62012CC0059
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 4. jūlijā (
1
)
Lieta C‑59/12
BKK Mobil Oil Körperschaft des öffentlichen Rechts
pret
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
(Bundesgerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Patērētāju tiesību aizsardzība — Negodīga komercprakse — Direktīva 2005/29/EK — Piemērošanas joma ratione personae — Maldinošas ziņas, ko izplatījusi slimokase, kas izveidota kā publisko tiesību subjekts — Jēdziens “tirgotājs””
1.
Ar šo prejudiciālo jautājumu Bundesgerichtshof [Federālā Augstākā tiesa] (Vācija) lūdz Tiesu interpretēt jēdzienu “uzņēmējs” Negodīgas komercprakses direktīvas 2005/29/EK (
2
) izpratnē un arī precizēt šajā direktīvā minēto noteikumu piemērošanas jomu. Konkrētāk, jautājums ir par to, vai maldinoša reklāmas izplatīšana, ko veic tāds publisko tiesību subjekts kā valsts slimokase, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, var tikt atzīta par negodīgu komercpraksi, ko uzņēmējs veic attiecībā pret patērētājiem, un tādējādi par šādu komercpraksi dalībvalstis var paredzēt sodu.
2.
Šis jautājums ir radies tiesvedībā starp BKK Mobil Oil Körperschaft des öffentlichen Rechts (turpmāk tekstā – “BKK”), kas ir Vācijas slimokase, un Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (Negodīgas konkurences apkarošanas savienība, turpmāk tekstā – “Wettbewerbszentrale”) par reklāmu, ko BKK ir izplatījusi saviem dalībniekiem un kas tiek uzskatīta par maldinošu.
3.
Atbildes uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu nozīmība ir nepārprotama. Runa ir par direktīvas piemērošanas jomas precizēšanu, un it īpaši par tās konkrētu tvērumu, ko Savienības likumdevējs ir paredzējis attiecībā uz tirgotāja vai uzņēmēja jēdzienu, un viens vai otrs no šiem jēdzieniem tiek izmantoti bez atšķirības. Mērķis ir vienkāršs tāpēc, ka runa ir par augsta patērētāju aizsardzības līmeņa nodrošināšanu saskaņā ar LESD 169. pantā paredzēto mērķi, ar to nodrošinot, ka tiek efektīvi un konsekventi īstenota direktīvā paredzētā cīņa pret negodīgu komercpraksi, un it īpaši neļaujot, ka saskaņā ar attiecīgās organizācijas juridisko režīmu patērētājam nav aizsardzības.
4.
Šajos secinājumos es ierosinu Tiesai pieņemt interpretāciju, kuru ierosina iesniedzējtiesa, kā arī Itālijas valdība un Eiropas Komisija savos rakstveida apsvērumos.
5.
Faktiski es aizstāvēšu nostāju, ka patērētāju aizsardzības pamatā esošo vispārējo interešu būtība un nozīme attaisno, ka aplūkotie noteikumi ļauj saprast iestādes rīcību, kas neatkarīgi no tās statusa vai tai uzticētā vispārējo interešu uzdevuma nepilda savu profesionālās rūpības pienākumu un attiecībā uz patērētājiem izmanto negodīgas komercpraksi savā darbības segmentā. Tādēļ es ierosināšu Tiesai nospriest, ka juridiski tāda iestāde kā pamatlietā var tikt kvalificēta kā “tirgotājs” attiecīgo noteikumu izpratnē, ja tā patērētājiem izplata komercreklāmu kā jebkurš cits tirgotājs, kurš ir iesaistīts šādā darbībā.
6.
Savu vērtējumu es balstīšu gan uz Tiesas judikatūru par uzņēmuma jēdzienu konkurences tiesībās, gan uz direktīvas 2. panta b) punkta formulējumu, kā arī uz šīs direktīvas mērķi.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
7.
Saskaņā ar direktīvas 1. pantu, to lasot kopā ar tās preambulas 14. apsvērumu, šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt augsta līmeņa patērētāju aizsardzību, tuvinot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi.
8.
Termini, kurus Savienības likumdevējs izmanto, ir definēti direktīvas 2. pantā. Saskaņā ar šā 2. panta b) punktu “tirgotājs” ir “jebkura fiziska vai juridiska persona, kas komercpraksē, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas attiecas uz tā uzņēmējdarbību, amatniecību vai profesiju, un arī jebkura persona, kas darbojas tirgotāja vārdā vai uzdevumā”.
9.
Turklāt direktīvas 2. panta d) punkta izpratnē “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” ir “jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem”.
10.
Saskaņā ar direktīvas 3. panta 1. punktu tā “attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, [..] pirms komercdarījuma, kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā”.
11.
Visbeidzot direktīvas 5. panta 1. punktā ir noteikts negodīgas komercprakses aizliegums. Minētā noteikuma 2. punktā ir noteikti šādi negodīgas komercprakses elementi:
“Komercprakse ir negodīga, ja:
a)
tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām
un
b)
tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts sasniedz vai kuram tas adresēts [..].”
B – Vācijas tiesības
12.
Vācijas tiesību sistēmā minētā direktīva ir transponēta ar Likumu par negodīgas komercprakses novēršanu (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) (
3
).
13.
Jēdzieni “komercprakse” un “tirgotājs” ir definēti UWG 2. pantā, kā arī negodīgas un maldinošas komercprakses aizliegums ir paredzēts attiecīgi UWG 3. un 5. pantā.
II – Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
14.
Pamatlieta attiecas uz reklāmu, ko BKK 2008. gada decembrī ir izplatījusi saviem dalībniekiem un kura izteikta šādi:
“Ja jūs pašlaik [..] izvēlaties izstāties no BKK [..], tad turpmākos 18 mēnešus, sākot no šīs maiņas dienas, jums būs jāpaliek jaunajā [veselības obligātās apdrošināšanas shēmā]. Līdz ar to jums nebūs iespējams izmantot interesantos piedāvājumus, kurus [..] nākamajā gadā piedāvās BKK [..], un [apdrošināšanas perioda] beigās jums, iespējams, būs jāmaksā vairāk, ja jūsu jaunajai slimokasei iemaksātā summa būs nepietiekama, un tādēļ jums būs jāveic papildu iemaksa.”
15.
Valsts tiesā Wettbewerbszentrale apgalvo, ka BKK izplatot maldinošu reklāmu. Tā it īpaši prasa atsaukt šo reklāmu, kā arī atlīdzināt ārpustiesas izdevumus. BKK, savukārt, uzskata, ka tās rīcība nevar tikt uztverta atbilstīgi direktīvas noteikumiem, jo tās kā publisko tiesību subjekta, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, darbības mērķis neesot peļņas gūšana, un tāpēc tā nevar tikt kvalificēta kā “tirgotājs” direktīvas 2. panta b) punkta izpratnē.
16.
Iesniedzējtiesa, kurā lieta ir tikusi ierosināta, šaubās par direktīvas piemērošanas jomu. Tā jautā, vai, rīkojoties arī attiecībā uz saviem dalībniekiem, BKK ir darbojusies kā “tirgotājs” direktīvas 2. panta b) punkta izpratnē [un] kurā gadījumā tās rīcība varētu būt negodīga komercprakse, kas aizliegta saskaņā ar direktīvas 5. panta 1. punktu un UWG 3. pantu.
17.
Šo šaubu par attiecīgo noteikumu interpretāciju dēļ Bundesgerichtshof ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu jautājumu:
“Vai [direktīvas] 3. panta 1. punkts saistībā ar direktīvas [..] 2. panta d) punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotāja darbība (kas attiecībā pret patērētājiem ir uzskatāma par uzņēmēja komercpraksi) var izpausties arī tādējādi, ka valsts slimokase saviem dalībniekiem sniedz (maldinošas) ziņas par to, kādas nelabvēlīgas sekas dalībniekiem var rasties gadījumā, ja notiek maiņa uz citu valsts slimokasi?”
18.
Wettbewerbszentrale, Itālijas valdība, kā arī Komisija ir iesniegušas Tiesai savus rakstveida apsvērumus.
III – Analīze
19.
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai direktīvas 3. panta 1. punkts, to lasot kopā ar tās 2. panta d) punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka publisko tiesību subjekts, kas ir atbildīgs par veselības obligātās apdrošināšanas sistēmas pārvaldību, var tikt kvalificēts kā “tirgotājs” vai “uzņēmums”, ja tas izplata saviem dalībniekiem paredzētu maldinošu reklāmu, kura līdz ar to varētu būt negodīga komercprakse.
20.
Tātad jautājums ir par to, vai patērētāju tiesību kontekstā var kvalificēt kā “tirgotāju” vai “uzņēmumu” tādu publisko tiesību subjektu, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, kā valsts slimokase vai arī, ņemot vērā shēmu, kādā šis subjekts darbojas, un tam uzticēto uzdevumu, tas nav ietverts direktīvas piemērošanas jomā.
21.
Pirms uzsākt Bundesgerichtshof iesniegtā jautājuma pārbaudi, es vēlētos izteikt trīs apsvērumus.
22.
Pirmkārt, atbildei uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu visā Eiropas Savienībā būtu jārada skaidrība par jēdziena “tirgotājs” autonomu un vienveidīgu interpretāciju. Kā skaidri izriet no direktīvas preambulas 14. apsvēruma, Savienības likumdevējs tiecas panākt, lai noteikumi par cīņu pret negodīgu komercpraksi tiktu pilnīgi saskaņoti un atsauktos uz dalībvalstu tiesībām tikai attiecībā uz piemērojamo sankciju sistēmas noteikšanu direktīvā noteikto pasākumu neievērošanas gadījumā (
4
). Šajā ziņā Tiesai tātad ir jānosaka minētā jēdziena nozīme un tvērums, it īpaši ņemot vērā kontekstu, kādā tas tiek izmantots, un regulējumā, kurā tas ir ietverts, izvirzītos mērķus (
5
).
23.
Otrkārt, ar interpretāciju, kura Tiesai tiek lūgta skaidrības radīšanai, ir jāļauj nodrošināt saskanīgāku un vienveidīgāku jēdziena “tirgotājs” piemērošanu plašākā patērētāju tiesību kontekstā. Ja patērētāju aizsardzība ir mērķis, kuru Savienības likumdevējs un Tiesa neatlaidīgi cenšas sasniegt, tad jēdziens “tirgotājs” nav skaidri uztverts, un tas ir paradokss. Faktiski šis jēdziens nav saistīts ar vienotu definīciju, lai arī runa ir par pamatjēdzienu patērētāju tiesību īstenošanā, kurš ir kopīgs patērētāju tiesību tekstu kopumam (
6
). Kā savā Zaļajā grāmatā par patērētāju [aizsardzības] acquis pārskatīšanu (
7
) 2007. gada 8. februārī ir norādījusi Komisija, šīm atšķirībām nav saskatāms nopietns pamatojums attiecīgo direktīvu specifiskajā priekšmetā, un šo atšķirību radītā neskaidrība palielina fakts, ka jēdziena “tirgotājs” neskaidru definīciju paplašināšanai dalībvalstis dažādi izmanto minimālos noteikumus (
8
).
24.
Treškārt, iesniedzējtiesa uzdod jautājumu, ciktāl, runājot par konkurences tiesībām, Tiesa no uzņēmuma jēdziena ir izslēgusi subjektus, kuri veic vienīgi uz sociālu mērķi vērstas darbības, tādas darbības, ko veic Vācijas slimokases vai subjekti, kas veicina sociālā nodrošinājuma vispārējas nozīmes pakalpojumu pārvaldību (
9
). Ja šī interpretācija attiecas uz strīdus situāciju, kas atšķiras no izskatāmajā lietā mani interesējošās situācijas, tad tomēr tā sniedz vērtīgu informāciju, kas man šķiet atbilstoša, veicot šo analīzi. Šā iemesla dēļ savu analīzi sākšu, atgādinot šo judikatūru.
25.
Tiesa ir noteikusi, ka uzņēmuma jēdziens konkurences tiesību kontekstā ietver “visus veidojumus, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šo veidojumu juridiskā statusa un finansēšanas veida” (
10
). Tātad uzņēmuma jēdziens ir funkcionāls jēdziens. To vispirmām kārtām nosaka uzņēmuma saimnieciskā darbība, kuru Tiesas skatījumā raksturo preču vai pakalpojumu piedāvāšana konkrētajā tirgū (
11
). Uzņēmuma jēdzienu nenosaka ne tā juridiskais statuss, ne pat tā finansēšanas veids. Šī interpretācija ir nepieciešama LESD 101. un 102. pantā nostiprināto noteikumu efektīvai īstenošanai, jo tā ļauj izvairīties no tā, ka saimnieciskās darbības subjekti izvairīsies no konkurences noteikumiem, pieņemot juridisku statusu, kas šos subjektus izslēgtu no šo noteikumu piemērošanas jomas.
26.
Tiesa savā spriedumā lietā Komisija/Itālija (
12
) valsts iestādi, Amministrazione autonoma dei monopoli di Stato, arī ir kvalificējusi kā “uzņēmumu”, kurš ir Itālijas Finanšu ministrijas pakļautībā. Tiesa ir ņēmusi vērā faktu, ka šī iestāde veica rūpnieciska vai komerciāla rakstura saimnieciskās darbības, tirgū piedāvājot preces vai pakalpojumus, [un] tās skatījumā saskaņā ar valsts tiesībām piešķirtai nepārprotamai juridiskas personas statusa esamībai vai neesamībai nav nozīmes, lai lemtu, vai minētā iestāde ir jāuzskata par uzņēmumu. Ar šo judikatūru Tiesa tādējādi pievēršas publiskiem uzņēmumiem, uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas speciālas vai ekskluzīvas tiesības, kā arī uzņēmumiem, kam uzticēta vispārējas nozīmes pakalpojumu pārvaldība.
27.
Tātad konkurences tiesību izpratnē publisko tiesību subjekts ir jāuzskata par uzņēmumu, ja ir pierādīts, ka ar šā subjekta starpniecību valsts veic rūpnieciska vai komerciāla rakstura saimnieciskās darbības, konkrētajā tirgū piedāvājot preces vai pakalpojumus.
28.
Savukārt, no uzņēmuma jēdziena Tiesa ir izslēgusi divas darbību kategorijas, proti, tādas, kas ir saistītas ar publiskās varas prerogatīvu īstenošanu (
13
), un tādas, kurām ir vienīgi sociāls mērķis (
14
). Tādējādi, ja attiecīgā darbība ir saistīta gan ar publiskās varas īstenošanu, gan ar vienīgi sociāla uzdevuma īstenošanu, tad šai darbībai nav ekonomiska rakstura un aplūkotais subjekts tādējādi nevar tikt kvalificēts kā “uzņēmums”.
29.
Šajā ziņā īpaši interesants ir iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās AOK Bundesverband u.c. Apvienotajās lietās, kurā tika taisīts šis spriedums, Tiesa tika lūgta, ievērojot LESD 101., 102. un 106. pantā paredzētos noteikumus, kvalificēt pamatlietā aplūkoto Vācijas slimokašu darbību. Tiesa pirmo reizi ir atzinusi, ka slimokases vai iestādes, kas veicina sociālā nodrošinājuma sabiedrisko pakalpojumu pārvaldību, veic vienīgi sociāla rakstura uzdevumu, kas liedz tās pielīdzināt uzņēmumiem. Lai nonāktu pie šā secinājuma, Tiesa ir pamatojusies uz to, ka pievienošanās sociālā nodrošinājuma sistēmai ir obligāta, kā arī uz solidaritātes principu, uz kuru balstīts šis režīms. Lai gan Tiesa savā argumentācijā otro reizi ir atzinusi, ka ir bijis pilnībā iespējams, ka, “neraugoties uz to vienīgi sociāla rakstura uzdevumiem, Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēmas pārvaldīšanas ietvaros slimokases [..] veic darbības, kurām ir cits, nevis sociāls mērķis un kas esot ekonomiska rakstura” (
15
). Šajā gadījumā Tiesa ir skaidri atzinusi, ka slimokašu šajā sakarā pieņemtie lēmumi varētu tikt uzskatīti par uzņēmumu lēmumiem (
16
). Tādējādi, piemērojot šos principus, Savienības tiesa spriedumā lietā Aéroports de Paris/Komisija (
17
) ir nošķīrusi, no vienas puses, pilnībā administratīvas darbības, it īpaši iestādei uzticētos politikas uzdevumus, un, no otras puses, Parīzes lidostu pārvaldības un izmantošanas darbības, kuras tiek pielīdzinātas komercnodevām un kas līdz ar to atbilst saimnieciskās darbības jēdzienam.
30.
Šīs lietas īpaši labi ilustrē to uzdevumu dualitāti, kurus veic konkrēti uzņēmumi, kam uzticēti tādi vispārējo interešu uzdevumi, kas attiecas uz ūdens un energoapgādi, transportu, atkritumu apsaimniekošanu, sociālajiem un veselības aprūpes vai pat izglītības pakalpojumiem un pasta pakalpojumiem.
31.
Kā es esmu norādījis, man šķiet, ka Savienības tiesas pieņemtā pieeja saistībā ar minētajām lietām atbilst manas analīzes mērķiem.
32.
Patiešām, konkurences un patērētāju tiesībās ir ievērojamas atšķirības attiecībā uz to būtību un to piemērošanas jomu. Ar tām tiek īstenoti arī atšķirīgi mērķi, turklāt Savienības likumdevējs ir parūpējies, lai tiktu noteikta atšķirība starp LESD 101.–106. pantā paredzētajiem noteikumiem, kas konkurences tiesību kontekstā ir piemērojami uzņēmumiem, un LESD 169. pantā paredzētajiem noteikumiem, kuru mērķis ir patērētāju aizsardzība. Lai gan konkurences un patērētāju tiesības ir ekonomikas tiesību divas nozares, ar kurām tiek atbalstīta tirgus regulēšana, novēršot un apkarojot tam raksturīgo pārmērīgumu tirgus brīvā darbībā, kura upuri ir patērētāji un konkurējošie uzņēmumi. Ja saskaņā ar konkurences tiesībām uzņēmuma jēdziens ir funkcionāls jēdziens, ko nosaka vienīgi saimnieciskās darbības veikšana, tad saskaņā ar patērētāju tiesībām jēdzienam “tirgotājs”, manuprāt, ir tādas pašas īpašības. Es savu vērtējumu pamatoju ar direktīvas 2. panta noteikumiem, kurā es gūstu informāciju par direktīvas 3. panta 1. punkta konkrētu piemērošanas jomu, kā arī par direktīvas mērķi.
33.
Atgādināšu, ka saskaņā ar direktīvas 2. panta b) punktu tirgotājs ir “jebkura fiziska vai juridiska persona, kas komercpraksē [..] direktīvas izpratnē darbojas nolūkos, kas attiecas uz tā uzņēmējdarbību, amatniecību vai profesiju”.
34.
Ir acīmredzams, ka Savienības likumdevējs izmanto ārkārtīgi plašu patērētāja līguma līdzslēdzējas puses definīciju. No vienas puses, izmantojot izteicienu “jebkura fiziska vai juridiska persona”, tas attiecīgo subjektu lokā ietver gan privāttiesību, gan publisko tiesību juridiskas personas. Tomēr ir lieki norādīt, ka publisko tiesību juridiskas personas parasti tiek veidotas, lai īstenotu vispārējo interešu mērķi.
35.
No otras puses, jēdzienu “tirgotājs” nosaka tā komercdarbība. Atgādināšu, ka direktīva attiecas uz vienīgi tādu uzņēmēja “komercpraksi”, kas saskaņā ar direktīvas 2. panta d) punktā minēto definīciju ir “jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, [..] tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem”.
36.
Šajā ziņā ir interesanti konstatēt, ka jēdziena “tirgotājs” definīcija, kuru Savienības likumdevējs piedāvā direktīvas 2. panta b) punktā, ir identiska ar definīciju, ko tas izmanto jēdziena “tirgotājs” apzīmēšanai Direktīvā 85/577/EEK (
18
) par pārdošanu “no durvīm līdz durvīm”.
37.
Tātad, ņemot vērā iepriekšminētos noteikumus, jēdziens “tirgotājs” ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz fizisku personu vai juridisku personu, kas attiecīgajā kontekstā un neatkarīgi no fakta, vai tā ir publisko vai privāto tiesību subjekts, veic komercdarbību.
38.
Lietderīgi ir arī norādīt, ka direktīvas redakcijā angļu valodā jēdziens “tirgotājs” ir tulkots, izmantojot terminu “trader”, un jēdziens “uzņēmējs” –, izmantojot terminu “business”. Jēdzienam “business” nav neviena ekvivalenta franču valodā. Tomēr, ja tas attiecas uz personas darbību, tas vienādi tiek tulkots, izmantojot izteicienu “profesionālā vai komercdarbība” vai pat izmantojot terminu “tirdzniecība”. Ja tas attiecas uz subjektu, kas veic šo darbību, tad tas tiek tulkots, izmantojot jēdzienus “tirgotājs” vai “komersants” (
19
).
39.
Manuprāt, izmantojot direktīvas 2. panta b) un d) punktā minētos terminus, jēdzienu “tirgotājs” ir iespējams definēt kā funkcionālu jēdzienu, ko raksturo komercdarbības veikšana neatkarīgi no juridiskā statusa un no subjektam uzticētajiem pienākumiem. Tātad, kā es to jau iepriekš norādīju, šāda definīcija ļauj iekļaut tādus publisko tiesību subjektus, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, kas var tikt iesaistīti saimnieciska rakstura darbībās, kuru mērķis ir peļņas gūšana un kuras, iespējams, varētu ietvert zināmu negodīgu rīcību.
40.
Acīmredzot šī kvalificēšanas prakse prasa katrā konkrētajā gadījumā pieņemt attiecīgu pieeju. Runājot par tādu subjektu, kāds tiek aplūkots šajā lietā, man ir jānoskaidro, kāda veida darbībā attiecīgā rīcība ietilpst, un jānošķir, no vienas puses, rīcība, kam ir vienīgi sociāls mērķis, kas nav komerciāla rakstura un kura tātad nebūtu direktīvas piemērošanas jomā, un, no otras puses, tāda rīcība, kura ietilpst tādā saimnieciskajā vai komercdarbībā, kā attiecīgā reklāma, kas pat kā palīgdarbība varētu ietilpt piemērošanas jomā.
41.
Šī jēdziena “tirgotājs” interpretācija atbilst Savienības likumdevēja piedāvātajai interpretācijai, kas plašākā kontekstā sniegta direktīvās par patērētāju tiesībām. Piemēram, Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvā 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (
20
) tas ir definēts kā “pārdevējs vai piegādātājs”, kas ir “jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts. (
21
)” un Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīvā 98/6/EK par patērētāju aizsardzību, norādot patērētājiem piedāvāto produktu cenas (
22
), ir definēts, ka “tirgotājs” ir “jebkura fiziska vai juridiska persona, kas pārdod vai piedāvā produktus, kas attiecas uz tās komerciālo vai profesionālo darbību. (
23
)” Visbeidzot jaunajā Direktīvā 2011/83/ES (
24
) Savienības likumdevējs definē, ka “tirgotājs” ir “jebkura fiziska vai jebkura privāta vai publiska juridiska persona, kura tostarp ar jebkuras citas personas, kas darbojas šīs personas vārdā vai uzdevumā, starpniecību darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju. (
25
)”
42.
Visām šīm direktīvām kopīgs ir tas, ka tirgotājs var būt vienlaicīgi vai nu fiziska persona, vai publisko tiesību vai privāto tiesību juridiska persona, kas attiecībās, kuras to saista ar patērētāju, rīkojas savas komercdarbības vai profesionālās darbības ietvaros, kas ir iemesls prezumpcijai, ka šā “tirgotāja” darbība ir regulāra un tās mērķis ir peļņas gūšana.
43.
Tātad, ņemot vērā direktīvas 2. panta b) punkta tekstu, es nesaskatu nevienu elementu, ar ko varētu pamatot, ka direktīvas piemērošanas jomā netiek iekļautas tādas publisko tiesību juridiskas personas, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, kā valsts slimokase, ja tās veic komercpraksi.
44.
Turklāt uzskatu, ka direktīvas mērķis prasa, lai šāds subjekts būtu ietverts jēdzienā “tirgotājs”.
45.
Faktiski direktīvas mērķis ir garantēt augstu patērētāju aizsardzības līmeni un nodrošināt komercdarījumu taisnīgumu, novēršot negodīgu komercpraksi un cīnoties pret to (
26
).
46.
Lai sasniegtu šos mērķus, Savienības likumdevējs ir izvēlējies veikt valsts tiesību aktu pilnīgu harmonizāciju un noteicis ārkārtīgi plašu direktīvas piemērošanas jomu. Saskaņā ar direktīvas 3. panta 1. punktu šo direktīvu piemēro jebkuram darījumam starp tirgotājiem un patērētājiem visās nozarēs, un tā attiecas ne tikai uz komercdarījuma, kas attiecas uz kādu produktu, posmu, kurā notiek reklamēšana vai laišana tirgū, bet arī pēc tā un tā laikā.
47.
Direktīvas ratio legis ir izteikts tās 5. pantā, kurā ir noteikts negodīgas komercprakses aizliegums principā. Tādējādi šī norma ļauj kavēt vai pat sodīt par darbībām, kas ietilpst komercdarbības jomā un kuras, no vienas puses, ir pretrunā profesionālās rūpības principam un, no otras puses, var būtiski kropļot patērētāja saimniecisko rīcību. Tātad direktīvas mērķis ir nodrošināt, lai patērētāji netiktu maldināti vai pakļauti agresīvai tirgdarbībai un lai tirgotāja komercdarbības ietvaros izteiktie apgalvojumi būtu skaidri, precīzi un pamatoti tā, ka patērētāji varētu izdarīt informētu un atbilstošu izvēli.
48.
Lai nodrošinātu šādas normas efektivitāti un termiņā efektīvi un konsekventi īstenotu cīņu pret negodīgu komercpraksi, manā skatījumā ne vien likumīgi, bet arī obligāti ir tas, ka tāds subjekts, kāds tiek aplūkots pamatlietā, var tikt kvalificēts kā “tirgotājs”, ja šā subjekta attieksme pret patērētāju, šajā gadījumā – [sociālā nodrošinājuma sistēmas] dalībniekiem, ir komerciāla. Manuprāt, nav neviena pamatojoša iemesla, lai ar šā subjekta juridisko režīmu vai pat tam uzticētajiem uzdevumiem tiktu patērētājam liegta jebkāda aizsardzība attiecībā uz darbību, kas ir bijusi krāpnieciska vai maldinājusi patērētāju.
49.
Pirmkārt, fakts, ka publisko tiesību subjektam tiktu uzticēts vispārējo interešu uzdevums, a fortiori nenozīmē, ka šis subjekts sava tirgus segmentā neveic nekādu komerciālu vai saimniecisku darbību. Kā jau es norādīju, analīze, kuru Tiesa veica iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās AOK Bundesverband u.c., šajā ziņā ir īpaši ilustratīva, jo lieta, kurā tika taisīts šis spriedums, attiecas uz Vācijas slimokasēm uzticētajiem uzdevumiem un to darbību. Atgādinu, ka minētajā spriedumā Tiesa skaidri atzina, ka slimokases var veikt darbības, kurām ir cits, nevis sociāls mērķis un kurām ir saimniecisks raksturs (
27
). Tomēr ir svarīgi, lai šajās saimnieciska rakstura darbībās tāpat kā visās tāda paša rakstura darbībās, ko var veikt privāts uzņēmums, tiktu ievēroti direktīvā paredzētie noteikumi.
50.
Otrkārt, nav neviena pamatojoša iemesla, lai publisko tiesību subjekts, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, tiktu atbrīvots no tik būtiskas normas kā profesionālās rūpības ievērošana un pat ne attaisnots par to, ka tam uzticēto uzdevumu dēļ patērētājiem tiek melots vai veikta negodīga komercprakse attiecībā pret citiem saimnieciskās darbības subjektiem. Ir acīmredzams, ka ierobežojumi, ar kuriem šāds subjekts saskaras tāpēc, ka tas īsteno vispārējo interešu uzdevumu, neatbrīvo no labticības pierādīšanas tā darbības jomā un no rīcības, ievērojot rūpību un lietpratību attiecībā uz patērētāju, vajadzīgo profesionālo rūpību visos darbību veidos, varbūt pat vēl vairāk tādās ar vispārējām interesēm saistītās jomās kā veselības aprūpe. Tādējādi es nesaskatu nekādu pamatojumu, ar ko būtu attaisnojams, ka šāds subjekts attiecībā uz savu komercdarbību tiktu pakļauts noteikumiem, kas atšķirtos no tiem noteikumiem, kuriem ir pakļauts privāto tiesību uzņēmums.
51.
Ņemot vērā šos elementus, es tātad esmu pārliecināts, ka patērētāju tiesību aizsardzības interesēm pamatā esošo vispārējo interešu raksturs un nozīmība attaisno to, ka direktīvas 5. pants ļauj aptvert tādu uzņēmumu darbības, kas neatkarīgi no to statusa vai tiem uzticētā vispārējo interešu uzdevuma izpaustos kā sava profesionālās rūpības pienākuma nepildīšana un kā negodīga komercprakse savā darbības segmentā.
52.
Tādējādi, ja attiecīgā rīcība atbilst direktīvas 5. pantā skaidri noteiktiem nosacījumiem, proti, ka runa ir par komercpraksi, kas ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām un var būtiski kropļot patērētāja saimniecisko rīcību, tad neatkarīgi no publisko tiesību vai privāto tiesību sistēmas, kuras ietvaros attiecīgais subjekts darbojas, un no tam uzticētā vispārējo interešu uzdevuma tā pati par sevi ir negodīga komercprakse.
53.
Ja šādus subjektus izslēgtu no direktīvas piemērošanas jomas, tad direktīvas lietderība tiktu pakļauta riskam, diezgan ievērojami sašaurinot tās piemērošanas jomu.
54.
Turklāt, ja direktīvas noteikumu piemērojamību nodalām atkarībā no sistēmas, kuras ietvaros tirgotājs darbojas, un no tam uzticētajiem uzdevumiem, tad mēs ieviestu Savienībā daudzšķautņainu patērētāju aizsardzību, ar ko tiek pakļauta riskam harmonizācija, pēc kuras tiecas Savienības likumdevējs. Faktiski atkarībā no dalībvalstīm atšķiras veids, kādā tiek pārvaldīti vispārējas nozīmes pakalpojumi, un šo apkalpojumu pārvaldību dalībvalstis var uzdot publiskam uzņēmumam vai deleģēt privātam uzņēmumam. Turklāt ar vispārējām interesēm saistītu darbību loks arī var atšķirties starp dalībvalstīm, un, starp citu, šīs atšķirības pastiprinās, vispārējas nozīmes pakalpojumus pakļaujot konkurencei, un atkarībā no ritma, kādā dalībvalstis tos veic. Robeža starp darbībām attiecībā uz vispārējas nozīmes pakalpojumiem stricto sensu un saistītām darbībām, kas pakļautas konkurencei, ir nestabila, plūstoša, un, acīmredzot, tā nevar būt vērtēšanas kritērijs.
55.
Līdz ar to, ņemot vērā Savienības likumdevēja izvirzītos mērķus, uzskatu, ka direktīvas 2. panta b) punktā minētajā jēdzienā “tirgotājs” ir jāietver tādas publisko tiesību juridiskas personas, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, kā valsts slimokase, ja tās veic komercpraksi.
56.
Tādējādi, ņemot vērā visus šos elementus, es uzskatu, ka direktīvas 3. panta 1. punkts, to lasot kopā ar tās 2. panta d) punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds publisko tiesību subjekts, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, kā slimokase var tikt kvalificēts kā “tirgotājs”, ja tas patērētāju vidū izplata komercreklāmu.
IV – Secinājumi
57.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai Bundesverwaltungsgericht atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”), 3. panta 1. punkts saistībā ar Direktīvas 2005/29 2. panta d) punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds publisko tiesību subjekts, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, kā valsts slimokase, var tikt apzīmēts kā “tirgotājs”, ja tas patērētāju vidū izplata komercreklāmu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV L 149, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”).
(
3
)	BGBl. 2004 I, 1414. lpp.; turpmāk tekstā – “UWG”.
(
4
)	Direktīvas 13. pants.
(
5
)	Atgādinu, ka saskaņā ar Tiesas pašreizējo pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības, gan no vienlīdzības principa prasības izriet, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās nozīmi un tvērumu, parasti visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā kontekstu, kādā tie tiek lietoti, un ar tiesisko regulējumu, kura daļu tie veido, sasniedzamos mērķus (skat. 2011. gada 21. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-424/10 un C-425/10 Ziolkowski un Szeja (Krājums, I-14035. lpp., 32. un 34. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
6
)	Tāpat man šķiet interesanti norādīt, ka patērētāju tiesību plašākā kontekstā patērētāja līguma līdzslēdzējas puses apzīmēšanai Savienības likumdevējs neizmanto vienveidīgu terminoloģiju. Tā tiek apzīmēta dažādi, nosaucot par “tirgotāju” vai “uzņēmumu”, kā tas ir direktīvā, vai arī par “komersantu”, “piegādātāju” vai “pārdevēju”, kā tas ir direktīvās par patērētāju tiesībām redakcijā angļu valodā, atbilstoši tulkojot terminus kā “trader”, “seller”, “supplier”, “vendor”, pat “business”.
(
7
)	COM(2006) 744, galīgā redakcija.
(
8
)	I pielikuma 4.1. un 4.2. punkts.
(
9
)	2004. gada 16. marta spriedums apvienotajās lietās C-264/01, C-306/01, C-354/01 un C-355/01 AOK Bundesverband u.c. (Recueil, I-2493. lpp.).
(
10
)	1991. gada 23. aprīļa spriedums lietā C-41/90 Höfner un Elser (Recueil, I-1979. lpp., 21. punkts).
(
11
)	2006. gada 11. jūlija spriedums lietā C-205/03 P FENIN/Komisija (Krājums, I-6295. lpp., 25. punkts).
(
12
)	1987. gada 16. jūnija spriedums lietā C-118/85 (Recueil, 2599. lpp.).
(
13
)	1994. gada 19. janvāra spriedums lietā C-364/92 SAT Fluggesellschaft (Recueil, I-43. lpp.).
(
14
)	Spriedums lietā Höfner un Elser (minēts iepriekš), kā arī 1993. gada 17. februāra spriedums apvienotajās lietās C-159/91 un C-160/91 Poucet un Pistre (Recueil, I-637. lpp.).
(
15
)	Spriedums apvienotajās lietās AOK Bundesverband u.c. (minēts iepriekš, 58. punkts).
(
16
)	Turpat.
(
17
)	2000. gada 12. decembra spriedums lietā T-128/98 (Recueil, II-3929. lpp.).
(
18
)	Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīva par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (OV L 372, 31. lpp.). Direktīvas 85/577 2. pantā ir definēts, ka “tirgotājs” ir “fiziska vai juridiska persona, kas attiecīgajā darījumā darbojas savā tirdzniecības vai profesionālajā statusā, un jebkura persona, kuras darbojas tirgotāja vārdā vai vietā”.
(
19
)	IATE, Eiropas interaktīvā terminoloģijas datu bāze.
(
20
)	OV L 95, 29. lpp.
(
21
)	Direktīvas 93/13 2. panta c) punkts, mans izcēlums.
(
22
)	OV L 80, 27. lpp.
(
23
)	Direktīvas 98/6 2. panta d) punkts, mans izcēlums.
(
24
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīva par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV L 304, 64. lpp.).
(
25
)	Skat. Direktīvas 2011/83 2. panta 2. punktu, mans izcēlums.
(
26
)	Direktīvas preambulas 1., 8. un 11. apsvērums.
(
27
)	58. punkts.