62005CC0216_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Savā prasībā par valsts pienākumu neizpildi Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, nosakot iepriekšēju dalības maksu (2) par pilnīgu un efektīvu sabiedrības līdzdalību atsevišķos ietekmes uz vidi novērtējumos, Īrija nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 6. un 8. pants Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvā 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (turpmāk tekstā – “Direktīva 85/337/EEK”) (3), kurā izdarīti grozījumi ar 1997. gada 3. marta Direktīvu 97/11/EK (4) .
2. Direktīvā 85/337 nav skaidru noteikumu par tādu administratīvu maksu, kādu Īrija noteikusi par sabiedrības līdzdalību ietekmes uz vidi novērtējuma procedūrā. Lai gan šajā lietā apgalvotā valsts pienākumu neizpilde ir jāizvērtē, ņemot vērā tieši Direktīvu 85/337, tomēr rodas arī vispārīgs jautājums – kādā mērā dalībvalstis valsts administratīvā procedūrā, kas tiek īstenota uz Kopienas tiesību normu pamata vai izpildot to prasības, var iekasēt administratīvu maksu.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Direktīva 85/337
3. Direktīvā 85/337 ir paredzēts, ka pirms zināmu darbu veikšanas vai cita veida iejaukšanās vidē ir jāveic ietekmes uz vidi novērtējums.
4. Direktīvas 85/337 6. pantā ir paredzēts:
“1.	Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tām iestādēm, kuras var būt saistītas ar projektu to īpašās ekoloģiskās atbildības dēļ, tiek dota iespēja izteikt savu viedokli par attīstības saskaņošanas pieprasījumu. Dalībvalstis ieceļ iestādes, ar kurām apspriesties šai nolūkā kopumā vai katrā gadījumā, kad pieprasīta saskaņošana. Informāciju, kas iegūta saskaņā ar 5. pantu, nosūta iestādēm. Apspriešanās kārtību sīki izstrādā dalībvalstis.
2.	Dalībvalstis nodrošina, ka jebkuru saskaņošanas pieprasījumu un jebkuru informāciju, kas iegūta saskaņā ar 5. pantu, dara atklāti pieejamu, [lai] attiecīgajai sabiedrības daļai [tiktu] dota iespēja izteikt viedokli pirms [atļaujas izsniegšanas].
3.	Šādas informācijas sniegšanas un apspriešanās kārtību sīki izstrādā dalībvalstis, kuras jo īpaši atkarībā no konkrētām projekta vai tā norises vietas īpašībām var:
– noteikt ieinteresēto sabiedrības daļu;
– norādīt vietas, kur var iegūt informāciju;
– norādīt veidu, kādā sabiedrību var informēt, piemēram, izlīmējot plakātus noteiktā rādiusā, publicējot vietējos laikrakstos, organizējot izstādes ar plāniem, rasējumiem, tabulām, diagrammām, paraugiem;
– noteikt veidu, kā jāapspriežas ar sabiedrību, piemēram, ar rakstiskiem iesniegumiem, veicot sabiedrisku aptauju;
– noteikt attiecīgus termiņus dažādām procedūras stadijām, lai nodrošinātu, ka lēmumu pieņem saprātīgā laika posmā.”
5. Direktīvas 85/337 8. pantā ir paredzēts:
“Attīstības saskaņošanas procedūrā jāņem vērā informācija, kas iegūta saskaņā ar 5., 6. un 7. pantu.”
B – Dalībvalsts tiesību akti par apstrīdēto administratīvo maksu
6. Saskaņā ar Īrijas teritorijas plānošanas tiesību aktiem no sabiedrības par apsvērumu un viedokļu iesniegšanu teritorijas plānošanas procesā vai sūdzību izskatīšanas procesā var iekasēt administratīvu maksu divos gadījumos, proti, pirmkārt, procesā vietējās plānošanas iestādēs, otrkārt, sūdzību izskatīšanas komisijā. Šī administratīvā maksa attiecas uz visām teritorijas plānošanas procedūrām, ieskaitot ietekmes uz vidi novērtēšanas procedūru. Maksas apmērs nav atkarīgs no projekta vai iemaksu apmēra. Turklāt attiecīgais maksājums jāveic vienu reizi, tātad par papildu iesniegumiem vai apsvērumiem vienā un tajā pašā procedūrā papildu maksa netiek prasīta.
7. Tiesiskais pamats apstrīdētās maksas iekasēšanai ir Planning and Development Act 2000
(2000. gada teritorijas plānošanas un attīstības likums, turpmāk tekstā – “2000. gada likums”).
8. 2000. gada likuma 33. pantā it īpaši vides ministrs tiek pilnvarots izdot noteikumus par administratīvās maksas iekasēšanu no sabiedrības par iesniegumu vai apsvērumu sniegšanu vietējām plānošanas iestādēm teritorijas plānošanas procedūrās. Šai prāvai būtiskajā laikā vides ministra noteiktās administratīvās maksas apmērs bija EUR 20.
9. Ar 2000. gada likuma 144. pantu sūdzību izskatīšanas komisija ( An Bord Pleanála ) tiek pilnvarota ar vides ministra apstiprinājumu noteikt attiecīgās administratīvās maksas apmēru iesniegumu un apsvērumu sniegšanai teritorijas plānošanas sūdzību procedūrās. Pēc Komisijas sniegtās informācijas maksas apmērs šai prāvai būtiskajā laikā bija EUR 45.
10. Saskaņā ar 2000. gada likumu dažādas valsts iestādes un atsevišķas organizācijas ir atbrīvotas no abos gadījumos paredzētās maksas. Bez reģionālām un valsts iestādēm atbrīvotas ir organizācijas, kuras pārstāv īpašas intereses saistībā ar ierosināto projektu, kā Fáilte Ireland, An Taisce
un Vides aizsardzības aģentūra.
III – Fakti un process
11. 2000. gadā saņēmusi divas sūdzības, Komisija 2000. gada 29. augusta vēstulē lūdza Īrijas iestādes iesniegt savus apsvērumus par tolaik vēl spēkā neesošā 2000. gada likuma atsevišķiem aspektiem, it īpaši par noteikumu, saskaņā ar kuru ieinteresētajiem sabiedrības locekļiem kā priekšnosacījums līdzdalībai teritorijas plānošanas saskaņošanas procedūrā bija noteikta administratīva maksa.
12. Pēc Īrijas iestāžu pirmās atbildes vēstules Komisija 2001. gada 23. oktobrī nosūtīja Īrijai brīdinājumu, aicinot to paust savus apsvērumus par to, ka Īrijas teritorijas plānošanas tiesību aktos Direktīvā 85/337 paredzēto tiesību izmantošanai bija noteikta maksa.
13. 2002. gada 7. marta vēstulē Īrijas iestādes atbildēja, ka, saskaņā ar to viedokli, Direktīva 85/337 neliedz iekasēt atbilstoši 2000. gada likumam noteikto administratīvo maksu. Īrijas iestādes it īpaši norādīja, ka saskaņā ar minēto direktīvu izstrādāt detalizētus noteikumus par sabiedrības līdzdalību apspriešanā ir dalībvalstu kompetencē un apstrīdētā maksa neattur sabiedrību no līdzdalības.
14. 2003. gada 23. janvārī Komisija nosūtīja Īrijai argumentētu atzinumu, kurā vēlreiz apstiprināja iebildumu par to, ka, iekasējot apstrīdēto administratīvo maksu, Īrija pārkāpj Direktīvas 85/337 6. un 8. pantu.
15. 2003. gada 16. maija atbildē Īrijas iestādes atkārtoti apstrīdēja to, ka, iekasējot administratīvo maksu, tiktu pārkāpta Direktīva 85/337 un it īpaši apgalvoja, ka šie maksājumi ir samērīgi un nepieciešami, lai nodrošinātu izmaksas, ko rada plašās sabiedrības līdzdalības tiesības, kas noteiktas Īrijas teritorijas plānošanas tiesību aktos.
16. Tā kā Komisija savu nostāju tomēr nemainīja, tā ar 2005. gada 29. aprīļa prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā reģistrēts 2005. gada 17. maijā, cēla prasību Tiesā saskaņā ar EKL 226. pantu.
IV – Prasības vērtējums
A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti
17. Komisija uzskata, ka Īrijas tiesību akti, saskaņā ar kuriem par ieinteresēto sabiedrības locekļu līdzdalību Direktīvā 85/337 paredzētajā apspriešanas procedūrā ir jāveic administratīva maksa, nav saderīgi ar Direktīvas 85/337 6. pantu galvenokārt četru iemeslu dēļ.
18. Pirmkārt, Komisija norāda, ka nevienā direktīvas noteikumā nav skaidri noteikts, ka šādu maksu drīkst iekasēt. Turpretim Direktīvas 90/313/EEK par brīvu piekļuvi vides informācijai (5) (turpmāk tekstā – “Direktīva 90/313”) 5. pantā ir skaidri noteikts, ka par informācijas sniegšanu dalībvalstis var pieprasīt maksu. Tādas maksas iekasēšana kā šajā lietā apstrīdētā saskaņā ar Direktīvu 85/37 būtu pamatota tikai tad, ja tā būtu nepieciešama objektīvu iemeslu dēļ un samērīga. Turklāt neviena cita dalībvalsts par līdzdalību sabiedriskajā apspriešanā nepieprasa administratīvu maksu.
19. Otrkārt, Komisija norāda, ka apstrīdētās administratīvās maksas iekasēšana ir pretrunā Direktīvas 85/337 mērķim un garam, saskaņā ar ko ietekmes uz vidi novērtējums jāveic, pamatojoties uz attiecīgu informāciju no vairākiem avotiem, tostarp no sabiedrības. Administratīvā maksa samazinot iespēju, ka sabiedrība piedalīsies apspriešanā un līdz ar to lēmumu pieņemšanā, un iestādes tādēļ nevarot pienācīgi veikt ietekmes uz vidi novērtējumu.
20. Treškārt, Direktīvas 6. panta tekstu nevarot interpretēt tik plaši, kā to dara Īrija. Maksas noteikšanu nevarot uzskatīt par apspriešanas “kārtības sīku izstrādāšanu”, ko var veikt dalībvalstis saskaņā ar direktīvas 6. panta 3. punktu, jo šīs pilnvaras pieņemt noteikumus attiecas tikai uz to, kas ir nepieciešams, lai praktiski īstenotu 6. panta 2. punktā paredzēto sabiedrības viedokļu uzklausīšanu. Šo interpretāciju apstiprinot arī EKL 174. panta 2. punktā paredzētais princips, ka maksā piesārņotājs, jo pretējā gadījumā attīstītāju, kuru projektiem ir ietekme uz vidi, izmaksas segtu sabiedrība – tie, kurus šī ietekme varētu skart.
21. Ceturtkārt, Komisija uzskata, ka, iekasējot apstrīdēto maksu, tiek ierobežotas vai var tikt ierobežotas tiesības, kas sabiedrībai piešķirtas 6. panta 2. punktā. Maksai esot atturoša iedarbība īpaši attiecībā uz sociālās palīdzības saņēmējiem, jo kopējā dalības maksa EUR 65 apmērā par procedūru vietējās plānošanas iestādēs un sūdzību izskatīšanas komisijā ir 50 % no šīs sabiedrības daļas vienas nedēļas ienākumiem.
22. Runājot par apgalvoto Direktīvas 85/337 8. punkta pārkāpumu, Komisija uzskata, ka tas izriet no Direktīvas 85/337 6. punkta pārkāpuma. Īrija nenodrošinot to, lai saskaņošanas procedūrā tiktu ņemts vērā to sabiedrības locekļu viedoklis, kas nav samaksājuši administratīvo maksu.
23. Īrijas valdība
iebilst pret visiem Komisijas argumentiem.
24. No tā, ka direktīvā nav skaidri noteikta tāda administratīva maksa kā apstrīdētā, nevarot secināt, ka dalībvalstīm būtu aizliegts to ieviest. Tas izrietot arī no subsidiaritātes principa un no rīcības brīvības, kura dalībvalstīm saskaņā ar EKL 249. pantu ir direktīvu transponēšanai, kā arī no dalībvalstu tiesībām izstrādāt noteikumus saskaņā ar direktīvas 6. panta 3. punktu. Tas, ka citas dalībvalstis šādu maksu neiekasē, nenozīmējot, ka tā nav saderīga ar šo direktīvu.
25. “Pamatotības pārbaudei”, ko ir ierosinājusi Komisija, direktīvā neesot nekāda pamata. Uz jautājumu par to, vai administratīvā maksa negatīvi ietekmē direktīvas 6. panta 2. punktā paredzētās līdzdalības tiesības, esot jāatbild tikai un vienīgi, ņemot vērā Īrijā faktiski iekasēto administratīvo maksu. Runājot par maksas apmēru, Īrija neuzskata, ka sociālās palīdzības saņēmēju ienākumi būtu pareizs salīdzinājuma kritērijs. Tā vietā esot jāņem vērā Īrijas iedzīvotāju vidējie mēneša ienākumi. Apstrīdētā administratīvā maksa katrā ziņā neesot augsta, bet gan samērīga un neradot traucēkli. Šī maksa esot paredzēta, lai vismaz daļēji segtu lielās izmaksas, kas radušās sakarā ar sabiedrības tiesību paplašināšanu 2000. gada likumā.
26. Īrijas valdība uzskata, ka no Direktīvas 90/313 nevar izdarīt secinājumus par Direktīvu 85/337. Apstrīdētie tiesību akti atbilstot gan efektivitātes, gan līdzvērtības principam.
B – Vērtējums
27. Vispirms, manuprāt, ir jāiebilst pret Komisijas apgalvojumu, ka dalībvalsts administratīvu maksu var iekasēt tikai tad, ja tas ir skaidri paredzēts direktīvā.
28. No šādas nostājas izriet, ka dalībvalsts var rīkoties vienīgi tiktāl, ciktāl Kopienu tiesībās tas ir atļauts. Pareizāk būtu balstīties uz to, ka principā dalībvalstij ir atļauts viss, ko neaizliedz Kopienu tiesības, proti, ka dalībvalstīm ir pilnvaras izstrādāt noteikumus jeb rīcības brīvība, ciktāl dalībvalstu rīcība nav pretrunā Kopienu tiesību vadlīnijām. Tas atbilst EKL 5. pantā paredzētajam Kopienas ierobežotās kompetences principam, saskaņā ar kuru Kopienai nav vispārējas vai ekskluzīvas kompetences pieņemt tiesisko regulējumu, bet tā darbojas atbilstoši konkrēti Līgumā paredzētajai kompetencei un dalībvalstīm ir saistoša šajā apmērā.
29. Tātad no tā, ka Direktīvā 85/337 nav paredzēta maksa par sabiedrības līdzdalību apspriešanā saskaņā ar 6. panta 2. punktu, automātiski nevar secināt, ka dalībvalstīm būtu liegta iespēja šādu maksu iekasēt.
30. Visbeidzot, jāatgādina, ka atbilstoši vispārīgajiem principiem, uz kuriem balstīta Kopiena un kuri regulē attiecības starp to un dalībvalstīm, saskaņā ar EKL 10. pantu d alībvalstīm savās teritorijās ir jānodrošina Kopienu tiesiskā regulējuma īstenošana. Valsts iestādes darbojas atbilstoši valsts procesuālajām un materiālajām tiesību normām, ja Kopienu tiesības, ieskaitot to vispārīgos principus, šajā sakarā neietver kopīgas tiesību normas (6) .
31. Tādu normu kā apstrīdētie Īrijas teritorijas plānošanas tiesību akti, kuros noteikts, ka par sabiedrības līdzdalību apspriešanā tiek iekasēta administratīva maksa, piemērošana tātad ir iespējama tiktāl vai tikai tiktāl, ciktāl šo dalībvalsts normu piemērošana neapdraud Kopienu tiesību, ieskaitot vispārējos principus, piemērojamību un efektivitāti (7) .
32. Šī lieta galvenokārt ir par saderību ar Direktīvu 85/337. Kā ir uzsvērusi Īrijas valdība, lai gan saskaņā ar EKL 249. pantu dalībvalstīm ir dota brīvība izvēlēties formas un metodes direktīvu īstenošanai, šī brīvība neskar dalībvalstu pienākumu valsts tiesiskajā kārtībā veikt visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai garantētu direktīvas pilnīgu efektivitāti atbilstoši tās mērķim (8) .
33. Tāpēc turpinājumā jāizvērtē, vai administratīvas maksas iekasēšana par sabiedrības līdzdalību apspriešanā ietekmes uz vidi novērtējuma procedūrā ir pretrunā direktīvas prasībām saskaņā ar tās tekstu, kontekstu un mērķi, kā arī efektivitātei praksē (9) .
34. Par Komisijas norādi uz Direktīvu 90/313 vispirms jākonstatē, ka tas, ka kādā citā direktīvā maksas iekasēšana ir skaidri atļauta, manuprāt, nevar pamatot vispārēju pieņēmumu, ka Kopienas likumdevējs ir gribējis atļaut maksas noteikšanu tikai tad, ja tas ir skaidri paredzēts. Šī norāde katrā ziņā neļauj izdarīt pārliecinošu slēdzienu, ka šāda maksa būtu aizliegta saskaņā ar Direktīvu 85/337, par kuru ir šī lieta.
35. Runājot par Komisijas izvirzīto “pamatotības pārbaudi”, saskaņā ar kuru maksas iekasēšanu var noteikt tikai objektīva iemesla dēļ, piemēram, lai nodrošinātu labu pārvaldību, un tai jābūt samērīgai, jānorāda, kā to dara Īrija, ka atšķirībā no Līguma noteikumiem par pamatbrīvībām nedz pašā direktīvā, nedz EKL 249. pantā šāds izņēmuma gadījums nav paredzēts.
36. Komisija arī ir norādījusi, ka administratīvās maksas iekasēšana esot pretrunā direktīvas 6. panta 2. punkta mērķim un garam – dot sabiedrībai iespēju piedalīties apspriešanā ietekmes uz vidi novērtēšanas procedūrās un kompetentām iestādēm pareizi izvērtēt ietekmi uz vidi – un kavējot iepriekš minētā principa efektīvu īstenošanu.
37. Saskaņā ar direktīvas 5. panta 3. punktu kontekstā ar tās preambulas sesto apsvērumu ierosinātā projekta ietekmes uz vidi novērtējumam vispirms jānotiek, ņemot vērā atbilstošo paša attīstītāja sniegto informāciju. Saskaņā ar iepriekš minēto preambulas apsvērumu šo informāciju var “papildināt iestādes un sabiedrība”.
38. Saskaņā ar direktīvas 6. panta 2. punktu dalībvalstīm ir attiecīgi jānodrošina, ka saskaņošanas pieprasījumi un savāktā informācija tiek darīta pieejama, “lai attiecīgajai sabiedrības daļai tiktu dota iespēja izteikt viedokli pirms atļaujas izsniegšanas”.
39. Manuprāt, no tā nevar atvasināt visu personu neierobežotas
līdzdalības tiesības apspriešanā. Tas it īpaši, kā norādījusi Īrija, izriet no tā, ka dalībvalstis saskaņā ar direktīvas 6. panta 3. punktu skaidri tiek pilnvarotas izstrādāt sīku sabiedrības līdzdalības kārtību apspriešanā tādā veidā, ka līdzdalības apmērs rezultātā tiek ierobežots.
40. Saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 3. punktā uzskatāmi minētajām iespējām dalībvalstis var noteikt gan atbilstošo sabiedrības daļu, gan arī līdzdalības veidu, kas turklāt var būt pat sabiedriska aptauja. Sabiedriskās apspriešanas posmu var arī ierobežot laikā.
41. Ņemot vērā minēto, jākonstatē, ka, lai gan administratīvas maksas iekasēšana kā priekšnosacījums sabiedrības līdzdalībai apspriešanas procedūrā, kas konkrētajā dalībvalstī notiek rakstveida apsvērumu veidā, pakļauj sabiedrības līdzdalību noteiktam nosacījumam un to ierobežo, šis ierobežojums per se
nav nesaderīgs ar direktīvu.
42. Dalībvalstu rīcības brīvību direktīvu transpozīcijā katrā ziņā ierobežo arī Kopienu tiesību vispārīgie principi (10), pie kuriem it īpaši pieder efektivitātes un līdzvērtības princips. Saskaņā ar šiem principiem, kurus Tiesa ir piemērojusi ne tikai attiecībā uz valstu tiesvedībām, bet arī saistībā ar administratīviem procesiem (11), valstu tiesībās paredzētie procesuālie un materiālie noteikumi nedrīkst radīt situāciju, kad Kopienu tiesiskā regulējuma īstenošana tiek padarīta praktiski neiespējama vai tiek pārmērīgi apgrūtināta, un valstu tiesības ir jāpiemēro, nepieļaujot diskrimināciju, salīdzinot ar attiecīgām procedūrām, kas attiecas tikai uz valsts iekšējām tiesībām (12) .
43. Vispirms, atbilstoši efektivitātes principam jājautā, vai ar apstrīdēto administratīvo maksu sabiedrības līdzdalība apspriešanā ietekmes uz vidi novērtējuma procedūrā netiek pārmērīgi apgrūtināta vai padarīta praktiski neiespējama. Uz šo jautājumu, protams, nevar atbildēt abstrakti, tas ir atkarīgs no konkrētā attiecīgās administratīvās maksas apmēra.
44. Šajā lietā maksa par apsvērumu sniegšanu procesā vietējās plānošanas iestādēs ir EUR 20, bet procesā sūdzību izskatīšanas komisijā – EUR 45. Abas lietas dalībnieces pamatoti balstās uz to, ka šīs maksas nozīmīgums, proti, (atturošā) iedarbība uz personām, kas vēlas piedalīties apspriešanā, principā ir atkarīga no tā, vai, ņemot vērā šo personu līdzekļus, it sevišķi to ienākumus, šī maksa šķiet viegli vai ne tik viegli samaksājama. Katrā ziņā lietas dalībnieces nav vienisprātis par vērtējumā izmantojamo kritēriju.
45. Komisijas minētie sociālās palīdzības saņēmēju grupas nedēļas ienākumi ir tikpat pārspīlēts salīdzinājuma kritērijs kā, piemēram, visbagātāko sabiedrības locekļu vidējie gada ienākumi. Man šķiet saprātīgāk vērtējumā kā kritēriju izmantot vidējos Īrijas iedzīvotāju mēneša ienākumus, lai gan arī no tiem nevar izdarīt skaidrus secinājumus. Kopumā Īrijai varētu būt taisnība, ka [attiecīgi] EUR 20 un EUR 45 principā ir samaksājama summa. Turklāt jāpiebilst, ka no lietas materiāliem un Īrijas apsvērumiem izriet, ka šīs maksas apmērs pilnībā atbilst nodevām un citiem maksājumiem, kas Īrijā parasti tiek iekasēti administratīvajās procedūrās.
46. Visbeidzot, kā jau es minēju, jāņem vērā, ka direktīvā dalībvalstīm nav uzlikts pienākums garantēt visu personu brīvu un neierobežotu līdzdalību apspriešanā, bet gan ir paredzēts nodrošināt faktisku iespēju izteikt savu viedokli precīzāk nedefinētai “sabiedrībai”.
47. Šo iemeslu dēļ es uzskatu, ka konkrētais apstrīdētās administratīvās maksas apmērs nepadara praktiski neiespējamu un pārmērīgi neapgrūtina līdzdalības tiesību izmantošanu.
48. Runājot par otru – līdzvērtības principu, jākonstatē, ka, kā norāda Īrija un ko neapstrīd Komisija, apstrīdētā administratīvā maksa principā tiek iekasēta par sabiedrības apsvērumu iesniegšanu plānošanas procedūrās Īrijā un tātad tā attiecas ne tikai uz ietekmes uz vidi novērtējumu saskaņā ar Direktīvu 85/337. Tiktāl sabiedrības līdzdalība saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 2. punktu Īrijas teritorijas plānošanas tiesību aktos nav regulēta nelabvēlīgāk kā līdzīgās valsts iekšējās procedūrās un tātad tā atbilst arī līdzvērtības principam.
49. Visbeidzot, Komisija prasības pieteikumā ne tikai apstrīd, pirmkārt, administratīvās maksas un, otrkārt, tās konkrētā apmēra atbilstību Kopienu tiesībām, bet, treškārt, arī norāda, ka ar 2000. gada likumu kompetentais ministrs vai sūdzību izskatīšanas komisija tiek pilnvaroti noteikt apstrīdētās administratīvās maksas apmēru, taču šīs pilnvaras nav ierobežotas un definētas tuvāk.
50. Šis iebildums acīmredzami attiecas uz tiesiskās drošības principu, kas dalībvalstīm jāievēro, arī transponējot direktīvas. Saskaņā ar judikatūru par šo principu dalībvalstīm Kopienu tiesībās paredzētie pienākumi ir jāpilda kā neapstrīdami saistoši un ievērojot konkrētību, noteiktību un skaidrību, kas vajadzīga, lai izpildītu šī principa prasības (13) .
51. Kā izriet no judikatūras, tam obligāti nav nepieciešama likumdevēja darbība. Tiesiskās drošības principu var nodrošināt arī vispārīgas tiesību normas, ar nosacījumu, ka valsts pārvaldes iestādes nodrošina pilnīgu direktīvas piemērošanu un ka gadījumā, kad konkrētajā direktīvas normā ir paredzētas tiesības personām, juridiskā situācija, kas izriet no šīm vispārīgajām tiesību normām, ir pietiekami precīza un skaidra un tiesību subjekti tiek pilnībā informēti par savām tiesībām (14) .
52. It īpaši saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, uz ko skaidri norāda Komisija, vienīgi administratīvu praksi, ko pārvalde var mainīt pēc savas patikas un kas nav pietiekami publiska, nevar uzskatīt par Kopienu tiesībās noteikto pienākumu juridisku izpildi, jo attiecīgie tiesību subjekti netiek informēti par savām tiesībām Kopienu tiesībās noregulētā jomā (15) .
53. Tomēr es nedomāju, ka veidu, kādā Īrijas tiesiskajā kārtībā noteikta apstrīdētā administratīvā maksa, proti, ar kompetentā ministra noteikumiem vai ar sūdzību izskatīšanas komisijas noteikumiem ar ministra apstiprinājumu, var pielīdzināt “administratīvajai praksei” šīs judikatūras izpratnē. Šajā sakarā Tiesa jau ir atzinusi, ka ar to vien, ka atbildība par Kopienu tiesībās paredzētu pasākumu īstenošanu ar valsts tiesību aktu tiek nodota dalībvalsts kompetentai iestādei, piemēram, ministram, nepietiek, lai būtu pārkāpts tiesiskās drošības princips. Akta pieņemšana, piemērojot šādu procedūru, obligāti nenozīmē, ka tas nebūtu saistošs vai neatbilstu šī principa prasībām par konkrētību, noteiktību un skaidrību (16) .
54. Tādējādi jākonstatē, ka apstrīdētā administratīvā maksa Īrijā saskaņā ar 2000. gada likumu ir noteikta pietiekami saistoši un noteikti, lai atbilstu tiesiskās drošības principam.
55. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, man jāsecina, ka iebildums par Direktīvas 85/337 6. panta un līdz ar to 8. panta pārkāpumu nav pamatots.
56. Tādējādi Komisijas prasība ir jānoraida.
V – Par tiesāšanās izdevumiem
57. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Īrija ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VI – Secinājumi
58. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, iesaku Tiesai lemt šādi:
– prasību noraidīt;
– Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	Tā nedaudz neprecīzi Komisija to nosauc prasības pieteikumā, bet tehniski runa ir par administratīvu maksu jeb nodevu.
(3)  –	OV L 175, 40. lpp.
(4)  –	Direktīva, ar kuru izdarīti grozījumi Direktīvā 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 73, 5. lpp.).
(5)  –	Padomes 1990. gada 7. jūnija direktīva (OV L 158, 56. lpp.).
(6)  –	Skat. it īpaši 2004. gada 25. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑480/00, C‑481/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00, C‑490/00, C‑491/00, C‑497/00, C‑498/00 un C‑499/00 Azienda Agricola Ettore Ribaldi
u.c. ( Recueil, I‑2943. lpp., 42. punkts); 1995. gada 23. novembra spriedumu lietā C‑285/93 Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau
( Recueil, I‑4069. lpp., 26. punkts) un 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑292/97 Karlsson u.c. ( Recueil, I‑2737. lpp., 27. punkts).
(7)  –	Skat. it īpaši 2001. gada 9. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑80/99, C‑81/99 un C‑82/99 Flemmer
( Recueil, I‑7211. lpp., 55. punkts); 1982. gada 6. maija spriedumu apvienotajās lietās 146/81, 192/81 un 193/81 Bay Wa u.c. ( Recueil, 1503. lpp., 29. punkts) un 1983. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās no 205/82 līdz 215/82 Deutsche Milchkontor GmbH u.c. ( Recueil, 2633. lpp., 17. un 22. punkts).
(8)  –	It īpaši 1984. gada 10. aprīļa spriedums lietā C‑14/83 Von Colson und Kamann
( Recueil, 1891. lpp., 26. punkts) un 2002. gada 7. maija spriedums lietā C‑478/99 Komisija/Zviedrija ( Recueil, I‑4147. lpp., 15. punkts).
(9)  –	Skat. it īpaši 1996. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑72/95 Kraaijeveld
( Recueil, I‑5403. lpp., 28. punkts).
(10)  –	Skat. iepriekš 30. punktu.
(11)  –	Skat., piemēram, attiecībā uz šo principu piemērošanu administratīvā procesā par iekšzemes nodokļa iekasēšanas strīdu noregulēšanu 2000. gada 3. februāra spriedumu lietā C‑228/98 Charalampos Dounias ( Recueil, I‑577. lpp., 62.–67. punkts); par Kopienas nodokļu un lauksaimniecības nodokļu iekasēšanu saskaņā ar dalībvalsts attiecīgajā tiesību aktā noteiktajiem iekasēšanas noteikumiem un priekšnosacījumiem 1980. gada 27. marta spriedumu apvienotajās lietās 66/79, 127/79 un 128/79 Salumi
( Recueil, 1237. lpp., 17.–20. punkts); par valstu iestāžu nepamatoti sniegtam valsts atbalstam piemērojamiem noteikumiem arī iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās no 205/82 līdz 215/82 (15. un turpmākie punkti).
(12)  –	Skat. it īpaši iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās no 205/82 līdz 215/82, 19. punkts; 1998. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑298/96 Ölmühle Hamburg un Schmidt Söhne
( Recueil, I‑4767. lpp., 24. punkts); 2002. gada 24. septembra spriedumu lietā C‑255/00 Grundig Italiana
( Recueil, I‑8003. lpp., 33. punkts) un 2004. gada 7. janvāra spriedumu lietā C‑201/02 Delena Wells
( Recueil, I‑723. lpp., 70. punkts).
(13)  –	Skat. it īpaši 2002. gada 20. jūnija spriedumu lietā C‑313/99 Gerard Mulligan
( Recueil, I‑5719. lpp., 46. un 47. punkts) un 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C‑159/99 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑4007. lpp., 32. punkts).
(14)  –	Skat. it sevišķi 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑233/00 Komisija/Francija ( Recueil, I‑6625. lpp., 76. punkts un tajā minētā judikatūra).
(15)  –	Šajā sakarā skat. arī 1994. gada 24. marta spriedumu lietā C‑80/92 Komisija/Beļģija ( Recueil, I‑1019. lpp., 20. punkts) un 1995. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑151/94 Komisija/Luksemburga ( Recueil, I‑3685. lpp., 18. punkts).
(16)  –	Skat. iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑313/99, 50. punkts.