62003CC0522_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šī lieta, kurā Oberlandesgericht München
(Minhenes Augstākā tiesa) lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu, attiecas uz “izsniegšana vai paziņošana noteiktā kārtībā” jēdziena Briseles Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 27. panta 2. punkta izpratnē (turpmāk tekstā – “Konvencija”) (2) .
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Briseles Konvencija
2. Briseles Konvencijas tiesību normas, kas attiecas uz vienā līgumslēdzējā valstī taisīta sprieduma atzīšanu un izpildi citā līgumslēdzējā valstī, ir iekļautas konvencijas III sadaļā (25.–49. pants).
3. Konvencijas 26. panta 1. un 2. punkts nosaka: “Līgumslēdzējā valstī pieņemts spriedums bez kādas īpašas procedūras atzīstams pārējās Līgumslēdzējās valstīs. Visas ieinteresētās puses, kas sprieduma atzīšanu strīdā uzskata par būtisku jautājumu, saskaņā ar šīs daļas 2. un 3. nodaļā noteiktajām procedūrām var iesniegt pieprasījumu sprieduma atzīšanai [..].”[Neoficiāls tulkojums]
4. Briseles Konvencijas 27. panta 2. punkts nosaka, ka spriedums nav atzīstams, “ja atbildētājam, kas nav ieradies, dokuments, ar kuru ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments nav izsniegts vai paziņots noteiktā kārtībā un pietiekami laicīgi, lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību”.
5. Briseles Konvencijai pievienotā Protokola IV pants nosaka:
“Tiesas un ārpustiesas dokumenti, kas sastādīti Līgumslēdzējas valsts teritorijā un kas jāpaziņo vai jāizsniedz personām, kuras atrodas citas Līgumslēdzējas valsts teritorijā, nosūtāmi starp Līgumslēdzējām valstīm noslēgtajās konvencijās vai līgumos paredzētajā veidā.
Ar nosacījumu, ka valsts, kurai ir nosūtīts dokuments, ar Eiropas Kopienu Padomes ģenerālsekretāram adresētu paziņojumu nav izteikusi iebildumu, tās valsts tiesu ierēdņi, kurā dokuments sastādīts, šos dokumentus var arī tieši nosūtīt tiesu ierēdņiem valstī, kuras teritorijā atrodas dokumenta adresāts. Šādā gadījumā tās valsts tiesu ierēdnis, kurā dokuments sastādīts, nosūta dokumenta kopiju tās valsts, kurai dokuments adresēts, tiesu ierēdnim, kuram piešķirtas pilnvaras to nodot adresātam. Nodošana tiek izdarīta veidā, kas paredzēts tās valsts tiesībās, kurai dokuments adresēts. Nodošanu apliecina ar izziņu, kas tiek tieši nosūtīta tiesu ierēdnim valstī, kurā dokuments sastādīts.”
6. Briseles Konvencijas 65. pants nosaka, ka konvencijai pievienotais protokols ir tās neatņemama sastāvdaļa.
7. Pēdējās atbilstošās tiesību normas ir Briseles Konvencijas 20. pants, kas iekļauts konvencijas II sadaļā ar virsrakstu “Jurisdikcija” (VII nodaļā “Jurisdikcijas un pieļaujamības pārbaude”). Šis pants nosaka:
“Ja atbildētājs, kura domicils ir kādā no līgumslēdzējām valstīm, ir iesūdzēts tiesā citā līgumslēdzējā valstī un neierodas tiesā, tiesa pēc pašas ierosmes paziņo, ka tai nav jurisdikcijas, ja vien jurisdikcija nav atvasināma no šīs konvencijas noteikumiem.
Tiesa pārtrauc lietas izskatīšanu, kamēr nav pierādīts, ka atbildētājs laikus ir varējis saņemt dokumentu, ar kuru ierosināta lieta, vai līdzvērtīgu dokumentu, lai varētu nodrošināt sev aizstāvību, vai ka šajā sakarā ir veikti visi vajadzīgie pasākumi.
Iepriekšējās daļas normas aizvieto ar 15. pantu Hāgas 1965. gada 15. novembra Konvencijā par tiesas un ārpustiesas dokumentu izmantošanu civilajos un komerciālajos jautājumos [par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu ārvalstīs], ja dokuments, kurš ir pamatā lietas ierosināšanai [ar kuru ierosināta lieta], jānosūta saskaņā ar minēto konvenciju.”
B – Hāgas Konvencija par tiesas un ārpustiesas dokumentu izmantošanu civilajos un komerciālajos jautājumos [Konvencija par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu ārvalstīs] (turpmāk tekstā – “Hāgas Konvencija”) (3)
8. 1965. gada 15. novembrī parakstītās Hāgas Konvencijas līgumslēdzējas valstis ir visas Briseles Konvencijas dalībvalstis, izņemot Austriju. Konvencija ir piemērojama visās civillietās un komerclietās, kurās tiesas un ārpustiesas dokumenti ir jānosūta izmantošanai [izsniegšanai vai paziņošanai] ārvalstīs (4) . Tā nosaka galveno nosūtīšanas veidu, saskaņā ar kuru institūcijai vai ierēdnim, kas kompetenti saskaņā ar tās valsts, kura iesniedz lūgumu, tiesību normām, ir jāiesniedz dokuments tās valsts “Centrālajai institūcijai”, kurai šis dokuments ir adresēts. Tādējādi 5. pants nosaka:
“Valsts Centrālajai institūcijai, kam lūgums ir adresēts, pašai ir jāizmanto dokuments vai jāvienojas, ka atbilstoša institūcija to izmantos:
a) saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti šīs valsts likumdošanā par dokumentu izmantošanu valsts iekšējā darbībā attiecībā uz personām, kuras atrodas tās teritorijā, vai
b) saskaņā ar noteikumiem, kuru ievērošanu lūdz dokumenta iesniedzējs, izņemot gadījumus, kad šādi noteikumi ir pretrunā ar tās valsts likumiem, kuras Centrālajai institūcijai lūgums ir adresēts.
Šī panta pirmās daļas b) apakšpunktā minētajos gadījumos dokumentu vienmēr var izmantot, ja šī dokumenta adresāts to pieņem brīvprātīgi.
Ja dokuments ir jāizmanto saskaņā ar šī panta pirmo daļu, Centrālā institūcija var prasīt, lai dokuments būtu rakstīts vai tulkots oficiālajā valodā vai kādā no tās valsts oficiālajām valodām, kurai lūgums adresēts.
Tā lūguma daļa, kas ir izteikta šajā Konvencijas noteiktajā formā un kas satur izmantojamā dokumenta īsu satura izklāstu, ir jāpievieno šim dokumentam.”
9. Konvencija paredz vairākus alternatīvus nosūtīšanas veidus, tādus kā konsulāro vai diplomātisko amatpersonu starpniecība, nosūtīšana pa pastu vai tiesas ierēdņu, ierēdņu vai citu dokumentu saņēmējvalsts kompetentu amatpersonu starpniecība (5) . Konvencija nosaka valstij tiesības arī iebilst pret dažu no šiem alternatīvajiem nosūtīšanas veidiem izmantošanu (6) .
10. Turklāt, lai līdzsvarotu attiecīgās prasītāja un atbildētāja intereses un tiesības, konvencijas 15. un 16. pants aizsargā atbildētāju tiesvedības stadijā un gadījumos, ja spriedums pieņemts bez tā klātbūtnes. 15. pants, uz kuru norādīts Briseles Konvencijas 20. panta 3. punktā, nosaka:
“Kad pavēste vai līdzvērtīgs dokuments, lai ierastos tiesā, ir bijis nosūtāms uz citu valsti nolūkā to izmantot [izsniegt vai paziņot] saskaņā ar šīs Konvencijas noteikumiem, un atbildētājs nav ieradies, tiesas lēmums nav jāpasludina [tiesvedība ir jāaptur], pirms nav noskaidrots, ka:
a) dokuments tika izmantots [izsniegts vai paziņots] saskaņā ar dokumenta saņēmējvalsts nacionālo likumdošanu par [šajā valstī sastādītu] dokumentu izmantošanu [izsniegšanu vai paziņošanu] attiecībā uz personām, kas atrodas šīs valsts teritorijā,
b) dokuments faktiski tika nodots atbildētājam vai nosūtīts uz tā dzīvesvietu kādā citā veidā, kas paredzēts šajā Konvencijā,
un ka katrā no šiem gadījumiem dokumentu izmantošana [izsniegšana] vai paziņošana tika veikta laikā, kas ir bijis pietiekams, lai dotu atbildētājam iespēju aizstāvībai.
Katrai Līgumslēdzējai valstij ir tiesības paziņot, ka tiesnesis, neskatoties uz šī panta 1. punkta noteikumiem, var pasludināt spriedumu, pat ja nav saņemta izmantošanas [izsniegšanas vai paziņošanas] apliecība vai dokuments nav nodots, ja ir ievēroti šādi noteikumi:
a) dokuments tika nosūtīts, izmantojot vienu no šajā Konvencijā paredzētiem veidiem,
b) no dokumenta nosūtīšanas datuma ir notecējis termiņš, ko tiesnesis atzīst par atbilstošu konkrētajā lietā, bet šis termiņš nevar būt mazāks par sešiem mēnešiem,
c) nekāda apliecība nav saņemta, kaut arī tikuši izmantoti visi iespējamie līdzekļi, lai to saņemtu ar kompetentu institūciju starpniecību, kam lūgums adresēts.
Tomēr, neskatoties uz iepriekšējā punkta noteikumiem, nepieciešamības gadījumā tiesnesis var prasīt, lai tiktu veikti pagaidu vai drošības pasākumi.”
11. Papildus tam gadījumos, kad pavēste vai līdzvērtīgs dokuments, lai ierastos tiesā, ir jānosūta uz citu valsti, 16. pants nosaka, ka līgumslēdzējām valstīm ir jāveic grozījumi tiesību normās, kuras regulē termiņus apelācijas iesniegšanai vai tiesas sprieduma atcelšanai attiecībā uz atbildētāju, kas par tiesvedību uzzinājis pēc sprieduma pieņemšanas.
C – Valsts tiesības
12. Saskaņā ar Francijas tiesību aktiem dokumentus personām, kuru domicils ir ārvalstīs, nosūta Francijas parquet
(prokuratūras departaments) oficiālā veidā, ko sauc par signification
(Jaunā Civilprocesa kodeksa 683. un 684. pants), lai gan arī citi starptautiskos līgumos noteiktie nosūtīšanas veidi ir iespējami.
13. Signification
veic tiesu izpildītājs, nododot divas dokumenta kopijas Francijas prokuroram, kurš vīzē dokumenta oriģinālu, bet tā norakstus nodod Tieslietu ministrijai nosūtīšanai (685. pants). Tiesu izpildītājam tajā pašā dienā vai vēlākais nākamajā darba dienā adresātam ar ierakstītu vēstuli un saņemšanas apliecinājuma pieprasījumu jānosūta dokumenta apliecināts noraksts (686. pants). Šo izsniegšanas veidu sauc par remise au parquet, kas veido tā saukto signification interne fictive
(nosacīta iekšēja izsniegšana), jo izsniegšana tiek uzskatīta par pabeigtu, kad tiesu izpildītājs ir nodevis dokumenta norakstus Francijas prokuroram neatkarīgi no tā, vai adresāts ārvalstīs ir tos saņēmis (7) .
III – Fakti
14. Ar 2000. gada 8. septembra spriedumu Amjēnas Apelācijas tiesa [ Cour d’appel d’Amiens ] piesprieda Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co., kas reģistrēta Minhenē (Vācijā) (turpmāk tekstā – “ Rockinger ”), izmaksāt Scania Finance France, kas reģistrēta Anžē [Angers] (Francijā) (turpmāk tekstā – “ Scania ”), naudas summu FRF 615 566,72 apmērā. Pēc Scania
pieprasījuma Landgericht München
(Minhenes Apgabaltiesa) veica šī sprieduma exequatur
(atzīšanu), par ko 2002. gada 15. aprīlī atbilstošā veidā tika paziņots Rockinger .
15. 2002. gada maijā Rockinger
iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht München
par atzīšanas atcelšanu, pamatojoties uz to, ka tiesas pavēste saskaņā ar Francijā esošo kārtību netika tai pienācīgi izsniegta vai paziņota noteiktajā kārtībā, kā rezultātā spriedums tika taisīts bez Rockinger
klātbūtnes. Izsniegšana tika veikta, izmantojot Francijā pastāvošo nosūtīšanas veidu remise au parquet, kas aprakstīts šo secinājumu 13. punktā. Lai arī Vācijas tiesu ierēdņi bija nodevuši tiesas pavēsti Rockinger, tā atteicās pieņemt dokumentu, pamatojoties uz to, ka tas nebija iztulkots vācu valodā. Rockinger
vēlāk saņēma tiesas pavēsti pa pastu, arī bez tulkojuma.
16. Oberlandesgericht München
nolēma uzdot Eiropas Kopienu Tiesai divus jautājumus, iesniedzot 2003. gada 31. oktobra lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Pirmkārt, vai Briseles Konvencijas 27. panta 2. punkts un šīs konvencijas Protokola IV panta pirmā daļa ir interpretējami tā, ka tiesas dokumenti var tikt izsniegti atbildētājam, kura domicils ir Līgumslēdzējā valstī, kura nav tiesas valsts, vienīgi saskaņā ar konvencijām vai līgumiem, kas noslēgti starp Līgumslēdzējām valstīm? Otrkārt, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, vai EKL 12. pants ir interpretējams tā, ka Kopienas tiesības iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā Francijas tiesību normas, kas paredz remise au parquet ?
17. Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 23. pantu rakstveida apsvērumus šajā tiesvedībā iesniedza Scania, Rockinger, Vācijas, Francijas un Austrijas valdības, kā arī Komisija.
IV – Vērtējums
A – Pieņemamība
18. Rockinger
norāda, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā nav lietderīgs un nolēmums nav nepieciešams vairāku iemeslu dēļ. Jo īpaši tā uzsver, ka Francijas tiesību akti nepieļauj Francijas Civilprocesa kodeksa 683. pantā paredzēto izsniegšanas veidu, no vienas puses, un Hāgas Konvencijā paredzēto veidu, no otras puses, līdzāspastāvēšanu. Rockinger
uzskata, ka Francijas tiesību akti nosaka prioritāti Hāgas Konvencijā paredzētajiem veidiem. Saskaņā ar prasītājas viedokli, prasītājs galvenajā tiesvedībā nerīkojās atbilstoši Hāgas Konvencijas tiesību normām par izsniegšanu un paziņošanu un uz šī pamata vien Vācijas tiesai būtu bijis jānoraida sprieduma izpildes lūgums.
19. Mani šie argumenti nepārliecina. Ir vispārēji atzīts, ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesa neizvērtē galvenās tiesvedības faktus vai iemeslus valsts tiesas lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu (8) . Valsts tiesību aktu piemērošana ir valsts tiesas kompetencē. No tā izriet, ka prasība ir jāatzīst par pieņemamu.
B – Par pirmo jautājumu
20. Ar savu pirmo jautājumu Oberlandesgericht
jautā, vai Briseles Konvencijas 27. panta 2. punkts un tās Protokola IV panta pirmā daļa nosaka, ka tiesas dokumenti var tikt izsniegti atbildētājam, kura domicils ārvalstī, vienīgi saskaņā ar konvencijām vai līgumiem, kas noslēgti starp Līgumslēdzējām valstīm?
21. Kā norādīts iepriekš, 27. panta 2. punkts nosaka, ka spriedums citā Līgumslēdzējā valstī nav atzīstams, ja spriedums pieņemts bez atbildētāja klātbūtnes, ja atbildētājam nav “noteiktā kārtībā” un pietiekami laicīgi izsniegts vai paziņots dokuments, ar kuru ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments, lai dotu tam iespēju sagatavoties aizstāvībai. Šis jautājums attiecas uz jēdziena “noteiktā kārtībā” pareizu interpretāciju saskaņā ar šo tiesību normu, kā tas norādīts konvencijas protokola IV pantā.
22. Saistībā ar prejudiciālo jautājumu jānorāda, ka ne Regula Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (9), ne Regula Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs (10) šajā lietā nav piemērojamas, jo attiecīgie galvenās tiesvedības fakti bija iestājušies pirms šo regulu stāšanās spēkā.
23. Atbildot uz Oberlandesgericht
pirmo jautājumu, vispirms būtu jāanalizē šajos pantos izmantotais formulējums. Tā kā 27. panta 2. punktā nav iekļauta jēdziena “noteiktā kārtībā” definīcija, konvencijas Protokola IV panta pirmās daļas formulējums nepārprotami ir svarīgs attiecībā uz šo jautājumu: “[..] dokumenti [..] nosūtāmi starp Līgumslēdzējām valstīm noslēgtajās konvencijās vai līgumos paredzētajā veidā [..]” (11) . Interpretējot to gramatiski, tas liek domāt, ka uz iesniedzējtiesas pirmo jautājumu būtu jāatbild apstiprinoši. Lasot šo normu, šķiet grūti atrast veidu, kā to varētu interpretēt tādējādi, lai būtu pieļaujami citi dokumentu izsniegšanas vai paziņošanas veidi uz ārvalstīm bez tiem, kas paredzēti starp Līgumslēdzējām valstīm noslēgtajās konvencijās vai līgumos.
24. Turklāt šī pieeja, manuprāt, atbilst konvencijas vispārējai sistēmai un saskan ar tās autoru pamatmērķiem.
25. 27. panta 2. punkta mērķis nepārprotami ir nodrošināt aizstāvības tiesības, nosakot, ka spriedumu aizmuguriski var pieņemt tikai tad, ja atbildētājam ir bijusi iespēja sevi aizstāvēt valstī, kurā pieņemts šis spriedums. Kā tāds tas ir būtisks izņēmums no Briseles Konvencijas III sadaļas vispārējās būtības, kuru var raksturot ar vārdiem no Ženāra [ Jenard ] ziņojuma “cik vien iespējams mēģina veicināt spriedumu brīvu apriti” (12) . Spriedumā lietā Klomps
Tiesa nosprieda, ka Briseles Konvencijas 27. panta 2. punkta “mērķis ir nodrošināt, lai spriedums atbilstoši konvencijas normām netiktu atzīts un izpildīts, ja atbildētājs nav varējis nodrošināt sev aizstāvību tiesā, kurā lieta izskatīta pēc būtības” (13) .
26. Lai nodrošinātu šīs aizstāvības tiesības, tiesai, kurā lietu izskata pēc būtības, ir jāpārliecinās, ka izpildīti divi nosacījumi: pirmkārt, ka atbildētājam ir paziņots “noteiktajā kārtībā” un, otrkārt, ka izsniegšana vai paziņošana ir notikusi pietiekami laicīgi, lai atbildētājs varētu veikt savu aizstāvību. (14) Kā norādīts iepriekš, šī lieta attiecas uz pirmā nosacījuma pareizu interpretāciju.
27. Attiecībā uz spriedumu atzīšanu 27. panta 2. punkts ietver normu, kas ir līdzvērtīga tiesību normai konvencijas II daļā par jurisdikciju, proti, 20. pantam. Šim pantam ir līdzīgs mērķis kā 27. panta 2. punktam, tas ir “garantēt, ka gadījumos, kad nav nodrošināta atbildētāja klātbūtne, tiesai, kas pieņem spriedumu, ir attiecīga kompetence, kā arī piešķirt atbildētājam maksimālās garantijas sākotnējā tiesvedībā” (15) . Attiecībā uz lietām, kurās dokuments, ar kuru ierosināta lieta, vai par to paziņojošais dokuments ir jānosūta uz ārvalstīm, līdzsvars starp šo mērķi un spriedumu brīvu apriti ir iekļauts 20. panta 3. punktā, kurš ietver iepriekš izklāstīto Hāgas Konvencijas 15. pantā noteikto pārbaudi.
28. Loģisko pamatojumu šo garantiju pastāvēšanai gan atzīšanas stadijā, no vienas puses, gan izpildes stadijā, no otras puses, Tiesa ir apstiprinājusi spriedumā lietā Lancray / Peters
un Sickert . Tiesa uzsvēra, ka Briseles Konvencijā nav mēģināts sniegt visaptverošu jēdziena “noteiktajā kārtībā” definīciju, bet ir noteikts, ka šī jēdziena piemērošana ir jānosaka ar tiesību aktiem, kurus piemēro sākotnējās tiesvedības valsts tiesa, tostarp attiecīgajām starptautiskajām konvencijām:
“Lai arī tās nemēģina saskaņot dažādas dalībvalstīs spēkā esošās sistēmas attiecībā uz tiesas dokumentu izsniegšanu vai paziņošanu uz ārvalstīm, Briseles Konvencijas tiesību normu mērķis ir nodrošināt, ka tiek aizsargātas atbildētāja tiesības uz pilnvērtīgu aizstāvību. Šī mērķa sasniegšanai gan tiesai valstī, kurā tiek pieņemts spriedums, gan tiesai tajā valstī, kurā spriedums tiek izpildīts, ir piešķirta kompetence noteikt, vai dokuments, ar kuru iesākta lieta, ir pienācīgi paziņots. Briseles Konvencija nenosaka, kurš tiesību akts ir piemērojams šim jautājumam. Tā kā tiesību normas, kuras regulē dokumenta, ar kuru ierosināta lieta, paziņošanu, veido daļu no procesa tiesā tajā valstī, kurā tiek pieņemts spriedums, uz jautājumu, vai paziņošana ir veikta noteiktajā kārtībā, var atbildēt tikai atsaucoties uz tiesību aktiem, ko piemērojusi tiesa, tai skaitā uz jebkurām attiecīgajām starptautiskajām konvencijām” (16) .
29. Briseles Konvencijas protokola IV pants paredz ierobežojumus principam, ka jautājums par “paziņošanu noteiktajā kārtībā” ir jāizskata saskaņā ar tiesvedības valsts tiesību aktiem, jo tajā ir iekļauta daļēja norāde uz atbilstošiem nosūtīšanas veidiem gadījumos, ja tiesas un ārpustiesas dokumenti ir jāizsniedz vai jāpaziņo personai citā līgumslēdzējā dalībvalstī. Šis pants nosaka divus šādus nosūtīšanas veidus: pirmkārt, kā apskatīts iepriekš, starp Līgumslēdzējām valstīm noslēgtajās konvencijās vai līgumos paredzētajā veidā (IV panta pirmā daļa) un, otrkārt, ja valsts, kurā šādi dokumenti nosūtāmi, neiebilst, šādus dokumentus var nosūtīt tās valsts, kurā dokumenti sastādīti, attiecīgie ierēdņi tieši valsts, kurā atrodas adresāts, attiecīgajam ierēdnim (IV panta otrā daļa). Vārdi “var arī” IV panta otrajā daļā skaidri norāda, ka šie divi nosūtīšanas veidi ir izsmeļoši.
30. Uzskatu, ka, ja IV panta tekstu uztvertu kā neizsmeļošu, t.i., ja uzskatītu, ka tas pieļauj citus tajā neminētus izsniegšanas vai paziņošanas veidus, tiktu apšaubīta IV panta sistēma un iedarbība (17) .
31. Jāpiebilst, ka tas nenozīmē, ka Briseles Konvencijas protokola IV pants pieļauj tikai tos izsniegšanas vai paziņošanas veidus, kas skaidri un detalizēti paredzēti starp Briseles Konvencijas Līgumslēdzējām valstīm noslēgtajās konvencijās vai līgumos. Manuprāt, ir skaidrs, ka pants pieļauj jebkurus veidus, kas paredzēti šādās konvencijās vai līgumos, pat ja šī veida mehānisms nav skaidri un detalizēti noteikts (18) . Tas, piemēram, paplašina iespējas piemērot “alternatīvus” izsniegšanas vai paziņošanas veidus, kurus atļauj Hāgas Konvencijas 8.–10. pants.
32. Oberlandesgericht
kompetencē ir izvērtēt, vai abas konvencijas Protokola IV pantā minētās iespējas ir piemērojamas šajā lietā. Proti, Tiesai nav jāizvērtē, vai Francijas izsniegšanas veids remise au parquet
atbilst Hāgas Konvencijas prasībām, vai kādas citas konvencijas prasībām, kura varētu būt piemērojama. Tiesas kompetenci šajā sakarā tieši ierobežo Protokols par Briseles Konvencijas interpretāciju, paredzot, ka tās kompetencē ir tikai interpretēt pašu Konvenciju, Konvencijai pievienoto Protokolu un Protokolu par Konvencijas interpretāciju. (19) .
33. Tādējādi, uz pirmo jautājumu sniedzama atbilde, ka Briseles Konvencijas 27. panta 2. punkts un tās protokola IV pants nosaka, ka tiesas un ārpustiesas dokumenti, kas sastādīti vienas līgumslēdzējas valsts teritorijā, un kas jāizsniedz atbildētājam, kura domicils atrodas citas līgumslēdzējas valsts teritorijā, ir jānosūta 1) starp šīs konvencijas līgumslēdzējām valstīm noslēgtajās konvencijās vai līgumos paredzētajā veidā saskaņā ar konvencijas Protokola IV panta pirmo daļu, vai, 2) ja valsts, kurā šādi dokumenti nosūtāmi, neiebilst, šādus dokumentus var nosūtīt tās valsts, kurā dokumenti sastādīti, attiecīgie ierēdņi tieši valsts, kurā atrodas adresāts, attiecīgajam ierēdnim saskaņā ar konvencijas Protokola IV panta otro daļu.
C – Par otro jautājumu
34. Ar otro jautājumu Oberlandesgericht
jautā, vai, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, EKL 12. pants ir interpretējams tādējādi, ka Kopienas tiesību normas iestājas pret tādām valsts tiesību normām kā Francijas remise au parquet
sistēma?
35. Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, uz šo jautājumu nav nepieciešams
atbildēt. Tomēr ir jāatzīmē, ka jebkurai civilajai vai komerciālajai tiesvedībai, kurā iesaistīti lietas dalībnieki, kuru domicili ir dažādās jurisdikcijās, ir raksturīgi radīt iespējamas vispārējas nesaskaņas starp prasītāja un atbildētāja interesēm, piemēram, katrs [no lietas dalībniekiem] ir ieinteresēts, lai tiesvedība notiktu tā jurisdikcijas teritorijā. Briseles Konvencijas tiesību normas pēc savas būtības cenšas sasniegt līdzsvaru starp šīm interesēm. Gadījumos, kad attiecīgās konvencijas tiesību normas skaidri nosaka līdzsvaru, ko paredzējuši tās autori – kā tas ir šajā tiesvedībā –, ja, tiklīdz šī līdzsvara ievērošanai attiecībā uz vienu lietas dalībnieku kādā lietā būtu negatīvas sekas, tiesību norma netiktu piemērota, tas apdraudētu tiesību normas mērķi un pašas konvencijas mērķi nodrošināt vienveidību un tiesisko drošību (20) .
V – Secinājumi
36. Tādējādi es uzskatu, ka Tiesai uz Oberlandesgericht
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
Briseles Konvencijas 27. panta 2. punkts un tās protokola IV pants nosaka, ka tiesas un ārpustiesas dokumenti, kas sastādīti vienas līgumslēdzējas valsts teritorijā, un kas jāizsniedz atbildētājam, kura domicils atrodas citas līgumslēdzējas valsts teritorijā, ir jānosūta:
– starp šīs konvencijas līgumslēdzējām valstīm noslēgtajās konvencijās vai līgumos paredzētajā veidā saskaņā ar Konvencijas Protokola IV panta pirmo daļu; vai,
– ja valsts, kurā šādi dokumenti nosūtāmi, neiebilst, šādus dokumentus var nosūtīt tās valsts, kurā dokumenti sastādīti, attiecīgie ierēdņi tieši valsts, kurā atrodas adresāts, attiecīgajam ierēdnim saskaņā ar konvencijas Protokola IV panta otro daļu.
(1) .
(2)  –	OV 1998, C 27, 1. lpp.
(3)  –	Cmnd 3986; TS 50 (1969).
(4)  –	Hāgas konvencijas 1. panta pirmā daļa.
(5)  –	Hāgas Konvencijas 8.–10. pants.
(6)  –	Ratificējot konvenciju, Vācijas valdība paziņoja, ka 10. pantā minētos nosūtīšanas veidus nav iespējams izmantot Vācijā, proti, tiesas dokumentu nosūtīšanu pa pastu tieši personām ārvalstīs; tiesas ierēdņu, ierēdņu vai citu valsts amatpersonu, kas ir kompetentas valstī, kurā dokuments ir sastādīts, tiesas dokumentu nosūtīšanu tieši ar tiesas ierēdņu, ierēdņu vai citu dokumentu saņēmējvalsts kompetentu amatpersonu starpniecību; jebkuras procesā ieinteresētās personas tiesas dokumentu nosūtīšanu tieši ar tiesas ierēdņu vai citu saņēmējvalsts kompetentu amatpersonu starpniecību.
(7)  –	Komisija savos apsvērumos ir norādījusi, ka izsniegšana, izmantojot “ remise au parquet ”, ir paredzēta arī Beļģijas, Nīderlandes un Luksemburgas tiesību aktos.
(8)  –	Skat., piemēram, 1976. gada 15. decembra spriedumu lietā 35/76 Simmenthal SpA
( Recueil, 1871. lpp.).
(9)  –	OV 2001, L 12, 1. lpp.
(10)  –	OV 2000, L 160, 37. lpp.
(11)  –	Uzsvērums mans. Skat. arī šī panta redakciju dāņu, franču un angļu valodās (“De gerechtelijke en buitengerechterlijke stukken, opgemaakt op het grondgebied van een verdragsluitende staat, die medegedeeld of betekend moeten worden aan personen die zich op het grondgebied van een andere verdragsluitende staat bevinden, worden toegezonden op de wijze al is bepaald in tussen de verdragsluitende staten gesloten verdragen of overeenkomsten”; “Les actes judiciaires et extrajudiciaires dressés sur le territoire d’un État contractant et qui doivent être notifiés ou signifiés à des personnes se trouvant sur le territoire d’un autre État contractant sont transmis selon les modes prévus par les conventions ou accords conclus entre les États contractants”; “Judicial and extrajudicial documents drawn up in one Contracting State which have to be served on persons in another Contracting State shall be transmitted in accordance with the procedures laid down in the conventions and agreements concluded between the Contracting States”).
(12)  –	Ziņojums par 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un tiesas spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (turpmāk tekstā – “Ženāra ziņojums”) (OV 1979, C 59, 42. lpp.).
(13)  –	1981. gada 16. jūnija spriedums lietā 166/80 Klomps
( Recueil, 1593. lpp., 9. punkts).
(14)  –	Spriedums lietā Klomps, minēts 13. zemsvītras piezīmē, 15. punkts.
(15)  –	Ženāra ziņojums, minēts 12. zemsvītras piezīmē, 39. lpp.
(16)  – 1990. gada 3. jūlija spriedums lietā C‑305/88 Lancray
( Recueil, I‑2725. lpp., 28. un 29. punkts). Skat. arī 1982. gada 15. jūlija spriedumu lietā 228/81 Pendy Plastic ( Recueil, 2723. lpp., 13. punkts).
(17)  –	Skat. arī Philips pret Symes
(2002, 1 WLR 853), Anglijas tiesas spriedumu, kurā noteikts, ka izsniegšana vai paziņošana jāveic saskaņā ar IV pantā noteikto kārtību, ja prasītājs paļaujas uz tiesas dokumentu paziņošanu no vienas līgumslēdzējas valsts atbildētājam citā līgumslēdzējā valstī.
(18)  –	Skat. arī Thierry Noirhomme
pret David Walklater
(1992,1 Lloyd’s Rep ), Anglijas tiesas spriedumu, kurā noteikts, ka ar IV pantu ir atļauti ne tikai konvencijās par dokumentu nosūtīšanu aprakstītie nosūtīšanas veidi uz ārvalstīm, bet arī tādi, kas tajās tikai minēti.
(19)  –	Protokols par Eiropas Kopienu Tiesas sniegto interpretāciju 1968. gada Konvencijai (konsolidētais teksts) (OV 1998, C 27, 28. lpp.).
(20)  –	Skat., piemēram, 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C‑432/93 SISRO
( Recueil, I‑2269. lpp.).