62004CC0339_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prejudiciālo jautājumu, ko šajā lietā Consiglio di Stato (Itālija) [Itālijas Republikas Augstākā Administratīvā Tiesa] iesniedza Tiesai, fonā ir pakāpenisks telekomunikāciju tirgus atvēršanas process Kopienā, kas likvidē valstu robežas un novērš šķēršļus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai.
2. It īpaši iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīva 97/13/EK par kopējo vispārējo atļauju un individuālo licenču sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā (2) attiecas arī uz tirgus dalībniekiem, kuri izmanto tīklu, kas ir privātā lietošanā, un vai tādējādi uz šiem tirgus dalībniekiem attiecas ierobežojums, kāds dalībvalstīm noteikts ar Direktīvu attiecībā uz to pilnvarām pieprasīt maksājumus, kas saistīti ar šīm izmantošanas atļaujām.
I – Atbilstošais Kopienu tiesiskais regulējums
A – Telekomunikāciju liberalizācija Eiropas Kopienā
3. 80.–90. gadu laikā elektroniskie sakari ir kļuvuši par vienu no ekonomikas dzinējspēkiem; Kopienu iestādes nolēma to veicināt, atbalstot to liberalizāciju (3) .
4. Ar šādu mērķi to darbība bija vērsta divos virzienos: padarīt šos tirgus elastīgākus un saskaņot valstu tiesiskos regulējumus.
5. Pirmā virziena sākuma punkts bija Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīva 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgos (4), kas tika vairākkārt grozīta (5) . Šis juridiskais acquis tika atcelts un aizstāts ar Komisijas 2002. gada 16. septembra Direktīvu 2002/77/EK (6) .
6. Attiecībā uz otro virzienu šķēršļu mazināšanai bija jāsaskaņo tīklu piekļuves un lietošanas nosacījumi, kas ir mērķis, kura ietvaros tika pieņemta Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīva 90/387/EEK (7), kas grozīta ar mērķi veikt pielāgojumus konkurētspējīgai videi ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu 97/51/EK (8) . Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/21/EK (9), kas aizstāja iepriekšējās direktīvas, pavirzīja uz priekšu tiesiskā regulējuma un tehniskās tuvināšanas centienus.
B – Direktīva 97/13
1)	Par noteikumiem par “atļaujām”
7. Kā es to minēju secinājumos lietās ISIS Multimedia Net
un Firma 02
(5. punkts) (10), vēlamā [tirgus] atvēršana nenozīmē, ka dalībvalstīm tiek atņemtas kontroles pilnvaras, ko tās realizē ar attiecīgo atļauju procedūru palīdzību. Komisija pati ir atzinusi, ka šīs procedūras ir svarīga metode labvēlīgu priekšnoteikumu radīšanai konkurences attīstībai, licenču piešķiršanai piemērojot vienādus principus (11) .
8. Secinājumos lietās Albacom
un Infostrada (12) es minēju, ka Direktīva 97/13 atbilst šai vajadzībai, sniedzot vienu vienīgu uz samērīguma, pārskatāmības un nediskriminācijas principiem balstītu risinājumu ar mērķi radīt vidi, kas saderīga ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību (minētās direktīvas pirmais, otrais, ceturtais un vienpadsmitais apsvērums un 3. panta 2. punkts).
9. Atbilstoši šim mērķim telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanas brīvība un to tīklu lietošanas liberalizācija ir Direktīvas 97/13 pamatā. Kopienu likumdevējs vēlas, lai šos pakalpojumus sniegtu un izmantotu bez šķēršļiem vai, vajadzības gadījumā, saskaņā ar “vispārējām atļaujām” (13) un ka “individuālas licences” (14) tiek piešķirtas izņēmuma kārtā vai, lai papildinātu vispārējās atļaujas (minētās direktīvas septītais un trīspadsmitais apsvērums un 3. panta 3. punkts un 7. pants). Šos abus instrumentus ietver “atļaujas” jēdziens (15) .
10. Lai īstenotu šo liberalizējošo normu, Direktīva neierobežo to individuālo licenču skaitu, kuras dalībavlstis var piešķirt, izņemot, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu efektīvu radiofrekvenču spektra izmantošanu vai lai ļautu piešķirt pietiekamu skaitu numuru. Šādi ikvienam uzņēmumam, kas izpilda dalībvalstu noteiktos nosacījumus, ir tiesības iegūt individuālo licenci (10. panta 1. punkts un 9. panta 3. punkts).
2)	Noteikumi par maksājumiem
11. Direktīvas 97/13 6. un 11. pants ir par to pašu, proti, par konkurences veicināšanu telekomunikāciju tirgū un par ierobežojumu vai papildu maksu neiekasēšanu no uzņēmumiem vairāk, nekā tas ir nepieciešams (16), šādi ievērojot samērīguma principu. To nosaukumi attiecīgi ir “vispārējo atļauju procedūrām piemērojamie maksājumi un atlīdzības” un “individuālām lincencēm piemērojamie maksājumi un atlīdzības” [Neoficiāls tulkojums].
12. “6. pants
[..]
Neskarot finanšu iemaksas par vispārēju pakalpojumu sniegšanu atbilstoši pielikumam, dalībvalstis nodrošina, ka visas maksas, ko iekasē no uzņēmumiem saistībā ar atļaujas procedūrām sedz vienīgi administratīvās izmaksas, kas saistās ar piemērojamo licenču izsniegšanu, vadību [pārvaldību], kontroli un īstenošanu. Šīs maksas ir publicētas atbilstīgi un pietiekami izvērsti, tā, lai šī informācija būtu ērti pieejama.” [Neoficiāls tulkojums]
13. “11. pants
[..]
1. Dalībvalstis nodrošina, ka visas maksas, ko iekasē no uzņēmumiem saistībā ar atļaujas procedūrām, sedz vienīgi administratīvās izmaksas, kas saistās ar piemērojamo licenču izdošanu, vadību [pārvaldību], kontroli un īstenošanu. Individuālajai licencei piemērojamās maksas ir proporcionālas radītā darba apmēram, un tās publicē atbilstīgi un pietiekami izvērsti, tā, lai šī informācija būtu ērti pieejama.
2. Neskarot 1. punktu, ierobežotu resursu gadījumā dalībvalstis var atļaut savai valsts regulatīvajai iestādei iekasēt maksājumus, ko nosaka vajadzība nodrošināt minēto resursu optimālu izmantojumu. Šie maksājumi nav diskriminējoši, un tos nosaka vajadzība veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību.” [Neoficiāls tulkojums]
II – Itālijas tiesību akti
A – Situācija līdz tirgu atvēršanai
14. 1973. gada Pasta un sakaru kodeksā ( Codice postale e delle telecomunicacioni ) (17) (turpmāk tekstā – “Pasta kodekss”) tika noteikts, ka, lai arī telekomunikācijas ietilpst valsts sektorā, tās arī var tikt netieši pārvaldītas, izmantojot koncesiju (1., 4. un 183. pants).
15. Šis tiesiskais regulējums, neskarot valsts lietošanā esošās sistēmas, paredzēja arī tās, kas bija domātas ekskluzīvai to īpašnieku lietošanai un uz kurām arī attiecās koncesija (183. un 213. pants), 214. pantā starp tām bija minētas tās, kuru mērķis bija palīdzēt sabiedrībām, kuras bija valsts pakalpojumu sniedzējas.
B – Tiesiskais regulējums pēc sektora liberalizācijas
16. Tā kā Eiropas Kopienā tika sākts iepriekš minētais process, ar 1996. gada 23. oktobra Dekrētu Nr. 545 (18) tika uzdots pielāgot Itālijas tiesību aktus Kopienu tiesībām un it īpaši Direktīvai 96/19, un vēlāk, pēc vairāku grozījumu izdarīšanas, tas tika pārsaukts par 1996. gada 23. decembra Likumu Nr. 650 (19) .
17. Ar jauno tiesisko regulējumu tika atceltas ekskluzīvās un speciālās tiesības, atzīstot ikviena uzņēmuma tiesības sniegt pakalpojumus un ierīkot telekomunikāciju tīklus, tomēr attiecinot uz to prasību par administratīvu atļauju saņemšanu. Ar 1997. gada 31. jūlija Likuma Nr. 249, ar ko tiek izveidota regulatīvā iestāde telekomunikāciju jautājumā un noteiktas normas par telekomunikāciju un radiotelevīzijas sistēmām (20), 4. panta 1. un 2. punktu tika apstiprināta šī nostāja.
18. Ar Republikas prezidenta 1997. gada 19. septembra Dekrētu Nr. 318 (21) tika veikta iepriekš minētā Itālijas tiesību aktu pielāgošana prasībām, kas izrietēja no Kopienu tiesību sistēmas, kas bija spēkā kopš 1999. gada 1. janvāra.
1)	Atļaujas un to finansiālās sekas
19. 1997. gada Dekrēta Nr. 318 6. pantā ir minētas formalitātes, kādas ir jāizpilda, lai tiktu piešķirtas vispārējas atļaujas un individuālas lincences; tā 5., 20. un 21. punktā ir minēti noteikumi par maksu un atlīdzību iekasēšanu, ko veic valsts:
“5. Uzņēmumiem pieprasītā atlīdzība par vispārējas atļaujas piešķiršanas procedūru sedz tikai tās administratīvās izmaksas, kas saistītas ar lietas izskatīšanu, kā arī pakalpojumu pārvaldības un licencēs paredzēto nosacījumu saglabāšanas kontroli [..].
[..]
20. Neskarot finansiālas atlīdzības par vispārēju pakalpojumu sniegšanu, saskaņā ar 3. pantu uzņēmumiem prasītā atlīdzība par procedūrām, kas saistītas ar individuālajām licencēm, ir domāta, tikai lai segtu administratīvās izmaksas, kas saistītas ar lietas izskatīšanu, pakalpojumu pārvaldības kontroli un ar pašās licencēs paredzēto nosacījumu saglabāšanu [..].
[..]
21. Ierobežotu resursu izmantošanas gadījumā iestāde nodrošina iespēju noteikt atlīdzības, kuru mērķis arī ir nodrošināt optimālu minēto resursu izlietojumu, ņemot vērā atbilstīgos komerciālos aspektus. Šīs atlīdzības nav diskriminējošas, un ar tām it īpaši tiek ņemta vērā vajadzība veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību [..].”
20. Šajos trīs gadījumos/situācijās atlīdzības summu nosaka ar īpašu ar 1997. gada Likumu Nr. 249 ieceltas iestādes lēmumu, kas publicēts atbilstoši spēkā esošo tiesību aktu un 1997. gada Dekrēta Nr. 318 (22) 19. panta 3. punkta b) apakšpunkta prasībām.
2)	Piemērošana privātām koncensijām
21. Ar 1997. gada Dekrēta Nr. 318 21. pantu jaunā sistēma tika paplašināta, to attiecinot uz tīkliem, kas ir privātā lietošanā. Tomēr ar 1998. gada Likuma Nr. 448 20. pantu to atcēla (4. punkts) un paredzēja pieņemt gan šajā jautājumā piemērojamu tiesisko regulējumu, gan arī vēl vienu par maksām, kas ar to saistītas un kuras jāaprēķina atbilstoši minētā dekrēta 6. panta 20. un 21. punktā noteiktajiem kritērijiem, un kuru summa nevienā gadījumā nevarēja būt mazāka par 1998. gadā norādīto ar procentiem, kas atbilst plānotajai inflācijas likmei (5. un 6. punkts). Pa to laiku bija piemērojams Pasta kodekss (7. punkts).
22. Savukārt 1997. gada Likuma Nr. 249 4. panta 6. punkts paredzēja, ka, tā kā sabiedrības, kuras bija valsts pakalpojumu sniedzējas, savām pašu vajadzībām bija izmantojušas šos privātos tīklus, tām bija jāizveido atsevišķa sabiedrība jebkādu darbību veikšanai šajā jomā un attiecīgi jāsamaksā obligātās maksas saskaņā ar 1998. gada Likuma Nr. 448 20. pantu.
III – Pamata prāvas fakti un prejudiciālie jautājumi
23. Ente Nazionale Idrocarburi SpA (turpmāk tekstā – “ ENI ”), sabiedrība, kas ir tiesīga sniegt valsts pakalpojumus no ogļūdeņraža un dabīgās gāzes iegūtās enerģijas ražošanā un piegādē, ilgu laiku bija vienīgā juridiskā persona, kurai bija piešķirtas tiesības izmantot privātai lietošanai cedētās radio frekvences Pasta kodeksa 213. un 214. panta nozīmē ar mērķi rūpēties par drošību un nodrošināt šo iekārtu pārvaldību un ar to saistītā personāla vadību, un šim nolūkam tā bija izveidojusi kompleksu tīklu, ko veidoja mobilās sistēmas, pārraidītāji un fiksētās stacijas.
24. Ikgadējā maksa par šo koncesiju bija 26 miljardi ITL.
25. Saskaņā ar 1997. gada Likuma Nr. 249 4. panta 6. punktu ENI
šī paša gada decembrī ar meitas sabiedrības starpniecību izveidoja Nuova Società di Telecomunicazioni Spa (turpmāk tekstā – “ NST ”), uzticot tai pārvaldīt ar tās saimniecisko darbību saistīto telekomunikāciju tīklu.
26. Ar 1998. gada 12. jūnija aktu, kas izdots saskaņā ar 1997. gada Dekrētu Nr. 318, sakaru ministrs izsniedza sabiedrībai NST
individuālu licenci par telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanu iedzīvotājiem valsts līmenī, kas attiecās uz ENI
jau cedēto fiksēto retranslācijas tīklu, izņemot mobilās sistēmas. Par šiem pēdējiem minētajiem savienojumiem NST
samaksāja maksu par privātas lietošanas koncesiju (2 107 190 398 ITL), savukārt par fiksētā tīkla izmantošanu tā maksāja maksu par individuālu licenci, kas aprēķināta atbilstoši 1998. gada 5. februāra ministrijas dekrēta noteikumiem (1 328 838 000 ITL).
27. Sabiedrība Albacom, no kuras pamatkapitāla ENI
piederēja 35 %, iegādājās NST
1998. gada 30. jūnijā.
28. 1999. gada 26. februārī sakaru ministrs pieprasīja NST
un ENI, neskaitot par individuālo licenci maksājamās summas, samaksāt maksu par šo gadu sakarā ar iepriekš minēto privātas izmantošanas koncesiju, tai skaitā par fiksētiem savienojumiem, proti, par patērētājiem kopumā paredzētajām tīkla frekvencēm. Saskaņā ar attiecīgās Itālijas administrācijas teikto NST
darbība sekmē ENI
darbību, tādējādi šie savienojumi, kas bija valsts īpašums, tika izmantoti privātiem un ierobežotiem mērķiem, līdzās pastāvot valsts pakalpojumam un privātai sistēmai tās saimnieciskās darbības jomā (23) .
29. NST
apstrīdēja šo prasību maksāt Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio [Lacio Reģionālā administratīvā tiesā], kas ar 2002. gada 26. augusta spriedumu noraidīja tās prasību.
30. Tā kā Consiglio di Stato bija jāpieņem lēmums par apelāciju, kas iesniegta par šo lēmumu, tā apturēja tiesvedību, lai uzdotu Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai ar Direktīvas 97/13 pamatprincipiem ir saderīga tāda valsts tiesību norma, kas nosaka sabiedrībām, kuras ir valsts pakalpojumu sniedzējas un kuras pagātnē koncesiju sistēmas ietvaros ir izveidojušas telekomunikāciju tīklus savām vajadzībām, izveidot atsevišķu sabiedrību jebkādu darbību veikšanai telekomunikāciju jomā – kurā paredzēts, ka atsevišķajai sabiedrībai, pat ja tai ir licence sniegt sabiedriskos pakalpojumus, ir jāmaksā, kaut arī pagaidām, papildu maksa par mātes sabiedrībai nodoto telekomunikāciju tīklu?”
31. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa jautā:
“Vai ar Kopienu tiesībām, kā tās ir interpretējusi Kopienu Tiesa savā 2003. gada 18. septembra spriedumā [..], ir saderīga tāda valsts tiesību norma, kas [tā uzsver – pagaidām] nosaka otru papildu maksu, kas ir jāmaksā par darbībām, kuras ir veiktas mātes sabiedrības labā, atkarībā no summām, ko šī mātes sabiedrība ir samaksājusi atbilstoši agrāk spēkā esošajai ekskluzivitātes sistēmai, kuru raksturo atšķirība starp maksu par publiskā lietošanā esošām un par privātā lietošanā esošām telekomunikāciju sistēmām?”
IV – Process Tiesā
32. Šajā prejudiciālajā tiesvedībā prasītāja pamata lietā, Itālijas valdība un Komisija iesniedza savus rakstveida apsvērumus, un to pārstāvju mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti tiesas sēdē 2005. gada 28. septembrī.
V – Prejudiciālo jautājumu pārbaude
A – Prāvas definēšana
33. Lai Consiglio di Stato
varētu rast risinājumu prāvā, ir jāizskaidro debates, izslēdzot tos faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas traucē labi izprast diskusiju pamatā esošo problēmu.
34. Iesniedzējtiesa savā rīkojumā norāda uz kontekstu, kādā ir aplūkojams [tajā sāktais] process, par ko šajā ziņā nepastāv nekādas domstarpības. Saskaņā ar tās sniegto [faktu] izklāstu slēgta telekomunikāciju tirgus pārejas ietvaros uz tirgu, kurā valda brīva konkurence, ievērojot Kopienu tiesības, ENI
– sabiedrība, kurai ir monopols ogļūdeņraža ražošanā un piegādē un kas par saviem līdzekļiem pārvalda tai piederošu tīklu, ir izveidojusi meitas sabiedrību ( NST ), lai varētu turpināt izmantot šo tīklu atbilstoši Itālijas tiesiskajam regulējumam. Šo meitas sabiedrību, kas, līdzās pastāvot, darbojās sabiedrībai atvērtā tirgū, pēc neilga laika iegādājās trešā sabiedrība ( Albacom ), kas sniedza ENI teleinformātikas pakalpojumus, kas iepriekš veidoja daļu no privātas lietošanas koncesijas.
35. Šis atstāstījums, kas ir īss no rīkojuma izrietošo faktu apkopojums, izskaidro, kāpēc pirmajā jautājumā Consiglio di Stato
aprobežojās ar to, ka uzdeva jautājumu, vai ar Direktīvu 97/13 ir saderīga tāda valsts tiesību norma, kas no tādas atsevišķas sabiedrības, kurai vienlaicīgi ir licence telekomunikāciju valsts pakalpojumu [sniegšanai], pagaidām iekasē papildu maksu par tīkla cesiju mātes sabiedrībai, neprecizējot nedz šo attiecību veidu, nedz arī noskaidrojot starp šīm sabiedrībām pastāvošo saikni. Tātad šķiet, ka Itālijas valdības un NST
komentāri šo abu aspektu sakarā to [procesuālajos] rakstos nav atbilstoši.
36. Saskaņā ar Komisijas teikto ir jānoskaidro, vai attiecīgā direktīva ir piemērojama arī individuālām licencēm, kas piešķirtas tīklu privātai lietošanai. Šāda pieeja problēmai, abstrahējoties no pamata prāvas īpatnībām, vairāk saskan ar šīs prejudiciālās tiesvedības mērķi. Tomēr to varētu vēl precizēt, jo ar “individuālās licences” kvalifikāciju, kas sniegta, definējot atļauju (kas agrāk piederēja ENI
un atbilstoši kurai tā varēja šādā veidā lietot [tīklu], un atbilstoši kurai NST
un Albacom
attiecīgi varēja turpināt to darīt par labu ENI ), tiek domāta Itālijas tiesiskā regulējuma pārbaude, kas Tiesai nav jādara.
37. Faktiski iesniedzējtiesai ir jānoskaidro, vai telekomunikaciju tīkla privāta lietošana ietilpst Direktīvas 97/13 piemērošanas jomā, neatkarīgi no tā dokumenta veida, uz kādu tā ir balstīta. Šajā ziņā izmantotajiem jēdzieniem jāpieiet ar lielu precizitāti.
B – Terminoloģijas precizējumi
38. Lietas dalībnieku sniegtajos [procesuālajos] rakstos ir redzamas neskaidrības izmantotajā terminoloģijā. Tajos runa ir par telekomunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, par to izveidi un piekļuvi vieniem un otriem, bez atšķirības tos kvalificējot par “publiskiem” vai par “privātiem” tā, it kā šie apzīmētāji būtu vienlīdz atbilstoši visiem.
39. Šie jēdzieni ir jāprecizē, lai efektīvi varētu noteikt pareizo virzienu, atbildot uz prejudiciāliem jautājumiem.
40. “Telekomunikāciju tīkls” nozīmē pārraides sistēmu un attiecīgos gadījumos – savienojuma aprīkojumu un citus resursus, kas ļauj signālus pārraidīt pa vadiem, pa radioreleju līnijām, ar optiskiem vai citiem elektromagnētiskiem līdzekļiem (24) .
41. Savukārt “telekomunikāciju pakalpojumi” ir tie, kas domāti signālu pārraidīšanai un (no)virzīšanai uz tīklu (25) .
42. Šie pēdējie minētie pakalpojumi var būt vai nu “valsts” vai “privāti” atkarībā no piedāvājuma jomas (26), pirmais apzīmētājs attiecas uz tīkliem, ar kuru starpniecību pakalpojumi tiek sniegti lietotājiem bez atšķirības (27) . Direktīvā 97/33 šajā ziņā ir sniegti izskaidrojumi, jo tās piektā apsvēruma beigās ir teikts, ka “termins “publisks” neattiecas nedz uz īpašumtiesībām, nedz arī uz ierobežotu pakalpojumu kopumu, kas apzīmēti kā “publiski tīkli” vai “valsts pakalpojumi”, bet gan nozīmē jebkuru tādu tīklu vai pakalpojumu, kas ir nodots sabiedrības rīcībā un ir pieejams trešām personām” [Neoficiāls tulkojums].
43. Galu galā privātā nozarē ietilpstošs tīkls var būt publisks tiktāl, ciktāl ar tā starpniecību tiek piedāvāti šāda veida pakalpojumi, kas pieejami visiem patērētājiem.
44. Šajā kontekstā, lai atbildētu uz jautājumu, vai Direktīva 97/13 attiecas tikai uz šāda veida tīklu vai arī tā attiecas uz tiem, kas ir privātā lietošanā, ir jāizvērtē mērķi, kurus likumdevējs šajā jomā ir nodevis Kopienu juridiskajam acquis .
C – Direktīvu par telekomunikācijām teleoloģiska interepretācija
45. Direktīvu 90/387 un 90/388 virziens atspoguļoja nodomu izveidot kopīgu telekomunikāciju tirgu, kas nodrošinātu pakalpojumu brīvu apriti, neparedzot lielākus ierobežojumus par tiem, kas ir vajadzīgi vispārējo interešu aizstāvībai. Mērķis bija izveidot konkurējošu tirgu kā attiecībā uz operatoriem, tā uz klientiem (28) .
46. Tomēr tāpēc, ka situācija pašā sākumā bija ļoti atšķirīga, ko raksturoja atsevišķiem uzņēmumiem piešķirtās eksluzīvās vai speciālās tiesības (29), šķita lietderīgi veicināt pakāpenisku liberalizācijas procesu, kas pēc vairākiem pārejas posmiem tika pabeigts 1998. gada 1. janvārī attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu un infrastruktūras nodrošināšanu (30) .
47. Tāds ir pretrunīgais [pieņemšanas] pamats Direktīvai 97/13, kuras mērķis saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Albacom
un Infostrada
attiecībā uz jauniem operatoriem ir atvieglot tiem piekļuvi tirgum, ierobežojot dalībvalstu varu uzlikt finansiālas maksas uzņēmumiem par nepieciešamo atļauju piešķiršanu (35. un 36. punkts).
48. Tādējādi tad, kad dalībvalstis izsniedz vispārēju atļauju vai individuālu licenci, tās nevar uzņēmumiem pieprasīt vēl kādus citus maksājumus, izņemot Direktīvā 97/13 noteiktos (iepriekš minētajās lietās Albacom
un Infostrada sniegto secinājumu 28., 47. un 50. punkts).
49. Tāds ir iepriekš minētā sprieduma lietā Albacom
un Infostrada
piemērošanas apjoms, jo tajā ir pamatoti noteikts, ka Direktīva 97/13 iestājas pret jebkuru tādu valsts tiesību normu, kas licenču īpašniekiem tikai tādēļ, ka tās tiem pieder, liek maksāt vēl citus maksājumus, kas ir noteikti papildus tiem, kas paredzēti tās 6. un 11. pantā (31) .
50. Tomēr gadījumā, kad atļauja attiecas uz privātu telekomunikāciju tīkla izmantošanu pilnībā vai daļēji, kurā pēc definīcijas nav nedz konkurentu, nedz brīvas konkurences un kurā īpašnieks rīkojas ekskluzīvi, jo pakalpojumi “auto” vai “heterotropā” režīmā ir atkarīgi tikai no viena piegādātāja un viena lietotāja, beidz pastāvēt valsts fiskālo kompetenci pamatojoši iemesli. Tādējādi Direktīvā 97/13 nav reglamentēti šie gadījumi, kas pārsniedz tajā noteiktos mērķus; tās piemērošana ir apdraudējums subsidiaritātes principam, ko pati Kopiena paredz ievērot telekomunikāciju jomā, kā tas izriet no pašas direktīvas otrā apsvēruma.
51. Ir atbilstoši atgādināt, ko es rakstīju secinājumu iepriekš minētajās lietās Albacom
un Infostrada
51. punktā: pamatojums Direktīvas 97/13 paredzētajam saskaņošanas mērķim ir rodams EKL 2. pantā tiktāl, ciktāl atšķirības starp dalībvalstu nodokļu tiesību aktiem apdraud tajā noteikto mērķu sasniegšanu. Nodokļu saskaņošana nav Eiropas Savienības mērķis, bet gan instruments tās turpmākā veidošanā. Nodokļu režīmu atšķirības dalībvalstīs attiecībā uz vienu un to pašu ar nodokli apliekamu gadījumu var radīt būtiskus konkurences traucējumus, ietekmējot personu, kapitāla un preču aprites brīvību, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvību.
52. Īsumā es uzskatu, ka Direktīva 97/13 neiestājas pret to, ka dalībvalsts pieprasa veikt maksājumu tādai sabiedrībai, kurai ir licence attiecībā uz tīkla [izmantošanu], kurā izņēmuma kārtā nav izpildīti nosacījumi par brīvu un atvērtu tirgu, kas tādējādi ļauj to izmantot tikai vienam lietotājam. Consiglio di Stato
ir jāizvērtē, vai tāds ir konkrētais gadījums pamata prāvā. Ņemot vērā argumentus, kas noveda pie šāda risinājuma, Kopienu tiesības nav jājauc ar parametriem, pamatojoties uz kuriem, tiek noskaidrota maksājuma summa valsts tiesībās.
53. Alternatīvs risinājums, ko ierosināja Komisija un sabiedrība, kas bija prasītāja pamata procesā, novestu pie paradoksāla rezultāta, ka noteikumi, kas tika pieņemti ar mērķi aizsargāt tos jaunos uzņēmumus, kuri vēlas nodibināties šajā jomā, darbotos par labu tiem uzņēmumiem, kuriem ir īpašs vai ekskluzīvs stāvoklis vienā tās daļā, kas ir slēgta konkurentiem un kas izslēdz tādu īpaši ierobežotu resursu kā radiofrekvenču vai numuru pieejamība sabiedrībai.
54. Ar šo neloģisko iznākumu netiktu ievēroti saskaņoto tiesību aktu mērķi un par spēkā neesošiem tiktu padarīti argumenti, kas izvērsti, pamatojot viņu priekšlikumu attiecībā uz Direktīvas interpretāciju, kas katrā ziņā nav izrādījusies atbilstoša.
D – Kritēriju sistēmiskas vai burtiskas interpretācijas neatbilstība
55. Kopienu likumdevēja izmantotie termini nesniedz noteiktas vadlīnijas, jo, kā jau minēju šo secinājumu 26. punktā, tie ir nepilnīgi.
56. Turklāt atsevišķu šo Direktīvu – konkrēti to, kuras veicināja tirgus atvēršanu 1998. gada 1. janvārī – pārbaude nevar prevalēt pār to noteikto mērķi – veltīt tās telekomunikāciju liberalizācijai (32) .
57. Visbeidzot, nav atbilstoši atsaukties uz normatīvo pamatu, kas pieņemts attiecībā uz brīvas konkurences vidi, lai definētu normu, kas izstrādātas, lai virzītu pakāpenisku tirgu liberalizācijas procesu, interpretāciju; tāds ir process, kurā atrodas Itālijas tiesiskais regulējums, kas Consiglio di Stato
ir jāinterpretē pamata prāvā (33) . Direktīvas 2002/21 pirmajā apsvērumā ir teikts, ka “pašreizējie reglamentējošie noteikumi telekomunikācijām ir veiksmīgi radījuši nosacījumus efektīvai konkurencei telekomunikāciju jomā pārejas posmā no monopoluzņēmumiem uz atklātu konkurenci”. Īpašajām pazīmēm, kuras agrāk bija pamatojamas ar ekskluzīvu vai speciālu tiesību pastāvēšanu, vairāk nav vietas scenārijā, kurā nav jomu, uz kurām attiecas izņēmums, jo neatkarīgi no tā, vai tās attiecas uz ikvienu personu (34), Kopienā ir jānodrošina brīva konkurence un brīvas aprites pamatprincipa īstenošana.
VI – Secinājumi
58. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Consiglio di Stato
uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīva 97/13/EK par kopējo vispārējo atļauju un individuālo licenču sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā neiestājas pret to, ka dalībvalsts, kaut arī pagaidām, no tāda uzņēmuma, kas ir licences īpašnieks, iekasē citu maksu, atšķirīgu no minētajā direktīvā paredzētajām, sakarā ar to, ka tas izmanto tīklu privātā lietošanā, neizpildot nosacījumus par brīvu un atvērtu tirgu; parametriem, pamatojoties uz kuriem valsts likumdevējs nosaka, kā aprēķināma šī maksa, nav nozīmes, raugoties no Kopienu tiesību viedokļa.
(1) .
(2)  –	OV L 117, 15. lpp.
(3)  –	Zaļajā grāmatā par telekomunikāciju pakalpojumu un aprīkojuma kopējā tirgus attīstību
(Brisele, 1987. gada 16. decembris, COM (87) 290, galīgā redakcija) Eiropas Kopienu Komisija, paļaujoties uz vienotu tirgu nākotnē, aicināja visus tā dalībniekus piedalīties debatēs šī jautājuma sakarā un paziņoja par jomas progresīvu atvēršanu, tajā pašā laikā nodrošinot iedzīvotāju tiesības gūt labumu no priekšrocības, ko sniedz moderno sakaru sistēmu izmantošana (6., 16. un turpmākās lpp.).
(4)  –	OV L 192, 10. lpp.
(5)  –	Pirmā reforma tika veikta ar Komisijas 1994. gada 13. oktobra Direktīvu 94/46/EK, grozot Direktīvas 88/301/EEK un 90/388/EEK, kas it īpaši attiecās uz satelītkomunikācijām (OV L 268, 15. lpp.). Otru reformu sāka ar Komisijas 1995. gada 18. oktobra Direktīvu 95/51/EK, grozot Direktīvu 90/388/EEK par ierobežojumu, kas attiecas uz televīzijas kabeļu tīklu lietošanu, lai sniegtu jau liberalizētus telekomunikāciju pakalpojumus, atcelšanu (OV L 256, 49. lpp.). Tā paša gada laikā Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 13. decembra Direktīva 95/62/EK par atvērtā tīkla nodrošinājuma (ATN) piemērošanu balss telefonijai (OV L 321, 6. lpp.) ieviesa nosacījumus, kas ļāva atvērt fiksēto balss telefonijas tīklu. Pēc tam Direktīvu 90/388 no jauna grozīja ar Komisijas 1996. gada 16. janvāra Direktīvu 96/2/EK, grozot Direktīvu 90/388/EEK par mobiliem un personiskiem sakariem (OV L 20, 59. lpp.), lai tajā iekļautu šos pēdējos minētos sakarus. Ar Komisijas 1996. gada 13. marta Direktīvu 96/19/EK, kas groza Direktīvu 90/388/EEK par pilnīgu konkurenci telekomunikāciju tirgū (OV L 74, 13. lpp.) tika izdarīta atkāpe no Direktīvas 90/388, lai īstenotu pilnīgu konkurenci šajā jomā. Pēdējie grozījumi tika izdarīti ar Komisijas 1999. gada 23. jūnija Direktīvu 1999/64/EK, grozot Direktīvu 90/388/EEK, lai nodrošinātu, ka vienam un tam pašam operatoram piederoši telekomunikāciju un televīzijas kabeļu tīkli būtu atsevišķas juridiskas vienības (OV L 175, 39. lpp.).
(6)  –	Direktīva par konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu tirgū (OV L 249, 21. lpp.).
(7)  –	Direktīva par telekomunikāciju pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi, ieviešot atvērtā tīkla nodrošinājumu (OV L 192, 1. lpp.).
(8)  –	Direktīva, kas groza Direktīvas 90/387/EEK un 92/44/EEK, lai tās pielāgotu konkurētspējīgai videi telekomunikāciju jomā (OV L 295, 23. lpp.). Par to pašu bija Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīva 97/33/EK par savstarpējo savienojumu telekomunikācijās attiecībā uz vispārējo pakalpojumu un savietojamības nodrošināšanu, piemērojot atvērta tīkla nodrošinājumu (ATN) principus (OV L 199, 32. lpp.). Padomes 1992. gada 5. jūnija Direktīva 92/44/EEK par atvērtā tīkla nodrošināšanu nomātām līnijām (OV L 165, 27. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 26. februāra Direktīva 98/10/EK par atvērtā tīkla nodrošinājuma (ATN) piemērošanu balss telefonijai un attiecībā uz vispārējo pakalpojumu un savietojamības nodrošināšanu konkurētspējīgā vidē (OV L 101, 24. lpp.), kas šo nodrošinājuma [piemērošanas] jomu paplašina attiecībā uz nomātām līnijām, runājot par pirmo direktīvu, un attiecībā uz balss telefoniju – runājot par otro.
(9)  –	Direktīva par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (“pamatdirektīva”) (OV L 108, 33. lpp.). Šo scenāriju īsteno ar divām Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvām, proti, ar 2002. gada 7. marta Direktīvu 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (“piekļuves” direktīva) (OV L 108, 7. lpp.) un ar Direktīvu 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (“universālā pakalpojuma” direktīva) (OV L 108, 51. lpp.).
(10)  –	2004. gada 9. decembra secinājumi (2005. gada 20. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑327/03 un C‑328/03, Krājums, I‑8877. lpp.).
(11)  –	Zaļā grāmata par sakaru infrastruktūras un kabeļtelevīzijas tīklu liberalizāciju, II daļa, Brisele, 1995. gada 25. janvāris, COM (94) 682, galīgā redakcija, 61. un turpmākās lpp. Skat. arī Komisijas paziņojumu Ceļā uz jaunu sistēmu elektronisko komunikāciju infrastruktūrai un saistītiem pakalpojumiem – 1999. gada paziņojumu pārskats, Brisele, 1999. gada 10. novembris, COM (1999) 539, galīgā redakcija, 25. lpp.
(12)  –	Secinājumi, kas nolasīti 2002. gada 12. decembrī (2003. gada 18. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑292/01 un C‑293/01, Recueil, I‑9449. lpp.), kuru 2.–7. punkts faktiski ir pārņemts tādā redakcijā kā šo secinājumu 8.–13. punktā; tie ir minēti arī secinājumos iepriekš minētajās lietās, attiecīgi ISIS Multimedia Net
un Firma 02 .
(13)  –	Saskaņā ar minētas direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmo ievilkumu vispārējā atļauja “neatkarīgi no tā, vai to regulē “noteiktas pakalpojumu grupas licence” vai vispārēji tiesību akti, attiecīgajam uzņēmumam nerada pienākumu no attiecīgās valsts regulatīvās iestādes saņemt nepārprotamu lēmumu” [Neoficiāls tulkojums].
(14)  –	Ar “individuālu atļauju” saprot tādu [atļauju], “ko piešķir valsts regulatīvā iestāde”, kas piešķir īpašas tiesības uzņēmumam vai kas attiecina uz tā darbību īpašus vispārējo atļauju papildinošus pienākumus, un attiecīgos gadījumos uzņēmumam nav ļauts īstenot attiecīgās tiesības, pirms tas nav saņēmis valsts regulatīvās iestādes lēmumu (Direktīvas 97/13 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais ievilkums).
(15)  –	Direktīvā šis pēdējais minētais jēdziens ir definēts kā “atļauja, kas definē īpašās tiesības un pienākumus telekomunikāciju jomā un ļauj uzņēmumiem sniegt telekomunikāciju pakalpojumus un attiecīgos gadījumos atļauj šo pakalpojumu sniegšanai nepieciešamo telekomunikāciju tīklu izveidi un/vai to izmantošanu” [Neoficiāls tulkojums] (Direktīvas 97/13 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā daļa).
(16)  –	Nosacījumi, kādiem ir pakļautas atļaujas, ir uzskaitīti minētās direktīvas pielikumā.
(17)  –	Apstiprināts ar Republikas prezidenta 1973. gada 29. marta Dekrētu Nr. 156 [kārtējais Gazzeta ufficiale della Repubblica italiana
papildinājums (turpmāk tekstā – “1973. gada 3. maija GURI
Nr. 13”), 2. lpp.].
(18)  –	1996. gada 23. oktobra GURI
Nr. 249, 33. lpp.
(19) –	1996. gada 23. decembra GURI
Nr. 300, 16. lpp.
(20)  –	Kārtējais 1997. gada 31. jūlija GURI
Nr. 177 papildinājums, 5. lpp.
(21)  –	Kārtējais 1997. gada 22. septembra GURI
Nr. 221 papildinājums, 5. lpp.
(22)  –	Saskaņā ar finanšu, budžeta un ekonomiskās plānošanas ministra 1998. gada 5. februāra Dekrētu (1998. gada 17. marta GURI
Nr. 63, 27. lpp.), ko pieņēma saskaņā ar 1997. gada Dekrēta Nr. 318 6. pantu, individuālās licences īpašniekam ir jāmaksā valsts kasei: a) atlīdzība par izdevumiem, kas saistīti ar licences izsniegšanu un piešķiršanu kopš pieteikuma iesniegšanas brīža (3. pants); b) ikgadējā maksa par kontrolēm un pārbaudēm (4. pants); c) cita ikgadējā maksa par ierobežotu resursu izmantošanu (5. pants), un d) ikgadējā atlīdzība par valsts regulatīvās iestādes piešķirtajiem numuru resursiem (6. pants). 1998. gada 23. decembra Likums Nr. 448 par valsts finanšu pasākumiem stabilizācijai un attīstībai, Budžeta likums 1999. gadam (kārtējais 1998. gada 29. decembra GURI Nr. 302 papildinājums, 5. lpp.) tā 20. panta 3. punktā apstiprina, ka, sākot ar 1999. gada 1. janvāri, Pasta [un sakaru] kodeksa 188. pants vairs nav piemērojams uzņēmumiem, kas sniedz valsts pakalpojumus šajā tirgū. Tomēr saskaņā ar šīs pašas normas 2. punktu ar to tika ieviesta “atlīdzība par publisko [tele]komunikāciju tīkla ierīkošanu un [ar to saistīto pakalpojumu], par balss telefonijas vai mobilo un personīgo komunikāciju pakalpojumu sniegšanu iedzīvotājiem”, kuras summu aprēķina atkarībā no procentiem (3 % – 1999. gadā; 2,7 % – 2000. gadā; 2,5 % – 2001. gadā; 2 % – 2002. gadā, un 1,5 % – 2003. gadā) no apgrozījuma par iepriekšējo gadu.
(23)  –	Consiglio di Stato
iesniedzējtiesas rīkojumā norāda, ka “faktiski sakarā ar norādījumiem, kas tikuši uzdoti abās instancēs attiecībā uz tīkla, ko agrāk pārvaldīja prasītāja un licences īpašnieks NST
(vēlāk NST
to nodeva attiecīgi tās tiesību un saistību pārņēmējam Albacom ), raksturīgajām pazīmēm un organizāciju ir skaidrs, ka kopš tā sākotnējās konfigurācijas tīklam ir tikušas veiktas izmaiņas saistībā ar attīstību tehnoloģijas un komercijas jomā, kuras veido radio savienojumu papildināšana, noņemšana un izmainīšana, kas tostarp ir savstarpēji saistīti un integrēti Albacom
tīklā, ko papildus radio savienojumiem veido arī kabeļu un optisko šķiedru savienojumi. Atkal attiecībā uz faktiem ir jāatzīmē, ka ENI
vajadzēja atzīt, ka tas, ka tīklu izmantoja trešās personas, neskāra jau veiktās darbības un ka viss jau ierīkotais aprīkojums iestāžu darbības mērķu dēļ un it īpaši sakarā ar cilvēka dzīvību saistītu funkciju izpildi gan funkcionālā, gan strukturālā ziņā bija saderīgs ar jauno prasīto piekļuves tīklam izmantošanu”.
(24)  –	Šī definīcija ir sniegta Direktīvas 90/387 2. panta 2. punktā Direktīvas 97/51 redakcijā. Direktīva 2002/21, kas atspoguļo tehniskos sasniegumus, ietver starp elektromagnētiskiem līdzekļiem satelītus, bet starp zemes sakaru sistēmām – mobilās sistēmas (2. panta a) punkts).
(25)  –	Direktīvas 90/387 2. panta 3. punkts Direktīvas 97/51 redakcijā; Direktīvas 97/33 2. panta 1. punkta d) apakšpunkts; Direktīvas 2002/21 2. panta c) punkts, un Direktīvas 2002/77 1. panta 3. punkts.
(26)  –	Pamatojums jēdzienu neskaidrajam raksturam ir rodams pašā Direktīvu 90/387 un 90/388 redakcijā, kur sākotnēji “publiskais [tele]komunikāciju tīkls” bija definēts kā “tādu [tele]komunikāciju publiska infrastruktūra, kas ļauj pārraidīt signālu [..]” (attiecīgi 2. panta 3. punkts un 1. panta 1. punkta trešais ievilkums), tātad izmantojot uz īpašumtiesībām balstītu kritēriju. Tomēr šo noteikumu redakcijā grozījumu, kas tika izdarīti ar Direktīvām 97/51 un 96/19, rezultātā minētie tīkli ir nosaukti (attiecīgi 2. panta otrā daļa un trešais ievilkums) kā tādi, “ko pilnībā vai galvenokārt izmanto publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšanai”. Šis apraksts ir saglabāts Direktīvā 97/33 (2. panta 1. punkta b) apakšpunkts), Direktīvā 2002/21 (2. panta d) punkts) un Direktīvā 2002/77 (1. panta 2. punkts).
(27)  –	Tīkls ir publisks, ja ar tā starpniecību tiek sniegti publiski pakalpojumi, kas nozīmē, ka tie ir pieejami ikvienam (Direktīvas 90/388, kas grozīta ar Direktīvu 96/19, 1. panta 1. punkta trešais un ceturtais ievilkums). Direktīvā 2002/77 par “publiski pieejamiem elektronisko komunikāciju pakalpojumiem” tiek uzskaitīti elektronisko komunikāciju pakalpojumi, kas “pieejami sabiedrībai” (1. panta 3. punkts). Savukārt jēdziens “lietotājs”, kas minēts Direktīvas 90/387 2. panta 1. punktā (kas grozīta ar Direktīvu 97/51), Direktīvas 97/33 2. panta 1. punkta e) apakšpunktā un Direktīvas 2002/01 1. panta h) punktā, ir definēts kā juridiska vai fiziska persona, kas izmanto vai pieprasa publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu.
(28)  –	Skat. Direktīvas 90/387 pirmo, ceturto un sesto apsvērumu un Direktīvas 90/388 pirmo apsvērumu.
(29)  –	Direktīvas 90/388 otrajā un ceturtajā apsvērumā ir sniegts īss attiecīgajā laika posmā pastāvošās situācijas izklāsts.
(30)  –	Skat. Direktīvas 97/33 pirmo apsvērumu.
(31)  –	Spriedums attiecas tikai uz individuālajām licencēm un Direktīvas 97/13 11. pantu, bet tā pamatojums attiecas arī vispārējām atļaujām un minētās direktīvas 6. pantu.
(32)  –	Tas, ka Direktīva 90/387, uz kuru ir atsauce Direktīvā 97/13, tās ar Direktīvu 97/51 grozītās redakcijas 2. pantā nodala vispārēji telekomunikāciju tīklus un konkrēti publiskos tīklus, lai arī pirmajā redakcijā bija minēti tikai pirmie, t.i., telekomunikāciju tīkli, nenozīmē, kā to uzskata Komisija, ka kopš šīm izmaiņām Direktīva attiecas uz visa veida telekomunikāciju tīkliem bez atšķirības. Direktīvas 90/387 1. panta 1. punkts, kurā ir pausta vēlme saskaņot “atvērtos un efektīvos piekļuves un izmantošanas nosacījumus jautājumā par telekomunikāciju publiskajiem tīkliem un, vajadzības gadījumā, par telekomunikāciju publiskajiem pakalpojumiem”, nav ticis mainīts. Tāpat arī nav nozīmes tam, ka Direktīvas 97/13 otrā apsvēruma beigās ir atsauce uz kopīgiem principiem, kas ir piemērojami attiecībā uz “visām atļaujām, kādas vajadzīgas jebkādu telekomunikāciju pakalpojuma sniegšanai un jebkādas infrastruktūras izveidei un/vai izmantošanai, kas ļauj sniegt telekomunikāciju pakalpojumus”. Šos apzīmētājus ir jāuzskata par saderīgiem ar Direktīvas mērķiem ar nosacījumu, ka runa ir par tirgu, kurā valda konkurence, un nevis par privātu slēgtu tirgu par labu vienam noteiktam uzņēmumam.
(33)  –	Attiecīgā iesniedzējtiesa abos jautājumos uzsver maksas pagaidu raksturu.
(34)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (OV L 108, 21. lpp.) attiecas uz atļauju izsniegšanu attiecībā uz visiem elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem “neatkarīgi no tā, vai tie tiek sniegti sabiedrībai vai nē” (ceturtais apsvērums).