62023CJ0391
TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
2025. gada 16. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 191. panta 2. punkts – Savienības politika vides jomā – Regula (ES) 2021/1119 – Savienības klimatneitralitātes mērķis – Direktīva (ES) 2019/944 – Kopīgi noteikumi attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru elektroenerģijas no atjaunīgajiem energoresursiem ražotājiem noteikts pienākums maksāt ienākuma nodokli – Atbrīvojums elektroenerģijas ražotājiem no fosilajiem kurināmajiem un biomasas
Lietā C‑391/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) iesniegusi ar 2023. gada 7. februāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 27. jūnijā, tiesvedībā
Brăila Winds SRL
pret
Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București,
Ministerul Finanţelor,
Preşedintele Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală,
Agenţia Naţională de Administrare Fiscală,
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Kondinanci [M. Condinanzi], ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] (referents) un tiesnesis N. Jēskinens [N. Jääskinen],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Brăila Winds SRL vārdā – C.‑A. Bîrsan, E.‑D. Gramaticescu un A.‑C. Lăcureanu, avocați,
–
Eiropas Komisijas vārdā – I. Georgiopoulos, L. Nicolae un K. Talabér‑Ritz, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 49., 56., 107. un 108. pantu, kā arī 191. panta 2. punktu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2019/944 (2019. gada 5. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un ar ko groza Direktīvu 2012/27/ES (OV 2019, L 158, 125. lpp.), kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2021/1119 (2021. gada 30. jūnijs), ar ko izveido klimatneitralitātes panākšanas satvaru un groza Regulas (EK) Nr. 401/2009 un (ES) 2018/1999 (“Eiropas Klimata akts”) (OV 2021, L 243, 1. lpp.).
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp sabiedrību, kas ražo elektroenerģiju ar vēja ģeneratoriem, Brăila Winds SRL, no vienas puses, un Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București (Bukarestes Reģionālā valsts finanšu ģenerāldirekcija – Bukarestes vidējo nodokļu maksātāju nodokļu administrācija, Rumānija), Ministerul Finanțelor (Finanšu ministrija, Rumānija), Preşedintele Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală (Valsts nodokļu dienesta priekšsēdētājs, Rumānija) un Agenția Națională de Administrare Fiscală (Valsts nodokļu dienests, Rumānija; turpmāk tekstā – “ANAF”), no otras puses, par Brăila Winds uzlikto nodokli 80 % apmērā no tās ienākumiem, kas izriet no starpības starp tās elektroenerģijas vidējo mēneša pārdošanas cenu un valsts likumdevēja noteikto cenu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
LESD
3
LESD 191. panta 2. punkts formulēts šādi:
“Savienības politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību, ievērojot dažādu [Eiropas] Savienības reģionu stāvokļa atšķirības. Tā pamatojas uz piesardzības un preventīvās darbības principu, uz principu, ka videi nodarīts kaitējums jālabo, pirmām kārtām novēršot tā cēloni, un uz principu, ka maksā piesārņotājs.
Šajā sakarā saskaņošanas pasākumi, kas atbilst vides aizsardzības prasībām, vajadzības gadījumā paredz drošības klauzulu, kas ļauj dalībvalstīm ar ekonomiku nesaistītu vides aizsardzības apsvērumu dēļ veikt provizoriskus pasākumus, uz kuriem attiecas Savienības pārbaudes procedūras.”
Direktīva 2019/944
4
Saskaņā ar Direktīvas 2019/944 1. panta “Priekšmets” pirmo un otro daļu:
“Ar šo direktīvu paredz kopīgus noteikumus elektroenerģijas ražošanai, pārvadei, sadalei, uzkrāšanai un piegādei, kā arī patērētāju aizsardzības noteikumus ar nolūku Savienībā izveidot patiesi integrētus, uz patērētājiem orientētus, elastīgus, taisnīgus un pārredzamus elektroenerģijas tirgus, kuros valda konkurence.
Šīs direktīvas mērķis ir, izmantojot integrēta tirgus sniegtās priekšrocības, nodrošināt samaksājamas, pārredzamas enerģijas cenas un izmaksas patērētājiem, augsta līmeņa piegādes drošību un gludu pāreju uz ilgtspējīgu mazoglekļa energosistēmu. [..]”
5
Šīs direktīvas 9. panta “Sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības” 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Pamatojoties uz savu iestāžu sistēmu un ievērojot subsidiaritātes principu, dalībvalstis nodrošina, ka, neskarot 2. punktu, elektroenerģijas uzņēmumi darbojas saskaņā ar šīs direktīvas principiem, lai izveidotu drošu elektroenerģijas tirgu, kas ilgtermiņā neapdraud vidi un kurā valda konkurence, un minētos uzņēmumus nediskriminē pēc to tiesībām vai pienākumiem.
2.   Pilnībā ievērojot attiecīgos LESD noteikumus, jo īpaši tā 106. pantu, dalībvalstis uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas nozarē, var vispārējās ekonomiskās interesēs noteikt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības attiecībā uz drošību, tostarp piegādes drošību, piegādes regularitāti, kvalitāti un cenu, kā arī uz vides aizsardzību, tostarp energoefektivitāti, atjaunojamo energoresursu enerģiju un klimata aizsardzību. Šādas saistības ir skaidri definētas, pārskatāmas, nediskriminējošas, pārbaudāmas, un tās garantē, ka Savienības elektroenerģijas uzņēmumiem ir vienlīdzīga piekļuve valstu patērētājiem. Sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, kas skar cenu noteikšanu par elektroenerģijas piegādi, atbilst šīs direktīvas 5. pantā izklāstītajām prasībām.”
6
Minētās direktīvas 58. pantā “Regulatīvās iestādes vispārējie mērķi” paredzēts:
“Pildot šajā direktīvā noteiktos regulatīvos uzdevumus, regulatīvā iestāde veic visus piemērotos pasākumus, lai 59. pantā noteikto pienākumu un pilnvaru robežās ciešā sadarbībā ar citām atbilstīgām valsts iestādēm, tostarp konkurences iestādēm, kā arī iestādēm, tostarp regulatīvajām iestādēm, no kaimiņos esošām dalībvalstīm un attiecīgā gadījumā trešām valstīm un neskarot to kompetenci, sasniegtu šādus mērķus:
a)
ciešā sadarbībā ar citu dalībvalstu regulatīvajām iestādēm, [Eiropas] Komisiju un [Eiropas Savienības Energoregulatoru sadarbības aģentūru] sekmēt Savienībā konkurētspējīgu, elastīgu un drošu elektroenerģijas iekšējo tirgu, kurš ilgtermiņā neapdraud vidi, un efektīvu tirgus atvēršanu visiem Savienības lietotājiem un piegādātājiem, un nodrošināt atbilstošus apstākļus energoapgādes tīklu efektīvai un uzticamai darbībai, ņemot vērā ilgtermiņa mērķus;
[..]
c)
likvidēt ierobežojumus elektroenerģijas tirdzniecībai starp dalībvalstīm, tostarp attīstīt pieprasījumam atbilstīgas pārrobežu pārvades jaudas, lai apmierinātu pieprasījumu, un palielināt valstu tirgu integrāciju, kas var sekmēt elektroenerģijas plūsmas visā Savienībā;
[..].”
Regula 2021/1119
7
Regulas 2021/1119 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” paredzēts:
“Ar šo regulu izveido satvaru, kas nodrošina, ka neatgriezeniski un pakāpeniski samazinās antropogēno siltumnīcefekta gāzu emisijas apjoms no emisijas avotiem un palielinās emisijas piesaistes apjoms piesaistītājos, kā to reglamentē Savienības tiesību akti.
Šajā regulā ir izklāstīts saistošs mērķis līdz 2050. gadam panākt Savienībā klimatneitralitāti, tā tiecoties sasniegt [Parīzes nolīguma par klimata pārmaiņām, kuru Savienība ratificējusi ar Padomes Lēmumu (ES) 2016/1841 (2016. gada 5. oktobris) par to, lai Eiropas Savienības vārdā noslēgtu Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām ietvaros pieņemto Parīzes nolīgumu (OV 2016, L 282, 1. lpp.)] 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā nosprausto ilgtermiņa mērķi attiecībā uz temperatūras kāpuma iegrožošanu, un ir paredzēts satvars, kas ļauj panākt progresu, īstenojot Parīzes nolīguma 7. pantā nosprausto globālo mērķi attiecībā uz pielāgošanos. Šajā regulā izklāstīts arī saistošs Savienības mērķrādītājs 2030. gadam siltumnīcefekta gāzu emisijas apjoma samazināšanai Savienībā.
[..]”
8
Atbilstoši šīs regulas 2. pantam “Klimatneitralitātes mērķis”:
“1.   Ne vēlāk kā līdz 2050. gadam Savienībā tiek līdzsvarots Savienības tiesību aktos reglamentētais Savienības mēroga siltumnīcefekta gāzu emisijas un piesaistes apjoms, un tas nozīmē, ka līdz minētajam termiņam tiek panākts emisiju neto nulles līmenis, un pēc tam Savienība cenšas panākt negatīvu emisijas bilanci.
2.   Attiecīgās Savienības iestādes un dalībvalstis – attiecīgi Savienības un valsts līmenī – veic vajadzīgos pasākumus, kas nodrošina, ka var kolektīvi sasniegt 1. punktā nosprausto klimatneitralitātes mērķi, turklāt ņemot vērā, ka ir svarīgi sekmēt gan taisnīgumu un solidaritāti starp dalībvalstīm, gan izmaksu ziņā lietderīgu minētā mērķa sasniegšanu.”
9
Minētās regulas 5. panta “Pielāgošanās klimata pārmaiņām” 1. punktā paredzēts:
“Attiecīgās Savienības iestādes un dalībvalstis nodrošina, ka pastāvīgi tiek palielināta pielāgošanās spēja, stiprināta noturība un mazināta neaizsargātība pret klimata pārmaiņām, kā paredzēts Parīzes nolīguma 7. pantā.”
10
Šīs pašas regulas 7. pants “Nacionālo pasākumu novērtēšana” formulēts šādi:
“1.   Līdz 2023. gada 30. septembrim un pēc tam reizi piecos gados Komisija izvērtē:
a)
vai nacionālie pasākumi, kas, ņemot vērā atbilstoši [Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (ES) 2018/1999 (2018. gada 11. decembris) par enerģētikas savienības un rīcības klimata politikas jomā pārvaldību un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 663/2009 un (EK) Nr. 715/2009, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/22/EK, 98/70/EK, 2009/31/EK, 2009/73/EK, 2010/31/ES, 2012/27/ES un 2013/30/ES, Padomes Direktīvas 2009/119/EK un (ES) 2015/652 un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 525/2013 (OV 2018, L 328, 1. lpp.)], iesniegtos nacionālos enerģētikas un klimata plānus, nacionālās ilgtermiņa stratēģijas un divgadu progresa ziņojumus, ir atzīti par svarīgiem, lai sasniegtu šīs regulas 2. panta 1. punktā nosprausto klimatneitralitātes mērķi, ir ar šo mērķi saderīgi;
b)
vai attiecīgie nacionālie pasākumi, ņemot vērā 5. panta 4. punktā minētās nacionālās pielāgošanās stratēģijas, ir piemēroti, lai ar tiem panāktu progresu attiecībā uz pielāgošanos, kā minēts 5. pantā.
[..]
2.   Ja Komisija – pēc tam, kad ir pienācīgi apsvērusi kopīgi panākto progresu, kas novērtēts saskaņā ar 6. panta 1. punktu –, konstatē, ka dalībvalsts pasākumi nav saderīgi ar 2. panta 1. punktā nosprausto klimatneitralitātes mērķi vai nav piemēroti, lai ar tiem panāktu progresu attiecībā uz pielāgošanos, kā minēts 5. punktā, tā var sniegt attiecīgajai dalībvalstij adresētus ieteikumus. Komisija nodrošina, lai šādi ieteikumi būtu publiski pieejami.
3.   Ja ir sniegti ieteikumi saskaņā ar 2. punktu, piemēro šādus principus:
a)
attiecīgā dalībvalsts sešu mēnešu laikā pēc ieteikumu saņemšanas ziņo Komisijai par to, kā ir iecerējusi rīkoties, lai ieteikumus pienācīgi ņemtu vērā, ievērojot solidaritāti starp dalībvalstīm un Savienību un starp pašām dalībvalstīm;
b)
pēc šā punkta a) apakšpunktā minētās paziņošanas attiecīgā dalībvalsts, sagatavojot nākamo integrēto nacionālo enerģētikas un klimata progresa ziņojumu, kas saskaņā ar Regulas [2018/1999] 17. pantu ir iesniedzams nākamajā gadā pēc gada, kurā tika sniegti ieteikumi, minētajā ziņojumā izklāsta, kā tā ir ieteikumus pienācīgi ņēmusi vērā; ja dalībvalsts ieteikumus vai būtisku to daļu nolemj neņemt vērā, tā Komisijai to attiecīgi pamato;
[..].”
Direktīva 2008/118/EK
11
Padomes Direktīvas 2008/118/EK (2008. gada 16. decembris) par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK (OV 2008, L 9, 12. lpp.) 1. pantā bija paredzēts:
“1.   Šī direktīva nosaka vispārēju režīmu attiecībā uz akcīzes nodokli, ko tieši vai netieši uzliek šādu preču patēriņam (turpmāk “akcīzes preces”):
a)
energoprodukti un elektroenerģija, uz ko attiecas [Padomes Direktīva 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV 2003, L 283, 51. lpp.)];
[..].
2.   Dalībvalstis īpašos nolūkos var akcīzes precēm papildus piemērot netiešos nodokļus, ja tie nodokļa bāzes noteikšanas, nodokļa aprēķināšanas, nodokļa uzlikšanas iespējas un nodokļa pārraudzības ziņā, izņemot noteikumus par atbrīvojumu no nodokļiem, atbilst Kopienas noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim vai pievienotās vērtības nodoklim [(PVN)].
[..]”
Direktīva 2003/96
12
Direktīvas 2003/96 1. pants formulēts šādi:
“Dalībvalstis uzliek nodokļus energoproduktiem un elektroenerģijai saskaņā ar šo direktīvu.”
13
Šīs direktīvas 4. pantā paredzēts:
“1.   Nodokļu līmeņi, kurus dalībvalstis piemēro 2. pantā minētajiem energoproduktiem un elektroenerģijai, nedrīkst būt zemāki par šajā direktīvā aprakstītajiem nodokļu līmeņiem.
2.   Šajā direktīvā “nodokļu līmenis” ir kopējā maksa, ko uzliek attiecībā uz visiem netiešajiem nodokļiem (izņemot PVN), kurus tieši vai netieši aprēķina atbilstoši energoproduktu un elektroenerģijas daudzumam, laižot apgrozībā.”
Rumānijas tiesības
14
2021. gada 29. oktobraLegea nr. 259/2021 pentru aprobarea Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 118/2021 privind stabilirea unei scheme de compensare pentru consumul de energie electrică și gaze naturale pentru sezonul rece 2021–2022, precum și pentru completarea Ordonanței Guvernului nr. 27/1996 privind acordarea de facilități persoanelor care domiciliază sau lucrează în unele localități din Munții Apuseni și în Rezervația Biosferei “Delta Dunării” (Likums Nr. 259/2021, ar ko apstiprina valdības ārkārtas rīkojumu Nr. 118/2021 par kompensācijas shēmas izveidi elektroenerģijas un dabasgāzes patēriņam 2021./2022. gada aukstajai sezonai un ar ko papildina Dekrētlikumu Nr. 27/1996 par pabalstu piešķiršanu personām, kuras dzīvo vai strādā noteiktās vietās Apusēnu kalnos un biosfēras rezervātā “Donavas delta”; 2021. gada 29. oktobraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 1036), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2022. gada 16. februāraordonanța de urgență a Guvernului nr. 11/2022 privind modificarea și completarea Legii nr. 259/2021 (Valdības ārkārtas rīkojums Nr. 11/2022, ar ko groza un papildina Likumu Nr. 259/2021; 2022. gada 17. februāraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 163) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 259/2021”), II pantā paredzēts:
“1. Laikposmā, kad tiek piemērotas [Ārkārtas rīkojuma Nr. 118/2021], kas grozīts un papildināts ar šo likumu, tiesību normas, elektroenerģijas ražotāju papildu ienākumi no starpības starp vidējo mēneša elektroenerģijas pārdošanas cenu un cenu [450 Rumānijas lejas (RON) (aptuveni 89 EUR) par megavatstundu (MWh)] tiek aplikti ar nodokli 80 % apmērā.
2. Šā panta 1. punkts neattiecas uz ražotājiem, kas ražo elektroenerģiju no fosilajiem kurināmajiem, tostarp koģenerācijā.
2.bis Elektroenerģijas ražotāji, izņemot 2. punktā minētos, 1. punktā paredzēto nodokli deklarē un ik mēnesi maksā līdz tā mēneša 25. datumam, kas seko mēnesim, par kuru šis nodoklis ir jāmaksā. Minētais nodoklis tiek ieskaitīts valsts budžetā atsevišķā budžeta ieņēmumu kontā.
2.ter Atkāpjoties no 2.bis punktā noteiktā, 1. punktā minēto nodokli, kas maksājams par laikposmu no 2021. gada 1. novembra līdz 31. decembrim, deklarē un samaksā vēlākais līdz 2022. gada 25. janvārim.”
15
Valdības ārkārtas rīkojuma Nr. 11/2022, ar kuru groza un papildina Likumu Nr. 259/2021, III panta 3. punktā paredzēts:
“No biomasas iegūtas elektroenerģijas ražotāji veido izņēmumu no Likuma Nr. 259/2021 [..] II panta 1. punkta noteikumiem, sākot no papildu ienākumiem, kas gūti pēc 2022. gada 1. janvāra.”
16
Ordinul președintelui ANAF nr. 64/2022 privind aplicarea prevederilor articolului II din [Legea nr. 259/2021], precum și privind modificarea și completarea Ordinului președintelui [ANAF] nr. 587/2016 pentru aprobarea modelului și conținutului formularelor utilizate pentru declararea impozitelor și taxelor cu regim de stabilire prin autoimpunere sau reținere la sursă (2022. gada 18. janvāraANAF priekšsēdētāja lēmums Nr. 64/2022 par Likuma Nr. 259/2021 II panta tiesību normu piemērošanu, ar kuru groza un papildina [ANAF] priekšsēdētāja lēmumu Nr. 587/2016, ar ko apstiprina to veidlapu paraugu un saturu, kuras izmanto nodokļu un nodevu deklarēšanai apgrieztās iekasēšanas vai nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā sistēmā; 2022. gada 19. janvāraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 55; turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 64/2022”) I pants formulēts šādi:
“Elektroenerģijas ražotāju papildu ienākumu nodokli aprēķina laikposmam no 2021. gada 1. novembra līdz 2022. gada 31. martam.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
17
Prasītāja pamatlietā, proti, Brăila Winds, ir Engie grupas meitasuzņēmums Rumānijā. Tā ražo elektroenerģiju, izmantojot vēja elektrostaciju Breilas [Brăila] žudecā (Rumānija).
18
Ar Likuma Nr. 259/2021 II pantu no 2021. gada 1. novembra tika ieviests nodoklis 80 % apmērā no elektroenerģijas ražotāju ienākumiem, kas izriet no starpības starp elektroenerģijas mēneša vidējo pārdošanas cenu un II panta 1. punktā minēto cenu 450 RON par MWh. Tomēr no šī nodokļa ir atbrīvoti elektroenerģijas ražotāji, kas ražo elektroenerģiju no fosilā kurināmā, tostarp koģenerācijā, un no 2022. gada 1. janvāra – elektroenerģijas ražotāji, kas ražo elektroenerģiju no biomasas.
19
Likums Nr. 259/2021, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, izriet no vairākiem grozījumiem, kas izdarīti 2021. un 2022. gadā un ieviesti ar valdības ārkārtas rīkojumiem, kuri attiecās uz šī nodokļa maksāšanas kārtību. Turklāt 2022. gada 19. janvārī stājās spēkā Lēmums Nr. 64/2022, kurā precizēta minētā nodokļa deklarēšana un samaksa, kā arī šim nolūkam izmantojamā veidlapa.
20
Piemērojot šo likumu un šo lēmumu, prasītāja pamatlietā kā atjaunīgo energoresursu elektroenerģijas ražotāja iesniedza nodokļu deklarācijas, kā arī labotās deklarācijas un atbilstoši tām samaksāja kopējo nodokļa summu 11643217 RON (aptuveni 2356926,52 EUR) par laikposmu no 2021. gada novembra līdz 2022. gada martam.
21
Pēc tam prasītāja pamatlietā iesniedza ANAF, pirmkārt, sūdzību, kurā tā lūdza atcelt Lēmumu Nr. 64/2022, un, otrkārt, sūdzību par nodokļu deklarācijām, uz kuru pamata tā bija samaksājusi attiecīgo nodokli. Šīs abas sūdzības tika noraidītas ar diviem šīs aģentūras lēmumiem, proti, attiecīgi ar 2022. gada 16. marta un 23. marta lēmumiem. Runājot par Lēmuma Nr. 64/2022 atcelšanu, ANAF būtībā uzskatīja, ka ar to tiek piemērots ar Likumu Nr. 259/2021 ieviestais nodoklis un ka līdz ar to šie reglamentējošie noteikumi nevar tikt apstrīdēti, iesniedzot administratīvu sūdzību.
22
2022. gada 27. aprīlī prasītāja pamatlietā cēla prasību Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija), kas ir iesniedzējtiesa, kurā tā apstrīd Lēmums Nr. 64/2022, kā arī uz tā pamata sagatavoto nodokļu deklarāciju tiesiskumu, apgalvodama, ka ar Likuma Nr. 259/2021 II pantu ieviestais nodoklis pats par sevi ir prettiesisks. Šajā ziņā prasītāja šajā tiesā apgalvo, ka ar šo nodokli tiek radīta diskriminācija attiecībā uz enerģijas no atjaunīgajiem energoresursiem ražotājiem un ar to tiek pārkāpts taisnīga nodokļu sloga sadalījuma princips, nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanas princips, kā arī atpakaļejoša spēka aizlieguma un nodokļa paredzamības princips, kuri izriet no nodokļu neitralitātes, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem. Tā arī apgalvo, ka šis nodoklis ir prettiesisks valsts atbalsts, kas piešķirts elektroenerģijas ražotājiem no fosilajiem kurināmajiem, tostarp koģenerācijā, un biomasas elektroenerģijas ražotājiem, pārkāpjot LESD 107. panta 1. punktu, ka tas rada šķēršļus pakalpojumu sniegšanas brīvībai, pārkāpjot LESD 49. un 56. pantu, un ka tas ir pretrunā Savienības mērķiem līdz 2050. gadam panākt klimatneitralitāti, kā arī Eiropas enerģētikas nodokļu politikai un Direktīvai 2019/944. ANAF lūdz noraidīt šo prasību, apgalvojot, ka apstrīdētie valsts tiesību akti atbilst tiesību normām, uz kuru pamata tie pieņemti un kas tajā brīdī bija spēkā.
23
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai atrisinātu tajā izskatāmo strīdu, tai nepieciešama atbilde uz vairākiem jautājumiem. Tādējādi ar pirmo jautājumu šī tiesa vēlas noskaidrot, vai Likums Nr. 259/2021, kura dēļ atsevišķiem elektroenerģijas ražotājiem tiek piemērots pārmērīgs ienākumu nodoklis, var tikt kvalificēts kā “valsts atbalsts” par labu ar nodokli neapliekamiem elektroenerģijas ražotājiem, par kuru saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu būtu bijis jāpaziņo Komisijai, kā to iesniedzējtiesā apgalvo prasītāja. Šī tiesa it īpaši jautā par selektīvās priekšrocības kritērija piemērojamību, ņemot vērā, ka šis likums nebija piemērojams visām elektroenerģijas ražotāju kategorijām.
24
Otrais iesniedzējtiesas uzdotais jautājums attiecas uz Likuma Nr. 259/2021 iespējamo ietekmi uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, ciktāl tas varētu atturēt Engie grupu ražot elektroenerģiju no atjaunīgajiem energoresursiem Rumānijas teritorijā ar šo likumu ieviestā nodokļa lielā apmēra dēļ. Šajā gadījumā pārrobežu elements esot tas, ka Brăila Winds ietilpst šajā grupā, kuras juridiskā adrese ir Parīzē (Francija). Pat ja šis jautājums attiecas gan uz LESD 49. panta, gan LESD 56. panta interpretāciju, iesniedzējtiesa atzīst, ka pakalpojumu sniegšanas brīvībai ir pakārtots raksturs attiecībā pret brīvību veikt uzņēmējdarbību, bet ka prasītāja pamatlietā atsaucas uz šīm abām brīvībām. Turklāt, lai gan pamatlietā aplūkotais nodoklis esot piemērojams nediskriminējošā veidā attiecībā uz ražotājiem rezidentiem un ražotājiem nerezidentiem, tomēr no Tiesas judikatūras izrietot, ka šāds apstāklis pats par sevi neļauj uzskatīt, ka Likums Nr. 259/2021 nav pretrunā šīm LESD tiesību normām. It īpaši šajā lietā rodoties jautājums, vai šādu tiesisko regulējumu var pamatot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem un vai tas ir samērīgs.
25
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai ar Likumu Nr. 259/2021 ieviestais nodoklis var tikt kvalificēts kā pasākums, kas līdzvērtīgs pārdošanas cenas noteikšanai, vai kā elektroenerģijas pārdošanas cenas noteikšanas brīvības ierobežojums, kas ir pretrunā Direktīvas 2019/944 tiesību normām, it īpaši tās 58. panta c) punktam par valsts regulatīvās iestādes pienākumu novērst šķēršļus elektroenerģijas tirdzniecībai starp dalībvalstīm, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 9. pantu, ciktāl tam esot tieša iedarbība. Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka prasītāja pamatlietā apgalvo, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums izkropļo brīvu konkurenci elektroenerģijas tirgū, radot papildu izmaksas dažiem ražotājiem, samazinot apgādes drošību un kavējot cenu veidošanos atkarībā no piedāvājuma un pieprasījuma mijiedarbības. Tāpēc esot jānosaka, vai šie tiesību akti ir saderīgi ar 9. pantu, ciktāl iesniedzējtiesā tiek apgalvots, ka tie nav nedz atbilstoši izvirzītajam mērķim, nedz samērīgi.
26
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai piesardzības un preventīvās darbības principam, principam, ka videi nodarīts kaitējums jālabo, pirmām kārtām novēršot tā cēloni, kā arī principam, ka maksā piesārņotājs, kuri noteikti LESD 191. panta 2. punktā un uz kuriem prasītāja pamatlietā atsaukusies iesniedzējtiesā, ir tieša iedarbība un vai tie ir pārkāpti, ieviešot nodokli, kas ir piemērojams ražotājiem, kuri ražo elektroenerģiju no atjaunīgajiem energoresursiem, izslēdzot no fosilajiem kurināmajiem iegūtas elektroenerģijas ražotājus. Turklāt tā norāda, ka prasītāja pamatlietā apgalvo arī, ka šis nodoklis ir pretrunā Direktīvai 2003/96 un Savienības mērķiem klimatneitralitātes jomā.
27
Šādos apstākļos Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai LESD 107. un 108. pants jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā ar [Likumu Nr. 259/2021] ieviestais, saskaņā ar kuru nodokli uzliek tikai konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem, ir valsts atbalsts, kuru piešķir no nodokļa atbrīvotajiem ražotājiem un uz kuru attiecas paziņošanas pienākums? Vai šāds tiesiskais regulējums ir diskriminējošs, ja tas attiecas tikai uz konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem, tostarp uz elektroenerģijas ražotājiem no atjaunīgajiem energoresursiem?
2)
Vai LESD 49. un 56. panta noteikumi un attiecīgi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta noteikumi jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā ar Likumu Nr. 259/2021 ieviestais, ar ko liela apjoma nodokli uzliek tikai konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem (tostarp tiem, kas izmanto atjaunīgos energoresursus), izslēdzot citas ražotāju kategorijas?
3)
Vai Direktīva [2019/944] nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā ar Likumu Nr. 259/2021 ieviestais, kurš varētu radīt pārdošanas cenas noteikšanu/brīvības noteikt pārdošanas cenu ierobežošanu?
4)
Vai LESD 191. panta 2. punkta noteikumi attiecībā uz piesardzības un preventīvās darbības principu, uz principu, ka videi nodarīts kaitējums jālabo, novēršot tā cēloni, kā arī uz principu, ka maksā piesārņotājs, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā ar Likumu Nr. 259/2021 ieviestais? Vai tas apdraud Eiropas mērķus attiecībā uz klimatneitralitātes sasniegšanu līdz 2050. gadam un Eiropas Savienības enerģētikas nodokļu politiku?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par Tiesas kompetenci un pieņemamību
28
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, ar kura palīdzību pirmā sniedz otrajām tādas Savienības tiesību interpretācijas norādes, kas tām nepieciešamas, lai atrisinātu tajās izskatāmās lietas (spriedums, 1990. gada 26. janvāris, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, 7. punkts). Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums nav konsultatīvu atzinumu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan nepieciešamība faktiski atrisināt strīdu (skat. spriedumus, 1981. gada 16. decembris, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, 18. punkts, un 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny, C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 44. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
29
Tādējādi prejudiciālajā tiesvedībā starp strīdu un Savienības tiesību normām, kuru interpretācija tiek lūgta, ir jāpastāv tādai saiknei, ka interpretācija ir objektīvi vajadzīga nolēmumam, kas iesniedzējtiesai jāpieņem (spriedums, 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny, C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 48. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
30
Nepieciešamība sniegt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai valsts tiesa izklāstītu lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz kuriem attiecas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz paskaidrotu šo jautājumu pamatā esošos faktu pieņēmumus (skat. spriedumu, 1993. gada 26. janvāris, Telemarsicabruzzo u.c., no C‑320/90 līdz C‑322/90, EU:C:1993:26, 6. punkts). Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesai jāsniedz minimāls skaidrojums par to, kāpēc tā izvēlējusies konkrētās Savienības tiesību normas, kuras tā lūdz interpretēt, un par saikni, ko tā saskata starp šīm tiesību normām un strīdam piemērojamajiem valsts tiesību aktiem (skat. rīkojumu, 2000. gada 28. jūnijs, Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, 16. punkts, un spriedumu, 2024. gada 12. septembris, Syndyk Masy Upadłości A, C‑709/22, EU:C:2024:741, 70. punkts).
31
Šajā ziņā ir arī jāuzsver, ka informācijai, kas ietverta iesniedzējtiesas nolēmumā, jāļauj, pirmkārt, Tiesai sniegt lietderīgas atbildes uz valsts tiesas uzdotajiem jautājumiem un, otrkārt, dalībvalstu valdībām, kā arī citām ieinteresētajām personām izmantot tiesības, kas tām piešķirtas ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantu, iesniegt savus apsvērumus. Tiesai ir jārūpējas, lai šīs tiesības tiktu aizsargātas, tāpēc ka saskaņā ar minēto tiesību normu ieinteresētajām personām tiek paziņoti tikai iesniedzējtiesas nolēmumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, 134. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Šīs kumulatīvās prasības attiecībā uz iesniedzējtiesas nolēmuma saturu ir skaidri noteiktas Tiesas Reglamenta 94. pantā, un iesniedzējtiesai LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības ietvaros tām jābūt zināmām un tās stingri jāievēro. Turklāt tās atgādinātas Ieteikumu valstu tiesām par prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ierosināšanu (OV C, C/2024/6008) 13., 15. un 16. punktā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 12. septembris, Presidenza del Consiglio dei ministri u.c. (Goda tiesnešu atalgojums), C‑548/22, EU:C:2024:730, 29. punkts).
33
Šajā ziņā, pirmām kārtām, runājot par pirmo jautājumu, ar kuru iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 107. un 108. pants jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tikai konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem jāmaksā ienākuma nodoklis, kas pārsniedz noteiktu summu, ir tāds valsts atbalsts, kas piešķirts ražotājiem, kuri no šī nodokļa ir atbrīvoti, un uz ko attiecas paziņošanas pienākums, jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai valsts pasākumu kvalificētu par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, jābūt izpildītiem visiem turpmāk minētajiem nosacījumiem. Pirmkārt, pasākumam jābūt saistītam ar valsts iejaukšanos vai tajā jāizmanto valsts līdzekļi. Otrkārt, šādi iejaucoties, jābūt iespējamībai, ka tiks ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to jāsniedz selektīvas priekšrocības tā saņēmējam. Ceturtkārt, tai jābūt tādai, ar ko tiek izkropļota konkurence vai tiek radīti draudi to izkropļot (spriedums, 2018. gada 26. aprīlis, ANGED, C‑233/16, EU:C:2018:280, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
Lai it īpaši novērtētu, vai ar attiecīgo valsts pasākumu tā saņēmējiem tiek piešķirta selektīva priekšrocība, jānoskaidro, vai konkrētajā tiesiskajā regulējumā attiecīgais valsts pasākums var dot priekšroku “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai” salīdzinājumā ar citiem, kuri – no minētā regulējuma mērķa skatpunkta – ir salīdzināmā faktiskā un juridiskā situācijā un attiecībā uz kuriem tādējādi tiek piemērota atšķirīga attieksme, ko būtībā var kvalificēt par diskriminējošu (spriedumi, 2017. gada 16. marts, Identi, C‑493/15, EU:C:2017:219, 26. punkts, un 2023. gada 5. decembris, Luksemburga u.c./Komisija, C‑451/21 P un C‑454/21 P, EU:C:2023:948, 106. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Turklāt atsauces satvara noteikšanai ir īpaši liela nozīme nodokļu pasākumu gadījumā, jo ekonomiskas priekšrocības esību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē var konstatēt, tikai salīdzinot to ar tā dēvēto “parasto” nodokļu režīmu (spriedums, 2019. gada 7. novembris, UNESA u.c., no C‑105/18 līdz C‑113/18, EU:C:2019:935, 62. punkts).
35
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa nav sniegusi nekādus paskaidrojumus par iemesliem, kuru dēļ tā uzskata, ka pamatlietā aplūkotie valsts tiesību akti varētu būt nesaderīgi ar LESD 107. panta 1. punkta normām. Turklāt lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietverti nepieciešamie elementi, lai noteiktu, vai ar šiem tiesību aktiem ieviestais nodokļu režīms var būt “valsts atbalsts” šo tiesību normu izpratnē. It īpaši – nav iespējams identificēt ne pamatlietā aplūkoto atsauces sistēmu, proti, kādi ir “parastie” elektroenerģijas ražotāju nodokļi, kāds ir šīs sistēmas mērķis, raksturs un struktūra, ne salīdzināmību starp elektroenerģijas ražotājiem, kas ir attiecīgā nodokļa maksātāji, un no tā atbrīvoto elektroenerģijas ražotājiem, ne arī attiecīgā gadījumā iespējamo pamatojumu atšķirīgai attieksmei pret tiem.
36
Tātad, tā kā Tiesas rīcībā nav nepieciešamās informācijas, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz pirmo jautājumu, tas jāuzskata par nepieņemamu.
37
Otrām kārtām, runājot par otro jautājumu, kas attiecas uz LESD 49. un 56. panta, kā arī Hartas 17. panta interpretāciju, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu ir ieviesta netieša diskriminācija, kas ir pretrunā LESD 49. un 56. pantam, ciktāl tas attiecas uz tādām personām kā prasītāja pamatlietā, kuras ietilpst grupā, kuras mātesuzņēmuma juridiskā adrese ir citā dalībvalstī. Iesniedzējtiesa it īpaši norāda, ka šī tiesiskā regulējuma sekas varētu būt tādas, ka šī grupa tiktu atturēta turpināt elektroenerģijas ražošanas no atjaunīgajiem energoresursiem darbību Rumānijas teritorijā.
38
Jānorāda, pirmkārt, ka šajā gadījumā minētās grupas mātesuzņēmums, kas ir reģistrēts citā dalībvalstī, nav pamatlietas puse un ka iesniedzējtiesa nepaskaidro, kādā veidā tajā izskatāmajā lietā, kura attiecas vienīgi uz prasītājas pamatlietā, kas ir šī mātesuzņēmuma meitasuzņēmums, aplikšanas ar nodokli tiesiskumu, tai varētu nākties novērtēt šīs aplikšanas ar nodokli ietekmi uz minēto mātesuzņēmumu un vajadzības gadījumā izdarīt no tā iespējamus secinājumus.
39
Līdz ar to, ciktāl otro jautājumu varētu saprast kā tādu, kas attiecas uz gadījumu, kurš neatbilst pamatlietas faktiskajai situācijai, proti, iespējamu LESD 49. un 56. pantā paredzēto brīvību ierobežojumu esību, kas varētu attiekties uz prasītājas pamatlietā mātesuzņēmumu, jākonstatē, ka šis jautājums ir hipotētisks un tādēļ nepieņemams (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 5. jūnijs, Elektrorazpredelitelni mrezhi Zapad, C‑310/24, EU:C:2025:406, 44. punkts).
40
Otrkārt, runājot par iespējamu tādu iepriekš minēto brīvību ierobežojumu esību, kas varētu attiekties uz prasītāju pamatlietā, jāatgādina, ka Tiesas uzdevums prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā ir palīdzēt iesniedzējtiesai atrisināt tajā izskatāmo konkrēto strīdu, un tas nozīmē, ka jāpierāda, ka šīs tiesas norādītās brīvības ir piemērojamas šim strīdam. LESD tiesību normas brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā nav piemērojamas situācijā, kad visi elementi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, 47. un 49. punkts, kā arī 2023. gada 2. marts, Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, 48. punkts).
41
Turklāt, ja valsts tiesa vēršas Tiesā saistībā ar strīdu par šādu situāciju, Tiesa nevar uzskatīt – ja iesniedzējtiesa ir norādījusi tikai to, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums tajā bez atšķirības ir piemērojams attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem –, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz LESD tiesību normām par pamatbrīvībām iesniedzējtiesai nepieciešams, lai atrisinātu strīdu, ko tā izskata. Proti, konkrētajiem elementiem, kas ļautu konstatēt saikni starp strīda priekšmetu vai apstākļiem, kura visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, un LESD 49. un 56. pantu, jāizriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai Tiesa varētu identificēt šī strīda saikni ar šīm Savienības tiesību normām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, 54. un 55. punkts).
42
Šajā gadījumā šādi konkrēti elementi no iesniedzējtiesas nolēmuma neizriet, jo iesniedzējtiesa vienīgi norāda, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ir vienādi piemērojams gan valsts, gan citu dalībvalstu valstspiederīgajiem. Tas vien, ka prasītāja pamatlietā ir citā dalībvalstī, nevis Rumānijā reģistrēta mātesuzņēmuma meitasuzņēmums, ir nepietiekama norāde par šī sprieduma iepriekšējā punktā minētās saiknes iespējamo esību.
43
Visbeidzot, treškārt, runājot par Hartas 17. pantu, kurā nostiprinātas tiesības uz īpašumu, jāatgādina, ka saskaņā ar tās 51. panta 1. punktu tās noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Lai noskaidrotu, vai valsts veikts pasākums ir “Savienības tiesību aktu īstenošana” šī 51. panta 1. punkta izpratnē, papildus citiem elementiem jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir īstenot Savienības tiesību normu, kāda ir šā regulējuma būtība un vai tam ir vēl citi mērķi papildus tiem, kas noteikti Savienības tiesībās, pat ja šis regulējums Savienības tiesības var ietekmēt netieši, kā arī, vai pastāv kāds speciāls Savienības tiesību regulējums šajā jomā vai tāds, kas šo jomu var ietekmēt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c., C‑83/20, EU:C:2022:346, 25.–27. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
44
Tomēr šajā gadījumā iesniedzējtiesas nolēmumā nav ietverts neviens elements, kas ļautu uzskatīt, ka pamatlieta attiecas uz valsts tiesisko regulējumu, ar kuru tiek īstenotas Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. No tā izriet, ka Tiesas kompetencē nav lemt par Hartas 17. panta interpretāciju.
45
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, otrais jautājums ir nepieņemams kopumā.
Par lietas būtību
Par trešo jautājumu
46
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2019/944 jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru elektroenerģijas no atjaunīgajiem energoresursiem ražotājiem tiek piemērots nodoklis par ienākumiem no to elektroenerģijas pārdošanas, kas pārsniedz noteiktu šajā tiesiskajā regulējumā noteikto cenu.
47
Šajā ziņā saskaņā ar Direktīvas 2019/944 1. pantu tajā ir paredzēti kopīgi noteikumi elektroenerģijas ražošanai, pārvadei, sadalei, uzkrāšanai un piegādei, kā arī patērētāju aizsardzības noteikumus ar nolūku Savienībā izveidot patiesi integrētus, uz patērētājiem orientētus, elastīgus, taisnīgus un pārredzamus elektroenerģijas tirgus, kuros valda konkurence. Turklāt tās mērķis ir it īpaši nodrošināt patērētājiem pieņemamas un pārredzamas enerģijas cenas un izmaksas.
48
Šīs direktīvas 9. panta 1. punktā paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka elektroenerģijas uzņēmumi darbojas saskaņā ar šajā direktīvā noteiktajiem principiem, lai izveidotu drošu elektroenerģijas tirgu, kurš ilgtermiņā neapdraud vidi un kurā valda konkurence, un minētos uzņēmumus nediskriminē pēc to tiesībām vai pienākumiem. Minētās direktīvas 58. panta, kurā uzskaitīti regulatīvai iestādei noteiktie vispārējie mērķi, c) punktā paredzēts, ka šai iestādei ir jāveic visi saprātīgie pasākumi, lai likvidētu ierobežojumus elektroenerģijas tirdzniecībai starp dalībvalstīm, tostarp attīstīt pieprasījumam atbilstīgas pārrobežu pārvades jaudas, lai apmierinātu pieprasījumu, un palielināt valstu tirgu integrāciju.
49
Šajā ziņā iesniedzējtiesa vaicā, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem tiek piemērots nodoklis par ienākumiem no to elektroenerģijas pārdošanas, kas pārsniedz noteiktu ar šo tiesisko regulējumu noteiktu cenu, ir pretrunā Direktīvai 2019/944 kā pasākums, kas līdzvērtīgs elektroenerģijas pārdošanas cenas noteikšanai vai šīs cenas noteikšanas brīvības ierobežojumam, jo tas, iespējams, var ietekmēt minētās cenas noteikšanu.
50
Savukārt prasītāja pamatlietā iesniedzējtiesā apgalvo, ka pamatlietā aplūkotais nodokļu režīms izkropļo brīvu konkurenci elektroenerģijas tirgū, radot papildu izmaksas dažiem ražotājiem, samazinot apgādes drošību un kavējot cenu veidošanos atkarībā no piedāvājuma un pieprasījuma mijiedarbības.
51
Jānorāda, ka no Tiesas judikatūras par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu (OV 2009, L 211, 55. lpp.), kas aizstāta ar Direktīvu 2019/944, izriet, ka pirmās minētās direktīvas mērķis nebija tuvināt dalībvalstu nodokļu režīmus šajā jomā un ka tajā paredzētais diskriminācijas aizlieguma princips nebija piemērojams dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, ar ko ievieš nodokli, ar kuru tiek aplikta elektroenerģijas ražošana un iekļaušana elektrotīklā šīs valsts teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 3. marts, Promociones Oliva Park, C‑220/19, EU:C:2021:163, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Šajā gadījumā, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka ar attiecīgajām Likuma Nr. 259/2021 tiesību normām ir ieviests nodoklis, kuram vismaz daļēji ir budžeta mērķis un kura mērķis nav ne reglamentēt elektroenerģijas piegādi, ne nodrošināt patērētāju aizsardzību vai brīvu konkurenci.
53
Turklāt un katrā ziņā nešķiet, ka attiecīgās Likuma Nr. 259/2021 tiesību normas būtu pasākums, kas būtu līdzvērtīgs elektroenerģijas “pārdošanas cenas noteikšanas pasākumam” vai elektroenerģijas ražotāju brīvības noteikt pārdošanas cenas ierobežojumam, jo pamatlietā aplūkotā nodokļa iespējamā ietekme uz pārdošanas cenām ir vismaz attāla un nejauša, jo šis nodoklis būtībā aprobežojas ar tās peļņas samazināšanu, ko šie ražotāji var gūt no pārdošanas.
54
Ņemot vērā šos apsvērumus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīva 2019/944 jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru elektroenerģijas no atjaunīgajiem energoresursiem ražotājiem tiek piemērots nodoklis par ienākumiem no to elektroenerģijas pārdošanas, kas pārsniedz noteiktu šajā tiesiskajā regulējumā noteikto cenu.
Par ceturto jautājumu
55
Vispirms jāatgādina, ka atbilstoši no šī sprieduma 28. punkta izrietošajam saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izspriest tajā izskatāmo lietu. Tālab Tiesai vajadzības gadījumā jāpārformulē tai uzdotais jautājums (spriedums, 2025. gada 30. aprīlis, Inspektorat kam Visshia sadeben savet, C‑313/23, C‑316/23 un C‑332/23, EU:C:2025:303, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz ceturto jautājumu atsaucas uz tāda valsts tiesiskā regulējuma kā Likums Nr. 259/2021 saderību, ņemot vērā it īpaši “mērķus attiecībā uz klimatneitralitātes sasniegšanu līdz 2050. gadam” un Komisijas 2019. gada 11. decembra paziņojumu Eiropas Parlamentam, Eiropadomei, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Eiropas zaļais kurss” (COM(2019) 640 final). Taču šis kurss ir tikai Komisijas pieņemts paziņojums, kuram nav saistoša spēka (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Lietuva u.c./Parlaments un Padome (Mobilitātes pakotne), no C‑541/20 līdz C‑555/20, EU:C:2024:818, 432. punkts).
57
Tomēr klimatneitralitātes mērķis Savienībai un dalībvalstīm kolektīvi ir noteikts Regulā 2021/1119, jo tās 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka klimatneitralitāte Savienības līmenī jāsasniedz vēlākais līdz 2050. gadam.
58
Līdz ar to jāuzskata, ka ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 191. panta 2. punkts un Regula 2021/1119 nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru atjaunīgo energoresursu elektroenerģijas ražotājiem tiek piemērots nodoklis par ienākumiem, kas gūti no elektroenerģijas pārdošanas un kas pārsniedz noteiktu ar šo tiesisko regulējumu noteiktu cenu, bet no šī nodokļa ir atbrīvoti ražotāji, kuri ražo elektroenerģiju no fosilā kurināmā.
59
Pirmām kārtām, attiecībā uz LESD 191. panta 2. punktu jāatgādina, ka šajā tiesību normā ir paredzēts, ka Savienības politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību, ievērojot dažādu Savienības reģionu stāvokļa atšķirības. Šī politika pamatojas uz piesardzības un preventīvās darbības principu, uz principu, ka videi nodarīts kaitējums jālabo, vispirmām kārtām novēršot tā cēloni, un uz principu, ka maksā piesārņotājs. Šajā ziņā saskaņošanas pasākumi, kas atbilst vides aizsardzības prasībām, vajadzības gadījumā paredz drošības klauzulu, kas ļauj dalībvalstīm ar ekonomiku nesaistītu vides aizsardzības apsvērumu dēļ veikt provizoriskus pasākumus, uz kuriem attiecas Savienības pārbaudes procedūras.
60
Iesniedzējtiesa jautā it īpaši, vai minētajā tiesību normā noteiktajiem principiem ir tieša iedarbība un, apstiprinošas atbildes gadījumā, vai tāds nodoklis kā pamatlietā aplūkotais ir pretrunā šiem principiem.
61
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka LESD 191. panta 2. punktā ir tikai definēti Savienības vispārējie mērķi vides jomā, jo ar LESD 192. pantu Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei tiek uzticēts saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru lemt par to, kādas darbības veicamas šo mērķu sasniegšanai. Līdz ar to, tā kā LESD 192. panta 2. punkts, kurā tostarp noteikts princips “maksā piesārņotājs”, ir adresēts Savienības likumdevējam, privātpersonas uz to nevar atsaukties, lai pamatotu lūgumu nepiemērot tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais situācijā, kuru nereglamentē neviens Savienības tiesiskais regulējums, kas pieņemts, pamatojoties uz LESD 192. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 4. marts, Fipa Group u.c., C‑534/13, EU:C:2015:140, 39. un 40. punkts, kā arī 2017. gada 13. jūlijs, Túrkevei Tejtermelő Kft., C‑129/16, EU:C:2017:547, 36. un 37. punkts).
62
Tā kā Savienības likumdevējs, pamatojoties uz LESD 192. pantu, nav pieņēmis nevienu tiesību aktu, kas varētu ierobežot to, kā dalībvalstis pieņem tādu nodokli kā ar Likumu Nr. 259/2021 noteiktais, jākonstatē, ka LESD 191. panta 2. punkts pamatlietā nav piemērojams un līdz ar to ceturtais jautājums nav jāizskata, ņemot vērā pēdējo minēto tiesību normu.
63
Otrām kārtām, runājot par klimatneitralitātes mērķiem, kurus Savienība noteikusi, un it īpaši par Regulu 2021/1119, kurā ir noteikti šie mērķi, kas jāsasniedz līdz 2050. gadam, jānorāda, ka šīs regulas mērķis saskaņā ar tās 1. pantu tostarp ir izveidot satvaru neatgriezeniskai un pakāpeniskai antropogēno siltumnīcefekta gāzu emisiju samazināšanai un noteikt saistošu Savienības mēroga klimatneitralitātes mērķi.
64
Turklāt minētās regulas 2. panta 2. punktā paredzēts, ka dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi valsts līmenī, lai kolektīvi sasniegtu klimatneitralitātes mērķi. Saskaņā ar šīs pašas regulas 5. panta 1. punktu attiecīgajām Savienības iestādēm un dalībvalstīm jānodrošina, ka pastāvīgi tiek uzlabota pielāgošanās spēja, stiprināta noturība un mazināta neaizsargātība pret klimata pārmaiņām. Kā noteikts Regulas 2021/1119 7. pantā, Komisijai regulāri jāizvērtē attiecīgo nacionālo pasākumu saderība, ņemot vērā iesniegtos nacionālos enerģētikas un klimata plānus, nacionālās ilgtermiņa stratēģijas un divgadu progresa ziņojumus. Ja šī iestāde konstatē, ka dalībvalsts veiktie pasākumi nav saderīgi ar klimatneitralitātes mērķi vai nenodrošina tā 5. pantā minēto pielāgošanās uzlabošanu, tā var sniegt šai dalībvalstij adresētus ieteikumus, pēc kuriem šai dalībvalstij jāpaziņo Komisijai, kā tā plāno tos pienācīgi ņemt vērā, un nākamajā gadā – kā tie ir ņemti vērā, vai, ja tā nolemj neīstenot ieteikumus vai būtisku to daļu, sniegt šai iestādei pamatojumu.
65
Tādējādi gan no Regulas 2021/1119 tiesību normu formulējuma, it īpaši no tās 2., 5. un 7. panta, gan no tajā izvirzītā klimatneitralitātes mērķa izriet, ka šajā regulā dalībvalstīm ir vienīgi noteikts pienākums izstrādāt visaptverošu stratēģiju šī mērķa sasniegšanai.
66
Proti, kā rakstveida apsvērumos uzsvērusi Komisija, konkrēts dalībvalsts veikts pasākums šajā nolūkā jāizvērtē, ņemot vērā visus tās situācijas apstākļus, kurā tas iekļaujas, un visus pasākumus, ko attiecīgā dalībvalsts veikusi, lai veicinātu klimatneitralitātes mērķa sasniegšanu Savienības līmenī. Nešķiet, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais pats par sevi varētu izšķiroši ietekmēt šāda mērķa sasniegšanu vai izraisīt to, ka dalībvalsts, kas to pieņēmusi, tādējādi nav izpildījusi pienākumu veikt vajadzīgos pasākumus, lai īstenotu šo kopējo mērķi, it īpaši, ņemot vērā, ka šī tiesiskā regulējuma piemērošana ir ierobežota laikā un, šķiet, nevar būtiski ietekmēt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju.
67
Līdz ar to uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Regula 2021/1119 jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru elektroenerģijas ražotājiem no atjaunīgajiem energoresursiem tiek piemērots nodoklis par ienākumiem, kas gūti no elektroenerģijas pārdošanas un kas pārsniedz noteiktu ar šo tiesisko regulējumu noteiktu cenu, bet no šī nodokļa ir atbrīvoti ražotāji, kuri ražo elektroenerģiju no fosilā kurināmā.
Par tiesāšanās izdevumiem
68
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/944 (2019. gada 5. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un ar ko groza Direktīvu 2012/27/ES
jāinterpretē tādējādi, ka
tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru elektroenerģijas ražotājiem no atjaunīgajiem energoresursiem tiek piemērots nodoklis par ienākumiem no to elektroenerģijas pārdošanas, kas pārsniedz noteiktu šajā tiesiskajā regulējumā noteikto cenu.
2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2021/1119 (2021. gada 30. jūnijs), ar ko izveido klimatneitralitātes panākšanas satvaru un groza Regulas (EK) Nr. 401/2009 un (ES) 2018/1999 (“Eiropas Klimata akts”),
jāinterpretē tādējādi, ka
tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru elektroenerģijas ražotājiem no atjaunīgajiem energoresursiem tiek piemērots nodoklis par ienākumiem, kas gūti no elektroenerģijas pārdošanas un kas pārsniedz noteiktu ar šo tiesisko regulējumu noteiktu cenu, bet no šī nodokļa ir atbrīvoti ražotāji, kuri ražo elektroenerģiju no fosilā kurināmā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.