62006CC0329
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 14. februārī 1 (
1
)
Apvienotās lietas C-329/06 un C-343/06
Arthur Wiedemann
Peter Funk
pret
pret
Land Baden-Württemberg
Stadt Chemnitz
“Direktīva 91/439/EEK — Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana — Vadītāja apliecības atņemšana dalībvalstī par narkotisko vielu vai alkohola lietošanu — Citā dalībvalstī izdota jauna vadītāja apliecība — Pirmās dalībvalsts atteikums atzīt transportlīdzekļa vadīšanas tiesības — Direktīvai 91/439/EEK neatbilstoša dzīvesvieta”
1.
Šīs Tiesai iesniegtās lietas vadītāju apliecību savstarpējās atzīšanas jomā tiesvedībās Tiesā jau ir plaši apskatītas.
2.
Šajās piecās lietās Tiesai tiek jautāts, vai dalībvalsts var atteikties atzīt vadītāja apliecību, kuru izdevusi cita dalībvalsts, ja pirmās dalībvalsts teritorijā vadītāja apliecības turētājam to atņem un tas ir saistīts ar pienākumu nokārtot medicīniski psiholoģisko vērtējumu, lai iegūtu jaunu apliecību.
3.
Būs nepieciešams definēt dalībvalstu pienākumus saskaņā ar Padomes Direktīvu 91/439/EEK (
2
), it īpaši 7. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu un 8. panta 2. un 4. punktu.
4.
Šajos secinājumos es piedāvāšu Tiesai nospriest, ka, ja kādai personai tiek atņemta vadītāja apliecība kādā dalībvalstī tāpēc, ka tā ir vadījusi automašīnu alkohola un narkotisko vielu iespaidā un, ņemot vērā tās bīstamības pakāpi, jaunas apliecības izdošana ir atkarīga no medicīniski psiholoģiskās pārbaudes nokārtošanas, šī dalībvalsts var saskaņā ar Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktu un 8. panta 2. un 4. punktu atteikties atzīt citā dalībvalstī izsniegtu vadītāja apliecību, ja šī persona izdošanas dalībvalstī nav kārtojusi pārbaudi, kas pielīdzināma pirmajā valstī prasītajai.
5.
Tāpat es piedāvāju Tiesai nospriest, ka, ja vadītāja apliecības turētājs izrāda potenciāli bīstamu uzvedību, īpaši saistībā ar apstākļiem, kas bija par iemeslu pirmās apliecības atņemšanai, tad dalībvalstij, kura veica kontroli, ir iespēja piemērot pagaidu pasākumus, piemēram, šīs apliecības apturēšanu, kamēr izdevēja dalībvalsts veic izmeklēšanu par minētās apliecības iegūšanas apstākļiem.
6.
Precizēšu, ka, tā kā šīs piecas lietas attiecas uz vienu un to pašu juridisko problēmu, es tās šajos secinājumos analizēšu kopā.
I — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesiskais regulējums
7.
Ar mērķi atvieglot personu pārvietošanos Eiropas Kopienas ietvaros vai to apmešanos uz dzīvi citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā šīs personas ir ieguvušas vadītāja apliecību, ar Direktīvu 91/439 tika ieviests transportlīdzekļa vadītāja apliecību savstarpējās atzīšanas princips (
3
).
8.
Šajā direktīvā noteiktajām minimālajām prasībām apliecības izsniegšanai tāpat ir mērķis uzlabot satiksmes drošību Eiropas Savienības teritorijā (
4
).
9.
Minētās direktīvas 7. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir noteikts:
“1.   Vadītāju apliecības turklāt tiek izdotas tikai tiem pretendentiem,
a)
kas saskaņā ar I [II] un II [III] pielikuma noteikumiem ir nokārtojuši praktiskās braukšanas pārbaudi un teorētisko zināšanu pārbaudi un atbilst medicīniskajiem standartiem;
b)
kam ir parastā dzīvesvieta dalībvalstī, kas izdod vadītāja apliecību, vai kas var pierādīt, ka tur ir mācījušies vismaz sešus mēnešus [ (
5
)].”
10.
Direktīvā 91/439 īpaši ir paredzēts, ka transportlīdzekļa vadītāja apliecības nav jāizdod vai jāatjauno pretendentiem vai vadītājiem, kas ir bijuši atkarīgi no alkohola vai psihotropajām vielām.
11.
Šīs direktīvas III pielikuma 14.1. un 15.1. punktā ir paredzēts:
“Transportlīdzekļu vadītāju apliecības netiek izdotas vai atjaunotas pretendentiem vai vadītājiem, kas ir alkohola atkarībā vai nespēj atteikties no alkohola, vadot transportlīdzekli.
Pretendentiem vai vadītājiem, kas agrāk ir bijuši alkohola atkarībā, var izdot vai atjaunot transportlīdzekļu vadītāju apliecības pēc pārbaudīta atturības perioda un atkarībā no apstiprināta medicīniskā atzinuma un regulārām medicīniskām pārbaudēm.
[..]
Transportlīdzekļu vadītāju atļaujas netiek izdotas vai atjaunotas pretendentiem vai vadītājiem, kas vienalga kādā formā regulāri lieto psihotropas vielas, kas var traucēt spēju droši vadīt transportlīdzekli, ja ieņemtie daudzumi ir tādi, kam var būt negatīvs iespaids uz transportlīdzekļa vadīšanu. Tas attiecas uz visiem citiem medikamentiem vai to kombinācijām, kas ietekmē spēju vadīt transportlīdzekli.”
12.
Saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta 2. punktu parastās dzīvesvietas dalībvalstis uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu.
13.
Saskaņā ar Direktīvas 91/439 8. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalsts var atteikties atzīt tādas vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi cita dalībvalsts personai, pret kuru tās teritorijā ir piemērots kāds no augstāk minētajiem pasākumiem.
14.
Visbeidzot, šīs direktīvas 12. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “Dalībvalstis palīdz viena otrai īstenot šo direktīvu un, ja tas vajadzīgs, apmainās ar informāciju par vadītāju apliecībām, ko tās reģistrējušas.”
B — Valsts tiesiskais regulējums
15.
Noteikumu par atļauju personām piedalīties ceļu satiksmē (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr, turpmāk tekstā — “FeV”) 28. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Eiropas Savienības dalībvalstī izsniegtu vadītāja apliecību turētāji drīkst vadīt transportlīdzekli Vācijas Federālajā Republikā.
16.
Taču saskaņā ar FeV 28. panta 4. punkta 3. apakšpunktu šī atļauja neattiecas uz personām, kuru vadītāja apliecību Vācijas teritorijā uz laiku vai galīgi atņem ar tiesas lēmumu vai ar nekavējoši izpildāmu vai galīgu lēmumu atņem administratīva iestāde.
17.
Tomēr saskaņā ar FeV 28. panta 5. punktu tiesības Vācijā izmantot citā Eiropas Savienības dalībvalstī pēc kāda no FeV 28. panta 4. punkta 3. apakšpunktā minētajiem gadījumiem iegūtu vadītāja apliecību tiek piešķirtas tikai tad, ja ir izbeigušies apstākļi, kas bija par iemeslu transportlīdzekļa vadīšanas aizliegumam vai aizliegumam lūgt šīs tiesības.
18.
FeV 11. pantā ir paredzēts, ka personām, kuras vēlas iegūt vadītāja apliecību, ir jāatbilst šim nolūkam nepieciešamajiem fiziskā un garīgā stāvokļa nosacījumiem. Šie nosacījumi nav izpildīti, ja šīs personas turētājs ir narkotisko vielu ietekmē vai lieto Indijas kaņepes.
19.
Gadījumā, ja par minēto personu fizisko vai garīgo stāvokli pastāv šaubas, atbildīgās iestādes tām var pieprasīt uzrādīt medicīniskās apskates izziņu, lai izlemtu par transportlīdzekļa vadītāja apliecības piešķiršanu vai pagarināšanu (
6
).
20.
Vācijas tiesībās ir paredzēta apliecības atņemšana divos veidos. Transportlīdzekļa vadītājam viņa vadītāja apliecību var atņemt ar administratīvu lēmumu. Ja transportlīdzekļa vadītājam piemēro šādu līdzekli, tad, lai atgūtu tiesības vadīt transportlīdzekli, viņam jāpierāda, ka viņš atkal ir spējīgs vadīt transportlīdzekli, uzrādot medicīniski psiholoģisko vērtējumu. Verwaltungsgericht Sigmaringen [Zigmaringenas Administratīvā tiesa] (Vācija) precizē, ka tādos gadījumos nav iespējams noteikt termiņu apliecību atņemošajam lēmumam.
21.
Bez apliecības atņemšanas administratīvā kārtā Vācijas tiesībās tāpat ir paredzēta vadītāja apliecības atņemšana krimināltiesiskā kārtā, ar iespēju noteikt aizliegumu apliecības, kas tika atņemta, turētājam lūgt jaunu atļauju vadīt transportlīdzekli laika posmā no sešiem mēnešiem līdz pieciem gadiem (
7
).
II — Pamata lietu apstākļi, kas ir pamatā šiem prejudiciālajiem jautājumiem
A — Lietas C-329/06 un C-343/06
1) Lieta C-329/06
22.
Vācijas pilsonim Vīdemanam [Wiedemann] 2004. gada aprīlī atņēma vadītāja apliecību tāpēc, ka viņš bija vadījis tranportlīdzekli narkotisko vielu (heroīna un Indijas kaņepju) iespaidā. Vīdemana iesniegtā administratīvā sūdzība tika noraidīta ar 2004. gada 16. augusta lēmumu, kuru paziņoja 2004. gada 18. augustā un kas kļuva izpildāms 2004. gada 20. septembrī.
23.
2004. gada 19. septembrī, svētdienā, Vīdemanam atbildīgās Čehijas iestādes piešķīra tiesības vadīt transportlīdzekli. Transporta līdzekļa vadītāja apliecību, kurā ir norādīta adrese Vācijā, viņam izsniedza 2004. gada 1. oktobrī.
24.
2004. gada 11. oktobrī Vīdemans Vācijas teritorijā izraisīja avāriju un viņam konfiscēja vadītāja apliecību. Ar 2004. gada 27. oktobra lēmumu Landratsamt Ravensburg [Rāvensburgas rajona Veterinārais un patērētāju tiesību aizsardzības dienests] (Vācija) liedza Vīdemanam tiesības vadīt transportlīdzekli Vācijas teritorijā tāpēc, ka tas joprojām nebija spējīgs vadīt transportlīdzekli, jo lietoja narkotiskās vielas. Landratsamt de Ravensburg atdeva tās turētājam minēto apliecību, uz kuras bija izdarīta atzīme “vadītāja apliecība neatļauj vadīt autotransporta līdzekļus Vācijas teritorijā”.
25.
Pēc neveiksmīgas pārsūdzības procedūras Vīdemans iesniedza prasību Verwaltungsgericht Sigmaringen.
2) Lieta C-343/06
26.
Vācijas pilsonim Funkam [Funk], kuram jau bija aizliegts vadīt transportlīdzekli deviņus mēnešus ilgu laika posmu pēc notiesāšanas par transportlīdzekļa vadīšanu stiprā alkohola reibumā, ar 2003. gada 15. jūlija Hemnicas [Chemnitz] (Vācija) pilsētas administratīvo lēmumu tā paša iemesla dēļ vēlreiz atņēma vadītāja apliecību. Pēc medicīniski psiholoģiskā vērtējuma uzrādīšanas Funka ierosinātais lūgums par minētās apliecības atgūšanu 2003. gada decembrī tika noraidīts.
27.
2004. gada 9. decembrī Funks ieguva transportlīdzekļa vadītāja apliecību Čehijas Republikā, lai gan viņam nav pastāvīgas dzīvesvietas šajā dalībvalstī.
28.
Vācijas iestādes, kuras bija informētas par šīs apliecības pastāvēšanu, konstatēja, ka Funks joprojām nebija pierādījis, ka spēj vadīt transportlīdzekli. Tā kā viņš atteicās veikt medicīniski psiholoģisko pārbaudi, tad Vācijas iestādes draudēja viņam atņemt Čehijā izsniegto apliecību.
29.
Tā kā viņa sūdzība tika noraidīta, Funks iesniedza prasību Verwaltungsgericht Chemnitz (Vācija).
B — Lietas no C-334/06 līdz C-336/06
30.
Vācijas pilsoņiem Cerhem [Zerche], Šūbertam [Schubert] un Zoikem [Seuke] ar rīkojumu krimināllietā atņēma Vācijā izsniegtās vadītāja apliecības, nosakot aizliegumu iegūt jaunu apliecību pirms vairāku mēnešu termiņa beigām, jo viņi bija vadījuši transportlīdzekli alkohola iespaidā.
31.
Pēc tam, tā kā netika uzrādīts pozitīvs medicīniski psiholoģiskais vērtējums, trīs ieinteresēto personu lūgumi no jauna iegūt transportlīdzekļa vadītāja apliecību tika noraidīti.
32.
Pēc aizlieguma perioda beigām Cerhe, Šūberts un Zoike ieguva transportlīdzekļa vadītāja apliecību Čehijas Republikā. Visos trijos gadījumos apliecībā ir norādīta adrese Vācijā.
33.
Vācijas iestādes, kurām bija informācija par šo jauno apliecību pastāvēšanu, lūdza to turētājiem uzrādīt medicīniski psiholoģisko vērtējumu. Tā kā trīs apliecību turētāji neizpildīja šo prasību, Vācijas administratīvās iestādes tiem aizliedza lietot Čehijā izsniegtās apliecības Vācijas teritorijā.
34.
Tā kā Cerhes, Šūberta un Zoikes sūdzības tika noraidītas, viņi iesniedza prasību Verwaltungsgericht Chemnitz (Vācija).
III — Prejudiciālie jautājumi
35.
Lietā C-329/06 Verwaltungsgericht Sigmaringen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 91/439/EEK 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka dzīvesvietas valstī pieņemtais administratīvais lēmums par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību atņemšanu nepiemērotības vadīšanai dēļ pieļauj transportlīdzekļu vadīšanas tiesību piešķiršanu citā dalībvalstī un ka dzīvesvietas valstij tās principā arī ir jāatzīst?
2)
Vai Direktīvas 91/439/EEK 1. panta 2. punkts [..], 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts [..] un 8. panta 2. un 4. punkts kopā ar [..] III pielikumu jāinterpretē tādējādi, ka dzīvesvietas valstij nav pienākuma atzīt transportlīdzekļa vadītāja apliecību, ko tās turētājs pēc transportlīdzekļu vadīšanas tiesību atņemšanas [dzīvesvietas] valstī krāpnieciski ieguvis, vai nu apzināti maldinot izdevējvalsts vadītāju kvalifikācijas kompetento iestādi, nepierādot piemērotības vadīšanai atgūšanu, vai arī slepeni vienojoties ar izdevējvalsts ierēdņiem?
3)
Vai Direktīvas 91/439/EEK 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka dzīvesvietas valsts pēc administratīvo iestāžu veiktas transportlīdzekļu vadīšanas tiesību atņemšanas var uz laiku apturēt citā dalībvalstī izsniegtu transportlīdzekļa vadītāja apliecību, vai arī var aizliegt izmantot šo apliecību, kamēr izdevējvalsts lemj par nelikumīgi iegūto transportlīdzekļu vadīšanas tiesību atņemšanu?”
36.
Lietā C-343/06 Verwaltungsgericht Chemnitz nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai dalībvalsts atbilstoši Direktīvas 91/439/EEK 1. panta 2. punktam [..] kopā ar 8. panta 2. un 4. punktu var citā dalībvalstī izsniegtas vadītāja apliecības turētājam pieprasīt, lai viņš [iekšzemes] iestādei pieprasa atzīt viņa tiesības izmantot šo apliecību [tās] teritorijā, ja šīs vadītāja apliecības turētājam šajā [pirmajā minētajā dalībvalstī izdotā iepriekšējā] vadītāja apliecība tika šajā pašā dalībvalstī pirms tam atņemta vai citādi anulēta?
Ja atbilde uz šo jautājumu ir noraidoša:
2)
Vai Direktīvas 91/439/EEK 1. panta 2. punkts kopā ar 8. panta 2. un 4. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts savā teritorijā var neatzīt citā dalībvalstī izdotu vadītāja apliecību, ja attiecīgajai personai [pirmajā minētajā dalībvalstī izdotu iepriekšējo] vadītāja apliecību [šajā pašā dalībvalstī] pirms tam atņēmusi administratīva iestāde, ja atbilstoši pirmās minētās dalībvalsts tiesību aktiem vadītāja apliecības atņemšanas vai anulēšanas administratīvie pasākumi neietver aizlieguma termiņu [jaunas vadītāja apliecības] piešķiršanai un viens no pamatnosacījumiem, lai attiecīgajai personai būtu tiesības atkal iegūt vadītāja apliecību, ir tāds, ka tai pēc administratīvās iestādes pieprasījuma ir jāiesniedz piemērotības vadīšanai pierādījums valsts tiesību normās sīkāk reglamentētā medicīniski psiholoģiskā slēdziena formā?
Ja atbilde uz šo jautājumu ir noraidoša:
3)
Vai Direktīvas 91/439/EEK 1. panta 2. punkts kopā ar 8. panta 2. un 4. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts savā teritorijā var neatzīt citā dalībvalstī izdotu vadītāja apliecību, ja tās turētājam [pirmajā minētajā dalībvalstī izdotu iepriekšējo] vadītāja apliecību [šajā pašā dalībvalstī] pirms tam atņēmusi vai [..] anulējusi administratīva iestāde un ja objektīvu iemeslu dēļ (nav dzīvesvietas dalībvalstī, kura ir izdevusi attiecīgo vadītāja apliecību, un [pirmajā minētajā] dalībvalstī ir noraidīts lūgums atkārtoti izsniegt vadītāja apliecību) ir pamats domāt, ka citas dalībvalsts vadītāja apliecības iegūšanas mērķis ir apiet [pirmajā minētajā dalībvalstī piemērojamos] stingros atkārtotas vadītāja apliecības izsniegšanas materiālos nosacījumus, it īpaši [par] medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes slēdzienu?”
37.
Lietās C-335/06 un C-336/06 Verwaltungsgericht Chemnitz nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai dalībvalsts atbilstoši Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK 1. panta 2. punktam [..] un 8. panta 2. un 4. punktam var citā dalībvalstī izsniegtas vadītāja apliecības turētājam pieprasīt, lai viņš [šīs pirmās minētās dalībvalsts] pārvaldes iestādei pieprasa atzīt viņa tiesības izmantot šo apliecību [tās] teritorijā, ja pirms tam šajā [pirmajā minētajā] dalībvalstī [viņam] [..] atņemta vai citādi anulēta [viņa iepriekšējā] vadītāja apliecība?
Ja atbilde uz šo jautājumu ir noraidoša:
2)
Vai Direktīvas [91/439] 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts var neatzīt citā dalībvalstī izdotu vadītāja apliecību, ja pirms tam [pirmajā minētajā] dalībvalstī šīs apliecības turētāja [iepriekšējā] vadītāja apliecība tika atņemta vai citādi anulēta, bet aizlieguma termiņš jaunas apliecības izsniegšanai, kurš noteikts, [atņemot vai anulējot] šo iepriekšējo apliecību, bija beidzies, pirms [jaunā] vadītāja apliecība tika izsniegta citā dalībvalstī, un vai, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem (nav dzīvesvietas dalībvalstī, kura ir izdevusi [jauno] vadītāja apliecību, un lūgums atkārtoti izsniegt vadītāja apliecību [pirmajā minētajā] dalībvalstī nav ticis apmierināts [..]), ir pamats domāt, ka vienīgais [Eiropas Savienības] vadītāja apliecības iegūšanas otrajā minētajā dalībvalstī mērķis ir apiet [pirmajā minētajā dalībvalstī piemērojamos] stingros jaunas vadītāja apliecības izsniegšanas materiālos nosacījumus, it īpaši [par] medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes slēdzienu?”
38.
Verwaltungsgericht Chemnitz uzdotais jautājums lietā C-334/06 ir identisks šīs pašas tiesas uzdotajam otrajam jautājumam lietās C-335/06 un C-336/06.
IV — Analīze
39.
Pamata prāvās tiek uzdots jautājums, vai Direktīvas 91/439/EEK 1. panta 2. punkts kopā ar 8. panta 2. un 4. punktu ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalsts var neatzīt citā dalībvalstī izdotu vadītāja apliecību, ja šīs apliecības turētājam pirmajā dalībvalstī vadītāja apliecība ir atņemta par atrašanos narkotisko vielu vai alkohola iespaidā, neatkarīgi no tā, vai tas ir vai nav saistīts ar aizlieguma periodu, un jauna vadītāja apliecība pirmajā dalībvalstī tiek izsniegta tikai tādā gadījumā, ja tiek nokārtota medicīniski psiholoģiskā pārbaude.
40.
Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka uzņemošā dalībvalsts principā nevar pārbaudīt, vai ir ievēroti citā valstī izdotas vadītāja apliecības izsniegšanas nosacījumi, ja šī apliecība ir izsniegta saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu. Tomēr tā papildina, ka, ja izdevējvalsts uzskata, ka apliecība tika izsniegta, pārkāpjot Kopienu tiesības, šādā gadījumā šīs apliecības turētājs nevar atsaukties uz savstarpējās atzīšanas principu.
41.
Jebkurā gadījumā Komisija uzskata, ka uzņemošās dalībvalsts rīcībā ir citi līdzekļi, lai neatzītu šādu apliecību. Šī dalībvalsts varētu atņemt minēto apliecību saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta 2. punktu, pamatojoties uz turētāja prettiesisku rīcību pēc otrās apliecības izsniegšanas. Turklāt uzņemošā dalībvalsts varētu informēt izdošanas dalībvalsti par esošajiem trūkumiem, pamatojoties uz direktīvas 12. panta 3. punktu, vai ierosināt lietu pret šo dalībvalsti saskaņā ar EKL 227. pantu.
42.
Es nepiekrītu Komisijas viedoklim šādu apsvērumu dēļ.
43.
Direktīvai 91/439 ir divi mērķi: nodrošināt drošību un atvieglot personu pārvietošanos, abiem nosacījumiem esot vienlīdz svarīgiem, ko neviens arī neapšauba, jo būtu neiedomājami atzīt, ka personu brīvu pārvietošanos varētu atvieglot uz to drošības rēķina.
44.
Attiecībā uz šīm lietām svarīgākie nosacījumi šajā direktīvā ir par tādu risku novēršanu citiem satiksmes dalībniekiem, ko izraisa satiksmes dalībnieki, kuri lieto alkoholu vai narkotiskās vielas vai kuri no tiem ir atkarīgi.
45.
Minētās direktīvas un tās pielikumu nosacījumi ir īpaši skaidri attiecībā uz veidu, kādā ir paredzēti un aprakstīti pasākumi cīņai pret draudiem, ko rada tādi transportlīdzekļu vadītāji, tiem liedzot vadīt transportlīdzekli, līdz kamēr draudi vairs nepastāv, vai tāpēc, ka nav ievēroti pasākumi, lai novērstu to rašanos vai atkārtošanos.
46.
Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir norāde uz tās III pielikumu. Taču saskaņā ar šī pielikuma 14. un 15. punktu transportlīdzekļu vadītāju apliecības netiek izdotas personām, kas ir alkohola vai narkotisko vielu atkarībā vai, ja arī nav atkarībā, regulāri tos lieto (
8
).
47.
Čehijas Republikā medicīniskās spējas transportlīdzekļa vadīšanai ir noteiktas Likumā par ceļu satiksmi Nr. 361/2000. Saskaņā ar šī likuma nosacījumiem medicīniskās spējas vadīt transportlīdzekli ir fiziskās un garīgās spējas. Šīs spējas pēc transportlīdzekļa vadītāja apliecības kandidāta lūguma novērtē mediķis, kurš sagatavo medicīnisko slēdzienu par kandidāta spējām vadīt transportlīdzekli.
48.
Mediķa slēdzienā jāņem vērā prasītāja paziņojumi un viņa veselības stāvokļa pārbaude.
49.
Minētais Likums Nr. 361/2000 liedz vadīt transportlīdzekli personām, kuras cieš no uzvedības traucējumiem sakarā ar atkarību no alkohola vai psihotropajām vielām.
50.
Pamata prāvās izskatās, ka pieci Čehijā izsniegto transportlīdzekļa vadītāja apliecību turētāji attiecīgajām Čehijas iestādēm iesniedza vienkāršu medicīnisko izziņu, kas apliecina to spēju vadīt transportlīdzekli.
51.
Manuprāt, Direktīvā 91/439, kurā ir noteiktas minimālās prasības transportlīdzekļa vadītāja apliecības iegūšanai, nav uzlikts dalībvalstīm pienākums pieprasīt kandidātam uzrādīt kaut ko vairāk par vienkāršu, mediķa izsniegtu medicīnisko izziņu par spēju vadīt transportlīdzekli.
52.
Būtībā nevar saprātīgi pieprasīt katrai dalībvalstij, lai, nepastāvot īpašām pazīmēm, kuras uzrāda parastā medicīniskā izmeklēšana, tās attiecīgās iestādes sistemātiski kontrolētu katru kandidātu, cita starpā viņam pieprasot veikt asins analīzes, lai pārbaudītu, vai viņš nav narkotiku vai alkohola reibuma stāvoklī.
53.
Toties es domāju, ka padziļinātai pārbaudei par medicīniskajām spējām vadīt transportlīdzekli vajadzētu notikt, līdzko, piemēram, papildus iepriekšminētajam gadījumam, vadītāja apliecības turētājs ir izraisījis avāriju, atrodoties narkotiku vai alkohola reibuma stāvoklī, un šī iemesla dēļ viņam ir atņemta vadītāja apliecība vai līdzko ir nepārprotami skaidrs vai uzvedība vedina domāt, ka šī persona acīmredzami ir atkarīga no šīm vielām.
54.
Manuprāt, ceļu satiksmes drošības uzlabošana ir mērķis, kuru Kopienas likumdevējs ir vēlējies piešķirt Direktīvas 91/439 III pielikuma 14. un 15. punktam, lai novērstu, ka personas, kuras ir nederīgas transportlīdzekļa vadīšanai bīstamu vielu lietošanas dēļ, varētu iegūt tiesības vadīt transportlīdzekli.
55.
Lai sasniegtu izvirzītos mērķus, minētā direktīva nosaka visās dalībvalstīs kopīgu vadītāja apliecību izsniegšanas procedūru un šādi izsniegtām vadītāja apliecībām piemēro savstarpējās atzīšanas principu (
9
).
56.
Tajā pat laikā šai savstarpējai atzīšanai pastāv ierobežojums.
57.
Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punktā ir paredzēts, ka, līdzko vadīšanas apliecības turētājam ir piemērota vadīšanas tiesību ierobežošana, apturēšana, atņemšana vai anulēšana vienā dalībvalstī, tad pēdējā var atteikties atzīt minētajam apliecības turētajam citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības derīgumu.
58.
Šis nosacījums paredz sasniegt šajā direktīvā izvirzīto mērķi uzlabot ceļu satiksmes drošību. Tas ļauj dalībvalstij nodrošināt to, ka personas, kuras tā uzskata par nederīgām transportlīdzekļa vadīšanai bīstamu vielu lietošanas dēļ, nevar izmantot citā dalībvalstī izdotu vadītāja apliecību.
59.
Turklāt, papildinot savstarpējās atzīšanas principu, minētajā direktīvā tāpat dalībvalstīm ir noteikts lojālas sadarbības pienākums, kas skaidri ir pateikts, pirmkārt, tās 2. panta 2. punktā un, otrkārt, tās 12. panta 3. punktā.
60.
Direktīvas 91/439 2. panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai izvairītos no vadītāju apliecību viltošanas.
61.
Šīs direktīvas 12. panta 3. punktā dalībvalstīm ir likts savstarpēji sadarboties minētas direktīvas noteikumu piemērošanā un, ja tas vajadzīgs, apmainīties ar informāciju par vadītāju apliecībām, ko tās reģistrējušas.
62.
Iepriekš jautātai par dažādiem jautājumiem, īpaši par savstarpējās atzīšanas principu, Tiesai bija iespēja attīstīt judikatūru, kas īpaši precizē savstarpējās atzīšanas obligāto raksturu, aizliedzot uzņemošajām dalībvalstīm kontrolēt izdevējvalstu procedūras.
63.
Kopš sprieduma lietā Skanavi un Chryssanthakopoulos (
10
) Tiesa nosprieda, ka vadītāju apliecību savstarpējai atzīšanai nav nepieciešamas nekādas formalitātes, un to tā apstiprināja arī lietās Awoyemi (
11
) un Komisija/Nīderlande (
12
).
64.
Turklāt Tiesa šajos divos spriedumos precizēja, ka Direktīvā 91/439 minētais vadītāju apliecību savstarpējās atzīšanas pienākums ir skaidrs un beznosacījumu pienākums un nedod dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību pasākumu veikšanā, lai to ievērotu (
13
).
65.
Pretēja risinājuma rezultātā tiktu sagrauta dalībvalstu savstarpējā uzticība, kuru paredz savstarpējās atzīšanas princips (
14
).
66.
Tajā pat laikā situācijas, par kurām pašreiz Tiesā ir iesniegtas lietas, ir pilnīgi citas nekā tās, par kurām tā ir lēmusi līdz šim.
67.
Iepriekš minētajā spriedumā lietā Kapper Tiesa tiešām atzina, ka uzņemošajai dalībvalstij nav jāpārbauda, vai visi vadītāja tiesību iegūšanai nepieciešamie nosacījumi — un īpaši nosacījums attiecībā uz vadītāja apliecības turētāja parasto dzīvesvietu — ir izpildīti. Šī pārbaude ir jāveic vienīgi dalībvalstij, kura izdod vadītāja apliecību un kurai ir ekskluzīva kompetence nodrošināt, ka apliecības tiek izdotas, ievērojot nepieciešamās prasības (
15
).
68.
Attiecībā uz Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punktu iepriekš minētajā spriedumā lietā Kapper Tiesa nosprieda, ka dalībvalsts pēc aizlieguma termiņa jaunas vadītāja apliecības iegūšanai beigām nevar bezgalīgi atteikties atzīt citā dalībvalstī izdotu vadītāja apliecību personai, kurai šajā dalībvalstī iepriekš ir atņemta vai anulēta vadītāja apliecība (
16
).
69.
Tomēr ir jāuzsver, ka iepriekšminētajā lietā Kapper uzņemošā dalībvalsts atteicās atzīt citā dalībvalstī izdotu vadītāja apliecību ar vienīgo pamatojumu, ka nebija ievērots Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētais uzturēšanās nosacījums.
70.
Manuprāt, šāds nosacījums nav vērtējams tāpat kā medicīniskās spējas, kā tas ir šajās lietās. Uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī vai izdošanas dalībvalstī nekādā veidā neietekmē ceļu satiksmes dalībnieku drošību pretēji piecu šajās lietās ieinteresēto personu bīstamajai uzvedībai.
71.
Šobrīd nākas spriest par situāciju, kurā vadītāja apliecības turētājs, lai gan ir ierobežojoši pasākumi tiesībām vadīt transportlīdzekli, kas pret to ir piemēroti tā atkarības dēļ no alkohola un narkotikām, ir ieguvis dalībvalstī apliecību, neņemot vērā direktīvā noteiktos noteikumus.
72.
Pamata lietu apstākļi nepārprotami norāda uz apstrīdēto vadītāja apliecību turētāju krāpnieciskiem nolūkiem.
73.
Pirmkārt, izskatās, ka, kā to norāda Vīdemans savos apsvērumos, ieinteresētās personas ieradās Čehijas Republikā, jo viņas zināja, ka medicīniski psiholoģiskā pārbaude, kuru Vācijā pieprasa jaunas vadītāja apliecības izdošanai, pirmajā valstī netiek prasīta, un viņiem nebija jāprecizē iemesli, kādēļ Vācijā izsniegtā apliecība bija atņemta.
74.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka šī informācija ir visiem zināma, jo pastāv specializētas interneta vietnes, kurās vācu valodā ir teikts, ka šī pārbaude, kuru sauc par “Idiotentest”, Čehijas Republikā netiek pieprasīta vadītāja apliecības izsniegšanai (
17
).
75.
Otrkārt, Vīdemans paskaidro, ka viņš sāka apmeklēt grupas seansus, lai atrisinātu savas ar narkotikām saistītās problēmas, bet viņš pārstāja apmeklēt šos seansus, līdzko uzzināja, ka Čehijas Republikā nepieprasa medicīniski psiholoģisko pārbaudi.
76.
Šo faktu kopums atklāj, ka Direktīvas 91/439 noteikumi varētu izskatīties kā papildu noteikumi, ja vadītāja apliecības izdošanā ir ievēroti tajā noteiktie formālie pamatnoteikumi, bet krāpšanas kontekstā, tieši otrādi, tie kļūst par galvenajiem noteikumiem, un fakts, ka tie ir tikuši apieti, ir bijis būtisks nosacījums attiecīgās krāpšanas realizēšanai.
77.
Tāpat tas ir ar nosacījumu par izdevējas dalībvalsts kompetenci, kas ir noteikta Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā.
78.
Šis nosacījums par vismaz sešu mēnešu ilgu uzturēšanos izdevējas dalībvalsts teritorijā pirms vadītāja apliecības iegūšanas izrādās būtisks, lai varētu veikt direktīvā paredzētās medicīniskās pārbaudes, tāpat kā prasības nepieciešamās informācijas apmaiņai saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 3. punktu.
79.
Šo iemeslu dēļ Kapper judikatūra šeit nav piemērojama, jo prāvas apstākļi ir pilnīgi citādi.
80.
To pašu iemeslu dēļ šajos apstākļos savstarpējās atzīšanas princips šeit nav piemērojams parastajā un tradicionālajā veidā.
81.
Šādas piemērošanas rezultātā attiecībā uz minētajām situācijām, tiktu atvieglota vai pieļauta krāpšana un palielinātos potenciālā bīstamības pakāpe, un tas būtu tieši pretēji Direktīvas 91/439 noteiktajam mērķim uzlabot ceļu satiksmes drošību.
82.
Ne tikai tiesiskais regulējums, bet arī veselais saprāts liek šādā situācijā uzskatīt, ka krāpšana grauj dalībvalstu savstarpējo uzticību un dalībvalstīm atzīto iespēju kontrolēt apstākļus, kādos vadītāja apliecība tika iegūta.
83.
Pēc būtības Direktīvā 91/439 paredzētais nosacījums drošības mērķa sasniegšanai nosaka, ka vismaz svarīgākajās direktīvā minētajās jomās vadītāja apliecību savstarpējā atzīšana atbilst minēto apliecību ierobežošanas vai anulēšanas savstarpējai atzīšanai vai citiem braukšanas tiesību ierobežojumiem to iemeslu dēļ, kādēļ šī direktīva dalībvalstīs paredz identiskus pasākumus vadīšanas spēju kontrolei.
84.
Šī papildinošā savstarpējās atzīšanas forma, manuprāt, ir pienākums, kas dalībvalstīm ir paredzēts Direktīvas 91/439 2. panta 2. punktā, kurā tām tiek likts veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai izvairītos no jebkāda vadītāju apliecību viltošanas riska. Patiesībā es neredzu iemeslu, kādēļ viltošanas nosacījums lai attiektos tikai uz administratīva dokumenta fizisku viltojumu.
85.
Ja vien tam nelaupa visu jēgu, tad šim nosacījumam vajadzētu attiekties arī uz gadījumiem, kad negodīga persona nelikumīgi iegūst administratīvu dokumentu, kas izskatās pēc īsta un šķietami tai atzīst tiesības, kuras patiesībā tai ir liegtas.
86.
Šis dalībvalstīm uzliktais pienākums rada Direktīvas 91/439 12. panta 3. punktā noteikto pienākumu apmainīties ar informāciju, kura ieviešanai dalībvalstīm ir jānodrošina ieviešanas pasākumi.
87.
Ja tas nav noticis, tad Kopienas likumdevējam saskaņā ar subsidiaritātes principu ir jānodrošina ieviešanas pasākumi, kuriem nevajadzētu būt daudz sarežģītākiem, kā starp dažām dalībvalstīm jau realizētajam Sodu reģistru datu apmaiņas tīklam, kam turklāt vajadzētu saturēt nepieciešamo informāciju attiecībā uz tiesu spriedumiem par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu vai anulēšanu.
88.
Tomēr, kamēr šie vienotie pasākumi nedarbojas, es uzskatu, ka tikai piesardzības pēc vienai dalībvalstij, objektīvi uzskatot, ka Direktīvā 91/439 noteiktie trešās puses aizsargājošie noteikumi nav tikuši piemēroti, ir tiesības kontrolēt savstarpējās atzīšanas principa piemērošanas apstākļus.
89.
Tā tas ir it īpaši, ja vienkārša vadītāja apliecības apskate atklāj, ka šajā direktīvā 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktā minimālā uzturēšanās prasība nav tikusi ievērota un ka ieinteresētajai personai kontroles dalībvalsts teritorijā ir tikusi atņemta vadītāja apliecība, uzliekot pienākumu nokārtot medicīniski psiholoģisko pārbaudi, lai iegūtu jaunu apliecību.
90.
Mēs uzskatām, ka šajā gadījumā kontroles dalībvalstij šaubu gadījumā ir tiesības vērsties pie izdevējas dalībvalsts, lai tā varētu lemt par dokumenta, kuru tā ir izdevusi, derīgumu, jo tikai tā to var darīt.
91.
Šajās lietās izdevējai dalībvalstij piekristu pārbaudīt, vai vadītāja apliecības turētājs, ņemot vērā apstākļus, kuru dēļ tam tika atņemta pirmā apliecība, un tā bīstamību citiem ceļu satiksmes dalībniekiem, ir veicis medicīniski psiholoģiskajai pārbaudei pielīdzināmu medicīnisko pārbaudi.
92.
Ja izdevējā dalībvalstī ir veikta pārbaude līmenī, kas ir salīdzināms ar pirmajā dalībvalstī noteikto līmeni un kurā pārbauda vadītāja apliecības turētāja medicīniskās spējas vadīt transportlīdzekli un īpaši tā atkarību no narkotiskajām vielām un alkohola, tad es uzskatu, ka saskaņā ar Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktu pirmajai dalībvalstij ir jāatzīst šādi izsniegta apliecība.
93.
Turpretī, ja izdevēja dalībvalsts informē pirmo dalībvalsti, ka tai nav bijuši zināmi apliecības turētāja iepriekšējie nodarījumi un tādēļ nekādas padziļinātas papildu medicīniskās pārbaudes, kas pierādītu, ka tas atkal ir spējīgs vadīt transportlīdzekli, nav veiktas, es uzskatu, ka, izņēmuma gadījumā saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 2. un 4. punktu pirmajai dalībvalstij ir tiesības atteikties atzīt minētās apliecības derīgumu, ņemot vērā attiecīgā apliecības turētāja neapstrīdamo bīstamību.
94.
Manuprāt, tas, ka kompetentās iestādes kontrolē transportlīdzekļa vadītāju, kuram ir citā dalībvalstī izdota apliecība, un nepieciešamības gadījumā pārbauda šīs apliecības derīgumu izdevējā dalībvalstī, nav pretrunā ar savstarpējās atzīšanas principu.
95.
Tas būtu citādi vienīgi gadījumā, ja dalībvalsts, kas ir veikusi kontroli, neatzītu vadītāja apliecību pēc savas iniciatīvas vai ja šī apliecība netiktu atzīta par derīgu pat tad, ja kontrole nebūtu atklājusi neko anormālu.
96.
Arī pati Komisija vienos ieteikumos akcentēja to, ka kontrole, īpaši pārrobežu kontrole, ir nozīmīgs un efektīvs veids, kā samazināt negadījumu skaitu (
18
).
97.
Mūsuprāt, šādas iespējas neatzīšana dalībvalstij būtu pretēja mērķim uzlabot ceļu satiksmes drošību, uz ko tiecas Direktīva 91/439 un ko cildina Komisija (
19
).
98.
Turklāt Komisija atgādināja, ka drošības trūkums uz ceļiem ir ceļu satiksmes dalībnieku galvenā problēma un ka no visu transportlīdzekļu veidiem vieglie transportlīdzekļi ir visbīstamākie un paņem visvairāk dzīvību (
20
).
99.
Komisija arī precizē, ka dalībvalstīm ir jāveic nepieciešamie pasākumi, lai sasniegtu Baltajā grāmatā izvirzīto mērķi samazināt uz pusi uz ceļiem bojāgājušo skaitu (
21
).
100.
Šajā sakarā Vīdemana gadījums mums rāda, ka neizskatās, ka bīstamības līmenis būtu novērsts, jo mazāk kā mēnesi pēc savas vadītāja apliecības iegūšanas Čehijā šis pēdējais no jauna Vācijas teritorijā izraisīja negadījumu.
101.
Šāds risinājums man nešķiet pretējs Tiesas judikatūrai.
102.
Mēs redzējām, ka iepriekšminētajā Kapper spriedumā apskatīts tika vienīgi uzturēšanās nosacījums.
103.
Tāpat varētu iebilst, ka savā iepriekš citētajā rīkojumā lietā Halbritter Tiesa no jauna apstiprināja, ka dalībvalstīm nav tiesību vēlreiz pārbaudīt izdošanas noteikumu ievērošanu un ka šī lieta attiecās uz apstākļiem, kas saistīti ar medicīnisko spēju (
22
).
104.
Tajā pat laikā atšķirībā no šīm lietām izdevējas dalībvalsts iestādes lietā, kas bija par pamatu iepriekš minētajam rīkojumam lietā Halbritter, jau bija pārbaudījušas vadītāja apliecības turētāja medicīniskās spējas, precīzi pārbaudot, vai pēdējais joprojām nav narkotiku iespaidā (
23
).
105.
Tā kā pārbaude jau bija veikta un Austrijas iestādes uzskatīja, ka prasītājs bija medicīniski piemērots transportlīdzekļa vadīšanai, Vācijas Federālajai Republikai vairs nebija tiesību pieprasīt apliecības turētājam medicīniski psiholoģisko vērtējumu un tādējādi atteikt atzīt šo apliecību.
106.
Visbeidzot, šīs lietas tāpat faktiski atšķiras no Kremer lietas, jo pēdējā Vācijas Federatīvā Republika pēc savas iniciatīvas atteicās atzīt Beļģijas Karalistē izdotu vadītāja apliecību, iepriekš nepārliecinoties, ka Beļģijas Karaliste bija veikusi nepieciešamās medicīniskās piemērotības pārbaudes (
24
).
107.
Verwaltungsgericht Sigmaringen cita starpā Tiesai jautā, vai tajā laikā, kad izdevēja dalībvalsts veic pārbaudi par vadītāja apliecības iegūšanas apstākļiem, tā dalībvalsts, kuras teritorijā apliecības turētajam tika atņemta pirmā apliecība, var veikt pagaidu pasākumus, lai apturētu otro apliecību.
108.
Manuprāt, gaidot izdevējas dalībvalsts lēmumu, dalībvalsts, kura veica kontroli, var likumīgi atņemt strīdīgo apliecību, kas šajā gadījumā būtu nepieciešamā rīcība trešo personu aizsardzībai.
109.
Manuprāt, nebūtu iedomājams, ka ir jāgaida jauns negadījums vai jauns pārkāpums, lai dalībvalstij, kura veikusi kontroli, atļautu rīkoties.
110.
Cits risinājums nozīmētu noliegt visu preventīvo politiku, kurai, kā mēs zinām, būtu jāieņem galvenā loma ceļu satiksmes drošības jomā. Tāpat [šāds risinājums] pēc būtības likumīgi šokētu publisko domu un sētu šaubas par Kopienas pasākumu efektivitāti un lietderību.
111.
Ņemot vērā šos apsvērumus, es uzskatu, ka uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild šādi.
112.
Ja kādai personai tiek atņemta transportlīdzekļa vadītāja apliecība kādā dalībvalstī tāpēc, ka tā ir vadījusi automašīnu alkohola un narkotiku iespaidā un, ņemot vērā tās bīstamības pakāpi, jaunas apliecības izsniegšana ir atkarīga no medicīniski psiholoģiskās pārbaudes nokārtošanas, šī dalībvalsts saskaņā ar Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktu un 8. panta 2. un 4. punktu var atteikties atzīt citā dalībvalstī izsniegtu transportlīdzekļa vadītāja apliecību, ja šī persona izsniedzējvalstī nav kārtojusi pārbaudi, kas pielīdzināma pirmajā valstī paredzētajai.
113.
Turklāt Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktu un 8. panta 2. un 4. punktu jāinterpretē tā, ka tie neliedz dalībvalstij piemērot pagaidu pasākumus, piemēram, vadītāja apliecības apturēšanu, kamēr izdevēja dalībvalsts veic izmeklēšanu par minētās apliecības iegūšanas apstākļiem, ja minētās apliecības turētājs izrāda potenciāli bīstamu uzvedību.
V — Secinājumi
114.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es Tiesai piedāvāju uz Verwaltungsgericht Sigmaringen un Verwaltungsgericht Chemnitz uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts jāinterpretē tā, ka tajos nav aizliegts dalībvalstij neatzīt citā dalībvalstī izdotu vadītāja apliecību, ja šīs transportlīdzekļa vadītāja apliecības turētājam pirmajā dalībvalstī vadītāja apliecība ir atņemta par atrašanos narkotiku vai alkohola iespaidā un, ņemot vērā tā bīstamības pakāpi, jaunas vadītāja apliecības izsniegšana ir atkarīga no medicīniski psiholoģiskās pārbaudes nokārtošanas un tas izdošanas dalībvalstī nav kārtojis pārbaudi, kas pielīdzināma pirmajā valstī paredzētajai.
Turklāt Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts jāinterpretē tā, ka tajos nav aizliegts dalībvalstij piemērot pagaidu pasākumus, piemēram, vadītāja apliecības apturēšanu, kamēr izdevēja dalībvalsts veic izmeklēšanu par minētās apliecības iegūšanas apstākļiem, ja minētās apliecības turētājs izrāda potenciāli bīstamu uzvedību.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	1991. gada 29. jūlija Direktīva par vadītāju apliecībām (OV L 237, 1. lpp.).
(
3
)	Skat. minētās direktīvas 1. pantu.
(
4
)	Skat. ceturto apsvērumu.
(
5
)	Saskaņā ar Direktīvas 91/439 9. panta pirmo daļu parastā dzīvesvieta nozīmē vietu, kur persona parasti dzīvo, t.i., vismaz 185 dienas katrā kalendārajā gadā. Ja apliecības turētājs ir students šajā dalībvalstī, tad tam ir jāpierāda, ka tas dzīvo minētajā valstī vismaz sešus mēnešus.
(
6
)	FeV 11. panta 2. un 3. punkts.
(
7
)	Vācijas Kriminālkodeksa 69. un 69.a pants.
(
8
)	Skat. šī III pielikuma 14., 14.1. punkta pirmo daļu un 15. un 15.1. punktu.
(
9
)	Skat. Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktu.
(
10
)	1996. gada 29. februāra spriedums lietā C-193/94 (Recueil, I-929. lpp., 26. punkts).
(
11
)	1998. gada 29. oktobra spriedums lietā C-230/97 (Recueil, I-6781. lpp., 41. punkts).
(
12
)	2003. gada 10. jūlija spriedums lietā C-246/00 (Recueil, I-7485. lpp., 60. punkts).
(
13
)	Skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Awoyemi (42. punkts) un lietā Komisija/Nīderlande (61. punkts).
(
14
)	Skat. ģenerāladvokāta Ležē [Léger] secinājumu 35.–40. punktu lietā C-476/01 Kapper (2004. gada 29. aprīļa spriedums, Recueil, I-5205. lpp.).
(
15
)	46.–48. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
16
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kapper (76. punkts) un 2006. gada 6. aprīļa rīkojumu lietā C-227/05 Halbritter (Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, I-49.* lpp., 37. punkts).
(
17
)	Skat. īpaši interneta vietni www.fahrschulvermittlung.com.
(
18
)	Skat. Komisijas 2004. gada 6. aprīļa Ieteikumus ceļu satiksmes drošības noteikumu piemērošanas jomā (OV L 111, 75. lpp.).
(
19
)	Skat. Komisijas 2001. gada 12. septembra Balto grāmatu “Eiropas transporta politika līdz 2010. gadam: laiks izvēlei” (COM(2001) 370, galīgā redakcija). Atgādinām, ka Komisijas publikācija “Izglābt 20000 dzīvību uz ceļiem. Dalīta atbildība”, kas ir pieejama http://ec.europa.eu/transport/roadsafety_library/rsap/rsap_fr.pdf, Eiropas rīcības programmas ceļu drošībai ietvaros — Samazināt uz pusi ceļu satiksmes negadījumos cietušo skaitu Eiropas Savienībā līdz 2010. gadam: dalīta atbildība (COM(2003) 311, galīgā redakcija).
(
20
)	Skat. iepriekš citēto Balto grāmatu (70. lpp.).
(
21
)	Turpat (73. lpp.).
(
22
)	Skat. minētā rīkojuma 34. punktu.
(
23
)	Skat. tā paša rīkojuma 31. punktu.
(
24
)	2006. gada 28. septembra rīkojums lietā C-340/05 (Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, I-98.* lpp.).