62002CC0058_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Euroopan yhteisöjen komissio vaatii esillä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Espanjan kuningaskunta ei ole asetetun määräajan kuluessa antanut eikä julkaissut tarvittavia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä pannakseen asianmukaisesti täytäntöön ehdolliseen pääsyyn perustuvien tai ehdollisen pääsyn sisältävien palvelujen oikeussuojasta 20 päivänä marraskuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/84/EY;(2) jäljempänä direktiivi.
2. Espanjan hallituksen vastaus sisältää yhden oikeudellisesti merkittävän näkökohdan. Espanjan hallitus vetoaa nimittäin nykyiseen Espanjan lainsäädäntöön, sellaisena kuin kansallinen rikostuomioistuin on tulkinnut sitä. Direktiivissä edellytetty suoja on sen mukaan toteutettu jo tämän perusteella.
3. Esillä olevassa asiassa on tutkittava, missä olosuhteissa jäsenvaltio voi jättää panematta muodollisesti täytäntöön jonkin säännöksen, vaikka direktiivissä edellytetään rangaistuksen säätämistä tietystä täsmällisesti määritellystä teosta.
4. Muilta osin Espanjan hallitus viittaa alustavaan esitykseen rikoslain muuttamiseksi, jolla direktiivi on tarkoitus panna täytäntöön. Tällä alustavalla esityksellä ei voi esillä olevassa asiassa olla merkitystä. Arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä. Myöhemmin annettu tai vielä annettava lainsäädäntö ei voi näin ollen myöskään poistaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio ei voi koskaan vedota myöskään kansallisessa oikeudessa säädettyihin menettelyihin oikeuttaakseen EY-direktiivin täytäntöönpanemisen vasta määräajan päätyttyä.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Yhteisön oikeus
5. Direktiivin 98/84/EY 1 artiklan mukaan tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden säännöksiä, jotka koskevat toimia sellaisia laittomia laitteita vastaan, joilla voidaan päästä suojattuihin palveluihin luvattomasti.
6. Direktiivin 2 artiklassa annetaan suojattujen palvelujen määritelmä. Niillä tarkoitetaan ”jotain seuraavista maksullisista palveluista, mikäli ne toimitetaan ehdollisen pääsyn perusteella:
– televisiolähetykset sellaisina, kuin ne on määritelty direktiivin 89/552/ETY 1 artiklan a alakohdassa;
– radiolähetykset, jotka ovat yleisön vastaanotettaviksi tarkoitettuja radio-ohjelmia, jotka on lähetetty johtojen välityksellä tai radioteitse, mukaan lukien satelliittilähetykset;
– tietoyhteiskunnan palvelut teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22 päivänä kesäkuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä,
tai omana palvelunaan pidettävää ehdollisen pääsyn tarjoamista mainittuihin palveluihin.”
Lisäksi direktiivin 2 artiklan mukaan tarkoitetaan ”’ehdollisella pääsyllä’ kaikkia teknisiä toimenpiteitä ja/tai järjestelyjä, joilla pääsy suojattuun ymmärrettävässä muodossa olevaan palveluun tehdään riippuvaiseksi etukäteen annetusta yksilöllisestä luvasta”.
7. Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on kiellettävä alueellaan seuraavat toimet:
a) laittomien laitteiden valmistaminen, tuonti, levittäminen, myynti, vuokraus tai hallussapito kaupallisessa tarkoituksessa;
b) laittoman laitteen asentaminen, huolto tai vaihtaminen kaupallisessa tarkoituksessa;
c) kaupallisen viestinnän käyttö laittomien laitteiden käytön edistämiseksi.”
8. Direktiivin 5 artiklassa asetetaan seuraavat seuraamuksia ja oikeuskeinoja koskevat vaatimukset 4 artiklassa lueteltujen kieltojen soveltamiseksi:
”1. Seuraamusten on oltava tehokkaita, vakuuttavia ja sääntöjen vastaisen toiminnan mahdolliseen vaikutukseen suhteutettuja.
2. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen sen, että suojattujen palvelujen tarjoajat, joiden etuihin niiden alueella harjoitettu 4 artiklassa täsmennetty sääntöjen vastainen toiminta vaikuttaa, voivat turvautua asianmukaisiin oikeuskeinoihin, muun muassa vahingonkorvauskanteen nostamiseen ja kieltotuomion tai muun ehkäisevän toimenpiteen hakemiseen sekä tarvittaessa pyytää laittomien laitteiden poistamista markkinoilta.”
B Kansallinen oikeus
9. Espanjan hallitus mainitsee vastauskirjelmässään joitakin Espanjan rikoslain säännöksiä, joilla on merkitystä direktiivin täytäntöönpanon kannalta.
10. Se viittaa ensinnäkin rikoslain 270 §:ään. Tässä pykälässä säädetään, että ”joka voittoa tavoitellen ja kolmannen osapuolen etujen vastaisesti jäljentää, lainaa, levittää tai lähettää julkisesti, kokonaan tai osittain, kirjallista, taiteellista tai tieteellistä teosta taikka teoksen toisintoa, tulkintaa tai taiteellista esitystä mitä tahansa taltiointitapaa käyttäen ilman henkisen omaisuuden oikeudenhaltijoiden tai näiden oikeusseuraajien lupaa, on tuomittava vankeuteen vähintään kuudeksi kuukaudeksi ja enintään kahdeksi vuodeksi taikka sen korvaavaan sakkoon (’multa’) vähintään kuudeksi kuukaudeksi ja enintään 24 kuukaudeksi”.
11. Toiseksi se viittaa rikoslain 248 §:n 2 momenttiin. ”Joka voittoa tavoitellen ja tietojenkäsittelyä tai vastaavaa menetelmää käyttäen onnistuu välittämään omaisuusesineen kolmannen osapuolen etujen vastaisesti jollekulle toiselle, on tuomittava kavalluksesta”.
12. Kolmanneksi on otettava huomioon rikoslain 255 §. Tässä pykälässä säädetään, että ”joka syyllistyy vilppiin yli 50 000 Espanjan pesetan (ESP) arvosta käyttäen jotakin seuraavista keinoista:
– käyttäen vilpillisessä tarkoituksessa asennettuja mekanismeja;
– muuttaen vilpillisesti todistuksia tai laskureita;
– käyttäen salassa mitä tahansa muuta keinoa,
on tuomittava vankeuteen tai sen korvaavaan sakkoon (’multa’) vähintään kolmeksi kuukaudeksi ja enintään 12 kuukaudeksi.”
Jos arvo on vähemmän kuin 50 000 ESP, teosta on tuomittava rikoslain 623 §:n 4 momentin nojalla rikkomukseen.
13. Neljänneksi henkilöihin, jotka tuovat julki, mistä signaalin purkamiseksi tarvittavia ohjelmia ja tarvikkeita on saatavilla, sovelletaan yleisesti rikoslain 28 ja 29 §:ää.
14. Direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen sopivien oikeuskeinojen osalta Espanjan hallitus viittaa jäljempänä esitettävään kansalliseen lainsäädäntöön.
15. Turvaamistoimenpiteisiin on mahdollista ryhtyä siviiliprosessilain 217–747 §:n (erityisesti 727 §:n) nojalla ja, jos kyse on rangaistavasta teosta, rikoslain 334 §:n ja sitä seuraavien pykälien nojalla.
16. Koska tämän alan siviilioikeudellista vastuuta koskeva erityislainsäädäntö puuttuu, sovelletaan siviililain 1902 §:ää. Tätä yleistä säännöstä voidaan soveltaa käyttäjään, joka vilpillisesti hyötyy ehdolliseen pääsyyn perustuvista palveluista, tai henkilöön, joka laatii tai julkaisee internetissä ohjelmistoja, joilla pyritään kiertämään teknologiset keinot, joilla estetään luvaton käyttö.
III Oikeusriita
17. Kuten johdannossa jo mainitsin, on varmaa, ettei rikoslain muutosesitystä annettu määräajassa. Lisäksi vastauskirjelmästä on pääteltävissä, ettei Espanjan hallituksella ole aikomusta saattaa asianomaista muutosta enää voimaan. Espanjan hallituksen aikaisemmin mainitsemalla alustavalla esityksellä rikoslain muuttamiseksi ei ole näin ollen mitään merkitystä yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian kannalta.
18. Espanjan hallitus myöntää lisäksi, ettei se saattanut säädetyssä määräajassa komission tietoon olemassa olevaa Espanjan lainsäädäntöä, jolla direktiivi oli määrä panna täytäntöön. Myös komissio korostaa sitä, että olemassa olevasta lainsäädännöstä ei tehty direktiivin täytäntöönpanoa koskevaa ilmoitusta ja että yhteisöjen tuomioistuimen on sen vuoksi todettava, että kyse on rikkomisesta.
19. Koska on varmaa, että olemassa olevaa kansallista lainsäädäntöä, jolla direktiivi oli määrä panna täytäntöön, ei ilmoitettu komissiolle asetetussa määräajassa, on myös kiistatonta, ettei Espanjan kuningaskunta ole noudattanut kaikkia perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan. Tämä ei kuitenkaan välttämättä merkitse sitä, että vaatimus on hyväksyttävä kokonaisuudessaan. Komission kannekirjelmä liittyy nimittäin myös – ja minun mielestäni pääasiallisesti – siihen, että tarvittavaa lainsäädäntöä ei ole annettu asetetussa määräajassa.
20. Oikeusriitaa voidaan rajoittaa vielä kolmannellakin tavalla. Vastauksessaan komissio huomauttaa 5 artiklan 2 kohdassa säädetyn velvoitteen osalta, ettei laittomien laitteiden poistamiseksi markkinoilta ole mahdollista nostaa kannetta Espanjan hallituksen mainitseman kansallisen lainsäädännön säännösten nojalla. Espanjan hallitus ei käsittele tätä näkökohtaa vastauksessaan. Espanjan hallitus ei siis näytä kiistävän komission tätä kantaa. Näin ollen voidaankin todeta, että Espanjan hallitus on direktiivin 5 artiklan 2 kohdan täytäntöönpanossa toiminut perustamissopimuksen vastaisesti.
21. Yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävänä oleva oikeusriita rajoittuu näin ollen direktiivin 4 artiklan ja siihen suoraan liittyvän 5 artiklan 1 kohdan sisällyttämiseen kansalliseen lainsäädäntöön. Oikeusriita rajoittuu erityisesti siihen kysymykseen, onko direktiivi olemassa olevassa Espanjan lainsäädännössä, sellaisena kuin kansallinen tuomioistuin tulkitsee sitä, pantu täytäntöön kokonaan.
22. Espanjan hallitus väittää, että direktiivin mukainen suoja on taattu olemassa olevassa lainsäädännössä.
23. Tämän väitteen tueksi Espanjan hallitus mainitsee esimerkkinä Córdoban Juzgado de lo Penalin 11.2.2002 antaman tuomion. Jäljennettyjen korttien jakaminen Canal Satelite Digitalin etujen vastaisesti katsottiin tässä tuomiossa kavallukseksi ja henkisen omaisuuden loukkaukseksi. Asianomainen tuomittiin vankeusrangaistukseen ja sakkoon sekä Canal Satelite Digitalille maksettavaan vahingonkorvaukseen. Espanjan hallitus katsoo tämän tuomion osoittavan, että olemassa olevassa säännöstössä on säädetty riittävät rangaistukset teoista, jotka ovat direktiivin mukaan rangaistavia.
24. Komissio väittää vastauksessaan, että olemassa olevat säännökset eivät selvästikään riitä direktiivin, erityisesti sen 4 ja 5 artiklan, asianmukaiseksi ja täysimittaiseksi täytäntöönpanoksi. Komissio viittaa tällöin Espanjan rikoslain 4 §:n 1 momentissa säädettyyn periaatteeseen, jonka mukaan rangaistusta ei saa määrätä muista kuin sellaisista tosiseikoista, joista laissa on nimenomainen säännös (”nulla poena sine lege”).
25. Viittaus rikoslain 270 §:ään ei komission mukaan liity asiaan, koska direktiivin tarkoituksena ei ole suojata sellaisiin teoksiin liittyvää henkistä omaisuutta, joiden levittämisessä käytetään palveluja, joihin oikeudenhaltija on myöntänyt ehdollisen pääsyn. Direktiivin tarkoitus on sitä vastoin huolehtia mainittujen palvelujen toimittajien etujen mukaisesti siitä, että nämä voivat saada korvauksen tarjoamistaan palveluista.
26. Kavallusnimikkeestä se toteaa seuraavaa: rikoslain 248 §:n 2 momentissa edellytyksenä on omaisuusesineen luvaton välittäminen kolmannen osapuolen etujen vastaisesti, kun taas direktiivin 4 artiklassa mainittu teko on komission mukaan soveltamisalaltaan paljon laajempi. Direktiivin 4 artiklassa ei edellytetä, että omaisuusesine välitetään eteenpäin. Rikoslain 255 §:ää sovelletaan yksityiskäyttöön liittyvään vilpilliseen menettelyyn, kun taas direktiivin 4 artiklassa tarkoitetut rangaistavat teot ovat luonteeltaan kaupallisia.
27. Kun otetaan huomioon, että rikoslain 248 ja 255 § eivät muodosta direktiivin 4 ja 5 artiklan täytäntöönpanoa, tällaista täytäntöönpanoa ei voida komission mukaan johtaa myöskään rikoslain 28 ja 29 §:stä. Rikoslain 28 ja 29 §:ssä annetaan komission mukaan ainoastaan tekijän ja osallisen määritelmä, mutta niissä ei laajenneta teon tunnusmerkistöä.
28. Espanjan hallitus asettuu vastauksessaan sille kannalle, että Espanjan rikoslaissa palvelun tarjoajaa suojellaan jopa tehokkaammin kuin direktiivin säännöksissä, koska laittomat teot ovat rangaistavia, vaikka ne eivät olisikaan tarkoitukseltaan kaupallisia. Rikoslain 255 § ei rajoitu myöskään yksityiskäyttöön liittyviin vilpillisiin menettelyihin. Se viittaa tältä osin Barcelonan rikostuomioistuimen antamaan tuomioon. Espanjan hallitus myöntää lopuksi, että direktiivistä poiketen rikoslain 270 §:ssä suojellaan henkistä omaisuutta, mutta se lisää tähän, että henkisen omaisuuden suojelu edistää osaltaan kuitenkin direktiivin päämäärää. Suuri osa direktiivissä kielletyistä teoista loukkaa henkistä omaisuutta. Lain 248 §:n 2 momentin osalta Espanjan hallitus väittää, että direktiivin 4 artiklassa kielletyissä teoissa on aina kyse omaisuusesineen välittämisestä.
29. Siirryn nyt käsittelemään komission ottamaa kantaa Córdoban rikostuomioistuimen antamaan tuomioon. Komission mukaan tämä tuomio ei tue Espanjan hallituksen väitteitä. Komissio mainitsee tähän kolme syytä:
– se on yksittäinen tuomio
– siinä käsitellään pelkästään 248 §:n 2 momentin soveltamista purkukorttien myyntiin, eikä sitä voi näin ollen katsoa täytäntöönpanoksi, joka koskee muita direktiivin 4 artiklassa mainittuja tekoja
– tuomio on alemman oikeusasteen antama.
30. Komissio viittaa tältä osin Espanjan siviililain 1 §:ään, joka koskee oikeuslähteitä. Oikeuslähteiksi katsotaan Espanjan oikeusjärjestyksessä laki, tapa ja yleiset oikeusperiaatteet. Tämän lain 1 §:n 6 momentin mukaan oikeuskäytäntö täydentää oikeusjärjestystä Tribunal Supremon toistuvien ratkaisujen avulla vahvistamalla opilla. Rikostuomioistuimen (”Juzgado de lo Penal”) yksittäistä tuomiota ei voida Espanjan oikeuden mukaan näin ollen pitää oikeuskäytäntönä, eikä sitä voida näin ollen esittää lain tietyn tulkinnan tueksi.
31. Espanjan hallitus viittaa vastauksessaan vielä rikostuomioistuimen eli Barcelonan Juzgado de lo Penalin antamaan tuomioon. Tässä tuomiossa kavallukseksi katsottiin sellaisten laittomasti jäljennettyjen korttien myyminen kolmansille osapuolille, joilla kaapelitelevision tarjoajan s ignaali oli mahdollista purkaa ilman tämän lupaa.
32. Tribunal Supremon oikeuskäytäntö puuttuu, koska tämän oikeusasteen käsiteltäväksi ei ole vielä saatettu direktiivin kannalta merkityksellisiä asioita. Suuntauksena on Espanjan hallituksen mukaan kuitenkin se, että Espanjan rikostuomioistuin tuomitsee direktiivissä kielletyistä teoista. Tuomioistuimen oletuksena on, että nämä teot ovat osa rikoslain rikostunnusmerkistöä. Uusi lainsäädäntö johtaisi sen mukaan vain sekaannukseen.
IV Asian arviointi
33. Esillä olevassa asiassa keskeinen kysymys on se, missä olosuhteissa jäsenvaltio voi jättää panematta direktiivin muodollisesti täytäntöön vedoten olemassa olevaan lainsäädäntöön, sellaisena kuin kansallinen tuomioistuin tulkitsee sitä.
34. Yhteisöjen tuomioistuin asettaa oikeuskäytännössään tiukat vaatimukset direktiivien täytäntöönpanolle, kun kyse on säännöksistä, joiden nojalla yksityiset saavat oikeuksia tai joiden nojalla – kuten direktiivin 4 artiklan tapauksessa – yksityisillä on velvollisuuksia. Yhteisöjen tuomioistuin asettaa etusijalle oikeusvarmuuden.
35. Vaikka EY 249 artiklassa muoto ja keinot jätetään jäsenvaltioiden valittaviksi, yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä edellytetään yleensä muodollista täytäntöönpanotointa, joka monissa tapauksissa muodostuu kansallisen lainsäädännön muuttamisesta. Poikkeustapauksissa voidaan tyytyä (jo olemassa olevaan) yleiseen oikeudelliseen asiayhteyteen, jos direktiivin soveltaminen taataan siinä tosiasiallisesti riittävän selvästi ja täsmällisesti. Koska kyse on pääsäännön poikkeuksesta, sitä on tulkittava suppeasti, kuten julkisasiamies Tizzano aivan oikein toteaa asiassa komissio vastaan Alankomaat antamassaan ratkaisuehdotuksessa.(3)
36. Näin ollen ei myöskään riitä, että kansallinen oikeusjärjestys on yleisesti yhdenmukainen direktiivin kanssa, vaan kansallisen oikeuden ja direktiivin välillä täytyy olla selvä ja täsmällinen toisiaanvastaavuus. Näin on erityisesti silloin, kun direktiivissä myönnetään yksityisille oikeuksia. Jos direktiivin säännöksessä, kuten esillä olevan direktiivin 4 artiklassa, kielletään tietty teko, on oltava varmaa, että jäsenvaltio on säätänyt rangaistuksen kustakin direktiivissä tarkoitetusta teosta.
37. Siirryn seuraavaksi käsittelemään kansallista tuomioistuinta. Kuten äskettäin asiassa komissio vastaan Italia antamassani ratkaisuehdotuksessa(4) esitin, kansallisilla tuomioistuimilla on keskeinen rooli sen varmistamisessa, että yhteisön oikeus saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestelmää. Niiden tehtäväkenttään kuuluu muun muassa se, että kansallista oikeutta tulkitaan mahdollisimman pitkälti yhteisön oikeuden asianomaisten säännösten mukaisesti (yhteisön oikeuden mukainen tulkinta). Espanjan hallitus vetoaa itse asiassa juuri tähän kansallisen tuomioistuimen noudattamaan tulkintatapaan.
38. Voidaan kysyä, missä olosuhteissa direktiivin mukaisella tulkinnalla voidaan korjata kansallisen lainsäädännön puutteita. Kun tähän kysymykseen vastataan, on mielestäni otettava huomioon kolme eri näkökohtaa. Ensimmäinen näkökohta liittyy kansalliseen lainsäädäntöön: onko direktiivin mukainen tulkinta olemassa olevan kansallisen lainsäädännön mukaan mahdollinen? Toinen näkökohta liittyy direktiivin säännöksen sisältöön: onko direktiivin säännökseen mahdollista soveltaa direktiivin mukaista tulkintaa, vai kaventaako tällainen tulkinta asianomaisten oikeusvarmuutta? Kolmas näkökohta koskee tapaa, jolla kansallinen tuomioistuin soveltaa direktiivin säännöksiä: soveltavatko kansalliset tuomioistuimet direktiiviä johdonmukaisesti?
39. Aloitan ensimmäisestä näkökohdasta. Espanjan hallitus tuo esille joitakin rikoslain säännöksiä, joita se pitää direktiivin 4 artiklan riittävänä täytäntöönpanona. Tältä osin komissio viittaa Espanjan rikoslain laillisuusperiaatteeseen. Komissio tuo tämän periaatteen – joka on vahvistettu myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa – mielestäni esille aivan oikeutetusti. Ketään ei saa tuomita tosiseikoista, joista ei ole nimenomaisesti säädetty rangaistusta ennakolta.
40. Tuomioistuimen velvollisuus tulkita kansallista säännöstä direktiivin mukaisesti voi olla vastoin laillisuusperiaatetta. Kun otetaan huomioon, miten tärkeä luonteeltaan perusoikeuksiin liittyvä laillisuusperiaate on, rikoslain säännöksiin ei voida useinkaan soveltaa direktiivin mukaista tulkintaa. Mielestäni on kuitenkin liioiteltua väittää, että direktiivin mukainen tulkinta on aina laillisuusperiaatteen vastainen. Yhteiskunnallinen tai tekninen kehitys voi johtaa siihen, että teot, joita ei ennen esiintynyt, kuuluvat rikoslain olemassa olevan säännöksen piiriin. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tulkita rikoslain säännöstä tämän kehityksen mukaisesti. Tämä tehtävä pysyy samana, vaikka kehitykseen olisi johtanut myöhemmin laadittu kansainvälinen tai Euroopan säännöstö. Tästä kehityksestä riippumatta rikostuomioistuin on tällöin kuitenkin edelleen sidottu rikosoikeusnormin kieliopilliseen tulkintaan. Laillisuusperiaate ei anna mahdollisuutta laajempaan tulkintaan.
41. Kansallinen tuomioistuin tulkitsee rikoslain säännöstä lyhyesti sanottuna laillisuusperiaatteen mukaisesti. Tämä periaate ei estä sitä kuitenkaan ottamasta huomioon, mitä EY:n direktiivissä on säädetty. Sen on tällöin tosin pysyttävä laillisuusperiaatteen sallimissa rajoissa.
42. Toinen näkökohta liittyy, kuten sanottu, direktiivin säännöksen sisältöön. Yhteisöjen tuomioistuin on oikeuskäytännössään soveltanut oikeusvarmuutta erityisesti sellaisiin direktiivin säännöksiin, joissa yksityisille myönnetään oikeuksia. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on välttämätöntä, että kansallisista täytäntöönpanotoimista johtuva oikeudellinen tilanne on riittävän täsmällinen ja selvä ja että oikeudensaajat ovat tietoisia kaikista oikeuksistaan ja voivat tarpeen vaatiessa toteuttaa ne kansallisessa tuomioistuimessa.(5) Asiaan ei mielestäni vaikuta se, ettei direktiivin säännöksessä asianosaisille myönnetä oikeuksia vaan heitä kielletään ryhtymästä joihinkin toimiin. Tämä johtuu rikosoikeuden luonteesta. Juuri silloin, kun tiettyjä toimia koskevan kiellon rikkomisesta on säädetty rangaistus, yksityisten on voitava saada kansallisesta lainsäädännöstä täsmällisesti selville, mistä toimista heidän on pidättäydyttävä. Tämä seuraa tietysti myös jo edellä mainitusta laillisuusperiaatteesta.
43. Se, että yleistä oikeudellista asiayhteyttä ei pääsääntöisesti katsota riittäväksi täytäntöönpanoksi, on pääteltävissä myös asiassa komissio vastaan Alankomaat annetusta tuomiosta,(6) jossa yhteisöjen tuomioistuin totesi seuraavaa: ”Kansallinen vakiintunutkaan oikeuskäytäntö, jolla tulkitaan kansallisen oikeuden säännöksiä yhdenmukaisesti direktiivissä säädettyjen edellytysten kanssa, ei voi olla riittävän selvää ja täsmällistä, jotta sillä täytettäisiin oikeusvarmuuden vaatimukset”. Yhteisöjen tuomioistuin tarkastelee tätä kantaa kuluttajan yksityisoikeudellisen suojan yhteydessä. Koska yhteisöjen tuomioistuimen mukaan selviä ja täsmällisiä säännöksiä edellytetään jo yksityisoikeudessa, sama pätee tietysti vielä suuremmassa määrin rikosoikeuteen. Viittaan jälleen kerran laillisuusperiaatteeseen.
44. Siirryn seuraavaksi käsittelemään kolmatta näkökohtaa. Espanjan hallitus tuo esille kaksi espanjalaisten tuomioistuinten antamaa tuomiota, joiden perusteella voidaan sen mukaan todeta, että direktiiviä sovelletaan Espanjassa. Asiassa komissio vastaan Italia esittämässäni ratkaisuehdotuksessa(7) mainitsin kolme arviointiperustetta, joiden avulla voidaan todeta, onko jäsenvaltio mahdollisesti jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, mikäli puute johtuu yhteisön velvoitteiden tunnustamatta jättämisestä kansallisissa tuomioistuimissa. Nämä arviointiperusteet ovat seuraavat:
– asiaa koskevien tuomioiden asema
– oikeuskäytännön rakenne
– oikeuskäytännön vaikutus niiden yhteisön määräysten tarkoituksen toteutumiseen, joita asia koskee.
45. Kysymys on nyt päinvastainen: voiko yhteisön oikeuden mukainen kansallinen oikeuskäytäntö poistaa perustamissopimuksen noudattamatta jättämisen? Tästä huolimatta mainitut arviointiperusteet soveltuvat kuitenkin myös esillä olevaan asiaan.
46. Ensinnäkin mitä tulee tuomioiden asemaan: ylimmän kansallisen tuomioistuimen antamat tuomiot ohjaavat yleisesti ottaen alempia tuomioistuimia. Alempien tuomioistuinten tuomioihin tämä pätee paljon vähäisemmässä määrin. Toiseksi kyse on kansallisen oikeuden rakenteesta: onko kyse yksittäisestä tapauksesta vai oikeuskäytännössä ilmenevästä suuntauksesta? Tämä arviointiperuste ei mielestäni edellytä sitä, että tuomioita on oltava monta esillä olevan kaltaisessa tapauksessa, jossa kyse on suhteellisen uudesta direktiivin säännöksestä, johon perustuvaa oikeuskäytäntöä ei ole vielä kovin paljon. Ratkaisuja on kuitenkin oltava useampia kuin yksi ainoa ainakin silloin, kun sitä ei ole antanut ylin tuomioistuin. Kolmanneksi, ja asiassa komissio vastaan Italia esittämässäni ratkaisuehdotuksessa totesin tämän olevan tärkein arviointiperuste, kyse on oikeuskäytännön vaikutuksesta yhteisön määräysten tarkoituksen toteutumiseen. Jos kyse on rangaistavista teoista, vaikutuksena voi olla se, että tuomioiden perusteella voidaan olettaa, että direktiivin säännöksen rikkomuksista voidaan nostaa syyte ja että tällainen syyte myös nostetaan. Tällä tavalla direktiivillä suojeltavaa etua voidaan edistää.
47. Edellä esitettyjen pohdintojen jälkeen siirryn seuraavaksi arvioimaan varsinaista oikeusriitaa.
48. Mielestäni on varmaa, että direktiivin 4 artiklan ja 5 artiklan 1 kohdan säännökset on pantu Espanjan olemassa olevassa lainsäädännössä täytäntöön puutteellisesti. Niillä kahdella rikostuomioistuimen antamalla tuomiolla, jotka Espanjan hallitus on tuonut esille, ei ole tämän kannalta merkitystä.
49. Esitetystä kansallisesta lainsäädännöstä ei käy ilmi, että kaikista direktiivissä tarkoitetuista teoista on säädetty Espanjan kuningaskunnassa rangaistus. Viittaan tältä osin direktiivin 4 artiklan säännökseen. Joka tapauksessa Espanjan lainsäädäntö ei koske pelkkää laittomien laitteiden hallussapitoa (josta on säännös 4 artiklan a kohdassa) eikä laittomien laitteiden käytön edistämistä (4 artiklan c kohta). Kuten komissio aivan oikein väittää, Espanjan lainsäädännön kieltoihin liittyy lisäksi rajoituksia, joita direktiivissä ei ole. Mainitsen tässä yhteydessä seuraavat:
– rikoslain 270 § koskee ainoastaan henkisen omaisuuden oikeudenhaltijan oikeuteen kohdistuvaa loukkausta
– rikoslain 248 §:ssä edellytyksenä on omaisuusesineen välittäminen.
50. Myös rikoslain 255 § on sinänsä riittämätön direktiivin säännösten täytäntöönpanoksi. Puuttumatta komission esittämään näkökantaan, jonka mukaan siinä on kyse ainoastaan yksityiskäyttöön liittyvistä vilpillisistä menettelyistä, pykälä on vilpillistä menettelyä koskeva säännös, kun taas direktiivissä kielletään objektiivinen teko, kuten laittomien laitteiden pelkkä hallussapito tai käyttö.
51. Siirryn seuraavaksi käsittelemään direktiivin mukaista tulkintaa. Minusta on varmaa, että tämä tulkintatapa ei poista edellä todettuja puutteita. Olen nimittäin todennut, että Espanjan lainsäädännössä ei kielletä kaikkia direktiivissä mainittuja tekoja. Joissakin tapauksissa direktiivissä mainittuun tekoon voidaan toisaalta kuitenkin soveltaa Espanjan rikoslain säännöstä. Espanjan esille tuomat tuomiot liittyvät juuri tällaisiin tapauksiin.
52. Tällöin on huomattava myös seuraavat näkökohdat:
– laillisuusperiaate estää sen, että Espanjan tuomioistuin määrää rangaistuksen teosta, josta Espanjan rikoslaissa ei ole nimenomaan säädetty rangaistusta
– Espanjan kansallisesta lainsäädännöstä ei voida täsmällisesti päätellä, mistä toimista yksityisten on pidättäydyttävä
– Espanjan hallitus tuo esille ainoastaan kaksi alempien tuomioistuinten antamaa tuomiota. Tästä ei voida päätellä, että kyse on tuomioista, joilla on riittävä vaikutus direktiivin tarkoituksen toteutumiseen, kun otetaan lisäksi huomioon edellä mainittu näiden tuomioiden soveltamisalan rajallisuus. Ne koskevat nimittäin yksinomaan tekoja, jotka Espanjan rikoslaissa on jo kielletty.
V Ratkaisuehdotus
53. Edellä esitettyjen tosiseikkojen ja olosuhteiden perusteella esitän, että yhteisöjen tuomioistuin
a) toteaa, että koska Espanjan kuningaskunta ei ole antanut kaikkia tarvittavia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä pannakseen täytäntöön ehdolliseen pääsyyn perustuvien tai ehdollisen pääsyn sisältävien palvelujen oikeussuojasta 20 päivänä marraskuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/84/EY 4 ja 5 artiklan ja koska se on jättänyt ilmoittamatta näistä toimenpiteistä komissiolle, Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut direktiivin nojalla sille kuuluvia velvoitteitaan,
b) velvoittaa Espanjan kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan nojalla.
(1) .
(2)
–	EYVL L 320, s. 54.
(3)
–	Asia C-144/99, tuomio 10.5.2001 (Kok. 2001, s. I-3541, ratkaisuehdotuksen 16 kohta).
(4)
–	Asia C-129/00, ratkaisuehdotus 3.6.2003 (57 kohta ja sitä seuraavat kohdat, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(5)
–	Ks. esim. asia C-478/99, komissio v. Ruotsi, tuomio 7.5.2002 (Kok. 2002, s. I-4147, 18 kohta).
(6)
–	Asia C-144/99, tuomio 10.5.2001 (Kok. 2001, s. I-3541, 21 kohta).
(7)
–	Edellä alaviitteessä 4 mainitun ratkaisuehdotuksen 62 kohta ja sitä seuraavat kohdat.