62023CJ0540
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 5. februārī (
*1
)
Apelācija – Piekļuve dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – 4. panta 3. punkta otrā daļa – Lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzība – Atteikums publiskot dokumentus saistībā ar dalībvalstu balsojumiem par Regulas (EK) Nr. 1925/2006 III pielikuma grozījumiem – Regula (ES) Nr. 182/2011 – Komitoloģija – Lēmums 1999/468/EK – Regulatīvā kontroles procedūra – Pretapelācija
Lietā C‑540/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 23. augustā iesniegusi
Eiropas Komisija, ko sākotnēji pārstāvēja Ș. Ciubotaru, C. Ehrbar un A. Spina, vēlāk – C. Ehrbar un A. Spina, pārstāvji,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
pārējie lietas dalībnieki:
Covington & Burling LLP
, Senžostennode [Saint‑Josse‑ten‑Noode] (Beļģija),
Bart Van Vooren
, ar dzīvesvietu Meisē [Meise] (Beļģija),
ko pārstāv P. Diaz Gavier, advocaat,
prasītāji pirmajā instancē,
ko atbalsta
Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv M. K. Bulterman, H. S. Gijzen un C. S. Schillemans, pārstāves,
persona, kas iestājusies apelācijas tiesvedībā,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] (referents) un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 12. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Apelācijas sūdzībā Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 14. jūnija spriedumu Covington & Burling un Van Vooren/Komisija (T‑201/21, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2023:333), ar kuru tā atcēla Komisijas 2021. gada 7. aprīļa Lēmumu C(2021) 2541 final (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ciktāl ar šo lēmumu minētā iestāde, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.) 4. panta 3. punkta otro daļu, atteica piekļuvi dokumentiem par dalībvalstu individuālajiem balsojumiem komitoloģijas procedūrā, kuras mērķis bija grozīt III pielikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 1925/2006 (2006. gada 20. decembris) par vitamīnu un minerālvielu, un dažu citu vielu pievienošanu pārtikai (OV 2006, L 404, 26. lpp.), ciktāl tā attiecas uz augu sugām, kas satur hidroksiantracēna atvasinājumus.
2
Pretapelācijas sūdzībā Covington & Burling LLP un Bart Van Vooren (turpmāk tekstā – “prasītāji pirmajā instancē”) lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl Vispārējā tiesa konstatēja, ka šajā lietā ir piemērojama Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrā daļa.
Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 1049/2001
3
Regulas Nr. 1049/2001 2. un 4. apsvērumā noteikts:
“(2)
Atklātība dod iespēju pilsoņiem vēl vairāk iesaistīties lēmumu pieņemšanā un nodrošina lielāku pārvaldes sistēmas leģitimitāti un efektivitāti demokrātiskā iekārtā, kā arī nosaka tai lielāku atbildību pilsoņu priekšā. Atklātība veicina demokrātijas un pamattiesību ievērošanas principu nostiprināšanos, kuri noteikti ES Līguma 6. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā.
[..]
(4)
Šīs regulas mērķis ir pēc iespējas pilnīgāk nodrošināt sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem un noteikt vispārīgus principus un ierobežojumus šādām tiesībām saskaņā ar EK Līguma 255. panta 2. punktu.”
4
Šīs regulas 1. pantā paredzēts:
“Šīs regulas mērķis ir:
a)
noteikt principus, nosacījumus un ierobežojumus, kas saistīti ar sabiedrības vai privātām interesēm, kuri reglamentē tiesības piekļūt EK Līguma 255. pantā paredzētajiem Eiropas Parlamenta, [Eiropas Savienības] Padomes un Komisijas (turpmāk tekstā – “iestādes”) dokumentiem, nodrošinot iespējami plašāku piekļuvi tiem;
[..].”
5
Saskaņā ar minētās regulas 4. panta 1. un 3. punktu:
“1.   Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:
[..]
b)
personu privātajai dzīvei un neaizskaramībai, jo īpaši saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem par personas datu aizsardzību.
[..]
3.   Var atteikt piekļuvi dokumentam, ko iestāde izdevusi iekšējām vajadzībām, vai iestādes saņemtam dokumentam, kurš skar jautājumu, par ko tā nav pieņēmusi lēmumu, ja iepazīšanās ar šo dokumentu var nopietni kaitēt lēmumu pieņemšanai iestādē, ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.
Var atteikt piekļuvi dokumentam, kas satur viedokļu izklāstu iekšējām vajadzībām sakarā ar apspriedēm un iepriekšējām pārrunām attiecīgās iestādes iekšienē, pat tad, ja lēmums jau ir pieņemts, ja iepazīšanās ar šo dokumentu var nopietni kaitēt lēmumu pieņemšanai iestādē, ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.”
Regula (EK) Nr. 178/2002
6
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 178/2002 (2002. gada 28. janvāris), ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (OV 2002, L 31, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 15. maija Regulu (ES) Nr. 652/2014 (OV 2014, L 189, 1. lpp.), 58. panta 1. punktā noteikts:
“Komisijai palīdz Augu, dzīvnieku, pārtikas aprites un dzīvnieku barības pastāvīgā komiteja [..]. Minētā komiteja ir komiteja Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 182/2011 [(2011. gada 16. februāris), ar ko nosaka normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu (OV 2011, L 55, 13. lpp.),] nozīmē [..].”
Regula Nr. 1925/2006
7
Regulas (EK) Nr. 1925/2006, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2019. gada 24. aprīļa Regulu (ES) 2019/650 (OV 2019, L 110, 21. lpp.), 8. panta “Aizliegtās vielas, ierobežotās vielas un vielas, kuras pārbauda Kopienas iestādes”, 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Šajā pantā paredzētā kārtība jāievēro, ja vielu, kas nav vitamīni vai minerāli, vai arī sastāvdaļu, kuras sastāvā ir viela, kas nav vitamīni vai minerālvielas, pievieno pārtikas produktiem vai to izmanto pārtikas produktu ražošanā tādā veidā, ka rezultātā patēriņa daudzums ievērojami pārsniegtu patēriņu, kuru uzņemtu normālos apstākļos ar līdzsvarotu un daudzveidīgu uzturu un/vai kas citādi radītu iespējamas briesmas patērētājiem.
2.   Lai vajadzības gadījumā III pielikumā iekļautu kādu vielu un sastāvdaļu, Komisija pēc savas iniciatīvas vai pamatojoties uz dalībvalstu sniegto informāciju var saskaņā ar 14. panta 3. punktā minēto regulatīvo kontroles procedūru pieņemt lēmumu grozīt nebūtiskus šīs regulas elementus, katrā konkrētajā gadījumā iepriekš saņemot [Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādes (EFSA)] izvērtējumu par pieejamo informāciju. [..]
[..]”
8
Šīs regulas 14. panta “Komitejas procedūra” 1. un 3. punktā noteikts:
“1.   Komisijai palīdz Pastāvīgā pārtikas aprites un dzīvnieku veselības komiteja, kas izveidota ar Regulas [Nr. 178/2002] 58. panta 1. punktu.
[..]
3.   Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro [Padomes] Lēmuma 1999/468/EK [(1999. gada 28. jūnijs), ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (OV 1999, L 184, 23. lpp.),] 5.a panta 1. līdz 4. punktu un 7. pantu, ņemot vērā tā 8. pantu.”
Regula Nr. 182/2011
9
Atbilstoši Regulas Nr. 182/2011 6., 10. un 19.–21. apsvērumam:
“(6)
Tajos pamataktos, kuros noteikts, ka kontroli pār Komisijas īstenošanas aktu pieņemšanu veic dalībvalstis, minētās kontroles nolūkā ir lietderīgi, ka tiek izveidotas komitejas, kurās ir dalībvalstu pārstāvji un kuras vada Komisija.
[..]
(10)
Būtu jāparedz kritēriji, lai noteiktu procedūru, kas Komisijai jāizmanto īstenošanas aktu pieņemšanai. Lai panāktu lielāku saskaņotību, procedūras prasībām vajadzētu būt samērīgām ar pieņemamo īstenošanas aktu būtību un ietekmi.
[..]
(19)
Būtu jānodrošina publiska piekļuve informācijai par komitejas darbu atbilstīgi [..] Regulai [Nr. 1049/2001].
(20)
Komisijai būtu jāveido reģistrs, kurā glabā informāciju par komitejas procedūrām. Tādējādi noteikumiem par konfidenciālas informācijas aizsardzību, ko piemēro Komisijai, būtu jāattiecas arī uz šā reģistra izmantošanu.
(21)
Lēmums [1999/468] būtu jāatceļ. Lai nodrošinātu pāreju no Lēmumā [1999/468] paredzētā uz šajā regulā noteikto režīmu, visas atsauces spēkā esošajos tiesību aktos uz minētajā lēmumā paredzētajām procedūrām, izņemot regulatīvo kontroles procedūru, kas paredzēta tā 5.a pantā, būtu jāuzskata par atsaucēm uz atbilstīgajām procedūrām, kas paredzētas šajā regulā. Lēmuma [1999/468] 5.a panta ietekme būtu provizoriski jāsaglabā spēkā esošajos pamataktos, kuri attiecas uz minēto pantu.”
10
Šīs regulas 2. panta “Procedūru izvēle” 2. punktā paredzēts:
“Pārbaudes procedūru jo īpaši piemēro, lai pieņemtu:
a)
vispārējus īstenošanas aktus;
[..].”
11
Šīs regulas 3. pantā “Kopīgi noteikumi” paredzēts:
“1.   Šajā pantā paredzētos kopīgos noteikumus piemēro visām procedūrām, kas minētas 4. līdz 8. pantā.
2.   Komisijai palīdz dalībvalstu pārstāvju komiteja. Komitejas priekšsēdētājs ir Komisijas pārstāvis. [..]
3.   Priekšsēdētājs iesniedz komitejai tā īstenošanas akta projektu, [kas] jāpieņem Komisijai.
[..]
4.   Kamēr komiteja nav sniegusi atzinumu, ikviens komitejas loceklis var ierosināt grozījumus, un priekšsēdētājs var iesniegt akta projekta grozītas versijas.
Priekšsēdētājs cenšas rast tādus risinājumus, kuriem ir visplašākais iespējamais atbalsts komitejā. [..]
5.   Pienācīgi pamatotos gadījumos priekšsēdētājs var saņemt komitejas atzinumu rakstiskā procedūrā. Priekšsēdētājs nosūta komitejas locekļiem īstenošanas akta projektu un atbilstīgi jautājuma steidzamībai nosaka termiņu atzinuma sniegšanai. Uzskata, ka ikviens komitejas loceklis, kas nav iebildis pret īstenošanas akta projektu vai nav nepārprotami atturējies no balsošanas par to pirms attiecīgā termiņa beigām, ir devis klusējot izteiktu piekrišanu īstenošanas akta projektam.
[..]
6.   Komitejas atzinumu ieraksta protokolā. [..]
[..]”
12
Minētās regulas 4. pantā “Konsultēšanās procedūra” noteikts:
“1.   Ja tiek piemērota konsultēšanās procedūra, komiteja sniedz savu atzinumu, vajadzības gadījumā balsojot. [..]
2.   Komisija lemj par pieņemamā īstenošanas akta projektu, pēc iespējas ņemot vērā secinājumus, kas izdarīti, apspriežoties komitejā, un sniegto atzinumu.”
13
Atbilstoši minētās regulas 9. pantam “Reglaments”:
“1.   Katra komiteja pēc tās priekšsēdētaja priekšlikuma ar tās locekļu vienkāršu balsu vairākumu pieņem savu reglamentu, pamatojoties uz standarta reglamentu, [kas] jāsagatavo Komisijai pēc apspriešanās ar dalībvalstīm. Komisija šādu standarta reglamentu publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
Ciktāl tas var būt nepieciešams, esošās komitejas pielāgo savus reglamentus standarta reglamentam.
2.   Uz komitejām attiecas principi un nosacījumi par dokumentu publisku pieejamību un datu aizsardzības noteikumi, ko piemēro Komisijai.”
14
Regulas Nr. 182/2011 10. pantā “Informācija par komiteju darbu” paredzēts:
“1.   Komisija uztur komitejas darbību reģistru, kurā ietver:
a)
komiteju sarakstu;
b)
komiteju sanāksmju darba kārtību;
c)
protokolu kopsavilkumus un to iestāžu un organizāciju sarakstus, kuru darbinieki ir personas, ko norīkojušas dalībvalstis to pārstāvēšanai;
d)
to īstenošanas aktu projektus, par kuriem komitejām tiek lūgts sniegt atzinumu;
e)
balsošanas rezultātus;
f)
īstenošanas aktu galīgos projektus pēc komiteju atzinuma;
g)
informāciju par to, ka Komisija pieņēmusi īstenošanas aktu galīgos projektus; un
h)
statistikas datus par komiteju darbu.
2.   Komisija arī publicē gada pārskatu par komiteju darbu.
3.   Eiropas Parlamentam un Padomei ir piekļuve 1. punktā minētajai informācijai saskaņā ar piemērojamajiem noteikumiem.
4.   Vienlaicīgi ar to nosūtīšanu komitejas locekļiem Komisija dara pieejamus Eiropas Parlamentam un Padomei 1. punkta b), d) un f) apakšpunktā minētos dokumentus, kā arī informē šīs iestādes par šādu dokumentu pieejamību.
5.   Reģistrā tiek publiskotas atsauces uz visiem dokumentiem, kas minēti 1. punkta a) līdz g) apakšpunktā, kā arī informācija, kas minēta 1. punkta h) apakšpunktā.”
15
Šīs regulas 11. pantā “Eiropas Parlamenta un Padomes pārbaudes tiesības” paredzēts – ja pamataktu pieņem saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, gan Parlaments, gan Padome var jebkurā laikā darīt zināmu Komisijai savu uzskatu, ka īstenošanas akta projekts pārsniedz pamataktā paredzētās īstenošanas pilnvaras, un šādā gadījumā Komisija pārskata īstenošanas akta projektu, ņemot vērā izteiktos viedokļus.
16
Atbilstoši minētās regulas 12. pantam:
“Ar šo atceļ Lēmumu [1999/468].
Lēmuma [1999/468] 5.a panta ietekme tiek saglabāta spēkā esošajos pamataktos, kuros uz to ir izdarīta atsauce.”
17
Šīs pašas regulas 13. pantā “Pārejas noteikumi: spēkā esošo pamataktu pielāgošana” noteikts:
“1.   Ja pamataktos, kas pieņemti pirms šīs regulas stāšanās spēkā, ir paredzēta Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošana saskaņā ar Lēmumu [1999/468], piemēro šādus noteikumus:
a)
ja pamataktā ir atsauce uz Lēmuma [1999/468] 3. pantu, piemēro šīs regulas 4. pantā minēto konsultēšanās procedūru;
[..]
e)
ja pamataktā ir atsauce uz Lēmuma [1999/468] 7. un 8. pantu, piemēro šīs regulas 10. un 11. pantu.
2.   Piemērojot 1. punktu, visām pašreizējām komitejām piemēro šīs regulas 3. un 9. pantu.
[..]”
Lēmums 1999/468
18
Saskaņā ar Lēmuma 1999/468, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2006. gada 17. jūlija Lēmumu 2006/512/EK (OV 2006, L 200, 11. lpp.), 7.a apsvērumu:
“Attiecībā uz vispārējiem pasākumiem, kuru mērķis ir grozīt nebūtiskus elementus aktā, kas pieņemts saskaņā ar [EK] Līguma 251. pantā noteikto procedūru, tostarp svītrot dažus šādus elementus vai papildināt aktu, iekļaujot jaunus nebūtiskus elementus, ir jāizmanto regulatīva kontroles procedūra. Šai procedūrai būtu jāļauj abām likumdevējām iestādēm veikt minēto pasākumu kontroli pirms to pieņemšanas. Akta būtiskos elementus var grozīt vienīgi likumdevējs, pamatojoties uz Līgumu.”
19
Šī lēmuma 5.a panta “Regulatīvā kontroles procedūra” 1.–4. punktā paredzēts:
“1.   Komisijai palīdz regulatīvā kontroles komiteja, kurā ir dalībvalstu pārstāvji un kuras priekšsēdētājs ir Komisijas pārstāvis.
2.   Komisijas pārstāvis komitejai iesniedz veicamo pasākumu projektu. Komiteja sniedz atzinumu par projektu termiņā, kuru priekšsēdētājs var noteikt atbilstīgi jautājuma steidzamībai. Atzinumu sniedz, pieņemot lēmumu ar tādu balsu vairākumu, kāds [EK] Līguma 205. panta 2. un 4. punktā paredzēts lēmumiem, kuri Padomei jāpieņem pēc Komisijas priekšlikuma. Dalībvalstu pārstāvju balsu skaits komitejā ir tāds, kā noteikts minētajā pantā. Priekšsēdētājs nebalso.
3.   Ja Komisijas paredzētie pasākumi atbilst komitejas atzinumam, piemēro šādu procedūru:
a)
Komisija pasākumu projektu tūlīt iesniedz Padomes un Eiropas Parlamenta kontrolei;
b)
Eiropas Parlaments ar tā locekļu balsu vairākumu vai Padome ar kvalificētu balsu vairākumu var iebilst pret to, ka Komisija pieņem projektu, šādu iebildumu pamatojot ar to, ka Komisijas iesniegtajā pasākumu projektā pārsniegtas pamataktā noteiktās ieviešanas pilnvaras vai ka projekts nav saderīgs ar pamatakta mērķi vai saturu, vai ka tajā nav ievērots subsidiaritātes princips vai proporcionalitātes princips;
c)
ja trīs mēnešos no projekta iesniegšanas Eiropas Parlaments vai Padome iebilst pret pasākumu projektu, Komisija attiecīgos pasākumus nepieņem. Šādā gadījumā Komisija var iesniegt komitejai grozītu pasākumu projektu vai tiesību akta priekšlikumu, pamatojoties uz Līgumu;
d)
ja līdz minētā termiņa beigām ne Eiropas Parlaments, ne Padome neiebilst pret pasākumiem, Komisija tos pieņem.
4.   Ja Komisijas paredzētie pasākumi neatbilst komitejas atzinumam vai ja atzinums nav sniegts, piemēro šādu procedūru:
a)
Komisija priekšlikumu par veicamajiem pasākumiem tūlīt iesniedz Padomei, vienlaikus to nosūtot Eiropas Parlamentam;
b)
Padome divos mēnešos no priekšlikuma iesniegšanas pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu;
c)
ja minētajā termiņā Padome ar kvalificētu balsu vairākumu iebilst pret ierosinātajiem pasākumiem, tos nepieņem. [..];
d)
ja Padome paredz pieņemt ierosinātos pasākumus, tā šos pasākumus tūlīt iesniedz Eiropas Parlamentam. Ja Padome nepieņem lēmumu minētajā divu mēnešu termiņā, Komisija tūlīt iesniedz pasākumus Eiropas Parlamentam;
e)
Eiropas Parlaments ar tā locekļu balsu vairākumu četros mēnešos pēc priekšlikuma iesniegšanas saskaņā ar a) apakšpunktu var iebilst pret attiecīgo pasākumu pieņemšanu [..];
f)
ja minētajā termiņā Eiropas Parlaments iebilst pret ierosinātajiem pasākumiem, tos nepieņem. [..];
g)
ja līdz minētā termiņa beigām Eiropas Parlaments neiebilst pret ierosinātajiem pasākumiem, tad – attiecīgi – Padome vai Komisija tos pieņem.”
Komiteju standarta reglaments
20
Komiteju standarta reglamenta (OV 2011, C 206, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “standarta reglaments”) 10. panta “Sanāksmju protokols un protokola kopsavilkums” 2. punktā noteikts:
“Regulas [Nr. 182/2011] 10. panta īstenošanas nolūkos priekšsēdētāja pienākums ir izstrādāt protokola kopsavilkumu, īsi aprakstot tajā katru darba kārtības jautājumu un balsošanas rezultātus par visiem komitejai iesniegtajiem īstenošanas aktu projektiem. Protokola kopsavilkumā nenorāda komitejas locekļu individuālo nostāju komitejas apspriedēs.”
21
Šī standarta reglamenta 13. pantā “Dokumentu pieejamība un konfidencialitāte” noteikts:
“1.   Pieprasījumus par piekļuvi komitejas dokumentiem izskata saskaņā ar [..] Regulu [Nr. 1049/2001]. Lēmumu par atļauju piekļūt minētajiem dokumentiem pieņem Komisija saskaņā ar savu reglamentu, kas grozīts ar [Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2001/937/EK, EOTK, Euratom (OV 2001, L 345, 94. lpp.)]. [..]
2.   Komitejas apspriedes ir konfidenciālas.
3.   Komitejas locekļiem, ekspertiem un trešo personu pārstāvjiem nosūtītie dokumenti ir konfidenciāli, ja vien šiem dokumentiem nav piešķirta piekļuve saskaņā ar 1. punktu vai Komisija tos nav citādā veidā padarījusi publiski pieejamus.
4.   Komitejas locekļi, kā arī eksperti un trešo personu pārstāvji ievēro konfidencialitātes prasības, kas noteiktas šajā pantā. Priekšsēdētājs nodrošina, ka eksperti un trešo personu pārstāvji tiek informēti par konfidencialitātes prasībām, kas viņiem jāievēro.”
Tiesvedības priekšvēsture
22
Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 2.–7. punktā izklāstīta šādi:
“2
2020. gada 4. decembrī [prasītāji pirmajā instancē] ar Komisijas tiešsaistes portāla starpniecību iesniedza pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, kuros bija ietverti 22 dalībvalstu balsojumi Augu, dzīvnieku, pārtikas aprites un dzīvnieku barības pastāvīgās komitejas Vispārīgo pārtikas aprites tiesību aktu nodaļā [(Standing Committee on Plants, Animals, Food and Feeds, turpmāk tekstā – “Scopaff”)]. Šie balsojumi tika pausti par projektu Komisijas regulai, ar ko groza Regulas [Nr. 1925/2006] III pielikumu, kā rezultātā tika pieņemta Komisijas Regula (ES) 2021/468 (2021. gada 18. marts), ar ko attiecībā uz hidroksiantracēna atvasinājumus saturošām botāniskajām sugām groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1925/2006 III pielikumu (OV 2021, L 96, 6. lpp. [..]).
3
Komisijas Veselības un pārtikas nekaitīguma ģenerāldirektorāts (ĢD) 2021. gada 11. janvārī vēstulē “Mr Bart Van Vooren Covington & Burling LLP” nosūtīja atbildi uz 2020. gada 4. decembra pieteikumu par piekļuvi dokumentiem.
4
Šajā vēstulē Komisija norādīja, ka ir identificēts 21 dokuments [..], uz kuru attiecas pieteikums. Piekļuve šiem dokumentiem tika atteikta, pamatojoties uz Regulas [Nr. 1049/2001] 4. panta 3. punkta otrajā daļā ietverto izņēmumu saistībā ar lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzību.
5
Pēc sākotnējās noraidošās atbildes B. Van Vooren ar 2021. gada 29. janvāra e‑pasta vēstuli iesniedza atkārtotu pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 2. punktu.
6
2021. gada 15. februārī Komisija ar B. Van Vooren adresētu e‑pasta vēstuli informēja [prasītājus pirmajā instancē], ka apstiprinājuma lēmuma pieņemšanas termiņš ir pagarināts vēl par 15 darbdienām, proti, līdz 2021. gada 12. martam.
7
2021. gada 10. martā Komisija [prasītājiem pirmajā instancē] nosūtīja jaunu e‑pasta vēstuli, norādot, ka pagarinātajā termiņā tā nevar pieņemt apstiprinošu lēmumu.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
23
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2021. gada 6. aprīlī, prasītāji pirmajā instancē, nesaņēmuši skaidru atbildi uz viņu 2021. gada 29. janvāra atkārtoto pieteikumu, kas minēts pārsūdzētā sprieduma 5. punktā, cēla prasību atcelt Komisijas netiešo lēmumu, ar kuru noraidīts šis pieteikums. 2021. gada 7. aprīlī Komisija pieņēma un paziņoja B. Van Vooren strīdīgo lēmumu, ar kuru tā apstiprināja atteikumu piešķirt piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrajā daļā paredzēto izņēmumu saistībā ar lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzību. Turklāt, lai pamatotu atteikumu piešķirt piekļuvi pieprasītajos dokumentos ietvertajiem personas datiem, tā atsaucās uz šīs regulas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto izņēmumu saistībā ar personas privātās dzīves un neaizskaramības aizsardzību.
24
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2021. gada 12. aprīlī, prasītāji pirmajā instancē, pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 86. pantu, grozīja prasības pieteikumu, lai lūgtu atcelt strīdīgo lēmumu.
25
Prasības pamatojumā prasītāji izvirzīja piecus pamatus: pirmais pamats galvenokārt attiecās uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas pārkāpumu, otrais – būtībā uz to, ka nav pierādīts, ka ar pieprasīto dokumentu publiskošanu tiktu nodarīts kaitējums lēmumu pieņemšanas procesam, un uz šī kaitējuma smagumu, trešais – uz to, ka Komisija esot kļūdaini atsaukusies uz Regulu Nr. 182/2011, lai pamatotu atteikumu piešķirt piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem, ceturtais – ka Komisija esot kļūdaini atsaukusies uz standarta reglamentu, lai pamatotu atteikumu piešķirt piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem, un piektais – uz pārskatāmības principa pārkāpumu un to īstenošanas aktu demokrātiskās leģitimitātes aizskārumu, kas pieņemti saskaņā ar Regulā Nr. 182/2011 noteikto procedūru.
26
Konkrētāk, ar pirmo pamatu prasītāji pirmajā instancē apgalvoja, ka Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrā daļa tās formulējuma dēļ nebija piemērojama pieteikumam par piekļuvi dokumentiem. Pirmkārt, pieteikums esot attiecies uz 22 dalībvalstu balsojumiem par labu Komisijas regulas projektam, ar ko attiecībā uz botāniskajām sugām, kuras satur hidroksiantracēna atvasinājumus, groza Regulas Nr. 1925/2006 III pielikumu. Šie balsojumi neesot “apspriedes un iepriekšējas pārrunas”, bet gan to rezultāts. Šāds balsojums esot bijis “iekšēja” lēmumu pieņemšanas procesa – kuru vienīgo aizsargā attiecīgais izņēmums – “ārējs” elements. Otrkārt, šāds balsojums neesot paudis individuāla komitejas locekļa viedokli, bet esot akts, ar kuru dalībvalsts vārdā tiek īstenota suverēna vara.
27
Šajā ziņā Vispārējā tiesa konstatēja, ka pieprasītie dokumenti ir izdoti lēmumu pieņemšanas procesā, kura iznākumā tika pieņemta Regula 2021/468 un kurš tika veikts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1925/2006 8. panta 2. punktu atbilstoši šīs regulas 14. panta 3. punktā minētajai regulatīvajai kontroles procedūrai un tātad saskaņā ar Lēmuma 1999/468 5.a pantu. No pārsūdzētā sprieduma izriet, ka tieši atbilstoši šim pantam Komisija regulas projektu, kura iznākumā tika pieņemta Regula 2021/468, iesniedza Scopaff – tā esot sniegusi pozitīvu atzinumu par šo projektu, kurš pēc tam tika iesniegts Parlamentam un Padomei pirms tā pieņemšanas Komisijā.
28
Vispārējā tiesa atgādināja, ka Scopaff, kuru veido dalībvalstu pārstāvji un kuru vada Komisijas pārstāvis, ir pastāvīga komiteja, kas saskaņā ar Regulas Nr. 1925/2006 14. panta 1. punktu palīdz Komisijai īstenot tās īstenošanas pilnvaras. Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 40. un 41. punktā tā konstatēja – lai gan, protams, dalībvalstu balsojumi ir to suverēno tiesību izpausme, tie tomēr tika izdarīti šajā komitejā, lai ļautu Komisijai izstrādāt nostāju, pirms regulas projekts, kura iznākumā tika pieņemta Regula 2021/468, tiek iesniegts Parlamentam un Padomei. Tāpēc, kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 42. un 43. punktā, šo individuālo balsojumu rezultāts esot ietekmējis Komisijas iekšējo lēmumu pieņemšanas procesu, attiecīgi tie jāuzskata par šī regulas projekta sagatavojošiem aktiem, kuri šai iestādei bija jāņem vērā iekšējā lēmumu pieņemšanas procesā, un tātad tie jāuzskata par veiktiem “apspriedēs un iepriekšējās pārrunās” Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē.
29
Tādējādi, uzskatot, ka šīs tiesību normas piemērojamības nosacījumi ir izpildīti, Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju pirmajā instancē izvirzīto pirmo pamatu. Šajā aspektā tā pārsūdzētā sprieduma 44. punktā precizēja, ka jautājumam, vai dalībvalstu balsojumi paši par sevi ir apspriedes vai apspriežu rezultāts, nav nozīmes, jo šie balsojumi katrā ziņā ir pēdējais Komisijā veikto apspriežu posms. Šajā nolūkā Vispārējā tiesa atsaucās uz 2022. gada 14. septembra spriedumu Pollinis France/Komisija (T‑371/20 un T‑554/20, EU:T:2022:556), kurā – kā minēts pārsūdzētā sprieduma 45. punktā – esot apstiprināts, ka pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var atteikt piekļuvi dokumentiem par dalībvalstu individuālo nostāju Scopaff.
30
Pēc tam Vispārējā tiesa kopā izvērtēja prasītāju pirmajā instancē pakārtoti izvirzīto otro līdz piekto pamatu, ar kuriem tie būtībā apgalvoja, ka Komisija, pirmkārt, nav pierādījusi, ka pieprasīto dokumentu publiskošana nopietni kaitētu lēmumu pieņemšanas procesam, un, otrkārt, esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka attiecīgā publiskošana nevar tikt attaisnota. Visbeidzot tie atsaucās uz to, ka Komisija esot pārkāpusi Līgumos un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā garantēto vispārējo pārskatāmības principu, kā arī apdraudējusi īstenošanas aktu, kas pieņemti saskaņā ar Regulā Nr. 182/2011 noteikto procedūru, demokrātisko leģitimitāti.
31
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa izvērtēja prasītāju pirmajā instancē izvirzītos argumentus ar mērķi apstrīdēt strīdīgo lēmumu, saskaņā ar kuru viss komitoloģijas tiesiskais regulējums skaidri paredz dalībvalstu individuālo balsojumu konfidencialitāti. Pārsūdzētā sprieduma 68. punktā tā nosprieda, ka šīs atbilstošās tiesību normas nav šķērslis Regulā Nr. 1049/2001 paredzētajām tiesībām piekļūt dokumentiem un pašas par sevi nevar pamatot to, ka pastāv nopietns kaitējuma risks Komisijas lēmumu pieņemšanas procesam.
32
It īpaši, vairākkārt atsaucoties uz 2022. gada 14. septembra spriedumu Pollinis France/Komisija (T‑371/20 un T‑554/20, EU:T:2022:556), Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 59. punktā atgādināja, ka saskaņā ar judikatūru Savienības tiesiskais regulējums piekļuves dokumentiem jomā nevar pamatot to, ka iestāde principā atsaka piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz tās apspriedēm, pamatojoties uz to, ka šajos dokumentos ir ietverta informācija par dalībvalstu pārstāvju pieņemto nostāju.
33
Otrkārt, attiecībā uz standarta reglamentu, uz kuru Komisija ir atsaukusies strīdīgajā lēmumā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 63. punktā konstatēja, ka komitejas reglamenta vai pat standarta reglamenta normas nevar ļaut dokumentiem, uz kuriem attiecas pieteikums par piekļuvi, piešķirt tādu aizsardzību, kas pārsniedz Regulā Nr. 1049/2001 paredzēto.
34
Treškārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija ir arī kļūdaini balstījusies uz Regulas Nr. 182/2011 10. panta 1. punktu, lai pamatotu atteikumu piekļūt pieprasītajiem dokumentiem. Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 67. punktu, lai gan šajā tiesību normā, protams, ir paredzēta tikai attiecīgās komitejas darba reģistra uzturēšana, lai reģistrētu kopējo balsošanas rezultātu, nevis dalībvalstu individuālo balsojumu, tomēr minētā tiesību norma attiecas tikai uz šī reģistra saturu, nevis uz publisku piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz šo darbu.
35
Otrām kārtām, attiecībā uz risku, ko Komisijas ieskatā varētu radīt pieprasīto dokumentu publiskošana, un it īpaši risku ietekmēt dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos komitoloģijas procedūrā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 73. un 74. punktā konstatēja, ka Komisijas norādītie iemesli ir abstrakti un balstīti uz pieņēmumu, ka komitoloģijas procedūra aizsargā dalībvalstu individuālās nostājas konfidencialitāti, un tas Vispārējā tiesas ieskatā ir kļūdains.
36
Tādējādi Vispārējā tiesa atcēla strīdīgo lēmumu, ciktāl ar to Komisija atteica piekļuvi dalībvalstu pārstāvju individuālajiem balsojumiem, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otro daļu, un nosprieda, ka jautājums par sevišķu sabiedrības interešu esību, kas varētu pamatot pieprasīto dokumentu publiskošanu, vai iespējamu pārskatāmības principa pārkāpumu nav jāizskata.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
37
Komisija apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
noraidīt visus pamatus, kurus Vispārējā tiesa ir apmierinājusi pirmajā instancē;
–
taisīt lietā galīgo spriedumu vai
–
pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai; un
–
atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem šajā tiesvedībā, ja tā nodod lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, vai piespriest prasītājiem pirmajā instancē atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja tā lietā taisa galīgo spriedumu.
38
Prasītāji pirmajā instancē lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību;
–
pilnībā atcelt strīdīgo lēmumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
39
Nīderlandes Karaliste, kurai ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 9. februāra lēmumu tika atļauts iestāties lietā prasītāju pirmajā instancē prasījumu atbalstam, lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību, atstāt spēkā pārsūdzēto spriedumu kopumā un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
40
Pretapelācijas sūdzībā prasītāji pirmajā instancē lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka ir piemērojama Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrā daļa;
–
pašai pieņemt galīgo nolēmumu, nospriežot, ka dalībvalstu individuālie balsojumi komitoloģijas procedūrā bez izņēmuma ir jāpublisko; vai
–
pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai; un
–
ja tā nodod lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem šajā tiesvedībā vai arī, ja tā pieņem galīgo nolēmumu lietā, piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
41
Komisija lūdz Tiesu:
–
noraidīt pretapelācijas sūdzību un
–
piespriest atbildētājiem pirmajā instancē atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
Par pretapelācijas sūdzību
42
Pretapelācijas sūdzības pamatojumā prasītāji pirmajā instancē izvirza vienu pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa, konstatēdama, ka Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrā daļa šajā lietā ir piemērojama, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, un tāpēc lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu kopumā.
Lietas dalībnieku argumenti
43
Ar vienīgo pamatu prasītāji pirmajā instancē apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 35.–47. punktā nospriezdama, ka tādi dalībvalstu individuālie balsojumi, kas tika izteikti Scopaff, jāuzskata par tādiem, kas veikti saistībā ar apspriedēm un iepriekšējām pārrunām Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē. Tie apgalvo – ja tiktu atzīts, ka minētie balsojumi ietilpst šajās apspriedēs un iepriekšējās pārrunās, tas nozīmētu, ka tikai tāds procesa galīgais akts kā pamatlietā aplūkotais, proti, šajā lietā Regula 2021/468, neietilpst šīs Regulas Nr. 1049/2001 tiesību normas piemērošanas jomā.
44
Prasītāji pirmajā instancē uzskata, ka, pirmkārt, šie balsojumi esot nevis pagaidu viedoklis, kas jebkurā brīdī var mainīties, bet gan apspriežu iznākums. Tie arī neesot uzskatāmi par iekšējām apspriedēm vai iepriekšējām pārrunām Scopaff vai arī Komisijā, jo balsošana par kādu jautājumu notiek pēc tam, kad ir beigušās diskusijas vai apspriedes par šo jautājumu. Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas formulējums attiecoties tikai uz apspriedēm vai pārrunām.
45
Otrkārt, kā izrietot no 2011. gada 21. jūlija sprieduma Zviedrija/MyTravel un Komisija (C‑506/08 P, EU:C:2011:496), balsošana neietilpstot Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrajā daļā paredzētajā kategorijā “viedokļu izklāsts iekšējām vajadzībām”. Turklāt tos nevar pieskaitīt pie tāda veida viedokļiem, attiecībā uz ko būtu nepieciešams, lai attiecīgās komitejas locekļiem būtu “pārdomu telpa”. Dalībvalstu individuālie balsojumi Scopaff esot to suverenitātes izpausme un neesot “iekšēji” balsojumi Komisijā vai šajā komitejā.
46
Treškārt, ņemot vērā LES 2. pantu, ja dalībvalstu individuālos balsojumus komitoloģijas procedūrā uzskatītu par tādiem, kas ietilpst Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas piemērošanas jomā, tiktu apdraudēta Savienības īstenošanas aktu demokrātiskā leģitimitāte. Eiropas Savienības pilsoņiem ne tikai tiktu liegts uzzināt šo valstu balsojuma nozīmi, bet arī tādā gadījumā kā šajā lietā viņi nevarētu pārbaudīt tāda lēmuma tiesiskumu, kas pieņemts tādā procedūrā kā šajā lietā.
47
Komisija apstrīd šos argumentus.
Tiesas vērtējums
48
Kā izriet no Tiesas judikatūras, Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punktā ir noteikta skaidra atšķirība atkarībā no tā, vai process ir vai nav pabeigts. Pirmkārt, saskaņā ar 3. punkta pirmo daļu izņēmuma par lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzību piemērošanas jomā ietilpst jebkurš dokuments, ko iestāde ir izstrādājusi savai iekšējai lietošanai, vai iestādes saņemts dokuments, kurš skar jautājumu, par ko tā vēl nav pieņēmusi lēmumu (spriedums, 2011. gada 21. jūlijs, Zviedrija/MyTravel un Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, 78. punkts).
49
Otrkārt, uzskatīdams, ka, tiklīdz lēmums ir pieņemts, lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzības prasības ir mazāk aktuālas (spriedums, 2011. gada 21. jūlijs, Zviedrija/MyTravel un Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, 80. punkts), Savienības likumdevējs 3. punkta otrajā daļā ir ierobežojis atsaukšanos uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punktā paredzēto izņēmumu ar stingriem nosacījumiem. Šis izņēmums attiecas tikai uz konkrētiem dokumentu veidiem, proti, dokumentiem, kas ietver viedokļu izklāstu iekšējām vajadzībām saistībā ar apspriedēm un iepriekšējām pārrunām attiecīgajā iestādē, un atteikuma piekļūt šādiem dokumentiem pamatojums ir tāds, ka publiskošana var “nopietni” kaitēt lēmumu pieņemšanas procesam iestādē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 28. jūnijs, Komisija/Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, 77. punkts).
50
Tomēr, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 58. punktā, minētais izņēmums – kā Tiesa jau atzinusi – ir piemērojams visiem dokumentiem, kuros ir šāds viedoklis (spriedums, 2011. gada 21. jūlijs, Zviedrija/MyTravel un Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, 93. punkts).
51
Šajā gadījumā no tiesību normām, kas reglamentē procedūru, kurā tika izdarīti dalībvalstu balsojumi, uz kuriem attiecas prasītāju pirmajā instancē pieteikums, izriet, ka šāda balsošana ir attiecīgā lēmumu pieņemšanas procesa posms un minētie balsojumi jāuzskata par viedokļu izklāstu iekšējām vajadzībām saistībā ar apspriedēm un iepriekšējām pārrunām Komisijā Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē.
52
Konkrētāk, ar šiem Scopaff ietvaros veiktajiem balsojumiem dalībvalstis atbalstīja Komisijas regulas projektu, ar kuru groza Regulas Nr. 1925/2006 III pielikumu, ko atbilstoši šīs regulas 8. panta 2. punktam un 14. panta 3. punktam var grozīt saskaņā ar Lēmuma 1999/468 5.a pantā paredzēto regulatīvo kontroles procedūru.
53
Tieši pēc balsojuma šajā komitejā, kas palīdz Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 178/2002 58. pantu un Lēmuma 1999/468 5.a panta 1. punktu, un ņemot vērā no tā izrietošo šīs komitejas labvēlīgo atzinumu, Komisija atbilstoši minētā lēmuma 5.a panta 3. punkta a) apakšpunktam iesniedza regulas projektu izskatīšanai Parlamentā un Padomē.
54
Tādējādi, kā Vispārējā tiesa pamatoti konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 43. punktā, balsojumi, uz kuriem attiecas prasītāju pirmajā instancē pieteikums un uz kuriem pamatojoties attiecīgā komiteja sniedz atzinumu, pirms Komisija savu regulas projektu iesniedz Parlamentam un Padomei, ir “viedokļu izklāsts” Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē, ko pašu par sevi nevar uzskatīt par attiecīgā lēmuma pieņemšanas procesa galīgo iznākumu.
55
Pirmām kārtām, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 62. punktā, neviens Regulas Nr. 1049/2001 elements neļauj no šīs regulas 4. panta 3. punkta otrās daļas piemērošanas jomas izslēgt dokumentus, kas nav saukti par “viedokli”, bet kas ir attiecīgās iestādes rīcībā un kas ir paredzēti iekšējai lietošanai saistībā ar apspriedēm un iepriekšējām pārrunām tās iekšienē. Tāpēc, tā kā nevar apstrīdēt, ka balsojumos, uz kuriem attiecas prasītāju pirmajā instancē pieteikums, ir konkretizēti viedokļi, ko dalībvalstis Scopaff ir sniegušas par Komisijas paredzētajiem pasākumiem Regulas Nr. 1925/2006 III pielikuma grozīšanai, šie balsojumi jāuzskata par viedokļu izklāstu Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē.
56
Otrām kārtām, no Lēmuma 1999/468 5.a panta 3. un 4. punkta izriet, ka attiecīgās komitejas, šajā gadījumā Scopaff, pozitīvais vai negatīvais atzinums pēc to veidojošo dalībvalstu pārstāvju balsojuma nav elements, kas varētu noteikt, vai Komisijas paredzētie pasākumi tiks vai netiks veikti, jo šai iestādei katrā ziņā ir jāiesniedz Parlamentam un Padomei priekšlikums par pasākumiem neatkarīgi no šīs komitejas sniegtā atzinuma jēgas.
57
Protams, saskaņā ar Lēmuma 1999/468 5.a panta 3. punktu, ja Komisijas paredzētie pasākumi, kā tas ir šajā gadījumā, atbilst komitejas atzinumam, Komisija pasākumu projektu “tūlīt iesniedz” Parlamenta un Padomes kontrolei. Tomēr pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo prasītāji pirmajā instancē, šīs tiesību normas formulējums nevar mainīties ne atkarībā no attiecīgās komitejas sniegtā atzinuma jēgas, ne šīs komitejas, kas saskaņā ar 5.a panta 1. punktu palīdz Komisijai, statūtiem, ne dalībvalstu balsojumu minētajā komitejā rakstura. Tādējādi nekādā gadījumā nevar uzskatīt, ka šie balsojumi paši par sevi izraisa tādas grozošās regulas kā šajā gadījumā – Regulas 2021/468 – pieņemšanu.
58
Šos apsvērumus nevar atspēkot ar prasītāju pirmajā instancē argumentāciju, kas izklāstīta šī sprieduma 46. punktā. Apstāklis, ka dalībvalstu balsojumi tādā procesā kā lēmumu pieņemšanas process, uz kuru šajā lietā atsaucas Komisija, ietilpst Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas piemērošanas jomā, nenozīmē, ka Savienības pilsoņiem parasti būtu liegts uzzināt šo balsojumu nozīmi, un tādējādi to nevar uzskatīt par tādu, kas apdraud Savienības īstenošanas aktu demokrātisko leģitimitāti. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar šo tiesību normu piekļuvi dokumentam, kas satur viedokļu izklāstu iekšējām vajadzībām sakarā ar apspriedēm un iepriekšējām pārrunām attiecīgās iestādes iekšienē, pat tad, ja lēmums jau ir pieņemts, var atteikt tikai tad, ja iepazīšanās ar šo dokumentu var nopietni kaitēt lēmumu pieņemšanas procesam iestādē, ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.
59
Jāatgādina, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 67. punktā, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 1. panta a) punktu, lasot to kopsakarā ar 4. apsvērumu, šīs regulas mērķis ir piešķirt sabiedrībai pēc iespējas plašākas tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem. Lai gan, protams, šīm tiesībām, pat ja runa ir par dokumentiem, kas attiecas uz iestādes kā likumdevēja darbību, ir noteikti ierobežojumi, kas ir pamatoti ar sabiedrības vai privāto interešu apsvērumiem, tomēr, tā kā izņēmumi šajā ziņā atkāpjas no principa par iespējami plašāku sabiedrības piekļuvi dokumentiem, tie jāinterpretē un jāpiemēro šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 16. janvārī, Komisija/Pollinis France, C‑726/22 P, EU:C:2025:17, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
60
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasītāju pirmajā instancē izvirzītais vienīgais pamats un līdz ar to pretapelācijas sūdzība kopumā jānoraida.
Par apelācijas sūdzību
61
Apelācijas sūdzības pamatojumā Komisija izvirza divus pamatus: pirmais pamats ir par Vispārējās tiesas pieļauto tiesību kļūdu, jo tā nosprieda, ka komitoloģijas procedūrai piemērojamajam tiesiskajam regulējumam nav nozīmes, izvērtējot jautājumu, vai pieprasīto dokumentu publiskošana nopietni kaitētu šīs iestādes lēmumu pieņemšanas procesam Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē, un otrais – par Vispārējās tiesas pieļauto tiesību kļūdu, jo šajā pārbaudē tā kopumā nav izvērtējusi visus atbilstošos faktorus.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
62
Apelācijas sūdzības pirmajam pamatam ir divas daļas.
63
Ar pirmā pamata pirmo daļu Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērodama principu, saskaņā ar kuru Regula Nr. 1049/2001 jāinterpretē saskanīgi ar citiem nozaru noteikumiem, kas tieši neattiecas uz piekļuvi dokumentiem, un tādējādi nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
64
Konkrētāk, atsaucoties uz pārsūdzētā sprieduma 64. un 67. punktu, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatēdama, ka Regulas Nr. 182/2011 10. panta 1. punktam un standarta reglamenta 10. panta 2. punktam nav nozīmes piekļuves dokumentiem jomā. Šīm tiesību normām esot nozīme Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punktā paredzētā izņēmuma piemērošanā, un tās esot bijis jāņem vērā, analizējot, vai pastāv risks kaitēt šīs iestādes lēmumu pieņemšanas procesam. Šo apgalvojumu pamatošanai Komisija atsaucas uz 2010. gada 29. jūnija spriedumu Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 58. un 59. punkts), 2010. gada 21. septembra spriedumu Zviedrija u.c./API un Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P un C‑532/07 P, EU:C:2010:541, 79. un nākamie punkti), 2012. gada 28. jūnija spriedumu Komisija/Agrofert Holding (C‑477/10 P, EU:C:2012:394), kā arī 2013. gada 14. novembra spriedumu LPN un Somija/Komisija (C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 59.–64. punkts).
65
Ņemot vērā šos spriedumus, Komisija uzskata – tas, ka komitoloģijas noteikumos ir paredzēts, ka apspriežu, kas veiktas, pamatojoties uz šiem noteikumiem, kopsavilkumos jānorāda balsošanas rezultāts, neminot locekļu individuālo nostāju, ir viens no atbilstošajiem “objektīvajiem iemesliem”, kas jāņem vērā, konkrēti izvērtējot dokumentu, kuri attiecas uz individuālajiem balsojumiem, konfidencialitāti. Komisijas ieskatā, tā kā Vispārējā tiesa nav paskaidrojusi iemeslus, kādēļ tā atkāpusies no šī sprieduma iepriekšējā punktā minētajiem spriedumiem, tā turklāt nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
66
Apelācijas sūdzības pirmā pamata otrajā daļā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi standarta reglamenta 13. pantu. Minot konkrēti pārsūdzētā sprieduma 66. un 67. punktu, Komisija būtībā apgalvo – ja komitoloģijas noteikumi netiktu pienācīgi ņemti vērā, tiem zustu jēga. Vispārējās tiesas sniegtā standarta reglamenta 13. panta interpretācija esot pretrunā tā formulējumam, kā arī šī reglamenta 10. panta 2. punkta formulējumam, jo abas šīs tiesību normas atspoguļojot dalībvalstu paustās individuālās nostājas sensitīvo raksturu.
67
No šo tiesību normu, kā arī Regulas Nr. 182/2011 10. panta, uz kuru ir atsauce standarta reglamenta 10. panta 2. punktā, kopīgas interpretācijas skaidri izrietot, ka attiecīgās komitejas locekļu individuālā nostāja, kā arī šiem locekļiem nosūtītie dokumenti tiek uzskatīti par tādiem, kas ietver sensitīvu informāciju. Komisija šajā ziņā uzsver atšķirību starp standarta reglamenta 13. panta 2. punktu, kas ir formulēts absolūtā izteiksmē, no vienas puses, un 13. panta 3. punktu, kurā ir skaidri minēti izņēmumi attiecībā uz dokumentiem, ar kuriem notikusi apmaiņa ar trešo personu pārstāvjiem komitoloģijas komitejās, no otras puses. Pilnībā atzīdama, ka “vadošais princips ir pārskatāmība”, Komisija uzskata, ka no šīs atšķirības, kā arī no Regulas Nr. 182/2011 tiesību normām izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies piešķirt lielāku aizsardzību “apspriedēm”, kas notiek komitoloģijas procedūrā, kā arī šo komiteju locekļu individuālajai nostājai. Šos noteikumus nevar nepiemērot tikai tādēļ, ka dokumenti, ar kuriem notikusi apmaiņa komitoloģijas procedūrās, ietilpst Regulas Nr. 1049/2001 piemērošanas jomā.
68
Turklāt Komisija, atsaucoties uz pārsūdzētā sprieduma 63. punktu, apgalvo, ka tādi noteikumi kā LESD 339. pants neesot lex specialis, kas ļauj atkāpties no Regulā Nr. 1049/2001 paredzētajām prasībām, bet varot tikt ņemti vērā un tie būtu jāņem vērā, to piemērojot, jo minētajā regulā iepriekš un in abstracto nav noteikts īpašs pārskatāmības līmenis, kas attiecas uz Savienības darbībām, un nav ierobežoti dažādi tiesiskie vai faktiskie apstākļi, kas var tikt ņemti vērā, lai in concreto pierādītu, ka dokumenta publiskošana var kaitēt interesēm, kuras var tikt aizsargātas ar tās 4. pantu.
69
Visbeidzot Komisija apgalvo, ka to pašu iemeslu dēļ, kas minēti šī sprieduma 66.–68. punktā, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 73.–76. punktā secinādama, ka Komisija ir balstījusies uz abstraktu pamatojumu, kas attiecas uz sadarbības starp dalībvalstīm saglabāšanu komitoloģijas procedūrās vispār.
70
Prasītāji pirmajā instancē, kurus atbalsta Nīderlandes Karaliste, apstrīd šo argumentāciju.
Tiesas vērtējums
71
Ar abām pirmā pamata daļām, kas jāizskata kopā, Komisija būtībā apstrīd, pirmkārt, Vispārējās tiesas veikto Regulas Nr. 182/2011 un standarta reglamenta tiesību normu interpretāciju. Šīs iestādes ieskatā šajās tiesību normās ir nostiprināta tādas komitejas kā Scopaff darba konfidencialitāte un it īpaši tās ietvaros dalībvalstu paustās nostājas konfidencialitāte. Otrkārt, Komisija apstrīd Vispārējās tiesas konstatēto korelāciju starp šīm tiesību normām un Regulas Nr. 1049/2001 normām.
72
Ar šo argumentāciju Komisija būtībā lūdz Tiesu šajā lietā konstatēt, ka pastāv vispārēja konfidencialitātes prezumpcija un tāpēc nav izsniedzami konkrēti dokumenti, kas attiecas uz komitoloģijas procedūrām, it īpaši dokumenti par dalībvalstu individuālo nostāju, kas pausta tādu komiteju kā Scopaff darbā.
73
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai pamatotu atteikumu piekļūt pieprasītajam dokumentam, principā nepietiek ar to, ka šis dokuments attiecas uz kādu no Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punktā minētajām darbībām. Attiecīgajai iestādei jāsniedz paskaidrojumi par to, kā piekļuve minētajam dokumentam var konkrēti un reāli kaitēt interesēm, kuras ir aizsargātas ar šajā pantā paredzēto izņēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 53. punkts, un 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 64. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
74
Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka attiecīgā Savienības iestāde šajā ziņā var pamatoties uz vispārējiem pieņēmumiem, kas attiecas uz noteiktām dokumentu kategorijām, ja līdzīgi vispārīgi apsvērumi ir attiecināmi uz tāda paša rakstura dokumentu publiskošanas pieteikumiem (spriedums, 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
75
Tomēr, lai tiktu atzīta vispārēja prezumpcija par labu jaunai dokumentu kategorijai, vispirms tomēr jāpierāda, ka tāda veida dokumentu publiskošana, kuri ietilpst šajā kategorijā, saprātīgi paredzamā veidā varētu faktiski kaitēt ar attiecīgo izņēmumu aizsargātajām interesēm. Turklāt, tā kā vispārējās prezumpcijas veido izņēmumu no attiecīgās Savienības iestādes pienākuma konkrēti un individuāli izvērtēt katru dokumentu, uz kuru attiecas piekļuves pieteikums, un vispārīgāk – izņēmumu no principa par sabiedrības iespējami plašāku piekļuvi Savienības iestāžu rīcībā esošajiem dokumentiem, tās jāinterpretē un jāpiemēro šauri (spriedums, 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
76
Šāda veida situācijā vispārējās prezumpcijas atzīšana, saskaņā ar kuru noteikta veida dokumentu publiskošana negatīvi ietekmētu Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā uzskaitīto interešu aizsardzību, ļauj attiecīgajai iestādei izskatīt vispārēju prasību un atbilstoši uz to atbildēt (spriedums, 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
77
Šajā gadījumā, pirmām kārtām, kā Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 67. punktā, Regulas Nr. 182/2011 9. panta 2. punktā, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 19. apsvērumu, ir precizēts, ka tiesības piekļūt dokumentiem, kas ietilpst tā piemērošanas jomā, tiek īstenotas Regulas Nr. 1049/2001 ietvaros. Šajā ziņā, kā izriet no tā paša pārsūdzētā sprieduma punkta, Regulas Nr. 182/2011 10. panta 1. punktam, kurā ir tikai identificēti elementi, kas jāiekļauj tādas komitejas kā Scopaff darba reģistrā, nav nozīmes, jo šajā tiesību normā nav ietverts neviens īpašs noteikums par piekļuvi šiem vai citiem dokumentiem.
78
Otrām kārtām, kā Vispārējā tiesa atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 63.–68. punktā, standarta reglamenta normas turklāt nevar tikt interpretētas tādējādi, ka tās izslēdz publisku piekļuvi dalībvalstu individuālajai nostājai. It īpaši apstāklis, ka šīs regulas 10. panta 2. punktā ir paredzēts, ka komiteju darba kopsavilkumā nav atsauces uz šīm individuālajām nostājām, nekādi neietekmē, kā Vispārējā tiesa to pamatoti norādījusi minētā sprieduma 64. punktā, publisku piekļuvi pēc pieprasījuma dokumentiem, kuros ir atspoguļota šāda individuāla nostāja. Savukārt minētās regulas 13. pantā ir ietverti noteikumi, kas skaidri reglamentē attiecības starp šo regulu un Regulu Nr. 1049/2001. Saskaņā ar minētā 13. panta 1. punktu pieteikumus par piekļuvi komiteju dokumentiem Komisija izskata bez izņēmuma saskaņā ar Regulu Nr. 1049/2001.
79
Protams, kā Vispārējā tiesa uzsvērusi pārsūdzētā sprieduma 66. punktā, 13. panta 2. punktā ir noteikts, ka komiteju “apspriedes” ir konfidenciālas. Tomēr jākonstatē, ka 13. panta 3. punktā, kurā komiteju locekļiem, ekspertiem un trešo personu pārstāvjiem nosūtītie dokumenti ir pakļauti Regulā Nr. 1049/2001 paredzētajai kārtībai, neraugoties uz to konfidenciālo raksturu, nav ietverts neviens izņēmums.
80
Katrā ziņā standarta reglamenta 13. pants, kas saskaņā ar Regulas Nr. 182/2011 9. panta 1. punktu ir teksts, kuru “izstrādājusi” un “publicējusi” Komisija “pēc apspriešanās ar dalībvalstīm”, jāinterpretē atbilstoši Regulai Nr. 1049/2001, kurā, kā atgādināts šī sprieduma 59. punktā, Savienības likumdevējs ir nostiprinājis principu par iespējami plašāku piekļuvi Savienības iestāžu dokumentiem.
81
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 67. un 68. punktā pamatoti un ievērojot savu pienākumu norādīt pamatojumu ir nospriedusi, ka atbilstošās tiesību normas attiecībā uz komitoloģijas procedūrām pašas par sevi nevar radīt šķērsli tiesībām piekļūt dokumentiem, kas izriet no Regulas Nr. 1049/2001, un pašas par sevi neļauj Komisijai apgalvot, ka pastāv risks, ka tiks nopietni kaitēts tās lēmumu pieņemšanas procesam.
82
Judikatūrai, uz kuru šajā ziņā atsaucas Komisija, šajā lietā nav nozīmes.
83
Pirmkārt, 2010. gada 29. jūnija spriedumā Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, EU:C:2010:376) Tiesa atzina, ka tādas vispārējas prezumpcijas kā šī sprieduma 74. punktā minētās var izrietēt no valsts atbalsta kontroles procedūrām piemērojamā tiesiskā regulējuma, kā arī no judikatūras par tiesībām iepazīties ar to saistītajiem administratīvās lietas materiāliem. Kā Tiesa konstatējusi šī sprieduma 56. punktā, Padomes Regulā (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.), kas bija piemērojama lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, nebija paredzētas “ieinteresētajām personām nekādas tiesības piekļūt Komisijas administratīvās lietas materiāliem” valsts atbalsta kontroles procedūras ietvaros. Taču tas tā nav ne Regulas Nr. 182/2011, ne standarta reglamenta gadījumā, kurā, kā izriet no šī sprieduma 77. un 78. punkta, ir tieša atsauce vai atsauce pēc būtības uz Regulā Nr. 1049/2001 paredzēto piekļuves dokumentiem režīmu.
84
Otrkārt, apsvērumi, kas ir analogi iepriekšējā punktā minētajā spriedumā izklāstītajiem, ir spēkā, kā Tiesa norādījusi 2012. gada 28. jūnija sprieduma Komisija/Agrofert Holding (C‑477/10 P, EU:C:2012:394) 59. punktā uzņēmumu koncentrācijas kontroles procedūras jomā. Minētā sprieduma 62. punktā tika atzīts, ka vispārēja piekļuve, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001, dokumentiem, ar kuriem šādā procedūrā apmainījusies Komisija un lietas dalībnieki, kas paziņojuši par koncentrāciju, vai trešās personas, apdraudētu līdzsvaru, ko Savienības likumdevējs ir centies nodrošināt starp pienākumu attiecīgajiem uzņēmumiem nodot Komisijai komercnoslēpumu iespējami ietverošu informāciju, lai pēdējā varētu izvērtēt plānotās koncentrācijas darbības saderību ar kopējo tirgu, no vienas puses, un pastiprināto aizsardzības garantiju šādā veidā Komisijai nodotajai informācijai atbilstoši profesionālajam un darījumu noslēpumam, no otras puses. Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 91. punktā, standarta reglamentu nevar uzskatīt par tādu, kas izriet no šāda līdzsvara, ko Savienības likumdevējs ir noteicis, lai aizsargātu komitoloģijas komiteju darbu.
85
Treškārt, 2013. gada 14. novembra spriedumā LPN un Somija/Komisija (C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738) Tiesa atzina, ka pastāv tāda vispārēja prezumpcija kā šī sprieduma 74. punktā minētā attiecībā uz dokumentiem saistībā ar procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi. No pirmā minētā sprieduma 59. punkta izriet, ka Savienības tiesībās privātpersonai nav paredzētas tiesības iepazīties ar lietas materiāliem saistībā ar šādu procedūru, pat ja šī procedūra ir uzsākta ar viņa sūdzību. Tomēr jākonstatē, ka šajā lietā nav nozīmes tādiem apsvērumiem, kādi norādīti pirmā minētā sprieduma 63. punktā un kuros ir konkrēti norādīts uz sekām, kādas šādā lietā ietilpstošo dokumentu iespējamai publiskošanai varētu būt uz attiecīgās procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi norisi.
86
Ceturtkārt, tiesisko regulējumu, kas ir piemērojams komitoloģijas procedūrām, nevar salīdzināt arī ar noteikumiem, kas reglamentē to procesuālo rakstu publiskošanu, kurus iestāde iesniegusi tiesvedībā. Saskaņā ar judikatūru vispārējas trešo personu tiesības piekļūt procesuālajiem rakstiem, kas iesniegti Tiesai šādās tiesvedībās, nav paredzētas (spriedums, 2010. gada 21. septembris, Zviedrija u.c./API un Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P un C‑532/07 P, EU:C:2010:541, 99. punkts).
87
Visbeidzot, judikatūra, uz kuru Komisija atsaucas, lai pamatotu savu argumentāciju, šajā lietā nevar būt piemērojama, ņemot vērā procedūras, kurā ietilpst pieprasītie dokumenti, īpašo raksturu.
88
Šajā ziņā, kā izriet no Regulas Nr. 182/2011 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta, tādas komitejas kā Scopaff palīdz Komisijai, it īpaši vispārpiemērojamu īstenošanas aktu pieņemšanas procedūrā. Turklāt saskaņā ar Lēmuma 1999/468 7.a apsvērumu regulatīvajai kontroles procedūrai, kas tiek piemērota šajā lietā, ir jāļauj abām likumdevējām iestādēm veikt kontroli pirms tādu pasākumu pieņemšanas, kuru mērķis ir grozīt nebūtiskus elementus aktā, kas pieņemts saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru.
89
Tāpēc, izvērtējot Komisijas argumentāciju, jāņem vērā priekšrocības, kas saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 2. apsvērumu izriet no pieaugošās pārskatāmības, proti, labākas pilsoņu piedalīšanās lēmumu pieņemšanas procesā, kā arī lielākas pārvaldes sistēmas leģitimitātes, efektivitātes un atbildības pilsoņu priekšā demokrātiskā iekārtā (spriedums, 2008. gada 1. jūlijs, Zviedrija un Turco/Padome, C‑39/05 P un C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 45. punkts).
90
Lai gan šiem apsvērumiem ir īpaša nozīme, kad Savienības iestādes rīkojas likumdevēja statusā (spriedums, 2008. gada 1. jūlijs, Zviedrija un Turco/Padome, C‑39/05 P un C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 46. punkts), tiem ir nozīme arī tad, ja Komisija īsteno savas pilnvaras tādu vispārpiemērojamu īstenošanas aktu pieņemšanas procedūrā – piemēram, tādas regulas projekta izstrādes procedūrā, ar ko tiek grozīts Regulas Nr. 1925/2006 III pielikums –, kuri, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 100. punktā, var ietekmēt Savienības pilsoņus kopumā.
91
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmais apelācijas pamats jānoraida.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
92
Otrajam pamatam ir divas daļas.
93
Ar otrā pamata pirmo daļu Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un ir nepilnīgi novērtējusi pamatojumu, uz kuru ir balstīts strīdīgais lēmums.
94
Konkrēti, Vispārējā tiesa šajā lēmumā izklāstīto pamatojumu ir iedalījusi divās kategorijās, proti – pamatojums, kas attiecas uz “dalībvalstu individuālo nostāju komitoloģijas procedūrās” un izvērtēts pārsūdzētā sprieduma 54.–69. punktā, un pamatojums, kas attiecas uz “dalībvalstu sadarbību komitoloģijas procedūrā” un izvērtēts minētā sprieduma 70.–76. punktā. Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi attiecīgo dokumentu publiskošanas risku, ņemot vērā LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu. Taču šī tiesību norma varētu attaisnot konfidenciālas informācijas nepubliskošanu, ja tās publiskošana varētu apdraudēt likumdošanas procesu.
95
Turklāt Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā to, ka Regulas 2021/468 pieņemšanas procedūra nebija pilnībā pabeigta, un tas bijis būtisks elements, kas pierāda, ka “nav izslēgts, ka Komisijai ir jāatsāk apspriedes pirms [šīs regulas] galīgās pieņemšanas [..]”. Tāpēc Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un esot “nepilnīgi izvērtējusi [strīdīgajā] lēmumā izvirzītos Komisijas argumentus”.
96
Ar otrā pamata otro daļu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav visaptveroši izvērtējusi apstākļus, kas izvirzīti šīs iestādes vērtējumā par to, vai pastāv risks, ka varētu tik nopietni kaitēts strīdīgajā lēmumā norādītajam lēmumu pieņemšanas procesam.
97
Prasītāji pirmajā instancē apstrīd šo argumentāciju.
Tiesas vērtējums
98
Ar abām otrā pamata daļām, kas jāizskata kopā, Komisija būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, izvērtēdama, vai pastāv risks, ka varētu tik nopietni kaitēts šīs iestādes lēmumu pieņemšanas procesam, nav visaptveroši vērtējusi Komisijas izvirzītos pierādījumus. It īpaši Vispārējā tiesa esot noraidījusi, pirmkārt, LES 4. panta 3. punkta un, otrkārt, komitoloģijas noteikumu par tādu komiteju kā Scopaff darba konfidencialitāti nozīmīgumu. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa turklāt neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
99
Kā izriet no šī sprieduma 73. un 74. punkta, izņemot gadījumus, kad Tiesa atzīst vispārēju prezumpciju par kādas kategorijas dokumentu nepubliskošanu, Savienības iestādēm individuāli un konkrēti jāpārbauda katrs saskaņā ar Regulu Nr. 1049/2001 pieprasītais dokuments un jāsniedz konkrēti paskaidrojumi par risku, ka varētu tik kaitēts lēmumu pieņemšanas procesam, uz kuru tās atsaucas, un tātad tās nevar aprobežoties ar abstraktiem un vispārīgiem iemesliem, lai attaisnotu šo dokumentu nepubliskošanu.
100
Kā izriet no apsvērumiem, kas izklāstīti šīs apelācijas sūdzības pirmā pamata pārbaudē, pieņēmums, uz kuru Komisija ir balstījusies strīdīgajā lēmumā, proti, ka tiesiskais regulējums, kas reglamentē komitoloģijas procedūras, attiecībā uz visiem pieteikumiem par piekļuvi dokumentiem aizsargā dalībvalstu individuālās nostājas konfidencialitāti, ir kļūdains.
101
Ņemot vērā šos konstatējumus, neviens no Komisijas otrajā pamatā izvirzītajiem argumentiem nevar likt apšaubīt pārsūdzētā sprieduma 73. punktu, kurā Vispārējā tiesa konstatēja, ka strīdīgais lēmums ir balstīts uz abstraktu pamatojumu par sadarbības starp dalībvalstīm saglabāšanu komitoloģijas procedūrās vispār.
102
Tas it īpaši attiecas uz Komisijas norādīto apstākli, ka Vispārējā tiesa kā autonomu argumentu nav izvērtējusi argumentu, kas izriet no LES 4. panta 3. punkta, uz kuru tā katrā ziņā ir tieši atsaukusies pārsūdzētā sprieduma 72. punktā. Vispārējā tiesa minētā sprieduma 73. un 74. punktā ir norādījusi – un Komisija to šīs apelācijas tiesvedības stadijā nav apstrīdējusi –, ka apstiprinošajā lēmumā konstatētajām negatīvajām sekām attiecībā uz dalībvalstu sadarbību nav nekādas konkrētas saiknes ar attiecīgā lēmumu pieņemšanas procesa īpašajiem apstākļiem, jo šīs negatīvās sekas ir balstītas uz pieņēmumu, ka komitoloģijas procedūras aizsargā dalībvalstu individuālās nostājas konfidencialitāti attiecībā uz ikvienu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, un tas, kā atgādināts šī sprieduma 100. punktā, ir kļūdains.
103
Tas pats attiecas uz Komisijas apgalvojumiem, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā komitoloģijas noteikumus par tādu procedūru kā šajā lietā konfidencialitāti. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68. un 69. punktā nosprieda – lai gan atbilstošās tiesību normas attiecībā uz komitoloģijas procedūrām nevar nedz radīt šķērsli tiesībām piekļūt dokumentiem, kas izriet no Regulas Nr. 1049/2001, nedz arī likt Komisijai apgalvot, ka pastāv nopietna kaitējuma risks lēmumu pieņemšanas procesam tikai šī tiesiskā regulējuma piemērojamības dēļ, tas nekādi neliedz šai iestādei pienācīgi pamatotos gadījumos atteikt piekļuvi tādiem dokumentiem kā šajā lietā pieprasītie dokumenti, ja to publiskošana varētu konkrēti kaitēt interesēm, kas aizsargātas ar šīs regulas 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem. Komisija neapgalvo, ka tā strīdīgajā lēmumā būtu izklāstījusi konkrētus elementus, kas varētu pierādīt šāda riska esību saistībā ar attiecīgo lēmumu pieņemšanas procesu.
104
Papildus, lai gan Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini sadalījusi strīdīgajā lēmumā norādīto pamatojumu divās kategorijās, jākonstatē, ka šī iestāde nepaskaidro nedz to, kādā veidā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā visus šajā lietā nozīmīgos apstākļus, nedz iemeslus, kuru dēļ cita šī pamatojuma pārbaudes metode būtu devusi atšķirīgu rezultātu.
105
Šādos apstākļos Komisija nevar arī apgalvot, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
106
Visbeidzot jānoraida Komisijas arguments, ka Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi faktu, ka Regulas 2021/468 pieņemšanas procedūra nebija pilnībā pabeigta, un tas Komisijas ieskatā izriet no strīdīgā lēmuma.
107
Pirmkārt, jākonstatē, ka it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 25. punkta un rezolutīvās daļas izriet, ka šajā lēmumā Komisija, kura savā apelācijas sūdzībā šajā ziņā nav apgalvojusi faktu sagrozīšanu, ir atsaukusies uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otro daļu, nevis uz 3. punkta pirmo daļu, kas attiecas uz tāda lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzību, kurš joprojām turpinās. Kā secinājumu 114. punktā norādījis ģenerāladvokāts, tā kā Komisija balstās uz minēto otro daļu, tā nevar atsaukties uz norādīto procesa nepabeigšanu, lai apgalvotu, ka pieprasīto dokumentu publiskošana nopietni kaitētu tās lēmumu pieņemšanas procesam.
108
Otrkārt un katrā ziņā, Regula 2021/468 tika pieņemta 2021. gada 18. martā, proti, pirms strīdīgā lēmuma pieņemšanas tā paša gada 7. aprīlī. Tāpēc nevar uzskatīt, ka šīs regulas pieņemšana nebija pilnībā pabeigta minētā lēmuma pieņemšanas brīdī.
109
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais pamats un tādējādi arī apelācijas sūdzība kopumā jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
110
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
111
Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
112
Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz tās apelācijas sūdzību un tā kā prasītāji pirmajā instancē ir prasījuši piespriest šai iestādei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar apelācijas sūdzību.
113
Tā kā prasītājiem pirmajā instancē spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz to pretapelācijas sūdzību un tā kā Komisija ir prasījusi piespriest šiem lietas dalībniekiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tiem jāpiespriež atlīdzināt ar pretapelācijas sūdzību saistītos tiesāšanās izdevumus.
114
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kuras iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
115
Tāpēc Nīderlandes Karaliste savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas un pretapelācijas sūdzības noraidīt.
2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas sūdzību.
3)
Covington & Burling LLP un Bart Van Vooren atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar pretapelācijas sūdzību.
4)
Nīderlandes Karaliste savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.