62018CC0551
ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES
[ELEANOR SHARPSTON] secinājumi,
sniegti 2018. gada 8. novembrī (
1
)
Lieta C‑551/18 PPU
IK
(Hof van Cassatie (Kasācijas tiesa, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2002/584/TI – Eiropas apcietināšanas orderis – Saturs – 8. panta 1. punkta f) apakšpunkts – Eiropas apcietināšanas orderis, kurā nav minēts papildsods, kas piespriests pieprasītajai personai – Nodošana saskaņā ar šādu orderi – Sekas
1.
Jaunie tiesību studenti Eiropā bieži vien tiek iepazīstināti ar krimināltiesībām, izmantojot latīņu teicienu: nullum crimen nulla poena sine lege scripta, praevia, certa et stricta. Tas ir skaidrs nosacījums un tiesību pamatprincips – noziedzīgu nodarījumu un sodu tiesiskuma princips. Tikai vēlāk, būdami tiesību studenti, praktiķi, advokāti, pasniedzēji vai pat ģenerāladvokāti Eiropas Savienības Tiesā, viņi atklāj bezgalīgās nianses, ko var ietvert šie latīņu izteiciena vārdi. Tādi jēdzieni kā poena vienmēr mudina uz interpretāciju.
2.
Šajā lietā runa ir par “papildsodu”, kas izpaužas kā notiesātās personas nodošana Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā uz desmit gadiem pēc tūlītējā trīs gadu brīvības atņemšanas pamatsoda termiņa beigām. Vai šis papildsods ir viens no elementiem, kas jānorāda Eiropas apcietināšanas orderī saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (
2
) 8. pantu, un, ja tā ir, kādas ir šādas norādes neesamības sekas?
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3.
Pamatlēmuma 1. pantā “Eiropas apcietināšanas ordera definīcija un pienākums to izpildīt” ir paredzēts:
“1.   Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli.
2.   Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem.
3.   Šis pamatlēmums groza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti [LES] 6. pantā.”
4.
Saskaņā ar Pamatlēmuma 2. panta 1. punktu Eiropas apcietināšanas orderi “var izsniegt par darbībām, par kurām izsniegšanas dalībvalsts tiesībās paredzēts brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis, kura maksimālais ilgums ir vismaz 12 mēneši, vai par jau piespriestu sodu vai jau piemērotu drošības līdzekli, kuru ilgums ir vismaz četri mēneši”.
5.
3. pantā ir uzskaitīti Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildīšanas pamati, savukārt 4. pantā ir minēti Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildīšanas pamati (
3
).
6.
Pamatlēmuma 4.a pantā ir ietverti detalizēti noteikumi gadījumiem, kad Eiropas apcietināšanas orderi var atteikties izpildīt, ja ieinteresētā persona nav personīgi ieradusies tiesā, kurā pieņemts šis lēmums (
4
).
7.
Pamatlēmuma 6. panta 1. un 2. punktā “izsniegšanas tiesu iestāde” ir definēta kā “izsniegšanas dalībvalsts tiesu iestāde, kas ir kompetenta izsniegt Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz šīs valsts tiesību aktiem” un “izpildes tiesu iestāde” – kā “izpildes dalībvalsts tiesu iestāde, kas ir kompetenta izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz šīs valsts tiesību aktiem”.
8.
Pamatlēmuma 8. panta “Eiropas apcietināšanas ordera saturs un forma” 1. punktā ir noteikts:
“Eiropas apcietināšanas orderis ietver šādu informāciju, kas izkārtota formā, kas norādīta pielikumā:
a)
pieprasītās personas identitāte un nacionālā piederība;
b)
izsniegšanas tiesu iestādes nosaukums, adrese, telefona un faksa numurs un e-pasta adrese;
c)
pierādījums tam, ka pastāv izpildāms spriedums, lēmums par apcietinājuma piemērošanu vai jebkurš cits izpildāms tiesas nolēmums ar tādu pašu spēku, kas ietilpst 1. un 2. panta piemērošanas jomā;
d)
nodarījuma veids un juridiskā kvalifikācija, jo īpaši attiecībā uz 2. pantu;
e)
to apstākļu apraksts, kādos tika veikts nodarījums, ieskaitot laiku, vietu un pieprasītās personas līdzdalības veidu nodarījumā;
f)
piespriestais sods, ja spriedums ir galīgs, vai sodu robežas, ko par nodarījumu paredz izsniegšanas dalībvalsts tiesības;
g)
ja iespējams, citas nodarījuma sekas.”
9.
Saskaņā ar Pamatlēmuma 11. panta 1. punktu, kad pieprasīto personu apcietina, kompetentā izpildes tiesu iestāde saskaņā ar savas valsts tiesībām to informē “par Eiropas apcietināšanas orderi un par tā saturu, un arī par iespēju piekrist nodošanai izsniegšanas tiesu iestādei”.
10.
Pamatlēmuma 13. pants attiecas uz pieprasītās personas piekrišanu nodošanai:
“1.   Ja apcietinātā persona norāda, ka tā piekrīt nodošanai, šo piekrišanu un attiecīgā gadījumā noteiktu atteikšanos no tiesībām, ko paredz “specialitātes princips”, kas minēts 27. panta 2. punktā, dod izpildes tiesu iestādē saskaņā ar izpildes dalībvalsts iekšējām tiesībām.
2.   Katra dalībvalsts pieņem pasākumus, lai nodrošinātu to, ka 1. punktā minēto piekrišanu un attiecīgā gadījumā atteikšanos konstatē tādā veidā, kas liecina par to, ka attiecīgā persona tos ir izteikusi brīvprātīgi un pilnībā apzinoties sekas. Šajā sakarā pieprasītajai personai ir tiesības uz juridiska padomdevēja palīdzību.
3.   Piekrišanu un attiecīgā gadījumā atteikšanos, kas minēta 1. punktā, reģistrē protokolā saskaņā ar procedūru, kas paredzēta izpildes dalībvalsts tiesību aktos.
4.   Piekrišanu principā nevar atsaukt. [..]”
11.
Saskaņā ar Pamatlēmuma 14. pantu, “ja apcietinātā persona nepiekrīt tās nodošanai, kā paredzēts 13. pantā, viņai ir tiesības, ka to uzklausa izpildes tiesu iestāde saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām”.
12.
Pamatlēmuma 15. pants attiecas uz lēmumu par nodošanu:
“1.   Izpildes tiesu iestāde termiņos un saskaņā ar šajā pamatlēmumā noteiktajiem nosacījumiem pieņem lēmumu par to, vai persona ir jānodod.
2.   Ja izpildes tiesu iestāde uzskata, ka informācija, ko paziņojusi izsniegšanas dalībvalsts, ir nepietiekama, lai ļautu pieņemt lēmumu par nodošanu, tā lūdz, lai steidzami piegādā vajadzīgo papildu informāciju, konkrēti to, kas attiecas uz 3. līdz 5. pantu un 8. pantu, un tā var noteikt termiņu tās saņemšanai, ņemot vērā to, ka ir vajadzīgs ievērot termiņus, kas noteikti 17. pantā.
3.   Izsniegšanas tiesu iestāde var ikvienā brīdī pārsūtīt ikvienu papildu derīgu informāciju izpildes tiesu iestādei.”
13.
Pamatlēmuma 17. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Eiropas apcietināšanas orderi “izskata un izpilda steidzamības kārtā”. Saskaņā ar šī panta 2. un 3. punktu, kad pieprasītā persona piekrīt tās nodošanai, galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi ir jāpieņem 10 dienu laikā pēc piekrišanas sniegšanas, savukārt pārējos gadījumos galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi ir jāpieņem 60 dienu laikā pēc pieprasītās personas apcietināšanas. Šī panta 6. punktā ir paredzēts, ka ikviena atteikšanās izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi ir jāpamato.
14.
Pamatlēmuma 19. pants attiecas uz pieprasītās personas uzklausīšanu, ja tā nepiekrīt nodošanai:
“1.   Pieprasīto personu uzklausa tiesu iestāde, piedaloties vienai citai personai, kuru izraugās saskaņā pieprasītājas tiesas dalībvalsts tiesībām.
2.   Pieprasīto personu noklausās saskaņā ar izpildu dalībvalsts tiesībām un saskaņā ar nosacījumiem, ko nosaka, izsniegšanas un izpildes iestādēm savstarpēji vienojoties.
3.   Kompetentā izpildes iestāde var uzdot citai savas dalībvalsts tiesu iestādei piedalīties pieprasītās personas uzklausīšanā, lai nodrošinātu šā panta un izklāstīto nosacījumu pienācīgu piemērošanu.”
15.
Pamatlēmuma 27. pants “Iespējamā kriminālvajāšana par citiem nodarījumiem” ir formulēts šādi:
“1.   Katra dalībvalsts var paziņot Padomes ģenerālsekretariātam, ka tās [tā] attiecībās ar citām dalībvalstīm, kas veikušas tādu pašu paziņojumu, uzskata, ka ir dota piekrišana personas kriminālvajāšanai, notiesāšanai vai apcietināšanai brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa izpildei par nodarījumu, kas izdarīts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota, ja vien īpašā gadījumā izpildes tiesu iestāde neparedz citādi tās lēmumā par nodošanu.
2.   Izņemot gadījumus, kas paredzēti 1. un 3. punktā, nevar veikt nodotās personas kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību par nodarījumu, kas veikts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota.
[..]”
16.
Saskaņā ar Pamatlēmuma 31. panta 1. punktu ar šo pamatlēmumu tiek aizstātas attiecīgās normas vairākās konvencijās, ko attiecībā uz izdošanu piemēro attiecībās starp dalībvalstīm, it īpaši Eiropas Konvencijā par izdošanu (
5
) un Konvencijā par izdošanu starp Eiropas Savienības dalībvalstīm (
6
).
17.
Eiropas apcietināšanas ordera veidlapā, kas atrodas Pamatlēmuma pielikumā, ir ietverta c) aile “Norādes par soda ilgumu”, kuras 1. un 2. punkts attiecīgi ir “Brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa maksimālais ilgums, ko var piespriest par nodarījumu (nodarījumiem)” un “Piespriestā brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa ilgums”.
18.
Eiropas apcietināšanas ordera veidlapas f) ailē ir “Citi lietā būtiski apstākļi”, un tajā ir norādīts, ka minētā informācija ir fakultatīva.
Beļģijas tiesības
19.
Saskaņā ar Beļģijas code pénal [Kriminālkodeksa] 34.bis pantu nodošana Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā ir papildsods, kas ir jāpiespriež vai ko var piespriest likumā paredzētos gadījumos sabiedrības aizsardzības nolūkā attiecībā uz personām, kas veikušas smagus noziegumus attiecībā uz personu neaizskaramību. Tā izpilde ir reglamentēta 2006. gada 17. maijaloi relative au statut juridique externe des personnes condamnées à une peine privative de liberté et aux droits reconnus à la victime dans le cadre des modalités d’exécution de la peine [Likuma par personu, kam piespriests brīvības atņemšanas sods, ārējo juridisko statusu un par cietušā tiesībām saistībā ar soda izpildes kārtību] (turpmāk tekstā – “2006. gada 17. maija likums”) 95/2.–95/30. pantā.
20.
Saskaņā ar 2006. gada 17. maija likuma 95/2. pantu nodošana Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā sākas brīdī, kad beidzas pamatsods. Kriminālsodu izpildes tiesa pirms pamatsoda termiņa beigām izlemj vai nu par Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā nodotā notiesātā brīvības atņemšanu, vai atbrīvošanu ar uzraudzību. Pēdējam minētajam tiek piemērota brīvības atņemšana, ja attiecībā uz viņu pastāv risks, ka viņš veiks smagus noziegumus attiecībā pret trešo personu fizisko neaizskaramību, un ja to nav iespējams novērst, piemērojot īpašus nosacījumus, kad notiek atbrīvošana ar uzraudzību. Tiesas sēdē Beļģijas valdība apstiprināja, ka papildu brīvības atņemšana nav automātiska, bet gan ir atkarīga no notiesātās personas individuālā gadījuma pārbaudes.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
21.
Hof van beroep te Antwerpen (Antverpenes apelācijas tiesa, Beļģija) 2013. gada 1. februārī uz sacīkstes principu balstītā tiesvedībā pasludinātajā spriedumā IK, Beļģijas pilsonim, tika piespriests trīs gadu brīvības atņemšanas pamatsods par seksuāla rakstura darbībām, nelietojot vardarbību vai draudus, pret nepilngadīgo, kas jaunāks par sešpadsmit gadiem (turpmāk tekstā – “pamatsods”). Ar šo pašu spriedumu un par šo pašu noziedzīgo nodarījumu viņš turklāt uz desmit gadiem tika nodots Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā (Beļģija) (turpmāk tekstā – “papildsods”).
22.
Tā kā IK pēc sprieduma pasludināšanas aizbēga uz Nīderlandi, Beļģijas kompetentā tiesu iestāde 2014. gada 27. augustā attiecībā uz viņu izdeva Eiropas apcietināšanas orderi. Eiropas apcietināšanas orderī bija norādīts viņa vārds, minēts piespriestais pamatsods, noziedzīgo nodarījumu raksturs un juridiskā kvalifikācija, kā arī piemērojamās tiesību normas, un tajā bija iekļauts faktu izklāsts. Taču tajā nebija minēts papildsods, kas arī tika piespriests IK.
23.
Pēc IK apcietināšanas Nīderlandē rechtbank Amsterdam, internationale rechtshulpkamer (Amsterdamas tiesa, Starptautiskās tiesiskās palīdzības palāta, Nīderlande) ar 2016. gada 8. marta lēmumu atļāva nodot IK Beļģijas Karalistei nolūkā izpildīt brīvības atņemšanas sodu.
24.
Tad IK tika nodots Beļģijas iestādēm un ievietots apcietinājumā. Šis apcietinājums bija balstīts uz piespriesto pamatsodu, kura termiņš bija noteikts līdz 2018. gada 12. augustam, kā arī uz nodošanu Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā uz desmit gadiem.
25.
Pirms pamatsoda termiņa beigām procedūrā saistībā ar IK piespriesto papildsodu Vortelas [Wortel] (Beļģija) cietuma direktors un prokuratūra izdeva atzinumu, kurā ierosināja brīvības atņemšanu. 2018. gada 21. jūnijā un 19. jūlijā strafuitvoeringsrechtbank Antwerpen (Antverpenes Kriminālsodu izpildes tiesa, Beļģija) sarīkoja tiesas sēdes, lai pieņemtu lēmumu par papildsodu.
26.
Šajā procedūrā IK apgalvoja, ka Nīderlandes veiktā nodošana neattiecās uz papildsodu. Viņš uzskatīja, ka Kriminālsodu izpildes tiesa nevarēja piespriest brīvības atņemšanu, izpildot šo sodu, jo Eiropas apcietināšanas orderī, ko bija izdevušas Beļģijas iestādes, tas nebija minēts.
27.
Tad strafuitvoeringsrechtbank te Antwerpen (Antverpenes Kriminālsodu izpildes tiesa) pārraudzībā esošā kompetentā izdevējiestāde 2018. gada 2. jūlijā saskaņā ar Pamatlēmuma 27. pantu nosūtīja Nīderlandes iestādēm papildu piekrišanas pieprasījumu attiecībā uz nodošanas Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā sodu, kas bija piespriests IK. Nīderlandes iestādes neapmierināja šo lūgumu, jo uzskatīja, ka papildu piekrišanu var sniegt vienīgi, lai personu notiesātu vai vajātu par noziedzīgu nodarījumu, kas nav tas nodarījums, kas bijis pamatā šīs personas nodošanai, un nosprieda, ka šajā gadījumā tas tā neesot.
28.
Ar 2018. gada 31. jūlija spriedumu strafuitvoeringsrechtbank te Antwerpen (Antverpenes Kriminālsodu izpildes tiesa) noraidīja IK argumentus un nolēma paturēt viņu apcietinājumā. Izpildot šo lēmumu, IK tika paturēts apcietinājumā līdz brīdim, kad strafuitvoeringsrechtbank (Kriminālsodu izpildes tiesa) pieņems jaunu nolēmumu.
29.
2018. gada 3. augustā IK iesniedza kasācijas sūdzību par šo spriedumu Hof van cassatie (Kasācijas tiesa, Beļģija, turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”). Saskaņā ar vienīgo izvirzīto pamatu Beļģijas prokuratūras izdotajā Eiropas apcietināšanas orderī ir minēts vienīgi IK piespriestais brīvības atņemšanas sods. Tātad Beļģijas iestādes neesot izdevušas nevienu Eiropas apcietināšanas orderi attiecībā uz papildsodu, un līdz ar to Nīderlandes tiesas veiktā nodošana saskaņā ar Beļģijas iestāžu izdoto Eiropas apcietināšanas orderi uz to nevarot attiekties.
30.
Ņemot vērā IK izvirzīto pamatu, iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Pamatlēmuma] 8. panta 1. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pietiek ar to, ka Eiropas apcietināšanas orderī izsniegšanas tiesu iestāde min vienīgi izpildāmu brīvības atņemšanas sodu, kas ticis piespriests, bet nemin papildsodu, kas piespriests par to pašu noziedzīgo nodarījumu un ar to pašu tiesas nolēmumu, tādu kā nodošana Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā, kas paredz reālu brīvības atņemšanu tikai pēc [pamatsoda] izpildes, turklāt vienīgi pēc tieša lēmuma, ko šajā sakarā pieņēmusi Kriminālsodu izpildes tiesa?
2)
Apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā – vai [Pamatlēmuma] 8. panta 1. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izpildes tiesu iestādes dalībvalsts veiktas nodošanas saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi, kurā ir minēts vienīgi izpildāmais brīvības atņemšanas sods, kas ticis piespriests, nevis papildsods [..], kas piespriests par to pašu noziedzīgo nodarījumu un ar to pašu tiesas nolēmumu, sekas ir tādas, ka izsniegšanas tiesu iestādes dalībvalstī var tikt īstenota reāla brīvības atņemšana, izpildot šo papildsodu?
3)
Noliedzošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā – vai [Pamatlēmuma] 8. panta 1. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam, ka Eiropas apcietināšanas orderī izsniegšanas tiesu iestāde nav minējusi [..] papildsodu, kas ticis piespriests, sekas ir tādas, ka šis papildsods, attiecībā uz kuru var pieņemt, ka izpildes tiesu iestāde par to nezina, nevar būt pamats reālai brīvības atņemšanai izsniegšanas tiesu iestādes dalībvalstī?”
31.
Rakstveida apsvērumus iesniedza IK, Beļģijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija. Iepriekš minētie, kā arī Īrijas un Polijas valdības sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2018. gada 22. oktobrī.
Par steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedības piemērošanu
32.
Iesniedzējtiesa lūdza šai prejudiciālā nolēmuma tiesvedībai piemērot steidzamības procedūru, kas paredzēta Tiesas Reglamenta 107. pantā. Šī lūguma pamatojumam tā norāda, ka IK atrodas apcietinājumā Beļģijā un viņa paturēšana apcietinājumā ir tieši atkarīga no Tiesas atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem.
33.
Šajā ziņā, pirmkārt, jāsecina, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par tā Pamatlēmuma interpretāciju, uz kuru attiecas LESD trešās daļas V sadaļā par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu minētās jomas. Tādēļ šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu var piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma procedūru saskaņā ar Tiesas Reglamenta 107. panta 1. punktu.
34.
Otrkārt, attiecībā uz steidzamības kritēriju saskaņā ar Tiesas judikatūru ir jāņem vērā tas, ka personai, uz kuru attiecas pamatlieta, šobrīd ir atņemta brīvība un ka tās paturēšana ieslodzījumā ir atkarīga no pamatlietas atrisinājuma. Turklāt attiecīgās personas situācija ir jāvērtē tāda, kāda tā bijusi dienā, kad tika izskatīts lūgums piemērot prejudiciālajam nolēmumam steidzamības prejudiciālā nolēmuma procedūru (
7
).
35.
Šajā lietā, no vienas puses, nav strīda par to, ka minētajā dienā IK atradās apcietinājumā. No otras puses, viņa paturēšana apcietinājumā ir atkarīga no tā, kādas sekas ir papildsoda nenorādīšanai pamatlietā aplūkotajā Eiropas apcietināšanas orderī. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem viņam pašlaik piemērotais apcietināšanas līdzeklis ir sācies līdz ar pamatsoda beigām.
36.
Šādos apstākļos Tiesas pirmā palāta, pēc tiesneša referenta priekšlikuma un uzklausījusi ģenerāladvokātu, 2018. gada 10. septembrī nolēma apmierināt iesniedzējtiesas lūgumu par steidzamības prejudiciālā nolēmuma procedūras piemērošanu šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Analīze
Ievada apsvērumi
Par Pamatlēmuma piemērojamību, mērķiem un piemērošanas jomu
37.
Pamatlēmums iezīmē pāreju no pieprasīto personu izdošanas sistēmas, kuras pamatā ir valstu suverenitātes koncepcija, uz nodošanas sistēmu, kuras pamatā ir savstarpēja uzticība starp dalībvalstīm.
38.
Šis solis atbilst Tamperes Eiropadomes secinājumiem, saskaņā ar kuriem ir jāatceļ personu, kuras cenšas izbēgt no tiesas pēc galīga sprieduma pasludināšanas, formālā izdošanas procedūra starp dalībvalstīm un tā jāaizvieto ar vienkāršu šo personu nodošanu (
8
). Tas atbilst arī Savienībai nospraustajam mērķim kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu (
9
).
39.
Tādējādi tradicionālās sadarbības attiecības, kas pastāvēja starp dalībvalstīm līdz Pamatlēmuma pieņemšanai, atbilstoši jaunajai sistēmai tiek aizvietotas ar tiesas nolēmumu krimināllietās – gan procesuālo, gan galīgo – brīvu apriti (
10
). Šajā kontekstā nodošana tiek lūgta un piešķirta pārnacionālas integrācijas tiesiskās sistēmas iekšienē, kurā valstis daļēji atsakās no savas suverenitātes (
11
). Galvenie elementi, ar kuriem Pamatlēmums atšķiras no tiesību aktiem par izdošanu, ir valstspiederīgo nodošanas vispārināšana (
12
), daļēja abpusējas sodāmības atcelšana (
13
) un izpildes atteikuma pamatu uzskaitījums izsmeļošos sarakstos (
14
). Izmaiņas salīdzinājumā ar agrāko izdošanas sistēmu ir pasniegtas kā “radikālas” (
15
).
40.
Šo pāreju no izdošanas sistēmas uz nodošanas sistēmu daudzreiz uzsvērusi arī Tiesa – kopš pirmā sprieduma attiecībā uz Pamatlēmumu (
16
) līdz pat šai dienai (
17
).
41.
Eiropas apcietināšanas orderis tika izveidots kā sistēma, kuras mērķis ir aizstāt izdošanas procedūru, lai atvieglotu tādas pieprasītās personas nodošanu, kas atrodas dalībvalstī, kura nav ordera izsniegšanas dalībvalsts. Šī koncepcija ļoti skaidri izriet no Pamatlēmuma 1. panta 1. punktā sniegtās definīcijas, saskaņā ar kuru Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, kura mērķis ir pieprasītās personas apcietināšana dalībvalstī, kas nav ordera izsniegšanas dalībvalsts, nolūkā to nodot šai pēdējai.
42.
Šajā kontekstā Pamatlēmuma mērķi ir skaidri norādīti.
43.
No Pamatlēmuma 1. panta 1. un 2. punkta un 5. un 7. apsvēruma it īpaši izriet, ka tā mērķis ir, pamatojoties uz savstarpējās atzīšanas principu, izveidot starp tiesu iestādēm notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanas sistēmu, kas balstīta uz savstarpēju atzīšanu, lai izpildītu spriedumus vai īstenotu kriminālvajāšanu. Tādējādi, izveidojot šo vienkāršoto un efektīvāko sistēmu, Pamatlēmuma mērķis ir atvieglot un paātrināt tiesu sadarbību, lai veicinātu Savienībai noteiktā mērķa sasniegšanu – kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, balstoties uz augstu savstarpējo uzticību, kam jāpastāv starp dalībvalstīm (
18
).
44.
Ar šo sistēmu tiek īstenots savstarpējās atzīšanas princips, kuru Eiropadome savos Tamperes secinājumos aprakstīja kā tiesu iestāžu sadarbības “stūrakmeni” (
19
). Šā principa pamatā ir tiesu sadarbība krimināllietās Eiropas Savienībā (
20
). Tas paredz augstu dalībvalstu savstarpējo uzticību, it īpaši attiecībā uz Savienības tiesību un tajās atzīto pamattiesību ievērošanu (
21
). Savstarpējās atzīšanas principa piemērošana nozīmē, ka katrai valsts tiesu iestādei ipso facto un ar minimālu kontroli ir jāatzīst citas dalībvalsts tiesu iestādes lūgums nodot prasīto personu (
22
).
45.
Eiropas apcietināšanas ordera piemērošanas joma ir skaidri noteikta Pamatlēmumā. Proti, tas attiecas uz personas apcietināšanu un nodošanu kriminālvajāšanas veikšanai vai soda izpildei, vai lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli (
23
). Pirmajā gadījumā Pamatlēmumā noteiktais “slieksnis” paredz, ka par darbībām, kas ir pamatā kriminālvajāšanai, izsniegšanas dalībvalstī ir jāsoda ar brīvības atņemšanu vai jāpiemēro drošības līdzeklis, kas saistīts ar brīvības atņemšanu, kura ilgums ir vismaz divpadsmit mēneši; otrajā gadījumā – ka piespriestajam sodam jābūt vismaz četrus mēnešus ilgam (
24
).
46.
Pamatlēmuma pielikumā pievienotajā veidlapā ir atainota Eiropas apcietināšanas ordera piemērošanas joma, kā arī nošķīrums starp iespējama un piespriestā soda gadījumiem. Veidlapas c) ailē “Norādes par soda ilgumu” ir jāmin: 1. punktā – brīvības atņemšanas soda vai drošības līdzekļa, “ko var piespriest”, maksimālais ilgums (un es vēlos norādīt, ka tajā nav minēts soda minimālais ilgums, kas ļautu pārliecināties, ka tiek sasniegts divpadsmit mēnešu slieksnis) un 2) punktā – “piespriestā” brīvības atņemšanas soda vai drošības līdzekļa ilgums.
47.
Šī lieta attiecas vienīgi uz otro gadījumu, proti, piespriestā soda vai drošības līdzekļa izpildi.
Par specialitātes principu
48.
Nīderlandes valdība balstās uz specialitātes principu, secinot, ka papildsodu nevar izpildīt, jo izpildes dalībvalsts par to nebija informēta. Tādēļ man šķiet nepieciešams uzreiz precizēt šī principa iespējamo piemērojamību šajā lietā.
49.
Specialitātes jēdziens ir cēlies no izdošanas tiesībām. Tā ideja ir ierobežot darbības, par kurām izdotā persona tiks tiesāta pēc tās izdošanas, vienīgi ar tām, kas bijušas viņas nodošanas pamatā (
25
). 1957. gada konvencijas 14. pantā bija paredzēts specialitātes noteikums, saskaņa ar kuru izdoto personu nedrīkst nedz vajāt, nedz notiesāt, nedz apcietināt, nedz ierobežot tās brīvību par nodarījumu, kas noticis pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, kurš bijis izdošanas pamatā. Arī 1996. gada konvencijas 10. pantā ir ietverts šis princips – ar sašaurinātu piemērošanas jomu.
50.
Izdošanas tiesībās specialitātes princips ierobežo pieprasītājas valsts, uz kuru persona tikusi izdota, tiesības, lai aizsargātu šo personu pret notiesāšanu vai pret sodu, kas saistīti ar nodarījumiem, kuri nav tie, par ko tā tikusi izdota. Šī principa pamatojums bija bažas, ka valsts, kura lūdz izdošanu, varētu ierobežot savu lūgumu tikai attiecībā uz tiem nodarījumiem, par kuriem tikusi īstenota izdošana, bet vēlāk vajātu izdoto personu par citiem noziegumiem, piemēram, politiskiem (
26
).
51.
Sekojot savstarpējās uzticības loģikai, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera stūrakmens, Priekšlikumā pamatlēmumam bija pasludināta atteikšanās no šī principa un ierosināts to atcelt līdz ar dubultās sodāmības principu (
27
). Tomēr Pamatlēmuma galīgās redakcijas 27. pantā “Iespējamā kriminālvajāšana par citiem nodarījumiem”, kas iekļauts 3. nodaļā “Nodošanas sekas”, šis princips tika saglabāts.
52.
Saskaņā ar Pamatlēmuma 27. panta 2. punktu nevar veikt nodotās personas kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību par nodarījumu, kas veikts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota (
28
). Šis noteikums ir saistīts ar izpildes dalībvalsts suverenitāti, un tas piešķir pieprasītajai personai tiesības, kas ļauj to vajāt, sodīt vai atņemt tai brīvību tikai par to nodarījumu, kas bijis pamatā tās nodošanai (
29
).
53.
No specialitātes principa vēstures un satura, kā arī no tā formulējuma Pamatlēmuma kontekstā, tai skaitā tā 27. panta formulējuma, skaidri izriet, ka šis princips attiecas vienīgi uz i) nodarījumiem, kas īstenoti pirms nodošanas un kas ii) atšķiras no nodarījuma vai nodarījumiem, kuri bijuši nodošanas pamatā. Neviens elements neļauj secināt, ka specialitātes princips izslēdz arī citu brīvības atņemšanas sodu izpildi. Šī principa piemērošanas jomas paplašināšana uz citiem elementiem, manuprāt, būtu pretrunā ar Pamatlēmumu izveidotajai sistēmai, kas balstīta uz savstarpēju uzticību, lai vienkāršotu nodošanas procedūras.
54.
Tādēļ es noraidu Nīderlandes valdības argumentāciju, kura, pēc manām domām, izriet no agrākā izdošanas sistēmas skatījuma, kas bija balstīts uz valstu suverenitātes pieeju.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
55.
Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir prasīts, lai papildsods tiktu norādīts Eiropas apcietināšanas orderī.
56.
Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir paredzēts, ka Eiropas apcietināšanas orderim ir jāietver informācija, kas izkārtota formā, kura norādīta pielikumā, un attiecas uz “piespriesto sodu, ja spriedums ir galīgs”.
57.
Šai informācijai jābūt norādītai Pamatlēmuma pielikumā pievienotās veidlapas c) ailē “Norādes par soda ilgumu”, kuras 2. punktā ir paredzēts, ka ir jānorāda piespriestā brīvības atņemšanas soda vai drošības līdzekļa ilgums.
58.
“Soda” jēdziens Pamatlēmumā nav definēts. Tas Savienībā ir jāinterpretē vienveidīgi un autonomi, neatkarīgi no pamatnoteikumiem un procesuālajiem noteikumiem krimināllietās – kas pēc dabas ir atšķirīgi – dažādās dalībvalstīs (
30
). Šajā interpretācijā ir jāņem vērā vienlaikus šīs normas teksts, tās konteksts, kā arī tiesiskā regulējuma, kurā tā ietilpst, mērķi (
31
).
59.
Jēdziens “sods” atbilstoši tā ierastajai nozīmei un etimoloģijai (
32
) nozīmē nosodījumu, soda mēru. Krimināllietās šis sods ir paredzēts likumā, un tiesa to piemēro kā sankciju sabiedrības interešu vārdā un to aizstāvībai.
60.
Pamatlēmumā ir arī prasīts, lai šis sods, kura izpildei tiek pieprasīta persona, būtu “piespriests” ar galīgu spriedumu.
61.
No Pamatlēmuma konteksta ir skaidri redzams, ka Savienības likumdevējam bijis nolūks “soda” jēdzienā iekļaut citus ar brīvības atņemšanu saistītus līdzekļus (
33
). Tādēļ, pat ja 8. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir minēts tikai piespriestais “sods”, man šķiet, ka, raugoties uz Pamatlēmuma pielikumā pievienotās veidlapas c) aili, šis jēdziens ir jāsaprot kā tāds, kas ietver arī ar brīvības atņemšanu saistītus līdzekļus.
62.
Tomēr Eiropas apcietināšanas orderis, kas ir Pamatlēmuma priekšmets, attiecas tikai uz tādu “sodu” vai “piespiedu [drošības] līdzekļu” izpildi, kas saistīti ar brīvības atņemšanu (
34
). Tādēļ, manuprāt, tādi “sodi” vai “piespiedu [drošības] līdzekļi”, kas nav saistīti ar brīvības atņemšanu, nav jānorāda Pamatlēmuma pielikumā pievienotās veidlapas c) ailē.
63.
Attiecībā uz “brīvības atņemšanas” jēdziena saturu norādīšu, ka Tiesa ir nospriedusi, ka līdzekļi, kas nešaubīgi ierobežo attiecīgās personas pārvietošanās brīvību, tādi kā deviņu stundu mājas arests nakts laikā kopā ar attiecīgās personas uzraudzību, izmantojot elektronisku aproci, pienākums katru dienu vai vairākas reizes nedēļā noteiktā laikā ierasties policijas iecirknī, kā arī aizliegums pieprasīt tādu dokumentu izsniegšanu, kas ļautu izceļot uz ārvalstīm, nav tik ierobežojoši, lai radītu brīvības atņemšanas efektu (
35
). Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra apstiprina šādu interpretāciju. Ir ticis nospriests, ka tādi līdzekļi, kas liek attiecīgai personai reizi mēnesī ierasties uzraugošajā policijas iestādē, uzturēt kontaktu ar atbildīgo psihiatrisko slimnīcu, dzīvot noteiktā dzīvesvietā, neizbraukt no pilsētas, kurā dzīvo, vai palikt dzīvesvietā no plkst. 22.00 līdz 7.00, nav brīvības atņemšana Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 5. panta 1. punkta izpratnē (
36
).
64.
Pievēršoties Pamatlēmuma mērķim, nu jāmin, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas ir atvieglot un paātrināt tiesu iestāžu sadarbību (
37
).
65.
Šajā sistēmā, manuprāt, Pamatlēmuma 8. panta 1. punktā prasītās informācijas mērķis ir vienlaikus sniegt izpildes dalībvalstij nepieciešamo informāciju pieprasītās personas nodošanai un garantēt šai personai tās tiesību ievērošanu (atgriezīšos pie šī jautājuma vēlāk, 106. un nākamajos punktos).
66.
Precīzāk attiecībā uz Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta f) apakšpunkta ([veidlapas] c) aile) “Norādes par soda ilgumu”ratio – tā man šķiet pareizi aprakstīta Rokasgrāmatas III pielikumā. Šīs informācijas sniegšanas nolūks ir “konstatēt, ka [..] [ir pārsniegtas] Pamatlēmuma 2. panta 1. punktā noteiktās soda ilguma robežas”.
67.
Tādēļ sods, kura izpildei tiek lūgta nodošana, ir būtiska informācija, kas nepieciešama šo mērķu sasniegšanai. Turklāt šī soda ilgums ir elements, kas īpaši minēts Pamatlēmuma pielikumā pievienotās veidlapas c) ailē.
68.
Rodas jautājums, vai papildsods, kas piespriests ar to pašu spriedumu, ar kuru brīvības atņemšanas pamatsods, ir “piespriestais sods” Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē. No Tiesai sniegtās informācijas izriet, ka šis sods ir nodošana Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā uz desmit gadiem. Tas sākas tikai pēc pamatsoda termiņa beigām. Papildu brīvības atņemšana tiek piemērota tikai tad, ja tā nolemj Kriminālsodu izpildes tiesa.
69.
Uzreiz norādīšu, ka šis papildsods lieliski ilustrē bezgalīgās nianses, ko atklāj kriminālsodi dalībvalstu līmenī. Labprāt atzīstu grūtības, ko šādas īpatnības var radīt izsniegšanas tiesu iestādei, kad ir jāaizpilda ailes Eiropas apcietināšanas ordera veidlapā, kura galu galā ir “gatavs” risinājums un kurā – nolūkā vienkāršot pieprasīto personu nodošanu – ir jānorāda visa nepieciešamā informācija.
70.
Ko iesākt ar šo papildsodu, kura “brīvības atņemšanas soda” raksturs saskaņā ar Savienības tiesībās lietoto formulējumu un iespējamais ilgums, pat ja tas ir piespriests ar to pašu spriedumu, ar kuru pamatsods, ir neskaidrs brīdī, kad valsts tiesa aizpilda Eiropas apcietināšanas ordera veidlapu?
71.
Es nepiekrītu Komisijas pieejai, ka šī informācija būtu jānorāda Pamatlēmuma pielikumā pievienotās veidlapas c) ailes 1. punktā – daļā, kas paredzēta, ja Eiropas apcietināšanas orderis ir “izsniegts, lai veiktu kriminālvajāšanu” (
38
). Šāda interpretācija man šķiet kļūdaina, jo nolūkā ievērot valsts īpatnības, proti, Beļģijas tiesībās noteikto prasību nodot Kriminālsodu izpildes tiesas uzraudzībā, tajā nav ņemta vērā ar Pamatlēmumu izveidotās sistēmas binārā struktūra, kurā ir skaidri uzsvērta atšķirība starp Eiropas apcietināšanas orderi, kas izsniegts kriminālvajāšanas veikšanai, no vienas puses, un tādu, kas izsniegts soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, no otras puses (
39
). Šādi tā varētu kaitēt Eiropas apcietināšanas ordera skaidrībai un saprotamībai. Tas galu galā apdraudētu Pamatlēmuma mērķus, proti, nodošanas procedūru vienkāršošanu, izmantojot vienotu veidlapu visā Eiropas Savienībā (
40
).
72.
Vienīgi valsts tiesas rīcībā ir visa nepieciešamā informācija par šo papildsodu, lai, ņemot vērā šeit izklāstītos apsvērumus, noteiktu, vai tas atbilst “piespriestā soda” jēdzienam Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta f) apakšpunktā un līdz ar to būtu jānorāda Eiropas apcietināšanas ordera c) ailes 2. punktā.
73.
Šādā vērtējumā, manuprāt, būtu jāņem vērā šādi elementi.
74.
Ņemot vērā to, ka papildsods ir vienīgi iespējamība un ka galu galā tas var neizraisīt brīvības atņemšanas papildsodu (kas ir vienīgais Eiropas apcietināšanas ordera priekšmets saskaņā ar Pamatlēmuma 1. panta 1. punktu un 2. panta 2. punktu), to varētu norādīt kā “citas nodarījuma sekas” saskaņā ar 8. panta 1. punkta g) apakšpunktu un tātad – Eiropas apcietināšanas ordera veidlapas f) ailē “Citi lietā būtiski apstākļi (fakultatīva informācija)”. Rokasgrāmatā ir paskaidrots, ka parasti šī aile netiek aizpildīta, taču to var izmantot pēc procesa, lai norādītu, piemēram, “nelikumīgu prombūtni no cietuma”. Norādīšu, ka šī informācija tiek iekļauta Eiropas apcietināšanas orderī, “ja iespējams” (
41
). Šī soda (šajā lietā – brīvības atņemšana līdz pat desmit gadiem) iespējamās ietekmes uz notiesāto personu nozīmība man liek secināt, ka piemērotāk būtu izvēlēties veidlapas c) ailes 2. punktu. Turpretim sodi, kas nav saistīti ar brīvības atņemšanu, var tikt norādīti veidlapas f) ailē.
75.
Ja papildsods veido nedalāmu kopumu ar pamatsodu (
42
), kas piespriests ar to pašu tiesas nolēmumu, un tam ir raksturīga brīvības atņemšana, manuprāt, tas atbilst “piespriestā soda” jēdzienam 8. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē. Tas, ka šī soda izpildes forma vēl nav zināma, pats par sevi nav pietiekami, lai atbrīvotu izsniegšanas dalībvalsti no prasības par to informēt izpildes dalībvalsti. Uzsvēršu, ka iespējamība, ka šī soda precīzais ilgums iepriekš nav zināms, šķiet, ir paredzēta Rokasgrāmatā, atbilstoši kurai, lai aizpildītu Pamatlēmuma pielikumā pievienotās veidlapas c) aili, “ja ir piespriests ar brīvības atņemšan[u saistīts] sods vai piespiedu [drošības] līdzeklis, šā piespiedu [drošības] līdzekļa termiņš var būt neierobežots, piemēram, mūža ieslodzījums vai sods, kas paredz psihiatrisku aprūpi” (
43
).
76.
Katrā ziņā Beļģijas valdība tiesas sēdē apstiprināja, ka šīs dalībvalsts prakse ir norādīt papildsodu Pamatlēmuma pielikumā pievienotās veidlapas c) ailes 2. punktā un ka tāds papildsods kā pamatlietā aplūkotais ir viens no elementiem, kuri jānorāda šajā ailē.
77.
Tādēļ es ierosinu Tiesai uz pirmo jautājumu atbildēt, ka tāds papildsods kā šajā lietā aplūkotais ir jānorāda Eiropas apcietināšanas ordera c) ailes 2. punktā saskaņā ar Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta f) apakšpunktu.
Par otro un trešo jautājumu
78.
Otrais un trešais jautājums man šķiet cieši saistīti un uzdoti atkarībā no tā, vai uz pirmo jautājumu tiks sniegta apstiprinoša vai noraidoša atbilde. Proti, iesniedzējtiesa būtībā lūdz sniegt skaidrojumu par to, kāda ir iespēja paturēt IK apcietinājumā, izpildot papildsodu, atkarībā no tā, vai Tiesa uzskatītu, ka Eiropas apcietināšanas orderī pietiek norādīt tikai pamatsodu vai ka tajā bija jāmin arī papildsods.
79.
Atbildē uz pirmo jautājumu jau paskaidroju, ka tāds papildsods kā pamatlietā aplūkotais ir jānorāda Eiropas apcietināšanas orderī atbilstoši Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta f) apakšpunktam. Līdz ar to man nešķiet, ka būtu jāizvērtē iespējamība, kas otrajā jautājumā norādīta Tiesai. Tomēr pilnīguma labad norādīšu, ka gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka Eiropas apcietināšanas orderī nav jānorāda tāds papildsods kā pamatlietā aplūkotais, es nesaprotu, kā tā nenorādīšana varētu traucēt šo sodu izpildīt.
80.
Tagad pievērsīšos jautājumam par papildsoda nenorādīšanas Eiropas apcietināšanas orderī ietekmi uz attiecīgās personas brīvības atņemšanu, izpildot šo sodu.
81.
Šajā saistībā vēlos vispirms uzsvērt, ka tiesu iestāžu sadarbības sistēmā, kas izveidota ar Pamatlēmumu, dalībvalstis joprojām pārvalda savas valsts krimināltiesības attiecībā it īpaši uz nodarījumu definīciju, kriminālvajāšanu, uzliktajiem sodiem un to izpildi.
82.
Eiropas apcietināšanas ordera piemērošanas joma ir skaidri aprakstīta un norobežota Pamatlēmuma 1. panta 1. punktā – tā ir pieprasītās personas apcietināšana un nodošana. Ar to arī beidzas šī tiesas nolēmuma tiesiskās sekas.
83.
Runa ir par “apli”, kas sākas ar Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu saskaņā ar Pamatlēmuma 8. pantu, tālāk seko tā pārsūtīšana (9. un 10. pants), pieprasītās personas apcietināšana izpildes dalībvalstī, pieprasītās personas informēšana un iespējamā uzklausīšana (11., 14. un 19. pants), tās ievietošana apcietinājumā vai provizoriska atbrīvošana (12. pants) un lēmuma par nodošanu pieņemšana un paziņošana (15., 18. un 22. pants). Šis “aplis” noslēdzas ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kas notiek, nododot pieprasīto personu (23.–25. pants).
84.
Manuprāt, šīs procedūras sekas nedrīkst pārsniegt Pamatlēmuma piemērošanas jomu un mērķi, proti, pieprasītās personas nodošanu. Nedaudzās šīs procedūras sekas, kuras turpina rasties pēc nodošanas, ir skaidri definētas Pamatlēmuma 3. nodaļā. Runa ir par specialitātes principu, kas aplūkots iepriekš 49. un nākamajos punktos, un par dažiem ierobežojumiem iespējamai nodošanai vai vēlākai izdošanai.
85.
Ņemot vērā iepriekš sacīto, ir jānosaka, kādas sekas ir papildsoda nenorādīšanai Eiropas apcietināšanas orderī.
86.
Ievadā vēlos uzsvērt, ka šī nenorādīšana nekādā veidā neietekmē Eiropas apcietināšanas ordera spēkā esamību.
87.
Pamatlēmumā nemaz nav paredzēts Eiropas apcietināšanas ordera “spēkā neesamības” koncepts. Tas tika ieviests judikatūrā, proti, spriedumā Bob‑Dogi, ļoti precīzā kontekstā (
44
).
88.
Taču šī lieta atšķiras no lietas Bob‑Dogi, kurā Tiesa nosprieda, ka tiesiskuma prasības, kuras ievērošana ir Eiropas apcietināšanas ordera spēkā esamības nosacījums, neievērošanai principā jāliek izpildes tiesu iestādei atteikties izpildīt šo apcietināšanas orderi (
45
).
89.
Lietā Bob‑Dogi runa bija par tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kas bija balstīts uz pašu šo orderi, nevis uz valsts apcietināšanas orderi vai citu valsts nolēmumu. Tiesa secināja, ka Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir ietverta tiesiskuma prasība, kuras ievērošana ir Eiropas apcietināšanas ordera spēkā esamības nosacījums, un šīs prasības neievērošanas gadījumā principā izpildes tiesu iestādei būtu jāatsakās to izpildīt. Tomēr, pirms tā šādi rīkojas, šai iestādei, piemērojot Pamatlēmuma 15. panta 2. punktu, jālūdz izsniegšanas valsts tiesu iestādei steidzami sniegt jebkādu nepieciešamo papildu informāciju, kas tai ļautu pārbaudīt, vai valsts apcietināšanas ordera nenorādīšana Eiropas apcietināšanas orderī ir izskaidrojama ar to, ka šāds valsts apcietināšanas orderis, kas būtu izsniegts pirms Eiropas apcietināšanas ordera un atšķirtos no tā, patiešām iztrūkst vai arī šāds orderis pastāv, bet nav minēts. Vienīgi tad, ja Eiropas apcietināšanas ordera juridiskais pamats, proti, šajā gadījumā valsts apcietināšanas orderis, patiešām iztrūkst, izpildes tiesu iestāde var to neizpildīt (
46
).
90.
Lietā Bob‑Dogi Eiropas apcietināšanas orderis bija izdots nodošanas nolūkā, lai veiktu kriminālvajāšanu, taču nepastāvēja valsts nolēmums, kas veidotu tā juridisko pamatu. Kā uzsvēra ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot], runa bija par valsts juridiskā pamata neesamību, kas diskreditē aktu kā Eiropas apcietināšanas orderi, nevis par formālu pārkāpumu, ko var novērst, izmantojot Pamatlēmuma 15. panta 2. punktā paredzēto sadarbību (
47
).
91.
Šo lietu no Bob‑Dogi lietas atšķir divi elementi. Pirmkārt, runa ir par Eiropas apcietināšanas orderi, kas izdots nolūkā izpildīt sodu, un no Tiesai sniegtās informācijas izriet, ka šo sodu saskaņā ar valsts tiesību normām ir piespriedusi kompetentā valsts tiesa ar 2013. gada 1. februāra spriedumu. Tādējādi izpildāmais spriedums, kas ir šī Eiropas apcietināšanas ordera juridiskais pamats saskaņā ar Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) apakšpunktu, pastāv, turklāt tas bija norādīts Eiropas apcietināšanas ordera b) ailes 2. punktā. Otrkārt, pilnīgi noteikti pastāv arī brīvības atņemšanas sods, kas pārsniedz Pamatlēmuma 2. panta 1. punktā prasīto robežu. Līdz ar to attiecībā uz pamatsodu un papildsodu nepastāv valsts juridiskā pamata iztrūkums.
92.
Turklāt pārkāpums, ko rada papildsoda nenorādīšana, kā tiesas sēdē paskaidroja Beļģijas valdība, ir radies saistībā ar izsniegšanas iestādes aizmiršanu (atļaušos pat piebilst, ka, ņemot vērā grūtības noteikt papildsoda, kas izvērtēts iepriekš 69. un nākamajos punktos, patieso raksturu un neskaidrības, kas bija redzamas tiesas sēdē attiecībā uz piemēroto aili, kurā to norādīt, šī aizmiršana man šķiet visai piedodama). Šī formālā kļūda nenozīmē, ka nepastāvētu nepieciešamais valsts juridiskais pamats. Turklāt to varētu viegli labot nodošanas procedūras laikā, ja viena no procedūras pusēm (proti, izsniegšanas iestāde, izpildes iestāde vai pieprasītā persona) to pamanītu.
93.
Līdz ar to šis pārkāpums neietekmē Eiropas apcietināšanas ordera spēkā esamību un nevar būt iemesls tā neizskatīšanai.
94.
Turklāt konstatēšu, ka šīs informācijas neesamība nevar būt arī pamats Eiropas apcietināšanas ordera neizpildīšanai.
95.
Pamatlēmuma 1. panta 2. punktā ir ieviests savstarpējas atzīšanas princips. Tas iekļauj noteikumu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm jāizpilda ikviens Eiropas apcietināšanas orderis, pamatojoties uz šo principu un saskaņā ar Pamatlēmuma noteikumiem. Tādēļ izpildes tiesu iestādes šādu orderi principā var atteikties izpildīt tikai atbilstoši Pamatlēmumā izsmeļoši uzskaitītajiem neizpildes pamatiem un Eiropas apcietināšanas ordera izpildi var pakļaut tikai vienam no Pamatlēmumā ierobežojoši uzskaitītajiem nosacījumiem. Tādējādi, tā kā Eiropas apcietināšanas ordera izpilde ir princips, atteikums to izpildīt tiek saprasts kā izņēmums, kas ir jāinterpretē šauri. Pamatlēmuma 3. pantā ir skaidri noteikti Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildīšanas pamati, tā 4. un 4.a pantā – šī ordera fakultatīvās neizpildīšanas pamati un tā 5. pantā – garantijas, kas izsniegšanas dalībvalstij jāsniedz īpašos gadījumos (
48
).
96.
Jāsecina, ka norādes par papildsodu neesamība Eiropas apcietināšanas orderī nav minēta starp neizpildīšanas pamatiem, kas uzskaitīti minētajā Pamatlēmuma 3., 4. un 4.a pantā, un arīdzan neietilpst tā 5. panta piemērošanas jomā.
97.
Šādā kontekstā un tā kā ir secināts, ka papildsoda nenorādīšana Eiropas apcietināšanas orderī nav nedz pārkāpums, kas ietekmētu šī ordera spēkā esamību, nedz tā neizpildīšanas pamats, kādām tad būtu jābūt šī pārkāpuma iespējamām sekām?
98.
Lai sniegtu atbildi uz šo jautājumu, jāņem vērā prasības norādīt piespriesto sodu Eiropas apcietināšanas orderī divkāršais mērķis.
99.
Pirmkārt, ir jāsniedz attiecīgās personas nodošanai nepieciešamā informācija izpildes dalībvalstij un jāļauj tai realizēt šī ordera pārbaudi (pat ja šī pārbaude izrādās minimāla). Soda norādīšana tādējādi kalpo, lai pārbaudītu, ka orderis ietilpst Pamatlēmuma piemērošanas jomā, proti, ka piespriestais sods ir brīvības atņemšanas sods un pārsniedz četru mēnešu termiņu saskaņā ar Pamatlēmuma 2. panta 1. punktu (
49
). Tā kalpo arī, lai pārliecinātos par Pamatlēmuma 5. panta 2. punktā paredzētās garantijas ievērošanu attiecībā uz ar brīvības atņemšanu saistītiem sodiem un drošības līdzekļiem uz mūžu.
100.
Otrkārt, ir jāpārliecinās par pieprasītās personas tiesību ievērošanu. Šai personai saskaņā ar Pamatlēmuma 11. panta 1. punktu ir tiesības tikt informētai par Eiropas apcietināšanas orderi un tā saturu un par iespēju piekrist vai nepiekrist nodošanai.
101.
Šo mērķu sasniegšanai sistēmā, kas izveidota ar Pamatlēmumu, ir paredzētas procedūras gadījumiem, ja informācija ir nepilnīga vai tās trūkst. Šīs procedūras var izmantot visas nodošanas puses, proti, izsniegšanas dalībvalsts, izpildes dalībvalsts un pieprasītā persona, nodrošinot katrai no tām viņu attiecīgo prerogatīvu un tiesību ievērošanu, ko sniedz “pārbaude”, kura tātad ir daudzpusēja, lai neapdraudētu sistēmas efektivitāti.
102.
Saskaņā ar Pamatlēmuma 15. panta 3. punktu izsniegšanas dalībvalsts var ikvienā brīdī pēc savas iniciatīvas pārsūtīt ikvienu derīgu papildu informāciju izpildes tiesu iestādei.
103.
No savas puses izpildes dalībvalstij saskaņā ar Pamatlēmuma 15. panta 2. punktu ir iespēja – ja tā uzskata, ka informācija, ko paziņojusi izsniegšanas dalībvalsts, ir nepietiekama vai nepilnīga, – lūgt papildu informāciju, ko tā uzskata par nepieciešamu, lai pieņemtu lēmumu par attiecīgās personas nodošanu (
50
). Šī saziņa starp izsniegšanas un izpildes iestādēm ir tiesu iestāžu sadarbības, kas ir savstarpējas atzīšanas sistēmas pamatā, būtisks elements (
51
).
104.
Jāuzsver, ka vienkāršotajā pieprasīto personu nodošanas sistēmā, kura izveidota ar Pamatlēmumu, Eiropas apcietināšanas ordera saturs, kas aprakstīts 8. panta 1. punktā, atbilst informācijai, kura nepieciešama, lai sniegtu minimālus un pietiekamus formālus datus, kas ļautu izpildes tiesu iestādēm ātri izskatīt Eiropas apcietināšanas orderi, steidzami pieņemot lēmumu par nodošanu. Vienīgi tad, ja izpildes tiesu iestāde uzskata, ka tās rīcībā nav visu nepieciešamo formālo elementu, tā kā galējo līdzekli izmantos 15. panta 2. punktā paredzēto procedūru (
52
).
105.
Pieprasītās personas loma ir sevišķi nozīmīga, it īpaši tad, ja izsniegšanas un izpildes kompetentās iestādes nav konstatējušas (un, iespējams, nevarēja konstatēt) šādu pārkāpumu.
106.
Šai personai nodošanas procedūras laikā pienākas garantijas, kas tai ļauj īstenot savas tiesības un norādīt uz iespējamiem pārkāpumiem Eiropas apcietināšanas orderī.
107.
Norādīšu, ka, lai arī Pamatlēmumā dalībvalstīm paredzētie pienākumi attiecas galvenokārt uz procesuāliem aspektiem, tas nenozīmē, ka likumdevējs, pieņemot Pamatlēmumu, nav ņēmis vērā pamattiesības un cilvēktiesības. Tieši pretēji – tas to ir darījis vairākos veidos (
53
).
108.
Pamatlēmumā ir ietvertas skaidras atsauces uz šīm tiesībām. Tas skaidri izriet, piemēram, no tā 10., 12. un 13. apsvēruma. Vēl būtiskāk – tā 1. panta 3. punktā ir noteikts, ka Pamatlēmums [negroza] pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti LES 6. pantā. Turklāt Eiropas Savienības Pamattiesību harta, kā izriet no tās 51. panta 1. punkta, ir jāievēro dalībvalstīm un tādējādi – to tiesām, kad tās piemēro Savienības tiesības. Tā tas ir gadījumā, kad izsniegšanas tiesu iestāde un izpildes tiesu iestāde piemēro Pamatlēmuma izpildei pieņemtās valsts tiesību normas (
54
).
109.
Pamatlēmumā ir ietverts arī zināms skaits īpašu normu ar mērķi aizsargāt pieprasītās personas tiesības. Nodošanas procedūras kontekstā Eiropas likumdevējs ir nodrošinājis tiesību tikt uzklausītam ievērošanu izpildes dalībvalstī tā, lai neapdraudētu Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma efektivitāti (
55
).
110.
Pieprasītajai personai, piemēram, saskaņā ar Pamatlēmuma 11. panta 1. punktu ir tiesības tikt informētai par Eiropas apcietināšanas orderi un tā saturu. Turklāt Pamatlēmuma 11. panta 2. punktā un 13. panta 2. punktā ir paredzēts, ka pieprasītajai personai ir tiesības saņemt juridiska padomdevēja palīdzību tostarp tad, ja tā piekrīt nodošanai un attiecīgā gadījumā atsakās no specialitātes principa piemērošanas. Turklāt saskaņā ar Pamatlēmuma 14. un 19. pantu pieprasītajai personai, ja tā nepiekrīt nodošanai un ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izdots tās kriminālvajāšanai, ir tiesības tikt uzklausītai izpildes tiesu iestādē atbilstoši nosacījumiem, par kuriem ir panākta vienošanās ar izsniegšanas tiesu iestādi (
56
).
111.
No Tiesai sniegtās informācijas izriet, ka IK zināja gan par soda esamību, gan tā ilgumu, tai skaitā arī par papildsodu. Viņa advokāts tiesas sēdē pat apstiprināja, ka IK nebija piekritis nodošanai – šī iemesla dēļ lēmumu par viņa nodošanu pieņēma rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande), taču viņš šajā tiesā nebija atsaucies uz papildsoda nenorādīšanu Eiropas apcietināšanas orderī.
112.
Tādējādi nodošanas procedūras laikā IK bija visas iespējas norādīt uz pārkāpumu Eiropas apcietināšanas orderī. Turklāt, ja neņem vērā dažas vispārīgas atsauces uz tiesībām, kas izriet no ECPAK 6. panta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta 2. punkta, IK nedz rakstveida apsvērumos, nedz tiesas sēdē nenorādīja ne uz mazāko viņa pamattiesību pārkāpumu nodošanas procedūras laikā vai pat ārpus tās.
113.
Tagad, lai aprakstītu Eiropas apcietināšanas ordera un nodošanas procedūras piemērošanas jomu un sekas, atgriezīšos pie apļa veidola, kuru izmantoju iepriekš (83. punktā).
114.
Šajā lietā, kad šis aplis aizsākās ar Eiropas apcietināšanas ordera izdošanu nolūkā nodot IK un ar viņa apcietināšanu, viņam bija iespēja atsaukties uz papildsoda nenorādīšanu Eiropas apcietināšanas orderī. Tā kā viņš nebija šādi rīkojies Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūras laikā, šis aplis noslēdzās ar minētā ordera izpildi un IK nodošanu Beļģijas iestādēm. Tādēļ pēc trīs gadiem – procedūrā, kurai nav nekāda sakara ar Eiropas apcietināšanas orderi un kuras nolūks ir noteikt papildsoda izpildes veidu, – IK vairs nevar norādīt uz šo pārrakstīšanās kļūdu.
115.
Ja tiktu apstiprināts pretējais, tiktu pārsniegtas nodošanas procedūras robežas, kā arī tiesas nolēmuma – Eiropas apcietināšanas ordera – piemērošanas joma.
116.
Tādu pašu iemeslu dēļ es noraidu arī Komisijas argumentus, saskaņā ar kuriem izsniegšanas tiesu iestādei, izmantojot procedūru, kas paredzēta Pamatlēmuma 15. panta 2. un 3. punktā, joprojām būtu iespēja informēt izpildes tiesu iestādi par papildsoda esamību.
117.
Šāds risinājums, manuprāt, ir pretrunā gan nodošanas sistēmai, kas izveidota ar Pamatlēmumu, gan 15. panta 2. un 3. punkta saturam un mērķim.
118.
Patiesībā 15. panta nosaukums ir skaidrs – šī papildu informēšanas procedūra tiek piemērota, lai pieņemtu lēmumu par nodošanu. Turklāt šīs pants ir iekļauts Pamatlēmuma 2. nodaļā “Nodošanas procedūra”. Tādēļ šīs normas mērķis ir ļaut izpildes tiesu iestādei iegūt nepieciešamo informāciju, lai īstenotu nodošanu. Ja šī procedūra tiktu paplašināta ārpus nodošanas procedūras, tad netiktu ņemts vērā tas, ka sistēmas, kas ieviesta ar Pamatlēmumu, i) piemērošanas joma ir ierobežota ar apcietināšanu un nodošanu, kā noteikts 1. panta 1. punktā, un ii) tā ir iecerēta kā ātra un efektīva. Iespējamas sarakstes starp izsniegšanas un izpildes tiesu iestādēm nebeidzama turpināšanās vēl gadiem pēc Eiropas apcietināšanas ordera izpildes man šķiet nelietderīga un potenciāli kaitējoša sistēmas efektivitātei.
119.
No iepriekš minētā izriet, ka sistēma, kas izveidota ar Pamatlēmumu, neļauj apšaubīt valsts papildsoda izpildi tādēļ, ka tas nav ticis norādīts jau izpildītā Eiropas apcietināšanas orderī.
120.
Nolūkā sniegt visaptverošu vērtējumu piebildīšu, ka Tiesā sniegtajai argumentācijai, saskaņā ar kuru, ja Eiropas apcietināšanas orderis ir ticis izdots tikai attiecībā uz pamatsodu un lēmums par nodošanu attiecas tikai uz šo sodu, izsniegšanas valsts var izpildīt tikai šo sodu, nav nekāda pamatojuma Pamatlēmumā. Man tā šķiet balstīta uz izdošanas un valstu suverenitātes skatījumu, kurā pieprasītāja valsts nevar pārsniegt tos elementus, kuriem ir piekritusi pieprasījuma saņēmēja valsts. Brīvības, drošības un tiesiskuma telpas kontekstā, kurā valda savstarpēja uzticēšanās, vairs nav runas par kontaktiem starp divām suverēnām valstīm – pieprasītāju valsti un pieprasījuma saņēmēju valsti –, kuras darbojas no neatkarīgām pozīcijām (
57
). Tieši pretēji, runa ir par lojālu sadarbību, lai sasniegtu Pamatlēmuma mērķus, kas koncentrējas uz pieprasīto personu ātru un efektīvu nodošanu.
121.
Tādēļ es ierosinu uz otro un trešo Tiesai uzdoto jautājumu atbildēt, ka papildsoda (tāda kā šajā lietā aplūkotais) nenorādīšana Eiropas apcietināšanas orderī, kas ir attiecīgās personas nodošanas pamatā, nevar kavēt šī soda izpildi, ja tas ticis piespriests saskaņā ar atbilstošām valsts tiesību normām.
Secinājumi
122.
Ar šādu pamatojumu es ierosinu Tiesai atbildēt uz Hof van Cassatie (Kasācijas tiesa, Beļģija) uzdotajiem jautājumiem šādi:
1)
Tāds papildsods kā šajā lietā aplūkotais ir jānorāda Eiropas apcietināšanas ordera c) ailes 2. punktā saskaņā ar 8. panta 1. punkta f) apakšpunktu Pamatlēmumā 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris).
2)
Papildsoda (tāda kā šajā lietā aplūkotais) nenorādīšana Eiropas apcietināšanas orderī, kas ir attiecīgās personas nodošanas pamatā, nevar kavēt šī soda izpildi, ja tas ticis piespriests saskaņā ar atbilstošām valsts tiesību normām.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Pamatlēmums (2002. gada 13. jūnijs) (OV 2002, L 190, 1. lpp.), kas grozīts ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris) (OV 2009, L 81, 24. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”).
(
3
)	Nav strīda par to, ka neviens no šiem pamatiem nav atbilstošs šim gadījumam.
(
4
)	Tiesas sēdē IK pārstāvis apstiprināja, ka šajā gadījumā 4.a pants nav piemērojams.
(
5
)	Eiropas konvencija par izdošanu, parakstīta Parīzē 1957. gada 13. decembrī (turpmāk tekstā – “1957. gada konvencija”).
(
6
)	Konvencija, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K.3. pantu, parakstīta 1996. gada 27. septembrī (OV 1996, C 313, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada konvencija”).
(
7
)	Spriedums, 2017. gada 22. decembris, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
8
)	Skat. 1999. gada 15. un 16. oktobra Tamperes Eiropadomes secinājumus, it īpaši 35. punktu.
(
9
)	Skat. Pamatlēmuma 5. apsvērumu.
(
10
)	Skat. Pamatlēmuma 5. apsvērumu.
(
11
)	Skat. ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera [D. Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumus lietā Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2006:552, 43. punkts).
(
12
)	Tādēļ šis agrākais izdošanas atteikuma pamats nav pārņemts Pamatlēmumā. Skat. Priekšlikumu Padomes pamatlēmumam par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (COM(2001) 522, galīgā redakcija), 4.5. punkts (turpmāk tekstā – “Priekšlikums pamatlēmumam”.
(
13
)	Pamatlēmuma 2. panta 2. punkts.
(
14
)	Pamatlēmuma 3., 4. un 4.a pants.
(
15
)	Skat. Rokasgrāmatu par to, kā izsniegt un izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, Eiropas Savienības Padome, 8216/1/08 REV 1 COPEN 70 EJN 26 EUROJUST 31 (turpmāk tekstā – “Rokasgrāmata”), 4. lpp. Es pilnībā piekrītu mana nelaiķa kolēģa un drauga ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera pieejai secinājumos lietā Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2006:552, 41. punkts), kur viņš uzsver, ka “pāreja no izraidīšanas uz Eiropas apcietināšanas orderi līdzinās Kopernika atklājumam. Ir acīmredzams, ka abiem ir viens un tas pats mērķis – nodot personu, kura ir apsūdzēta vai notiesāta, citas valsts iestādēm, lai viņu tajā varētu notiesāt vai izpildīt sodu; tomēr ar to arī līdzības beidzas”.
(
16
)	Spriedums, 2007. gada 3. maijs, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, 28. punkts).
(
17
)	Spriedums, 2018. gada 19. septembris, RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 36. punkts).
(
18
)	Spriedums, 2018. gada 19. septembris, RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 36. punkts).
(
19
)	Skat. Tamperes Eiropadomes secinājumus.
(
20
)	LESD 82. panta 1. punkts.
(
21
)	Skat. Pamatlēmuma 10. apsvērumu un ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:644, 42. punkts).
(
22
)	Priekšlikums pamatlēmumam, 2. punkts.
(
23
)	Pamatlēmuma 1. panta 1. punkts.
(
24
)	Pamatlēmuma 2. panta 1. punkts.
(
25
)	Zaïri, A. Le principe de la spécialité de l'extradition au regard des droits de l'homme, LGDJ, Parīze, 1992, 30. lpp.
(
26
)	Blekxtoon, R. “Commentary on an Article by Article basis”, Handbook on the European Arrest Warrant, TMC Asser Press, Hāga, 2005, 261. lpp.
(
27
)	Priekšlikums pamatlēmumam, 4.5. punkta 6) apakšpunkts, un Pamatlēmuma projekta 41. pants.
(
28
)	Šeit norādīšu uz pāreju no formulējuma attiecībā uz vajāšanu par “nodarījumiem”, kuri veikti pirms nodošanas, kas izmantots 1957. gada un 1996. gada konvencijās, uz vajāšanas par “citiem nodarījumiem” formulējumu Pamatlēmumā. Judikatūrā jau ir bijusi iespēja interpretēt šo “nodarījuma, kas nav” nodarījums, kurš bijis nodošanas pamatā, jēdzienu. Piemēram, spriedumā, 2008. gada 1. decembris, Leymann un Pustovarov, C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, 57. punkts, Tiesa nosprieda, ka, lai noteiktu, vai runa ir vai nav par “nodarījumu, kas nav” nodarījums, kurš bijis nodošanas pamatā, ir jāpārbauda, vai nodarījuma sastāva elementi atbilstoši to juridiskajai kvalifikācijai izsniegšanas dalībvalsts tiesībās ir tie paši, par kuriem persona tika nodota, un vai apcietināšanas orderī ietvertā informācija pietiekami atbilst vēlākajā procesuālajā dokumentā ietvertajai informācijai. Izmaiņas laika un vietas apstākļos ir pieļaujamas tiktāl, ciktāl tās izriet no ordera izsniegšanas dalībvalstī procesa ietvaros savāktajiem pierādījumiem attiecībā uz apcietināšanas orderī aprakstītajām darbībām, ja tās nemaina nodarījuma raksturu un nerada Pamatlēmuma 3. un 4. pantā paredzētos neizpildīšanas pamatus.
(
29
)	Spriedums, 2008. gada 1. decembris, Leymann un Pustovarov (C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, 43. un 44. punkts).
(
30
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 22. decembris, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
32
)	No latīņu “poena” – sods, soda mērs, nosodījums, sengrieķu “ποινή”. Jēdziens “ποινή” nozīmēja nosodījumu par noziegumu, un to lietoja jau Homērs ar nozīmi “atmaksa par asinsizliešanu” (Iliāda, 14.483).
(
33
)	Skat. Pamatlēmuma pielikumā pievienotās veidlapas c) aili.
(
34
)	Pamatlēmuma 1. panta 1. punkts un 2. panta 1. punkts. Priekšlikumā pamatlēmumam ir paskaidrots, ka ieteiktā teksta piemērošanas joma attiecas uz tādu personu nodošanu, kurām ar galīgu spriedumu piespriesta brīvības atņemšana slēgta tipa cietumā vismaz uz četriem mēnešiem (4.5. punkts).
(
35
)	Spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 54. punkts).
(
36
)	ECT, 2010. gada 20. aprīlis, Villa pret Itāliju (CE:ECHR:2010:0420JUD001967506), 43. un 44. punkts.
(
37
)	Spriedums, 2018. gada 19. septembris, RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 36. punkts).
(
38
)	Skat. Rokasgrāmatu, III pielikums.
(
39
)	Skat. Pamatlēmuma 1. panta 1. punktu, 2. panta 1. punktu un 8. panta 1. punkta f) apakšpunktu un Pamatlēmuma pielikumā pievienotās veidlapas b) ailes 1. un 2. punktu un c) ailes 1. un 2. punktu.
(
40
)	Skat. Priekšlikumu pamatlēmumam, 4.5. punkts.
(
41
)	Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta g) apakšpunkts.
(
42
)	Tāda, šķiet, ir Beļģijas Kasācijas tiesas pieeja 1975. gada 17. jūnija spriedumā (2. palāta). Skat. arī ECT spriedumu, 1982. gada 24. jūnijs, Van Droogenbroeck pret Beļģiju (ECLI:CE:ECHR:1983:0425JUD000790677, 39. un 40. punkts).
(
43
)	Skat. Rokasgrāmatu, 60. lpp.
(
44
)	Spriedums, 2016. gada 1. jūnijs, Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385).
(
45
)	Spriedums, 2016. gada 1. jūnijs, Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, 64. punkts).
(
46
)	Spriedums, 2016. gada 1. jūnijs, Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, 64.–66. punkts).
(
47
)	Ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumi lietā Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:131, 109. punkts).
(
48
)	Spriedums, 2018. gada 19. septembris, RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 37. un 38. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
49
)	Šis aspekts ir uzsvērts Rokasgrāmatas III pielikumā, kurā ir minēts, ka c) ailes “nolūks ir apstiprināt, ka [Eiropas apcietināšanas orderis] atbilst [..] noteiktajām soda ilguma robežām”.
(
50
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 91. punkts), un 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 60. punkts).
(
51
)	Ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumi lietā Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1013, 81. punkts).
(
52
)	Spriedums, 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 59. un 61. punkts).
(
53
)	Šajā saistībā skat. manus secinājumus lietā Radu (C‑396/11, EU:C:2012:648, 36.–39. punkts).
(
54
)	Spriedums, 2016. gada 1. jūnijs, Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, 34. punkts).
(
55
)	Spriedums, 2013. gada 29. janvāris, Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, 41. punkts).
(
56
)	Spriedums, 2013. gada 29. janvāris, Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, 41. un 42. punkts).
(
57
)	Agrākajā izdošanas kontekstā pieprasītāja valsts lūdza pieprasījuma saņēmējas valsts sadarbību, kura par to izlēma katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā iemeslus, kas pārsniedz strikti juridisku sfēru un iesniedzas starptautisko attiecību jomā, kur nozīmīgu lomu spēlē izdevīguma princips. Skat. ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera secinājumus lietā Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2006:552, 42.–45. punkts).