62013CC0065
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PEDRO CRUZ VILLALÓN
esitatud 10. juulil 2014 (
1
)
Kohtuasi C‑65/13
Euroopa Parlament
versus
Euroopa Komisjon
(Euroopa Parlamendi tühistamishagi)
„Tühistamishagi — Määrus (EL) nr 492/2011 — Komisjoni rakendusotsus — Komisjoni volituste ületamine — ELTL artiklite 290 ja 291 tõlgendamine — Rakendusaktid — EURES‑i võrgustik — Seadusandliku akti normatiivse sisu täpsustamine”
1.
Käesolev kohtuasi pakub Euroopa Kohtule võimaluse teha otsus selle kohta, milline on ELTL artiklis 291 nimetatud „rakendusaktide” sisu ja ulatus, võttes seejuures arvesse oma 18. märtsi 2014. aasta otsust, (
2
) milles suurkoda tegi esimest korda otsuse seoses küsimusega, kuidas eristada nimetatud rakendusakte ELTL artiklis 290 nimetatud „delegeeritud õigusaktidest”. Euroopa Kohtu nimetatud otsusest tulenevast doktriinist lähtudes tuleb nüüd teha otsus tühistamishagi kohta, mille Euroopa Parlament esitas teatud sätete peale komisjoni 26. novembri 2012. aasta rakendusotsuse (
3
), millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 492/2011 (
4
) seoses vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendusega ning EURES‑i (European Employment Services) taasloomisega. Täpsemalt keskendub küsimus käesoleval juhul sellele, milline on ELTL artiklis 291 nimetatud rakendamisvolituste sisu ja ulatus.
2.
Ilma et oleks mõtet korrata kaalutlusi, mille ma esitasin oma ettepanekus kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud 18. märtsi 2014. aasta otsus, (
5
) keskendun käesoleva hagi esemeks oleva iga üksiku sätte analüüsile, et selgitada välja, kas selle sisu on ühitatav mõistega „rakendamine”, mis on vastavalt nimetatud kohtuotsuses sedastatud põhimõtetele ELTL artiklile 291 omases kohaldamisalas määrav.
I. Õiguslik raamistik
A. Määrus nr 492/2011
3.
Määruse nr 492/2011 põhjendus 8 sätestab:
„Vabade töökohtade vahenduse mehhanism tagab üldiselt parema ülevaate tööturul toimuvast, eelkõige soodustades otsesidemeid nii kesksete kui ka piirkondlike tööturuasutuste vahel, ning kooskõlastades teabevahetust. Samuti tuleks elukohta vahetada soovivaid töötajaid korrapäraselt teavitada elu- ja töötingimustest.”
4.
Selle määruse põhjenduses 9 on öeldud:
„Töötajate liikumisvabadus, tööhõive ja kutseõpe on omavahel tihedalt seotud, eriti kui kutseõppe sihiks on anda töötajatele võimalus võtta vastu konkreetseid tööpakkumisi liidu teistest piirkondadest. Sellise seotuse tõttu ei saa neis valdkondades kerkivaid probleeme enam uurida isoleeritult, vaid neid tuleb vaadelda üksteisest sõltuvana, arvestades ka tööhõiveprobleeme piirkondlikul tasandil. Seetõttu tuleb suunata liikmesriikide pingutused tööhõivepoliitika kooskõlastamisele liidu tasandil[.]”
5.
Määruse nr 492/2011 artiklis 11 on ette nähtud:
„1.   […]
Liikmesriikide kesksed tööturuasutused teevad tihedat koostööd omavahel ja komisjoniga, et ühiselt tegutseda vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendamisel kogu liidus ja sellest tuleneval töötajate tööle paigutamisel.
2.   Liikmesriigid määravad selleks eriasutused, millele usaldatakse töö organiseerimine lõike 1 teises lõigus viidatud valdkondades ning koostöö üksteisega ja komisjoni talitustega.
[…]”.
6.
Määruse nr 492/2011 artikli 12 kohaselt:
„1.   Liikmesriigid edastavad komisjonile teavet probleemide kohta, mis tekivad seoses töötajate liikumis- ja töötamisvabadusega, ning andmeid tööhõive seisundi ja arengu kohta.
2.   Komisjon, arvestades võimalikult suurel määral artiklis 29 osutatud tehnilise komitee (edaspidi „tehniline komitee”) arvamust, määrab käesoleva artikli lõikes 1 osutatud teabe koostamise viisi.
3.   Menetluse kohaselt, mille on sätestanud komisjon, arvestades võimalikult suurel määral tehnilise komitee arvamust, saadab iga liikmesriigi eriasutus teiste liikmesriikide eriasutustele ja artiklis 18 osutatud Euroopa koordinatsiooniametile elu- ja töötingimuste ning tööturu seisundi kohta teavet, millest teiste liikmesriikide töötajad võivad juhinduda. Seda teavet ajakohastatakse korrapäraselt.
[…]”.
7.
Määruse nr 492/2011 artikli 13 sisu on järgmine:
„1.   Iga liikmesriigi eriasutus saadab regulaarselt teiste liikmesriikide eriasutustele ja artiklis 18 osutatud Euroopa koordinatsiooniametile:
a)
andmeid vabade töökohtade kohta, mida võiksid täita teiste liikmesriikide kodanikud;
b)
kolmandatele riikidele adresseeritud andmeid vabade töökohtade kohta;
c)
andmeid töötaotluste kohta, mille esitajad on ametlikult väljendanud soovi töötada teises liikmesriigis;
d)
teavet piirkondade ja tegevusalade kaupa töötaotlejatest, kes on väljendanud tegelikku valmisolekut võtta vastu töö mõnes teises riigis.
Iga liikmesriigi eriasutus edastab selle teabe võimalikult kiiresti asjaomastele tööturuasutustele ja -talitustele.
2.   Lõikes 1 osutatud andmeid vabade töökohtade ja töötaotluste kohta levitatakse ühtse süsteemi kohaselt, mille kehtestab artiklis 18 osutatud Euroopa koordinatsiooniamet koostöös tehnilise komiteega.
Vajaduse korral võib nimetatud süsteemi kohandada.”
8.
Nimetatud määruse artiklis 15 on sätestatud:
„1.   Artikli 14 toiminguid teostavad eriasutused. Niivõrd kui kesksed asutused lubavad ja liikmesriigi tööturuasutuste korraldus ja kasutatav töökohtade täitmise metoodika võimaldavad, tuleb:
[…]
b)
asutused, kes vastutavad territoriaalselt kahe või enama liikmesriigi piirialade eest, vahetavad regulaarselt andmeid oma piirkonna vabade töökohtade ja töötaotluste kohta ning, tegutsedes vastavalt kokkulepetele oma riigi teiste tööturuasutustega, vahendavad otse vabu töökohti ja töötaotlusi.
Vajaduse korral loovad piirialade eest vastutavad asutused koostöö- ja teenindusstruktuure, mille eesmärk on pakkuda:
—
kasutajaile võimalikult palju praktilist teavet tööjõu liikuvuse erinevate aspektide kohta ja
—
töösuhte pooltele ja sotsiaalteenuste osutajaile (eriti avalikele, era- või üldistes huvides tegutsevaile) ning kõigile muudele asjaomastele institutsioonidele liikuvusega seotud ühtlustatud meetmete raamistikku;
[…]
2.   Asjaomased liikmesriigid edastavad komisjonile ühisel kokkuleppel koostatud nimekirja lõikes 1 osutatud asutustest ning komisjon avaldab selle nimekirja ja kõik selle muudatused Euroopa Liidu Teatajas.”
9.
Määruse nr 492/2011 artikkel 17 näeb ette:
„1.   Liikmesriigid analüüsivad koos komisjoniga vähemalt ühe korra aastas liikmesriikidest saadud teabe alusel komisjoni koostatud aruande põhjal liidu meetmete tulemuslikkust vabade töökohtade ja töötaotluste valdkonnas.
2.   Liikmesriigid uurivad koos komisjoniga kõiki võimalusi, et anda vabade töökohtade täitmisel liikmesriikide kodanikele eesõigus liidu piires vabade töökohtade ja töötaotluste vahelise tasakaalu saavutamiseks. Nad võtavad vastu kõik selleks vajalikud meetmed.
3.   Iga kahe aasta järel esitab komisjon Euroopa Parlamendile, nõukogule ning Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele aruande II peatüki rakendamise kohta, millesse on koondatud nõutud teave ja teostatud uuringutest saadud andmed ning milles on esile tõstetud liidu tööturu arengu kõik tarvilikud aspektid.”
10.
Sama määruse artikli 18 esimene lõik näeb ette: „[k]omisjonisiseselt asutatud Euroopa Vabade Töökohtade ja Töötaotlejate Vahenduse Koordinatsiooniameti (edaspidi „Euroopa koordinatsiooniamet”) üldine ülesanne on soodustada vabade töökohtade vahendamist liidu piires. Eelkõige vastutab amet kõigi selle ala tehniliste kohustuste eest, mis on käesoleva määrusega pandud komisjonile, eriti riiklike tööturuasutuste abistamise eest.”
11.
Määruse nr 492/2011 artikli 19 lõikes 1 on sätestatud:
„Euroopa koordinatsiooniameti ülesanne on eelkõige:
a)
kooskõlastada vajalikke praktilisi meetmeid liidu piires vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendamiseks ning sellest tuleneva töötajate liikumise analüüsimiseks;
b)
aidata kaasa nende eesmärkide saavutamisele, rakendades koostöös tehnilise komiteega ühiseid toimimisviise haldus- ja tehnilisel tasandil;
c)
erivajaduse tekkides ja kokkuleppel eriasutustega viia kokku nende eriasutuste poolt vahendatavad vabad töökohad ja töötaotlused.”
12.
Selle määruse artikli 20 kohaselt: „[k]omisjon võib kokkuleppel iga liikmesriigi pädeva asutusega ja kooskõlas tingimuste ning korraga, mille ta määrab kindlaks tehnilise komitee arvamuse põhjal, korraldada teiste liikmesriikide ametnikele külastusi ja lähetusi, samuti täiendusprogramme erialapersonalile”.
13.
Määruse nr 492/2011 artikkel 38 näeb ette: „[k]omisjon võtab vastu käesoleva määruse kohaldamiseks vajalikud rakendusmeetmed. Selleks teeb ta tihedat koostööd liikmesriikide kesksete valitsusasutustega”.
B. Vaidlustatud otsus
14.
Vaidlustatud sätete sõnastus tuuakse ära sisulise analüüsi raames.
II. Tühistamishagi ja menetlus Euroopa Kohtus
15.
Euroopa Parlament palub tühistada vaidlustatud otsus osas, milles see käsitleb vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendust ning EURES‑i võrgustiku reformimist. Ta on seisukohal, et komisjon ületas rakendamisvolitusi, mis talle anti määruse nr 492/2011 artikliga 38, rikkudes seeläbi ELTL artikli 291 kohasele rakendusaktile iseloomulikke piire. Ta leiab, et see säte lõi koostoimes ELTL artikliga 290 uue tõlgendamisraamistiku viidatud artikli 38 normatiivse sisu tarvis; nimetatud artikli tähendus ei saa olla sama tähendusega, mis võidi minevikus omistada muudele sätetele, mille – nagu näiteks määruse (EMÜ) nr 1612/68 (
6
) artikli 44 – sõnastus on sama, kuid mida tuli tõlgendada teisiti, sest nende vastuvõtmisel kehtinud normatiivne kontekst oli teine. See kaalutlus kehtib tema arvates ka vaidlustatud otsuse puhul, mis eristub otsusest 2003/8/EÜ (
7
), millega omal ajal samuti reformiti EURES‑t.
16.
Komisjon omakorda vaidleb hagile vastu, väites üldiselt, et rakendamisvolituste ulatust analüüsides tuleb võtta arvesse nii määruses nr 492/2011 kehtestatud üldisi eesmärke kui ka ülesannet, mida komisjon peab täitma ja mis seisneb määruse elluviimiseks vajalike või kasulike meetmete kehtestamises. Ta märgib selles osas, et määrus nr 492/2011 on liidu ja liikmesriigi vahel jaotatud pädevuse väljendus ning selle eesmärgid tuleb saavutada eri liikmesriikide tööhõivepoliitika koordineerimise abil. Tema arvates piirdub EURES määruse nr 492/2011 artikli 11 lõikes 1 kehtestatud koostööpõhimõtte elluviimisega, ilma et sellega taotletaks muud, kui liikmesriikide vahelise ning komisjoni ja liikmesriikide vahelise koostöö rakendamise ühetaoliste tingimuste tagamist ELTL artikli 291 kohaselt.
17.
Kui üldised kaalutlused kõrvale jätta, keskenduvad Euroopa Parlamendi nõuded vaidlustatud otsuse kuuele artiklile. Nii Euroopa Parlamendi kui ka komisjoni vastavad argumendid esitatakse kokkuvõtlikult iga üksiku nõude analüüsi käigus.
18.
Euroopa Parlament palub Euroopa Kohtul juhul, kui ta asub seisukohale, et vaidlustatud sätted on ülejäänud vaidlustatud otsusest lahutatavad, see otsus osaliselt tühistada. Lõpuks palub ta kohtukulud mõista välja komisjonilt.
19.
Komisjon omalt poolt palub jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Euroopa Parlamendilt. Teise võimalusena väidab komisjon, et Euroopa Parlamendi väited ei õigusta vaidlustatud otsuse täies ulatuses tühistamist, sest hagi seondub konkreetsete aspektidega, mis on ülejäänud vaidlustatud otsusest lahutatavad. Igatahes palub ta juhul, kui vaidlustatud otsus kas osaliselt või täies ulatuses tühistatakse, jätta selle tagajärjed kehtima seni, kuni jõustub mõistliku aja jooksul uus, eelmise asendamiseks vastu võetud otsus.
20.
Avalik kohtuistung toimus 30. aprillil 2014; pooltel paluti keskenduda oma seisukohtades küsimusele, millist mõju avaldab käesolevale kohtuasjale kohtuasjas C‑427/12: komisjon vs. parlament ja nõukogu tehtud otsus.
III. Hinnang
A. Sissejuhatavad märkused
1. Normatiivne raamistik, millest tuleb lähtuda vaidlustatud otsuse analüüsimisel
21.
Käesolev tühistamishagi tugineb väitele, et vaidlustatud otsusega võidi rikkuda määruse nr 492/2011 artiklit 38. Euroopa Parlament on seisukohal, et see säte annab komisjonile volitused võtta vastu selle „määruse kohaldamiseks vajalikud rakendusmeetmed”, st annab talle kitsalt „rakendamisvolitused” ELTL artikli 291 tähenduses. Sellele vaatamata ei olevat komisjon vaidlustatud otsuses piirdunud määruse nr 492/2011 „rakendamisega”, vaid „täienda[s selle] teatavaid mitteolemuslikke osi”, milleks tal puuduvad aga ELTL artikli 290 kohased vajalikud volitused.
22.
Pooled on üksmeelel, et määruse nr 492/2011 artikliga 38 komisjonile antud volitused on „rakendamisvolitused” ELTL artikli 291 tähenduses. See tähendab – nagu väidab Euroopa Parlament –, et ühelt poolt nimetatud artikli 38 ja määruse nr 1612/68 artikli 44 ning teiselt poolt vaidlustatud otsuse ning omal ajal nimetatud artikli 44 rakendamiseks kehtestatud otsuste vahel täheldatav sarnasus ei lähe kaugemale asjaolust, et on kasutatud samasugust sõnastust, sest nende kummagi sisu tõlgendus sõltub normatiivsest kontekstist, kuhu iga üksik neist sätetest liidu õiguses sobitub. Ja asi on nii, et nii määrus nr 1612/68 kui ka praegu vaidlustatud otsusele eelnenud otsused võeti vastu enne Lissaboni lepingu jõustumist, st siis, kui „väljend „volitused rakendada” [hõlmas] ühelt poolt pädevust rakendada liidu tasemel liidu seadusandlikku akti või selle teatavaid sätteid ja teiselt poolt teatud asjaoludel pädevust võtta vastu normatiivakte, mis täiendavad või muudavad seadusandliku akti mitteolemuslikke osi”. (
8
) Nimelt olevat alles Euroopa Konvent teinud ettepaneku „teha neil kaht liiki pädevusel vahet”; niisugune vahetegemine „võeti lõpuks üle Lissaboni lepingu artiklitesse 290 ja 291” (
9
).
23.
Seetõttu ei ole asjaolul, et vaidlustatud otsuses korratakse sisuliselt selliste eelnevate otsuste sõnastust, mille õiguspärasust omal ajal ei vaidlustatud, mingit tähtsust seoses küsimusega, kas vaidlustatud otsus ise on õiguspärane. Nimetatud otsused kehtestati kontekstis, kus – nagu eespool märgitud – „volitused rakendada” hõlmasid vahet tegemata nii pädevust võtta vastu kitsalt rakendavaid akte kui ka pädevust kehtestada sätteid, mis täiendavad või muudavad seadusandliku akti mitteolemuslikke osi. (
10
) Vaidlustatud otsus jõustus seevastu alles siis, kui esmases õiguses oli vahe tegemise puudumine ära kaotatud, mistõttu peavad sellised „rakendamisvolitused”, nagu anti komisjonile määruse nr 492/2011 artikliga 38 vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks, jääma ELTL artiklis 291 kehtestatud piiridesse ning ei saa hõlmata pädevust täiendada või muuta nimetatud määruse enda mitteolemuslikke osi. Teisisõnu ei olnud võimalik vastu võtta „delegeeritud õigusakti” ELTL artikli 290 tähenduses. Veelgi vähem sai vaidlustatud otsuse puhul esineda pädevus muuta nimetatud määruse olemuslikke osi; see pädevus on loomulikult ainult seadusandjal endal.
24.
Eelnev tähendab minu arvates, et mingit tähtsust ei oma erinevused määruse nr 492/2011 artikli 38 eri keeleversioonide vahel, millele Euroopa Parlament tähelepanu juhtis. Nimelt märgib Euroopa Parlament oma hagiavalduse punktides 64–68, et selle sätte eri keeleversioonid võimaldavad teataval määral nüansseerida hinnangut ülesandele, mille seadusandja lõppkokkuvõttes soovis komisjonile usaldada. Nii näeb artikkel 38 prantsuskeelses versioonis ette, et komisjon peab vastu võtma meetmed, mis on „nécessaires à la mise en application [du réglement no492/2011]”. Ingliskeelne versioon omalt poolt räägib meetmetest „pursuant to this Regulation for its implementation”, samas kui itaalia keeles viidatakse meetmetele, mis on „necessarie per l’applicazione del presente regolamento”. Lõpetuseks on hispaaniakeelses versioonis kõne all „las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento”. Olen seisukohal, et juhiste kõrval, mis on võimalik tuletada igast sellisest väljendist, on oluline mitte niivõrd see, kas seadusandja oli komisjonile jäetava tegevusruumi piiritlemisel rohkem või vähem täpne, vaid hoopis see, kas komisjon tegutses kitsalt „rakendamisvolituste” piires, mis seadusandja saab talle anda ELTL artikli 291 lõike 2 alusel. Teisisõnu on vaidlustatud otsuse õiguspärasuse küsimuse lahendamisel otsustav see, kas nimetatud otsuse sisu langeb kokku tõeliste rakendamisvolituste teostamisega.
2. Käesoleva hagi ese
25.
Euroopa Parlamendi hagiavalduse alguses on märgitud, et käesoleva hagi ese on „[vaidlustatud] otsuse tühistamine”. Seetõttu palutakse hagis Euroopa Kohtul nimetatud otsus tühistada. Sellele vaatamata on Euroopa Parlament seadnud kahtluse alla ainult vaidlustatud otsuse teatavate sätete õiguspärasuse. Teiseks, ilma et ta oleks väitnud, et nimetatud sätted on vaidlustatud otsusest kui tervikust lahutamatud ning et seetõttu peaks nende tühistamine tingima kogu vaidlustatud otsuse tühistamise, ei vaielnud ta repliigis (
11
) vastu komisjoni taotlusele, et hagi rahuldamise korral ei tühistataks vaidlustatud otsust täies ulatuses.
26.
Sellises olukorras olen seisukohal, et käesoleva menetluse esemeks saavad olla üksnes vaidlustatud otsuse konkreetsed sätted, mille õigusvastasusele Euroopa Parlament on sõnaselgelt viidanud.
27.
Kuivõrd olen nõus poolte hinnanguga, et vaidlustatud sätete tühistamine ei mõjuta vaidlustatud otsust tervikuna ega selle olemuslikke osi, (
12
) olen samuti seisukohal, et just nimelt sellepärast tähendab asjaolu, et Euroopa Parlament ei ole midagi öelnud nende sätete võimaliku õigusvastasuse kohta, millele ta ei ole sõnaselgelt viidanud, seda, et tema arvates ei tule selliseid sätteid pidada õigusvasteks.
28.
Nimelt, kuivõrd ülejäänud sätted on lahutatavad sätetest, mille õigusvastasuse kohta on esitatud sõnaselged põhjendused, on selge, et esimesena nimetatud sätete tühisus ei saa seotuse või põhjuslikkuse alusel tuleneda teisena nimetatud sätete õigusvastasusest, nii et esimesena nimetatud sätete tühisuse kohta peavad olema esitatud iseseisvad põhjendused. Kui selliseid põhjendusi ei ole esitatud, tuleb asuda seisukohale, et hageja peab õiguspäraseks vaidlustatud otsuse neid sätteid, millele ta ei ole viidanud.
B. Vaidlustatud sätted
1. Tühistamisnõue
29.
Hagi eseme piiritlemine eespool kirjeldatud moel on äärmiselt tähtis selleks, et tõlgendada Euroopa Parlamendi tühistamisnõude tegelikku ulatust.
30.
Nimelt tuleb Euroopa Parlamendi iga konkreetset tühistamisnõuet tõlgendada kontekstis, mille määrab algusest peale ära asjaolu, et hagejast institutsioon ei ole seadnud kahtluse alla vaidlustatud otsuse artikli 1 õiguspärasust (
13
) ja seega EURES‑i võrgustiku loomist ennast. See tähendab, et lõppkokkuvõttes ei ole Euroopa Parlament seisukohal, et EURES‑i võrgustikku luues läks komisjon kaugemale rakendamisvolituste teostamisest ELTL artikli 291 tähenduses.
31.
Euroopa Parlament on küll oma hagiavalduse punktides 28–33 juhtinud tähelepanu sellele, et vaidlustatud otsus kuulub normatiivsesse kogumisse, mille ese on „EURES‑i reform” ning mille osaks on ka kaks määruse ettepanekut, mida hetkel menetletakse Euroopa Parlamendis ning mis käsitlevad EURES‑i võrgustiku tegevuse rahastamist (
14
). Kuid Euroopa Parlament ei ole siiski väitnud, et vaidlustatud otsus oleks õigusvastane osas, milles sellega luuakse EURES‑i võrgustik; seda selles mõttes, et selline otsus võiks sisalduda üksnes ühes neist seadusandlikest ettepanekutest, vähemalt selle struktuuri, ülesandeid ja haldamist puudutavas osas, mis läheb kaugemale sellest, mida võib kehtestada üksnes rakendamisvolitustega ametiasutus.
32.
Igal juhul tundub mulle, et lõppkokkuvõttes on otsustava tähtsusega see, et hagi ei ole sõnaselgelt esitatud vaidlustatud otsuse artikli 1 peale. Olles vaidlustanud vaid osa sellest otsusest, väljendab Euroopa Parlament lõppkokkuvõttes seisukohta, et tema hagi puudutab üksnes EURES‑i võrgustiku konkreetseid aspekte, mis seonduvad selle eesmärkide, ülesehituse ja ülesannetega, ilma et ta seaks seejuures kahtluse alla komisjoni (rakendamis) volitusi sellise võrgustiku loomiseks. (
15
)
33.
Minu arvates on Euroopa Parlamendi selline seisukoht täiesti õigustatud. Nn EURES‑i võrgustik on süsteem, mis kehtestati eesmärgiga täpsustada „vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendus[t]”, nagu märgib määruse nr 492/2011 II peatüki pealkiri; selles peatükis pannakse komisjonile ja liikmesriikidele rida kohustusi, mille täitmine on see eesmärk, mis vastavalt vaidlustatud otsuse artiklile 1 põhjendab nimetatud võrgustiku loomist.
34.
Vastavalt määruse nr 492/2011 II peatükile on liikmesriigid ja komisjon kohustatud tegema koostööd tööhõive või tööpuuduse alasete uuringute algatamiseks (artikkel 11), vahetama teavet probleemide kohta, mis tekivad seoses töötajate liikumis‑ ja töötamisvabadusega (artikkel 12), kehtestama vabade töökohtade ja töötaotluste vahendamise mehhanismi (artiklid 13–16) ja koos analüüsima liidu meetmete tulemuslikkust vabade töökohtade ja töötaotluste valdkonnas (artikkel 17), kusjuures artikliga 18 asutatakse komisjonisiseselt Euroopa koordinatsiooniamet, millele usaldatakse kõik komisjoni selle ala tehnilised kohustused.
35.
Selline kohustuste kogum tingib vältimatult teabevoolu ühelt poolt liikmesriikide tööturu eriasutuste ja teiselt poolt komisjoni enda vahel, mida on vaja vähemalt mingil määral täpsustada selleks, et see saaks teenida tõhusalt määruse nr 492/2011 II peatükiga taotletava eesmärgi saavutamist, milleks on kogu liidus vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendamine, lõppkokkuvõttes töötajate liikumis‑ ja töötamisvabaduse parem elluviimine.
36.
Sellises olukorras olen seisukohal, et „tööturuasutuste Euroopa võrgustiku” loomine, mis väljendab määrusega nr 492/2011 komisjonile ja liikmesriikidele seatud koostöökohustust, kujutab endast tüüpiliste rakendamisvolituste teostamist ELTL artikli 291 lõike 2 tähenduses. Tuleb aru saada, et see on praktiliselt vältimatuks tagajärjeks sellest, et just seadusandja ise pani liikmesriikidele ja komisjonile kohustuse teha koostööd eesmärgiga vahendada vabu töökohti ja töötaotlejaid, kusjuures vaidlustatud otsus piirdub põhimõtteliselt teavitamis‑ ja suhtlusmehhanismide korraldamisega, mis peavad tegema selle kohustuse täitmise võimalikuks.
37.
Küsimus, mis tuleb lahendada, ei seisne seega mitte selles, kas EURES‑i võrgustik on ise selliste volituste teostamise tagajärg, mida ei saa käsitada rakendamisvolitustena, vaid selles, kas seda võrgustikku käsitlevad konkreetsed sätted, mille Euroopa Parlament on vaidlustanud, jäävad ELTL artikli 291 piiresse.
2. Mõju, mida käesolevale kohtuasjale avaldab kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu (C‑427/12, EU:C:2014:170)
38.
Kui kohtuasjas komisjon vs. parlament ja nõukogu oli komisjon see, kes küsis, kas seadusandja poolt rakendusmääruse kehtestamiseks komisjonile antud normatiivne pädevus (
16
) oleks tulnud anda pigem ELTL artikli 290 kohase delegatsiooniga, siis käesolevas kohtuasjas on parlament see, kes küsib, kas komisjon, kellele anti rakendamisvolitused, on toiminud ultra vires, st ületas ELTL artikli 291 piire.
39.
Neil asjaoludel on Euroopa Kohtu poolt mainitud kohtuasjas tehtud otsus käesoleval juhul kasulik ainult teatud määral, sest tol korral oli eelkõige vaja välja selgitada, millisel juhul tuleb komisjonile anda delegeeritud pädevus ja millisel juhul rakendamisvolitused. Suurkoda lahendas selle küsimuse järgmiselt: „liidu seadusandjal on kaalutlusruum selle üle otsustamisel, kas anda komisjonile delegeeritud pädevus ELTL artikli 290 lõike 1 alusel või rakenduspädevus ELTL artikli 291 lõike 2 alusel”, nii et „kohtulik kontroll [piirdub] üksnes ilmsete hindamisvigade otsimisega seoses sellega, kas liidu seadusandja võis mõistlikult arvata, et esiteks on selle õigusliku raamistiku rakendamiseks, mille ta kehtestas […] tasukorra suhtes, vaja teha üksnes täpsustusi, ilma et oleks vajalik muuta või täiendada selle mitteolemuslikke osi, ja et teiseks vajavad määruse […] nimetatud korda puudutavad sätted ühetaolisi rakendamistingimusi” (
17
).
40.
Kui eelnev välja arvata, ei öelnud Euroopa Kohus tookord midagi täpsemalt seoses küsimusega, millised on ELTL artiklis 291 ette nähtud rakendamisvolitustele omased piirid; see on aga käesolevas kohtuasjas tegelikult tähtis küsimus.
41.
Siiski sisaldab Euroopa Kohtu otsus ühte kinnitust, mis väärib esiletõstmist. Euroopa Kohus on nimelt seisukohal, et rakendusakti mõte on „täpsusta[d]a” seadusandliku akti sisu, et „tagada selle rakendamine kõigis liikmesriikides ühetaolistel tingimustel” (punkt 39). Hiljem jõuab suurkoda pärast tol korral kõne all olnud kohtuasja asjaolude analüüsimist järeldusele, et neist „tuleneb, et liidu seadusandja võis mõistlikult arvata, et määruse nr 528/2012 artikli 80 lõikega 1 ei anta komisjonile mitte selle seadusandliku akti mitteolemuslike osade täiendamise pädevust, vaid hoopis pädevus täpsustada selle normatiivset sisu vastavalt ELTL artikli 291 lõikele 2” (punkt 52) (
18
).
42.
Tegemist on seega „seadusandliku akti sisu täpsustamisega”; seda väljendit võib kõrvutada sellega, mida kasutatakse ELTL artikli 290 lõikes 1, kui viidatakse „seadusandliku akti teatava[te] mitteolemuslik[e] os[ade täiendamisele]”. Minu arvates on see suurkoja kinnitus vägagi selgitav selles mõttes, et sellega tunnustatakse ühte tõsiasja – mida on pealegi väga raske eitada – st, et iga formaalne rakendamistegevus hõlmab normatiivset elementi selle materiaalses tähenduses. Küsimus on seega selles, kus jookseb piir nende kahe olukorra vahel.
43.
Siinkohal tuleb analüüsida iga üksikut parlamendi esitatud tühistamisnõuet, sest põhimõttelised kaalutlused, mida võib esitada abstraktsel viisil rakendamisvolituste sisu ja ulatuse kohta, omandavad tegeliku tähenduse alles siis, kui need konkreetselt üle kanda kindlale juhule.
3. Vaidlustatud otsuse artikli 2 punktid b ja d
44.
See säte näeb ette: „[t]ööotsijate, töötajate ja tööandjate huvides soodustab EURES, vajaduse korral koostöös teiste Euroopa talituste või võrgustikega, järgmist: […] b) vahendused ja töö otsimine riikide‑ ja piirkondadevahelisel ning piiriülesel tasandil vabade töökohtade ja töötaotluste vahetamise abil ning osalemine EL‑i tasandi suunatud liikuvusmeetmetes; […] d) meetmete arendamine noorte töötajate liikuvuse julgustamiseks ja lihtsustamiseks”.
a) Poolte argumendid
45.
Euroopa Parlament vaidlustab artikli 2 punktid b ja d seetõttu, et nähakse ette noorte töötajate eeliskohtlemine, mida tema arvates ei ole ette nähtud alusaktis, mis tema väitel ei volita komisjoni ka vahendusmehhanismi toimimist kavandama. Teiselt poolt märgib Euroopa Parlament, et mõistet „suunatud liikuvusmeetme[d]” kasutatakse seadusandlikul tasandil esimest korda SMIP määruse ettepanekus, mille artikkel 20 tema väitel kinnitab, et sellise tegevusega täiendatakse määrust nr 492/2011 ELTL artikli 290 tähenduses.
46.
Komisjon vastab esiteks, et vaidlustatud otsuse artikli 2 punktiga d ei laiendata määruse nr 492/2011 artiklites 13–16 juba kehtestatud kohustusi ega täiendata määruse normatiivset raamistikku, vaid hoopis piirdutakse liikmesriikides juba siseriiklikul tasandil elluviidava poliitika koordineerimise tagamisega, tuues esile rolli, mida võib mängida EURES, tagades noorte majanduslikud võimalused, kui komisjon või liikmesriigid võtavad EURES‑i võrgustiku kontekstis meetmeid, millega loodetakse seda rühma puudutada.
47.
Mis puudutab jällegi suunatud liikuvusprogramme, millele viitab vaidlustatud otsuse artikli 2 punkt b, siis ka need kuuluvad komisjoni väitel EURES‑i võrgustiku raames toimuva koostöö kohaldamisalasse, sest ta on seisukohal, et tegemist ei ole millegi enama kui täiendava meetodiga töötaotlejatele ja välismaal kvalifitseeritud tööjõudu otsivate ettevõtjate vajadustele vastamiseks. Lisaks sellele tingib vastav viide SMIP määruse ettepanekus üksnes sellise tegevuse rahalise toetamise ning sellel ei ole tema arvates mingit mõju komisjoni poolt vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel teostatud volituste laadile ja ulatusele.
b) Analüüs
48.
Mulle näib ilmne, et ülesanne soodustada „vahend[amist] ja töö otsimi[st] riikide‑ ja piirkondadevahelisel ning piiriülesel tasandil vabade töökohtade ja töötaotluste vahetamise abil” vastab täiuslikult seadusandja otsusele luua liidu raames vabade töökohtade ja töötaotlejate osas suhtlemise ja nende vahendamise süsteem. Veelgi enam, vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis b sisalduv säte kujutab endast komisjonile määruse nr 492/2011 II peatükiga seatud kohustuste kogumi täpset täitmist.
49.
Olen seisukohal, et Euroopa Parlament ei vaidle eelnevale vastu ja et tema tühistamisnõue keskendub pigem asjaolule, et sättes on viidatud „osalemi[sele] EL‑i tasandi suunatud liikuvusmeetmetes”. See viide kordub vaidlustatud otsuse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktis 5 ja eeldab Euroopa Parlamendi arvates võimaluse olemasolu, et komisjon teeb poliitilise valiku, suunates võrgustiku tegevust teatavatele töötajate kategooriatele soodsal moel. Valik, mis on tema arvates vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis d juba pealegi tehtud noorte töötajate kasuks.
50.
Minu arvates on Euroopa Parlamendil õigus, kui ta väidab, et komisjon ei ole pädev selliste rakendamisvolituste teostamisel, nagu on talle antud määruse nr 492/2011 artikliga 38, suunama EURES‑i võrgustiku tegevust teatavatele töötajate kategooriatele soodsal moel. Lihtsalt sellepärast, et määruses nr 492/2011 ei ole esile toodud ühtegi kategooriat, mistõttu teatava töötajate rühma eelistamine kujutab endast poliitilist valikut, mille võib teha üksnes seadusandliku pädevuse teostamisel (
19
) või vajaduse korral seadusandja poolse vastavasisulise nõuetekohase delegatsiooni alusel.
51.
Ehkki vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis b sätestatakse, et EURES soodustab „osalemi[st] EL‑i tasandi suunatud liikuvusmeetmetes”, ei anta sellega EURES‑i võrgustikule päris täpselt pädevust selliseid meetmeid kehtestada või määratleda, vaid üksnes pädevus soodustada osalemist sellistes meetmetes, mis võidakse kehtestada. Nimelt viitab säte liikuvusmeetmetele ja seetõttu lähtub tegelikult eeldusest, et sellised meetmed on olemas, ning näeb nende puhul üksnes ette, et kui need on olemas, siis peab EURES nendes osalemist soodustama.
52.
Mis puudutab eelkõige „meetmete arendami[st] noorte töötajate liikuvuse julgustamiseks ja lihtsustamiseks” (vaidlustatud otsuse artikli 2 punkt d), siis tuleb arvesse võtte seda, et nimetatud tegevust on sättes esitletud kui soodustamiskohustuse eesmärki. Nimelt sätestatakse artikli 2 punktis d, et „EURES [soodustab] […] meetmete arendami[st] noorte töötajate liikuvuse julgustamiseks ja lihtsustamiseks”. Tegemist on seega julgustavate meetmete soodustamise kohustusega. Minu arvates ning arvestades artikli 2 punkti b kohta öeldut, ei ole vaidlustatud otsus sobiv normatiivne vahend EURES‑i võrgustiku suunamiseks teatava töötajate kategooria kasuks ja seetõttu ka mitte noorte töötajate kasuks.
53.
Kuid kui liikmesriigid rakendavad siseriiklikul tasandil suunatud liikuvusmeetmeid noorte töötajate puhul, ei keela miski – ja pigem vastupidi – selliseid meetmeid koordineerida EURES‑i võrgustiku abil. Selles kontekstis tähendab selle ettenägemine, et võrgustik peab soodustama „meetmete arendami[st] noorte töötajate liikuvuse julgustamiseks ja lihtsustamiseks”, sama, mis näha ette, et võrgustik peab soodustama sellist siseriiklikku poliitikat. Pidades seejuures loomulikult veel kord silmas asjaolu, et EURES‑il ei ole sellise poliitika kehtestamise või määratlemise pädevust, vaid üksnes – tingimusel, et selline poliitika on juba olemas – selle elluviimise soodustamise pädevus. Lõppkokkuvõttes on tegemist tegevusega, millest on tõeline poliitiline või normatiivne sisu sellises ulatuses eemaldatud, et see ei saa mingil juhul olla poliitilise valiku tegemise vahend.
54.
Seetõttu leian, et Euroopa Parlamendi tühistamisnõue tuleb jätta rahuldamata.
4. Vaidlustatud otsuse artikli 3 punkt c
55.
Artikli 3 punkt c näeb ette: „EURES hõlmab järgmisi kategooriaid: […] c) EURES‑i partnerid vastavalt määruse (EL) nr 492/2011 artikli 15 lõikele 1. EURES‑i vastav liige nimetab EURES‑i partnerid, kelleks võivad olla asjakohastes töötaotluste ja tööhõive valdkondades tegutsevad era- või ava[lik]õiguslikud teenusepakkujad ning ametiühingud ja tööandjate organisatsioonid. EURES‑i partneriks saamiseks tuleb täita artiklis 7 sätestatud rollid ja ülesanded”.
a) Poolte argumendid
56.
Euroopa Parlament vaidlustab selle sätte seetõttu, et sellega avatakse EURES‑i võrgustik eraõiguslikele üksustele, samas kui alusaktis on sätestatud, et see on mõeldud üksnes avaliku sektori asutustele. Ta väidab uuesti, et viidatud SMIP määruse ettepanek kinnitab, et tegemist ei ole mitte rakendusotsusega ELTL artikli 291 tähenduses, vaid poliitilise valikuga. See tuleneb tema väitel SMIP määruse ettepaneku artikli 21 sisust, mis näeb sõnaselgelt ette EURES‑i avamise eraõiguslikele üksustele.
57.
Komisjon vaidleb omalt poolt vastu, et vastavalt määruse nr 492/2011 artikli 11 lõikele 2 on üksnes liikmesriigid pädevad määrama need tööturu eriasutused, mis vastutavad siseriiklikul tasandil koostöö tegemise eest määruse nr 492/2011 II peatükis kehtestatud eesmärkide saavutamise nimel. Viide eraõiguslikele teenuseosutajatele ei lisa tema arvates midagi määrusega eelnevalt kehtestatud raamistikule, sest see piirdub üksnes EURES‑i teenuste osutajate klassifikatsiooni ajakohastamisega vastavalt olukorrale, mis siseriiklikul tasandil tegelikult valitseb, täpsemalt pärast Euroopa Kohtu 11. detsembri 1997. aasta otsust. (
20
) Vaidlustatud otsusega avati EURES‑i siseriikliku tasandi võrgustik erasektorile ainult ulatuses, milles seda teevad liikmesriigid, ja seda võrgustiku toimimise tagamise eesmärgil.
58.
Oma vastavas repliigis väidab Euroopa Parlament, et SMIP määruse ettepanekuga kaasas käivatest dokumentidest tuleneb, et komisjon kaalus võimalikke valikuvõimalusi eespool viidatud kohtuotsuse Job Centre (EU:C:1997:603) valguses. Nimetatud valik tuleb esile vaidlustatud otsuse põhjendusest 7 ja artiklist 3, kusjuures Euroopa Parlament leiab, et seadusandliku akti selline „ajakohastamine”, millega kaasneb seadusandliku akti muutmine kohtuotsuse alusel, võib toimuda ainult seadusandja enda poolt.
59.
Komisjon vaidleb eelnevale oma vasturepliigis vastu, et kuigi määruses nr 492/2011 ei ole erasektorile viidatud, ei ole selles samal ajal ka täpsustatud, et asjaomased teenuseosutajad peavad olema avalik‑õiguslikud.
b) Analüüs
60.
Vaidlustatud otsuse artikkel on täies ulatuses kooskõlas määrusega nr 492/2011, välja arvatud osas, milles see näeb ette, et EURES‑i partnerid „võivad olla [era]õiguslikud teenusepakkujad”. Nimelt viitab määrus nr 492/2011 kogu aeg avalik‑õiguslikele teenuseosutajatele. Loomulikult, nagu väidab komisjon, ei näe määrus sõnaselgelt ette, et tegemist võib olla ainult avalik‑õiguslike teenuseosutajatega. Kuid isegi juhul, kui sellest võiks järeldada, et määrus lubab hõlmata ka eraõiguslikke teenuseosutajaid, tähendab sellise võimaluse ettenägemine poliitilist laadi otsuse tegemist, mis ei mahu puhtalt rakendusakti raamesse, millega vaidlustatud otsuse puhul väidetavalt tegu on.
61.
Kuid asjaolu, et tööturu teenuste pakkujate osas on keelustatud monopol, nagu on märgitud vaidlustatud otsuse põhjenduses 7, võib viia mõttele, et tegelikult ei saa määruse nr 492/2011 vaikimist eraõiguslike teenuseosutajate osas tõlgendada nii, et viimati nimetatud seeläbi välistatakse, vaid pigem vastupidi kohustusena pidada neid hõlmatuks.
62.
Tõsi, nagu väidab Euroopa Parlament, ei tähenda monopoli keelustamine tingimata seda, et seadusandja ei saa teha valikut usaldada vabade töökohtade vahenduse mehhanismid kesksete ja piirkondlike tööturuasutuste vaheliste otsesidemete hooleks, nagu on märgitud määruse nr 492/2011 põhjenduses 8. See, et tööturu teenuste pakkujaid ei saa olla ainuüksi avalik‑õiguslikud, ei tähenda, et liikmesriigid ei tohi EURES‑i võrgustikku kujundada selliseks, et see on peamiselt avalik‑õiguslikku laadi koostöövahend.
63.
Lõppkokkuvõttes võimaldab tööturu teenuste eraõiguslike pakkujate olemasolu võimalus liikmesriikidel määrata need „eriasutusteks” määruse nr 492/2011 II peatükis kirjeldatud ülesannete täitmise tõttu. Vastavasisuline otsus on taas kord liikmesriikide teha, kes ei ole seejuures kuidagi seotud vaidlustatud otsuse artikli 3 punktis c sätestatuga, mis selles mõttes ei kujuta endast mitte õiguslikku alust, mille alusel liikmesriigid võtavad otsuse määrata eriasutuseks eraõiguslik teenuseosutaja, vaid lihtsalt selle väljendamist, et EURES‑i puhul ei ole välistatud eraõiguslik teenuseosutaja, kui liikmesriik otsustab viimase võrgustikku kaasata.
64.
Taas kord võib kõnealust sätet tõlgendada nii, et vaidlustatud otsusega ei väljendata komisjoni võetud poliitilise sisuga otsust, vaid see kujutab endast liikmesriikide võetud poliitilise otsuse tõhususe tagamise vahendit.
65.
Seetõttu olen seisukohal, et tühistamisnõue tuleb jätta rahuldamata.
5. Vaidlustatud otsuse artikli 4 lõike 3 punkt b
66.
Vaidlustatud otsuse artikli 4 lõike 3 punkt b usaldab Euroopa koordinatsiooniametile ülesande „[analüüsida] geograafilis[t] ja tööalas[t] liikuvus[t], pidades silmas tasakaalu saavutamist nõudluse ja pakkumise vahel, ning [arendada] liikuvuse üldkontseptsiooni […] vastavalt Euroopa tööhõivestrateegiale”.
a) Poolte argumendid
67.
Euroopa Parlament vaidlustab selle sätte seetõttu, et ta on seisukohal, et „liikuvuse üldkontseptsiooni” arendamine läheb ilmselgelt kaugemale kaalutlusõiguse piiridest, mis komisjonil on ELTL artikli 291 alusel määruse nr 492/2011 rakendamisel. Tema arvates tuleneb nimetatud määruse artiklitest 18 ja 19, et Euroopa koordinatsiooniameti ülesanded on puhtpraktilised, mistõttu ei ole vaja vastu võtta üldkontseptsiooni, mis oma laadist tulenevalt tähendab vältimatult poliitiliste valikute tegemist.
68.
Komisjon vaidleb sellele nõudele vastu, et vaidlustatud sättes nimetatud tegevus on hõlmatud määruse nr 492/2011 artiklis 18 Euroopa koordinatsiooniametile määratud ülesannetega; nimetatud säte näeb tema „üldi[s]e ülesan[dena]” ette vabade töökohtade vahendamise soodustamise liidu piires. Sellise „üldi[s]e ülesan[d]e” üks element on komisjoni kõigi tehniliste kohustuste täitmine. Nimetatud „üldi[s]e ülesan[d]e” alusel kehtestas seadusandja määruse nr 492/2011 artiklis 19 koordinatsiooniameti ülesannete mitteammendava nimekirja. Vaidlustatud sättes loetletud tegevus aitab kaasa üldise ülesande täitmisele, millele viitab määruse nr 492/2011 artikli 18 esimene lõik, ning praktiliste meetmete kooskõlastamisele, millele viitab sama määruse artikli 19 lõike 1 punkt a. Lisaks sellele on geograafilise ja tööalase liikuvuse analüüs vajalik selleks, et valmistada ette ja toetada tööd, mida komisjon peab määruse artiklite 12–17 alusel tegema.
b) Analüüs
69.
Euroopa Parlamendi tühistamisnõue ei puuduta kogu artikli 4 lõike 3 punkti b, vaid üksnes selle seda osa, milles viidatakse „liikuvuse üldkontseptsiooni arendami[sele] vastavalt Euroopa tööhõivestrateegiale”. Euroopa Parlament väidab küll oma repliigi punktis 27, et küsitav võib olla kogu artikli 4 lõike 3 kehtivus formaalsetel põhjustel, sest nähes ette abstraktsete eeskirjade kogumi, täiendab see tegelikult määruse nr 492/2011 artiklite 18 ja 19 sisu, minnes seeläbi kaugemale ELTL artikli 291 kohaste rakendamisvolituste piiridest.
70.
Kuid Euroopa Parlament ise väidab seejärel, et ta ei sea sisulisest küljest kahtluse alla koordinatsiooniametile artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktides 1–4 usaldatud ülesandeid, sest ta leiab, et tegemist on tehnilist ja praktilist laadi tegevusega, mistõttu ta eelistab „keskenduda oma hagis” (
21
) selle lõike punktile b ja täpsemalt selle punkti osale, mis käsitleb „liikuvuse üldkontseptsiooni arendami[st] vastavalt Euroopa tööhõivestrateegiale”.
71.
Jagan komisjoni seisukohta, et selline nõue võib olla pisut segadusseajav, (
22
) kuid leian, et lõppkokkuvõttes on oluline see, et Euroopa Parlament möönab punkti a alapunktides 1–4 nimetatud ülesannete tehnilist laadi tunnustades, et nende võimalik abstraktsus ei ole sellist laadi, et neid oleks võimalik täpsustada üksnes otsustega, mis hõlmavad poliitilist laadi valiku tegemist. Tahan öelda seda, et nende tehniline laad välistab algusest peale sellise kaalutlusruumi olemasolu, mis ei ole kokkusobitatav rakendamisvolituste teostamisega. Selles mõttes ei saa öelda, et need on „abstraktsed”.
72.
Lõppkokkuvõttes on tähtis ka see, et hagiavalduses ei ole midagi öeldud seoses koordinatsiooniametile artikli 4 lõike 3 punktis c pandud ülesandega, mistõttu leian, et ei ole mingit alust arutleda selle võimaliku tühisuse üle.
73.
Lõpetuseks ei ole hagiavalduse selles osas konkreetselt vaidlustatud ka punkti a alapunktis 5 nimetatud ülesannet, ehkki sellele sättele viidatakse möödaminnes artikli 2 punktide b ja d tühistamise nõuet põhjendades, mistõttu ma viitan selles osas nimetatud artikli kehtivust analüüsides esitatud kaalutlustele.
74.
Olles selliselt määratlenud tühistamisnõude eseme, olen nõus Euroopa Parlamendiga, kes ütleb, et liikuvuse üldkontseptsiooni arendamine hõlmab „otsustavat” elementi, mis ei ole ühitatav komisjonile määruse nr 492/2011 artikliga 38 antud volituste rakendava laadiga.
75.
Määruse nr 492/2011 artikkel 18 näeb ette, et Euroopa koordineerimisameti „üldine ülesanne on soodustada vabade töökohtade vahendamist”, kusjuures ta vastutab „[e]elkõige […] kõigi selle ala tehniliste kohustuste eest, mis on käesoleva määrusega pandud komisjonile”. Määruse artikkel 19 paneb omakorda koordinatsiooniametile „eelkõige” ülesande „a) kooskõlastada vajalikke praktilisi meetmeid […] vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendamiseks ning sellest tuleneva töötajate liikumise analüüsimiseks; b) aidata kaasa nende eesmärkide saavutamisele, rakendades […] ühiseid toimimisviise haldus‑ ja tehnilisel tasandil; c) erivajaduse tekkides ja kokkuleppel eriasutustega viia kokku nende eriasutuste poolt vahendatavad vabad töökohad ja töötaotlused”.
76.
Minu arvates on kõik need ülesanded peamiselt tehnilist ja praktilist laadi ja nende täitmine ei võimalda kuidagi teostada diskretsioonilist või poliitilist hindamispädevust ning seega valida eri võimaluste vahel.
77.
Seevastu „liikuvuse üldkontseptsiooni arendamine vastavalt Euroopa tööhõivestrateegiale” eeldab kvalitatiivset edasiminekut koordinatsiooniametile usaldatud tegevuses. See eeldab täpsemalt seda, et koordinatsiooniamet osaleb aktiivselt liikuvuspoliitika väljaarendamises. Seda poliitikat mõjutaks üldjoontes sellisel juhul liikuvuse üldkontseptsioon, kuid just nimelt üksnes üldjoontes, nagu see on sellist laadi juhiste puhul tavaks, mistõttu kaalutlusruum, milles koordinatsiooniamet peab selles kontekstis tegutsema, ei ole sugugi mitte väikese ulatusega; seetõttu on komisjon selles küsimuses läinud kaugemale seadusandliku akti „normatiivs[e] sisu [täpsustamisest]” eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. parlament ja nõukogu (EU:C:2014:170) punktide 39 ja 52 tähenduses.
78.
Euroopa koordinatsiooniametil peab talle määrusega nr 492/2011 ning selle kiiluvees kogu vaidlustatud otsusega omistatud tehniliste ülesannete täitmise tagajärjel olema võimalik pakkuda poliitiliste otsuste tegijatele vajalikku teavet, et neil oleks võimalik kujundada poliitiline strateegia töötajate liikuvuse kohta liidu piires, kuid ta ei tohi sekkuda sellest instrumentaalse toe funktsioonist kaugemale minnes ning muutuda sellise poliitika väljakujundamise vahendiks või aktiivseks koostöö tegijaks.
79.
Seetõttu olen seisukohal, et hagi tuleb selles osas rahuldada.
6. Vaidlustatud otsuse artikli 7 lõiked 2 ja 3
80.
Vaidlustatud otsuse artikkel 7 määratleb teenused, mida EURES‑i võrgustik peab pakkuma. Selle lõikes 2 on sätestatud, et nimetatud teenuseid „kirjeldatakse [täpsemalt] EURES‑i teenustekataloogis, mis on [vaidlustatud otsuse] artikli 10 kohaselt EURES‑i põhikirja osa”. Artikli 7 lõige 3 viitab omakorda kahte liiki teenustele, esiteks universaalteenustele ja teiseks „[t]äiendava[tele] teenus[tele, mis] ei ole määruse […] nr 492/2011 II peatüki kohaselt kohustuslikud, kuid […] täidavad olulisi tööturu vajadusi”.
a) Poolte argumendid
81.
Euroopa Parlament väidab esiteks, et kui lõikes 2 viidatakse teenuste täpse kirjelduse osas EURES‑i teenustekataloogile, ei viida sellega lõpule määruse nr 492/2011 rakendamist. Teiseks märgib hageja, et samas sättes on mööndud, et täiendavad teenused ei kuulu määruse nr 492/2011 kohaldamisalasse, mis reguleerib üksnes universaalteenuseid. Igal juhul ja isegi siis, kui määrus nr 492/2011 hõlmab täiendavaid teenuseid, tuleb Euroopa Parlamendi arvates tähele panna seda, et määrus ei tee eri teenustel vahet nende kohustusliku või mittekohustusliku laadi alusel, samas kui vaidlustatud otsuse artikli 6 lõige 5 kinnitab, et mittekohustuslikel täiendavatel teenustel on õiguslikud tagajärjed. (
23
)
82.
Komisjon väidab seoses mõistega „täiendavad teenused”, et need kuuluvad määruse nr 492/2011 artiklites 11–13 ette nähtud komisjoni ja liikmesriikide tööturuasutuste vahelise koostöövõrgustiku elluviimise raamesse. Ta märgib selle kohta, et vastavalt määruse artikli 15 lõikele 1 on siseriiklikul tasandil pakutavate teenuste nimekiri väga laiaulatuslik ning võib vastavalt vajadustele olla erinev, mistõttu miski ei keela tema arvates teha juhul, kui teatavaid teenuseid siseriiklikul tasandil pakutakse, ka selles osas koostööd, mis võimaldab jõuda välja ühise tegutsemiseni sama määruse artikli 11 lõike 1 tähenduses. Teiseks on viide sellistele teenustele tarvilik selleks, et tagada liikmesriikidevahelise koostöö eesmärkide koordineeritud ja ühetaoline rakendamine eesmärgiga vastata tööandjate ja töötajate vajadustele ning tagada EURES‑i toimimine nii, nagu on ette nähtud määruses nr 492/2011.
83.
Euroopa Parlament vaidleb komisjonile vastu, rõhutades seda, et määruse nr 492/2011 artikli 15 lõike 1 punkti b teine lõik algab väljendiga „[v]ajaduse korral”. Komisjoni argumendil ei ole mingit mõju teenuste puhul, mida ei paku asutused, „kes vastutavad territoriaalselt kahe või enama liikmesriigi piirialade eest”. Kuid vaidlustatud säte ei piirdu tema väitel selles kirjeldatud juhtumiga, vaid artikkel 7 on vastupidi sõnastatud abstraktselt. Lisaks sellele näeb vaidlustatud otsus ette, et eranditult iga EURES‑i partner peab märkima, „milliseid EURES‑i teenustekataloogis olevaid teenuseid ta pakub” (artikli 6 lõige 3 ja artikli 10 lõike 2 punkt a), ning tagama, et „kõnealuse teenuse [st EURES‑i teenustekataloogis sisalduv teatav täiendav teenus] taotlemise puhul pöördu[b ta] teise EURES‑i partneri poole, kes seda teenust osutab” (artikli 6 lõige 5). Seetõttu ei ole tegemist vajadusega tagada EURES‑i võrgustiku kui terviku elluviimine.
84.
Vastuseks eelnevale rõhutab komisjon vasturepliigis asjaolu, et mõiste „täiendavad teenused” ei lisa midagi määruse nr 492/2011 raamistikku, kuhu see kuulub, ning juhib tähelepanu asjaolule, et Euroopa Parlament tugineb oma tühistamisnõudes sellele, et nimetatud säte on sõnastatud abstraktselt, kuid ei selgita, miks tuleks juba ainuüksi sel põhjusel välistada, et see säte võib tagada ühetaolised rakendustingimused, millele viitab ELTL artikkel 291.
b) Analüüs
85.
Euroopa Parlament heidab esiteks ette, et vaidlustatud sättes ei ole täpselt ära nimetatud kõiki EURES‑i võrgustiku teenuseid, vaid on selles osas viidatud tulevikus koostatavale EURES‑i põhikirjale. Ta heidab teiseks samuti ette seda, et vaidlustatud otsuses on viidatud teenuste liigile, st täiendavatele teenustele, mida ei ole määruses nr 492/2011 nimetatud.
86.
Seoses esimese etteheitega olen seisukohal, et seda tuleb käsitleda vaidlustatud otsuse artikli 10 analüüsi käigus; see artikkel käsitleb EURES‑i põhikirja ning ka selle artikli tühistamist on nõutud.
87.
Seoses täiendavate teenustega näib mulle, et otsustava tähtsusega on asjaolu, et – nagu on märgitud vaidlustatud sättes – nimetatud teenused „ei ole määruse […] nr 492/2011 II peatüki kohaselt kohustuslikud”. Vaidlustatud otsusega ei kehtestata seega täiendavate teenuste pakkumise kohustust. Määrus nr 492/2011 omalt poolt viitab seda liiki teenustele oma artikli 15 lõike 1 punktis b, käsitades neid ühe võimalusena juhul, kui on vaja, et piirialade eest vastutavad asutused loovad koostöö‑ ja teenindusstruktuure eesmärgiga pakkuda teatavat teavet ja muuta võimalikuks liikuvusmeetmete ühtlustamine. Kui see võimalus välja arvata – kusjuures selle eeltingimuseks on, et see osutub vajalikuks – ei näe määrus nr 492/2011 seega liikmesriikidele ette mingisugust kohustust seoses täiendavate teenuste pakkumisega.
88.
Kui liikmesriigid otsustavad siiski selliseid teenuseid pakkuda, ei ole minu meelest võimalik ette heita seda, et vaidlustatud otsusega nähakse määruse nr 492/2011 „kohaldamiseks vajalik[e] rakendusmeetme[te]” vastuvõtmise ülesande raames, mis on sätestatud määruse artiklis 38, ette nende hõlmamine liidu piires EURES‑i võrgustiku kaudu ühiselt kättesaadavaks tehtud teenuste kataloogiga.
89.
Nimelt on määruse nr 492/2011 II peatükiga taotletava vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendamise eesmärgi paremaks täitmiseks vältimatult vaja, et võrgustik, mille kaudu selliseid töökohti ja töötaotlejaid vahendatakse, hõlmaks kogu teavet, mis on eri siseriiklike asutuste käsutuses. Kui sellised asutused pakuvad lisaks universaalteenustele vastava liikmesriigi otsuse alusel ka täiendavaid teenuseid, ei ole mingit loogikat selles, kui põhjusel, et tegemist on teenustega, mida määrus nr 492/2011 ette ei näe, ei ole neil kohta nimetatud võrgustikus, mis pealegi sellisel juhul kannataks teabelünkade käes, mis kahjustaksid tõsiselt määruse nr 492/2011 peamise eesmärgi saavutamist.
90.
Seega, kuna vaidlustatud otsuses ei kehtestata täiendavate teenuste pakkumise kohustust, vaid nähakse üksnes ette juba olemasolevate teenuste hõlmamine võrgustikuga, olen seisukohal, et Euroopa Parlamendi poolt etteheidetavat ultra vires tegutsemist ei ole toimunud.
91.
Vaidlustatud otsuse artikli 6 lõige 5 näeb küll ette, et EURES‑i partner, kes ei osuta täiendavat teenust, peab tagama, et kõnealuse teenuse taotlused suunatakse teise EURES‑i partneri juurde, kes seda teenust osutab. Euroopa Parlament on seisukohal, et sellega antakse täiendavatele teenustele õiguslikud tagajärjed vaatamata sellele, et vaidlustatud otsuses on need määratletud mittekohustuslikuna. Selles osas tuleb märkida, et artikli 6 lõige 5 kinnitab just nimelt seda, et vaidlustatud otsusega ei kehtestata täiendavate teenuste pakkumise kohustust, sest sellega nähakse üksnes ette, et partner, kes selliseid teenuseid ei osuta, peab talle esitatud sellesisulised taotlused edasi suunama partnerile, kes vastavat teenust osutab. Teiseks piirduvad õiguslikud tagajärjed, millele Euroopa Parlament viitab, just nimelt nimetatud taotluste edasisuunamise kohustusega, mida ei saa rahuldada partner, kes ei osuta täiendavaid teenuseid. Minu arvates on tegemist minimaalsete õiguslike tagajärgedega, mille aluseks võib igal juhul olla kogu määruse nr 492/2011 II peatükist tulenev üldine teabe edastamise kohustus.
92.
Seega ei saa minu arvates tühistamisnõuet selles osas rahuldada.
7. Vaidlustatud otsuse artikkel 8
93.
Vaidlustatud otsuse artikliga 8 luuakse EURES‑i juhatus, kuhu kuulub üks esindaja igast liikmesriigist. Nimetatud juhatus kehtestab oma töömeetodid ja töökorra, käib koos kaks korda aastas ning esitab oma arvamused lihthäälteenamusega. Juhatusel on eesistuja ja sekretär. Sama artikli lõige 7 näeb eeskätt ette, et „[k]omisjon konsulteerib juhatusega küsimustes, mis käsitlevad käesolevas otsuses osutatud teenuste ja tegevuste strateegilist kavandamist, arengut, rakendamist, järelevalvet ja hindamist, sealhulgas järgmistes küsimustes: a) EURES‑i põhikiri vastavalt artiklile 10; b) EURES‑i võrgustiku strateegiad, tegevuseesmärgid ja tööprogrammid; […]”.
a) Poolte argumendid
94.
Euroopa Parlament väidab, et kõnealuse sättega kehtestatakse „peaaegu komitoloogia-laadne” struktuur, samas kui määruse nr 492/2011 artiklis 38 sätestatud üksnes seda, et komisjon „teeb […] tihedat koostööd liikmesriikide kesksete valitsusasutustega”, andmata talle volitusi uue institutsionaalse menetlusraamistiku loomiseks eesmärgiga nimetatud meetmeid rakendada. Euroopa Parlamendil on sellega seoses kahtlusi, kas rakendusakt on üldiselt iseenesest sobiv sellise institutsionaalse raamistiku kehtestamiseks, mis määrab ära menetluse, mida tuleb teiste aktide võtmiseks järgida, isegi siis, kui tegemist on puhtalt rakendusaktidega.
95.
Lisaks sellele väidab Euroopa Parlament, et osa nendest küsimustest, millega seoses tuleb juhatusega konsulteerida, seonduvad elementidega, mis tema hinnangul ei ole episoodilised ega puhttehnilised, vaid millega täiendatakse seadusandlikku akti. Isegi kui puhthüpoteetiliselt eeldada, et EURES‑i põhikiri sisaldab meetmeid, mis eeldavad selliste rakendusaktide kehtestamist, mille komisjon võib vastu võtta määruse nr 492/2011 artikli 38 alusel, on Euroopa Parlament oma repliigis arvamusel, et vaidlustatud otsuse artikli 10 lõige 1, mis näeb ette EURES‑i juhatusega konsulteerimise, lisab selliste meetmete vastuvõtmisele uue menetlustingimuse, mis ei tulene viidatud artiklist 38. Lisaks sellele võivad tema arvates kattuda ühelt poolt määruse nr 492/2011 artiklis 21 nimetatud nõuandekomitee ja artiklis 29 nimetatud tehnilise komitee pädevus ning teiselt poolt EURES‑i juhatuse pädevus. Euroopa Parlament väidab, et seadusandja on juba loonud organismid, mis peavad komisjoni abistama määrusele vastava poliitika elluviimisel, kusjuures komisjonil ei ole volitusi määruse endaga kehtestatud institutsionaalse raamistiku täiendamiseks.
96.
Komisjon on seisukohal, et EURES‑i juhatus annaks komisjonile suuniseid oma „Euroopa koordinatsiooniameti” rollis, aidates kaasa komisjonile usaldatud ülesannete täitmisel, et tagada määruse nr 492/2011 sätete ühetaoline rakendamine. Tema väitel ei ole tegemist komitoloogia-laadse struktuuriga, sest selle eesmärk ei ole tagada liikmesriikide kontroll komisjoni rakendamisvolituste üle. Tegemist on tema väitel komisjoni rakendamisvolitustega seotud funktsionaalse ja instrumentaalse organiga; komisjon otsustas neid volitusi oma eesõiguste raames kasutada, et tagada määrusega nr 492/2011 seatud eesmärkide saavutamiseks vajalike meetmete kavandamine.
97.
Oma vasturepliigis lisab komisjon, et EURES‑i juhatuse ülesanne on abistada teda EURES‑i arendamise üldises edendamises, samas kui määruse nr 492/2011 artiklis 29 nimetatud tehnilise komitee pädevusse kuuluvad tehnilised küsimused töötajate liikumis‑ ja töötamisvabaduse valdkonnas üldiselt.
b) Analüüs
98.
Nagu ma märkisin punktides 33–36, väljendab EURES‑i võrgustik sellist teabevoolu süsteemi, mille toimumise määrus nr 492/2011 näeb ette liikmesriikide tööturu eriasutuste vahel ning tööturu eriasutuste ja komisjoni vahel eesmärgiga hõlbustada vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendamist selleks, et soodustada töötajate vaba liikumist liidu raames.
99.
Minu arvates peab see institutsionaliseerimine toimuma organismide ja institutsioonide põhjal, mis on määruses nr 492/2011 endas juba ette nähtud ning seda peab seega rakendama nii, et luuakse suhete ja suhtlemisstruktuur kõigi eespool nimetatute vahel. Mõistega „võrgustik” väljendatakse väga selgelt EURES‑i süsteem sellist suhtlusega seotud komponenti, sest sellega peab tegema praktikas võimalikuks „[l]iikmesriikidevaheli[s]e koostöö ja koostöö komisjoniga” ning panema tööle „[v]abade töökohtade vahendamise mehhanism[i]”; need mõlemad on määruse nr 492/2011 II peatüki kahe jao esemeks.
100.
Määruses nr 492/2011 endas on sätestatud, kes peavad olema vahendamise mehhanismis osalejad ning milliste organismide kaudu peab toimuma liikmesriikide vaheline ning liikmesriikide ja komisjoni vaheline koostöö; nendeks on liikmesriikide eriasutused ja Euroopa koordinatsiooniamet.
101.
Eelnevaga arvestades ei saa komisjonile määruse nr 492/2011 artikliga 38 antud rakendusvolitused olla nii ulatuslikud, et hõlmavad õigust näha seadusandja poolt nimetatud või ettenähtud organismide kõrval ette uusi organisme, sest sellega mindaks kaugemale rakendamisvolituste teostamisest ning eeskätt ülesandest „täpsustada [seadusandja akti] normatiivset sisu”, jällegi vastavalt eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. parlament ja nõukogu punktile 52. Teisisõnu otsustati määrusega nr 492/2011, millised organismid ja institutsioonid peavad osalema liidu raames vabade töökohtade ja töötaotlejate osas suhtlemise ja nende vahendamise süsteemis, kusjuures komisjoni ülesanne on täpsustada ja korraldada oma rakendamisvolitusi teostades selliste organismide ja institutsioonide vahelisi suhteid, luues seda tehes võrgustiku, mille raames nad on kõik omavahel tõepoolest ühendatud.
102.
Määruse nr 492/2011 kontekstis ja selle artikli 38 sõnastuse kohaselt peavad selle sätete „rakendusmeetmed”, mille komisjon peab vastu võtma, olema mõeldud näiteks määruses endas ette nähtud organismide ülesannete ja vastutuse sisu täpsustamiseks; nii on see näiteks Euroopa koordinatsiooniameti puhul, mis loodi määruse nr 492/2011 artikliga 18 ning mille ülesanded on määratletud selle määruse artiklis 19 ja täpsustatud vaidlustatud otsuse artiklis 4. Nende ese võib olla ka liikmesriikide eriasutuste ülesannete ja vastutuse piiritlemine; nimetatud asutused peavad määruse kohaselt tagama liikmesriikide vahelise koostöö ning liikmesriikide ja komisjoni vahelise koostöö; selliselt on piiritletud vaidlustatud otsuse artiklis 5. Või lõpuks võib nendega ette näha võrgustiku poolt pakutavate teenuste kataloogi, nagu on ette nähtud vaidlustatud otsuse artiklis 7.
103.
Kuid rakendamisvolitused ei ole piisav alus sellise uue organismi loomiseks, kellele usaldatakse sama laadi sisuliste ülesannete täitmine, nagu määrus annab organismidele, keda see tunnustab vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendamise läbiviijatena. Komisjon ei saa lõppkokkuvõttes luua Euroopa koordinatsiooniametiga ülesannetelt samaväärset organismi ega talitust, ega asutust, millele omistatakse liikmesriikide tööturuasutustele vastav pädevus.
104.
Minu arvates ei vasta EURES‑i juhatus sellist laadi „institutsionaliseerimisele”. Tegemist on pigem organiga, mille ülesanne seisneb komisoni abistamises küsimustes, mis on seotud ainuüksi võrgustiku enda kui süsteemis osalejate suhtlus‑ ja teabevahetussüsteemi toimimisega.
105.
Selle ülesanne on vaidlustatud otsuse artikli 8 lõike 1 kohaselt abistada „komisjoni, Euroopa koordinatsiooni[ametit] ja riiklikke koordinatsioonibüroosid EURES‑i arengu soodustamises ja jälgimises” (
24
) ja vastavalt sama sätte lõikele 7 komisjoni nõustamine „küsimustes, mis käsitlevad käesolevas otsuses osutatud teenuste ja tegevuste strateegilist kavandamist, arengut, rakendamist, järelevalvet ja hindamist”; sellisteks küsimusteks võivad olla võrgustiku strateegiad, tegevuseesmärgid ja tööprogrammid või aruanne, mida on nõutud määruse nr 492/2011 artiklis 17.
106.
„EURES‑i arengu soodustamis[e] ja jälgimise[e]” ülesanne seondub kitsalt võrgustiku kui sellise toimimisega, mõjutamata selles osalejaid ja sekkumata nende teabevahetussüsteemi toimimisse või vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendamise mehhanismi. Lõppkokkuvõttes tagatakse seda, et süsteem, milles võrgustik seisneb, tagaks tõhusalt süsteemi osaliste paremad suhted.
107.
Abistamine seoses EURES‑i teenuste ja tegevuste strateegilise kavandamise, arengu, rakendamise, järelevalve ja hindamisega tundub mulle omakorda kuuluvat samasse lahtrisse, mis võrgustiku arengu soodustamine ja jälgiminegi. Selles mõttes olen seisukohal, et sellega ei minda kaugemale rakendamisvolituste teostamisest.
108.
Eeskätt tundub mulle, et Euroopa Parlamendi väidetele vastupidiselt ei saa EURES‑i juhatuse ülesanded kattuda tehnilise komitee või nõuandekomitee ülesannetega. Vastavalt määruse nr 492/2011 artiklile 21 abistab nõuandekomitee komisjoni „kõigi küsimuste läbivaatamisel, mis tekivad [ELTL‑i] ja vastavalt sellele võetud meetmete kohaldamisel töötajate liikumisvabaduse ja tööhõivega seotud küsimustes”. Sama määruse artikli 29 alusel aitab tehniline komitee omalt poolt komisjonil „ette valmistada, soodustada ja jälgida kogu tehnilist tööd ja meetmeid käesoleva määruse ja kõigi lisameetmete rakendamiseks”. Mõlemal juhul kuuluvad nende komiteede ülesanded minu arvates kas ulatuslikumasse (nõuandekomitee) või spetsiifilisemasse (tehniline komitee) sisulisse ruumi, kui EURES‑i juhatuse ülesanded (mis piirduvad võrgustiku kui sellise toimimisega).
109.
Esitatud põhjustel olen arvamusel, et hagi ei tohiks rahuldada seoses vaidlustatud otsuse artikliga 8.
8. Vaidlustatud otsuse artikkel 10
110.
Vaidlustatud otsuse artikkel 10 näeb ette järgmist:
„1.   Komisjon võtab vastu EURES‑i põhikirja vastavalt määruse (EL) nr 492/2011 artikli 12 lõikele 2, artikli 13 lõikele 2, artikli 19 lõikele 1 ning artiklile 20 pärast konsulteerimist käesoleva otsuse artikliga 8 loodud EURES‑i juhatusega.
2.   Põhimõtte alusel, et iga EURES‑i liikme kõik teatavaks tehtud vabad töökohad ja töötaotlused peavad olema ligipääsetavad terves liidus, peab EURES‑i põhikiri kehtestama eeskätt järgmise:
a)
EURES‑i teenustekataloog, mis kirjeldab universaalseid ja täiendavaid teenuseid, mida pakuvad EURES‑i liikmed ja partnerid, sealhulgas: tööpakkumise ja ‑taotluste kokkuviimise teenused, nt isiklike vajadustega kohandatud nõustamine ning soovitused klientidele, kes võivad olla tööotsijad, töötajad või tööandjad;
[…]
d)
EURES‑i võrgustiku rakenduslikud eesmärgid, kohaldatavad kvaliteedistandardid ning EURES‑i liikmete ja partnerite kohustused, mille hulka kuuluvad:
[…]
ii)
teabe liik, nagu näiteks tööturuteave, teave elu‑ ja töötingimuste kohta, teave tööpakkumiste ja taotlemiste kohta, teave väljaõppe- ja praktikakohtade kohta, meetmed noorte liikuvuse ja oskuste omandamise edendamiseks ning teave liikuvuse takistuste kohta, mida neil tuleb pakkuda oma klientidele ja ülejäänud võrgustikule koostöös muude asjaomaste Euroopa teenuste või võrgustikega;
iii)
riiklike koordinaatorite, EURES‑i nõustajate ja muude riigi tasandi oluliste töötajate nimetamise kord ja ülesannete kirjeldus;
iv)
EURES‑i töötajate puhul nõutav koolitus ja kvalifikatsioon ning ametnike ja spetsialistide külastuste ja tööülesannete korraldamise tingimused ning kord;
[…]”.
a) Poolte argumendid
111.
Euroopa Parlament viitab artikli 10 nendele lõigetele, mida ma äsja tsiteerisin, et vaidlustada säte põhjendusel, et see näeb ette, et komisjon ise võtab vastu nn „EURES‑i põhikirja” menetluse alusel, mis on ette nähtud nimetatud artiklis 10, st mille komisjon on ise kehtestanud. Hageja arvates ei ole komisjon piirdunud rakendamisega, vaid „omistab ise endale pädevuse” uue rakendusakti vastuvõtmiseks. Euroopa Parlament on seisukohal, et asetudes määruse nr 492/2011 ja tulevase EURES‑i põhikirja vahele kaotab artikkel 10 kogu oma rakendava laadi ELTL artikli 291 tähenduses. Artikli 10 sisu kohta heidab Euroopa Parlament ette, et sellega täiendatakse alusakti sisu moel, mis ei ole rakendusakti puhul lubatav.
112.
Komisjon väidab, et põhikirjas sisalduv teave on üksnes see, mis on määratletud määruse nr 492/2011 artikli 12 lõikes 1. Siseriikliku tasandi töötajate ülesanded ja nimetamise korra on juba kehtestanud liikmesriigid. Seoses EURES‑i töötajate koolitusega piirdub põhikiri tema väitel määruse artiklis 20 juba sätestatuga. Vastavalt vaidlustatud otsuse artikli 10 sõnastusele piirdub põhikiri komisjoni arvates määruse nr 492/2011 artikli 12 lõike 3 rakendamiseks vajalike tehniliste standardite ettenägemisega. Kuna tegemist ei ole siduva aktiga, siis ei sisalda põhikiri „eraldiseisvat” teabe edastamise kohustust, vaid üksnes viitab määruse artiklis 12 juba sätestatud kohustustele, tagades määruse ühetaolise rakendamise.
b) Analüüs
113.
Vaidlustatud otsuse artikkel 10 on kindlasti omapärane säte. Sellega ei kehtestata nn „EURES‑i põhikirja”, vaid nähakse lihtsalt ette, et komisjon peab selle põhikirja kehtestama, näidates samas ära, milline peab olema selle sisu.
114.
Minu arvates ei ole niiviisi toimides vaidlustatud otsusega võetud vastu määruse nr 492/2011 rakendusmeedet, vaid piirduti sellest teavitamisega. Üksnes siis, kui see teavitamine leiab reaalse väljenduse, on võimalik välja selgitada, kas komisjon on kinni pidanud rakendamisvolitustest, mis talle määruse nr 492/2011 artikliga 38 anti.
115.
Selles mõttes on võimalik väita, et hagi on selles küsimuses vastuvõetamatu, kuna see on esitatud sätte peale, millel tegelikult ei ole olnud mingeid õiguslikke tagajärgi, sest esiteks ei kehtestata selle sätte endaga EURES‑i põhikirja ja teiseks kohustatakse sellega komisjoni samaks tegevuseks, milleks ta on juba kohustatud määruse nr 492/2011 artikli 38 alusel, st teda kohustatakse vastu võtma nimetatud määruse rakendamiseks vajalik rakendusmeede. Seda muidugi eeldusel, et EURES‑i põhikiri on tõepoolest vajalik meede; kui see nii ei ole, on komisjon seega kehtestanud ise endale kohustuse, millest ta võib õiguspäraselt lahti öelda.
116.
Seega ei ole artiklil 10 mitte mingil juhul mitte mingeid õiguslikke tagajärgi, sest kohustus, mis sellega pannakse, on kas üleliigne või siis hoopis olematu, kuivõrd see on ise endale kehtestatud.
117.
Seega, kooskõlas 6. aprilli 2000. aasta otsuses kohtuasjas Hispaania vs. komisjon (
25
) tehtud lahendiga, on tegemist lihtsa kavatsuste kohta tehtud avaldusega, mis on mõeldud hilisemates aktides konkretiseerimiseks; ainult selliseid hilisemaid akte saab vajaduse korral ning seetõttu, et neil võivad olla õiguslikud tagajärjed, vaidlustada Euroopa Kohtus.
118.
Niisiis tuleb hagi jätta selles osas rahuldamata.
119.
Olen seoses selle sättega seisukohal, et hagi tuleb rahuldamata jätta ka vaidlustatud otsuse artikli 7 lõike 2 osas, mille vaidlustamist põhjendatakse sellega, et komisjonile tehakse selle lõikega siduvaks EURES‑i teenustekataloogi kirjeldus. Rahuldamata tuleb jätta seetõttu, et selliselt toimides antakse lihtsalt teada rakendusmeetme vastuvõtmisest komisjoni poolt, st sellega ei panda kohustust, mis erineks määruse nr 492/2011 artiklis 38 juba kehtestatud kohustusest, ning seega on tegemist sätetega, millel iseenesest ei ole siduvat jõudu.
120.
Eelnev ei kehti artikli 7 lõike 3 puhul, mis, nagu me punktides 87–91 nägime, toob tagajärjena kaasa võimaluse hõlmata võrgustikuga liikmesriikides juba pakutavad täiendavad teenused.
IV. Tühistamise tagajärjed
121.
Punktides 25–28 esitatud põhjustel ning jagades poolte seisukohta, et tegemist on vaidlustatud otsusest kui tervikust raskusteta lahutatavate sätetega, olen seisukohal, et tühistamine – mida ma soovitan Euroopa Kohtul teha – võib piirduda nende kahe sättega, mida ma pean õigusvastaseks.
122.
Arvestades selle sätte sisuga, mille tühistamise ettepaneku ma teen, leian, et selle tagajärgi ei ole vaja jätta kehtima kuni seda võimalikult asendava sätte jõustumiseni.
V. Kohtukulud
123.
Kooskõlas kodukorra artikli 138 lõikega 2 teen Euroopa Kohtule ettepaneku, et kohtukulud jäetaks poolte endi kanda.
VI. Ettepanek
124.
Esitatud kaalutlustest tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1.
Tuvastada, et komisjoni 26. novembri 2012. aasta rakendusotsuse (otsus 2012/733/EL) artikli 7 lõike 2 ja artikli 10 tühistamise nõuded on vastuvõetamatud.
2.
Tühistada komisjoni 26. novembri 2012. aasta rakendusotsuse (otsus 2012/733/EL) artikli 4 lõike 3 punkt b osas, milles sellega usaldatakse Euroopa koordineerimisametile ülesanne „[arendada] liikuvuse üldkontseptsiooni […] vastavalt Euroopa tööhõivestrateegiale”.
3.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
4.
Jätta kohtukulud poolte endi kanda.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu (C‑427/12, EU:C:2014:170).
(
3
)	Otsus 2012/733/EL (ELT L 328, lk 21). Edaspidi „vaidlustatud otsus”.
(
4
)	5. aprilli 2011. aasta määrus töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (ELT 141, lk 1).
(
5
)	Ettepanek, kohtuasi komisjon vs. parlament ja nõukogu (C‑427/12, EU:C:2013:871).
(
6
)	Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15), mida on muudetud nõukogu 27. juuli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 2434/92 (EÜT L 245, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 69).
(
7
)	Komisjoni 23. detsembri 2002. aasta otsus, millega rakendatakse nõukogu määrust (EMÜ) nr 1612/68 vabade töökohtade ja töötaotlejate vahenduse osas (EÜT L 5, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 289).
(
8
)	Kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu (EU:C:2014:170, punkt 36).
(
9
)	Loc. ult. cit.
(
10
)	See asjaolu on esile toodud 8. mail 2014, kohtujurist Jääskineni ettepanekus liidetud kohtuasjades nõukogu ja komisjon vs. Stichting Natuur en Milieu ja Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P ja C‑405/12 P, EU:C:2014:309, ettepaneku punkt 49).
(
11
)	Punkt 9.
(
12
)	See tingimus peab vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale olema kindlasti täidetud selleks, et oleks võimalik osaliselt tühistada liidu õigusakti. Vt näiteks 24. mai 2005. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. Euroopa Parlament ja nõukogu (C‑244/03, EU:C:2005:299, punktid 12–21).
(
13
)	Vaidlustatud otsuse artikli 1 kohaselt: „[m]ääruse (EL) nr 492/2011 II peatükis sätestatud kohustuste täitmiseks loob komisjon koos liikmesriikidega Euroopa tööturuasutuste võrgustiku EURES ning haldab seda”.
(
14
)	Tegemist on ettepanekuga: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, mis käsitleb Euroopa Sotsiaalfondi ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 1081/2006 (14. märtsi 2012. aasta KOM(2011) 607 lõplik/2 – 2011/0268 (COD)), ja ettepanekuga: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus Euroopa Liidu sotsiaalsete muutuste ja innovatsiooni programmi kehtestamise kohta (6. oktoobri 2011. aasta KOM(2011) 609 lõplik; edaspidi „SMIP määruse ettepanek”).
(
15
)	Täpsemalt selle tegevuse jätkamiseks, sest nimetatud võrgustik loodi komisjoni 22. oktoobri 1993. aasta otsusega nr 93/569/EMÜ määruse nr 1612/68 kohaldamise kohta (EÜT L 274, lk 32) ja seda reformiti komisjoni 23. detsembri 2002. aasta otsusega nr 2003/8/EÜ.
(
16
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määruse (EL) nr 528/2012, milles käsitletakse biotsiidide turul kättesaadavaks tegemist ja kasutamist (ELT L 167, lk 1), artikli 80 lõike 1 kohaselt võtab komisjon vastu rakendusmääruse, milles täpsustatakse kemikaaliametile makstavad tasud, maksetingimused ja eeskirjad, milles määratakse muu hulgas kindlaks vähendatud tasude tingimused.
(
17
)	Kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu (EU:C:2014:170, punkt 40).
(
18
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
19
)	Vt näiteks 5. septembri 2012. aasta kohtuotsus parlament vs. komisjon (C‑355/10, EU:C:2012:516, punkt 65).
(
20
)	Kohtuotsus Job Centre (C‑55/96, EU:C:1997:603).
(
21
)	Repliik, punkt 29.
(
22
)	Vasturepliik, punktid 20–22.
(
23
)	Vaidlustatud otsuse artikli 6 lõige 5 näeb ette, et „EURES‑i partner, kes ei osuta EURES‑i teenustekataloogis sisalduvat teatavat täiendavat teenust, tagab, et kõnealuse teenuse taotlemise puhul pöördu[b ta] teise EURES‑i partneri poole, kes seda teenust osutab”.
(
24
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
25
)	Kohtuotsus (C‑443/97, EU:C:2000:190, punktid 27–36).