62021CJ0807_RES
Lieta C‑807/21
Deutsche Wohnen SE
pret
Staatsanwaltschaft Berlin
(Kammergericht Berlin lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2023. gada 5. decembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personas datu aizsardzība – Regula (ES) 2016/679 – 4. panta 7. punkts – Jēdziens “pārzinis” – 58. panta 2. punkts – Uzraudzības iestāžu korektīvās pilnvaras – 83. pants – Administratīva naudas soda piemērošana juridiskai personai – Nosacījumi – Dalībvalstu rīcības brīvība – Prasība par tīši vai neuzmanības dēļ izdarītu pārkāpumu
Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi – Regula 2016/679 – Administratīva naudas soda piemērošana – Nosacījumi – Dalībvalstu rīcības brīvības neesamība izvirzīt pamatnosacījumus par administratīva naudas soda piemērošanu pārzinim – Uzņēmuma jēdziena LESD 101. un 102. panta izpratnē atbilstība, kas ierobežota ar naudas soda aprēķināšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kurā iespēja piemērot naudas sodu juridiskai personai kā pārzinim ir pakārtota nosacījumam, ka atbildība par šo pārkāpumu iesākumā ir attiecināta uz identificētu fizisku personu – Nepieļaujamība
(LESD 101., 102. pants un 288. panta otrā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2016/679 10., 11., 74., 129. un 150. apsvērums un 4. panta 7. punkts, 58. panta 2. un 4. punkts un 83. pants)
(skat. 38., 43.–60. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi – Regula 2016/679 – Jēdziens “pārzinis” – Juridiska persona – Ietveršana – Nosacījums – Faktiska dalība apstrādes nolūku un līdzekļu noteikšanā
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2016/679 4. panta 7. punkts)
(skat. 39.–42. punktu)
Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi – Regula 2016/679 – Administratīva naudas soda piemērošana – Nosacījumi – Dalībvalstu rīcības brīvības neesamība izvirzīt pamatnosacījumus par administratīva naudas soda piemērošanu pārzinim – Prasība, ka pārzinim jābūt izdarījušam pārkāpumu tīši vai aiz neuzmanības
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2016/679 9., 13. un 148. apsvērums un 58. panta 2. punkts un 83. pants)
(skat. 65.–78. un 86. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Rezumējums
Deutsche Wohnen SE (turpmāk tekstā – “DW”) ir nekustamā īpašuma sabiedrība, kurai netieši, ar kapitāldaļām dažādās sabiedrībās, pieder daudzas komercplatības un dzīvojamās platības. Savā komercdarbībā tā apstrādā šo vienību nomnieku un īrnieku personas datus.
Pēc 2017. un 2019. gadā veiktām vairākām pārbaudēm Berliner Beauftragte für den Datenschutz (Berlīnes datu uzraudzības iestāde, Vācija) konstatēja vairākus DW pieļautus VDAR (
1
) pārkāpumus. Ar 2019. gada 30. oktobra lēmumu šī uzraudzības iestāde, pamatojoties uz minēto, piemēroja naudas sodus.
DW par šo nolēmumu iesniedza sūdzību Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa, Vācija), kura tiesvedību tālāk nevirzīja. Šī tiesa norādīja, ka atbilstoši Vācijas tiesiskajam regulējumam (
2
) administratīvu pārkāpumu varot konstatēt tikai attiecībā uz fizisku personu, nevis juridisku personu. Turklāt juridiskas personas atbildības iestāšanās gadījumā tai var tikt piedēvētas tikai tās struktūru locekļu vai pārstāvju darbības. Staatsanwaltschaft Berlin (Berlīnes prokuratūra, Vācija) šo lēmumu pārsūdzēja Kammergericht Berlin (Berlīnes Augstākā tiesa, Vācija). Šajā kontekstā šī tiesa vērsās Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par VDAR (
3
) interpretāciju.
Šajā spriedumā Tiesa virspalātas sastāvā lemj par administratīvā naudas soda piemērošanas nosacījumiem saskaņā ar VDAR. Pirmkārt, tā izvērtē, vai dalībvalstis var noteikt, ka administratīvais naudas sods juridiskai personai var tikt piemērots tikai tad, ja par šīs regulas pārkāpumu iepriekš tiek vainota identificēta fiziska persona. Otrkārt, tā izskata jautājumu par to, vai VDAR normu pārkāpums, par kuru ir noteikts sods, ir jābūt izdarītam tīši vai aiz neuzmanības (
4
).
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz administratīva naudas soda piemērošanu juridiskai personai saskaņā ar VDAR Tiesa vispirms norāda, ka VDAR paredzētie principi, aizliegumi un pienākumi it īpaši attiecas uz “pārziņiem”, kuru atbildība attiecas uz jebkādu personas datu apstrādi, ko tie veic vai kas tiek veikta viņu vārdā. Tieši šī atbildība šīs VDAR normu pārkāpuma gadījumā ir pamats administratīva naudas soda piemērošanai pārzinim atbilstoši šīs regulas 83. pantam. Savienības likumdevējs šādas atbildības noteikšanas nolūkiem nav nošķīris fiziskas un juridiskas personas, jo šī atbildība ir pakļauta tikai nosacījumam, ka tās atsevišķi vai kopā ar citām personām nosaka personas datu apstrādes nolūkus un līdzekļus (
5
). Līdz ar to principā ikviena persona, kura atbilst šim nosacījumam, ir atbildīga par jebkādu VDAR pārkāpumu, ko tā izdarījusi pati vai kas izdarīts tās vārdā. Tas nozīmē, pirmkārt, ka juridiskas personas ir atbildīgas ne tikai par pārkāpumiem, ko izdarījuši to pārstāvji, vadītāji vai pārvaldītāji, bet arī jebkura cita persona, kura veic savas darbības, īstenojot šo juridisko personu uzņēmējdarbību un minēto personu pārraudzībā. Otrkārt, šādu pārkāpumu gadījumā ir jābūt iespējai VDAR paredzētos administratīvos naudas sodus piemērot tieši juridiskām personām, ja tās var tikt kvalificētas kā pārziņi.
Turpinājumā Tiesa norāda, ka neviena VDAR tiesību norma neļauj uzskatīt, ka administratīva naudas soda piemērošana juridiskai personai kā pārzinim būtu pakļauta iepriekšējam konstatējumam, ka šo pārkāpumu ir izdarījusi identificēta fiziska persona. Turklāt Savienības likumdevējs šajā ziņā nav atstājis dalībvalstīm rīcības brīvību. Apstāklis, ka VDAR tām sniedz iespēju paredzēt prasības saistībā ar procedūru, kas uzraudzības iestādēm jāievēro, piemērojot administratīvu naudas sodu (
6
), nekādi nenozīmē, ka tām būtu arī tiesības paredzēt pamatnosacījumus papildus VDAR jau iekļautajiem.
Šajā kontekstā Tiesa precizē, ka atļaut dalībvalstīm vienpusēji un kā obligātu nosacījumu administratīvā naudas soda piemērošanai saskaņā ar VDAR 83. pantu pārzinim, kas ir juridiska persona, izvirzīt prasību, ka par attiecīgo pārkāpumu iepriekš ir tikusi vainota vai ir vainojama identificēta fiziska persona, būtu pretrunā VDAR mērķim. Turklāt šāda papildu prasība rezultātā varētu vājināt juridiskām personām kā pārziņiem piemēroto administratīvo naudas sodu iedarbīgumu un atturošo iedarbību.
Visbeidzot Tiesa uzsver, ka jēdziens “uzņēmums” LESD 101. un 102. panta izpratnē (
7
) neietekmē to, vai un kādos apstākļos saskaņā ar VDAR var tikt piemērots administratīvs naudas sods pārzinim, kas ir juridiska persona, un tam ir nozīme tikai šāda naudas soda apmēra noteikšanā.
Tādējādi Tiesa secina, ka VDAR (
8
) ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru administratīvu naudas sodu juridiskai personai kā pārzinim par šīs regulas pārkāpumu (
9
) var piemērot tikai tad, ja atbildība par šo pārkāpumu iesākumā ir attiecināta uz identificētu fizisku personu.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai dalībvalstis var paredzēt administratīvā naudas soda piemērošanu pat tad, ja pārkāpums, par kuru paredzēts sods, nav izdarīts tīši vai aiz neuzmanības, Tiesa vispirms atgādina, ka pamatnosacījumi, kas uzraudzības iestādei jāievēro, piemērojot šādu naudas sodu pārzinim, ietilpst vienīgi Savienības tiesību darbības jomā un ka dalībvalstīm šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības.
Attiecībā uz šiem nosacījumiem Tiesa atzīmē, ka viens no VDAR uzskaitītajiem elementiem, balstoties uz ko uzraudzības iestāde piemēro šādu sodu, ir tas, ka “pārkāpums izdarīts tīši vai neuzmanības dēļ” (
10
). Savukārt nevienā no šiem elementiem vispār nav minēta iespēja saukt pie atbildības pārzini, ja tas nav rīkojies prettiesiski. Tādējādi tikai tie VDAR normu pārkāpumi, kurus pārzinis izdarījis tīši vai neuzmanības dēļ, var būt pamats pārzinim piemērot administratīvo naudas sodu atbilstoši šīs regulas 83. pantam.
Tiesa piebilst, ka šo interpretāciju apstiprina VDAR vispārējā sistēma un mērķis. Šajā kontekstā tā precizē – tas, ka saskaņā ar VDAR pastāv sankciju sistēma, kas ļauj piemērot administratīvu naudas sodu, ja to pamato katras lietas īpašie apstākļi, mudina pārziņus un apstrādātājus ievērot šo regulu un ka ar preventīvo iedarbību administratīvie naudas sodi palīdz stiprināt datu subjektu aizsardzību. Tomēr Savienības likumdevējs nav uzskatījis par nepieciešamu paredzēt administratīvu naudas sodu piemērošanu pat vainas neesamības gadījumā. Ņemot vērā, ka VDAR ir paredzēts gan līdzvērtīgs, gan viendabīgs aizsardzības līmenis un ka šajā nolūkā tā ir jāpiemēro saskanīgi visā Savienībā, ļaut dalībvalstīm paredzēt šādu sistēmu naudas soda piemērošanai būtu pretrunā šim mērķim.
Līdz ar to Tiesa konstatē, ka saskaņā ar VDAR 83. pantu administratīvu naudas sodu var piemērot tikai tad, ja ir pierādīts, ka pārzinis, kas ir gan juridiska persona, gan uzņēmums šajā regulā ietvertos noteikumus ir pārkāpis tīši vai aiz neuzmanības.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp., turpmāk tekstā – “VDAR”).
(
2
)	1968. gada 24. maijaGesetz über Ordnungswidrigkeiten (Administratīvo pārkāpumu likums; BGBl. 1968 I, 481. lpp.), redakcijā, kas izziņota 1987. gada 19. februārī (BGBl. 1987 I, 602. lpp.) un pielāgota ar 2020. gada 19. jūnija likumu (BGBl. 2020 I, 1350. lpp.).
(
3
)	VDAR 58. panta 2. punkts un 83. pants.
(
4
)	Par šo aspektu skat. arī spriedumu Nacionalinis visuomenės sveikatos centras (C‑683/21), kas pasludināts šajā pašā dienā.
(
5
)	Atbilstoši VDAR 4. panta 7. punktam.
(
6
)	Kā izriet no VDAR 58. panta 4. punkta un 83. panta 8. punkta, lasot tos kopsakarā ar tās 129. apsvērumu.
(
7
)	Uz ko ir atsauce VDAR 150. apsvērumā.
(
8
)	VDAR 58. panta 2. punkta i) apakšpunkts un 83. panta 1.–6. punkts.
(
9
)	Kas paredzēti VDAR 83. panta 4.–6. punktā.
(
10
)	VDAR 83. panta 2. punkta b) apakšpunkts.