skäl av allmänintresse, såsom att skydda konsumenter, förhindra bedrägerier eller förhindra att medborgarna lockas till överdrivna spelutgifter. Vad gäller den italienska lagstiftningen om hasardspel har EU-domstolen slagit fast att det allmänna syftet att bekämpa kriminalitet som hänger samman med hasardspel kan motivera de inskränkningar i tillämplig nationell lagstiftning som följer av dessa bestämmelser, (
30
) under förutsättning att nämnda inskränkningar iakttar proportionalitetsprincipen och att de medel som använts i detta hänseende undersöks på ett sammanhängande och systematiskt vis. (
31
)
67.
Det ankommer bland annat på de berörda medlemsstaterna att säkerställa att de medel som använts inom ramen för ett koncessionssystem är avsedda att säkerställa tillgång till och utövande av ekonomisk verksamhet inom den aktuella sektorn på likvärdiga villkor och på ett effektivt sätt.
68.
Det ska i förevarande fall erinras om att det inte är koncessionssystemet i sin helhet som ifrågasätts, utan de skyldigheter som gäller för anbudsgivarna, med stöd av punkt 3.2 i de administrativa bestämmelser som bilagts Monti-upphandlingen, i syfte att fastställa deras ekonomiska och finansiella stabilitet.
69.
Enligt min uppfattning råder det inget tvivel om att dessa krav, som inte bara syftar till att kanalisera hasardspelerbjudandet – och i slutändan till att begränsa den organiserade brottsligheten och de bedrägerier som är knutna till den illegala spelorganisationen – utan också till att, i spelarnas intresse, utöva en viss kontroll, eftersträvar ett legitimt mål. Det ska erinras om att domstolen på denna punkt tidigare uttryckligen har hänvisat till en utredning från den italienska regeringen av vilken det framgår att ”förbjuden och illegal spel- och vadhållningsverksamhet utgör ett betydande problem i Italien som en utvidgning av den tillåtna och reglerade verksamheten skulle kunna avhjälpa”. (
32
)
70.
Således ska för det tredje och i sista hand frågan ställas huruvida den aktuella åtgärden har föreskrivits i enlighet med proportionalitetsprincipen.
71.
Jag inleder med frågan huruvida den omtvistade åtgärden är ändamålsenlig, och övergår därefter till frågan huruvida åtgärden är proportionerlig.
72.
När det inledningsvis gäller huruvida den aktuella skyldigheten är ändamålsenlig är det enligt min uppfattning ganska uppenbart att sådana bankintyg som krävs enligt de omtvistade bestämmelserna, kan styrka anbudsgivarens finansiella kapacitet att utöva verksamheten att uppta vadhållningsinsatser för det fall denna skulle anförtros detta företag.
73.
Liksom kravet, vilket var föremål för målet som ledde till domen Dickinger och Ömer, (
33
) att en monopolinnehavare på området hasardspel ska inneha ett aktiekapital av en viss storlek, kan skyldigheten att lämna intyg från två bankinstitut säkerställa att aktören har en viss finansiell ställning och har förmåga att bemöta de anspråk som kan riktas mot honom från de vinnande speldeltagarna.
74.
Som den belgiska regeringen har gjort gällande i sina skrivelser innehåller all effektiv och sammanhängande reglering på området hasardspel nödvändigtvis bestämmelser i syfte att säkerställa de anbudsgivande tjänsteleverantörernas ekonomiska ställning.
75.
Vidare ska det, vad gäller huruvida den aktuella åtgärden är proportionerlig, erinras om att det, i princip, ankommer på den hänskjutande domstolen att mot bakgrund av de upplysningar som har lämnats till den, fastställa huruvida den aktuella åtgärden inte överskrider vad som är nödvändigt för att nå det eftersträvade målet. (
34
) Detta gäller i än högre grad då beslutet om hänskjutande innehåller få angivelser i detta hänseende.
76.
Domstolen skulle emellertid, för att kunna ge den hänskjutande domstolen ett så användbart svar som möjligt, kunna göra följande preciseringar beträffande de uppgifter som ska vara vägledande för bedömningen.
77.
För det första ankommer det på den nationella domstolen att fastställa huruvida det erhållande av bankintyg som krävs kan medföra en särskild ekonomisk börda eller faktiska organisatoriska svårigheter för de företag som avser att delta i ett upphandlingsförfarande i syfte att erhålla en koncession för att utöva verksamhet inom hasardspelsektorn.
78.
Det ska i förevarande fall påpekas att det inte finns någonting som visar att skyldigheten att lämna två intyg från europeiska banker utgör ett oöverstigligt krav för en tillförlitlig aktör som önskar utöva verksamheten att uppta vadhållningsinsatser. Det ska, avseende denna aspekt, erinras om att den hänskjutande domstolen begränsat sig till att ange att klaganden i det nationella målet ”av giltiga skäl” inte hade varit i stånd att lämna de erforderliga två bankintygen. Det kan emellertid anses tveksamt vilka dessa skäl är och huruvida den faktiska anledningen till den påstådda omöjligheten för klaganden i det nationella målet inte i realiteten beror på bristande ekonomisk tillförlitlighet. Det framgår nämligen av handlingarna i målet att det enda intyg som företaget UniqGroup har lämnat under alla omständigheter inte kunde styrka dess ekonomiska och finansiella ställning.
79.
För det andra ankommer det på den nationella domstolen att undersöka huruvida det, mot bakgrund av de skyldigheter som konkret åligger koncessionsinnehavarna, kan påstås att det aktuella kravet, med hänsyn till det utrymme som ska lämnas till medlemsstaterna i organisationen av hasardspelsektorn, går långt utöver vad som är nödvändigt.
80.
På denna sista punkt bör det erinras om att den ekonomiska verksamhetens särskilda karaktär inom hasardspelsektorn, vilken konstant har erkänts av domstolen och som, i övrigt, förklarar att denna sektor ännu inte har blivit föremål för harmoniseringsåtgärder, ska tillåta dessa att inrätta lämpliga verktyg som bland annat kan säkerställa verksamheten såväl avseende konsumentskydd som i syfte att förebygga bedrägerier och utvecklingen av kriminell verksamhet.
81.
I detta sammanhang kan den upphandlande myndigheten enligt min uppfattning inte klandras för att inte nöja sig med vilka förklaringar och intyg som helst för att säkerställa anbudsgivarnas ekonomiska och finansiella ställning. Sådana bankintyg som dem som krävs enligt den omtvistade åtgärden har i princip en mer tillförlitlig karaktär än den som lämnats av anbudsgivaren inom hasardspelsektorn.
IV – Förslag till avgörande
82.
Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen ska besvara tolkningsfrågorna från Tribunale di Reggio Calabria (domstolen i Reggio Calabria, Italien) enligt följande:
Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/18/EG av den 31 mars 2004 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster, och särskilt dess artikel 47, är inte tillämpligt på sådana nationella bestämmelser som de i det nationella målet, som – inom hasardspelsektorn – reglerar upphandlingsförfarandet i syfte att bevilja sådana koncessioner.
Etableringsfriheten enligt artikel 49 FEUF samt likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen ska tolkas så att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som, för beviljande av koncessioner inom hasardspelsektorn, utesluter aktörer som inte har varit i stånd att lämna intyg från två olika finansinstitut från upphandlingsförfarandet, i den mån detta villkor är förenligt med proportionalitetsprincipen. Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera att ett sådant krav mot bakgrund av omständigheterna i målet är motiverat och proportionerligt i förhållande till det eftersträvade målet.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Europaparlamentets och Rådets direktiv 2004/18/EG av den 31 mars 2004 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster (EUT L 134, s. 114).
(
3
)	För en mer detaljerad redogörelse av denna rättspraxis tillåter jag mig att hänvisa till mitt förslag till avgörande i målet som ledde till dom Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punkt 2).
(
4
)	Meddelande offentliggjort i GURI nr 88 av den 30 juli 2012, femte specialserien, s. 15, och i Europeiska unionens officiella tidning, s. 145, av den 31 juli 2012.
(
5
)	GURI nr 146, av den 26 juni 1931.
(
6
)	Ordinarie tillägg till GURI nr 302, av den 29 december 2000.
(
7
)	Dom av den 6 mars 2007, C‑338/04, C‑359/04 och C‑360/04, EU:C:2007:133.
(
8
)	Lagdekret av den 4 juli 2006 om nödåtgärder för ekonomisk och social återhämtning, för kontroll och rationalisering av de offentliga utgifterna, och ingripanden på området skatteintäkter och bekämpning av skattebedrägeri, som omvandlats till lag nr 248, av den 4 augusti 2006 (GURI nr 18, av den11 augusti 2006).
(
9
)	Dom av den 16 februari 2012, C‑72/10 och C‑77/10, EU:C:2012:80.
(
10
)	Lagdekret av den 2 mars 2012 om nödåtgärder på området skatteförenkling, effektivisering och förstärkning av kontrollförfaranden (GURI nr 52, av den 2 mars 2012, s. 1), omvandlad, efter ändring, till lag nr 44, av den 26 april 2012 (GURI nr 99, av den 28 april 2012, och ordinarie tillägg till GURI nr 85, s. 1 och följande sidor, samordnad text, s. 23 och följande sidor, nedan kallat 2012 års lagdekret).
(
11
)	Lag med bestämmelser om utformningen av statens årliga och fleråriga budget (2011 års stabilitetslag) [legge n. 220 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2011)], av den 13 december 2010 (ordinarie tillägg till GURI nr 297, av den 21 december 2010).
(
12
)	Se mitt förslag till avgörande i målet Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punkterna 27 och 28).
(
13
)	Se, bland annat, dom av den 22 januari 2015, Stanley International Betting och Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
(
14
)	C‑375/14, EU:C:2015:788, punkterna 40–45.
(
15
)	Se, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande i dom Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punkt 44).
(
16
)	Dom av den 16 februari 2012, C‑72/10 och C‑77/10, EU:C:2012:80.
(
17
)	Dom av den 22 januari 2015, C‑463/13, EU:C:2015:25.
(
18
)	Se, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punkterna 41 och 43).
(
19
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 27 oktober 1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, punkt 10), dom av den 26 oktober 2010, Schmelz (C‑97/09, EU:C:2010:632, punkt 28), och dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl. (C‑62/14, EU:C:2015:400, punkt 15).
(
20
)	Se, bland annat, dom av den 22 december 2008, Les Vergers du Vieux Tauves (C‑48/07, EU:C:2008:758, punkt 17).
(
21
)	Se, bland annat, dom av den 26 januari 1993, Telemarsicabruzzo m.fl. (C‑320/90–C‑322/90, EU:C:1993:26, punkt 6), beslut av den 9 april 2008, RAI (C‑305/07, ej publicerat, EU:C:2008:208, punkt 16), beslut av den 17 september 2009, Investitionsbank Sachsen-Anhalt (C‑404/08 och C‑409/08, ej publicerat, EU:C:2009:563, punkt 29), och beslut av den 3 juli 2014, Talasca (C‑19/14, EU:C:2014:2049, punkt 17).
(
22
)	Se, bland annat, dom av den 28 januari 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60).
(
23
)	Se, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punkt 46).
(
24
)	Beträffande skillnaden mellan ”offentligt tjänstekontrakt” och ”tjänstekoncession” enligt direktiv 2004/18 hänvisas särskilt till dom av den 10 mars 2011, Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler (C‑274/09, EU:C:2011:130, punkterna 23 och 29 och där angiven rättspraxis).
(
25
)	Se dom av den 3 juni 2010, Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
(
26
)	Europaparlamentets och rådets direktiv av den 26 februari 2014 om tilldelning av koncessioner (EUT 2014, L 94, s. 1).
(
27
)	I förevarande fall har klaganden i det nationella målet, under förhandlingen närmare bestämt angett att han under det senast räkenskapsåret har registrerat en omsättning på 14 miljoner euro.
(
28
)	Se, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punkterna 56–58 och där angiven rättspraxis).
(
29
)	Se, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punkt 64).
(
30
)	Se, bland annat, dom av den 22 januari 2015, Stanley International Betting et Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25, punkterna 48 och 49 och där angiven rättspraxis).
(
31
)	Se dom av den 28 januari 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
(
32
)	Se dom av den 6 mars 2007, Placanica m.fl. (C‑338/04, C‑359/04 och C‑360/04, EU:C:2007:133, punkt 56).
(
33
)	Dom av den 15 september 2011, C‑347/09, EU:C:2011:582, punkt 77.
(
34
)	Se, bland annat, dom av den 28 januari 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60, punkt 37 och där angiven rättspraxis).