62023CJ0537_RES
Lieta C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
pret
Agora SARL
(Cour de cassation (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (pirmā palāta) 2025. gada 27. februāra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās un komerclietās – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – 25. panta 1. punkts – Vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu – Vienošanās spēkā esamības novērtējums – Neprecīzs un nelīdzsvarots raksturs – Piemērojamie tiesību akti – Jēdziens “spēkā neesamība pēc būtības”
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 1215/2012 – Vienošanās par jurisdikciju – Vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu – Vienošanās spēkā esamības novērtējums – Iebildumi par neprecīzo un nelīdzsvaroto raksturu – Novērtējuma kritēriji – Autonomi kritēriji, kas izriet no regulas 25. panta – Pieļaujamība – Kritēriji attiecībā uz “spēkā neesamību pēc būtības” – Nepieļaujamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkts)
(skat. 32.–54. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 1215/2012 – Vienošanās par jurisdikciju – Vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu, kas vienai pusei piešķir vairāk tiesībās kā otrai – Spēkā esamība – Nosacījumi
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. un 4. punkts)
(skat. 56.–68. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Rezumējums
Izskatot Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa interpretē Regulas Nr. 1215/2012 (
1
) 25. panta 1. un 4. punktu un precizē kritērijus, saskaņā ar kuriem jāizvērtē vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu spēkā esamība gadījumā, ja ir izvirzīti iebildumi par šīs vienošanās neprecīzo vai nelīdzsvaroto raksturu, kā arī šādas vienošanās spēkā esamības nosacījumus, atbilstoši kuriem viena no vienošanās pusēm var vērsties tikai tajā norādītajā tiesā, savukārt otra puse var vērsties jebkurā citā tiesā, kurai ir jurisdikcija.
Lai veiktu darbus, kurus bija pasūtījušas divas fiziskas personas, saskaņā ar Francijas tiesībām dibināta sabiedrība Agora SARL noslēdza līgumu ar Società Italiana Lastre SpA (turpmāk tekstā – “SIL”), saskaņā ar Itālijas tiesībām dibinātu sabiedrību, par apšuvuma paneļu piegādi. Šajā līgumā bija ietverta vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu (turpmāk tekstā – “attiecīgā vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu”), kurā bija paredzēta Brešas [Brescia (Itālija)] tiesas jurisdikcija attiecībā uz visiem strīdiem, kas izriet no līguma vai ir ar to saistīti. Taču SIL paturēja tiesības “vērsties pret pircēju jebkurā citā kompetentā tiesā Itālijā vai ārvalstīs”.
Konstatējuši pārkāpumus attiecīgā projekta izpildē, būvuzņēmēji cēla prasību tribunal de grande instance de Rennes (Rennas [Rennes] Vispārējā pirmās instances tiesa, Francija) pret Agora un SIL par atbildību un zaudējumu atlīdzību. Agora cēla prasību par garantiju pret SIL, kas, pamatojoties uz attiecīgo vienošanos par jurisdikcijas piešķiršanu, iebilda pret šo garantijas prasību, izvirzot iebildi par Francijas tiesas starptautiskās jurisdikcijas neesamību. Tā kā šis iebildums ar pirmās instances tiesas nolēmumu tika noraidīts un apelācijas instancē tas tika atstāts negrozīts, SIL iesniedza kasācijas sūdzību Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija), kas ir iesniedzējtiesa.
Iesniedzējtiesa, šaubīdamās par diviem jautājumiem saistībā ar vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu spēkā esamību, nolēma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Pirmais jautājums ir par to, vai, izvērtējot vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu spēkā esamību, iebildumi par šīs vienošanās iespējami neprecīzo vai nelīdzsvaroto raksturu jāpārbauda, ņemot vērā kritērijus attiecībā uz šīs vienošanās “spēkā neesamības pēc būtības” pamatiem, kuri atbilstoši Briseles Ia regulas 25. panta 1. punktam definēti dalībvalstu tiesībās, vai arī šo iebildumu vērtējums jāveic, no šī panta izrietošo autonomo kritēriju gaismā. Otrajā gadījumā tā vaicā, vai vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu šajā gadījumā ir spēkā, ņemot vērā minēto pantu.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz pirmo jautājumu par kritērijiem, saskaņā ar kuriem jāizvērtē iebildumi par vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu iespējami neprecīzo vai nelīdzsvaroto raksturu, Tiesa vispirms atgādina, ka Briseles Ia regulā nav definēts jēdziens “spēkā neesamība pēc būtības”, nedz arī tajā ir atsauce uz dalībvalstu tiesībām, lai definētu šo jēdzienu. Tādēļ tas jāinterpretē autonomi un vienveidīgi saskaņā ar tā ierasto nozīmi ikdienas valodā, ievērojot kontekstu, kādā tas tiek lietots, un ar tiesisko regulējumu, kura daļu tas veido, sasniedzamos mērķus.
Pirmkārt, šajā ziņā tā uzsver, ka atbilstoši tā ierastajai nozīmei ikdienas valodā jēdziens “pēc būtības” tiek lietots spriedumos un procesuālajos dokumentos, lai paziņotu, ka pēc jurisdikcijas, formas un pieņemamības jautājumu izvērtēšanas tiesa izskata jautājumus par pašu tiesvedības priekšmetu, proti, faktiskajiem vai tiesiskajiem jautājumiem, kas tiesai jāizlemj pēc lietas dalībnieku lūguma. Ņemot to vērā, tā kā Briseles Ia regulas 25. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka jurisdikcija ir tiesām, par kurām puses ir vienojušās, “ja vien” šī vienošanās saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kuras tiesas ir izraudzītas, “nav spēkā neesoša attiecībā uz tās spēkā esamību pēc būtības”, šajā tiesību normā ir tikai precizēts, kādas valsts tiesības ir piemērojamas attiecībā uz jautājumu, vai, neraugoties uz to, ka ir izpildīti visi šajā pantā paredzētie spēkā esamības nosacījumi, šāda vienošanās nav spēkā citu tādu iemeslu dēļ, uz kuriem attiecas šīs valsts tiesības.
Otrkārt, attiecībā uz kontekstu, kādā iekļaujas tiesiskais regulējums, papildus atsaucei uz jēdzienu “nav spēkā neesoša attiecībā uz tās spēkā esamību pēc būtības” Briseles Ia regulas 25. panta 1. punkta pirmajā un trešajā teikumā ir paredzēti vienošanos par jurisdikcijas piešķiršanu raksturojošie spēkā esamības nosacījumi gan attiecībā uz materiāltiesiskajiem nosacījumiem, gan attiecībā uz formas nosacījumiem. Tāpēc jākonstatē, ka šis jēdziens attiecas uz vispārīgiem līguma spēkā neesamības iemesliem, proti, it īpaši tādiem gribas trūkumiem kā maldība, viltus vai spaidi, un tiesībspējas slēgt līgumus neesamība, kas ir iemesli, kurus atšķirībā no spēkā esamības nosacījumiem, kas raksturo vienošanos par jurisdikcijas piešķiršanu, reglamentē nevis minētais tiesiskais regulējums, bet gan tās dalībvalsts tiesības, kuras tiesas ir izvēlētas.
Treškārt, šī interpretācija atbilst Briseles Ia regulas mērķiem, it īpaši mērķim saistībā ar tiesisko drošību, kas prasa, lai valsts tiesa, kurā celta prasība, varētu viegli lemt par savu jurisdikciju, nebūdama spiesta veikt lietas pārbaudi pēc būtības.
Ceturtkārt, minētā interpretācija atbilst Briseles Ia regulas 25. panta 1. punkta rašanās vēsturei.
Šajā gadījumā attiecībā uz vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu pietiekami precīzā rakstura vērtējumu Tiesa norāda, ka saskaņā ar Briseles Ia regulas 25. panta 1. punktu šādas vienošanās spēkā esamība prasa pietiekami precīzu to objektīvo faktoru identificēšanu, uz kuriem pamatojoties puses ir vienojušās par tiesas vai tiesu izvēli, kurās izskatāmi strīdi, kas radušies vai varētu rasties starp tām. Turklāt precizitātes prasības noteikšana noteikti palīdz sasniegt šajā regulā paredzētos paredzamības, pārskatāmības un tiesiskās drošības mērķus. Tāpēc šī precizitātes prasība jāizvērtē, ņemot vērā autonomus kritērijus, kas izriet no šīs tiesību normas, kā to ir interpretējusi Tiesa.
Visbeidzot – attiecībā uz vērtējumu par vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu iespējami nelīdzsvaroto raksturu –, saskaņā ar Briseles Ia regulas 25. panta 4. punktu vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu nav spēkā tostarp tad, ja tā neatbilst šīs regulas 15., 19. vai 23. pantā paredzētajiem spēkā esamības nosacījumiem. No šiem pēdējiem minētajiem pantiem izriet, ka ir spēkā vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu, kas ļauj pusei, kura ir visneaizsargātākā saistībā ar apdrošināšanas, patērētāju vai darba līgumu, celt prasību citās tiesās, nevis tajās, kurām principā ir jurisdikcija saskaņā ar minētās regulas II nodaļas 3.–5. iedaļas noteikumiem. Savukārt saskaņā ar 25. panta 4. punktu šāda vienošanās nav spēkā, ja tajā ir paredzēta atkāpe no jurisdikcijas par labu apdrošinātājam, personai, ar kuru patērētājs noslēdzis līgumu, vai darba devējam. Tāpēc vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu iespējami nelīdzsvarotā rakstura vērtējums jāveic, ņemot vērā autonomus kritērijus, kas izriet no 25. panta, kā to ir interpretējusi Tiesa.
Tiesa no tā secina – izvērtējot vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu spēkā esamību, iebildumi par šīs vienošanās iespējami neprecīzo vai nelīdzsvaroto raksturu jāpārbauda, nevis ņemot vērā kritērijus, kas attiecas uz šīs vienošanās “spēkā neesamības pēc būtības” pamatiem, kuri dalībvalstu tiesībās definēti atbilstoši Briseles Ia regulas 25. panta 1. punktam, bet gan no šī panta izrietošo kritēriju gaismā.
Attiecībā uz otro jautājumu par tādas vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu spēkā esamību, saskaņā ar kuru viena no tās pusēm var vērsties tikai tajā norādītajā tiesā, savukārt otra puse papildus šai tiesai var vērsties jebkurā citā tiesā, kurai ir jurisdikcija, Tiesa precizē, pirmkārt, ka Briseles Ia regulas 25. panta 1. punkta pirmo teikumu nevar interpretēt tādējādi, ka pusēm noteikti ir jānorāda vienas un tās pašas dalībvalsts tiesas. Šāda ierobežojuma noteikšana būtu pretrunā pušu gribas autonomijai.
Turklāt tiesas, kurām ir jurisdikcija saskaņā ar Briseles Ia regulas II nodaļas noteikumiem, apstiprina, ka puses noteiktās situācijās var vērsties vairāku dalībvalstu tiesās, tostarp tajā, kurā ir atbildētāja domicils, kā arī līgumsaistību izpildes vietas – vietas, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, – vai cita atbildētāja domicila valsts tiesās.
Otrkārt, šajā gadījumā noteiktās dalībvalstu vai to valstu tiesas, kas ir Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (
2
) līgumslēdzējas puses, ir, pirmām kārtām, konkrētā tiesa un, otrām kārtām, citas tiesas, kurām ir jurisdikcija saskaņā ar Briseles Ia regulas II nodaļas 1. un 2. iedaļu, kā arī šīs konvencijas II sadaļas 1. un 2. iedaļu. Vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu, kurā ir pietiekami precīzi norādītas šīs tiesas, atbilst precizitātes prasībai, kas izriet no šīs regulas 25. panta 1. punkta, kā arī paredzamības, pārskatāmības un tiesiskās drošības mērķiem, kas izklāstīti minētās regulas 15. un 16. apsvērumā. Faktiski runa ir par atsauci uz vispārējiem jurisdikcijas noteikumiem, kas paredzēti šajā pašā regulā un minētajā konvencijā.
Ņemot to vērā, ja attiecīgā vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu, ciktāl tā attiecas uz “citu tiesu, kurai ir jurisdikcija [..] ārvalstīs”, būtu jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir izraudzīta arī viena vai vairākas tādas valsts vai vairāku valstu tiesas, kuras nav ne Savienības dalībvalstis, ne Lugāno II konvencijas līgumslēdzējas puses, tā būtu pretrunā Briseles Ia regulai.
Treškārt, attiecībā uz tādas vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu spēkā esamību, ar kuru vienai pusei tiek piešķirts vairāk tiesību nekā otrai pusei – izņemot šajā regulā tieši aizliegtos gadījumus – šādas vienošanās nelīdzsvarotais raksturs nevar apšaubīt tās spēkā esamību, pamatojoties uz šīs regulas 25. pantā noteiktajām prasībām. Šis pants ir balstīts uz pušu gribas autonomijas principu, kam priekšroku dod Savienības likumdevējs. Turklāt minētās regulas 15., 19. un 23. pantā, uz kuriem ir atsauce 25. panta 4. punktā, ir skaidri atļauts noslēgt nelīdzsvarotas vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu par labu konkrēti pusei, kas ir visneaizsargātākā saistībā ar apdrošināšanas, patērētāju vai darba līgumu. Tādējādi šādas vienošanās nelīdzsvarotība to nepadara prettiesisku, ja puses tai ir brīvprātīgi piekritušas.
Tiesa no tā secina, ka šādos apstākļos ir spēkā tāda vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu kā šajā lietā, ciktāl, pirmkārt, tajā ir norādītas vienas vai vairāku tādu valstu tiesas, kuras ir vai nu Savienības dalībvalstis, vai Lugāno II konvencijas līgumslēdzējas puses, otrkārt, tajā ir identificēti objektīvi kritēriji, kas ir pietiekami precīzi, lai ļautu tiesai, kas izskata lietu, noteikt, vai tai ir jurisdikcija, un, treškārt, tā nav pretrunā Briseles Ia regulas 15., 19. vai 23. pantam un tajā nav paredzēta atkāpe no izņēmuma jurisdikcijas saskaņā ar tās 24. pantu.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles Ia regula”).
(
2
)	Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kura parakstīta 2007. gada 30. oktobrī (turpmāk tekstā – “Lugāno II konvencija”) un kuras noslēgšana Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2008. gada 27. novembra Lēmumu 2009/430/EK (OV 2009, L 147, 1. lpp.).