62024CC0338
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
LAILA MEDINA
esitatud 19. juunil 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑338/24
LF
versus
Sanofi Pasteur SA
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud cour d’appel de Rouen (Roueni apellatsioonikohus, Prantsusmaa))
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 85/374/EMÜ – Tarbijakaitse – Vastutus puudusega toodete eest – Artikkel 13 – Seos üldise süülise vastutuse korraga – Tootega seotud ohtude suhtes hoolsuskohustuse täitmata jätmine – Artikkel 11 – Kümneaastane aegumistähtaeg – Aegumistähtaja möödumine – Kompleksne ja progresseeruv terviseprobleem – Õigus pöörduda kohtusse – Artikkel 10 – Kolmeaastane aegumistähtaeg – Aegumistähtaja algus – Stabiliseerumise kuupäeva kindlaksmääramine
I. Sissejuhatus
1.
Möödunud on nelikümmend aastat sellest, kui direktiiviga 85/374/EMÜ (
2
) kehtestati puudusega toodete eest mittesüülise vastutuse kord. See direktiiv tähistab üht varasematest ja tõenäoliselt kestvamatest (
3
) katsetest ühtlustada Euroopa eraõigust ja eelkõige lepinguvälist vastutust. (
4
) Valdkond, millesse see direktiiv sekkus, paikneb „võlaõiguse keskmes“. (
5
) Selle sekkumise tundlikkust rõhutab asjaolu, et direktiivi 85/374 eesmärk on saavutada nimetatud direktiiviga reguleeritavate valdkondade täielik ühtlustamine, (
6
) millest tulenevalt on liikmesriikidele jäetud kaalutlusruum piiratud. Seega ei ole üllatav, et paljudes selle direktiiviga seoses Euroopa Kohtule esitatud küsimustes uuritakse probleeme, mida on tabavalt kirjeldatud kui „Euroopa ühtlustamise varjatud puudusi“. (
7
)
2.
Direktiivi 85/374 eesmärk on saavutada kompleksne tasakaal erinevate kaalul olevate huvide vahel, hõlmates tarbijate ja tootjate huve, tehnoloogia arengut ja tooteohutust. Kuigi direktiivi eesmärk on turgude integreerimine, on sellel märkimisväärne tähendus tavainimeste tasandil olukordades, kus tarbijad on kannatanud puudusega toote tõttu isikukahju. Käesolev kohtuasi puudutab eelkõige nende kannatanute erandlikku olukorda, kes põevad vaktsineerimisega seostatavat progresseeruvat haigust. Euroopa Kohtul palutakse seoses nende isikutega hinnata, kas selles direktiivis ette nähtud kümneaastase piirangu kohaldamine kahju hüvitamise nõude esitamiseks on kooskõlas Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 47.
II. Õiguslik raamistik
3.
Direktiivi 85/374 artikli 10 lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid sätestavad oma õigusaktides, et käesolevas direktiivis ette nähtud kahjuhüvitamismenetluse suhtes kohaldatakse kolmeaastast aegumistähtaega. Viimane algab päevast, mil hageja sai teada või oleks põhjendatult pidanud teada saama andmed kahju, puuduse ja tootja kohta.“
4.
Direktiivi 85/374 artiklis 11 on sätestatud:
„Liikmesriigid sätestavad oma õigusaktides, et kui kahjukannataja ei ole vahepeal tootja vastu kohtuasja algatanud, kehtivad käesoleva direktiivi alusel kahjukannatajale antud õigused 10 aastat alates päevast, mil tootja lasi käibele kahju põhjustanud toote.“
III. Põhikohtuasja taust ja eelotsuse küsimused
5.
20. märtsil 2003 vaktsineeriti LF difteeria, teetanuse ja poliomüeliidi vastu Revaxise vaktsiiniga, mille valmistas Sanofi Pasteuri laboratoorium.
6.
LF väidab, et alates 2004. aastast on tal olnud mitmesuguseid sümptomeid, nakkusi ja valusid (mis esinesid seedetraktis, kurgus, õlgades, käsivartes, kätes, kaelas ja põhjustasid kuseteede põletikke, alaseljavalu ja juuste väljalangemist), mistõttu on ta alates detsembrist 2005 olnud korduvalt haiguspuhusel.
7.
Talle on tehtud meditsiinilisi uuringuid, sealhulgas 31. märtsil 2008 vasaku deltalihase biopsia, mis näitas makrofaagilist müofastsiiti, andes tunnistust mõnes vaktsiinis adjuvandina kasutatud alumiiniumhüdroksiidi jääkide püsivast kohalolekust organismis. Makrofaagilise müofastsiidi tõttu paigutati ta 2.–5. aprillini 2013 haiglasse.
8.
LF pöördus 2. juunil 2015 Commission de Conciliation et d’Indemnisation des Accidents Médicaux’ (ravivigade lepitamise ja hüvitamise komisjon; edaspidi „CCI“) poole, kes tellis ekspertiisi.
9.
Eksperdiaruandes jõuti järeldusele, et LFi seisund oli 20. septembril 2016 stabiliseerunud ning et ei saa kinnitada, et LFi haiguse põhjustas Revaxise vaktsiiniga vaktsineerimine. CCI jättis tema taotluse 11. jaanuaril 2017 rahuldamata.
10.
LF esitas 17. ja 23. juuni 2020 tribunal judiciaire d’Alençonile (Alençoni esimese astme kohus, Prantsusmaa) kaebuse kolme kostja, nende hulgas Sanofi Pasteuri vastu, et saada hüvitist talle vaktsineerimise tagajärjel tekitatud kahju eest. Tema nõue põhines nii tootevastutusel kui ka süülisel vastutusel.
11.
Tribunal judiciaire d’Alençoni (Alençoni esimese astme kohus) ettevalmistav kohtunik leidis 10. juuni 2021. aasta kohtumääruses, et LFi nõue Sanofi vastu on aegunud ja jättis selle rahuldamata.
12.
LF esitas 30. juunil 2021 selle kohtumääruse peale apellatsioonkaebuse. Cour d’appel de Caen (Caeni apellatsioonikohus, Prantsusmaa) jättis 31. mai 2022. aasta kohtuotsusega vaidlustatud kohtumääruse suures osas jõusse ja tunnistas vastuvõetamatuks LFi nõuded, mis põhinesid tootevastutusel ja süülisel vastutusel.
13.
Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) sisuliselt tühistas oma 5. juuli 2023. aasta otsusega cour d’appel de Caeni (Caeni apellatsioonikohus, Prantsusmaa) otsuse ja saatis asja lahendamiseks tagasi cour d’appel de Rouen’ile (Roueni apellatsioonikohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
14.
Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) otsustas sisuliselt, et tsiviilseadustiku (Code Civil) artiklit 1245‑16 (millega on võetud üle direktiivi 85/374 artikkel 10) tuleb tõlgendada nii, et tervisekahju korral tuleb hageja poolt kahjust teada saamise kuupäevaks lugeda kahju stabiliseerumise kuupäev. Alles kahju stabiliseerumise kuupäeval saab hageja hinnata oma kahju ulatust. Progresseeruva terviseprobleemi korral, mille puhul ei ole võimalik kindlaks teha stabiliseerumise kuupäeva, ei hakka selles sättes ette nähtud kolmeaastane aegumistähtaeg kulgema.
15.
LF pöördus 18. septembril 2023 eelotsusetaotluse esitanud kohtusse.
16.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et käesolev kohtuasi tõstatab mitu direktiivi 85/374 tõlgendamise küsimust. Esimene puudutab tootevastutuse korra ja süülise vastutuse korra vahelist suhet. Eelkõige puudutab see küsimust, kas hagejal on õigus esitada süülise vastutuse hagi ühel järgmistest alustest: tootja jättis puudusega toote ringlusesse või tootja ei täitnud hoolsuskohustust tootega või üldisemalt toote ohutusveaga seotud ohtude suhtes.
17.
Teiseks, mis puudutab tootevastutust, siis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 85/374 artiklis 11 ette nähtud kümneaastane aegumistähtaeg hagi esitamiseks rikub õigust pöörduda kohtusse olukorras, kus kannatanul on progresseeruv patoloogia.
18.
Kolmandaks tõstatab eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimuse, kuidas tõlgendada direktiivi 85/374 artiklis 10 ette nähtud kolmeaastast aegumistähtaega. Eelkõige küsib ta, kas kuupäev, millest alates hakkab see tähtaeg kulgema taolise keerulise progresseeruva terviseprobleemi korral nagu LFil, võib olla asjaomase patoloogia stabiliseerumise kuupäev.
19.
Neil asjaoludel otsustas cour d’appel de Rouen (Roueni apellatsioonikohus, Prantsusmaa) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 85/374] artiklit 13 tuleb – vastavalt 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsusest [González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255 (edaspidi „kohtuotsus González Sánchez“)] tulenevale tõlgendusele, mille kohaselt võib kahjukannataja kasutada muud lepingulise või lepinguvälise vastutuse korda, mis põhineb direktiivis sätestatust erinevatel alustel – tõlgendada nii, et puudusega tootest põhjustatud kahju kannataja võib nõuda tootjalt kahju hüvitamist üldise süülise vastutuse korra alusel, eelkõige selle tõttu, et toode on jätkuvalt ringluses, et ei ole täidetud tootega seotud ohtude suhtes hoolsuskohustust, või üldisemalt seoses toote ohutusveaga?
2.
Kas [direktiivi 85/374] artikkel 11, mille kohaselt lõpevad kahjukannatanule vastavalt direktiivile antud õigused kümne aasta möödumisel kuupäevast, mil kahju põhjustanud toode ringlusse lasti, on vastuolus [harta] artikli 47 sätetega, kuna jätab puudusega tootest põhjustatud progresseeruva kahju kannataja ilma õigusest pöörduda kohtusse?
3.
Kas [direktiivi 85/374] artiklit 10, mis määrab kolmeaastase aegumistähtaja alguspunktiks „kuupäeva, mil nõude esitaja sai teada või oleks pidanud teadma kahjust“, tuleb tõlgendada nii, et selle kulgemine algab alles päevast, mil kogu kahju on teada, eelkõige fikseerides seisundi stabiliseerumise kuupäeva, mida määratletakse kui hetke, millest alates tervisekahju kannataja seisund enam ei muutu, mistõttu progresseeruva patoloogia korral ei saa aegumistähtaja kulgemine alata, ning selleks ei peeta päeva, mil kahju on selgelt ilmnenud ja selle saab seostada puudusega tootega, olenemata patoloogia hilisemast arengust?“
20.
Kirjalikud seisukohad esitasid LF, Sanofi Pasteur, Prantsuse, Saksamaa ja Madalmaade valitsus, Euroopa Komisjon ja Euroopa Liidu Nõukogu. Need pooled ja huvitatud isikud osalesid kohtuistungil, mis toimus 27. märtsil 2025, ja vastasid Euroopa Kohtu suuliselt vastatavatele küsimustele.
IV. Hinnang
A.
Esimene küsimus
21.
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 85/374 artiklit 13 koostoimes kohtuotsusega González Sánchez tuleb tõlgendada nii, et puudusega toote tõttu kahju kannatanud isik võib nõuda tootjalt oma kahju hüvitamist üldise süülise vastutuse korra alusel, tuginedes eelkõige asjaolule, et toodet hoitakse jätkuvalt ringluses, et ei ole täidetud tootega seotud hoolsuskohustust, või üldisemalt seoses toote ohutusveaga.
22.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab selle küsimuse, et teha kindlaks, kas põhikohtuasja kaebajal LFil, kes väidab, et talle on tekitatud kahju Sanofi Pasteuri turustatava vaktsiiniga, on õigus esitada Sanofi Pasteuri vastu hagi süülise vastutuse alusel. Täpsemalt väitis LF eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et süü seisneb selles, et Sanofi Pasteur ei reageerinud, kuigi teda teavitati alumiiniumi sisaldava vaktsiini toimest. Sanofi Pasteur väitis, et talle LFi poolt süüks pandav viga ei erine väidetavast ohutusveast.
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) on mitmes kohtuotsuses (
8
) otsustanud, et puudusega toote tõttu kahju kannatanud isikul on õigus esitada hagi tootja süülise vastutuse alusel. See süü võib seisneda taolise puudusega toote ringluses hoidmises, millest tootja on teadlik, või tootega seotud ohtude suhtes hoolsuskohustuse täitmata jätmises.
24.
Seda kohtupraktikat arvestades tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust mõista nii, et sellega soovitakse sisuliselt kindlaks teha, kas direktiiviga 85/374 on vastuolus see, kui kannatanu taotleb tootja süülise vastutuse kohaldamist mõne kõnealuses kohtupraktikas määratletud rikkumise tõttu. (
9
)
25.
Selle küsimuse lahendamiseks tuleb kõigepealt meenutada direktiiviga 85/374 kehtestatud vastutuse süsteemi olemust ja olulisi tunnuseid ning suhet selle süsteemi ning liikmesriikide lepingulise ja lepinguvälise vastutuse süsteemide vahel.
1. Toote puudusel põhinev mittesüüline vastutus
26.
Direktiivi 85/374 artikkel 1, mille kohaselt „[t]ootja vastutab kahju eest, mille on põhjustanud tema toote puudus“, näeb koostoimes selle direktiivi esimese ja teise põhjendusega, ette tootja objektiivse ja süüst sõltumatu vastutuse põhimõtte kahju eest, mille on põhjustanud tema toote puudus. (
10
)
27.
Direktiivi 85/374 artiklist 4 tuleneb, et kahju hüvitamise nõudmiseks peab kannatanu tõendama kahju, puuduse ning põhjusliku seose puuduse ja kahju vahel. Need kolm tingimust on vastutuse tuvastamiseks piisavad.
28.
Seevastu tootja süü ei ole asjakohane. Tootevastutuse kord on objektiivne ja põhineb toote puudusel. Teisisõnu, nagu on märgitud teaduskirjanduses, on vastutus „puudusepõhine“, mitte „süüpõhine“. (
11
)
29.
Puudus tuvastatakse objektiivsete asjaolude alusel. Direktiivi 85/374 artikli 6 kohaselt on toode puudusega, kui ta ei taga isikule õigustatult oodatud ohutust, võttes arvesse kõiki asjaolusid ja eelkõige toote esitlemist, toote kasutamisviisi ning toote käibelelaskmise aega. Sama direktiivi kuuenda põhjenduse kohaselt tuleb selle hindamisel lähtuda üldsuse õigustatud ootusest. (
12
)
30.
Mis puudutab ravimeid, sealhulgas vaktsiine, siis arvestades nende funktsioone ja sihtotstarvet, mis on seotud inimeste tervisega ja selle kasutajarühma, nimelt patsientide erinõuetega, kellele asjaomane toode on ette nähtud, on nende toodete ohutusnõuded, mida patsientidel on õigus eeldada, eriti kõrged. (
13
)
31.
Toote puudusega seotud subjektiivsete kaalutluste välistamine tuleneb ka direktiivi 85/374 artiklis 7 ette nähtud vastuväidetest, mille alusel võib tootja vastutusest vabastada. Täpsemalt ei võimalda ükski neist väidetest kohaldada „subjektiivset“ kriteeriumi, tuginedes sellele, mida tootja toote kohta teadis või oleks pidanud teadma. Euroopa Kohus kinnitas seda seoses selle direktiivi artikli 7 punktis e ette nähtud „arendusriski kaitse“ mõistega. See kaitse võimaldab tootjat mittesüülisest vastutusest vabastada, kui ta tõendab, et „toote käibelelaskmise ajal ei võimaldanud teaduslike ja tehniliste teadmiste tase puuduse olemasolu avastada“. Euroopa Kohus leidis, et kõnealuse kaitse puhul ei ole silmas peetud selliste „teadmiste taset, mida kõnealune tootja tegelikult või subjektiivselt omas või oleks võinud omada“. (
14
)
32.
Seega ei kuulu direktiivil 85/374 põhineva tootevastutuse valdkonda kaalutlused selle kohta, mida tootja tegelikult teadis või oleks pidanud teadma ja kas ta suutis või oleks pidanud saama asjaomast puudust ära hoida. (
15
) Need kaalutlused võivad seega olla aluseks liikmesriigis kehtivale süülise vastutuse korrale. See toob mind direktiiviga 85/374 kehtestatud tootevastutuse korra ja riigisiseste üldiste vastutuse kordade vahelise seose juurde.
2. Direktiivis 85/374 ette nähtud mittesüülise vastutuse korra ja riigisiseste vastutuse kordade vaheline seos
33.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt näeb direktiiv 85/374 sellega reguleeritud küsimustes ette liikmesriikide õigus- ja haldusnormide täieliku ühtlustamise. (
16
)
34.
Nagu tuleneb direktiivi 85/374 põhjendusest 18, ei ole direktiivi eesmärk siiski tootevastutuse valdkonna täielik ühtlustamine direktiiviga reguleerimata küsimustes. (
17
)
35.
Direktiivi 85/374 artiklis 13 on sätestatud põhireegel, mis reguleerib direktiiviga kehtestatud süülise vastutuse korda ja riigisiseste vastutuse kordade vahelist suhet: direktiiv „ei mõjuta ühtki õigust, mis kahjukannatajal võib olla vastavalt lepingust tuleneva või lepinguvälist vastutust käsitlevatele õigusaktidele või [selle] direktiivi teatavakstegemise hetkel kehtivale vastutuse kohaldamise erikorrale“.
36.
Kohtuotsuses González Sánchez otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 85/374 artiklit 13 ei saa tõlgendada nii, et see annab liikmesriikidele võimaluse säilitada selles direktiivis sätestatust erinev üldine tootevastutuse kord. (
18
)
37.
Seega tuleb direktiivi 85/374 artiklis 13 sisalduvat viidet õigustele, millele kahju kannatanud isik võib lepingulist või lepinguvälist vastutust käsitlevate õigusnormide alusel tugineda, tõlgendada nii, et selle direktiiviga kehtestatud õigusnormide süsteemiga „ei ole vastuolus muude lepingulise või lepinguvälise vastutuse kordade kohaldamine muudel alustel, nagu süü või garantii varjatud puuduste korral“. (
19
)
38.
Kuigi on selge, et direktiiviga 85/374 kehtestatud mittesüülise vastutuse kord eksisteerib koos riigisiseste süülise vastutuse kordadega, tuleb uurida, kas süü võib viidata toote puudusele.
3. Kas süü võib viidata toote puudusele?
39.
Nagu eespool juba märgitud, ei hõlma direktiivis 85/374 ette nähtud vastutuse kord seoses puudusega tootega tootja süü nõuet. (
20
) Kui puudusega toote puhul on mängus süü, on kohaldatav vastutus oma olemuselt erinev direktiiviga kehtestatud vastutusest. Seega ei takista see direktiiv liikmesriigil ette nägemast, et tootjat võib pidada vastutavaks puudusega tootega seotud süülise käitumise eest. Selliseks käitumiseks võib olla see, et ringluses hoitakse taolise puudusega toodet, millest tootja on teadlik, või see, et ei täideta hoolsuskohustust ega võeta ennetusmeetmeid, suurendades eksperimenteerimis- ja teadusinvesteeringuid seoses toote ohtudega, millest tootjat on teavitatud.
40.
Süülise vastutuse tunnustamine sellistes olukordades ei ole vastuolus direktiivis 85/374 ette nähtud vastutuse korraga. See on nii seetõttu, et käitumine, mis toob vastavates olukordades kaasa süülise vastutuse, on küll tingimata seotud toote puuduse ja ohutusega, kuid ei sõltu üksnes asjaomasest puudusest. Tootja konkreetse süülise käitumise tõendatus eristab üldise vastutuse laadi direktiiviga 85/374 kehtestatud mittesüülise vastutuse omast.
41.
Tuleb märkida, et tootja hoolsuskohustuse täitmata jätmine vaatamata sellele, et teda on teavitatud tootega seotud võimaliku kahju ohust, erineb ühtlasi olukorrast, mida Euroopa Kohus käsitles kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa. (
21
) Selle kohtuotsuse kohaselt oli Prantsusmaa Vabariik rikkunud direktiivist 85/374 tulenevaid kohustusi muu hulgas direktiivi 85/374 artikli 7 ebaõige ülevõtmise tõttu. Täpsemalt nägi Prantsuse õigus ette, et tootja ei saa tugineda inter alia arendusriski kaitsele, välja arvatud juhul, kui ta suudab tõendada, et ta on võtnud asjakohaseid meetmeid puudusega toote põhjustatud tagajärgede ärahoidmiseks (nn kohustus teha toote „seiret“). (
22
) Euroopa Kohus leidis, et kuigi liikmesriikidel on lubatud direktiivi 85/374 artikli 7 punktis e ette nähtud vastutusest vabastamise alusest täielikult loobuda, ei ole neil selle direktiivi artikli 15 kohaselt lubatud selle vabastuse kohaldamise tingimusi muuta. (
23
)
42.
Kohtuotsuse komisjon vs. Prantsusmaa esemeks olnud üldine nõue, mille kohaselt saab tootja tugineda arenguriski kaitsele tingimusel, et ta on korraldanud asjaomase toote seire, (
24
) erineb käesolevas asjas tõstatatud küsimusest. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kirjeldab olukorda, kus tootja, ehkki teda on hoiatatud toote puudusest tulenevate võimalike ohtude eest, ei ole piisavalt hoolikas ega võta asjakohaseid meetmeid puudusega toote kahjulike tagajärgede vältimiseks. Seega ei ole vastutus seotud mitte üksnes toote puudusega, vaid ka tootja süüga.
43.
Eeltoodut arvestades leian, et direktiivi 85/374 artiklit 13 tuleb lähtuvalt Euroopa Kohtu otsusest kohtuasjas González Sánchez tõlgendada nii, et puudusega toote põhjustatud kahju kannatanud isik võib nõuda tootjalt kahju hüvitamist riigisisese üldise süülise vastutuse korra alusel, kui selline kord ei põhine üksnes toote puudusel. Süü võib seisneda eelkõige toote ringlusse jätmises vaatamata sellele, et tootja on teadlik selle puudusest, või toote ohtude suhtes hoolsuskohustuse järgimata jätmises vaatamata sellele, et tootjat on nendest ohtudest teavitatud.
B.
Teine küsimus
44.
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 85/374 artikkel 11, mille kohaselt selle direktiiviga kannatanule antud õigused lõpevad kümne aasta möödumisel kahjuliku toote käibele laskmise päevast, on vastuolus harta artikliga 47 tagatud õigusega pöörduda kohtusse, kuna see jätab puudusega toote põhjustatud progresseeruvat haigust põdeva kannatanu ilma õigusest pöörduda kohtusse.
45.
Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 85/374 artikkel 11 näeb ette selle direktiivi alusel kannatanule antud õiguste aegumise kohta kehtestatud eeskirjade täieliku ühtlustamise. (
25
) Artiklis 11 kehtestatakse kümneaastane periood, mille möödumisel need õigused lõpevad (edaspidi „õigust lõpetav tähtaeg“) ja tootja vabaneb vastutusest selle direktiiviga kehtestatud korra kohaselt. Selle artikli kohaselt hakkab see periood kulgema päevast, millal tootja lasi käibele kahju põhjustanud toote. Nimetatud artikli kohaselt katkeb aegumistähtaeg üksnes juhul, kui asjaomase tootja vastu on algatatud kohtuasi. (
26
)
46.
Kohtuotsuses Aventis Pasteur rõhutas Euroopa Kohus, et nagu nähtub direktiivi 85/374 põhjendusest 10, oli aegumiseeskirjade ühtlustamisel liidu seadusandja eesmärk pidada silmas nii kannatanu kui tootja huve. (
27
)
47.
Aegumiseeskirjade ühtlustamine aitab ühelt poolt saavutada direktiivi 85/374 põhjenduses 1 toodud üldist eesmärki kaotada riigisisestes õigusnormides sisalduvad lahknevused, millega võivad kaasneda tarbijakaitse erisused Euroopa Liidu piires. (
28
)
48.
Teiselt poolt on direktiivi 85/374 põhjenduse 11 kohaselt selle direktiivi eesmärk piirata liidu tasandil tootjate vastutust mõistliku ajavahemikuga, arvestades, et ajapikku tooted vananevad, arendatakse välja kõrgemaid ohutusstandardeid ning teadus ja tehnoloogia arenevad pidevalt. (
29
)
49.
Lisaks on Euroopa Kohus märkinud, et liidu seadusandja tahe piirata ajaliselt direktiiviga 85/374 kehtestatud mittesüülist vastutust on samuti mõeldud selleks, et võetaks arvesse ka asjaolu, et see vastutus on tootja jaoks suurem koorem kui tavapärane vastutus ja et selle eesmärk on mitte takistada tehnoloogia arengut ja anda võimalus sellise erilise vastutusega kaasnevad riskid kindlustada. (
30
)
50.
Direktiivi 85/374 artikli 11 eesmärk on seega anda tootjale õiguskindlus seoses täpse kuupäevaga, mil tootja vabaneb direktiivist tulenevast vastutusest. (
31
)
51.
Käesoleva kohtuasja kontekstis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused seotud sellega, kas direktiivi 85/374 artikkel 11 on harta artikliga 47 kooskõlas osas, milles selles ette nähtud õigust lõpetav tähtaeg on kohaldatav progresseeruvat haigust põdevatele kannatanutele.
52.
Direktiiv 85/374 ei sisalda mõiste „progresseeruv haigus“ määratlust. Selle direktiivi artikli 9 punktis a on „kahju“ määratletud kui surma ja terviskahjustuse põhjustatud kahju. Kohtuotsusest Veedfald tuleneb, et nende kahjunõuete täpse sisu kindlaksmääramine on jäetud riigisisese seadusandja otsustada, tingimusel et puudusega toote põhjustatud kahju kannatanule on ette nähtud täielik ja kohane hüvitis. (
32
)
53.
Võttes arvesse mõiste „kahju“ laia määratlust, võib see mõiste hõlmata progresseeruvat haigust, mida kujuneb välja pika aja jooksul.
54.
Käsitlemaks küsimust, kas direktiivi 85/374 artikkel 11 on harta artikliga 47 kooskõlas, tuleb kõigepealt kindlaks teha, kas hagi esitamise ajaline piirang rikub liidu õigusega tagatud õigust.
55.
Madalmaade valitsus, komisjon ja nõukogu kinnitavad oma kirjalikes seisukohtades, et õigust lõpetava tähtaja kehtestamine ei kujuta endast liidu õigusega tagatud õiguse piirangut. Nad väidavad, et see on nii, sest kui asjasse puutuv tähtaeg on möödunud, lõpeb kannatanu õigus nõuda kahju hüvitamist. Kuna õigus puudub, ei saa ohver enam tugineda liidu õigusega tagatud õigustele ja vabadustele ning seega ei saa tegemist olla harta artikli 47 rikkumisega. Selle käsituse kohaselt tuleb kõnealust õigust lõpetavat tähtaega mõista lihtsalt kannatanutele direktiivi 85/374 alusel antud õiguste ajalise piiranguna ning harta ei ole pärast selle lõppemist kohaldatav.
56.
Ma ei saa selle lähenemisviisiga harta artikli 47 tõlgendamisel nõustuda.
57.
Harta artikli 51 lõige 1 kinnitab Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat, mille kohaselt laienevad liidu õiguskorras tagatud põhiõigused kõigile liidu õigusega reguleeritud olukordadele. (
33
)
58.
Harta artikli 47 esimeses lõigus on sätestatud, et igaühel, kelle Euroopa Liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.
59.
Samuti tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et õigusele tõhusale õiguskaitsevahendile võib tugineda ainuüksi harta artikli 47 alusel, ilma et selle õiguse sisu peaks olema täpsustatud liidu õiguse muude sätete või liikmesriikide riigisisese õiguse sätetega. Nagu nähtub harta artikli 47 esimesest lõigust, eeldab selle õiguse tunnustamine konkreetsel juhul, et isik, kes sellele tugineb, tugineb liidu õigusega tagatud õigustele või vabadustele. (
34
)
60.
Puudusega toote põhjustatud kahju kannatanud isiku, kes nõuab tootjalt hüvitist direktiiviga 85/374 kehtestatud mittesüülise vastutuse alusel, olukord on selgelt reguleeritud liidu õigusega. Tuginedes õigusele saada selle direktiivi alusel hüvitist, kasutab kannatanud harta artiklis 47 sätestatud õigusele tõhusale õiguskaitsevahendile.
61.
Asjaolu, et direktiivi 85/374 artiklis 11 on sätestatud tähtaeg, pärast mida lõpeb hüvitise saamise õigus, ei tähenda, et viimati nimetatud sätte kooskõla harta artikliga 47 mingil juhul ei kontrollita. Materiaalõigusliku õiguse lõppemine on nimelt üksnes selles direktiivis ette nähtud õigust lõpetava tähtaja kohaldamise tagajärg. Direktiivi 85/374 artikli 11 kehtivuse kontrollimisel harta artikli 47 seisukohast tuleks keskenduda just õigust lõpetava tähtaja kui sellise kehtestamisele ja selle tunnustele, sealhulgas selle tähtaja pikkusele, selle kulgemise alguskuupäevale ja sündmustele, mis võivad tähtaja kulgemise peatada või katkestada.
62.
Kui see nii ei oleks, jääksid kõik liidu teiseses õiguses (või liikmesriikide poolt liidu õiguse valdkonnas) sätestatud õiguste kasutamiseks hagi esitamise ajalised piirangud – tähtaja kujul, mille lõppedes need õigused lõpevad – esmase õiguse seisukohast kehtivuse kontrollist välja, olenevalt sellest, kas asjaomane õigust lõpetav tähtaeg on möödunud. (
35
)
63.
Selline lähenemine läheks vastuollu õigusriigi põhimõttega, mille kohaselt ei jää liikmesriigid ega Euroopa Liidu institutsioonid kõrvale kontrollist selle üle, kas nende aktid on aluslepingutega kooskõlas. (
36
)
64.
Seega tuleb asuda seisukohale, et hagi esitamisele õigust lõpetava tähtaja kehtestamine direktiivi 85/374 artiklis 11 piirab kannatanu õigust tõhusale õiguskaitsevahendile. Seejärel tuleb uurida, kas selline piirang võib olla õigustatud.
65.
Euroopa Kohus on juba otsustanud, et harta artikliga 47 tagatud õigus tõhusale õiguskaitsevahendile koosneb mitmest osast, hõlmates muu hulgas õigust pöörduda kohtusse. (
37
)
66.
Harta artikliga 47 on tagatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 6 lõikes 1 kehtestatud kaitse Euroopa Liidu õiguses. (
38
)
67.
Harta artikli 52 lõike 3 kohaselt on hartas sisalduvate selliste õiguste tähendus ja ulatus, mis vastavad EIÕKga tagatud õigustele, samad, mis neile nimetatud konventsiooniga on ette nähtud, kuigi eeltoodu ei välista seda, et liidu õigus annab ulatuslikuma kaitse. Euroopa Kohus peab seega harta artikli 47 tõlgendamisel võtma arvesse EIÕK artikli 6 lõikega 1 (nagu EIK seda tõlgendab) tagatud vastavaid õigusi kui minimaalset kaitsetaset. (
39
)
68.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et õigus pöörduda kohtusse ei ole absoluutne õigus ning seetõttu võib sellel olla proportsionaalseid piiranguid, millel on õiguspärane eesmärk ja mis ei kahjusta selle õiguse olemust (
40
). Nagu nähtub harta artikli 52 lõikest 1, lubab harta nende õiguste teostamist piirata, tingimusel et piirangud on ette nähtud seaduses, nad arvestavad nimetatud õiguste olemust ning on proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt vajalikud ja teenivad tegelikult Euroopa Liidu poolt tunnustatud üldisele huvile vastavaid eesmärke või vajadust kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi. (
41
)
69.
Esiteks, mis puudutab nõuet, et kõik põhiõiguste teostamise piirangud peavad olema ette nähtud seadusega, siis on direktiivi 85/374 artiklis 11 sõnaselgelt sätestatud õigust lõpetav tähtaeg. Seega on seaduslikkuse põhimõtet järgitud.
70.
Teiseks, mis puudutab õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile olemuse austamist, siis on Euroopa Kohus otsustanud, et harta artiklis 47 sätestatud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile olemus hõlmab muu hulgas ka seda, et isik, kellele see õigus kuulub, saab pöörduda pädevasse kohtusse, et tagada talle liidu õigusega tagatud õiguste järgimine, ning sel eesmärgil saab kohus kontrollida kõiki õiguslikke ja faktilisi küsimusi, mis on tema menetluses oleva vaidluse lahendamisel tähtsad. (
42
)
71.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 85/374 artiklist 11 tuleneb, et õigused, mis lõpevad pärast kümneaastast õigust lõpetavat tähtaega, on üksnes need õigused, mis on antud direktiiviga 85/374. Direktiivi artikliga 11 koostoimes selle direktiivi artikliga 13 (
43
) ei ole vastuolus see, kui kannatanu esitab hagi liikmesriigi lepingulist või lepinguvälist vastutust käsitlevate õigusnormide alusel, kui riigisisene vastutuse kord, millele see isik tugineb, erineb nimetatud direktiiviga kehtestatud vastutuse korrast. (
44
)
72.
Madalmaade valitsus, komisjon ja nõukogu väidavad, et arvestades kahju kannatanud isikule liidu ja riigisisese õiguse alusel hüvitise nõudmiseks tagatud õiguste ja õiguskaitsevahendite vastastikust täiendavust, järgib direktiivi 85/374 artikkel 11 kohtusse pöördumise õiguse olemust. Täpsemalt väitis komisjon kohtuistungil, et on palju „vastutuse tasandeid“, millele saab tugineda, mida arvestades ei saa rikkuda õigust pöörduda kohtusse.
73.
Ma näen selle seisukoha puhul raskusi selles, et see seab liidu õigusnormi kontrollimise sõltuvusse võimalikest riigisisese õiguse alusel kasutatavatest õigustest ja õiguskaitsevahenditest. Nagu eespool märgitud, hõlmab harta artiklis 47 sätestatud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile olemus muu hulgas selle õiguse omaniku võimalust pöörduda kohtusse, mille pädevuses on tagada talle liidu õigusega tagatud õiguste austamine. Nagu Saksamaa valitsus kohtuistungil märkis, on see võimalus sõltumatu õigustest, mis on isikule tagatud deliktilist vastutust käsitlevate riigisiseste õigusnormidega. Lisaks, võttes arvesse direktiiviga 85/374 taotletavat täielikku ühtlustamist, lõpeb kõigi kannatanute õigus nõuda kahjutasu selle direktiiviga kehtestatud tootevastutuse korra alusel pärast kümneaastast õigust lõpetavat tähtaega. Kui liikmesriigid näevad ette õiguse nõuda kahju hüvitamist pärast seda tähtaega, ei saa sel õigusel olla sama alust, mis on ette nähtud nimetatud direktiiviga. Asjaomased isikud ei saa enam kasutada puudusega tootega seotud mittesüülise vastutuse korda ja eelkõige selle tõendamiskoormist käsitlevaid eeskirju.
74.
Seega ei saa küsimus, kas direktiivi 85/374 artiklis 11 ette nähtud õigust lõpetav tähtaeg võtab arvesse kohtusse pöördumise õiguse olemust, et kaitsta selle direktiiviga tagatud õigust nõuda kahju hüvitamist, sõltuda sellest, kas riigisiseses õiguses on muid õigusi ja õiguskaitsevahendeid, mis on selles direktiivis ette nähtust erinevatel alustel.
75.
Igal juhul ei ole liikmesriikidel kohustust näha oma üldise vastutuse korra raames ette pikemat aegumistähtaega, mis võimaldaks kannatanutel esitada oma nõude muul alusel kui see, mis on ette nähtud direktiivis 85/374.
76.
Seega ei tõenda erinevatel alustel põhinevate õiguste ja õiguskaitsevahendite samaaegne olemasolu, et kohtusse pöördumise õiguse olemust ei ole kahjustatud.
77.
Direktiivi 85/374 artiklis 11 ette nähtud õigust lõpetav tähtaeg on „absoluutne tähtaeg“. (
45
) Ainus asjaolu, mis võib takistada õiguste lõppemist, on see, et kannatanu on vahepeal algatanud tootja vastu kohtuasja. Õigust lõpetava tähtaja kohaldamine on tingimusteta, (
46
) kuivõrd seda kohaldatakse süstemaatiliselt iga kannatanu suhtes, ilma et tehtaks erandeid ega hinnataks individuaalselt kantud kahju olemust ja kannatanute võimet kantud kahju hinnata.
78.
EIK analüüsis tingimusteta õigust lõpetavate tähtaegade kooskõla õigusega õiglasele kohtumenetlusele kohtuotsuses Howald Moor jt vs. Šveits. (
47
) Kõnealuses kohtuasjas esines kannatanutel kokkupuutest asbestiga tulenev latentne haigus, mis ilmnes pärast riigisiseses õiguses kehtestatud kümneaastase aegumistähtaja möödumist. Kuna asbestiga seotud haiguste puhul võib latentsusaeg olla mitukümmend aastat, leidis EIK, et kümneaastane kindel aegumistähtaeg, mis hakkas kulgema kuupäevast, mil asjaomane isik puutus kokku asbestitolmuga, oleks alati lõppenud. (
48
) Kui on teaduslikult tõendatud, et isikul ei ole võimalik teada, et tal on teatud haigus, tuleb seda asjaolu aegumistähtaja arvutamisel arvesse võtta. (
49
) Arvestades selle kohtuasja erandlikke asjaolusid, otsustas EIK, et asjaomase aegumistähtaja kohaldamine piiras kohtusse pöördumise võimalust sellisel määral, et rikutud oli hagejate õiguse olemust. (
50
)
79.
Küsimus tingimusteta õigust lõpetavate tähtaegade kooskõlast kohtusse pöördumise õigusega tõstatati seoses vaktsiini manustamisega seondatud progresseeruvat haiguse põdevate isikutega ka EIK otsuses Sanofi Pasteur vs. Prantsusmaa. (
51
) Riigisisesed (Prantsuse) kohtud leidsid sisuliselt, et kannatanu hagi aegumistähtaja alguskuupäev on kahju stabiliseerumise kuupäev. Ravimitootja väitis, et taoline aegumistähtaja alguse kindlaksmääramise meetod rikub EIÕK artikli 6 lõikes 1 tunnustatud õiguskindluse põhimõtet ja tema õigust oma omandit segamatult kasutada, mis on tagatud selle konventsiooni protokolli nr 1 artikliga 1.
80.
EIK möönab, et kohtuasjas Howald Moor jt vs. Šveits käsitletud latentse haiguse ja kohtuasjas Sanofi Pasteur vs. Prantsusmaa käsitletud progresseeruva haiguse põdejate olukord on erinev. Kuigi esimesed ei teadnud oma haigusest enne, kui nende hagi esitamise tähtaeg oli möödunud, ei olnud viimati nimetatud kannatanute kahju hüvitamise hagi haiguse diagnoosimise ajaks aegunud. (
52
) See erinevus ei olnud EIK jaoks siiski määrav, et teisiti hinnata progresseeruvat haigust põdevate isikute õigust pöörduda kohtusse.
81.
EIK leidis nimelt, et õigus pöörduda kohtusse muutub probleemseks siis, kui kahjustatud tervisega isiku kahju hüvitamise hagi aegub enne, kui isikul on tegelikult olnud võimalik oma tervisekahju hinnata. (
53
) Ta leidis, et võttes arvesse kannatanu haiguse progresseeruvat laadi ja selle stabiliseerumise puudumist, ei saanud ta „oma tervisekahju täielikult hinnata“ ja seetõttu ei saanud ta enne taolist stabiliseerumist algatada täieliku hüvitise saamiseks menetlust vaktsiini tootnud ettevõtja vastu. (
54
)
82.
Sellest EIK praktikast tuleneb, et progresseeruvat haigust põdevate kannatanute suhtes tingimusteta õigust lõpetava tähtaja kohaldamine võib riivata õigust pöörduda kohtusse, kui kannatanul ei ole võimalik esitada kahju hüvitamise hagi enne, kui tal on võimalik hinnata kogu oma tervisekahju ulatust.
83.
Sellest arutluskäigust lähtudes võib direktiivi 85/374 artiklis 11 ette nähtud õigust lõpetava tähtaja tingimusteta kohaldamine kõigi kannatanute ja eelkõige progresseeruva haiguse põdejate suhtes, kes ei saanud meditsiiniliste tõendite kohaselt teada kogu oma tervisekahju ulatust, kahjustada nende harta artikliga 47 tagatud kohtusse pöördumise õiguse olemust.
84.
Madalmaade valitsus väitis siiski, et direktiivi 85/374 artikkel 11 ei piira progresseeruva haiguse põdejate kohtusse pöördumise õiguse olemust. Seda seetõttu, et on selge, et tegemist on kahjuga, isegi kui kahju ulatus võib suureneda. Nii on progresseeruva haiguse põdejal võimalik erinevalt latentse haiguse põdejast esitada kahju hüvitamise hagi enne õigust lõpetava tähtaja möödumist.
85.
Ka Saksamaa valitsus toetab seda seisukohta ja leiab, et liikmesriikide ülesanne on lubada kahju kannatanud isikul esitada hagi enne aegumistähtaega. Ta selgitas oma kirjalikes seisukohtades ja kohtuistungil põhjalikult, et Saksa õigusnormide kohaselt võib kannatanu esitada tuvastushagi (Feststellungsklagge). (
55
) Selle tuvastushagi eesmärk on tuvastada tootja vastutus kahju hüvitamise eest, isegi kui kahju on kasvamas ja hüvitise summat ei ole veel võimalik kindlaks määrata. Lisaks katkestab see direktiivi 85/374 artiklis 11 sätestatud õigust lõpetava tähtaja kulgemise.
86.
Seega võib väita, et riigisisese menetlusõiguse ülesanne on tegeleda progresseeruvat haigust põdevate isikute olukorraga ja näha ette asjakohased mehhanismid, et vältida nende isikute hagi esitamise tähtaja aegumist. Taolise lähenemisviisi kohaselt ei rikuks õigust pöörduda kohtusse mitte direktiivi 85/374 artikkel 11, vaid riigisisene menetlusõigus, kui nende isikute olukorda ei võeta arvesse.
87.
Niisugune lähenemisviis ei ole siiski puudusteta. Esiteks on see vastuolus kõnealusest sättest tuleneva aegumistähtaja täieliku ühtlustamisega ja võib kaasa tuua progresseeruvat haigust põdevate kannatanute kohtusse pöördumise õiguse killustumise. Sellega seoses tuleb märkida, et erinevalt direktiivi 85/374 artikli 10 lõikes 2 ette nähtud aegumistähtajast, mis ei mõjuta tähtaja peatamist või katkemist reguleerivaid liikmesriikide õigusakte, ei viita selle direktiivi artiklis 11 sätestatud õigust lõpetav tähtaeg nendele õigusaktidele. Nagu nähtub Euroopa Kohtu poolt komisjonile kohtuistungil esitatud küsimusest selle viimase tähtaja tunnuste kohta, jäi komisjon seisukohale, et riigisisesed mehhanismid, mida võib progresseeruva haiguse puhul kohaldada, ei tohiks kahjustada õigust lõpetavast tähtajast tulenevat täielikku ühtlustamist.
88.
Teiseks ei võimalda lähenemisviis, mis seisneb selles, et probleem jäetakse liikmesriigi menetlusautonoomia hooleks, maandada riski, et liidu õiguses tingimusteta õigust lõpetava tähtaja kehtestamise tõttu oleksid nõuded edutud. Kui kannatanutel on kohustus esitada hagi enneaegselt, enne kui neil on võimalik oma haigust hinnata, ei pruugi neil olla kogu vajalikku teavet. (
56
) LFi esindaja väitis kohtuistungil, et ilma kogu olemasoleva teabeta saab kahju kannatanud isik ebasoodsa eksperdiarvamuse. Kahju kannatanud isiku hagi päädiks sellisel juhul mittetäieliku hüvitisega või – mis veelgi halvem – võidakse jätta rahuldamata. Selline tulemus oleks vastuolus harta artikliga 47, mis tagab selles antud õigust omavale isikule võimaluse ette valmistada ja esitada tõhus hagi. EIK praktika kohaselt peab õigus pöörduda kohtusse olema „praktiline ja tõhus“, mitte „teoreetiline või illusoorne“. (
57
)
89.
Neil põhjusil leian, et direktiivi 85/374 artiklis 11 sätestatud õigust lõpetava tähtaja tingimusteta kohaldamine kõigi kannatanute suhtes, võtmata arvesse nende progresseeruvat haigust põdevate isikute erilist olukorda, kelle haigus ei ole enne nimetatud tähtaja möödumist stabiliseerunud, ei järgi harta artikliga 47 tagatud kohtusse pöördumise õiguse olemust.
90.
Kolmandaks, kui Euroopa Kohus ei nõustu minu analüüsiga kohtusse pöördumise õiguse olemuse kohta, tuleb kontrollida, kas direktiivi 85/374 artiklis 11 ette nähtud õigust lõpetav tähtaeg on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, kuivõrd seda kohaldatakse progresseeruvat haigust põdevatele kannatanutele.
91.
Proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et piirangud, mida liidu õigusaktid võivad hartaga tagatud õigustele ja vabadustele seada, ei läheks kaugemale sellest, mis on taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks või teiste isikute õiguste ja vabaduste kaitsmiseks sobiv ja vajalik. Juhul kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem koormavat meedet. Ka ei saa üldist huvi teenivat eesmärki taotledes jätta arvesse võtmata, et see peab olema kooskõlas põhiõigustega, mida meede puudutab, ning selleks tuleb saavutada tasakaal ühelt poolt üldist huvi teeniva eesmärgi ja teiselt poolt asjasse puutuvate õiguste vahel, tagamaks, et meetmega tekitatud ebamugavused ei oleks seatud eesmärke arvestades ülemäära suured. (
58
)
92.
Mis puudutab küsimust, kas õigust lõpetav tähtaeg vastab üldist huvi pakkuvale eesmärgile, siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on liidu õigusega kooskõlas, kui õiguskindluse huvides määratakse mõistlik hagi esitamise õigust lõpetav tähtaeg. (
59
) Artikli 11 eesmärk on konkreetselt tagada tootjale õiguskindlus selle direktiiviga kehtestatud mittesüülise vastutuse korra raames. (
60
)
93.
EIK on samuti järjepidevalt tunnistanud, et seaduses sätestatud aegumistähtaegadel, mis on üks seaduslikest piirangutest õigusele pöörduda kohtusse, on oluline eesmärk, nimelt tagada õiguskindlus ja lõplikkus, kaitsta võimalikke kostjaid viivitusega esitatud nõuete eest, millele võib olla raske vastu vaielda, ning vältida ebaõiglust, mis võib tekkida, kui kohtud peaksid tegema otsuse ammusel ajal aset leidnud sündmuste kohta, lähtudes tõenditest, mis võivad olla muutunud aja möödumise tõttu ebausaldusväärseks ja mittetäielikuks. (
61
)
94.
Lisaks on EIK rõhutanud, et õiguskindluse põhimõte on üks õigusriigi põhiaspekte. (
62
)
95.
Õiguskindlus ja korrakohane õigusemõistmine on seega liidu poolt harta artikli 52 lõike 1 kohaselt tunnustatud üldist huvi pakkuvad eesmärgid, mis õigustavad harta artikliga 47 tagatud õiguste kasutamise piiramist.
96.
Mis puudutab küsimust, kas kõnealune õigust lõpetav tähtaeg ületab selle piiri, mis on nende eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, siis tuleb märkida, et direktiivis 85/374 sätestatud mittesüülise vastutuse kord tuleneb erinevate huvide keerukast kaalumisest. (
63
) Eespool viidatud kohtupraktikast tuleneb, (
64
) et aegumisnormid tagavad õiguskindluse ja võtavad arvesse asjaolu, et mittesüüline vastutus kujutab endast tootjate jaoks suuremat koormust kui vastutus riigisisese üldise korra alusel, mis kajastub ka vajaduses sellise erilise vastutusega kaasnevad riskid kindlustada. (
65
)
97.
Võttes arvesse liidu seadusandja ulatuslikku kaalutlusruumi erinevate huvide tasakaalustamiseks, näib kümneaastane õigust lõpetav tähtaeg, mis algab puudusega toote turuleviimisest, „üldiselt“ ja „enamikul juhtudel“, nagu komisjon oma kirjalikes seisukohtades märkis, piisavalt pikk, et võimaldada kannatanutel tootja vastu hagi esitada.
98.
Ent nagu õiguskirjanduses on tabavalt öeldud, ei suuda ükski „kõigile sobiv“ õigust lõpetav tähtaeg päriselt tasakaalustada tervisekahju kannatanute ja tootjate huve. (
66
) Kuigi kokkuvõttes võib õigust lõpetav tähtaeg olla kahju kannatanud isikute jaoks piisavalt pikk, ei ole see kohandatud teatavatele erandlikele tervisekahju juhtumitele, mille puhul kahju ei teki kohe või varsti pärast kahjustavat sündmust, vaid on progresseeruv. Selle konkreetse olukorra arvestamata jätmisega jäetakse tähelepanuta asjaolu, et nende kahju kannatanud isikute õiguste lõppemine ei tulene mitte nende tegevusetusest, vaid nende ebaõnnest põdeda progresseeruvat haigust.
99.
Komisjon väitis oma kirjalikes märkustes ja kohtuistungil sisuliselt, et kahju kannatanud isikud, kes kannatavad progresseeruva haiguse all, võivad esitada õigust lõpetava tähtaja jooksul hagi, kui nad on teatavatest sümptomitest teadlikud, ja saada teatavat hüvitist (un certain dédommagement). See hüvitis on kindlasti osaline, kui puudusega toote mõju ei ole hagi esitamise ajal täielikult tuvastatav. Lisaks märkis komisjon, et kui riigisisestes õigusnormides on nii ette nähtud, võib kannatanu taotleda menetluse peatamist seni, kuni kahju on täielikult teada, et see isik saaks oma esialgset taotlust täiendada ja saada täieliku kahjuhüvitise.
100.
Põhjustel, mida ma eespool kirjeldasin (
67
), ei näi osalise kahjuhüvitise saamise võimalus olevat rahuldav kahju kannatanud isiku tõhusa hagi esitamise õiguse seisukohast. Lisaks, nagu eespool märgitud, võib riigisiseses menetlusõiguses antud võimalus taotleda menetluse peatamist seni, kuni on teada kahju täielik ulatus, isegi kui see võimalus ei ole hüpoteetiline, olenevalt riigisiseste õigusnormide täpsest laadist olla vastuolus direktiiviga 85/374 ette nähtud õigust lõpetava tähtaja täieliku ühtlustamisega.
101.
Vajadust leevendada teatavate kahjukategooriate suhtes absoluutse õigust lõpetava tähtaja kohaldamise ebaproportsionaalseid tagajärgi kinnitavad direktiiviga (EL) 2024/2853 (
68
) tehtud muudatused. Selle direktiivi artikli 17 lõikes 2 on ette nähtud erand seoses kannatanutega, kes ei ole saanud tervisekahjustuse latentsusperioodi tõttu õigust lõpetava tähtaja jooksul menetlust algatada. Nende kannatanute puhul on õigust lõpetav tähtaeg pikendatud 25 aastani. Selle direktiivi põhjendusest 57 tuleneb, et liidu seadusandja pikendas õigust lõpetavat tähtaega, „et vältida kahju hüvitamise võimaluse põhjendamatut piiramist […], kui meditsiinilistest tõenditest selgub, et isikule tekitatud kehavigastuse või tervisekahjustuse nähud ilmnevad aeglaselt“.
102.
Kuigi direktiiv 2024/2853 ei ole põhikohtuasjas kohaldatav, (
69
) näitavad õigust lõpetava tähtaja muutmise põhjused, et konkreetsete kahjukategooriate eripärade arvestamata jätmine võib mõjutada asjaomaste kannatanute õigust pöörduda kohtusse.
103.
Neil põhjustel leian, et direktiivi 85/374 artiklis 11 ette nähtud õigust lõpetava tähtaja kohaldamine mõjutab ebaproportsionaalselt taoliste progresseeruvat haigust põdevate kannatanute õigust pöörduda kohtusse, kes haiguse areneva laadi tõttu ei saa oma seisundit täielikult hinnata ega ole seetõttu saanud selle aja jooksul tootja vastu kohtusse pöörduda.
104.
Liidu seadusandja peab otsustama, millised täpsemad eeskirjad kehtestada kohandamaks õigust lõpetava tähtaja puhul konkreetselt progresseeruvat haigust põdevate kannatanute erandlikele olukordadele ja kaalumaks kõiki asjasse puutuvaid huve.
105.
Eeltoodut arvestades leian, et direktiivi 85/374 artikkel 11, mille kohaselt selle direktiiviga kannatanule antud õigused lõpevad kümneaastase tähtaja möödumisel kahjuliku toote käibele laskmise päevast, on harta artiklist 47 lähtuvalt kehtetu, kuna selle kohaldamine tooks kaasa hüvitise nõudmise õiguse aegumise neile progresseeruvat haigust põdevatele isikutele, kes meditsiiniliste tõendite kohaselt ei saa oma terviseseisundi progresseeruva laadi tõttu neile tekitatud kahju täielikult hinnata ning kellel ei ole seetõttu olnud võimalik selle aja jooksul tootja vastu kohtusse pöörduda, mistõttu jääksid need isikud ilma õigusest pöörduda kohtusse.
C.
Kolmas küsimus
106.
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 85/374 artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et progresseeruva haiguse korral hakkab kahju hüvitamise kolmeaastane aegumistähtaeg kulgema päevast, mil kogu kahju on teada, eelkõige fikseerides seisundi stabiliseerumise kuupäeva, mida määratletakse kui hetke, millest alates tervisekahju kannataja seisund enam ei muutu. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib samuti teise võimalusena, kas seda aegumistähtaega tuleb mõista nii, et see hakkab kulgema kuupäevast, mil kahju on selgelt ilmnenud ja seda saab seostada puudusega tootega, olenemata selle hilisemast arengust.
107.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) saatis põhikohtuasja eelotsusetaotluse esitanud kohtule tagasi põhjendusel, et cour d’appel de Caen (Caeni apellatsioonikohus) tunnistas LFi hagi vastuvõetamatuks, ilma et ta oleks kaalunud, kas selle isiku terviseseisund on stabiliseerunud. (
70
)
108.
Tuleb meenutada, et direktiivi 85/374 artikli 10 lõikes 1 on kolmeaastase aegumistähtaja alguskuupäevaks määratud kuupäev, mil hageja „sai teada või oleks põhjendatult pidanud teada saama andmed kahju, puuduse ja tootja kohta“. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus keskendub selle kuupäeva kindlaksmääramisele, mil progresseeruvat haigust põdevast kannatanust hageja sai kahjust teada.
109.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttega seotud nõuetest, et sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis ei viita sõnaselgelt liikmesriikide õigusele õigusnormi tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning sellise tõlgenduse andmisel tuleb arvesse võtta lisaks õigusnormi sõnastusele ka normi konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa norm on. (
71
)
110.
Direktiivi 85/374 artikli 10 lõige 1 ei viita seoses aegumistähtaja alguskuupäeva kindlamääramisega sõnaselgelt liikmesriikide õigusele. Artikli 10 lõikes 2 viidatakse riigisisestele õigusaktidele ainult seoses aegumistähtaja peatamise või katkemise reguleerimisega, mitte seoses dies a quo’ga. Lisaks on aegumistähtaja kulgema hakkamise kuupäeva sõltumatu ja ühetaoline tõlgendamine, nagu nähtub põhjendusest 10, kooskõlas selle direktiivi eesmärgiga kehtestada kahju hüvitamise hagi esitamiseks ühtne aegumistähtaeg.
111.
Mis puudutab direktiivi 85/374 artikli 10 lõike 1 sõnastust, siis see säte seob aegumistähtaja alguskuupäeva kahjust teadasaamisega (või eeldatava teadasaamisega). Ainuüksi sellest sõnastusest ei näi olevat võimalik järeldada, kas teadasaamist tuleb mõista nii, et see tekib alles kannatanu terviseseisundi stabiliseerumise kuupäeval või kuupäeval, mil kahju selgelt ilmnes, olenemata selle halvenemisest tulevikus.
112.
Mis puudutab direktiivi 85/374 artikli 10 lõike 1 konteksti, siis tuleb meenutada, et selle direktiivi artikli 4 kohaselt on kannatanu kohustatud tõendama kahju, puuduse ning põhjusliku seose puuduse ja kahju vahel. Direktiivi 85/374 artikli 9 punktist a tuleneb, et „kahju“ hõlmab surma või isikukahjuga põhjustatud kahju.
113.
Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et eelmises punktis nimetatud puudusega toote põhjustatud kahju kannatajale tuleb maksta täielikku ja asjakohast hüvitist. (
72
)
114.
Kuupäev, millest alates hakkab aegumistähtaeg direktiivi 85/374 artikli 10 lõike 1 kohaselt kulgema, peab olema kindlaks määratud nii, et kannatanul oleks võimalik tõendada, et tootja vastutuse tekkimiseks on täidetud kõik tingimused. Seega, nagu komisjon sisuliselt väitis, peab kannatanul olema piisavalt täielik teave kõigi nende tingimustega seotud asjaolude kohta, sealhulgas piisavalt täielik teave kahju kohta. Piisavalt täielik teave kahju kohta võimaldab kannatanul saada täieliku ja asjakohase hüvitise.
115.
Üldiselt võib seda, et kahju selge ilmnemise kuupäev oleks teada, pidada asjakohaseks nõudeks, et kahju kannatanud isikud saaksid hagi esitada. Nagu komisjon kohtuistungil sisuliselt märkis, on ka selliseid tervisekahju juhtumeid, mille puhul ei ole vaja oodata kahju suurenemist, kuna on piisavalt teada, milline on kahju ja – olenevalt asjaoludest – kuidas see edaspidi areneb. Kuid progresseeruva haiguse korral ei ole kannatanul võimalik seisundi stabiliseerumise puudumisel võimalik hinnata kantud kahju laadi. Stabiliseerumiskuupäev määratakse kindlaks meditsiiniliste tõendite alusel, see ei sõltu kannatanu isiklikust hinnangust. (
73
) Seega ei tohiks kannatanute puhul aegumistähtaeg hakata kulgema enne stabiliseerumiskuupäeva, mida mõistetakse kuupäevana, mil nende tervislik seisund enam ei muutu.
116.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu pakutud alternatiivne kuupäev, nimelt kahju selgelt ilmnemise kuupäev, kui seda mõista progresseeruva haiguse korral esimeste sümptomite ilmnemise kuupäevana, võib tõsiselt piirata kannatanu võimalust tõhusalt esitada kahju hüvitamise hagi. Nagu komisjon oma kirjalikes seisukohtades märkis, võib olukorras, kus kahju ei ole veel piisavalt ilmne, olla kannatanul riskantne esitada kulukat hagi, samas kui kuid või aastaid hiljem oleks tal võimalik kahju ulatust paremini tõendada. Lisaks, kui kahju kannatanud isik esitab hagi ajal, mil kahju on endiselt piiratud ja tema tervislik seisund on veel muutumises, riskib ta sellega, et saab hüvitist vaid osaliselt (
74
).
117.
Mis puudutab direktiivi 85/374 artikliga 10 hõlmatud õigusnormide eesmärki, siis tuleneb selle direktiivi põhjendusest 9, et tarbijate kaitsmine nõuab niihästi surma kui ka tervisekahjustuse hüvitamist. Kahju kannatanud isikul peab olema võimalik tõhusalt kasutada oma õigust nõuda tekitatud kahju eest täielikku ja asjakohast hüvitist.
118.
Saksamaa valitsus väitis, et kolmeaastane aegumistähtaeg peab algama kuupäeval, mil kahju ilmneb ja kannatanu, sealhulgas progresseeruva kahju käes kannatav isik, saab teada kahju avaldumisest. Nagu eespool juba märgitud, on progresseeruva kahju olukorda Saksa õiguses lahendatud tuvastushagi esitamise võimaluse kaudu (
75
). Saksamaa valitsus selgitas, et selline nõue on võimalik taolise hilisema kahju korral, mida võib „tüüpiliselt“ oodata. Samas ettearvamatu, „ebatüüpilise“ kahju korral hakkab uus aegumistähtaeg kulgema alates hetkest, mil hageja sai sellest kahjust teada.
119.
Komisjon väitis oma kirjalikes seisukohtades, et ei saa välistada, et teatavates riigisisestes õigussüsteemides on kannatanutel võimalik taotleda menetluse peatamist seniks, kuni kahju on piisavalt teada. Komisjon tunnistas siiski, et sellist võimalust ei ole kõigis liikmesriikides.
120.
Erinevad lähenemisviisid, mis võivad esineda liikmesriikide seadustes, näitavad ilmekalt, et olenevalt riigisisesest menetlusõigusest võib kannatanute võimalus nõuda kahju hüvitamist olla kaitstud erineval tasemel, samas kui aegumistähtaeg on mõeldud olema ühetaoline. Lisaks võib see, kui kahju kannatanud isikult nõutaks vastavalt kahjustavast sündmusest tuleneva kahju lisandumisele sellel põhineva hüvitise summa suurendamist järk-järgult, olla kulukas ja aeganõudev ning seetõttu kahjustada hüvitise saamise õiguse täielikku toimet. (
76
)
121.
Selleks et tagada aegumistähtaja kulgema hakkamise kuupäeva ühetaoline tõlgendamine ja progresseeruvat haigust põdeva kannatanu õigus nõuda hüvitist, ei saa selle tähtaja kulgemine alata enne kantud kahju stabiliseerumist. Stabiliseerumise kuupäev määratakse kindlaks meditsiiniliste tõendite põhjal.
122.
Direktiivi 85/374 artikli 10 lõike 1 taolise tõlgenduse kohaselt tuleb asuda seisukohale, et süveneva haiguse korral hakkab kolmeaastane aegumistähtaeg kulgema alles kahju stabiliseerumise kuupäeval, isegi kui kahju ilmnes varasemal kuupäeval.
123.
Seda direktiivi 85/374 artikli 10 tõlgendust tuleb lugeda koos minu tõlgendusega käesolevas ettepanekus käsitletud teise küsimusega. Selleks et säilitada artikli 10 kasulik mõju progresseeruvat haigust põdevatele isikutele, tuleb artiklis 11 ette nähtud õigust lõpetav tähtaeg kindlaks määrata nii, et võetakse arvesse progresseeruva haiguse põdejate erilist olukorda ja nende õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mis tuleneb harta artiklist 47.
124.
Eeltoodut arvestades leian, et direktiivi 85/374 artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et progresseeruva haiguse korral hakkab selles sättes ette nähtud kolmeaastane aegumistähtaeg kulgema kahju stabiliseerumise kuupäevast, mis on määratletud kui hetk, millest alates meditsiiniliste tõendite kohaselt kannatanu seisund enam ei muutu.
V. Ettepanek
125.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata cour d’appel de Roueni (Roueni apellatsioonikohus, Prantsusmaa) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta artiklit 13 tuleb lähtuvalt Euroopa Kohtu 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsusest González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255)
tõlgendada nii, et puudusega toote põhjustatud kahju kannatanud isik võib nõuda tootjalt kahju hüvitamist riigisisese üldise süülise vastutuse korra alusel, kui selline kord ei põhine üksnes toote puudusel. Süü võib seisneda eelkõige toote ringlusse jätmises vaatamata sellele, et tootja on teadlik selle puudusest, või toote ohtude suhtes hoolsuskohustuse järgimata jätmises vaatamata sellele, et tootjat on nendest ohtudest teavitatud.
2.
Direktiivi 85/374 artikkel 11, mille kohaselt selle direktiiviga kannatanule antud õigused lõpevad kümneaastase tähtaja möödumisel kahjuliku toote käibele laskmise päevast,
on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 47 lähtuvalt kehtetu, kuna selle kohaldamine tooks kaasa hüvitise nõudmise õiguse aegumise neile progresseeruvat haigust põdevatele isikutele, kes meditsiiniliste tõendite kohaselt ei saa oma terviseseisundi progresseeruva laadi tõttu neile tekitatud kahju täielikult hinnata ning kellel ei ole seetõttu olnud võimalik selle aja jooksul tootja vastu kohtusse pöörduda, mistõttu jääksid need isikud ilma õigusest pöörduda kohtusse.
3.
Direktiivi 85/374 artikli 10 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et progresseeruva haiguse korral hakkab selles sättes ette nähtud kolmeaastane aegumistähtaeg kulgema kahju stabiliseerumise kuupäevast, mis on määratletud kui hetk, millest alates meditsiiniliste tõendite kohaselt kannatanu seisund enam ei muutu.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiiv liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT 1985, L 210, lk 29; ELT eriväljaanne 15/01, lk 257), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. mai 1999. aasta direktiiviga 1999/34/EÜ (EÜT 1999, L 141, lk 20; ELT eriväljaanne 15/04, lk 147) (edaspidi „direktiiv 85/374“).
(
3
)	Enne, kui võeti vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2024. aasta direktiiv (EL) 2024/2853, mis käsitleb vastutust puudusega toodete eest ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/374/EMÜ (ELT L, 2024/2853).
(
4
)	White, F., „Directive 85/374/EEC concerning liability for defective products: In the name of the harmonisation, the internal market and consumer protection“, teoses Giliker, P. (toim), Study Handbook on EU tort law, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2017.
(
5
)	Cousy, H., „Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive – Survival of national product liability regimes“, teoses Terryn, E., Straetmans G., ja Colaert, V. (toim), Landmark Cases of EU Consumer Law, In Honour of Jules Stuyck, Intersentia, Cambridge, Antwerpen, Portland, 2013, lk 291–306, lk 296.
(
6
)	21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, punkt 20).
(
7
)	Binon, J.‑M., „La responsabilité du fait des produits défectueux: Les vices cachés de l’harmonisation européenne“, teoses Van Schoubroeck, C., Devroe, W., Geens, K. ja Stuyck, J. (toim), Over Grenzen, Liber Amicorum Herman Cousy, Intersentia, Antwerpen, Cambridge, 2011, lk 591–603.
(
8
)	15. novembri 2023. aasta kohtuotsused nr 22–21.174, 22–21.178, 22–21.179 ja 22–21.180. Need kohtuotsused tehti ravimi Médiator kannatanute esitatud apellatsioonkaebuste raames.
(
9
)	Küsimus, kas väidetav süü on konkreetse juhtumi asjaoludel tegelikult tuvastatav, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevuses.
(
10
)	Vt selle kohta 10. juuni 2021. aasta kohtuotsus KRONE – Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, punkt 31). Mõiste „tootja“ on määratletud direktiivi 85/374 artiklis 3.
(
11
)	Taschner, H. C., „Product liability: Basic problems in a comparative law perspective“, teoses Fairgrieve, D. (toim), Product Liability in Comparative Perspective, Cambridge University Press, Cambridge, 2005, lk 155–166, lk 161 (kohtujuristi kursiiv).
(
12
)	10. juuni 2021. aasta kohtuotsus KRONE – Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, punkt 33).
(
13
)	Vt selle kohta 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Boston Scientific Medizintechnik (C‑503/13 ja C‑504/13, EU:C:2015:148, punkt 39).
(
14
)	29. mai 1997. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑300/95, EU:C:1997:255, punkt 27).
(
15
)	Vt selle kohta Van Dam, C. C., „Dutch case law on the EU Product Liability Directive“, Fairgrieve, D. (toim), lk 126–137, lk 128.
(
16
)	25. aprilli 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑52/00, EU:C:2002:252, punkt 24) ja 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, punkt 20).
(
17
)	21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, punkt 21).
(
18
)	Kohtuotsus González Sánchez, punkt 30.
(
19
)	Kohtuotsus González Sánchez, punkt 31.
(
20
)	Vt selle kohta kohtujurist Tesauro ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑300/95, EU:C:1997:35, punkt 16).
(
21
)	25. aprilli 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
22
)	Prantsuse keeles obligation de suivi.
(
23
)	25. aprilli 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑52/00, EU:C:2002:252, punkt 47).
(
24
)	25. aprilli 2002. aasta kohtuotsus (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
25
)	2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 37).
(
26
)	Vt selle kohta 2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punktid 38 ja 43).
(
27
)	Ibid., punkt 39.
(
28
)	Ibid., punkt 40.
(
29
)	Ibid., punkt 41.
(
30
)	Ibid, punkt 42.
(
31
)	Vt selle kohta 2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 46).
(
32
)	10. mai 2001. aasta kohtuotsus Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, punkt 27).
(
33
)	10. septembri 2024. aasta kohtuotsus KS jt vs. nõukogu jt (C‑29/22 P ja C‑44/22 P, EU:C:2024:725, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
34
)	Vt selle kohta 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus État luxembourgeois (õigus esitada kaebus maksualase teabe taotluse peale) (C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, punktid 55 ja 56) ning 17. novembri 2022. aasta kohtuotsus Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:895, punkt 32).
(
35
)	Riigisisestes tarbijaõigusnormides ette nähtud aegumistähtaegade analüüsi kohta vt 10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkt 30) ja 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus D.B.P. jt (välisvaluutas nomineeritud hüpoteeklaenud) (C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, punkt 99).
(
36
)	14. juuli 2022. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu (Euroopa Tööjõuameti asukoht) (C‑743/19, EU:C:2022:569, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
37
)	Vt selle kohta 24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, punkt 50) ja 8. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Orde van Vlaamse Balies jt (C‑694/20, EU:C:2022:963, punkt 60).
(
38
)	Vt selle kohta 29. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, punkt 116).
(
39
)	Vt selle kohta 2. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
40
)	24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
41
)	8. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Orde van Vlaamse Balies jt (C‑694/20, EU:C:2022:963, punkt 34).
(
42
)	Vt selle kohta 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus État luxembourgeois (õigus esitada kaebus maksuteabe taotluse peale) (C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, punkt 66).
(
43
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 33 jj.
(
44
)	Vt minu analüüs esimese eelotsuse küsimuse kohta.
(
45
)	Fairgrieve, D., jt, „Product Liability Directive“, teoses Machnikowski, P. (toim), European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies, Intersentia, Cambridge, 2016, lk 90.
(
46
)	Vt Havu, K., ja Havu, T., „The „long-stop“ extinguishment rule in EU product liability“, Journal of European Consumer and Market Law, 13. kd, 4. tr, 2024, lk 162–170, lk 163.
(
47
)	EIK, 11. märts 2014, CE:ECHR:2014:0311JUD005206710. Vt ka EIK 13. veebruari 2024. aasta otsus Jann-Zwicker ja Jann vs. Šveits, CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
(
48
)	Kohtuotsus Howard Moor jt vs. Šveits, § 74.
(
49
)	Ibid., § 78.
(
50
)	Ibid., § 79.
(
51
)	EIK 13. veebruari 2020. aasta otsus Sanofi Pasteur vs. Prantsusmaa, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716.
(
52
)	Ibid., § 55.
(
53
)	Ibid., § 55.
(
54
)	Ibid.
(
55
)	Sätestatud Saksa tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Zivilprozessordnung) §-s 256.
(
56
)	Vt Havu, K. ja Havu, T., 46. joonealune märkus, op. cit., lk 162, mille kohaselt „võib tingimusteta õigust lõpetava sätte olemasolu soovimatuks tagajärjeks olla see, et hagejad peavad pöörduma kohtusse enne, kui nad on saanud kogu vajaliku teabe, mis võib põhjustada ebatõhusust ja kahjustada kohtuasja tulemuste prognoositavust“.
(
57
)	Vt EIK 13. mai 2024. aasta otsus Jann-Zwicker ja Jann vs. Šveits, punkt 65 koos täiendavate viidetega.
(
58
)	Vt selle kohta 8. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Orde van Vlaamse Balies jt (C‑694/20, EU:C:2022:963, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
59
)	Vt selle kohta 22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Profi Credit Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
60
)	Vt selle kohta 2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 46).
(
61
)	EIK 13. veebruari 2020. aasta otsus Sanofi Pasteur vs. Prantsusmaa, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, punkt 50.
(
62
)	Ibid., § 52 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
63
)	Vt selle kohta 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑52/00, EU:C:2002:252, punkt 29).
(
64
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 48–50.
(
65
)	2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 42).
(
66
)	Havu, K. ja Havu, T., 46. joonealune märkus, op. cit., lk 167. Vt ka Howells, G.G., „Product liability – A history of harmonisation“, teoses Fairgrieve, D. (toim), Product Liability in Comparative Perspective, 11. joonealune märkus, op. cit., lk 202–217, lk 210, kes märgib, et kümneaastast aegumistähtaega „võib […] pidada ebaõigluse võimalikuks allikaks“.
(
67
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 88.
(
68
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2024. aasta direktiiv, mis käsitleb vastutust puudusega toodete eest ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/374/EMÜ (ELT L, 2024/2853).
(
69
)	Direktiivi 2024/2853 artikli 21 esimeses lauses on sätestatud: „Direktiiv [85/374] tunnistatakse kehtetuks alates 9. detsembrist 2026. Seda kohaldatakse jätkuvalt toodete suhtes, mis on turule lastud või kasutusele võetud enne nimetatud kuupäeva.“ Sellest sättest tuleneb, et direktiivi 2024/2853 ei kohaldata põhikohtuasjas vaktsiini suhtes, mida manustati rohkem kui kakskümmend aastat tagasi.
(
70
)	Cour de cassation, Première Chambre Civile’i (kassatsioonikohtu esimene tsiviilkolleegium) 5. juuli 2023. aasta kohtuotsus nr 22-18.914. See kohtuotsus kajastab Cour de cassationi (kassatsioonikohus) väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt loetakse kahju stabiliseerumise kuupäevaks kuupäev, mil kannatanu kahjust teada sai või oleks pidanud teada saama. Vt näiteks Cour de cassation, Première Chambre Civile’i (kassatsioonikohtu esimene tsiviilkolleegium) 15. juuni 2016. aasta kohtuotsus nr 15-20.022.
(
71
)	8. aprilli 2025. aasta kohtuotsus Euroopa Prokuratuur (menetlustoimingute kohtulik kontroll) (C‑292/23, EU:C:2025:255 punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
72
)	10. mai 2001. aasta kohtuotsus Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, punkt 27).
(
73
)	Jourdain, P., „Le point de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif“Revue trimestrielle de droit civil, 2023, lk 908, viidates Cour de cassation, Première Chambre Civile’i (kassatsioonikohtu esimene tsiviilkolleegium) 17. jaanuari 2018. aasta kohtuotsusele nr 14-13.351.
(
74
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 88.
(
75
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 85.
(
76
)	Vt analoogia alusel 18. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Heureka Group (internetipõhised hinnavõrdlused) (C‑605/21, EU:C:2024:324, punkt 60).