62010CJ0137_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑137/10
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État
(Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 4. martā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 15. martā, tiesvedībā
Eiropas Kopienas
pret
Région de Bruxelles‑Capitale .
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], tiesneši E. Juhāss [ E. Juhász ] (referents), Dž. Arestis [ G. Arestis ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ] un T. fon Danvics [ T. von Danwitz ],
ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
sekretāre R. Šereša [ R. Şereş ], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 10. novembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Beļģijas valdības vārdā – T. Materne [ T. Materne ], pārstāvis, kam palīdz Ž. P. Lagass [ J.‑P. Lagasse ] un F. van de Gejuhte [ F. Van de Gejuchte ], avocats,
– Eiropas Savienības Padomes vārdā – A. Vitro [ A. Vitro ] un M. Balta [ M. Balta ], pārstāvji,
– Eiropas Komisijas vārdā – I. Martinesa del Perala [ I. Martínez del Peral ] un Ž. P. Kepenns [ J.‑P. Keppenne ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 13. janvāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 207. panta 2. punktu un 282. pantu.
2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Eiropas Kopienām Eiropas Savienības Padomes personā un Briseles reģionu [ Région de Bruxelles‑Capitale ] (Beļģija) jautājumā par to, vai pilsētbūves nodeva, kuru tas prasa Padomei samaksāt, ir likumīga atbilstoši Savienības tiesību normām, un tajā tiek vaicāts par nosacījumiem un kārtību, kādā tiesvedībā kādas dalībvalsts tiesā bija jāpārstāv kāda cita Eiropas Kopienu iestāde, nevis Eiropas Komisija.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3. Tā kā pamata lietas fakti ir notikuši pirms 2009. gada 1. decembra, kad stājās spēkā Lisabonas līgums, piemērojamas ir Savienības primāro tiesību normas, kas bija spēkā līdz minētajai dienai.
4. EKL 207. panta 2. un 3. punktā bija noteikts:
“2. Padomei palīdz Ģenerālsekretariāts, ko vada ģenerālsekretārs – Augstais pārstāvis kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā, kam palīdz ģenerālsekretāra vietnieks, kurš atbild par Ģenerālsekretariāta darbu. Ģenerālsekretāru un ģenerālsekretāra vietnieku ieceļ Padome ar kvalificētu balsu vairākumu.
Padome pieņem lēmumu par Ģenerālsekretariāta uzbūvi.
3. Padome pieņem savu reglamentu.
[..]”
5. Saskaņā ar EKL 281. pantu:
“Kopiena ir tiesību subjekts.”
6. EKL 282. pants bija izteikts šādā redakcijā:
“Visās dalībvalstīs Kopienai ir visplašākā tiesībspēja un rīcībspēja, ko šo valstu tiesību akti piešķir juridiskām personām; tā var iegūt vai atsavināt kustamu un nekustamu īpašumu, kā arī būt par pusi tiesas procesā. Šajā nolūkā Kopienu pārstāv Komisija.”
7. EAEKL 185. pants satura ziņā bija identisks EKL 282. pantam.
8. LES 47. pantā ir noteikts:
“Savienība ir tiesību subjekts.”
9. EKL 282. pantam atbilstošajā LESD 335. pantā tagad paredzēts šādi:
“Visās dalībvalstīs Kopienai ir visplašākā tiesībspēja un rīcībspēja, ko šo valstu tiesību akti piešķir juridiskām personām; tā var iegūt vai atsavināt kustamu un nekustamu īpašumu, kā arī būt par pusi tiesas procesā. Šajā nolūkā Savienību pārstāv Komisija. Tomēr jautājumos, kas saistīti ar konkrētu iestāžu darbību, to pārstāv attiecīgās iestādes, ņemot vērā to administratīvo autonomiju.”
Valsts tiesiskais regulējums
10. Ar 2003. gada 12. jūnija un 18. decembra lēmumiem Briseles reģiona valdība paredzēja, ka par ikvienas būvatļaujas izsniegšanu ir maksājama pilsētbūves nodeva, kuru minētais reģions izmanto sabiedriskajiem pakalpojumiem, konkrēti – sociālo mājokļu būvniecībai, pārbūvei un remontam.
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
11. Lai varētu uzņemt jauno dalībvalstu delegācijas, 2002. gada 20. novembrī Padome lūdza Briseles reģiona valdībai būvatļauju savas galvenās ēkas ar nosaukumu “Justus Lipsius” pārbūvei. Ar 2003. gada 12. un 22. decembra lēmumiem lūgtā būvatļauja tika piešķirta. Minētajos lēmumos tomēr tika norādīts, ka divpadsmit mēnešos pēc būvatļaujas piešķiršanas Padomei bija jāsamaksā pilsētbūves nodeva EUR 1 109 750 apmērā.
12. Uzskatot šo nodevu par nodokli, no kura Eiropas Kopienas ir atbrīvotas saskaņā ar Protokola par to privilēģijām un imunitāti, kas sākotnēji tika pievienots 1965. gada 8. aprīlī noslēgtajam Līgumam par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi un vēlāk saskaņā ar Amsterdamas līgumu pievienots EK līgumam, 3. pantu, 2004. gada 23. janvārī Padome lēmumu par attiecīgās nodevas samaksas pienākuma noteikšanu pārsūdzēja Briseles reģiona Pilsētplānošanas kolēģijā [ Collège d’urbanisme ]. Tā kā minētā kolēģija likumā noteiktajā termiņā atbildi nesniedza, 2004. gada 10. novembrī Padome iesniedza pārsūdzību Briseles reģiona valdībai, lūdzot būvatļaujā izdarīt grozījumus attiecībā uz nodevu.
13. 2005. gada 14. jūlija lēmumā Briseles reģiona valdība pārsūdzību noraidīja kā nepieņemamu tādēļ, ka esot beidzies pārsūdzības termiņš. Eiropas Kopienas pārstāvošā Padome cēla prasību Conseil d’État [Valsts padomē], lai šo lēmumu atceltu. Atbildētājas statusā esošā Briseles reģiona valdība cēla iebildi par prasības nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka Padome neesot pienācīgi pārstāvēta.
14. Iesniedzējtiesa norāda, ka 2005. gada 23. septembra dokumentā Komisija patiešām saskaņā ar EKL 282. pantu un EAEKL 185. pantu ir pilnvarojusi Padomi iesniegt šādu prasību par lēmuma atcelšanu. Tomēr iesniedzējtiesa vērš uzmanību uz apstākli, ka pārstāvībai tiesvedībā Komisija savā pilnvarojumā ir norīkojusi kādu konkrētu personu, proti, “[Padomes Juridiskā dienesta ģenerāldirektoru] Žanu Klodu Pirī [ Jean‑Claude Piris ] vai jebkuru citu viņa norīkotu personu, iesniegt Beļģijas Conseil d’Etat
prasību par Briseles reģiona valdības 2005. gada 14. jūlija lēmuma atcelšanu”. Savukārt prasības pieteikumā, kā norāda iesniedzējtiesa, ir teikts, ka to iesniegušas “Eiropas Kopienas, kuras pārstāv Eiropas Savienības Padome tās ģenerālsekretāra vietnieka Pjēra Debuasjē [ Pierre de Boissieu ] personā”. No tā izrietot, ka šo prasību ir cēlis kāds cits, nevis persona, kuru Komisija ir pilnvarojusi, to nosaucot vārdā, jo neesot redzams, ka Ž. K. Pirī būtu savukārt norīkojis [ģenerālsekretāra vietnieku] P. Debuasjē celt prasību.
15. Šajos apstākļos Conseil d’État, uzskatīdama, ka jautājums par EKL 207. un 282. panta tvērumu “tostarp saistībā ar savām tiesībām pārliecināties, ka prasītājas juridiskās personas kompetentais orgāns lēmumu rīkoties ir pieņēmis saskaņā ar tam piemērojamajiem pārstāvības noteikumiem”, izrādās diskutējams, nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai [EKL] 282. pants, konkrēti – šā panta otrajā teikumā rodamais formulējums “šajā nolūkā Kopienu pārstāv Komisija” – ir jāinterpretē tādējādi, ka kāda iestāde ir likumīgi pilnvarota pārstāvēt Kopienu tāpēc vien, ka ir pilnvarojums, saskaņā ar kuru Komisija ir deleģējusi šai iestādei savas tiesības pārstāvēt Kopienu tiesvedībā, neatkarīgi no tā, vai šajā pilnvarojumā ir vai nav vārdā nosaukta fiziska persona, kura ir tiesīga pārstāvēt pilnvaroto iestādi?
2) Vai noliedzošas atbildes gadījumā kāda valsts tiesa kā, piemēram, Conseil d’État
var pārbaudīt Eiropas iestādes, kuru Komisija atbilstoši [EKL] 282. panta otrajam teikumam ir pienācīgi pilnvarojusi pārstāvībai tiesvedībā, celtas prasības pieņemamību, izvērtējot, vai šo iestādi pārstāv pienācīgā fiziskā persona, kura ir tiesīga celt prasību valsts tiesā?
3) Pakārtoti un gadījumā, ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai [EKL] 207. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums, konkrēti – formulējums “kam palīdz ģenerālsekretāra vietnieks, kurš atbild par Ģenerālsekretariāta darbu” – ir jāinterpretē tādējādi, ka Padomes ģenerālsekretāra vietnieks var likumīgi pārstāvēt Padomi, lai celtu prasību valstu tiesās?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
16. Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai pilnvarojums, ar kuru Komisija ir kādai citai Kopienu iestādei deleģējusi savas no EKL 282. panta izrietošās tiesības pārstāvēt Kopienas ar šo iestādi saistītā tiesvedībā valsts tiesā, ir likumīgi piešķirts neatkarīgi no tā, vai šajā pilnvarojumā ir vai nav vārdā nosaukta fiziska persona, kura ir tiesīga pārstāvēt pilnvaroto iestādi.
17. Vispirms jāuzsver, ka uz šā jautājuma pamatā esošajiem faktiem attiecas spēkā vairs neesošas EK līguma normas. Turklāt iesniedzējtiesas vaicātais attiecas tikai uz Eiropas Kopienu celtās prasības pieņemamību. Tādējādi, lai gan prejudiciālo jautājumu formulējums ir garš un abstrakts, šos jautājumus Tiesa var arī neiztirzāt un uz tiem neatbildēt plašāk, kā vien tas vajadzīgs, lai iesniedzējtiesa varētu šo jautājumu izlemt.
18. Turklāt jānorāda, ka atbilstoši Līgumos noteiktajai kārtībai, kas izriet no EKL 281. panta un EAEKL 184. panta, tiesību subjekti publisko tiesību juridisku personu statusā bija tikai Kopienas, nevis to iestādes. Atbilstoši LES 47. pantam tā tas arī pašreiz ir Savienības gadījumā. Saskaņā ar EKL 282. pantā un EAEKL 185. pantā noteikto Kopienām bija visplašākā tiesībspēja, kas šo valstu tiesību aktos piešķirta juridiskām personām, tās varēja tostarp iegūt vai atsavināt nekustamu un kustamu mantu, kā arī piedalīties tiesvedībā, un šajā nolūkā tās pārstāvēja Komisija.
19. Komisija drīkstēja šīs tiesības deleģēt ar citām iestādēm piešķirtu pilnvarojumu, ja tas vajadzīgs to attiecīgajai darbībai.
20. Kopienu tiesību sistēmā arī labas pārvaldības interesēs bija vajadzīgs, lai mantas iegādes un atsavināšanas darījumos, kā arī valstu tiesās uzsāktās tiesvedībās Kopienas pārstāvētu konkrēti tā iestāde, uz kuru attiecas konkrētais darījums vai tiesvedība. Proti, tieši šī iestāde, īstenodama savu administratīvo un darbības autonomiju, spēja vislabāk izvērtēt un aizstāvēt Kopienu intereses šajās lietās.
21. Jautājumā par minētā pilnvarojuma apjomu no Komisijas pārstāvības pilnvaru un deleģēšanas tiesību iedabas izriet, ka tā varēja pilnvarot kādu citu iestādi, šīs pārstāvības vajadzībām norīkojot vai nenorīkojot fizisku personu. Šādos gadījumos gan pilnvarotā iestāde, gan fiziskā persona, ja tā ir norīkota, Kopienu pārstāvēšanai varēja pilnvarot advokātu.
22. Svarīgi ir uzsvērt, ka šādas deleģēšanas prakse ir tikusi akceptēta un nostiprināta LESD 335. pantā. Tādējādi turpmāk saskaņā ar šo pantu jautājumos, kas saistīti ar konkrētu iestāžu darbību, Savienību var pārstāvēt attiecīgās iestādes, ņemot vērā to administratīvo autonomiju.
23. Pamata lietā redzams, ka pilnvarojumā vārdā nosauktā fiziskā persona bija juriskonsults, proti, Padomes Juridiskā dienesta vadītājs, kurš savukārt pilnvaroja advokātu pārstāvēt iestādi tiesvedībā attiecīgo lietu izskatošajā valsts tiesā tiktāl, ciktāl advokāta klātbūtne ir vajadzīga saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts procesuālo tiesību normām.
24. Tādēļ gadījumā, ja deleģējumu secība ir bijusi nepārtraukta un pirmo no tiem Komisija piešķīrusi Padomei, norīkojot kādu pilnvarotās iestādes fizisku personu, bet otro – šī persona devusi kādam advokātam, lai minēto iestādi pārstāvētu valsts tiesā, deleģēšanu Komisija ir veikusi likumīgi un pilnvarotā iestāde ir bijusi pārstāvēta likumīgi.
25. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka pilnvarojums, ar kuru Komisija ir deleģējusi kādai citai Kopienu iestādei savas no EKL 282. panta izrietošās tiesības pārstāvēt Kopienas valsts tiesā saistībā ar šo iestādi notiekošā tiesvedībā, ir likumīgi piešķirts neatkarīgi no tā, vai šajā pilnvarojumā ir vai nav vārdā nosaukta fiziska persona, kura ir tiesīga pārstāvēt pilnvaroto iestādi. Šādos gadījumos gan šī iestāde, gan fiziskā persona, ja tā ir norīkota, Kopienu pārstāvēšanai varēja pilnvarot advokātu.
Par otro un trešo jautājumu
26. Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, uz otro un trešo jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
27. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējt iesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Pilnvarojums, ar kuru Eiropas Komisija ir deleģējusi kādai citai Kopienu iestādei savas no EKL 282. panta izrietošās tiesības pārstāvēt Eiropas Kopienas valsts tiesā saistībā ar šo iestādi notiekošā tiesvedībā, ir likumīgi piešķirts neatkarīgi no tā, vai šajā pilnvarojumā ir vai nav vārdā nosaukta fiziska persona, kura ir tiesīga pārstāvēt pilnvaroto iestādi. Šādos gadījumos gan šī iestāde, gan fiziskā persona, ja tā ir norīkota, Eiropas Kopienu pārstāvēšanai varēja pilnvarot advokātu.