62023CJ0347
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2024. gada 24. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – 2. panta b) punkts – Jēdziens “patērētājs” – Ārvalsts valūtā indeksēts hipotekārā kredīta līgums – Fiziska persona, kas iegādājusies mājokļa nekustamo īpašumu izīrēšanai par atlīdzību
Lietā C‑347/23 [Zabitoń] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija) iesniegusi ar 2023. gada 8. maija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 2. jūnijā, tiesvedībā
LB,
JL
pret
Getin Noble Bank S.A.,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias], ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] un tiesnesis Z. Čehi [Z. Csehi] (referents),
ģenerāladvokāts: E. M. Kolinss [A. M. Collins],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
LB un JL vārdā – W. Budzewski, adwokat,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–
Portugāles valdības vārdā – C. Alves, P. Barros da Costa un I. Gameiro, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – U. Małecka, I. Rubene un N. Ruiz García, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 2. panta b) punktu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp LB un JL, no vienas puses, un Getin Noble Bank S.A., no otras puses, par prasību atmaksāt ikmēneša maksājumus, kas veikti, pamatojoties uz hipotekārā kredīta līgumu, kurš indeksēts ārvalsts valūtā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 93/13 desmitajā apsvērumā teikts:
“tā kā efektīvāku patērētāju aizsardzību var panākt, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā; tā kā šos tiesību aktus būtu jāattiecina uz visiem līgumiem, kas noslēgti starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem; tā kā tā rezultātā, cita starpā, no šīs direktīvas būtu jāizslēdz līgumi attiecībā uz nodarbinātību, līgumi attiecībā uz mantojuma tiesībām, līgumi attiecībā uz tiesībām saistībā ar ģimenes tiesībām un līgumi attiecībā uz uzņēmumu apvienošanos un iestāžu vai partnerības līgumiem”.
4
Šīs direktīvas 2. pants izteikts šādā redakcijā:
“Šajā direktīvā:
[..]
b)
“patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas;
c)
“pārdevējs vai piegādātājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts.”
Polijas tiesības
5
1964. gada 23. aprīļaustawa – Kodeks cywilny (Likums par civilkodeksu; Dz. U. Nr. 16, 93. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Civilkodekss”), 22.1 pantā “patērētājs” definēts kā “jebkura fiziska persona, kura ar komersantu noslēdz tiesisku darījumu, kas nav tieši saistīts ar tās saimniecisko vai profesionālo darbību”.
6
Saskaņā ar Civilkodeksa 43.1 pantu pārdevējs vai piegādātājs ir fiziska persona, juridiska persona vai šī kodeksa 33.1 panta 1. punktā minētā organizatoriskā vienība, kas veic saimniecisko vai profesionālo darbību savā vārdā.
7
Saskaņā ar Civilkodeksa 385.1 panta 1. un 2. punktu:
“1.   Patērētāju līguma noteikumi, par kuriem nav notikusi atsevišķa apspriešanās, patērētājam nav saistoši, ja tie nosaka tā tiesības un pienākumus pretēji labiem tikumiem, acīmredzami neievērojot tā intereses (prettiesiski līguma noteikumi). Tas neattiecas uz noteikumiem par pušu pamatpienākumiem, tostarp cenu vai atlīdzību, ja tie formulēti nepārprotami.
2.   Ja kāds līguma noteikums patērētājam nav saistošs saskaņā ar 1. punktu, pārējā daļā līgums turpina būt pusēm saistošs.”
8
Civilkodeksa 385.2 pantā paredzēts:
“Līguma noteikumu saderība ar labiem tikumiem tiek novērtēta attiecībā uz situāciju līguma slēgšanas brīdī, ņemot vērā tā saturu, tā noslēgšanas apstākļus, kā arī citus līgumus, kas saistīti ar līgumu, kurā iekļauts novērtējamais noteikums.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9
2008. gadā prasītāji pamatlietā LB un JL bija laulāts pāris, kas dzīvoja Londonā (Apvienotā Karaliste), kur viņi neveica nekādu komercdarbību. LB bija kriminālpolicijas amatpersona, un JL bija skolas direktore.
10
Šajā gadā prasītāji pamatlietā ar Getin Noble Bank tiesību priekšteci noslēdza Šveices frankos (CHF) indeksētu hipotekārā kredīta līgumu, kurā noteikta mainīga procentu likme un šī kredīta atmaksa Polijas zlotos (PLN) (turpmāk tekstā – “hipotekārā kredīta līgums”).
11
Prasītāji pamatlietā noslēdza hipotekārā kredīta līgumu, lai iegādātos mājokļa nekustamo īpašumu Varšavā (Polija), ko bija paredzēts izīrēt par atlīdzību. Īres maksa galvenokārt tika izmantota, lai atmaksātu hipotekārā kredīta līguma ikmēneša maksājumus. Prasītāji pamatlietā citus nekustamos īpašumus neizīrēja.
12
Lai īstenotu šādu projektu, prasītāji pamatlietā izmantoja pakalpojumus, ko sniedza JP, nekustamā īpašuma pārvaldītājs, kurš veic profesionālo darbību Polijā, kurš kļuva par viņu pilnvaroto pārstāvi un kurš viņus pārstāvēja hipotekārā kredīta līguma, šī nekustamā īpašuma pirkuma līguma, īres līguma par tā izīrēšanu un līguma par īrniekiem paredzētajiem pakalpojumiem noslēgšanā.
13
2019. gadā prasītāji pamatlietā bija atmaksājuši visu hipotekāro kredītu un minēto nekustamo īpašumu pārdeva.
14
2019. gada 27. decembrī prasītāji pamatlietā vērsās Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija), kas ir iesniedzējtiesa, lūdzot atmaksāt visas summas, kuras samaksātas, izpildot šo hipotekārā kredīta līgumu. Viņi apgalvo, ka minētajā hipotekārā kredīta līgumā ir ietverti negodīgi noteikumi, kas to padara spēkā neesošu.
15
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka minētā hipotekārā kredīta līguma noteikumi, kuros paredzēta šī kredīta indeksācija atbilstoši Šveices franka kursam un definēts minētā hipotekārā kredīta līguma galvenais priekšmets, ir negodīgi, jo par tiem nav notikusi atsevišķa apspriešanās, tie nav sastādīti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā un ir pretrunā godprātības prasībām, tādējādi radot ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no minētā hipotekārā kredīta līguma, un tas notiek par sliktu prasītājiem pamatlietā.
16
Tomēr iesniedzējtiesai nav skaidrības par to, vai prasītājus pamatlietā iespējams kvalificēt kā “patērētājus” Direktīvas 93/13 izpratnē. Apstiprinošas atbildes gadījumā būtu piemērojami Direktīvas 93/13 noteikumi, un šī tiesa varētu atzīt hipotekārā kredīta līgumu par spēkā neesošu.
17
Šajā ziņā iesniedzējtiesa vērš uzmanību uz to, ka nekustamā īpašuma izīrēšana par atlīdzību ir vērsta uz peļņas gūšanu, kas ir uzņēmuma darbības galvenais mērķis.
18
Tomēr būtu iespējams uzskatīt arī, ka, iegūstot hipotekāro kredītu, lai iegādātos tikai vienu izīrēšanai paredzētu īpašumu, aizņēmējs rīkojas nolūkos, kas ir ārpus tā amata, nodarbošanās vai profesijas, un ka līdz ar to šāds aizņēmējs ir jākvalificē kā “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē.
19
Ņemot vērā attiecīgās darbības ierobežoto apjomu, tā neesot raksturīga uzņēmuma darbībai. Turklāt, tā kā hipotekārā kredīta līguma noslēgšanas brīdī prasītāji pamatlietā bija nodarbināti saskaņā ar darba līgumiem un nestrādāja nekustamā īpašuma pārvaldītāja profesijā, nekustamā īpašuma izīrēšana viņiem neesot svarīgs profesionāls mērķis un tai arī neesot bijis paredzēts būt viņu galvenajam ienākumu avotam, bet gan tā esot ieguldījuma forma, kas pati par sevi neesot saistīta ar uzņēmumu. Visbeidzot, “patērētāja” statusa atzīšana aizņēmējam tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā vairāk atbilstot Direktīvas 93/13 mērķim aizsargāt patērētājus pret negodīgiem līguma noteikumiem.
20
Šādos apstākļos Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [..] Direktīvas [93/13] 2. panta b) un c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona, kas noslēdz hipotekārā kredīta līgumu, lai iegūtu līdzekļus viena mājokļa iegādei, ko paredzēts izīrēt par atlīdzību (buy‑to‑let), ir uzskatāma par “patērētāju” šīs direktīvas izpratnē?”
Par prejudiciālo jautājumu
21
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 2. panta b) punkts jāinterpretē tādējādi, ka uz fizisku personu, kas noslēdz hipotekārā kredīta līgumu, lai finansētu tikai viena mājokļa nekustamā īpašuma iegādi izīrēšanai par atlīdzību, attiecas jēdziens “patērētājs” šīs tiesību normas izpratnē.
22
Iesākumā jānorāda – kā teikts Direktīvas 93/13 preambulas desmitajā apsvērumā, vienveidīgie tiesību akti negodīgu noteikumu jomā, neskarot šajā apsvērumā uzskatītos izņēmumus, būtu jāattiecina uz “visiem līgumiem”, kas noslēgti starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem, kā tie definēti šīs direktīvas 2. panta b) un c) punktā (spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, YYY. (Jēdziens patērētājs), C‑570/21, EU:C:2023:456, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
23
Atbilstoši 2. panta b) punktam “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas. Bez tam atbilstoši minētā 2. panta c) punktam “pārdevējs vai piegādātājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts.
24
Direktīvā 93/13 līgumi, kuriem tā piemērojama, ir definēti, atsaucoties uz līgumslēdzēju statusu – atkarībā no tā, vai tie darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar to amatu, uzņēmējdarbību vai nodarbinātību, vai profesiju (spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, YYY. (Jēdziens patērētājs), C‑570/21, EU:C:2023:456, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
25
Tādējādi attiecīgās personas “patērētāja” statuss jānosaka, ņemot vērā funkcionālu kritēriju, kas paredz novērtēt, vai attiecīgās līgumiskās attiecības ietilpst darbībās, kuras nav saistītas ar amata, nodarbinātības, vai profesijas īstenošanu. Turklāt Tiesa ir izmantojusi iespēju precizēt, ka jēdzienam “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē ir objektīvs raksturs un tas nav atkarīgs no konkrētajām zināšanām, kas attiecīgajai personai var būt, vai informācijas, kura tai faktiski ir (spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, Lyoness Europe, C‑455/21, EU:C:2023:455, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
26
Šajā ziņā jāatgādina, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas vājākā pozīcijā gan attiecībā uz spēju aizstāvēt savas intereses, gan informētības līmeni, un šī situācija izraisa to, ka patērētājs piekrīt pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātajiem nosacījumiem bez iespējas ietekmēt to saturu (spriedums, 2019. gada 21. marts, Pouvin un Dijoux, C‑590/17, EU:C:2019:232, 25. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
27
Tiesa jau ir atzinusi, ka jēdziena “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē plašs traktējums attiecīgā gadījumā ļauj nodrošināt ar šo direktīvu piešķirto aizsardzību visām fiziskajām personām, kuras atrodas vājākā pozīcijā salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju (spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, YYY. (Jēdziens patērētājs), C‑570/21, EU:C:2023:456, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Šādos apstākļos Direktīvā 93/13 ietverto normu imperatīvais raksturs un ar tiem saistītās īpašās patērētāju aizsardzības prasības liek dod priekšroku plašai jēdziena “patērētājs” interpretācijai šīs direktīvas 2. panta b) punkta izpratnē, lai garantētu šīs direktīvas lietderīgo iedarbību (spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, YYY. (Jēdziens patērētājs), C‑570/21, EU:C:2023:456, 38. punkts).
29
Turklāt jāatgādina, ka saistībā ar kredīta līgumu, kas noslēgts ar pārdevēju vai piegādātāju, ja kopparādnieks ir tādā pašā situācijā kā parādnieks līgumsaistību ziņā attiecībā uz šo pārdevēju vai piegādātāju, ar kuru tie parakstījuši līgumu, saistībā ar Direktīvas 93/13 piemērošanu šim konkrētajam līgumam nav jāveic parādnieka nošķiršana no kopparādnieka. Līdz ar to jēdziens “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē šāda līguma kontekstā attiecas arī uz fizisku personu, kas ir kopparādnieka situācijā, ja tā darbojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās amatu, nodarbošanos vai profesiju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 8. jūnijs, YYY. (Jēdziens patērētājs), C‑570/21, EU:C:2023:456, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai valsts tiesai, kas izskata strīdu par līgumu, uz kuru varētu attiekties Direktīvas 93/13 direktīvas piemērošanas joma, ņemot vērā visus pierādījumus un it īpaši šī līguma noteikumus, jāpārbauda, vai attiecīgo personu var kvalificēt kā “patērētāju” šīs direktīvas izpratnē. To darot, valsts tiesai jāņem vērā visi lietas apstākļi – un it īpaši preces vai pakalpojuma, kas ir šī līguma priekšmets, raksturs –, kuri varētu parādīt, kādam mērķim šī prece vai šis pakalpojums iegādāts (spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, Lyoness Europe, C‑455/21, EU:C:2023:455, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Tāpēc, ja divas fiziskas personas noslēdz hipotekārā kredīta līgumu, lai finansētu mājokļa nekustamā īpašuma iegādi, valsts tiesai, it īpaši ņemot vērā tā īpašuma raksturu, kas ir šī līguma priekšmets, jākonstatē, vai šīs fiziskās personas darbojušās nolūkos, kas saistīti ar to amatu, nodarbošanos vai profesiju vai arī nav saistīti ar tiem.
32
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka prasītāji pamatlietā ir fiziskas personas, kuras hipotekārā kredīta līguma noslēgšanas brīdī bija nodarbinātas attiecīgi kā kriminālpolicijas amatpersona un skolas direktore. Bez tam viņi neveica nekādu profesionālu komercdarbību nekustamā īpašuma pārvaldības jomā. No tā izriet arī, ka viņi šo hipotekārā kredīta līgumu noslēguši, lai finansētu tikai viena tāda mājokļa nekustamā īpašuma iegādi, kas atrodas Varšavā un bijis paredzēts izīrēšanai par atlīdzību, un ka no īres gūtie ienākumi galvenokārt tikuši izmantoti aizdevuma ikmēneša maksājumu veikšanai. Prasītāji pamatlietā citus nekustamos īpašumus nebija izīrējuši.
33
Līdz ar to, neskarot pārbaudes, kas būs jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka ar hipotekārā kredīta līguma noslēgšanu prasītāji pamatlietā neīstenoja profesionālu nolūku, bet gan tā bija vērsta uz viņu privātā īpašuma konsolidāciju, jo ar šo kredītu finansētā mājokļa nekustamā īpašuma iegāde viņiem bija ieguldījuma forma.
34
Šo secinājumu nevar atspēkot ne fakts, ka prasītājiem pamatlietā bija nodoms minēto mājokļa nekustamo īpašumu izīrēt, lai no tā gūtu finansiālu labumu, un pat ne apstāklis, ka viņi tā iegādei vai īres objekta pārvaldīšanai izmantoja speciālista pakalpojumus.
35
Konkrēti, kā izriet no judikatūras, ja jēdzienu “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē interpretētu tā, ka no šī jēdziena izslēgtu fizisko personu, kura darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas, tāpēc, ka tā no šīs darbības gūst noteiktu finansiālu labumu, visām fiziskajām personām, kuras ir vājākā pozīcijā salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju un kuras minētā sniegtos pakalpojumus izmanto ar savu amatu, nodarbošanos vai profesiju nesaistītos nolūkos, nebūtu nodrošināta ar šo direktīvu sniegtā aizsardzība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 8. jūnijs, Lyoness Europe, C‑455/21, EU:C:2023:455, 53. punkts).
36
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 2. panta b) punkts jāinterpretē tādējādi, ka uz fizisku personu, kas noslēdz hipotekārā kredīta līgumu, lai finansētu tikai viena mājokļa nekustamā īpašuma iegādi izīrēšanai par atlīdzību, attiecas jēdziens “patērētājs” šīs tiesību normas izpratnē, ja šī persona darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas. Tas vien, ka minētā fiziskā persona no šī nekustamā īpašuma pārvaldīšanas vēlas gūt ienākumus, pats par sevi nevar būt pamats šīs personas izslēgšanai no jēdziena “patērētājs” minētās tiesību normas izpratnē.
Par tiesāšanās izdevumiem
37
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 2. panta b) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
uz fizisku personu, kas noslēdz hipotekārā kredīta līgumu, lai finansētu tikai viena mājokļa nekustamā īpašuma iegādi izīrēšanai par atlīdzību, attiecas jēdziens “patērētājs” šīs tiesību normas izpratnē, ja šī persona darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas. Tas vien, ka minētā fiziskā persona no šī nekustamā īpašuma pārvaldīšanas vēlas gūt ienākumus, pats par sevi nevar būt pamats šīs personas izslēgšanai no jēdziena “patērētājs” minētās tiesību normas izpratnē.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.