62016CC0306
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
föredraget den 21 juni 2017 (
1
)
Mål C‑306/16
António Fernando Maio Marques da Rosa
mot
Varzim Sol– Turismo, Jogo e Animação SA
(begäran om förhandsavgörande från Tribunal da Relação do Porto (Portos appellationsdomstol, Portugal))
”Begäran om förhandsavgörande – Skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet – Direktiv 2003/88 – Artikel 5 – Veckovila – Nationell lagstiftning som föreskriver minst en vilodag per period om sju dagar – Skiftarbete – Period som överstiger sex arbetsdagar i följd”
I. Inledning
1.
Målet gäller en begäran om förhandsavgörande från Tribunal da Relação do Porto (Portos appellationsdomstol, Portugal). Den hänskjutande domstolen vill att domstolen ska tolka artiklarna 5 i direktiven 93/104/EG (
2
) och 2003/88/EG (
3
) som avser veckovila samt artikel 31 Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) som avser rättvisa arbetsförhållanden. Den hänskjutande domstolen undrar om den veckovila som en arbetstagare har rätt till enligt dessa bestämmelser ska ges senast den sjunde dagen efter sex arbetsdagar i följd.
2.
I förevarande förslag till avgörande kommer jag att förklara skälen till varför jag anser att denna fråga ska besvaras nekande och att den veckovisa vilodagen enligt dessa bestämmelser kan ges vilken dag som helst inom varje period om sju dagar.
II. Tillämpliga bestämmelser
A. Unionsrätt
3.
Direktiv 93/104 upphävdes och ersattes av direktiv 2003/88 med verkan från och med den 2 augusti 2004. (
4
) I tidsmässigt hänseende (rationae temporis) är delvis direktiv 93/104 och delvis direktiv 2003/88 tillämpligt på de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen. (
5
)
4.
Artikel 5 i direktiv 93/104 har rubriken ”Veckovila” och föreskriver följande:
”Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare under varje period om sju dagar får minst 24 timmars sammanhängande ledighet plus den 11 timmars dygnsvila som avses i artikel 3.
Om sakliga, tekniska eller arbetsorganisatoriska förhållanden berättigar det får en ledighet om minst 24 timmar tillämpas.”
5.
Artikel 5 i direktiv 2003/88 är identisk med artikel 5 i direktiv 93/104. (
6
)
B. Portugisisk rätt
1.
2003 års lag om arbete
6.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att direktiv 93/104 införlivades med den portugisiska rättsordningen i samband med att Código do Trabalho 2003 (
7
) (2003 års lag om arbete) antogs. I artikel 205.1 i lagen föreskrivs följande: (
8
)
”Arbetstagaren har rätt till minst en vilodag per vecka.”
7.
I artikel 206.1 i lagen anges följande:
”Utöver den veckovisa vilodag som föreskrivs i denna lag, får även en halv eller en hel vilodag ges för alla eller vissa av årets veckor.”
8.
Artikel 207.1 i lagen om arbete har följande lydelse:
”För varje obligatorisk veckovisa vilodag tillkommer en period på 11 timmar som motsvarar kortaste dygnsvilan enligt artikel 176.”
2.
2009 års lag om arbete
9.
Direktiv 2003/88 införlivades med den portugisiska rättsordningen i samband med att Código do Trabalho 2009 (
9
) (2009 års lag om arbete) antogs.
10.
I artikel 232.1 och 232.3 i lagen föreskrivs följande:
”1.   Arbetstagaren har rätt till minst en vilodag per vecka.
…
3.   En text som följer av ett kollektivavtal eller ett anställningsavtal får föreskriva en kompletterande, kontinuerlig eller diskontinuerlig, veckovila för alla eller vissa av årets veckor.”
11.
Artikel 233.1 och 233.2 i förevarande lag om arbete har följande lydelse:
”1.   Den obligatoriska veckovilan och en period på 11 timmar motsvarande den i artikel 214 föreskrivna dygnsvilan ska åtnjutas i anslutning till varandra.
2.   Den period på 11 timmar som avses i föregående punkt ska anses ha fullgjorts, helt eller delvis, vid kompletterande veckovila som åtnjuts i anslutning till den obligatoriska veckovilan.”
3.
Företagsavtalen
12.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att anställningsförhållandet mellan parterna i tvisten även reglerades genom två företagsavtal, från år 2002 respektive år 2003. (
10
) I dessa avtal föreskrivs bland annat att en arbetstagare som har en tjänst som klaganden i det nationella målet har rätt till två dagars veckovila i följd.
III. Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
13.
Klaganden i det nationella målet, António Fernando Maio Marques da Rosa, var anställd mellan år 1991 och år 2014 – sedan år 1999 som kassör – hos motpartsbolaget, Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA (nedan kallat Varzim Sol), som äger och driver ett kasino i Portugal. Kasinot är öppet alla dagar förutom den 24 och den 25 december och under ett visst antal timmar från eftermiddagen till morgonen.
14.
Vid tidpunkten för omständigheterna i det nationella målet hade Varzim Sols anställda som arbetade i spelhallarna rätt till två vilodagar i följd. Kassörerna, inklusive Maio Marques da Rosa, roterade mellan fyra existerande scheman enligt de arbetstider som Varzim Sol hade bestämt och tillkännagivit.
15.
Under åren 2008 och 2009 arbetade Maio Marques da Rosa ibland under sju dagar i följd. Från och med år 2010 ändrade Varzim Sol arbetstiden så att arbetstagarna inte arbetade mer än sex dagar i följd.
16.
Maio Marques da Rosas anställningsavtal upphörde den 16 mars 2014.
17.
Maio Marques da Rosa väckte talan mot Varzim Sol i syfte att få fastställt att bolaget inte hade beviljat honom de obligatoriska vilodagar han ansåg sig ha rätt till enligt den portugisiska lagstiftningen och enligt företagsavtalen. Han krävde ersättning och skadestånd som motsvarade den relevanta lönen för övertidsarbete för den sjunde dagen i följd som han hade varit tvungen att arbeta, för att han inte hade fått en andra vilodag per vecka och för att han inte hade erhållit kompensationsledighet.
18.
Eftersom domstolen i första instans ogillade talan, överklagade Maio Marques da Rosa till Tribunal da Relação do Porto (Portos appellationsdomstol).
19.
Den hänskjutande domstolen fann att det var oklart hur artiklarna 5 i direktiven 93/104 och 2003/88 skulle tolkas. Mot denna bakgrund beslutade den hänskjutande domstolen vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Ska, mot bakgrund av artikel 5 i … direktiv 93/104[…] … och artikel 5 i … direktiv 2003/88[…] … och mot bakgrund av artikel 31 i [stadgan], med avseende på arbetstagare som arbetar skift med roterande viloperioder i inrättningar som bedriver verksamhet samtliga dagar i veckan men som inte bedriver verksamhet kontinuerligt 24 timmar om dygnet, den obligatoriska vilodag som arbetstagarna har rätt till obligatoriskt ges varje sjudagarsperiod, det vill säga senast den sjunde dagen efter sex arbetsdagar i följd?
2)
Är det förenligt med dessa direktiv och bestämmelser att göra en tolkning som innebär att arbetsgivaren har rätt att, med avseende på nämnda arbetstagare, välja de dagar som arbetstagarna varje vecka ges den viloperiod som de har rätt till, varvid arbetstagarna kan tvingas att utan övertidsersättning utföra arbete under upp till tio dagar i följd (till exempel från onsdagen en vecka, som föregåtts av vila under måndagen och tisdagen, till fredagen efterföljande vecka, följd av vila under lördagen och söndagen)?
3)
Är det förenligt med dessa direktiv och bestämmelser att göra en tolkning som innebär att viloperioden på 24 sammanhängande timmar får ges vilken som helst av kalenderdagarna under en viss period av sju kalenderdagar och att även den efterföljande viloperioden på 24 sammanhängande timmar (till vilka ska läggas de 11 timmarna för dygnsvila) får ges vilken som helst av kalenderdagarna under den period av sju kalenderdagar som omedelbart följer på den föregående sjudagarsperioden?
4)
Är det förenligt med dessa direktiv och bestämmelser, med beaktande även av artikel 16 a i … direktiv 2003/88 …, att göra en tolkning som innebär att arbetstagarna i stället för att ges en viloperiod på 24 sammanhängande timmar (till vilka ska läggas de 11 timmarna för dygnsvila) för varje sjudagarsperiod, får ges två på varandra följande, eller inte på varandra följande, viloperioder på 24 sammanhängande timmar under vilken som helst av de fyra kalenderdagarna av en viss referensperiod på 14 kalenderdagar?”
20.
Skriftliga yttranden har avgetts av Maio Marques da Rosa, Varzim Sol, den portugisiska, den ungerska, den polska, den finländska och den svenska regeringen samt av Europeiska kommissionen. Vid förhandlingen, som hölls den 5 april 2017, yttrade sig den portugisiska regeringen och kommissionen muntligen.
IV. Bedömning
A. Tolkningsfrågornas föremål och de unionsrättsliga bestämmelser som ska tolkas
1.
Den första, den andra och den tredje tolkningsfrågan
21.
Genom den första, den andra och den tredje frågan, som ska prövas gemensamt, önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i om artiklarna 5 i direktiven 93/104 och 2003/88 samt artikel 31 i stadgan ska tolkas så, att den veckovisa viloperiod som arbetstagaren har rätt till ska ges senast den sjunde dagen efter sex arbetsdagar i följd eller om arbetsgivaren har rätt att under varje period om sju dagar välja när den veckovisa viloperioden infaller.
22.
Det ska inledningsvis konstateras att omständigheterna i det nationella målet delvis faller inom tillämpningsområdet för bestämmelserna i direktiv 93/104, som var gällande fram till den 1 augusti 2004, och delvis inom tillämpningsområdet för bestämmelserna i direktiv 2003/88, som med verkan från och med den 2 augusti 2004 utgör en kodifiering av bestämmelserna i direktiv 93/104. (
11
) Artiklarna 5 i dessa direktiv är dock identiskt utformade (
12
) och eftersom de svar som ska lämnas på den hänskjutande domstolens tre första frågor på grund av denna identitet är desamma oberoende av vilket direktiv som är tillämpligt kommer jag i det följande, i samband med frågornas besvarande, endast hänvisa till bestämmelserna i direktiv 2003/88. (
13
) Av samma anledning är dessutom domstolens tolkning av artikel 5 i direktiv 93/104 fullt överförbar på artikel 5 i direktiv 2003/88. (
14
)
23.
Det ska dessutom konstateras att den första frågan avser specifikt ”arbetstagare som arbetar skift med roterande viloperioder i inrättningar som bedriver verksamhet samtliga dagar i veckan men som inte bedriver verksamhet kontinuerligt 24 timmar om dygnet”. Denna formulering aktualiserar frågan huruvida artikel 17.4 a i direktiv 2003/88 är relevant i förevarande fall. Enligt bestämmelsen får bland annat avvikelser från artikel 5 i samma direktiv göras i fråga om skiftarbete. (
15
)
24.
Den hänskjutande domstolen har emellertid inte angett om den anser att Maio Marques da Rosa, inom ramen för sin anställning vid Varzim Sol, borde anses som en skiftarbetare i den mening som avses i artikel 2 led 6 i direktiv 2003/88 och/eller om han, vid detta bolag, utförde skiftarbete i den mening som avses i artikel 2 led 5 i direktivet. (
16
) Den hänskjutande domstolen har för övrigt inte lämnat någon uppgift om att det i portugisisk rätt föreskrivs avvikelser från artikel 5 i direktiv 2003/88 i fråga om skiftarbete, såsom är tillåtet enligt artikel 17.4 a i direktivet. (
17
) Den hänskjutande domstolen har nämligen varken hänvisat till den sistnämnda bestämmelsen eller till de bestämmelser i portugisisk rätt som Maio Marques da Rosa åberopade och som avser skiftarbetare. (
18
)
25.
Under dessa förhållanden utgår jag från att portugisisk rätt inte föreskriver någon avvikelse från artikel 5 i direktiv 2003/88 i fråga om skiftarbete, (
19
) i enlighet med artikel 17.4 a i direktivet och från att den sistnämnda bestämmelsen således inte är relevant för att pröva det nationella målet.
26.
Den hänskjutande domstolen har inte heller lämnat någon uppgift om att det i de företagsavtal som reglerade anställningsförhållandet mellan parterna i det nationella målet fanns bestämmelser med avvikelser från artikel 5 i direktiv 2003/88 i enlighet med artikel 18 i direktivet. (
20
) Tvärtom framgår det av beslutet om hänskjutande att avtalen gav Maio Marques da Rosa ytterligare en vilodag per vecka utöver den som föreskrivs i artikel 5 i direktiv 2003/88. (
21
) Avtalen gav med andra Maio Marques da Rosa ett mer omfattande skydd än det som föreskrivs i artikel 5. (
22
)
27.
Mot bakgrund av det anförda anser jag att den första, den andra och den tredje frågan inte avser det fall där den nationella rätten eller kollektivavtal tillåter avvikelser från artikel 5 i direktiv 2003/88, i enlighet med artikel 17.4 a och artikel 18 i direktivet, utan frågorna avser snarare den allmänna situation som endast regleras i artikel 5 i direktivet. Den hänskjutande domstolen har själv påpekat att bestämmelserna i 2003 och 2009 års lag om arbete och de företagsavtal som är tillämpliga i det nationella målet ska tolkas i enlighet med den sistnämnda artikeln.
28.
Den hänskjutande domstolen önskar slutligen genom sin andra fråga få klarhet i om en situation där en arbetstagare kan bli skyldig att utföra arbete upp till tio dagar i följd utan övertidsersättning är förenlig med artikel 5 i direktiv 2003/88 och artikel 31 i stadgan.
29.
Det framgår av domstolens praxis att med undantag för det särskilda fall beträffande årlig betald semester som föreskrivs i artikel 7.1 i direktiv 2003/88, regleras endast vissa aspekter av arbetstidens förläggning i nämnda direktiv. Det är därför i princip inte tillämpligt på arbetstagares lön. (
23
) Frågan om och, i förekommande fall, i vilken utsträckning Maio Marques da Rosa har rätt till övertidsersättning, såsom han påstår, (
24
) är inte beroende av direktiv 2003/88, utan eventuellt av de relevanta bestämmelserna i nationell rätt och tillämpliga företagsavtal.
30.
Sammanfattningsvis ska de tre första frågorna förstås som om syftet med dem är att få klarhet i huruvida artikel 5 i direktiv 2003/88 och artikel 31 i stadgan ska tolkas så, att den veckovisa viloperioden ska infalla senast den sjunde dagen efter sex arbetsdagar i följd.
2.
Den fjärde tolkningsfrågan
31.
Genom den fjärde frågan önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i tolkningen av artikel 16 a i direktiv 2003/88 enligt vilken medlemsstaterna får föreskriva, för tillämpningen av artikel 5, en beräkningsperiod som inte överstiger 14 dagar. (
25
)
32.
Den hänskjutande domstolen har inte lämnat någon uppgift om att Republiken Portugal har använt sig av möjligheten, som föreskrivs i artikel 16 a i direktiv 2003/88, att föreskriva en sådan beräkningsperiod för tillämpningen av artikel 5 i direktivet. Såväl Maio Marques da Rosa, den portugisiska regeringen som kommissionen har angett att den möjligheten inte har utnyttjats i den portugisiska lagstiftningen.
33.
Mot bakgrund av dessa omständigheter föreslår jag att domstolen, i enlighet med fast rättspraxis, konstaterar att den fjärde frågan inte kan tas upp till sakprövning. (
26
)
B. Tolkningen av artikel 5 i direktiv 2003/88 och artikel 31.2 i stadgan
34.
Enligt artikel 5 i direktiv 2003/88 ska medlemsstaterna säkerställa att varje arbetstagare under varje period om sju dagar får minst 24 timmars sammanhängande ledighet (nedan kallad den veckovisa viloperioden) plus den elva timmars dygnsvila som avses i artikel 3.
35.
Maio Marques da Rosa och den portugisiska regeringen har hävdat att enligt artikel 5 i direktiv 2003/88 ska den veckovisa viloperioden infalla senast den sjunde dagen efter sex arbetsdagar i följd. Varzim Sol, den ungerska, den polska, den finländska och den svenska regeringen samt kommissionen anser däremot att bestämmelsen endast föreskriver att en viloperiod på minst 35 timmar (
27
) ska ges för varje period om sju dagar och att den veckovisa viloperioden således kan infalla när som helst under perioden om sju dagar.
36.
Det ska först konstateras att uttrycket ”varje period om sju dagar” i artikel 5 i direktiv 2003/88 inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar och ska därmed, enligt domstolens praxis, ges en självständig och enhetlig tolkning inom hela unionen. (
28
)
37.
Av de skäl som anges nedan ansluter jag mig till tolkningen att artikel 5 i direktiv 2003/88 inte kräver att den veckovisa viloperioden nödvändigtvis ska infalla senast den sjunde dagen efter sex arbetsdagar i följd, utan att det följer av förevarande bestämmelse att viloperioden ska infalla inom varje period om sju dagar. Denna tolkning innebär att enligt förevarande bestämmelse kan en arbetstagare i princip var tvungen att arbeta tolv dagar i följd, (
29
) under förutsättning att övriga minimikrav i direktiv 2003/88 iakttas, bland annat minimikraven avseende dygnsvila och begränsningen av veckoarbetstiden. (
30
)
38.
För det första anser jag att denna slutsats följer av en bokstavstolkning av artikel 5 i direktiv 2003/88. Uttrycket ”varje period om sju dagar” åsyftar nämligen inte en särskild tidpunkt då den veckovisa viloperioden ska inträda, utan det hänvisar snarare till en tidslängd (sju dagar) inom vilken en viloperiod ska infalla. I lydelsen av bestämmelsen nämns inte heller ”arbetsdagar i följd”, utan det krävs tvärtom att den veckovisa viloperioden ges under varje period om sju dagar, oavsett om och i vilken uträckning arbetstagaren har arbetat under dessa sju dagar. (
31
)
39.
Enligt min mening följer det härav att begreppet ”period om sju dagar” i artikel 5 i direktiv 2003/88 inte betecknar en period vars början är föränderlig så att den börjar löpa efter varje veckovis viloperiod, såsom Maio Marques da Rosa och den portugisiska regeringen tycks anse, utan det betecknar snarare bestämda perioder som följer på varandra. (
32
)
40.
För det andra ska det noteras att i andra unionsrättsliga texter har unionslagstiftaren uttryckligen ålagt medlemsstaterna att säkerställa arbetstagarna en viloperiod efter en viss tidsperiod. (
33
) Den omständigheten att unionslagstiftaren valde en mer flexibel formulering av artikel 5 i direktiv 2003/88 visar enligt min mening att lagstiftaren inte ville att den veckovisa viloperioden enligt denna artikel skulle infalla efter ett visst antal arbetsdagar i följd. (
34
) Den tolkning som Maio Marques da Rosa och den portugisiska regeringen förespråkar, nämligen att artikel 5 begränsar antalet arbetsdagar i följd till sex, har inte stöd i någon av språkversionerna av direktiv 2003/88. (
35
)
41.
För det tredje bekräftar enligt min mening förarbetena till direktiv 93/104, som har ersatts av direktiv 2003/88, (
36
) att artikel 5 i direktivet syftar till att säkerställa arbetstagarna en minimitid för veckovila samtidigt som de nationella lagstiftarna och arbetsmarknadens parter ges ett visst handlingsutrymme när det gäller arbetstidens förläggning. (
37
) Det är även förevarande uppfattning som ligger till grund för kommissionens dokument om medlemsstaternas införlivande av direktiven 93/104 och 2003/88. (
38
) Även om det i den ursprungliga versionen av artikel 5 i direktiv 93/104 angavs att söndag var en vilodag, föreskrev den endast att minimitiden för veckovilan ”i princip” skulle omfatta söndagen. (
39
)
42.
Slutligen anser jag att den omständigheten att det ska infalla en veckovis viloperiod inom varje period om sju dagar, är förenligt med det viktigaste syftet med direktiv 2003/88, såsom det fastställts av domstolen, nämligen att säkerställa ett effektivt skydd för arbetstagarnas säkerhet och hälsa. (
40
) Det ska i detta avseende noteras att artikel 5 i direktiv 2003/88 endast utgör den grundläggande bestämmelsen som är tillämplig på samtliga arbetstagare. Till förevarande bestämmelse tillkommer särskilda bestämmelser för verksamhetssektorer som kännetecknas av en viss svårighetsgrad eller särskilda risker. (
41
)
43.
Vad gäller artikel 31 i stadgan, som även åsyftas i tolkningsfrågorna, har varje arbetstagare, enligt artikel 31.2, rätt till bland annat veckovila. Det framgår av förklaringarna avseende stadgan (
42
) att förevarande punkt grundas på direktiv 93/104 och artikel 2 i europeiska sociala stadgan (
43
) och punkt 8 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter. (
44
)
44.
Under dessa omständigheter ska det avseende rätten till veckovila anses att innebörden i artikel 31.2 i stadgan motsvarar innebörden i artikel 5 i direktiv 2003/88. Det följer härav att artikel 31.2 i stadgan inte kan ge några ytterligare uppgifter som är användbara för den begärda tolkningen av artikel 5 i direktiv 2003/88.
45.
Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att artikel 5 i direktiv 2003/88 och artikel 31 i stadgan ska tolkas så, att de inte kräver att en viloperiod infaller senast den sjunde dagen efter sex arbetsdagar i följd, utan att en sådan viloperiod infaller inom varje period om sju dagar. Förevarande tolkning är även giltig för artikel 5 i direktiv 93/104. (
45
) Denna tolkning innebär att enligt förevarande bestämmelse kan en arbetstagare i princip var tvungen att arbeta tolv dagar i följd, under förutsättning av övriga minimikrav i direktiv 2003/88 iakttas, bland annat minimikraven avseende dygnsvila och begränsningen av veckoarbetstiden. (
46
)
46.
Med beaktande av att den harmonisering som görs genom direktiv 2003/88 är av minimikaraktär, är medlemsstaterna fria att föreskriva nationella bestämmelser som ger arbetstagarna ett mer omfattande skydd avseende veckovilan än det som ges i direktiv 2003/88. Såsom uttryckligen framgår av artikel 15 i direktivet, ska inte direktivet påverka medlemsstaternas rätt att tillämpa eller införa lagar eller andra författningar som bättre skyddar arbetstagarnas hälsa och säkerhet. (
47
) Det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra om och i vilken utsträckning sådana bestämmelser som ger ett mer omfattande skydd föreskrivs i den portugisiska lagstiftningen (
48
) och/eller i de företagsavtal som är tillämpliga i det nationella målet. (
49
)
V. Förslag till avgörande
47.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som ställts av Tribunal da Relação do Porto (Portos appellationsdomstol, Portugal) på följande sätt:
Artikel 5 i rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden, artikel 5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden samt artikel 31 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas så, att de inte kräver att den veckovisa viloperioden ska ges senast den sjunde dagen efter sex arbetsdagar i följd, utan att viloperioden ges inom varje period om sju dagar.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Rådets direktiv av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EGT L 307, 1993, s. 18), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/34/EG av den 22 juni 2000 (EGT L 195, 2000, s. 41).
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EUT L 299, 2003, s. 9).
(
4
)	Se artiklarna 27 och 28 i direktiv 2003/88.
(
5
)	Målet vid den nationella domstolen avser perioden 1991–2014. Se punkterna 13–17 och 22 i förevarande förslag till avgörande.
(
6
)	I den ursprungliga versionen av artikel 5 i direktiv 93/104 föreskrevs det i andra stycket att ”[d]en minimitid för vila som avses i första stycket skall i princip omfatta söndag”. Stycket togs dock bort genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/34/EG av den 22 juni 2000 om ändring av rådets direktiv 93/104/EG om arbetstidens förläggning i vissa avseenden för att täcka sektorer och verksamheter som inte omfattas av det direktivet (EGT L 195, 2000, s. 41), efter domen av den 12 november 1996, Förenade kungariket/rådet (C‑84/94, EU:C:1996:431), genom vilken domstolen ogiltigförklarade förevarande stycke.
(
7
)	Den hänskjutande domstolen hänvisar till artikel 2 f i lag 99/2003 av den 27 augusti 2003.
(
8
)	Den portugisiska regeringen har även påpekat att rätten till veckovila även föreskrivs i artikel 59 d i Republiken Portugals konstitution.
(
9
)	Den hänskjutande domstolen har hänvisat till artikel 2 n i lag nr 7/2009 av den 12 februari 2009.
(
10
)	Företagsavtal mellan Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA, och Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (fackförbundet för kasinoanställda med flera, Portugal), offentliggjort i Boletim do Trabalho e do Emprego nr 22 år 2002 och i Boletim do Trabalho e do Emprego nr 29 nr år 2003, med ändringar och konsoliderad version i Boletim do Trabalho e do Emprego nr 31 år 2007.
(
11
)	Se skäl 1 i direktiv 2003/88 och ovan punkt 3.
(
12
)	Se ovan punkt 5.
(
13
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 november 2010, Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, punkt 32).
(
14
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punkt 22).
(
15
)	Se, även, artikel 17.2.2.3 a i direktiv 93/104.
(
16
)	Enligt led 6 har skiftarbetare i detta direktiv betydelsen ”varje arbetstagare vars arbetsschema ingår i skiftarbete”. Enligt led 5 har skiftarbete betydelsen ”varje metod att dela in arbetet i skift varigenom arbetstagare avlöser varandra vid samma arbetsplatser enligt en viss arbetsgång, även då denna är roterande; skiften kan vara kontinuerliga eller diskontinuerliga; metoden kan medföra att arbetstagare måste arbeta vid olika tider under en given period av dagar eller veckor”. Se, även, artikel 2 led 5 och 6 i direktiv 93/104.
(
17
)	Såväl Maio Marques da Rosa som kommissionen har hävdat att den portugisiska lagstiftaren inte har använt sig av den möjlighet som föreskrivs i artikel 17.4 a i direktiv 2003/88 att göra avvikelser från artikel 5 i fråga om skiftarbete, vilket inte har bestridits av någon part som inkommit med yttranden till domstolen. Varzim Sol och den portugisiska regeringen har mer generellt angett att de avvikelser som föreskrivs i artiklarna 17 och 18 i direktiv 2003/88 inte är relevanta i förevarande fall.
(
18
)	Maio Marques da Rosa har bland annat åberopat artikel 189.5 i 2003 års arbetslag och artikel 221.5 i 2009 år arbetslag, medan Varzim Sol har hävdat att bestämmelserna inte är tillämpliga på Maio Marques da Rosa, eftersom han inte omfattades av bestämmelserna om kontinuerligt skiftarbete. Enligt Maio Marques da Rosas skriftliga yttranden föreskriver dessa bestämmelser bland annat, när det gäller kontinuerligt skiftarbete, en rätt till minst ”en vilodag inom varje period om sju dagar”.
(
19
)	Enligt domstolens praxis måste medlemsstaterna välja att använda sig av möjligheten enligt artikel 17 och 18 i direktiv 2003/88 att göra undantag från kraven i bland annat artikel 5 i direktivet för att kunna utnyttja nämnda möjlighet. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 oktober 2010, Accardo m.fl. (C‑227/09, EU:C:2010:624, punkt 51). Se även, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Wathelet i målet Hälvä m.fl. (C‑175/16, EU:C:2017:285, punkt 89).
(
20
)	Enligt artikel 18 får avvikelser göras från bland annat artikel 5 genom kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter på nationell eller regional nivå eller genom kollektivavtal på en lägre nivå om det tillåts genom sådana avtal, på villkor att motsvarande kompensationsledighet beviljas de berörda arbetstagarna eller – i undantagsfall, när det inte är möjligt att bevilja sådan ledighet av objektiva skäl – att de berörda arbetstagarna ges lämpligt skydd. Se, även, artikel 17.3 i direktiv 93/104. Den portugisiska regeringen har påpekat att den portugisiska lagstiftningen inte föreskriver någon avvikelse från artikel 5 i direktiv 2003/88 genom avtal eller kollektivavtal.
(
21
)	Se ovan punkt 12.
(
22
)	Enligt artikel 15 i direktiv 2003/88 ska direktivet bland annat inte påverka medlemsstaternas rätt att underlätta eller tillåta tillämpningen av kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter som bättre skyddar arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Se nedan punkt 46.
(
23
)	Se dom av den 10 september 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punkterna 48 och 49 och där angiven rättspraxis).
(
24
)	Se ovan punkt 17.
(
25
)	Se, även, artikel 16 led 1 i direktiv 93/104.
(
26
)	Se dom av den 10 mars 2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, punkt 115), där det bland annat framgår att den hänskjutande domstolen ska ange de närmare skälen som föranlett den att ställa sig frågor om tolkningen av vissa unionsbestämmelser och skälen till att den anser det nödvändigt att ställa tolkningsfrågor till EU-domstolen. Dessutom har Varzim Sol hävdat att formuleringen av den fjärde frågan, som följde efter förslag från förevarande part, finns ett skrivfel, eftersom ”fyra” i meningen ”de fyra kalenderdagarna av en viss referensperiod” kom med av misstag. Se ovan punkt 19. Med beaktande av att frågan inte kan tas upp till sakprövning anser jag inte att det är nödvändigt för domstolen att uttala sig om detta.
(
27
)	Nämligen 24 timmars veckovila plus de elva timmars dygnsvila som föreskrivs i artikel 3 i direktiv 2003/88. Enligt artikel 5 andra stycket i direktivet får en ledighet om minst 24 timmar tillämpas om sakliga, tekniska eller arbetsorganisatoriska förhållanden berättigar det.
(
28
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 april 2012, DR och TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, punkt 33 och där angiven rättspraxis). Uttrycket ”varje period om sju dagar” i artiklarna 5 i direktiven 2003/88 och 93/104 återfinns i Internationella arbetsorganisationens konventioner nr 14 och 106 om veckovila (den förstnämnda avser arbete inom industrin och den sistnämnda avser arbete i handeln och på kontor), antagna i Geneve den 17 november 1921 respektive den 26 juni 1957. Se artikel 2.1 i 1921 års konvention och artikel 6.1 i 1957 års konvention. Se, även, nionde skälet i direktiv 93/104 och skäl 6 i direktiv 2003/88, i vilka det hänvisas till Internationella arbetsorganisationens principer när det gäller arbetstidens förläggning. Se även punkt 10 i motiveringen till det förslag som ledde till antagandet av direktiv 93/104, framlagt av kommissionen den 20 september 1990 (KOM(90) 317 slutlig).
(
29
)	Exempelvis från tisdag en viss vecka, som föregås av en vilodag på måndagen, till och med lördagen efterföljande veckan, varpå en vilodag följer på söndagen. I en situation som i förevarande fall, där den nationella lagstiftningen eller kollektivavtalen föreskriver en rätt till två vilodagar per vecka i följd, innebär förevarande tolkning att arbetstagaren kan bli skyldig att arbeta tio dagar i följd. Se ovan punkterna 7, 10 och 12.
(
30
)	Se artiklarna 3 och 6 i direktivet.
(
31
)	Se, avseende begreppen ”arbetstid” och ”viloperiod”, artiklarna 2 led 1 och 2 i direktiven 2003/88 och 93/104 och dom av den 3 oktober 2000, Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, punkt 47), och dom av den 10 september 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punkterna 25–28 och där angiven rättspraxis).
(
32
)	Se domen av den 12 november 1996, Förenade kungariket/rådet (C‑84/94, EU:C:1996:431, punkt 62) där ”beräkningsperioden på sju dagar” nämns. Vad gäller den dygnsvila som föreskrivs i artikel 8.1 i rådets förordning (EEG) nr 3820/85 av den 20 december 1985 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter (EGT L 370, 1985, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 3, s. 113), har domstolen slagit fast uttrycket ”varje tjugofyratimmarsperiod” i artikeln, avser varje tjugofyratimmarsperiod som börjar när föraren aktiverar färdskrivaren efter en vecko- eller dygnsvila. Se dom av den 2 juni 1994, Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, punkterna 22–27). Jag anser dock att denna tolkning inte är överförbar på artikel 5 i direktiv 2003/88. I domen framhöll nämligen domstolen det särskilda syftet att säkerställa vägsäkerheten, vilket inte är relevant inom ramen för direktiv 2003/88.
(
33
)	Se, bland annat, artikel 8.6 andra stycket i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 561/2006 av den 15 mars 2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet och om ändring av rådets förordningar (EEG) nr 3821/85 och (EG) nr 2135/98 samt om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3820/85 (EUT L 102, 2006, s. 1), i vilken det föreskrivs att ”[e]n veckovila skall inledas senast efter sex 24-timmarsperioder räknat från slutet av föregående veckovila” (min kursivering). Se, även, artikel 7 första stycket i förordningen.
(
34
)	Se skäl 15 i direktiv 2003/88 där det anges att med hänsyn till att arbetstidens förläggning antagligen medför problem inom företagen verkar det önskvärt att tillåta flexibilitet vid tillämpningen av vissa bestämmelser i detta direktiv samtidigt som man tryggar efterlevnaden av principerna om arbetstagarnas hälsa och säkerhet.
(
35
)	Med undantag för den ungerska språkversionen, kan de olika språkversionerna enligt min mening delas upp i två grupper. I majoriteten av språkversionerna anges att den veckovisa viloperioden ska ges för varje period om sju dagar. Se, bland annat, den engelska språkversionen (”per each seven-day period”) och den tyska språkversionen (”pro Siebentageszeitraum”). Se, även, den bulgariska, den spanska, den tjeckiska, den danska, den estniska, den grekiska, den italienska, den nederländska, den slovakiska, den finländska och den portugisiska språkversionen. De andra språkversionerna återspeglar den franska språkversionen i viken det anges att den veckovisa viloperioden ska ges under varje period om sju dagar (”au cours de chaque période de sept jours”). Den ungerska betydelsen är mer tvetydig, i och med att uttrycket ”hétnaponként” kan betyda antingen slutet på en period om sju dagar eller under en period om sju dagar.
(
36
)	Se ovan punkt 3.
(
37
)	Se, bland annat punkterna 1, 2, 16 och 35 i motiveringen till det förslag som ledde till antagandet av direktiv 93/104 (nämnt ovan i fotnot 28), där uttrycket ”minimivila per vecka” förekommer vid flera tillfällen och där bland annat kommissionen framhöll ”vikten av flexibelt arbete som gör det möjligt för företag att anpassa sig till konkurrensvillkoren och förbättra sin konkurrenskraft”. Se, även, punkt 2.10 i Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande av den 18 december 1990 om förslaget till rådets direktiv om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EGT C 60, 1991, s. 26), i vilken det framgår att ”[v]iloperioden borde beräknas varje vecka.” Se även, vad gäller antagandet av direktiv 2003/88, meddelande från kommissionen av den 15 januari 2004 till rådet, Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt regionkommittén samt arbetsmarknadens parter inom gemenskapen om översynen av direktiv 93/104 (KOM(2003) 843 slutlig/2, s. 3). Däri framgår att direktiv 93/104 föreskriver ”[m]inimiviloperiod på minst 24 timmar per sjudagarsperiod”.
(
38
)	Se kommissionens rapport av den 1 december 2000, Lägesrapport för genomförandet av rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (”Arbetstidsdirektivet”) (KOM(2000) 787 slutlig, punkt 6, s. 14), och arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar av den 21 december 2010, Detailed report on the implementation by the Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain asepcts of the organisation of working time (”The working time directive”) (SEC(2010) 1611 slutlig, punkt 6.1.5, s. 102). I det sistnämnda dokumentet angav kommissionen bland annat att ”the Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week. … These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period …”.
(
39
)	Se ovan fotnot 6. Se, även, tionde skälet i direktiv 93/104, i dess ursprungliga lydelse, där det framgår att ”[d]et står varje medlemsstat helt fritt att avgöra huruvida söndagen skall omfattas av veckovilan, och i så fall i vilken utsträckning.” När direktiv 93/104 antogs föreslog Europaparlamentet att medlemsstaterna skulle säkerställa att alla arbetstagare ”i princip skulle [få] vila under helgen och de lagstadgade helgdagarna …”. Förslaget fick dock inte rådets och kommissionens stöd. Se, bland annat, Europaparlamentets yttrande vid första behandlingen av den 20 februari 1991 (ändring nr 14) (EGT C 72, 1991, s. 86), kommissionens ståndpunkt beträffande parlamentets förslag till ändringar vid första behandlingen, framlagt den 23 april 1991 (KOM(91) 130 slutlig) och rådets gemensamma ståndpunkt av den 30 juni 1993 (doc 7253/2/93 SOC 196).
(
40
)	Se, bland annat, dom av den 9 september 2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, punkt 92), och dom av den 14 oktober 2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, punkt 37), i vilka det även framgår att varje arbetstagare ska ha rätt till adekvata raster. Rasterna ska inte bara vara effektiva i den meningen att de berörda personerna ges möjlighet att vila sig och återfå krafterna till följd av den trötthet som deras arbete har gett upphov till. Rasterna ska även vara förebyggande genom att i möjligaste mån minska risken för den försämring av arbetstagarnas säkerhet och hälsa som ackumulerad arbetstid utan nödvändig vila kan leda till.
(
41
)	Se, bland annat, vad gäller vägtransportområdet, artiklarna 6–8 i förordning nr 561/2006.
(
42
)	EUT C 303, 2007, s. 17.
(
43
)	Europeiska sociala stadgan, undertecknades i Turin den 18 oktober 1961 och reviderades i Strasbourg den 3 maj 1996. I artikel 2 punkt 5 föreskrivs bland annat att ”parterna [åtar sig] … att sörja för en veckovila som om möjligt sammanfaller med den veckodag som av tradition eller sedvänja i vederbörande land eller trakt är erkänd som vilodag”.
(
44
)	Gemenskapsstadgan om arbetstagares rättigheter, vilken antogs i samband med Europeiska rådets möte den 9 december 1989 i Strasbourg. I punkt 8 föreskrivs följande: ”Varje arbetstagare i gemenskapen skall ha rätt till en viloperiod varje vecka och till en årlig betald semester vars längd gradvis bör harmoniseras i enlighet med nationell praxis”. Se, även, dom av den 19 september 2013, omprövning kommissionen/Strack (C‑579/12 RX-II, EU:C:2013:570, punkt 27).
(
45
)	Se ovan punkt 22.
(
46
)	Se ovan punkt 37 och fotnot 30.
(
47
)	Enligt bestämmelsen kan även medlemsstaterna tillåta tillämpningen av kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter som bättre skyddar arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Se, avseende att den harmonisering som infördes genom direktiven 93/104 och 2003/88 är av minimikaraktär, dom av den 12 november 1996, Förenade kungariket/rådet (C‑84/94, EU:C:1996:431, punkt 42), och dom av den 26 juni 2001, BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, punkt 55).
(
48
)	Det förefaller som om den portugisiska regeringen har angett att ett mer omfattande skydd skulle kunna följa av bestämmelserna om ändring av arbetstider för skiftarbetare, som föreskrivs i artikel 221.4 i den portugisiska lagen om arbete, enligt vilka det är förbjudet att ändra arbetstider om inte ändringen föregås av en dag av veckovila.
(
49
)	Se ovan punkterna 12 och 26.