ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2012. gada 6. septembrī (1)
Lieta C‑175/11
H. I. D.
un
B. A.
pret
Refugee Applications Commissioner,
Refugee Appeals Tribunal,
Minister for Justice, Equality and Law Reform,
Īriju
un
Attorney General
(High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Trešās valsts pilsoņa pieteikums, lai iegūtu bēgļa statusu – Valsts procedūra, kurā, pārbaudot pieteikumus, ko iesniegušas personas, kuras ietilpst atsevišķā, pamatojoties uz pilsonību vai izcelsmes valsti noteiktā kategorijā, tiek piemērota paātrināta vai prioritāra procedūra
1.        Šajā lietā High Court [Augstā tiesa] (Īrija) lūdz Tiesai interpretēt divas tiesību normas Direktīvā 2005/85/EK (2), ar ko tiek ieviesti minimāli noteikumi procedūrām, saskaņā ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu. Pirmajā no šīm normām – 23. panta 3. un 4. punktā – dalībvalstīm ir sniegta iespēja izskatīt patvēruma pieteikumu prioritārajā vai paātrinātajā procedūrā. Ar otro no šīm normām – 39. pantu – dalībvalstīm ir prasīts paredzēt patvēruma meklētājiem tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā, konkrēti, attiecībā uz lēmumu, kas pieņemts par viņu patvēruma pieteikumu.
2.        Prasītāji pamatlietā – Nigērijas pilsoņi – uzskata, ka šīs abas normas nepieļauj Īrijā ieviesto bēgļa statusa piešķiršanas un atņemšanas sistēmu tiktāl, ciktāl šajā sistēmā ir paredzēts, ka Minister for Justice, Equality and Law Reform [Tieslietu, vienlīdzības un tiesību reformu ministrs] var nolemt, ka atsevišķām patvēruma pieteikumu kategorijām, kas noteiktas, pamatojoties uz patvēruma meklētāja pilsonību, ir jāpiemēro prioritāra vai paātrināta procedūra. Turklāt tie uzskata, ka iespēja celt prasību Refugee Appeals Tribunal [Bēgļu apelācijas tiesā] (Īrija) negarantē tiem tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību.
3.        Tādējādi iesniedzējtiesa vēlas Tiesā noskaidrot šos divus jautājumus.
4.        Šajos secinājumos izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ uzskatu, ka Direktīvas 2005/85 23. panta 3. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij atsevišķu patvēruma pieteikumu kategoriju – kas noteiktas, pamatojoties uz patvēruma meklētāja pilsonību vai izcelsmes valsti, – izskatīšanā piemērot paātrinātu vai prioritāru procedūru.
5.        Tad norādīšu, kādēļ, manuprāt, šīs direktīvas 39. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds aplūkots pamatlietā un atbilstoši kuram prasība par atbildīgās lēmējiestādes lēmumu var tikt celta Refugee Appeals Tribunal un High Court.
I –    Atbilstošās tiesību normas
A –    Starptautiskās tiesības
6.        Konvencija par bēgļu statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā (3), stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī un tika papildināta ar 1967. gada 31. janvāra Protokolu par bēgļu statusu, kurš stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī.
7.        Ženēvas konvencijas 3. pantā ir norādīts, ka dalībvalstis attiecina šīs konvencijas noteikumus uz bēgļiem bez diskriminācijas pēc rases, reliģijas vai izcelsmes valsts.
B –    Savienības tiesības
8.        Direktīvas 2005/85 galvenais mērķis ir ieviest minimālus noteikumus procedūrai, saskaņā ar kuru piešķir un atņem bēgļa statusu (4), lai mazinātu dalībvalstīs pastāvošās atšķirības starp izskatīšanas procedūrām.
9.        Šī kopējā Eiropas patvēruma sistēma ir balstīta uz pilnīgu un visaptverošu Ženēvas konvencijas piemērošanu (5).
10.      Atbilstoši Direktīvas 2005/85 preambulas 8. apsvērumam ar to tiek ievērotas pamattiesības un principi, kas, konkrēti, ir atzīti Hartā. Turklāt šīs direktīvas preambulas 9. apsvērumā ir norādīts, ka attieksmē pret personām, uz kurām tā attiecas, dalībvalstīm ir saistības atbilstīgi starptautisko tiesību instrumentiem, kuros tās ir līgumslēdzējas puses un kuri aizliedz diskrimināciju.
11.      Minētās direktīvas preambulas 27. apsvērumā ir izklāstīts, ka saskaņā ar Savienības tiesību pamatprincipu uz lēmumiem par patvēruma pieteikumiem un bēgļa statusa atņemšanu attiecina efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā LESD 267. panta izpratnē. Tiesiskās aizsardzības efektivitāte – arī attiecībā uz būtisko faktu izskatīšanu – ir atkarīga no katras dalībvalsts administratīvās un tiesu sistēmas kopumā.
12.      Saskaņā ar Direktīvas 2005/85 4. panta 1. punkta pirmo daļu dalībvalstīm ir jānorāda atbildīgā lēmējiestāde, kas būs atbildīga par patvēruma pieteikumu atbilstīgu izskatīšanu. Šī iestāde ir jebkura ar tieslietām saistīta vai administratīva iestāde dalībvalstī, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikumu izskatīšanu un kas ir kompetenta, lai šādos gadījumos pieņemtu lēmumus pirmajā instancē (6).
13.      Izskatot [patvēruma pieteikumus], atbildīgajai lēmējiestādei ir jāievēro daži pamatprincipi un pamatgarantijas.
14.      Tādējādi minētās direktīvas 8. panta 2. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Dalībvalstis nodrošina, ka atbildīgās [lēmēj]iestādes lēmumi par patvēruma pieteikumiem tiek pieņemti pēc atbilstīgas izvērtēšanas. Šajā nolūkā dalībvalstis nodrošina, ka:
a)      pieteikumi tiek izvērtēti un lēmumi tiek pieņemti individuāli, objektīvi un taisnīgi;
b)      tiek iegūta precīza un aktualizēta [atjaunināta] informācija no dažādiem avotiem, piemēram, no ANO Komisariāta bēgļu jautājumos (UNHCR) par vispārējo situāciju, kas valda patvēruma meklētāju izcelsmes valstīs un, vajadzības gadījumā, valstīs, caur kurām tie ir izbraukuši, un ka šāda informācija ir pieejama darbiniekiem, kas ir atbildīgi par pieteikumu izvērtēšanu un lēmumu pieņemšanu;
c)      darbiniekiem, kas izvērtē pieteikumus un pieņem lēmumus, ir zināšanas par attiecīgiem standartiem, kas piemērojami patvēruma jomā, un tiesību aktiem bēgļu jautājumos.”
15.      Turklāt Direktīvas 2005/85 9. panta 1. punktā un 9. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka lēmumi ir jāpaziņo rakstveidā, ka tad, ja pieteikums tiek noraidīts, lēmumos ir jāsniedz faktiskais un juridiskais pamatojums un ka arī informācija, kā apstrīdēt negatīvu lēmumu, ir jāsniedz rakstveidā.
16.      Tāpat patvēruma meklētājiem ir jāsniedz minimālas garantijas, piemēram, tie jāinformē tādā valodā, ko tie saprot, tiem jābūt pieejamam tulkam, jāspēj sazināties ar Komisariātu bēgļu jautājumos (CHR), ir jātiek laikus paziņotam lēmumam, kas pieņemts attiecībā uz to patvēruma pieteikumu, [un] tiem arī ir jātiek informētiem par pieņemtā lēmuma iznākumu (7). Patvēruma meklētājiem tiek dota arī iespēja tikt personiski intervētiem par viņu patvēruma pieteikumu, ko veic kompetenta persona, pirms atbildīgā lēmējiestāde pieņem lēmumu (8).
17.      Direktīvas 2005/85 III nodaļā ar nosaukumu “Pirmās instances procedūras”, 23. pantā – kurā aplūkota izskatīšanas procedūra –, 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka šāda procedūra tiek pabeigta cik drīz vien iespējams, neskarot atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu.
18.      Šīs direktīvas 23. panta 3. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis var noteikt prioritātes vai paātrināt jebkuru izvērtēšanu saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas minētas II nodaļā, tostarp tajos gadījumos, kad pieteikums ir atbilstīgi pamatots vai ja meklētājs ir ar īpašām vajadzībām.”
19.      Tāda pati iespēja piešķirt prioritāti izskatīšanas procedūrai vai nolemt to paātrināt dalībvalstīm ir sniegta veselā virknē gadījumu, kas uzskaitīti minētās direktīvas 23. panta 4. punktā a)–o) apakšpunktā, kuros ir noteikts:
“Dalībvalstis var arī noteikt, ka izvērtēšanas procedūra saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas minētas II nodaļā, tiek noteikta kā prioritāte vai paātrināta, ja:
a)      meklētājs, iesniedzot savu pieteikumu un izklāstot faktus, ir norādījis tikai tos jautājumus, kas nav svarīgi vai kam ir minimāla ietekme uz izvērtēšanu par to, vai viņu var kvalificēt kā bēgli saskaņā ar Direktīvu 2004/83/EK [(9)]; vai
b)      meklētājs nepārprotami nevar tikt kvalificēts kā bēglis vai viņam nevar piešķirt bēgļa statusu dalībvalstī saskaņā ar Direktīvu 2004/83[..]; vai
c)      patvēruma pieteikums tiek uzskatīts par nepamatotu, jo:
i)      meklētājs ir no drošas izcelsmes valsts 29., 30. un 31. panta nozīmē, vai
ii)      valsts, kas nav dalībvalsts, tiek uzskatīta par drošu trešo valsti attiecībā uz meklētāju, neskarot 28. panta 1. punktu; vai
d)      meklētājs ir maldinājis iestādes, iesniedzot nepatiesu informāciju vai dokumentus vai neiesniedzot atbilstīgu informāciju vai dokumentus saistībā ar savu identitāti un/vai valstspiederību, kas varētu negatīvi ietekmēt lēmumu; vai
e)      meklētājs ir izpildījis [iesniedzis] vēl vienu patvēruma pieteikumu, paziņojot citus personas datus; vai
f)      meklētājs nav iesniedzis informāciju, lai ar augstu ticamības pakāpi varētu noteikt viņa identitāti vai valstspiederību, vai pastāv iespējamība, ka viņš ar ļaunu nolūku ir iznīcinājis vai izmetis identitātes vai ceļojuma dokumentu, kas būtu palīdzējis noteikt viņa identitāti vai valstspiederību; vai
g)      meklētājs ir iesniedzis nekonsekventu, pretrunīgu, neticamu vai nepietiekamu informāciju, kas rada pieņēmumu, ka viņa prasība saistībā ar viņa vajāšanu, kas minēta Direktīvā 2004/83[..], ir nepārliecinoša; vai
h)      meklētājs ir iesniedzis turpmāku pieteikumu, nenorādot nekādus jaunus atbilstīgus elementus attiecībā uz viņa konkrētajiem apstākļiem vai situāciju viņa izcelsmes valstī; vai
i)      pieteikuma iesniedzējs bez pamatota iemesla nav iesniedzis savu pieteikumu agrāk, lai gan viņam šāda iespēja bija; vai
j)      meklētājs iesniedz pieteikumu galvenokārt tāpēc, lai kavētu vai izjauktu agrāka vai nenovēršama lēmuma spēkā stāšanos, kā rezultātā tiktu īstenota viņa pārvietošana [izraidīšana]; vai
k)      meklētājs bez pietiekama pamatojuma nav izpildījis pienākumus, kas minēti Direktīvas 2004/83[..] 4. panta 1. un 2. punktā vai šīs direktīvas 11. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā un 20. panta 1. punktā; vai
l)      meklētājs ieceļoja dalībvalsts teritorijā nelikumīgi vai paildzināja savu uzturēšanos valstī nelikumīgi un bez vērā ņemama iemesla nav sevi stādījis priekšā iestādēm [nav ieradies iestādēs], un/vai nav iesniedzis patvēruma pieteikumu cik ātri [drīz] vien iespējams, ņemot vērā viņa ieceļošanas apstākļus; vai
m)      meklētājs rada draudus dalībvalsts valsts drošībai vai sabiedriskajai kārtībai, vai meklētājs ir bijis izraidīts sabiedriskās drošības un kārtības iemeslu dēļ saskaņā ar valsts tiesību aktiem; vai
n)      meklētājs atsakās izpildīt pienākumu nodot savu pirkstu nospiedumus saskaņā ar attiecīgajiem [Savienības] un/vai valsts tiesību aktiem; vai
o)      pieteikumu iesniedza neprecējusies nepilngadīga persona, uz kuru attiecas 6. panta 4. punkta c) apakšpunkts, pēc tam, kad vecāku vai vecāka, kas atbildīgs par nepilngadīgo, pieteikums ar lēmumu ir ticis noraidīts un nekādi attiecīgi jauni elementi nav norādīti saistībā ar šīs personas īpašajiem apstākļiem vai situāciju tās izcelsmes valstī.”
20.      Turklāt atbilstoši Direktīvas 2005/85 39. panta 1. punkta a) apakšpunktam dalībvalstīm ir jāgarantē patvēruma meklētājiem tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā, konkrēti, attiecībā uz lēmumiem, kas pieņemti par viņu patvēruma pieteikumu. Šajā ziņā tām ir jāparedz termiņi un citi nepieciešamie noteikumi, lai meklētājs varētu izmantot savas tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību (10). Dalībvalstis arī var noteikt termiņus, kuros tiesai jāizskata atbildīgās lēmējiestādes lēmums (11).
21.      Savienības likumdevējs turklāt ir sniedzis dažu jēdzienu definīcijas. Tādējādi atbilstoši Direktīvas 2005/85 2. panta d) punktam “galīgais lēmums” ir ikviens lēmums par to, vai trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam var tikt piešķirts bēgļa statuss saskaņā ar Direktīvu 2004/83 un kas vairs nav pakļauts tiesiskajai aizsardzībai atbilstoši Direktīvas 2005/85 V nodaļai. Saskaņā ar pēdējās minētās direktīvas 2. panta e) punktu atbildīgā [lēmēj]iestāde ir jebkura ar tieslietām saistīta vai administratīva iestāde dalībvalstī, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu un kas ir kompetenta, lai šādos gadījumos pieņemtu lēmumus pirmajā instancē, kā noteikts minētās direktīvas I pielikumā.
22.      Minētajā pielikumā ir paredzēts, ka, īstenojot Direktīvas 2005/85 normas, Īrija var uzskatīt, ka atbildīgā lēmējiestāde, kas minēta šīs direktīvas 2. panta e) punktā, ir Office of the Refugee Applications Commissioner (Bēgļu patvēruma pieteikumu komisāra birojs, turpmāk tekstā – “ORAC”) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz jautājumu, vai meklētājam būtu vai, attiecīgi, nebūtu jāatzīst bēgļa statuss. Tāpat saskaņā ar to pašu pielikumu pirmās instances lēmumi, kas ir paredzēti minētajā šīs direktīvas normā, ietver Office of the Refugee Applications Commissioner ieteikumus par to, vai meklētājam būtu vai, attiecīgi, nebūtu jāatzīst bēgļa statuss.
C –    Īrijas tiesības
23.      Refugee Act 1996 [1996. gada Bēgļu likumā] – ar grozījumiem, kas izdarīti ar Immigration Act 1999 [1999. gada Imigrācijas likuma] 11. panta 1. punktu, Illegal Immigrants (Trafficking) Act 2000 [2000. gada Likuma par nelegālo imigrāciju] 9. pantu un Immigration Act 2003 [2003. gada Imigrācijas likuma] (turpmāk tekstā – “1996. gada Bēgļu likums”) 7. pantu, – konkrēti, ir paredzētas procesuālo tiesību normas par patvēruma pieteikumiem.
24.      No High Court 2011. gada 9. februāra sprieduma (12), ko iesniegusi iesniedzējtiesa, izriet, ka patvēruma pieteikuma izskatīšanas procedūra norit, kā izklāstīts turpmāk.
25.      Atbilstoši 1996. gada Bēgļu likuma 8. pantam patvēruma pieteikums tiek iesniegts Refugee Applications Commissioner. Šī likuma 11. pantā ir paredzēts, ka šim ORAC loceklim ir uzdevums intervēt patvēruma meklētāju, veikt nepieciešamo izmeklēšanu un iesniegt nepieciešamos informācijas pieprasījumus. Tad ORAC loceklis raksta ziņojumu, kurā sniedz pozitīvu vai negatīvu ieteikumu attiecībā uz bēgļa statusa piešķiršanu attiecīgajam patvēruma meklētājam, un šo ziņojumu dara zināmu Minister for Justice, Equality and Law Reform (13).
26.      Saskaņā ar 1996. gada Bēgļu likuma 17. panta 1. punktu, ja Refugee Applications Commissioner ieteikums ir pozitīvs, Minister for Justice, Equality and Law Reform ir jāpiešķir attiecīgajam patvēruma meklētājam bēgļa statuss. Ja tiek ieteikts patvēruma meklētājam nepiešķirt bēgļa statusu, meklētājs atbilstoši šī likuma 16. pantam var pārsūdzēt Refugee Applications Commissioner ieteikumu Refugee Appeals Tribunal [Bēgļu apelācijas tiesā] (Īrija).
27.      Pārsūdzībai Refugee Appeals Tribunal var būt mutvārdu daļa, kurā piedalās Refugee Appeals Tribunal loceklis. Pēc šīs tiesas sēdes Refugee Appeals Tribunal apstiprina Refugee Applications Commissioner ieteikumu, vai to neapstiprina. Ja Refugee Appeals Tribunal piekrīt patvēruma meklētājam un uzskata, ka ieteikumam jābūt pozitīvam, tad Minister for Justice, Equality and Law Reform saskaņā ar minētā likuma 17. panta 1. punktu ir jāpiešķir bēgļa statuss. Pretējā gadījumā – ja Refugee Appeals Tribunal uzskata, ka ieteikums ir negatīvs, Minister for Justice, Equality and Law Reform saglabā rīcības brīvību un pieņem lēmumu piešķirt šo statusu vai to nepiešķirt.
28.      Atbilstoši 2000. gada Likuma par nelegālo imigrāciju 5. pantam patvēruma meklētāji var apstrīdēt Refugee Applications Commissioner ieteikumu un Refugee Appeals Tribunal nolēmumu spēkā esamību High Court, ievērojot īpašus nosacījumus, kas tiek piemēroti patvēruma lietām. Prasības pamatlietā iesniedzējtiesā tika celtas atbilstoši šai tiesību normai.
29.      Prasība par High Court nolēmumu saskaņā ar minēto tiesību normu var tikt celta Supreme Court [Augstākajā tiesā] tikai tad, ja High Court pati taisa spriedumu, kurā atļauj celt šādu prasību (certificate of leave to appeal). Šajā ziņā 2002. gada Likuma par tiesām un tiesu amatpersonām [Courts and Courts Officers Act 2002 ], ar grozījumiem, kas izdarīti brīdī, kad radās fakti pamatlietā, 46. panta 3. punktā ir paredzēts, ka High Court ir jāpieņem lēmums par minēto atļauju divu mēnešu laikā pēc tam, kad notikusi tiesas sēde. Tomēr šis termiņš var tikt pagarināts.
30.      Tāpat jāprecizē – 1996. gada Bēgļu likuma 12. pantā ir paredzēts, ka Minister for Justice, Equality and Law Reform, ja uzskata par nepieciešamu vai lietderīgu, var rakstveidā dot norādījumus Refugee Applications Commissioner un/vai Refugee Appeals Tribunal, pieprasot, lai kāds no abiem vai, attiecīgā gadījumā, abi divi piešķir prioritāti atsevišķām pieteikumu kategorijām. Jautājums var būt par prioritāti – kā šajā lietā – pēc patvēruma meklētāju izcelsmes valsts vai parastās dzīvesvietas valsts, vai arī pēc ģimenes saitēm starp patvēruma meklētājiem, vai pēc vecuma, it īpaši ja jautājums ir par nepilngadīgo.
31.      Šajā ziņā 2003. gada 11. decembrī Minister for Justice, Equality and Law Reform atbilstoši šai tiesību normai ir devis Refugee Applications Commissioner un Refugee Appeals Tribunal norādījumu piešķirt prioritāti patvēruma pieteikumiem, kurus kopš 2003. gada 15. decembra iesnieguši Nigērijas pilsoņi.
32.      1996. gada Bēgļu likuma II pielikumā ir norādīts, ka Refugee Appeals Tribunal sastāv no priekšsēdētāja un parastajiem locekļiem, kurus Minister for Justice, Equality and Law Reform – ar Minister for Finance [finanšu ministra] piekrišanu – uzskata par nepieciešamiem Refugee Appeals Tribunal lietu ātrai atrisināšanai; katram no tiem pirms iecelšanas ir jābūt vismaz piecu gadu pieredzei, kas gūta, praktizējot barrister vai solicitor amatā. Refugee Appeals Tribunal locekļus ieceļ Minister for Justice, Equality and Law Reform. Katrs parastais loceklis tiek iecelts uz trīs gadus ilgu amata pilnvaru laiku saskaņā ar noteikumiem, ko, ievērojot minētā pielikuma normas, paredz Minister for Justice, Equality and Law Reform, ieceldams katru parasto locekli. Refugee Appeals Tribunal priekšsēdētājs pilda pienākumus atbilstoši rakstveida pakalpojumu līgumam, kurā paredzēti nosacījumi, ko laiku pa laikam var noteikt Minister for Justice, Equality and Law Reform ar Minister for Finance piekrišanu. Katrs parastais loceklis saņem darba samaksu, piemaksas un izdevumu atlīdzinājumus, ko laiku pa laikam var noteikt Minister for Justice, Equality and Law Reform ar Minister for Finance piekrišanu.
33.      Minētajā pielikumā arī ir precizēts, ka Refugee Appeals Tribunal parasto locekli var atcelt no amata Minister for Justice, Equality and Law Reform, kurš precizē šīs atcelšanas iemeslus.
34.      Refugee Appeals Tribunal darbinieki ir ierēdņi 1956. gada Likuma par civildienesta noteikumiem [Civil Service Regulation Act 1956] izpratnē.
II – Pamatlietas fakti
35.      Pamatlietas fakti, kas izriet no iepriekš minētā High Court 2011. gada 9. februāra sprieduma, kuru iesniegusi iesniedzējtiesa, ir šādi.
36.      Lieta HID attiecas uz bērnu, kuram pamatlietas norises laikā ir desmit gadi, kurš ieradies Īrijā kopā ar savu māti 2008. gadā un kurš ir Nigērijas pilsonis. Māte savas nepilngadīgās meitas vārdā ir iesniegusi patvēruma pieteikumu ORAC, ekscīzijas un nāves draudu dēļ, kas bija vērsti pret meitu un ko radīja viņas tēva ģimene. Cits šī pāra bērns jau esot ticis nogalināts 2007. gadā pēc tam, kad pret to vērsta šāda rīcība.
37.      Refugee Applications Commissioner 2008. gada 15. augusta ziņojumā ir uzskatījis, ka nepilngadīgās pieteikums ir jānoraida, jo mātes paziņojumi ir neticami, un ka vietējā policija sniedz pietiekamu aizsardzību. Nepilngadīgā bērna māte ir pārsūdzējusi šo ziņojumu Refugee Appeals Tribunal. Šī pārsūdzība tika atlikta līdz brīdim, kad iesniedzējtiesa pasludinās spriedumu šajās lietās.
38.      Arī lieta BA attiecas uz Nigērijas pilsoni, kurš ieceļojis Īrijas teritorijā 2008. gada augustā un kurš patvēruma pieteikumu ORAC iesniedzis sliktās izturēšanās dēļ, kāda pret viņu izcelsmes valstī vērsta dzimumorientācijas dēļ.
39.      2008. gada 25. augusta ziņojumā Refugee Applications Commissioner ir sniedzis negatīvu atzinumu attiecībā uz šī pilsoņa pieteikumu, uzskatīdams, ka šī pilsoņa paziņojumi nav ticami. BA ir pārsūdzējis šo atzinumu Refugee Appeals Tribunal. Minētā tiesa 2008. gada 25. novembra nolēmumā pārsūdzību noraidīja, pamatojoties uz to, ka patvēruma meklētāja sniegtā informācija nav ticama.
40.      D. k‑dze un A. k‑gs katrs ir iesniedzis prasību High Court, lai panāktu, ka tiek atcelti Refugee Applications Commissioner attiecīgi 2008. gada 15. un 25. augusta ziņojumi, kā arī, lai panāktu, ka tiek atcelts norādījums, ko Minister for Justice, Equality and Law Reform devis 2003. gada 11. decembrī, – piešķirt prioritāti patvēruma pieteikumiem, kurus iesnieguši Nigērijas pilsoņi.
41.      2011. gada 9. februāra spriedumā High Court ir noraidījusi prasības un atteikusies apmierināt prasītāju pieteikumus.
42.      High Court ir lūgts lemt par šo prasītāju iesniegtu pieteikumu, lai celtu prasību Supreme Court. Saskaņā ar 2000. gada Likuma par nelegālo imigrāciju 5. pantu šī prasība var tikt celta vienīgi tad, ja High Court šajā ziņā taisa spriedumu, kurā tas ir atļauts un ir apliecināts, ka tās nolēmums ir saistīts ar sabiedrībai ārkārtīgi svarīgu tiesību jautājumu un ka vispārējās interesēs ir vēlams, ka apelācijas sūdzība tiek iesniegta (“certificate of leave to appeal”).
III – Prejudiciālie jautājumi
43.      Tā kā High Court bija šaubas par atsevišķu Direktīvas 2005/85 normu interpretāciju un tā uzskatīja, ka ir jāsaņem no Tiesas prejudiciāls nolēmums, lai noteiktu, vai apliecinājums par atļauju celt prasību Supreme Court ir jāsniedz, High Court nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai [..] Direktīvas 2005/85[..] noteikumi vai vispārējie [..] Savienības tiesību principi liedz dalībvalstij pieņemt administratīvus pasākumus, kas paredz, ka patvēruma pieteikumu kategorija, kas ir noteikta, pamatojoties uz patvēruma meklētāja pilsonību vai izcelsmes valsti, tiek izskatīta un lēmums par to tiek pieņemts paātrinātā vai prioritārā procedūrā?
2)      Vai [..] Direktīvas [2005/85] 39. pants, kas aplūkots kopā ar tās preambulas 27. apsvērumu un LESD 267. pantu, ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzētā efektīvā tiesiskā aizsardzība valsts tiesībās ir nodrošināta, ja par pieteikumiem pieņemta pirmās instances lēmuma pārskatīšanas vai pārsūdzības funkcija tiesību aktā ir piešķirta apelācijas sūdzībai, kas iesniegta tiesā, kura izveidota saskaņā ar likumu un kuras kompetencē ir pieņemt patvēruma meklētājam saistošus lēmumus saistībā ar ikvienu tiesību un faktisku jautājumu, kas attiecas uz patvēruma pieteikumu, kaut arī pastāv administratīvi vai organizatoriski pasākumi, kas ir saistīti ar šādiem vai dažiem no šādiem aspektiem:
–        valdības ministrs saglabā papildu rīcības brīvību būtiski grozīt negatīvu lēmumu par patvēruma pieteikumu;
–        organizatoriskas vai administratīvas saiknes esamība starp iestādēm, kas ir atbildīgas par pirmās instances lēmumu, un tām, kuras ir atbildīgas par apelācijas instances lēmumiem;
–        tas, ka tiesas locekļus, kas pieņem lēmumus, ieceļ ministrs uz trim gadiem un viņi savus pienākumus pilda, strādājot nepilnu slodzi, kā arī viņu atlīdzība tiek izmaksāta par katru atsevišķu izskatīto lietu;
–        tas, ka ministram ir pilnvaras izdot tāda veida rīkojumus, kādi ir noteikti [1996. gada Bēgļu likuma] 12. pantā, 16. panta 2.B punkta b) apakšpunktā un 16. panta 11. punktā?”
IV – Analīze
44.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai Direktīvas 2005/85 23. panta 3. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz dalībvalstij atsevišķu patvēruma pieteikumu kategoriju – kas noteiktas, pamatojoties uz patvēruma meklētāja pilsonību vai izcelsmes valsti, – izskatīšanā piemērot paātrinātu vai prioritāru procedūru.
45.      Tad ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai šīs direktīvas 39. pants un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, kas paredzēts Hartas 47. pantā, nepieļauj tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā un kurā ir paredzēts prasību par atbildīgās lēmējiestādes lēmumiem celt Refugee Appeals Tribunal – kuras neatkarīgas tiesas statusu prasītāji apstrīd.
A –    Par paātrinātas vai prioritāras procedūras piemērošanu, pamatojoties uz patvēruma meklētāja pilsonību vai izcelsmes valsti
46.      Ievadā man šķiet lietderīgi atgādināt Direktīvas 2005/85 būtību.
47.      Saskaņā ar Direktīvas 2005/85 1. pantu tās mērķis ir noteikt minimālos standartus dalībvalstu piemērotajās procedūrās bēgļa statusa piešķiršanai un atņemšanai saistībā ar diviem būtiskiem principiem, kas atbilst vēlmei, kura pausta 1999. gada 15. un 16. oktobra Tamperes Eiropadomes prezidentūras secinājumos (14), – taisnīgumu un efektivitāti (15).
48.      Lai procedūra atbilstu taisnīguma principam, tā ir balstīta uz pamattiesību un pamatprincipu, kas konkrēti ir atzīti Hartā, ievērošanu (16). Uz šo principu attiecas iepriekš minētās tiesību normas, kuras ir ietvertas Direktīvas 2005/85 II nodaļā ar nosaukumu “Pamatprincipi un garantijas”.
49.      Efektivitātes prasība ir izvirzīta šīs direktīvas 23. panta 2. punktā, kurā ir noteikts – dalībvalstis nodrošina, ka patvēruma pieteikuma izskatīšanas procedūra tiek pabeigta cik drīz vien iespējams, neskarot atbilstīgu un pilnīgu izvērtēšanu.
50.      Dalībvalstu iespēja patvēruma pieteikumiem piemērot paātrinātu vai prioritāru procedūru saskaņā ar minētās direktīvas 23. panta 3. un 4. punktu izriet no šīs prasības.
51.      Kā atgādināts Direktīvas 2005/85 preambulas 11. apsvērumā, gan dalībvalstu, gan patvēruma meklētāju interesēs ir, lai lēmumi par patvēruma pieteikumiem tiktu pieņemti cik drīz vien iespējams. Manuprāt, tas it īpaši ir izskaidrojams ar faktu, ka ir svarīgi, lai patvēruma meklētāji drīz uzzinātu savu likteni, un faktu, ka pārmērīgi ilga [patvēruma pieteikumu] izskatīšana varētu atņemt tiem drosmi un likt tiem izvēlēties nelegālu imigrāciju.
52.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāizvērtē, vai atsevišķu patvēruma pieteikumu – kuri par tādiem klasificēti, pamatojoties uz patvēruma meklētāja pilsonību, – prioritārā vai paātrinātā izskatīšana ir prakse, kura ir saderīga ar līdzsvaru, kāds prasīts Direktīvā 2005/85.
53.      Tādējādi tiesas sēdē ir norādīts, ka patvēruma pieteikuma izskatīšana paātrinātā vai prioritārā procedūrā atbilstoši šīs direktīvas 23. panta 3. punktam var tikt ieviesta vienīgi tad, ja pieteikums ir pamatots, vai arī pamatojoties uz kādu no 16 iemesliem, kuri ir paredzēti šī panta 4. punktā, ja viss liek domāt, ka pieteikums ir nepamatots. Tātad dalībvalstis nav tiesīgas piemērot paātrinātu vai prioritāru procedūru, izskatot patvēruma pieteikumus, vienīgi pamatodamās uz patvēruma meklētāju pilsonību.
54.      Turklāt prasītāji uzskata, ka paātrinātās vai prioritārās procedūras izvēle var attiekties vienīgi uz individuālu pieteikumu, nevis uz šādu pieteikumu kategoriju. Tie it īpaši atgādina – Ženēvas konvencijas 3. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis attiecina šīs konvencijas noteikumus uz bēgļiem bez diskriminācijas pēc rases, reliģijas vai izcelsmes valsts. Tādējādi saskaņā ar prasītāju viedokli paātrinātas vai prioritāras procedūras ieviešana attiecībā uz personu kategoriju, kas noteikta pēc šāda kritērija, ir pretrunā principam par nediskrimināciju pilsonības dēļ.
55.      Šai analīzei nepiekrītu šādu iemeslu dēļ.
56.      Izstrādājot Direktīvu 2005/85, Savienības likumdevējs ir vairākkārt norādījis, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība ieviest procedūru bēgļa statusa piešķiršanai un atņemšanai. Tādējādi savā iepriekš minētajā priekšlikumā direktīvai Eiropas Komisija ir precizējusi, ka visi standarti attiecībā uz taisnīgas un efektīvas procedūras ieviešanu ir noteikti, neskarot dalībvalstīm piemītošo rīcības brīvību klasificēt lietu materiālus prioritārā secībā atkarībā no to valsts politikas (17).
57.      Šis pats Savienības likumdevēja nodoms atstāt dalībvalstīm rīcības brīvību ir atrodams pašā šīs direktīvas tekstā par izskatīšanas procedūru. Tādējādi tās preambulas 11. apsvērumā ir noteikts – tas, kā organizēt patvēruma pieteikumu izskatīšanu, būtu jāatstāj dalībvalstu ziņā, lai tās saskaņā ar savām valsts vajadzībām varētu noteikt jebkura pieteikuma izskatīšanas prioritāti vai to paātrināt, ņemot vērā minētajā direktīvā paredzētos standartus.
58.      Man šķiet, ka par to pašu liecina arī Direktīvas 2005/85 23. panta 3. punkta formulējums. Atbilstoši šai tiesību normai dalībvalstis “var” piešķirt pieteikumam prioritāti vai paātrināt tā izskatīšanu, “tostarp” tajos gadījumos, kad pieteikums ir atbilstīgi pamatots vai ja patvēruma meklētājs ir ar īpašām vajadzībām. Tāpat šī panta 4. punktā dalībvalstīm ir dota iespēja piemērot paātrināto vai prioritāro procedūru, pamatojoties uz 16 konkrētiem iemesliem, kas attaisno šādas procedūras piemērošanu; [minētajā punktā] arī ir lietots darbības vārds “varēt”.
59.      Tādējādi Savienības likumdevējs ir vēlējies atstāt dalībvalstīm izvēli – patvēruma pieteikumu izskatīšanā izraudzīties paātrinātu vai prioritāru procedūru (18), jo vārda “tostarp” lietojums Direktīvas 2005/85 23. panta 3. punktā, manuprāt, pierāda, ka šāda procedūra var tikt piemērota gan pamatotajiem pieteikumiem, gan nepamatotajiem pieteikumiem.
60.      Starp citu, 2011. gada 28. jūlija sprieduma lietā Samba Diouf (19) 29. punktā Tiesa ir uzsvērusi, ka ar šo direktīvu ieviestās procedūras ir minimālie standarti un dalībvalstīm daudzējādā ziņā ir rīcības brīvība tās tiesību normas ieviest, ņemot vērā valsts tiesību īpatnības. Šī dalībvalstīm atzītā rīcības brīvība ir daļa no kopējās Eiropas patvēruma sistēmas, kuru ir ieviesis Savienības likumdevējs (20).
61.      Nedrīkst aizmirst, ka minētā direktīva ir pirmais posms kopējas Eiropas patvēruma sistēmas izveidē (21) un ka ar šo direktīvu tiek saskaņoti minimālie noteikumi, jo dalībvalstīm nav pienākuma piemērot vienotas procedūras un tādējādi ir saglabātas to valsts sistēmas.
62.      Šajā ziņā katras dalībvalsts vajadzības var ievērojami atšķirties, jo ienākošās migrācijas plūsmas var būt ļoti dažādas. Lai cīnītos pret patvēruma meklētāju masveida pieplūdumu, kā, šķiet, acīmredzami notiek Īrijā attiecībā uz Nigērijas pilsoņiem (22), dalībvalstīm ir jāspēj cik vien iespējams labi organizēties, lai izskatītu patvēruma pieteikumus cik vien iespējams efektīvi, ievērojot Direktīvā 2005/85 izvirzīto ātruma mērķi, pilnībā pārliecinoties, ka tiek izpildītas tajā paredzētās minimālās prasības.
63.      Tādējādi attiecībā uz procedūru organizēšanu un to termiņu noteikšanu ir jāpiemēro dalībvalstu procesuālās tiesības saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu (23).
64.      Saistībā ar nediskriminācijas principu, uz ko ir norādījuši prasītāji, atgādinu, ka tas prasa ne tikai to, lai līdzīgas situācijas netiktu risinātas dažādi, bet arī to, lai dažādas situācijas netiktu risinātas vienādi (24).
65.      Patvēruma jomā un it īpaši sistēmā, kas ieviesta ar Direktīvu 2005/85, ir uzskatāms, ka patvēruma meklētāja pilsonībai ir izšķiroša nozīme (25). Proti, tieši meklētāja izcelsmes valsts nosaka atbildīgās lēmējiestādes lēmumu, jo minētajai iestādei ir jāievāc informācija par vispārējo situāciju, kāda valda šajā valstī (26), lai noteiktu, vai patvēruma meklētājam pastāv vai nepastāv draudi, un – attiecīgā gadījumā – vai pastāv nepieciešamība viņu aizsargāt.
66.      Starp citu, tieši šī iemesla dēļ Savienības likumdevējs ir ieviesis drošu izcelsmes valstu jēdzienu, saskaņā ar kuru tad, ja trešā valsts var tikt uzskatīta par drošu izcelsmes valsti, dalībvalstīm vajadzētu spēt to atzīt par drošu un pieņemt, ka konkrētais patvēruma meklētājs tur ir drošībā (27). Tādējādi dalībvalstīm vajadzētu spēt paļauties uz minimālo kopējo drošu izcelsmes valstu sarakstu, ko izveido Eiropas Savienības Padome (28), un izskatīt patvēruma pieteikumu, pamatojoties uz atspēkojamu pieņēmumu par drošību šajās valstīs (29). Dalībvalstis pašas var atbilstoši Direktīvas 2005/85 30. pantam par drošām izcelsmes valstīm saistībā ar patvēruma pieteikumu izskatīšanu norādīt tādas trešās valstis, kas nav ietvertas šajā kopējā sarakstā.
67.      Šajā ziņā un lai vienkāršotu patvēruma pieteikumu izskatīšanu, Savienības likumdevējs pats ir paredzējis – dalībvalstis var nolemt, ka procedūra ir prioritāra vai ka tā ir paātrināta, ja patvēruma pieteikums tiek uzskatīts par nepamatotu tāpēc, ka patvēruma meklētājs ir no drošas izcelsmes valsts šīs direktīvas 29.–31. panta izpratnē, vai tāpēc, ka valsts, kas nav dalībvalsts, tiek uzskatīta par drošu trešo valsti attiecībā uz patvēruma meklētāju (30). Tādējādi šajā jautājumā pilsonība noteikti ir attaisnojošs faktors patvēruma pieteikuma prioritārai vai paātrinātai izskatīšanai. Tāpēc norāde uz šo kritēriju pēc tās rakstura nekādā ziņā nav pretrunā Direktīvai 2005/85.
68.      Turklāt, ja ir patvēruma pieteikumu masveida pieplūdums no vienas valsts, tad šajā direktīvā izvirzītajam efektivitātes mērķim atbilst vēlme šos pieteikumus izskatīt prioritāri tāpēc, ka darbinieki, kuriem ir uzdevums tos izskatīt, tad ir labāk informēti par draudiem, kas var attiekties uz šīs valsts pilsoņiem, jo šie darbinieki saņem precīzu un atjauninātu informāciju par vispārējo situāciju, kāda valda minētajā valstī. Tādējādi pieteikumu izskatīšana ir vienkāršota un ātra, kas ir arī patvēruma meklētāju interesēs.
69.      Tā kā Direktīvas 2005/85 mērķis ir ieviest minimālus noteikumus procedūrai, saskaņā ar kuru piešķir un atņem bēgļa statusu, pārliecinoties, ka dalībvalstis izpilda minimālās prasības, kas izvirzītas minētajā direktīvā, it īpaši tās II nodaļā, – manuprāt, pārbaude attiecībā uz diskriminācijas neesamību ir jāveic no cita skatupunkta.
70.      Pēc maniem uzskatiem, situācijas, kādās ir patvēruma meklētāji – viņi visi atrodas līdzīgā situācijā, jo visi tiecas pēc starptautiskas aizsardzības, – ir jāsalīdzina pēc attieksmes pret viņiem bēgļa statusa piešķiršanas procedūras gaitā. Diskriminācijas risks varētu būt nevis tajā, ka pilsonība tiek izmantota par kritēriju, kas pamato prioritāru vai paātrinātu procedūru – kā iepriekš minēts –, bet gan šīs procedūras sekās, ja pēc struktūras un termiņiem tā patvēruma meklētājiem, uz kuriem tā attiecas, atņem garantijas, kas prasītas Direktīvas 2005/85 23. pantā, kurā ir precizēts, ka tās attiecas uz visu veidu procedūrām.
71.      Tādējādi prioritāras procedūras ieviešana, kas aplūkota pamatlietā, nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai neefektīvu tiesību – kas šajā direktīvā piešķirtas patvēruma meklētājiem, kuri ir Nigērijas pilsoņi, – īstenošanu. Konkrēti, ir jābūt iespējai attiecināt uz viņiem pietiekamu termiņu, lai savāktu un sniegtu ziņas, kas nepieciešamas, lai pamatotu viņu pieteikumu (31), kas tādējādi ļautu atbildīgajai lēmējiestādei taisnīgi un pilnīgi izskatīt šos pieteikumus un pārliecināties, ka patvēruma meklētāji nav apdraudēti viņu izcelsmes valstī.
72.      Šajā gadījumā man nešķiet, ka attieksme pret Nigērijas pilsoņu situāciju ir atšķirīga no attieksmes pret situāciju, kādā ir patvēruma meklētāji no citām trešajām valstīm, tādēļ, ka Nigērijas pilsoņu patvēruma pieteikumam tiek piemērota prioritāra procedūra (32). Katrā ziņā valsts tiesai būs jāpārbauda, vai visi Direktīvas 2005/85 II nodaļā noteiktie pamatprincipi un pamatgarantijas ir tiešām ievēroti saistībā ar D. k‑dzes un A. k‑ga patvēruma pieteikumu prioritāro izskatīšanu.
73.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, saskaņā ar manu viedokli Direktīvas 2005/85 23. panta 3. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij atsevišķu patvēruma pieteikumu kategoriju – kas noteiktas, pamatojoties uz patvēruma meklētāja pilsonību vai izcelsmes valsti, – izskatīšanā piemērot paātrinātu vai prioritāru procedūru.
B –    Par efektīvas tiesiskās aizsardzības garantiju Direktīvas 2005/85 39. panta izpratnē
74.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ar sistēmu, kas ieviesta ar Īrijas tiesisko regulējumu par bēgļa statusa piešķiršanas un atņemšanas procedūru, ir ievērota efektīvas tiesiskās aizsardzības garantija, kura noteikta Direktīvas 2005/85 39. pantā un Hartas 47. pantā.
75.      Atgādinu, ka šīs direktīvas 39. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts – dalībvalstis nodrošina, ka patvēruma meklētājiem ir tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā saistībā ar pieņemto lēmumu par to patvēruma pieteikumu. Savukārt Hartas 47. pantā ir paredzēts efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips (33).
76.      Minētās direktīvas preambulas 27. apsvērumā ir precizēts, ka saskaņā ar Savienības tiesību pamatprincipu uz lēmumiem par patvēruma pieteikumiem un bēgļa statusa atņemšanu attiecina efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā LESD 267. panta izpratnē.
77.      Prasītāji it īpaši apgalvo, ka Refugee Appeals Tribunal nav tiesa šīs tiesību normas izpratnē.
78.      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai noteiktu, vai iestāde, kas iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir uzskatāma par “tiesu” minētās tiesību normas izpratnē – kas ir vienīgi Savienības tiesību jautājums –, Tiesa ņem vērā vairāku faktoru kopumu, kā, piemēram, vai iestāde ir izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās pieņemtie nolēmumi ir saistoši, vai process tajā notiek atbilstoši sacīkstes principam, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī, vai tā ir neatkarīga (34).
79.      Kritēriji saistībā ar izveidi ar likumu, pastāvīgumu un tiesību normu piemērošanu nerada nekādas šaubas attiecībā uz Refugee Appeals Tribunal (35). Savukārt prasītāji apstrīd to, ka Refugee Appeals Tribunal pieņemtie nolēmumi būtu saistoši, ka process tajā notiktu atbilstoši sacīkstes principam un ka tā būtu neatkarīga. Tāpēc secīgi izskatīšu šos trīs jautājumus.
80.      Pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka 1996. gada Bēgļu likuma 15. pantā un 16. panta 1. punktā Refugee Appeals Tribunal ir norādīta kā tiesa, kuras kompetencē ir izskatīt un atrisināt prasības, kas iesniegtas par Refugee Applications Commissioner ieteikumiem, kuri – atgādinu – ir pirmās instances lēmumi attiecībā uz patvēruma pieteikumiem (36). Turklāt tad, ja prasība Refugee Appeals Tribunal tiek apmierināta, Minister for Justice, Equality and Law Reform saskaņā ar šī likuma 17. panta 1. punktu ir pienākums piešķirt bēgļa statusu. Tikai tad, ja Refugee Appeals Tribunal neapmierina patvēruma meklētāja prasību, Minister for Justice, Equality and Law Reform var tomēr nolemt piešķirt bēgļa statusu. Tādējādi šim ministram nav nekādas rīcības brīvības kopš brīža, kad ir pieņemts patvēruma meklētājam labvēlīgs lēmums. Tādējādi Refugee Appeals Tribunal pozitīvajiem nolēmumiem ir saistošs spēks un valsts iestādēm tie ir saistoši.
81.      Otrām kārtām, atgādinu, ka uz sacīkstes principu balstītas procedūras prasība nav absolūts kritērijs (37). Tādējādi domāju – fakts, ka ORAC nav jābūt pārstāvētam Refugee Appeals Tribunal, ir mazsvarīgs. Savukārt vēlos norādīt, ka 1996. gada Bēgļu likuma 16. panta 5. punktā ir paredzēts, ka Refugee Applications Commissioner sniedz Refugee Appeals Tribunal visu tam atbilstoši šī likuma 11. pantam iesniegto ziņojumu, dokumentu vai rakstveida paziņojumu kopijas, kā arī rakstveida izziņu par jebkādas citas informācijas saistībā ar pieteikumu – ko tas uzzinājis izmeklēšanas gaitā – veidu un avotu. Saskaņā ar minētā likuma 16. panta 8. punktu Refugee Appeals Tribunal sniedz patvēruma meklētājam un tā solicitor, kā arī Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstajam komisāram bēgļu jautājumos – pēc tā pieprasījuma – tādas pašas kopijas. Turklāt Refugee Appeals Tribunal arī var rīkot tiesas sēdi, kuras gaitā tā var uzaicināt ierasties jebkuru personu, kuras liecība ir nepieciešama, un uzklausīt patvēruma meklētāju un Refugee Applications Commissioner mutvārdu paskaidrojumus (38). Tādējādi katram lietas dalībniekam var būt iespēja darīt Refugee Appeals Tribunal zināmu visu, kas nepieciešams pieteikuma sekmīgam iznākumam vai aizstāvībai.
82.      Tāpat vēlos norādīt – šī likuma 16. panta 16. punktā ir noteikts, ka, pirms lemt par prasību, Refugee Appeals Tribunal ir jāņem vērā, konkrēti, Refugee Applications Commissioner ziņojums, visi apsvērumi, ko paudis Refugee Applications Commissioner vai ANO Augstais komisārs bēgļu jautājumos, iesniegtie pierādījumi un visi tiesas sēdē sniegtie paziņojumi, un visi dokumenti, rakstveida paziņojumi vai cita informācija, kura sniegta Refugee Applications Commissioner.
83.      Tādējādi Refugee Appeals Tribunal ir plašas kontroles pilnvaras, jo tā izskata gan faktiskus jautājumus, gan tiesību jautājumus un izvērtē tai iesniegtos pierādījumus.
84.      Visbeidzot, trešām kārtām un noslēgumā, prasītāji uzskata, ka Refugee Appeals Tribunal nav neatkarīga. Tie it īpaši apgalvo, ka pastāvot organizatoriska saikne starp minēto tiesu, ORAC un Minister for Justice, Equality and Law Reform un ka uz Refugee Appeals Tribunal locekļiem tiekot izdarīts ārējs spiediens. Konkrēti, tas, kā tiekot iecelti tās locekļi, kā arī paredzēti norīkošanas un darba samaksas nosacījumi un citi amata pilnvaru aspekti, atņemot tai neatkarību.
85.      Saskaņā ar Tiesas judikatūru neatkarības jēdziens, kas ir raksturīgs uzdevumam spriest tiesu, vispirms nozīmē, ka attiecīgajai tiesai ir jābūt trešās personas statusam attiecībā pret iestādi, kura pieņēmusi lēmumu, pret kuru ir vērsta prasība (39). Tiesa ir norādījusi, ka šis jēdziens ietver divus aspektus. Pirmais, ārējais, aspekts ir tāds, ka tiesu instancei ir jābūt aizsargātai no ārējas iejaukšanās vai spiediena, kas varētu apdraudēt tās locekļu pieņemtā nolēmuma neatkarību, izskatot tiem iesniegtās lietas. Otrs, iekšējais, aspekts ir saistīts ar objektivitātes jēdzienu un attiecas uz to, ka tiek saglabāta vienāda distance attiecībā pret strīda dalībniekiem un to attiecīgajām interesēm saistībā ar strīda priekšmetu (40).
86.      Šajā lietā 1996. gada Bēgļu likuma 15. panta 2. punktā ir noteikts, ka Refugee Appeals Tribunal savu pienākumu izpildē ir neatkarīga. Atgādinu, ka, ja lēmums patvēruma meklētājam ir labvēlīgs, tad šis lēmums ir saistošs Minister for Justice, Equality and Law Reform un tas tātad nav pilnvarots [šo lēmumu] kontrolēt. Manuprāt, noteikumi par iecelšanu un darba samaksu nerada šaubas par Refugee Appeals Tribunal neatkarību. Proti, tās locekļi tiek uz noteiktu amata pilnvaru laiku iecelti no personām, kurām ir vismaz piecu gadu pieredze, kas gūta, praktizējot barrister vai solicitor amatā; tas, ka viņus ieceļ Minister for Justice, Equality and Law Reform, neatšķiras no prakses, kāda Savienībā ir vairumā valstu tiesu.
87.      Delikātāks ir jautājums par Refugee Appeals Tribunal locekļu atstādināšanu no amata. Proti, atgādinu, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai neatkarības un objektivitātes garantijām ir nepieciešams, lai pastāvētu tiesību normas, it īpaši attiecībā uz tiesas locekļu atstādināšanas iemesliem, lai indivīdos kliedētu jebkādas pamatotas šaubas par minētās tiesas ārēju ietekmējamību un tās neitralitāti attiecībā uz interesēm, ar ko tā saskaras (41). Šajā ziņā, lai uzskatītu, ka nosacījums par iestādes, kas iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, neatkarību ir izpildīts, judikatūrā it īpaši ir paredzēta prasība, ka gadījumiem, kad var atstādināt no amata šīs iestādes locekļus, ir jābūt skaidri noteiktiem tiesību normās (42).
88.      Šajā gadījumā no 1996. gada Bēgļu likuma II pielikuma 7. panta izriet, ka Refugee Appeals Tribunal parastos locekļus var atcelt no amata Minister for Justice, Equality and Law Reform, kurš precizē šīs atcelšanas iemeslus. Ir žēl, ka gadījumi, kādos Refugee Appeals Tribunal locekļi var tikt atcelti no amata, nav noteikti precīzāk. Tādējādi šķiet, ka Minister for Justice, Equality and Law Reform ir plaša rīcības brīvība. Turklāt nav precizēts, ka lēmums par Refugee Appeals Tribunal locekļa atstādināšanu no amata varētu tikt pārbaudīts tiesā.
89.      Tomēr man šķiet, ka ir iespējams kliedēt šaubas attiecībā uz Refugee Appeals Tribunal ārēju ietekmējamību turpmāk minēto iemeslu dēļ.
90.      Domāju, ka ar Īrijas sistēmu attiecībā uz bēgļa statusa piešķiršanu un atņemšanu var tikt garantētas tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību. Proti, kā redzējām, saskaņā ar 2000. gada Likuma par nelegālo imigrāciju 5. pantu patvēruma meklētāji var arī apstrīdēt Refugee Applications Commissioner ieteikumu spēkā esamību un Refugee Appeals Tribunal nolēmumu spēkā esamību High Court, par kuras nolēmumu savukārt var tikt celta prasība Supreme Court. Turklāt tieši tā ir noticis šajā lietā, jo prasītāji ir cēluši iesniedzējtiesā prasību attiecībā uz Refugee Applications Commissioner ieteikumu un Refugee Appeals Tribunal nolēmumu.
91.      Tādējādi man šķiet gluži neiespējami, ka High Court vai Supreme Court varētu apstiprināt nolēmumus, kas būtu pieņemti, Īrijas valdībai izdarot spiedienu. Pati šo prasību esamība atgriezeniskā veidā novērš jebkādu Refugee Appeals Tribunal vēlmi izdarīt spiedienu.
92.      Šajā ziņā atgādinu – Direktīvas 2005/85 preambulas 27. apsvērumā ir norādīts, ka tiesiskās aizsardzības efektivitāte, arī attiecībā uz būtisko faktu izskatīšanu, ir atkarīga no katras dalībvalsts administratīvās un tiesu sistēmas kopumā. Tādējādi, manuprāt, dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība attiecībā uz savu procesuālo organizāciju, ja vien valsts tiesa var pārbaudīt to iemeslu pamatotību, kuri kompetento administratīvo iestādi mudinājuši starptautiskās aizsardzības pieteikumu atzīt par nepamatotu vai ļaunprātīgu; attiecībā uz šiem iemesliem nav spēkā nekāda likumības neatspēkojamība (43).
93.      Šo pašu pieeju ir vairākkārt paudusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa – pēdējoreiz savā spriedumā lietā I. M. pret Franciju (44). Tolaik tā ir norādījusi, ka tās galvenās rūpes ir noskaidrot, vai pastāv efektīvas garantijas, kas aizsargā prasītāju no patvaļīgas nosūtīšanas atpakaļ uz valsti, no kuras tas ir bēdzis (45). Eiropas Cilvēktiesību tiesa arī ir precizējusi, ka visas prasības, kas paredzētas valsts tiesībās, var atbilst prasībām, kuras izvirzītas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 13. pantā par tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību, pat ja neviena no minētajām prasībām tai pati pilnībā neatbilst (46). Tāpat Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atgādinājusi, ka šajā tiesību normā tomēr nav prasīta īpaša prasības forma un ka valsts tiesību aizsardzības līdzekļu organizācija ietilpst valstu rīcības brīvībā (47).
94.      Aplūkojot to kopumā, ar Īrijas bēgļa statusa piešķiršanas un atņemšanas sistēmu, manuprāt, ir ievērotas tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību.
95.      Tādējādi, ņemot vērā visu iepriekš minēto, uzskatu, ka Direktīvas 2005/85 39. pants un Hartas 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā un atbilstoši kuram prasība par atbildīgās lēmējiestādes lēmumu var tikt iesniegta Refugee Appeals Tribunal un High Court.
V –    Secinājumi
96.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz High Court uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīvas 2005/85/EK par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu, 23. panta 3. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij atsevišķu patvēruma pieteikumu kategoriju – kas noteiktas, pamatojoties uz patvēruma meklētāja pilsonību vai izcelsmes valsti, – izskatīšanā piemērot paātrinātu vai prioritāru procedūru;
2)      Direktīvas 2005/85 39. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, atbilstoši kuram prasība par atbildīgās lēmējiestādes lēmumu var tikt iesniegta Refugee Appeals Tribunal un High Court.
1 –      Oriģinālvaloda – franču.
2 –      Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīva par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (OV L 326, 13. lpp.).
3 –      Apvienoto Nāciju Organizācijas līgumu krājums (Recueil des traités des Nations unies), 189. sējums, 150. lpp., Nr. 2545 (1954) (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”).
4 –      Skat. šīs direktīvas 1. pantu, kā arī preambulas 4. un 5. apsvērumu.
5 –      Skat. minētās direktīvas preambulas 2. apsvērumu.
6 –      Skat. šīs direktīvas 2. panta e) punktu.
7 –      Skat. šīs direktīvas 10. panta 1. punktu.
8 –      Skat. minētās direktīvas 12. panta 1. punkta pirmo daļu.
9 –      Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV L 304, 12. lpp., un labojums – OV 2005, L 204, 24. lpp.).
10 –      Skat. šīs direktīvas 39. panta 2. punktu.
11 –      Skat. minētās direktīvas 39. panta 4. punktu.
12 –      [Lieta] HID & BA pret Refugee Applications Commissioner & Ors [2008], IEHC 1261, un [2009], IEHC 56.
13 –      Minētā likuma 13. pants.
14 –      Šie secinājumi ir pieejami šādā interneta adresē: http://www.europarl.europa.eu/summits/tam_fr.htm.
15 –      Skat. 2. un 3. punktu pamatojuma izklāstā priekšlikumam Padomes direktīvai par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (COM(2000) 578, galīgā redakcija). Skat. arī Komisijas Ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei par to, kā tiek piemērota 2005. gada 1. decembra Direktīva 2005/85/EK par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (COM(2010) 465, galīgā redakcija, 3. lpp.).
16 –      It īpaši skat. minētās direktīvas preambulas 8. apsvērumu.
17 –      Skat. šī priekšlikuma pamatojuma izklāsta 2. punktu. Skat. arī Komisijas Paziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam, kura nosaukums ir “Par virzību uz visā Savienībā spēkā esošu kopēju patvēruma procedūru un vienotu statusu attiecībā uz personām, kurām tiek piešķirts patvērums” (COM(2000) 755, galīgā redakcija, 8. lpp.).
18 –      Šajā ziņā skat. Komisijas ziņojumu Parlamentam un Padomei (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 13. lpp.).
19 –      [Lieta] C‑69/10 (Krājums, I‑7151. lpp.).
20 –      Šajā ziņā skat. 2011. gada 21. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑411/10 un C‑493/10 N. S. u.c. (Krājums, I‑13905. lpp., 65. punkts).
21 –      Skat. Komisijas paziņojumu Padomei un Parlamentam (minēts 17. zemsvītras piezīmē, 8. lpp.), kā arī Komisijas Paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai, kura nosaukums ir “Patvēruma politikas plāns – Integrēta pieeja aizsardzībai visā ES teritorijā [aizsardzībai Savienības mērogā]” (COM(2008) 360, galīgā redakcija, 2. lpp.).
22 –      Skat. Joyce, C., Annual Policy Report on Migration and Asylum 2009: Ireland, ESRI Survey and Statistical Report Series 32, Dublina, 2010. gada 30. jūlijs, 13. lpp. Skat. arī Quinn, E., Stanley, J., Joyce, C., un O’Connell, P. J., Handbook on Immigration and Asylum in Ireland 2007, ESRI Research Series 5, Dublina, 2007. gada 28. augusts, 13. lpp.
23 –      Jāpiebilst arī, ka šīs direktīvas 39. panta 2. un 4. punktā dalībvalstīm ir ļauts noteikt termiņus, kādos jāīsteno tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību attiecībā pret lēmumiem par patvēruma pieteikumiem.
24 –      It īpaši skat. 2012. gada 28. jūnija spriedumu lietā C‑172/11 Erny (40. punkts).
25 –      Skat. šīs direktīvas preambulas 17. apsvērumu.
26 –      Skat. minētās direktīvas 8. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
27 –      Skat. arī Direktīvas 2005/85 preambulas 17. apsvērumu.
28 –      Šajā ziņā skat. šīs direktīvas 29. panta 1. punktu.
29 –      Skat. minētās direktīvas preambulas 19. apsvērumu.
30 –      Skat. minētās direktīvas 23. panta 4. punkta c) apakšpunktu.
31 –      It īpaši skat. minētās direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
32 –      Skat. [lietu] HID & BA pret Refugee Applications Commissioner & Ors (minēta iepriekš, 36. un 37. punkts).
33 –      Skat. spriedumu lietā Samba Diouf (minēts iepriekš, 48. un 49. punkts).
34 –      Skat. 2005. gada 31. maija spriedumu lietā C‑53/03 Syfait u.c. (Krājums, I‑4609. lpp., 29. punkts) un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑517/09 RTL Belgium (Krājums, I‑14093. lpp., 36. punkts).
35 –      Skat. prasītāju apsvērumu C.11. punktu; Īrijas apsvērumu 7.13. punktu un Komisijas apsvērumu 47. punktu.
36 –      Skat. Direktīvas 2005/85 I pielikumu.
37 –      Skat. 1997. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑54/96 Dorsch Consult (Recueil, I‑4961. lpp., 31. punkts).
38 –      Skat. 1996. gada Bēgļu likuma 16. panta 10. punktu un 16. panta 11. punkta a) un c) apakšpunktu.
39 –      Skat. spriedumu lietā RTL Belgium (minēts iepriekš, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
40 –      Turpat (39. un 40. punkts).
41 –      Skat. 2008. gada 14. maija rīkojumu lietā C‑109/07 Pilato (Krājums, I‑3503. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
42 –      Turpat.
43 –      Skat. spriedumu lietā Samba Diouf (minēts iepriekš, 61. punkts).
44 –      Skat. ECT 2012. gada 2. februāra spriedumu.
45 –      127. punkts.
46 –      129. punkts.
47 –      138. punkts.