TIESAS ATZINUMS1996. gada 28. martāKopienas pievienošanās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijaiLieta 2/94par
lūgumu sniegt atzinumu, ko Tiesas kancelejā 1994. gada
26. aprīlī iesniegusi Eiropas Savienības Padome, atbilstoši EK
līguma 228. panta 6. punktam, saskaņā ar kuru:“Padome,
Komisija vai dalībvalsts var saņemt Tiesas atzinumu par to, vai
paredzētais nolīgums ir saderīgs ar šo Līgumu. Ja Tiesas atzinums ir
negatīvs, nolīgums var stāties spēkā tikai saskaņā ar Līguma par Eiropas
Savienību N pantu.”Lūguma aprakstsI – Lūguma saturs1. Padome, ko pārstāv Juridiskā dienesta ģenerāldirektors Ž. K. Pirī [J.‑C. Piris], Juridiskā dienesta direktors Ž. P. Žakē [J.‑P. Jacqué] un Juridiskā dienesta locekle A. Lo Monako [A. Lo Monaco], pārstāvji, lūdz Tiesas atzinumu par šādu jautājumu:“Vai
Eiropas Kopienas pievienošanās 1950. gada 4. novembra Eiropas
Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai (turpmāk
tekstā – “Konvencija”) ir saderīga ar Eiropas Kopienas dibināšanas
līgumu?”2. Padome paskaidro, ka
principiālu lēmumu par sarunu sākšanu var pieņemt tikai tad, kad Tiesa
ir pārbaudījusi, vai paredzētā pievienošanās ir saderīga ar Līgumu.Savos
mutvārdu apsvērumos atzīstot, ka nekāda paredzētā nolīguma teksta nav,
Padome apgalvo, ka lūgums ir pieņemams. Padome norāda, ka tā nav
ļaunprātīgi izmantojusi procedūru, bet ir saskārusies ar principiāliem
juridiskiem un institucionāliem jautājumiem. Turklāt Konvencija, kam
Kopiena pievienotos, ir zināma, un juridiskie jautājumi, kurus rada
pievienošanās, ir pietiekami precīzi, lai Tiesa varētu sniegt atzinumu.3. Izklāstot
paredzētā nolīguma nolūku un mērķus, Padome pauž nostāju attiecībā uz
pievienošanās apjomu, Kopienas līdzdalību kontroles institūcijās un
attiecībā uz grozījumiem, kas jāveic Konvencijā un protokolos. 4. Attiecībā
uz pievienošanās apjomu Padome paskaidro, ka katrai Kopienai būs
Konvencijai jāpievienojas saskaņā ar savām pilnvarām un ievērojot savu
tiesību darbības jomu. Pievienošanās objekts ir Konvencija un protokoli,
kas stājušies spēkā un ko ratificējušas visas Kopienas dalībvalstis.
Pievienošanās nekādi nedrīkst skart dalībvalstu – Konvencijas pušu –
formulētās atrunas, kas paliek spēkā jomās, kuras ir valstu kompetencē.
Kopiena piekritīs pakļauties individuālu un starpvalstu prasību
mehānismam; tomēr no prasībām starp Kopienu un tās dalībvalstīm būs
jāatsakās, lai ievērotu monopolu, ko EK līguma 219. pants šajā
sakarībā piešķir Tiesai.5. Kopienas
līdzdalībai kontroles institūcijās, it īpaši nākotnē paredzamajā
vienotajā Cilvēktiesību tiesā, var būt iespējami vairāki risinājumi:
Kopienas tiesneša var nemaz nebūt, var būt pastāvīgs tiesnesis, kam ir
tāds pats statuss kā pārējiem tiesnešiem, var būt īpaša statusa
tiesnesis, kuram balsstiesības ir tikai lietās, kas saistītas ar Kopienu
tiesībām. Šis tiesnesis nedrīkstēs vienlaikus būt arī Tiesas loceklis.
Šā tiesneša iecelšanas procedūru reglamentēs Konvencija, lai gan
Kopienas ierosināto kandidātu izvirzīšana, protams, paliks tās iekšējs
jautājums. Kopienas līdzdalība Ministru komitejā netiks paredzēta,
turklāt šī komiteja zaudēs visas funkcijas nākotnē paredzamajā tiesas
mehānismā.6. Būs jāgroza Konvencija un
protokoli, kuriem pašlaik var pievienoties tikai Eiropas Padomes
dalībvalstis. Tomēr Kopiena neparedz pievienošanos Eiropas Padomei. Būs
jāgroza arī tehniskie noteikumi, kas paredz, ka Eiropas Padomes
dalībvalstīm jāpiedalās Konvencijas kontroles mehānismos. Pievienošanās
gadījumā Kopienai būtu saistības tikai atbilstoši tās pilnvarām. Būs
jāparedz mehānisms, kas Kopienai un dalībvalstīm ļaus noskaidrot
jautājumus par pilnvaru sadalījumu attiecībā uz Konvencijas instancēm.7. Analizējot
pievienošanās atbilstību Līgumam, Padome aplūko Kopienas kompetenci
slēgt paredzēto nolīgumu un Konvencijas tiesu sistēmas atbilstību Līguma
164. un 219. pantam.8. Padome
atzīst, ka Līgums Kopienai nepiešķir konkrētas pilnvaras darbībai
cilvēktiesību jomā. Šo tiesību aizsardzību īsteno ar Kopienu tiesību
vispārējiem principiem. Šādas aizsardzības vajadzība, ko apstiprina
judikatūra, ir noteikta Līguma par Eiropas Savienību F pantā.
Padome uzskata, ka cilvēktiesību aizsardzība izriet no horizontāla
principa, kas ir Kopienas mērķu sastāvdaļa. Tā kā nav atsevišķa īpaša
panta, tad par pievienošanās pamatu ir izmantojams EK līguma
235. pants, ja vien tiek izpildīti šā panta piemērošanas
nosacījumi.9. Padome apsver arī to,
vai Kopienas pievienošanās Konvencijai un cita starpā arī tās tiesu
sistēmai varētu skart ekskluzīvo jurisdikciju, kas Tiesai piešķirta ar
Līguma 164. un 219. pantu, un Kopienas tiesību sistēmas
autonomiju.10. Padome uzsver, ka
Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumiem nav tiešās iedarbības; šī tiesa
nevar atcelt vai grozīt dalībvalstu tiesību aktu normas, tā var tikai
uzlikt līgumslēdzējai pusei pienākumu sasniegt noteiktu rezultātu. Tomēr
Eiropas Kopienu Tiesai iepriekš minētās tiesas spriedumi būtu jāņem
vērā savā judikatūrā. Tā kā individuālu prasību celšana ir saistīta ar
priekšnoteikumu, ka ir izmantoti visi valsts tiesību aktos paredzētie
līdzekļi, Kopienas iekšējām tiesām, tostarp Eiropas Kopienu Tiesai, būtu
jālemj par Kopienas tiesību aktu saderību ar Konvenciju.
1991. gada 14. decembra atzinumā 1/91 (Recueil,
I‑6079. lpp.) Tiesa nolēma, ka Kopiena pakļaujas tiesas mehānismam,
ko paredz starptautisks nolīgums, ar nosacījumu, ka šāda tiesa tikai
interpretē un piemēro šo nolīgumu un neskar Kopienas tiesību sistēmas
autonomiju. Padome jautā, vai šāds apgalvojums attiecas tikai uz
gadījumiem, kad šādas tiesas spriedumi saistīti tikai ar attiecīgo
starptautisko nolīgumu, vai arī uz tiem gadījumiem, kad šie spriedumi
saistīti ar Kopienu tiesību saderību ar minēto nolīgumu.II – Process1. Atbilstoši
Tiesas Reglamenta 107. panta 1. punktam lūgums sniegt
atzinumu tika izsniegts Eiropas Kopienu Komisijai un dalībvalstīm.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Beļģijas valdība, ko pārstāv Ārlietu,
ārējās tirdzniecības un sadarbības ar jaunattīstības valstīm ministrijas
[ministère des Affaires étrangères, du Commerce extérieur et de la Coopération au développement] direktors J. Devadē [J. Devadder], pārstāvis, Dānijas valdība, kuru pārstāv vēstnieks L. Mikālsens [L. Mikaelsen] un nodaļas vadītājs P. Bīrings [P. Biering], Ārlietu ministrijas juriskonsulti, pārstāvji, Vācijas valdība, ko pārstāv Federālās Ekonomikas ministrijas padomnieks [Ministerialrat] E. Rēders [E. Röder] un Federālās Tieslietu ministrijas izpilddirektors [Regierungsdirektor] A. Dītrihs [A. Dittrich], pārstāvji, Grieķijas valdība, kuru pārstāv Valsts padomes goda priekšsēdētājs V. Rotis [V. Rotis], Grieķijas Republikas pastāvīgās pārstāvniecības Juridiskā dienesta juriskonsults S. Zisimopuls [S. Zisimopoulos] un Ārlietu ministrijas Īpašā Kopienas tiesvedības juridiskā dienesta sekretāre N. Dafniu [N. Dafniou],
pārstāvji, Spānijas valdība, ko pārstāv Kopienas juridiskās un
institucionālās koordinācijas ģenerāldirektors A. Navarro Gonsaless
[A. Navarro González] un valsts pārstāve [abogado del Estado] no Kopienas tiesvedības juridiskā dienesta R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta],
pārstāvji, Francijas valdība, kuru pārstāv Ārlietu ministrijas
juridisko lietu departamenta direktora vietniece E. Beljāra [E. Belliard], tā paša departamenta direktora vietniece K. de Salensa [C. de Salins] un tā paša departamenta ārlietu sekretārs K. Šavāns [C. Chavance], pārstāvji, Nīderlandes valdība, ko pārstāv Ārlietu ministrijas juriskonsults A. Boss [A. Bos],
pārstāvis, Portugāles valdība, kuru pārstāv Ārlietu ministrijas
Kopienas lietu ģenerāldirektorāta Juridiskā dienesta direkcijas
direktors L. Fernandešs [L. Fernandes] un tās pašas direkcijas konsultante M. L. Duarte [M. L. Duarte], pārstāvji, Apvienotās Karalistes valdība, ko pārstāv Dž. Kolinss [J. Collins] no Valsts kases juriskonsultu departamenta [Treasury Solicitor’s Department], pārstāvis, kuram palīdz S. Ričardss [S. Richards] un D. Andersons [D. Anderson], advokāti [barristers], kā arī Komisija, ko pārstāv galvenais juriskonsults Ž. Amfū [J. Amphoux], juriskonsults J. Pipkorns [J. Pipkorn] un Juridiskā dienesta loceklis R. Gosalvo-Bono [R. Gosalbo-Bono], pārstāvji.2. Pēc
Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes
pievienošanās Eiropas Savienībai lūgums sniegt atzinumu tika izsniegts
arī tām. Rakstveida apsvērumus iesniedza Austrijas valdība, ko pārstāv
universitātes pasniedzējs K. Berhtolds [K. Berchtold], pārstāvis, un Somijas valdība, kuru pārstāv nodaļas vadītājs Ārlietu ministrijā H. Rotkirhs [H. Rotkirch], pārstāvis.3. Pēc Eiropas Parlamenta, ko pārstāv juriskonsults G. Garsons Klariana [G. Garzón Clariana] un Juridiskā dienesta loceklis E. Periljo [E. Perillo], pārstāvji, lūguma tam atļāva iesniegt apsvērumus.4. 1995. gada
7. novembra Tiesas sēdē tika uzklausīta Beļģijas valdība, ko
pārstāvēja J. Devadē, Dānijas valdība, kuru pārstāvēja
L. Mikālsens un P. Bīrings, Vācijas valdība, ko pārstāvēja
A. Dītrihs, Grieķijas valdība, kuru pārstāvēja Ārlietu ministrijas
Īpašā Kopienas tiesvedības juridiskā dienesta īpašā juriskonsulta
vietniece E. Samoni-Rantu [A. Samoni-Rantou], pārstāve,
un N. Dafniu, Spānijas valdība, ko pārstāvēja R. Silva de
Lapuerta, Francijas valdība, kuru pārstāvēja Ārlietu ministrijas
Juridisko lietu departamenta direktora vietnieks Ž. F. Dobēls [J.‑F. Dobelle], pārstāvis, un K. Šavāns, Īrijas valdība, ko pārstāvēja vecākais padomnieks [SC] D. Glīsons [D. Gleeson], pārstāvis, un M. Baklijs [M. Buckley],
Itālijas valdība, kuru pārstāvēja Ārlietu ministrijas Diplomātisko
strīdu, nolīgumu un normatīvo lietu nodaļas vadītājs profesors
U. Leanca [U. Leanza], pārstāvis, Nīderlandes valdība, ko pārstāvēja Ārlietu ministrijas juriskonsulta vietnieks M. Fīstra [M. Fiestra],
pārstāvis, Portugāles valdība, kuru pārstāvēja L. Fernandešs un
M. L. Duarte, Somijas valdība, ko pārstāvēja H. Rotkirhs,
Zviedrijas valdība, kuru pārstāvēja Ārlietu ministrijas Eiropas lietu
juridiskās nodaļas padomniece L. Nurdlinga [L. Nordling],
Apvienotās Karalistes valdība, ko pārstāvēja Dž. Ī. Kolinss,
kuram palīdzēja S. Ričardss un D. Andersons, Eiropas
Savienības Padome, ko pārstāvēja Ž. K. Pirī,
Ž. P. Žakē un A. Lo Monako, Komisija, kuru pārstāvēja
J. Pipkorns un R. Gosalvo-Bono, un Eiropas Parlaments, ko
pārstāvēja G. Garsons Klariana un E. Periljo.III – Priekšvēsture jautājumam par Kopienu tiesību un cilvēktiesību ievērošanu1. EK
līgumā, tāpat kā EOTK un EAEK līgumā, pamattiesības nav konkrēti
minētas, ja neņem vērā preambulas pēdējā apsvēruma frāzi “lai saglabātu
un stiprinātu mieru un brīvību”. 2. Tiesa
ir nostiprinājusi cilvēktiesību aizsardzību ar Kopienu tiesību
vispārējo principu starpniecību, atsaucoties uz kopīgām konstitucionālām
tradīcijām un starptautiskiem dokumentiem, it īpaši uz Konvenciju.3. Iedvesmojoties
no šīs judikatūras, Vienotā Eiropas akta preambulā ir paredzēta to
pamattiesību ievērošana, kas atzītas dalībvalstu konstitūcijās un
likumos, Konvencijā un Eiropas Sociālajā hartā.4. Līguma
par Eiropas Savienību F panta 2. punktā ir noteikts, ka
“Savienība kā Kopienu tiesību vispārēju principu ievēro pamattiesības,
ko nodrošina [..] konvencija un kas izriet no dalībvalstu kopīgām
konstitucionālām tradīcijām”. J1. panta 2. punkta piektajā
ievilkumā ir paredzēta cilvēktiesību un pamatbrīvību ievērošana. Tā paša
Līguma K2. panta 1. punktā ir skaidri noteikts, ka sadarbībā
tieslietu un iekšlietu jomā ir jāievēro Konvencija.5. Pamattiesību
ievērošana ir minēta arī dalībvalstu un Kopienas iestāžu politiskajās
deklarācijās. Var minēt Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas
1977. gada 5. aprīļa kopīgo deklarāciju par pamattiesībām (Recueil des traités 1995,
877. lpp.), Eiropas Parlamenta, Padomes, Padomē sanākušo
dalībvalstu valdību pārstāvju un Komisijas 1986. gada
11. jūnija kopīgo deklarāciju pret rasismu un ksenofobiju (Recueil des traités 1995,
889. lpp.), Padomes un Padomē sanākušo dalībvalstu valdību
pārstāvju 1990. gada 29. maija rezolūciju par cīņu pret
rasismu un ksenofobiju (OV C 157, 1. lpp.), rezolūciju par
cilvēktiesībām, demokrātiju un attīstību, ko Padome un Padomē sanākušo
dalībvalstu valdību pārstāvji pieņēma 1991. gada 28. novembrī (Bulletin des Communautés européennes
Nr. 11/91, 2.3.1. punkts), un secinājumus par šīs rezolūcijas
īstenošanu, kurus Padome un dalībvalstis pieņēma 1992. gada
18. novembrī. Var atgādināt arī dažādu Eiropadomes sanāksmju
deklarācijas, piemēram, 1973. gada 14. decembra deklarāciju
par Eiropas identitāti (Bulletin des Communautés européennes
Nr. 12/73, 2501. punkts), 1978. gada 8. aprīļa
deklarāciju par demokrātiju, 1988. gada 2. un 3. decembra
deklarāciju par Kopienas starptautisko lomu (Bulletin des Communautés européennes Nr. 12/88, 1.1.10. punkts), 1991. gada 29. jūnija deklarāciju par cilvēktiesībām (Bulletin des Communautés européennes
Nr. 6/91, V pielikums) un 1993. gada 11. decembra
deklarāciju par cilvēktiesībām sakarā ar Vispārējās cilvēktiesību
deklarācijas 45. gadadienu (Bulletin des Communautés européennes Nr. 12/93, 1.4.12. punkts).6. Eiropas
Parlamentam un Padomei iesniegtajā 1976. gada 4. februāra
ziņojumā ar nosaukumu “Pamattiesību aizsardzība, veidojot un attīstot
Kopienas tiesības” (Bulletin des Communautés européennes, papildinājums 5/76) Komisija neatzina, ka Kopienai vajadzētu pievienoties Konvencijai.7. Oficiālu
pievienošanos Komisija Padomei pirmoreiz ierosināja 1979. gada
4. aprīļa “memorandā par Eiropas Kopienu pievienošanos
Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai” (Bulletin des Communautés européennes, papildinājums 2/79).8. Šis
ierosinājums tika atkārtots Komisijas 1990. gada 19. novembra
paziņojumā par Kopienas pievienošanos Cilvēktiesību un pamatbrīvību
aizsardzības konvencijai.9. Komisija
1993. gada 26. oktobrī publicēja darba dokumentu ar nosaukumu
“Kopienas pievienošanās Eiropas Cilvēktiesību konvencijai un Kopienas
tiesību sistēma”, kurā tā it īpaši apsvēra pievienošanās juridiskā
pamata jautājumus un Tiesas jurisdikcijas monopolu.10. Eiropas
Parlaments ir vairākkārt norādījis, ka atbalsta pievienošanos, –
iepriekšējā reizē 1994. gada 18. janvāra rezolūcijā par
Kopienas pievienošanos Eiropas Cilvēktiesību konvencijai, kas pieņemta,
pamatojoties uz Juridisko lietu un pilsoņu tiesību komitejas ziņojumu
(OV C 44, 32. lpp.).IV – Lūguma sniegt atzinumu pieņemamība1. Īrijas
un Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka lūgums sniegt atzinumu nav
pieņemams. Dānijas, Somijas un Zviedrijas valdība norāda arī uz to, ka
lūgums varētu būt iesniegts pāragri.Īrijas
valdība mutvārdu apsvērumos uzsver, ka nav neviena konkrēta
pievienošanās nolīguma noteikuma, par kuru Tiesa varētu sniegt atzinumu.
Ir daudz tehnisku problēmu, un var paredzēt, ka būs atšķirīgi
risinājumi. Vēl nav izvēlēta neviena no iespējām, lai noteiktu puses,
kurām būtu jāveic sarunas.Pēc Apvienotās
Karalistes domām, nav neviena nolīguma, kas būtu “paredzēts” Līguma
228. panta 6. punkta nozīmē. Tiesā var vērsties tikai pēc tam,
kad par nolīguma projektu ir notikušas padziļinātas sarunas. Nevar
noliegt, ka ar 1979. gada 4. oktobra atzinumu 1/78 (Recueil,
2871. lpp.) lūgums tika atzīts par pieņemamu, lai gan sarunām vēl
tikai bija jāsākas. Tomēr minētā lūguma izskatīšanas laikā nolīgums jau
pastāvēja projekta veidā, sarunas tika veiktas laikā, kad notika
tiesvedība, un pirms sava atzinuma sniegšanas Tiesa bija informēta par
attiecīgā teksta jaunāko versiju. Savukārt šajā tiesvedībā nav nekāda
nolīguma projekta un pirms atzinuma pieņemšanas nav paredzētas nekādas
sarunas. Atzinuma 1/78 lūgums bija pieņemams, jo pastāvēja domstarpības
par nolīguma juridisko pamatu. Šajā gadījumā par vienīgo iespējamo
juridisko pamatu, proti, Līguma 235. pantu, pastāv vienprātība.Papildus
Padomes pieminētajām galvenajām problēmām Apvienotās Karalistes valdība
norāda arī uz citiem sarežģījumiem. Tā norāda uz jautājumu par
pievienošanās apjomu, pastāvot dalībvalstu izteiktajām atrunām,
dalībvalstu tiesībām jebkurā brīdī atkāpties no dažām Konvencijas normām
un risku, ka var rasties atšķirības starp dalībvalstu un Kopienas
saistībām, problēmu, kas saistīta ar Kopienas līdzdalību Konvencijas
institūcijās, tostarp nākotnē paredzamajā vienotajā tiesā, pilnvaru
sadalījumu starp Kopienu un dalībvalstīm, to, ka Kopienai ir sarežģīti
pievienoties Konvencijai, vispirms nepievienojoties Eiropas Padomei, un
EOTK un EAEK līgumu nākotni. Ņemot vērā šo problēmu daudzumu un
nopietnību, Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Tiesa pašreizējā situācijā
nevar sniegt lietderīgu atzinumu.Līguma
235. pants, vienīgais iespējamais juridiskais pamats, prasa Padomes
vienprātīgu lēmumu. Tas, ka šādas vienprātības nav, apliecina atzinuma
lūguma hipotētiskumu un neatbilstību realitātei. Tomēr saistībā ar
prejudiciāliem nolēmumiem Tiesa vienmēr ir atteikusies lemt par
vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem.Dānijas valdība norāda, ka nav nolīguma projekta, ko apspriest. Turklāt Padomē nav panākta vienošanās par sarunu sākšanu.Somijas
valdība atgādina, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 107. panta
2. punktu un Tiesas judikatūru atzinumu var sniegt par paredzētā
nolīguma saderību ar Līgumu un par Kopienas kompetenci. Šajā lietā
lūguma sniegt atzinumu pieņemamība ir atkarīga no tā, vai lūgumam
pievienotie vai tajā minētie dokumenti veido kopumu, no kura var gūt
tādu priekšstatu par paredzēto nolīgumu, kas būtu pietiekami precīzs,
lai Tiesa varētu sniegt savu atzinumu. Apstiprinošas atbildes gadījumā
tas, ka lūgums varētu būt priekšlaicīgs, neliedz Tiesai pieņemt
vispārēju un principiālu lēmumu.Arī
Zviedrijas valdība savos mutvārdu apsvērumos norāda, ka nav ne nolīguma
teksta projekta, ne pat Padomes lēmuma sākt sarunas. Pat ja Tiesai būtu
jāpieņem lūgums sniegt atzinumu, nevarētu izvairīties no vēl viena
lūguma izskatīšanas, kad sarunās sāktu izskatīt juridiskos un tehniskos
jautājumus.2. Komisija, Parlaments un
Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas un Portugāles valdības norāda, ka
lūgums sniegt atzinumu ir pieņemams, jo tas attiecas uz paredzētu
nolīgumu Līguma 228. panta 6. punkta nozīmē.Komisija
norāda, ka 228. panta formulējums ir mainīts. EEK līguma
iepriekšējais 228. panta 1. punkta otrās daļas teksts, kas
ļāva saņemt iepriekšēju Tiesas atzinumu par paredzēta nolīguma saderību,
ir pievienots pirmajai daļai, kura attiecas uz nolīgumu slēgšanu starp
Kopienu un trešām valstīm vai starptautisku organizāciju. EK līguma
228. panta 6. punkta jaunajā tekstā ir minēts tikai paredzēts
nolīgums un nekas nav teikts par atzinumu, ko sniedz pirms konkrēta
nolīguma slēgšanas. Jau iepriekš minētajā atzinumā 1/78 Tiesa sniedza
paredzēta nolīguma jēdziena paplašinātu interpretāciju; šo judikatūru
var konsolidēt attiecībā uz jauno tekstu. Tāpat kā lūgumā sniegt
atzinumu 1/78 Tiesai ir uzdots jautājums par kompetenci un nav riska, ka
iespējamo sarunu laikā pie tās būs jāvēršas no jauna.Parlaments uzsver, ka 228. panta mērķis, kā izriet no 1975. gada 11. novembra atzinuma 1/75 (Recueil,
1355. lpp.), ir nepieļaut strīdus par starptautisku nolīgumu
saderību ar Līgumu. Šajā gadījumā ir jāpārbauda Konvencijā paredzētā
tiesiskā regulējuma saderība ar Kopienas tiesību sistēmu. Konkrētais
juridiskais jautājums attiecas uz to, vai Tiesas jurisdikcijas monopols
ir saderīgs ar tās pakļaušanu tiesas instancei, kas ir ārpus Kopienas
tiesību sistēmas. Iepriekš minētajā atzinumā 1/78 Tiesa atzina, ka visu
dalībvalstu, tostarp trešo valstu, interesēs ir jautājumu par kompetenci
atrisināt sarunu sākumā.Arī Beļģijas
valdība atsaucas uz atzinuma 1/78 precedentu un Līguma 228. panta
6. punkta jauno formulējumu. Tā uzsver trīs aspektus. Dalībvalstis
ir uzskatījušas, ka pievienošanās saderība ar Kopienu tiesībām ir
jānoskaidro pirms sarunu sākuma. Iepriekš minētajā atzinumā 1/78 un
1992. gada 10. aprīļa atzinumā 1/92 (Recueil,
I‑2821. lpp.) Tiesa jau ir atzinusi, ka lūgums sniegt atzinumu ir
jāpieņem – ar nosacījumu, ka ir zināms paredzētā nolīguma mērķis un
ka lūguma iesniedzējs ir ieinteresēts attiecīgajā atbildē – pat tad, ja
paredzētā nolīguma saturs vēl nav sīki izstrādāts. Prasīt iestādei, kas
iesniedz lūgumu sniegt atzinumu, lai brīdī, kad tā vēršas Tiesā, būtu
novērstas jebkādas šaubas par paredzētā nolīguma saderību ar Kopienu
tiesībām, nozīmētu noliegt Līguma 228. panta 6. punkta
lietderību.Vācijas valdība savos mutvārdu
apsvērumos skaidro, ka lūgums ir pieņemams, jo brīdī, kad tas tika
iesniegts, diskusijas par pievienošanos bija sasniegušas stadiju, kurā
atzinuma saņemšana bija kļuvusi vajadzīga un pamatota. Konvencija, kam
jāpievienojas, kā arī pielāgojumi, kuri vajadzīgi šādas pievienošanās
sakarā, ir zināmi. Kā Tiesa atzinusi iepriekš minētajā atzinumā 1/78,
visu dalībvalstu interesēs ir, lai jautājums par Kopienas kompetenci
pievienoties Konvencijai tiktu atrisināts pirms attiecīgajām sarunām.Francijas
valdība savos mutvārdu apsvērumos atzīst, ka Tiesas rīcībā nav nolīguma
projekta, ka pastāv vairākas neskaidrības par sarunu saturu un ka
pagaidām Padomē nav vienprātības par vajadzību pievienoties. Tomēr
Tiesai ir jāpieņem lūgums sniegt atzinumu, jo juridiskie jautājumi par
pievienošanās saderību ar Līgumu ir skaidri noteikti un to atbilstību
nevar apstrīdēt.Itālijas valdība savos
mutvārdu apsvērumos atsaucas uz Tiesas Reglamenta 107. panta
2. punktu, kas paredz, ka lūgums sniegt atzinumu var attiekties uz
paredzētā nolīguma saderību ar Līguma noteikumiem vai uz Kopienas
kompetenci slēgt šādu nolīgumu. Ja lūgums attiecas uz kompetenci, kā tas
ir šajā gadījumā, netiek prasīta jau pietiekami precīza nolīguma teksta
esamība. Pat ja tiktu atzīts, ka lūgums attiecas arī uz pievienošanās
saderību ar Līguma materiālajām tiesību normām, Tiesa nevarētu to
noraidīt, jo Konvencija, kurai paredzēts pievienoties, pastāv un tās
vispārējie aspekti ir zināmi.Arī Portugāles
valdība savos mutvārdu apsvērumos uzsver, ka veicamo sarunu rezultāts
un Konvencijas, kurai Kopiena ir nodomājusi pievienoties, saturs ir
zināms.V – Paredzētās pievienošanās juridiskais pamats1. Austrijas
valdība, vispirms atgādinājusi Tiesas praksi attiecībā uz Kopienas
ārējām pilnvarām, skaidro, ka pamattiesību ievērošana ir visu Kopienas
priekšrocību īstenošanas daļa. Ar Konvenciju aizsargātās tiesības tiek
garantētas, pamatojoties uz kompetenci, kas nosaka Kopienas iestāžu
darbību katrā attiecīgajā jomā. Šāda Konvencijas garantēto tiesību
horizontāla iekšēja piemērošana vienlaikus ir arī pamats Kopienas ārējai
kompetencei pievienoties Konvencijai.2. Komisija,
Parlaments un Beļģijas, Dānijas, Vācijas, Grieķijas, Itālijas, Somijas
un Zviedrijas valdības, kā arī pakārtoti Austrijas valdība skaidro, ka
konkrētu noteikumu neesamības gadījumā pievienošanās juridiskais pamats
ir Līguma 235. pants. Līguma 235. panta piemērošanas
nosacījumi, proti, Kopienas rīcības vajadzība, kāda Kopienas mērķa
sasniegšana un saikne ar kopējā tirgus darbību, ir izpildīti.Komisija
atsaucas uz savu iepriekš minēto 1993. gada 26. oktobra darba
dokumentu, kurā tā cilvēktiesību ievērošanu raksturoja kā transversālu
mērķi, kas ir Kopienas mērķu sastāvdaļa.No 1976. gada 8. aprīļa sprieduma lietā 43/75 Defrenne (Recueil,
455. lpp.) izriet, ka mērķi 235. panta nozīmē var būt
precizēti Līguma preambulā. Vienotā Eiropas akta preambulā ir minēta
cilvēktiesību ievērošana un Konvencija.Arī
Parlaments uzskata, ka cilvēktiesību aizsardzība pieder pie Kopienas
mērķiem. Eiropas Savienības pilsonības noteikšana Līgumā ir jauns
juridisks fakts par labu šādai tēzei. Saskaņā ar Līguma par Eiropas
Savienību B panta trešo ievilkumu un EK līguma 8. pantu
Kopienas uzdevums ir nodrošināt Eiropas Savienības pilsoņiem tādu pašu
viņu pamattiesību aizsardzību, kāda viņiem kā valsts pilsoņiem ir
noteikta valsts tiesību aktos. Parlaments uzsver, ka Kopiena, tostarp EK
Tiesa, ir jāpakļauj starptautiskai juridiskai kontrolei, kas būtu
identiska kontrolei, kurai pakļautas dalībvalstis un to augstākās
instances tiesas. Parlaments uzskata, ka Līguma 235. panta izvēle
ir jāpapildina ar atsauci uz Līguma 228. panta 3. punkta otro
daļu, kas konkrētu starptautisko nolīgumu slēgšanai paredz Parlamenta
piekrišanu. Šādas piekrišanas vajadzību izskaidro šā noteikuma ratio legis,
jo nedrīkst pieļaut, ka starptautiska nolīguma dēļ Parlaments kā viens
no likumdevējiem atbilstoši Kopienas starptautiskajām saistībām būtu
spiests grozīt tiesību aktu, kas pieņemts saskaņā ar koplēmuma
procedūru.Beļģijas, Vācijas, Grieķijas,
Itālijas, Austrijas, Somijas un Zviedrijas valdības uzsver, ka
cilvēktiesību aizsardzība ir vispārējs horizontāls princips, kas
Kopienai jāievēro, veicot visas savas darbības, un ka šī aizsardzība ir
svarīga pareizai kopējā tirgus darbībai.Pēc
šo valdību domām, Tiesa šādu aizsardzību ir īstenojusi ar Kopienu
tiesību vispārējo principu starpniecību, iedvesmojoties no kopīgām
konstitucionālām tradīcijām un starptautiskiem dokumentiem, tostarp no
Konvencijas. Vienotā Eiropas akta preambula, Līguma par Eiropas
Savienību preambula, kā arī F panta 2. punkts, J1. un
K2. pants nostiprina cilvēktiesību ievērošanu un šajā sakarībā arī
Konvencijas nozīmi.Grieķijas valdība
atsaucas arī uz EK līguma 130.u panta 2. punktu, kurā
cilvēktiesību ievērošana ir minēta kā sadarbības attīstības jomā mērķis.Grieķijas
valdība precizē, ka, lai noteiktu Kopienas mērķus, ir jāņem vērā arī
Līguma preambula, kurā minēta miera un brīvības saglabāšana; šis mērķis
ietver Konvencijā garantētās tiesības.Somijas
valdība uzskata, ka Kopienas attīstības pašreizējā stadijā
cilvēktiesību aizsardzība patiešām ir viens no Kopienas mērķiem.Visas
valdības uzskata, ka pievienošanās Konvencijai un ārēja tiesas kontrole
ir vajadzīga, lai gadījumā, ja Kopienas iestādes neievērotu Konvenciju,
aizsargātu indivīdus.Beļģijas valdība
uzsver, ka nedrīkst pieļaut, lai Kopienas tiesu praksē un Konvencijas
institūciju tiesu praksē rastos atšķirīgas interpretācijas. Tā norāda,
ka Kopienu tiesībās paredzētā tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēma,
kas indivīdam liedz prasīt atcelt aktu, kurš uz viņu neattiecas tieši un
individuāli, nodrošina mazāku aizsardzību nekā šāda Konvencijā
paredzētā sistēma.Itālijas valdība savos
mutvārdu apsvērumos norāda, ka visas dalībvalstis attiecībā uz savu
kompetenci ir brīvprātīgi pakļāvušās cilvēktiesību aizsardzības
starptautiskas kontroles mehānismiem. Tādēļ, ka valstis ir noteiktu
kompetenci nodevušas Kopienai, arī tai ir jāpakļaujas tai pašai
starptautiskajai kontrolei, lai atjaunotu dalībvalstu sākotnēji iecerēto
līdzsvaru.Austrijas valdība norāda uz to,
ka ir vajadzīga vienveidīga Konvencijas interpretācija, uz Līgumā par
Eiropas Savienību paredzētās integrācijas pakāpenisku padziļināšanu –
jomu, kurā cilvēktiesību aizsardzībai ir sevišķi liela nozīme, un uz
strīdiem, kas skar Kopienas civildienestu.Somijas
valdība paskaidro, ka pievienošanās ir vajadzīga, ņemot vērā Līguma
sociālā aspekta pastiprināšanu. Jaunie kompetences pamati, ko paredz
Vienotais Eiropas akts, un subsidiaritātes principa noteikšana tomēr ir
sašaurinājuši Līguma 235. panta darbības jomu. Šā panta piemērošana
ir atkarīga no pievienošanās nolīguma struktūras un satura.3. Spānijas,
Francijas, Īrijas, Portugāles un Apvienotās Karalistes valdības
skaidro, ka ne EK līgumā, ne Līgumā par Eiropas Savienību nav neviena
noteikuma, kas Kopienai piešķirtu konkrētas pilnvaras cilvēktiesību jomā
un ko varētu izmantot par paredzētās pievienošanās juridisko pamatu.
Līguma par Eiropas Savienību F panta 2. punkts tikai piešķir
konstitucionālu statusu judikatūras acquis cilvēktiesību aizsardzības jomā un šādu aizsardzību paredz tikai ar Kopienu tiesību vispārējo principu starpniecību.Francijas
un Portugāles valdības piebilst, ka 2. punktam Līguma par Eiropas
Savienību J1. pantā, kas attiecas uz kopēju ārpolitiku un drošības
politiku, tāpat kā 1. punktam minētā līguma K2. pantā, kurš
attiecas uz tieslietām un iekšlietām, kas turklāt nav Tiesas
jurisdikcijā, ir tikai programmatiska nozīme un tie Kopienai nepiešķir
nekādas konkrētas pilnvaras. Francijas valdība noraida arī EK līguma
130.u panta nozīmi.Spānijas,
Francijas, Īrijas, Portugāles un Apvienotās Karalistes valdības arī
iebilst pret Līguma 235. panta iespējamu piemērošanu. Cilvēktiesību
ievērošana nav minēta starp Kopienas mērķiem, kas izklāstīti Līguma
2. un 3. pantā. Apvienotā Karaliste piebilst, ka atsaukšanās
uz Līguma par Eiropas Savienību F panta 2. punktu nevar
pamatot 235. panta izmantošanu.Šīs
valdības apstrīd, ka juridiska vakuuma vai nepietiekamas cilvēktiesību
aizsardzības dēļ būtu vajadzīga paredzētā pievienošanās. Tiesa ir
īstenojusi materiālu Konvencijas pārņemšanu Kopienu tiesību sistēmā un
ir to pilnībā iekļāvusi Kopienu tiesiskajā regulējumā. Francijas valdība
uzskaita Konvencijā nostiprinātās pamattiesības, kuru ievērošanu Tiesa
nodrošina.Portugāles valdība piebilst, ka
risks, ka Eiropas Kopienu Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa
Konvencijas noteikumus varētu interpretēt dažādi, ir teorētisks un ka to
var izskaidrot Kopienas ekonomiskās un politiskās integrācijas īpašie
mērķi. Šī valdība norāda, ka par jautājumiem, kas attiecas uz
Konvencijas interpretāciju, Eiropas Kopienu Tiesa var vērsties Eiropas
Cilvēktiesību tiesā prejudiciāla nolēmuma saņemšanai.Minētās
valdības uzskata, ka Kopienu tiesībās indivīdiem ir paredzēta pilnīga
tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēma. Pievienošanās nav vajadzīga
saistībā ar kopējā tirgus darbību.4. Dānijas
valdībai ir niansēta nostāja. Tā atsaucas uz robu cilvēktiesību
aizsardzībā tādā jomā kā Kopienas civildienests, vienlaikus atzīstot, ka
šī plaisa neskar pamatjautājumus, bet attiecas uz procedūru.
Konvencijas ievērošana, Tiesai pašai sevi ierobežojot, atšķiras no
Konvencijas ievērošanas starptautisku saistību dēļ, pat ja šāda
atšķirība ir tikai teorētiska. Pievienošanās sniegtu galvenokārt
politiskas priekšrocības, jo tā uzsver cilvēktiesību ievērošanai
piešķirto nozīmi. Pievienošanās ļautu arī Kopienai pašai sevi aizstāvēt,
ja Konvencijā paredzētajās institūcijās tiktu apstrīdēti Kopienas
tiesību akti. Minētā valdība šajā sakarībā norāda, ka strīdi parasti
attiecas uz Kopienas un valstu tiesību normu kombināciju un ka šajā
gadījumā parasti apstrīd valstu tiesību normas; šādā situācijā iestādes,
konkrētāk, Komisija, varētu valstu valdībām palīdzēt lietās, ko
izskatītu Konvencijas institūcijās.Šādai
politiskai priekšrocībai Dānijas valdība pretstata praktiskās un
juridiskās problēmas. Pašlaik pievienoties var tikai valstis; citu
līgumslēdzēju pušu situācija nav skaidra; Kopienas pievienošanās radītu
problēmas attiecībā uz dalībvalstīm noteiktajiem izņēmumiem un to
izteiktajām atrunām; pievienošanās acīmredzot neattiektos uz visu
Konvenciju; būtu jāizveido mehānisms, ar kuru tiktu noteikta
institūcija, kura būtu atbildīga par Konvencijas pārkāpšanas gadījumiem,
ņemot vērā a priori, ka apstrīdētais tiesību akts būtu
valsts tiesību akts; būtu jārisina arī jautājums par Kopienas pārstāvību
Konvencijas kontroles institūcijās, tostarp vienotajā tiesā. Ņemot vērā
šo problēmu nopietnību, Dānijas valdība ierosina starp Kopienu un
Konvencijas līgumslēdzējām pusēm noslēgt tādu nolīgumu, kas Eiropas
Kopienu Tiesai ļautu Eiropas Cilvēktiesību tiesā iesniegt tādus
jautājumus prejudiciāla nolēmuma saņemšanai, kuri skar cilvēktiesības,
un pilnvarotu Eiropas Cilvēktiesību tiesu lūgt Eiropas Kopienu Tiesai
prejudiciālus nolēmumus par Kopienu tiesībām.VI – Jautājums par pievienošanās saderību ar Līguma 164. un 219. pantuKomisija,
Parlaments un Beļģijas, Dānijas, Vācijas, Grieķijas, Itālijas,
Austrijas, Somijas un Zviedrijas valdības skaidro, ka paredzētā
pievienošanās, it īpaši Kopienas pakļaušana Konvencijas tiesu sistēmai,
nav pretrunā Līguma 164. un 219. pantam.Komisija
norāda, ka pretstatā Eiropas Ekonomikas zonas nolīgumam Konvencijai un
Līgumam ir kopēji mērķi cilvēktiesību aizsardzības jomā. Konvencija
izveido klasisku starptautisko tiesību kontroles mehānismu, un Eiropas
Cilvēktiesību tiesas spriedumiem nav tiešas iedarbības iekšējā
tiesiskajā regulējumā. Protams, Konvencija paredz iespēju, ka indivīdi
var celt prasības. Tomēr tā ir tikai viena no kontroles iezīmēm papildus
prasībām, ko var celt līgumslēdzējas puses; būtu arī pretrunīgi pieņemt
šo kontroles mehānismu un liegt indivīdiem celt prasības. Eiropas
Cilvēktiesību tiesa nelemtu par jautājumu saistībā ar pilnvaru
sadalījumu starp Kopienu un dalībvalstīm – jautājumu, ko reglamentē
tikai Kopienas tiesību sistēma. Tāpēc nebūtu iespējama prasība starp
Kopienu un dalībvalstīm.Nevar arī apgalvot,
ka ar Konvencijas kontroles mehānismu, aptverot visas Kopienas
pilnvaras, tiktu apšaubīta Kopienas tiesību sistēmas autonomija. Būtībā
Konvencija nosaka tikai minimālās prasības. Kontroles mehānismam nebūtu
tiešās iedarbības Kopienas tiesiskajā regulējumā. Visbeidzot, tā kā
netiek uzskatīts, ka šis mehānisms būtu pretrunā dalībvalstu
konstitucionālajiem principiem, nekādā gadījumā nevar uzskatīt, ka tas
nebūtu saderīgs ar Kopienas tiesību principiem.Parlaments
atsaucas uz iepriekš minēto atzinumu 1/91, kurā Tiesa atzina, ka
Kopiena var pakļauties starptautiskas tiesas nolēmumiem. Kopienas
pakļaušanās tiesai ar jurisdikciju cilvēktiesību jomā būs saderīga ar
Kopienas sistēmas attīstību, kura vairs neattiektos uz uzņēmēju, bet uz
Eiropas Savienības pilsoni. Ārēja kontrole cilvēktiesību jautājumos
Kopienas tiesību sistēmas autonomiju neietekmētu vairāk, kā tā skārusi
dalībvalstu tiesību sistēmu autonomiju. Parlaments atsaucas uz savu
iepriekš minēto 1994. gada 18. janvāra rezolūciju, kurā tas
uzsvēris nozīmi, kāda ir tiešai prasībai starptautiskā tiesā, lai
pārbaudītu Kopienas akta saderību ar cilvēktiesībām, un nepārprotami
norādījis, ka paredzētā pievienošanās nevar skart Tiesas jurisdikciju
Kopienu tiesību jautājumos.Pēc Beļģijas
valdības domām, Tiesai būs jāizlemj, vai Kopienas tiesību sistēmā
iekļautās pamattiesības, ja tās ņemtas no Konvencijas, kļūst par Kopienu
tiesībām vai saglabā savu īpašo būtību. Atkarībā no atbildes paredzētā
pievienošanās vai nu ietekmētu, vai neietekmētu Kopienu tiesību
autonomiju.Minētā valdība vispirms norāda,
ka Konvencijā paredzētajām tiesībām un brīvībām ir savs statuss starp
Kopienu tiesību vispārējiem principiem. Konvencija nosaka tikai
aizsardzības minimālo līmeni un neskar šīs aizsardzības attīstību no
citiem Tiesas atzītiem avotiem, proti, no Kopienas tiesību sistēmas šā
jēdziena sašaurinātā nozīmē un no kopīgām konstitucionālām tradīcijām.
Atsaucoties uz Konvenciju, Tiesa ņem vērā interpretāciju, ko sniegušas
Konvencijas institūcijas, tādējādi uzsverot īpašo vietu, kāda Konvencijā
garantētajām tiesībām ir Kopienas tiesiskajā regulējumā. Šādā ziņā
Kopienas tiesību sistēmas autonomija iepriekš minēto atzinumu 1/91 un
1/92 nozīmē ir tikai relatīva.Beļģijas
valdība tālāk skaidro, ka paredzētais nolīgums saglabā Kopienas tiesību
sistēmas autonomiju. Saskaņā ar Konvencijas 62. pantā paredzēto
iespēju jebkādas prasības starp Kopienu un tās dalībvalstīm nebūtu
iespējamas, un tas atbilstu Līguma 219. pantam. Lai nepieļautu
jebkādu ārēju ietekmi uz pilnvaru sadalījumu starp Kopienu un
dalībvalstīm, pēdējās indivīda prasības gadījumā varētu formulēt nostāju
pret atbildīgo par iespējamo pārkāpumu; ieviešamajam mehānismam par
paraugu varētu ņemt Apvienoto Nāciju Organizācijas 1982. gada
10. decembra Jūras tiesību konvencijas IX pielikumu.Treškārt,
tā uzsver, ka Kopienas tiesību sistēmas absolūta autonomija Konvencijā
garantēto tiesību un brīvību jomā nav vēlama. Nedrīkst aizmirst par
risku, ka Konvencijas institūcijas varētu atzīt savu kompetenci, lai
lemtu ja ne par Kopienas aktu, tad vismaz par valstu īstenošanas aktu
saderību ar Konvenciju tad, ja cilvēktiesību aizsardzība Kopienas
tiesiskajā regulējumā ir mazāka nekā Konvencijā paredzētā.Pat
ja Tiesa nolemtu, ka ir jāpiemēro kritēriji, kas izriet no iepriekš
minētajiem atzinumiem 1/91 un 1/92 un attiecas uz Kopienas tiesību
sistēmas autonomiju, paredzēto pievienošanos tomēr varētu veikt.Beļģijas
valdība šajā sakarībā norāda, ka nav nekādas personiskas un
funkcionālas saiknes starp Tiesu un Konvencijas institūcijām. Eiropas
Cilvēktiesību tiesa drīkst tikai likt attiecīgajai pusei ievērot tās
spriedumus, bet tā nedrīkst atcelt vai atzīt par spēkā neesošu
apstrīdēto valsts tiesību aktu. Attiecībā uz minētās tiesas spriedumiem
Beļģijas valdība nošķir divus gadījumus. Ja attiecīgais Konvencijas
noteikums ir pietiekami precīzs un vispusīgs, tā ievērošana tiks
nodrošināta, tikai atzīstot, ka tas ir tieši piemērojams. Ja pārkāptais
noteikums nav tieši piemērojams, attiecīgajai valstij būs jāveic
pasākumi, lai novērstu pārkāpumu. Nevienā no šiem gadījumiem netiks
skarta Kopienas tiesību sistēmas autonomija.Pēc
Dānijas, Vācijas, Grieķijas, Itālijas, Austrijas un Somijas valdību
domām, Tiesa savā iepriekš minētajā atzinumā 1/91 ir atzinusi, ka
Kopiena var pakļauties jurisdikcijai, kas izveidota ar starptautisku
nolīgumu, attiecībā uz šā nolīguma interpretāciju un piemērošanu, ja
vien netiek skarta Kopienas tiesību sistēmas autonomija. Tās šajā
sakarībā norāda, ka Tiesa ir cita starpā uzsvērusi vajadzību ievērot
Kopienas tiesu neatkarību un Eiropas Kopienu Tiesas monopolu Kopienu
tiesību interpretācijā.Dānijas valdība
uzsver, ka nolīgumā par Eiropas Ekonomikas zonu galvenās problēmas
radīja tas, ka šī tiesību sistēma bija identiska Kopienu tiesībām. Šajā
gadījumā Kopienas iestādes, tostarp Tiesa, Konvencijas institūciju
judikatūru ņemtu vērā tikai attiecībā uz cilvēktiesību ievērošanu.
Nevēlēdamās sniegt galīgu atbildi šajā jautājumā, minētā valdība uzsver,
ka ar Konvenciju saistītā judikatūra jau ietekmē Tiesas praksi un ka
tas liecina par labu pievienošanās saderībai ar Līgumu.Arī
Vācijas valdība skaidro, ka jautājums par pilnvaru sadalījumu starp
Kopienu un dalībvalstīm paliek EK Tiesas ziņā, jo Eiropas Cilvēktiesību
tiesa nelemj par jautājumiem, kas saistīti ar līgumslēdzēju pušu valstu
tiesību aktiem. Eiropas Kopienu Tiesa pamattiesības garantē, vienlaikus
atsaucoties gan uz dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām, gan uz
Konvenciju, un nodrošina tām augstāku aizsardzības līmeni nekā
Konvencija. Tāpēc nevar apgalvot, ka tāpēc, ka identiskus noteikumus to
atšķirīgo mērķu dēļ interpretē dažādi, tiek skarta Kopienas tiesību
sistēmas autonomija. Vienīgais pienākums, ko Konvencija uzliek Kopienai,
proti, ievērot minimālo līmeni, paliek robežās, kas noteiktas iepriekš
minētajā atzinumā 1/91. Vācijas valdība arī norāda, ka starp abām tiesu
instancēm nav personiskas saiknes.Grieķijas
valdība uzskata, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesas iespējamā iejaukšanās
Kopienas tiesību sistēmā skartu tikai Konvencijā garantēto tiesību
interpretāciju. Kopienas tiesību sistēmas autonomijas ievērošana
neaizliedz jebkādu ārēju iejaukšanos, bet prasa saglabāt Kopienu tiesību
pamatprincipus un institucionālo līdzsvaru. Tas, lai Eiropas
Cilvēktiesību tiesa ņemtu vērā Kopienu tiesību īpašās iezīmes, būtu
jānodrošina ar tāda tiesneša līdzdalību, kas nāktu no Kopienas, bet
vienlaikus nebūtu Eiropas Kopienu Tiesas loceklis.Itālijas
valdība savos mutvārdu apsvērumos norāda, ka pievienošanās nolīgumā būs
jāievēro kritēriji, ko Tiesa iepriekš minētajos atzinumos 1/91 un 1/92
noteikusi attiecībā uz Kopienas tiesiskā regulējuma ievērošanu. Minētā
valdība šajā sakarībā uzsver, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesas
spriedumiem nav tiešās iedarbības iekšējās tiesību sistēmās un tie nevar
valsts tiesību aktus atzīt par nelikumīgiem.Austrijas
valdība uzsver atšķirību no nolīguma par Eiropas Ekonomikas zonu.
Pievienošanās neradīs normatīvu kopumu, kurā būtu normas, kas jau pastāv
Kopienas tiesību sistēmā un kas būtu šajā sistēmā jāiekļauj. Eiropas
Cilvēktiesību tiesai nebūtu jurisdikcijas lemt par jautājumiem attiecībā
uz Kopienu tiesībām, kas šajā sakarībā būtu pielīdzinātas Konvencijas
līgumslēdzēju valstu tiesībām.Zviedrijas
valdība uzskata, ka pievienošanās varētu būt nesaderīga ar Līguma
164. un 219. pantu tikai tad, ja pastāvētu risks, ka netiks
ievērota Tiesas lēmumu saistošā būtība un ka tādējādi tiks skarta
Kopienas tiesību sistēmas autonomija. Lai šādu risku novērstu,
Zviedrijas valdība paredz ar īpašu nolīgumu noteikt, ka, izmantojot
Konvencijas strīdu risināšanas līdzekļus, nedrīkst izskatīt domstarpības
starp dalībvalstīm vai starp dalībvalstīm un Kopienu. Tā izsaka arī
domu par mehānismu, atbilstoši kuram Eiropas Cilvēktiesību tiesa varētu
lūgt Eiropas Kopienu Tiesai prejudiciālus nolēmumus par jautājumiem
attiecībā uz Kopienu tiesībām.Somijas
valdība nenoraida iespēju, ka paredzētā pievienošanās un Kopienas
iestāžu pakļaušana Eiropas Cilvēktiesību tiesas jurisdikcijai varētu
ietekmēt to, kā Tiesa interpretē Kopienas tiesību noteikumus, ciktāl tie
skar cilvēktiesības. Ja piemērotu principus, ko Tiesa noteikusi
iepriekš minētajā atzinumā 1/91, būtu tomēr jāatzīst, ka cilvēktiesības,
kuras tiek aizsargātas ar Kopienu tiesību vispārējo principu
starpniecību, nepieder šīs tiesību sistēmas ekonomiskajam un
komerciālajam kodolam un ka pievienošanās neskar tās autonomiju.2. Spānijas,
Francijas, Īrijas, Portugāles un Apvienotās Karalistes valdības
skaidro, ka Kopienas pievienošanās Konvencijai nav saderīga ar Līgumu,
konkrētāk, ar tā 164. un 219. pantu. Atsaucoties uz iepriekš
minētajiem atzinumiem 1/91 un 1/92, minētās valdības uzsver, ka
paredzētā pievienošanās skar Kopienas tiesību sistēmas autonomiju un
Tiesas jurisdikcijas monopolu.Spānijas
valdība šajā sakarībā piemin Konvencijas 24. un 25. pantu, kas
paredz starpvalstu un individuālas prasības, 45. pantu, kurš
Eiropas Cilvēktiesību tiesai piešķir jurisdikciju sniegt atzinumus par
Konvencijas interpretāciju un piemērošanu, 32. un 46. pantu,
kas paredz, ka Konvencijas institūciju lēmumi ir obligāti,
52. pantu, kurš attiecas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas
spriedumiem, kas ir galīgi, 53. pantu, kurš pusēm uzliek pienākumu
pildīt spriedumus, un 54. pantu, kas Ministru komitejai uzdod
uzraudzīt spriedumu izpildi. Konvencijas 62. pants, kas paredz, ka
visi strīdi starp līgumslēdzējām pusēm par Konvencijas interpretāciju
vai piemērošanu jārisina, izmantojot tās paredzētos strīdu risināšanas
līdzekļus, nebūs saderīgs ar Līguma 219. pantu; būs jāparedz atruna
vai īpašs kompromiss, lai noteiktu, ka tas neattiecas uz strīdiem starp
dalībvalstīm vai dalībvalstīm un Kopienu. Pretēji kritērijiem, kas
noteikti iepriekš minētajos atzinumos 1/91 un 1/92, Konvencijas
kontroles institūcijas ne vien interpretētu Konvenciju, bet arī
pārbaudītu Kopienu tiesību likumīgumu attiecībā pret Konvenciju, un tas
ietekmētu Tiesas judikatūru.Francijas
valdība paskaidro, ka Kopienas tiesību sistēmai ir autonoma un īpaša
tiesu sistēmas struktūra. Nav izveidots neviens juridisks līdzeklis, lai
cilvēktiesību jautājumus izskatītu ārpus to tiesību ievērošanas, kas kā
vispārējs princips piešķirtas Tiesai, un pašreizējā situācijā tādu
nevar izveidot.Francijas valdība pievēršas
arī problēmai, kas saistīta ar valsts tiesību aktos paredzēto tiesiskās
aizsardzības līdzekļu iepriekšēju izmantošanu. Kopienas tiesību sistēmā
indivīdiem pieejamā tiesiskā aizsardzība ir sašaurināta, un Tiesā
lielākajā daļā gadījumu vēršas ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Jāizvirza jautājums par to, vai Konvencijas institūcijas nebūtu spiestas
likt Kopienai paplašināt prejudiciālās procedūras pieejamību un vai
pretējā gadījumā tās nevarētu iespējami atteikties apsvērt šo procedūru,
novērtējot prasību par valsts tiesību aktos paredzēto tiesiskās
aizsardzības līdzekļu izmantošanu. Tāpēc būtu vieglāk grozīt Līguma
173. panta otro daļu, lai indivīdiem ļautu apstrīdēt Kopienas
tiesību aktus, kas aizskar viņu pamattiesības.Francijas
valdība uzsver risku, ka strīdi, kas ir saistīti ar Kopienu tiesībām,
varētu tikt nodoti izskatīšanai Konvencijas institūcijās, kurās ir
Eiropas Padomes, nevis Kopienas dalībvalstu pilsoņi. Tā norāda arī uz
sarežģījumiem, kas saistīti ar Kopienas tiesnešu līdzdalību Konvencijas
kontroles institūcijās. Šādos apstākļos pievienošanos varētu veikt tikai
pēc Līguma, tostarp Protokola par Eiropas Kopienu Tiesas Statūtiem,
grozīšanas.Īrijas valdība savos mutvārdu
apsvērumos norāda, ka Kopienas pievienošanās Konvencijai skartu ar
Līguma 164. un 219. pantu Tiesai piešķirto ekskluzīvo
jurisdikciju izšķirt visus strīdus par Līguma piemērošanu un
interpretāciju.Arī Portugāles valdība
uzsver, ka Konvencijas kontroles institūciju kompetencē ir piemērot un
interpretēt noteikumus ar horizontālu iedarbību; šāda kompetence
nenovēršami skartu Kopienu tiesību piemērošanu un interpretāciju.
Protams, lai ievērotu Līguma 219. pantu, Konvencijas 62. pants
ļauj paredzēt, ka netiek pieļautas starpvalstu prasības, ko paredz
Konvencijas 24. pants. Šā panta ratio legis tomēr nevar
sašaurināt tikai attiecībā uz iespējamu strīdu starp dalībvalstīm, bet
tas nozīmē, ka nedrīkst pieļaut, lai kāds strīdu izšķiršanas līdzeklis,
ko nepiemēro Tiesa, skartu Līguma interpretāciju un piemērošanu. Eiropas
Cilvēktiesību tiesai nāktos interpretēt Kopienu tiesības un pieņemt
lēmumus par Kopienas kompetenci. Būtu grūti izmantot mehānismu, kas
Kopienai un dalībvalstīm ļautu risināt jautājumus par kompetenci. Lai
noteiktu, vai ir izmantoti visi valsts tiesību aktos paredzētie
tiesiskās aizsardzības līdzekļi, Eiropas Cilvēktiesību tiesa varētu lemt
pat par Eiropas Kopienu Tiesas kompetenci; piemēram, tai varētu būt
jālemj, vai indivīds ir varējis celt prasību par Kopienas tiesību akta
anulēšanu, ja tas uz viņu attiecas tieši un individuāli.Spānijas
un Apvienotās Karalistes valdības uzsver arī Eiropas Cilvēktiesību
tiesas un nākotnē paredzamās vienotās Tiesas lēmumu juridiskās sekas.
Tās cita starpā norāda, ka šai Tiesai ir jurisdikcija aizskartajai pusei
noteikt taisnīgu apmierinājumu, kas var būt finansiālas kompensācijas
veidā. Pievienošanās gadījumā Konvencijas piemērošanas jomā Tiesa
zaudētu savu galīgo autoritāti Kopienu tiesību interpretācijā. Pretēji
kritērijiem, ko paredz iepriekš minētais atzinums 1/91, Eiropas
Cilvēktiesību tiesa neveiktu tikai starptautiska nolīguma interpretāciju
un piemērošanu. Tā skartu Kopienu tiesību interpretāciju un
piemērošanu, un tai būtu jālemj par Kopienas un dalībvalstu pilnvarām.3. Nīderlandes
valdība tikai piemin problēmas, kas jāanalizē pirms lēmuma par
pievienošanās vajadzību pieņemšanas, un tai nav noteiktas nostājas. Tā
cita starpā izvirza jautājumu par Eiropas Kopienu Tiesas un Konvencijas
institūciju attiecību saderību ar Līguma 164. pantu, jautājumu par
dalībvalstu, Konvencijas līgumslēdzēju pušu un Kopienas locekļu
situāciju saistībā ar to attiecīgajiem pienākumiem saskaņā ar Kopienas
līgumiem un Konvenciju, un problēmu par to, kā noteikt Kopienas un
dalībvalstu pienākumus attiecībā uz Konvencijas ievērošanu. Tiesas atzinumsLūguma pieņemamība1.        Īrijas
un Apvienotās Karalistes, kā arī Dānijas un Zviedrijas valdības ir
uzsvērušas, ka lūgums sniegt atzinumu nav pieņemams vai vismaz ir
priekšlaicīgs. Tās iebilst, ka nav nolīguma, kura teksts būtu pietiekami
precīzs, lai ļautu Tiesai izpētīt nolīguma saderību ar Līgumu. Šīs
valdības uzskata, ka nevar atsaukties uz paredzētu nolīgumu, kamēr
Padome pat principā nav pieņēmusi lēmumu par nolīguma sarunu uzsākšanu.2.        Saskaņā
ar Līguma 228. panta 6. punktu Padome, Komisija vai
dalībvalsts var saņemt Tiesas atzinumu par paredzētā nolīguma atbilstību
Līguma noteikumiem.3.        Šā
panta mērķis, kā to konstatējusi Tiesa 16. punktā 1995. gada
13. decembra atzinumā 3/94 (Recueil, I‑4577. lpp.,
16. punkts), ir novērst sarežģījumus, ko varētu radīt strīdi par
tādu starptautisko nolīgumu atbilstību Līgumam, kuri ir saistoši
Kopienai.4.        Šajā
atzinumā (17. punktā) Tiesa arī konstatējusi, ka varbūtējs Tiesas
lēmums par to, ka šāds nolīgums vai nu satura, vai tā noslēgšanā
izmantotās procedūras dēļ nav saderīgs ar Līguma normām, radītu
nopietnus sarežģījumus ne tikai Kopienas, bet arī starptautisko
attiecību kontekstā un varētu izraisīt nelabvēlīgas sekas visām
ieinteresētajām pusēm, to skaitā trešām valstīm.5.        Lai
izvairītos no šādiem sarežģījumiem, ar Līgumu ir noteikta īpaša
procedūra lietas iepriekšējai iesniegšanai Tiesā, lai pirms nolīguma
slēgšanas pārliecinātos par tā atbilstību Līgumam.6.        Tā
ir īpaša sadarbības procedūra starp Tiesu, no vienas puses, un Kopienas
iestādēm un dalībvalstīm, no otras puses, ar kuras palīdzību Tiesai
saskaņā ar Līguma 164. pantu ir jānodrošina tiesību ievērošana
Līguma interpretācijas un piemērošanas stadijā pirms nolīguma
noslēgšanas, kas var izraisīt strīdu par tā Kopienas tiesību akta
likumību, ar kuru to noslēdz, īsteno vai piemēro.7.        Attiecībā
uz nolīguma projektu ir jākonstatē, ka brīdī, kad tika iesniegts lūgums
sniegt atzinumu, sarunas vēl nebija sāktas un nebija arī precīzi
noteikts, kāds saturs būs nolīgumam, ar kuru Kopiena gatavojas
pievienoties Konvencijai.8.        Lai
noteiktu, cik lielā mērā precīzas informācijas trūkums par nolīguma
noteikumiem ietekmē lūguma pieņemamību, ir skaidri jāizprot lūguma
mērķi.9.        Kā
izriet no dalībvalstu valdību un Kopienas iestāžu sniegtajiem
apsvērumiem, Kopienas pievienošanās Konvencijai izvirza divas galvenās
problēmas, proti, no vienas puses, jautājumu par Kopienas kompetenci
slēgt šādu nolīgumu un, no otras puses, jautājumu par nolīguma saderību
ar Līguma noteikumiem, īpaši ar tiem, kas ir Tiesas jurisdikcijā.10.      Attiecībā
uz kompetenci jāatgādina, ka 35. punktā 1979. gada
4. oktobra atzinumā 1/78 (Recueil, 2871. lpp.,
35. punkts) Tiesa ir noteikusi, ka, lemjot par kompetences
jautājumiem, Kopienas iestāžu un attiecīgo valstu, to skaitā trešo
valstu, interesēs ir noskaidrot šo jautājumu, jau uzsākot sarunas, vēl
pirms panākta vienošanās par nolīguma galvenajiem punktiem.11.      Vienīgais
šajā Tiesas atzinumā izvirzītais nosacījums ir tas, lai paredzētā
nolīguma mērķis būtu zināms pirms sarunu sākšanas.12.      Tomēr
konkrētā lūguma gadījumā nav šaubu par to, ka paredzētā nolīguma
priekšmets ir zināms. Neatkarīgi no veida, kā Kopiena varētu
pievienoties Konvencijai, šīs Konvencijas vispārējais mērķis un
priekšmets un šādas pievienošanās institucionālais nozīmīgums attiecībā
uz Kopienu ir ļoti labi zināms.13.      Lūguma
pieņemamību nevar apstrīdēt, pamatojoties uz to, ka Padome vēl nav
pieņēmusi lēmumu sākt sarunas un ka nolīgums tādēļ nav paredzēts Līguma
228. panta 6. punkta nozīmē.14.      Lai
gan šāds lēmums tiešām vēl nav pieņemts, Komisija ir veikusi dažādus
pētījumus un izteikusi priekšlikumus par Kopienas pievienošanos
Konvencijai, un laikā, kad tika iesniegts lūgums sniegt atzinumu,
pievienošanās jautājums bija Padomes darba kārtībā. Fakts, ka Padome ir
uzsākusi Līguma 228. panta 6. punkta procedūru, liek domāt, ka
tā ir paredzējusi iespēju apspriest un noslēgt šādu nolīgumu. Tādējādi
šķiet, ka lūgumu sniegt atzinumu izraisījuši Padomes pamatotie centieni
noskaidrot savu pilnvaru apjomu, pirms tiek pieņemts lēmums par sarunu
sākšanu.15.      Turklāt
jānorāda, ka tiktāl, ciktāl lūgums sniegt atzinumu skar Kopienas
kompetenci, tā nozīme ir pietiekami skaidra un nebija vajadzīgs oficiāls
Padomes lēmums par sarunu uzsākšanu, lai vēl precizētu šo jautājumu.16.      Visbeidzot,
lai Līguma 228. panta 6. punkta procedūra būtu efektīva, ir
jābūt iespējai ar jautājumu par kompetenci vērsties Tiesā ne tikai tūlīt
pēc sarunu uzsākšanas (atzinums 1/78, 35. punkts), bet arī pirms
šo sarunu oficiālas sākšanas.17.      Šajos
apstākļos, kad Padomē kā iepriekš izlemjams ir izvirzīts jautājums par
Kopienas kompetenci uzsākt pievienošanos, Kopienas, dalībvalstu un citu
Konvencijai pievienojušos valstu interesēs ir vienoties par šo jautājumu
pirms sarunu sākuma.18.      No
iepriekš minētā izriet, ka lūgums sniegt atzinumu ir pieņemams tiktāl,
ciktāl Kopienas kompetencē ir tāda veida nolīguma slēgšana, kāds ir
paredzētais nolīgums.19.      Taču tas neattiecas uz jautājumu par nolīguma atbilstību Līgumam.20.      Lai
sniegtu detalizētu atbildi uz jautājumu par to, vai Kopienas
pievienošanās Konvencijai ir saderīga ar Līguma noteikumiem, it īpaši ar
164. un 219. pantu par Tiesas jurisdikciju, Tiesas rīcībā ir
jābūt pietiekamai informācijai par pasākumiem, kurus Kopiena ir
paredzējusi izmantot, lai panāktu atbilstību pašreizējiem un
turpmākajiem tiesas kontroles mehānismiem, ko nosaka Konvencija.21.      Tomēr
jākonstatē, ka Tiesai nav iesniegta nekāda sīkāka informācija par
paredzētajiem risinājumiem, lai praktiski panāktu Kopienas pakļaušanos
starptautiskās tiesas jurisdikcijai.22.      No
iepriekš minētā jāsecina, ka Tiesa nespēj sniegt atzinumu par to, vai
Kopienas pievienošanās Konvencijai ir saderīga ar Līguma noteikumiem.Kopienas kompetence attiecībā uz pievienošanos Konvencijai23.      No
Līguma 3.b panta, saskaņā ar kuru Kopiena rīkojas, nepārsniedzot
tai piešķirtās pilnvaras un izvirzītos mērķus, izriet, ka Kopienai ir
vienīgi tai piešķirtās pilnvaras.24.      Šis piešķirto pilnvaru princips jāievēro gan Kopienas iekšējā, gan ārējā darbībā.25.      Parasti
Kopienas darbība pamatojas uz īpašām pilnvarām, kurām, kā to atzinusi
Tiesa, nav obligāti tieši jāizriet no konkrētiem Līguma noteikumiem, bet
tie var uz tām netieši norādīt.26.      Tādējādi
Kopienas starptautisko attiecību jomā, uz ko attiecas šis lūgums sniegt
atzinumu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienas kompetence uzņemties
starptautiskas saistības var izrietēt ne tikai tieši no Līguma
noteikumiem, bet tie var arī netieši norādīt uz šo kompetenci. Tiesa ir
nolēmusi, ka ikreiz, kad saskaņā ar Kopienu tiesībām Kopienas iestādēm
ir noteiktas iekšējas pilnvaras konkrēta mērķa īstenošanai, Kopienai ir
atļauts uzņemties starptautiskās saistības, kas nepieciešamas šā mērķa
īstenošanai, pat bez noteikumiem, kuri uz to skaidri norādītu (skat.
1993. gada 19. marta atzinumu 2/91, Recueil, I‑1061. lpp., 7. punkts).27.      Līguma
noteikumi nepiešķir Kopienas iestādēm nekādas vispārējas pilnvaras
ieviest cilvēktiesību normas vai iesaistīties starptautiskās konvencijās
šajā jomā.28.      Tā
kā šā mērķa īstenošanai nav skaidri izteiktu vai netiešu pilnvaru, ir
jāapsver, vai Līguma 235. pants var būt pievienošanās juridiskais
pamats.29.      235. pantam
ir jānovērš nepilnības, ko rada apstāklis, ka Līgums neparedz īpašus
noteikumus, kas piešķirtu Kopienas iestādēm skaidri izteiktas vai
netiešas pilnvaras rīkoties, ja šādas pilnvaras tomēr šķiet vajadzīgas,
lai Kopiena varētu veikt savas funkcijas ar nolūku sasniegt vienu no
Līgumā noteiktajiem mērķiem.30.      Šī
norma, kas ir ar piešķirtu pilnvaru principu pamatotas institucionālas
sistēmas sastāvdaļa, nevar būt pamats tādai Kopienas pilnvaru
piemērošanas jomas paplašināšanai, kas pārsniegtu vispārīgo struktūru,
ko nosaka Līguma noteikumi un it īpaši tie noteikumi, kas formulē
Kopienas uzdevumus un darbību. Katrā ziņā 235. pants nevar būt
pamats tādu noteikumu pieņemšanai, ar kuriem faktiski tiktu grozīts
Līgums, neievērojot kārtību, kādu šim nolūkam paredz pats Līgums.31.      Ņemot
vērā šos apsvērumus, ir jāizskata jautājums par to, vai Kopienas
pievienošanos Konvencijai var pamatot ar 235. pantu.32.      Pirmkārt,
jāatgādina, ka dažādās dalībvalstu un Kopienas iestāžu deklarācijās ir
uzsvērta cilvēktiesību ievērošanas nozīme (citēts šā atzinuma faktu
izklāsta III 5. punktā). Uz to ir atsauces arī Vienotā Eiropas akta
preambulā, kā arī Līguma par Eiropas Savienību preambulā un
F panta 2. punktā, J1. panta 2. punkta piektajā
ievilkumā un K2. panta 1. punktā. F pants noteic, ka
Eiropas Savienībai ir jārespektē pamattiesības, kā to it īpaši garantē
konvencija. ES līguma 130.u panta 2. punkts paredz, ka
Kopienas sadarbības politikai attīstības jomā labvēlīgi jāietekmē
cilvēktiesību un pamatbrīvību ievērošana.33.      Turklāt
jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgai judikatūrai pamattiesības ir daļa no
vispārējiem tiesību principiem, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa. Šajā
ziņā Tiesa iedvesmojas no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām
tradīcijām, kā arī norādēm starptautiskos līgumos par cilvēktiesību
aizsardzību, kuru izveidē piedalījušās vai kurus parakstījušas
dalībvalstis. Šajā sakarībā Tiesa ir paziņojusi, ka Konvencijai ir īpaša
nozīme (skat. it īpaši spriedumu lietā C‑260/89 ERT, Recueil, I‑2925. lpp., 41. punkts).34.      Kaut
arī cilvēktiesību ievērošana ir Kopienas aktu tiesiskuma nosacījums,
tomēr ir jākonstatē, ka pievienošanās Konvencijai tomēr radītu
ievērojamas pārmaiņas pašreizējā Kopienas cilvēktiesību aizsardzības
sistēmā, jo tā būtu saistīta ar Kopienas iekļaušanos atšķirīgā
starptautiskā institucionālā sistēmā, kā arī ar visu Konvencijas
noteikumu iekļaušanu Kopienas tiesiskajā regulējumā.35.      Šādai
Kopienas cilvēktiesību aizsardzības sistēmas pārveidošanai ar vienlīdz
nozīmīgu ietekmi gan uz Kopienas, gan dalībvalstu iestādēm būtu
konstitucionāla nozīme, un tā pārsniegtu 235. panta darbības jomu.
Tā varētu tikt īstenota, tikai izdarot grozījumus Līgumā.36.      Tāpēc
jākonstatē, ka saskaņā ar pašlaik spēkā esošajām Kopienu tiesībām
Kopienai nav pilnvaru pievienoties Konvencijai.Ar šādu pamatojumuTIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji K. N. Kakuris [C. N. Kakouris], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] un G. Hiršs [G. Hirsch], tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], F. A. Šokveilers [F. A. Schockweiler] (referents), Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida], P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn], K. Gulmans [C. Gulmann], Dž. L. Marejs [J. L. Murray], P. Janns [P. Jann], H. Ragnemalms [H. Ragnemalm], L. Sevons [L. Sevón] un M. Vatelē [M. Wathelet]_uzklausījusi pirmo ģenerāladvokātu Dž. Tezauro [G. Tesauro] un ģenerāladvokātus K. O. Lencu [C. O. Lenz], F. Dž. Džeikobsu [F. G. Jacobs], A. La Pergolu [A. La Pergola], G. Kosmu [G. Cosmas], F. Ležē [P. Léger], M. B. Elmeru [M. B. Elmer], N. Fenneliju [N. Fennelly] un D. Ruisu-Harabo Kolomeru [D. Ruiz-Jarabo Colomer]_pasludina šādu atzinumu:Saskaņā
ar pašlaik spēkā esošajām Kopienu tiesībām Kopienai nav pilnvaru
pievienoties Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
konvencijai.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardPuissochetHirschManciniSchockweilerMoitinho de AlmeidaKapteynGulmannMurrayJannRagnemalmSevónWatheletLuksemburgā, 1996. gada 28. martā.Tiesas sekretārs       PriekšsēdētājsR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias