62018TJ0292_RES
Lieta T‑292/18
Portugāles Republika
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2020. gada 30. janvāra spriedums
ELGF un ELFLA – No finansējuma izslēgti izdevumi – Portugāles izdevumi – Regulas (EK) Nr. 1290/2005 32. un 33. pants – Regulas (ES) Nr. 1306/2013 54. pants – Valsts tiesas jēdziens
Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – ELGF un ELFLA finansējums – Grāmatojumu noskaidrošana – Summas, kas atgūstamas no dalībvalsts – Apstāklis, ka dalībvalsts paredzētajos termiņos nav atguvusi summas, kas ir jāmaksā pārkāpuma vai nolaidības gadījumā – Atšķirīgi termiņi atkarībā no tā, vai par atgūšanu tiek celta prasība valsts tiesās – Valsts tiesas jēdziens – Atgūšana, ko veic administratīvais dienests, izmantojot nodokļu piedziņu – Dienests, kas veic tikai administratīvas funkcijas un neatbilst neatkarības prasībai – Izslēgšana
(LESD 267. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1306/2013 54. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punkts un 33. panta 8. punkts)
(skat. 33.–37., 47.–49., 55. un 56. punktu)
Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – ELGV un ELFLA finansējums – Grāmatojumu noskaidrošana – Principi – Dalībvalstu pienākums ievērot rūpību
(LES 4. panta 3. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1306/2013 58. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1290/2005 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
(skat. 59.–67. punktu)
Rezumējums
Spriedumā Portugāle/Komisija (T‑292/18), kas tika pasludināts 2020. gada 30. janvārī, Vispārējā tiesa noraidīja prasību daļēji atcelt tiesību aktu, kuru Portugāles Republika bija cēlusi par Eiropas Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2018/304 (
1
), ciktāl tajā no Eiropas Savienības finansējuma ir izslēgti konkrēti dalībvalstu izdevumi, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA), 1052101,05 EUR apmērā.
Regulas Nr. 1290/2005 (
2
) 32. panta 5. punktā ir paredzēts – ja pārkāpumu vai nolaidības dēļ nepamatoti izmaksātu summu atgūšana nav notikusi četru gadu laikā pēc pirmās administratīvās vai tiesas konstatācijas vai – gadījumos, kad atgūšanai veic tiesvedību attiecīgas valsts tiesās, – astoņos gados pēc tās, 50 % no neatgūšanas sekām sedz attiecīgā dalībvalsts un 50 % sedz no Savienības budžeta (noteikums par finansiālās atbildības sadali neatgūšanas gadījumā, tā sauktais “50/50” noteikums) (
3
).
Apstrīdētais lēmums izriet no konstatējuma – kādu ir izdarījusi Komisija, izpildot savu uzdevumu pārbaudīt valsts procedūras nepamatotu maksājumu atgūšanai, kuras uzsāktas pārkāpumu dēļ, – ka Portugāles iestādes esot nepareizi klasificējušas noteiktus izdevumus, kas radušies saistībā ar ELGF vai ELFLA un kas bija jāatgūst. Komisija uzskatīja, ka parādi Portugāles maksātāju aģentūrai, kuru atgūšanai Portugāles nodokļu iestādes piemēroja piedziņas procedūru, esot bijuši kļūdaini klasificēti kā parādi, par kuru atgūšanu “tika celta prasība valsts tiesās” minētā noteikuma izpratnē. Pēc Komisijas domām, 50/50 noteikums tāpēc bija jāpiemēro šiem parādiem, ja piedziņa nav bijusi iespējama ne pēc četriem un ne pēc astoņiem gadiem, kā apgalvoja Portugāles iestādes.
Nepiekrītot šai interpretācijai, Portugāles Republika lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu, apgalvojot, ka Portugālē administratīvajās attiecībās maksājamo summu piespiedu piedziņa tiek īstenota, izmantojot nodokļu piedziņas procedūru, kas ir jāuzskata par tādu procedūru, kam ir tiesas raksturs. Pēc šīs dalībvalsts domām, 50/50 noteikums tāpēc būtu jāpiemēro tikai tad, ja atgūšana nav notikusi pēc astoņiem gadiem.
Prasības atcelt apstrīdēto lēmumu pamatošanai Portugāles Republika izvirza vienu pamatu, kas ir balstīts uz Regulas Nr. 1290/2005 32. un 33. panta un Regulas Nr. 1306/2013 54. panta pārkāpumiem, jo Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka parādi Portugāles maksātāju aģentūrai, kurus nodokļu iestādes atguvušas, izmantojot piedziņas procedūru, nav parādi, attiecībā uz kuriem piedziņa tiek veikta, ceļot prasību valsts tiesās minēto pantu izpratnē.
Lai noraidītu prasību, Vispārējā tiesa vispirms atgādināja, ka jēdzienam “valsts tiesa”, kas ir noteicošais, nosakot 50/50 noteikuma piemērošanas jomu, visā Savienībā ir vajadzīga autonoma un vienveidīga interpretācija, kas jāmeklē noteikumu, kuros ietverts šis jēdziens, un Regulu Nr. 1290/2005 un Nr. 1306/2013 izvirzītā mērķa kontekstā.
Lai interpretētu iepriekš minētajos pantos minēto “valsts tiesas” jēdzienu, Vispārējā tiesa atsaucās uz Tiesas izstrādātajiem kritērijiem, lai novērtētu, vai iesniedzējinstitūcijai ir “tiesas” raksturs LESD 267. panta izpratnē.
Pārbaudījusi Portugāles nodokļu administrācijas kompetentā dienesta raksturojumu, ņemot vērā šos kritērijus, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šādu dienestu nevar klasificēt kā “valsts tiesu”. Tas patiešām neveic nekādas tiesas funkcijas, bet veic tikai administratīva rakstura pienākumus, un tā uzdevums nav ne atrisināt strīdu, ne pārbaudīt Portugāles maksātāju aģentūras izdotā parāda sertifikāta likumību. Turklāt šāds dienests neatbilst neatkarības prasībai.
Vispārējā tiesa no minētā secināja, ka, pretēji Portugāles valdības apgalvotajam, nodokļu piedziņas procedūru, kuru īsteno nodokļu administrācijas kompetentais dienests, nevar kvalificēt kā “valsts tiesās” notiekošu piedziņas procedūru minēto Regulas Nr. 1290/2005 un Regulas Nr. 1306/2013 pantu izpratnē vismaz tad, ja nav iesaistītas administratīvās un nodokļu tiesas.
Līdz ar to Portugāles Republikai būtu bijis jāpabeidz nodokļu piedziņas procedūra nodokļu administrācijas kompetentajā dienestā iepriekš minētajos noteikumos minētajā četru gadu laikā. Rezultātā Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija varēja pamatoti izslēgt noteiktus izdevumus no Savienības finansējuma, pamatojoties uz to, ka tiem vairāk nekā četrus gadus tika piemērota nodokļu piedziņas procedūra nodokļu administrācijas kompetentajā dienestā.
(
1
)	Komisijas Īstenošanas lēmums (ES) 2018/304 (2018. gada 27. februāris), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (OV 2018, L 59, 3. lpp.).
(
2
)	Padomes Regula (EK) Nr. 1290/2005 (2005. gada 21. jūnijs) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV 2005, L 209, 1. lpp.).
(
3
)	Regulas Nr. 1290/2005 32. pantā ir paredzēti īpaši ELGF noteikumi. Tās pašas regulas 33. panta 8. punktā ir būtībā līdzvērtīgs noteikums attiecībā uz ELFLA. Šie noteikumi būtībā tika pārņemti 54. pantā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1306/2013 (2013. gada 17. decembris) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību (OV 2013, L 347, 549. lpp., un labojums OV 2016, L 130, 13. lpp.), ar kuru atcēla un aizstāja Regulu Nr. 1290/2005.