62004CC0371_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Komisjon on käesolevas asjas hagiavalduse esitanud vastusena mitmetele komisjonile esitatud kaebustele selle kohta, et Itaalia ei ole väidetavalt tunnustanud Itaalia avalike teenistujate teise liikmesriigi vastavas avalikus teenistuses omandatud varasemat töökogemust. Kohtueelses menetluses peetud kirjavahetuses ja Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes keskendub Itaalia ainult ühele kõnealustest kaebustest (mis puudutab algkooli õpetajat). Samas on selge, et komisjoni poolt käesolevas asjas tõstatatud küsimus on laiem.
2. Komisjon taotleb eelotsust selle kohta, et Itaalia on rikkunud EÜ artiklist 39 ning nõukogu määruse nr 1612/68, millega rakendatakse EÜ artiklit 39 (edaspidi „määrus”),(2) artikli 7 lõikest 1 tulenevaid kohustusi. Komisjon leiab samuti, et Itaalia on rikkunud EÜ artiklit 10, kuna ei vastanud või vastas hilinemisega ja ebapiisavalt komisjoni märgukirjale ja EÜ artikli 226 alusel esitatud põhjendatud arvamusele ning komisjoni varasematele kirjadele, milles viimane palus teavet teise liikmesriigi avalikus sektoris omandatud töökogemuse tunnustamist reguleerivate Itaalia õigusnormide kohta.
Asjassepuutuv ühenduse õigus
3. EÜ artikkel 10 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada nende kohustuste täitmine, mis tulenevad käesolevast lepingust või ühenduse institutsioonide võetud meetmetest. Nad aitavad kaasa ühenduse eesmärkide saavutamisele.
Liikmesriigid hoiduvad kõigist meetmetest, mis võiksid kahjustada käesoleva lepingu eesmärkide saavutamist.”
4. EÜ artikkel 39 tagab töötajatele liikumisvabaduse ühenduse piires.
5. Määruse artikli 7 lõige 1 sätestab:
„Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.”
Kohtueelne menetlus
6. Komisjon selgitab, et on saanud mitmeid kaebusi selle kohta, et Itaalia keeldub arvesse võtmast teises liikmesriigis omandatud töökogemust ja tööstaaži. Kõnealune keeldumine avaldas negatiivset mõju kaebuse esitaja palgale, palgaastmele ja/või karjääriarengule.
7. Üks kõnealustest kaebuse esitajatest oli Itaalia riikliku algkooli õpetaja, kes enne avaliku teenistuse konkursi läbimist Itaalias töötas Comitato d’assistenza scolastica italiana’ga (edaspidi „COASCIT”) sõlmitud lepingu alusel õpetajana Prantsuse riiklikus haridussüsteemis. COASCIT on Itaalia konsulaadi egiidi all tegutsev organisatsioon. Selle ülesanne on pakkuda kultuuri- ja haridusalast abi Itaalia töötajatele välismaal. Oma 18. detsembri 2001. aasta kirjas palus komisjon Itaalial selgitada enda seisukohta kõnealuse juhtumi suhtes ja anda teavet asjassepuutuvate siseriiklike õigusnormide kohta. Itaalia ei vastanud mainitud kirjale, vaatamata komisjoni 25. märtsi 2002. aasta meeldetuletusele.
8. 12. augustil 2002 saatis komisjon Itaaliale kirja, kus viitas uuesti eeltoodud kaebusele ja mainis veel kahte kaebust. Komisjon leidis, et Itaalia seisukoht on vastuolus EÜ artikliga 39 ja määruse artikli 7 lõikega 1. Komisjon kordas oma taotlust saada teavet asjassepuutuvate õigusnormide kohta. Kuid ka sellele kirjale ei vastatud.
9. Seejärel otsustas komisjon algatada EÜ artikli 226 esimese lõigu alusel kohtueelse menetluse. Komisjon esitas 19. detsembri 2002. aasta märgukirjas uuesti oma selgitused, miks tema arvamuse kohaselt oli Itaalia rikkunud EÜ artikli 39 ja määruse artikli 7 lõike 1 sätteid ning palus Itaalial esitada omapoolsed märkused. Itaalia ei vastanud ka seekord.
10. 15. mail 2003 saatis komisjon Itaaliale põhjendatud arvamuse, milles teatas, et on saanud mitmeid kaebusi, mainis konkreetset COASCIT‑iga sõlmitud lepingu alusel töötanud õpetaja juhtumit ning viitas Euroopa Kohtu praktikale.(3) Komisjon leidis, et Itaalia on rikkunud EÜ artiklit 39 ja määruse artikli 7 lõiget 1. Komisjon lisas, et kuna Itaalia ei vastanud tema varasematele taotlustele ja kohtueelses menetluses esitatud märgukirjale, tegi see komisjon ülesannete täitmise EÜ artiklit 10 rikkudes raskemaks. Komisjon kutsus Itaaliat üles võtma arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
11. 13. oktoobril 2003 taotles Itaalia põhjendatud arvamusele vastamiseks ühekuulist pikendust. Viimaks vastas ta 3. veebruari 2004. aasta kirjaga, millele oli lisatud välisministeeriumi 3. detsembri 2003. aasta teatis. Kõnealuse (viierealise) teatise pealkirjas oli märgitud, et teatis puudutab COASCIT‑i õiguslikku vormi. Tegelikkuses oli kõnealune teatis pealdiseks välisministeeriumi 20. novembri 2003. aasta teatisele, milles oli samuti märgitud, et see puudutab COASCIT‑i õiguslikku vormi. Viimati mainitud teatisele oli lisatud 44 lehekülge järjestamata lisasid. Mainitud lisade hulgas oli (i) viis teleksit aastatest 1982, 1986, 1991 ja 2003 ja (ii) 11 erinevat õigusakti, Consiglio di Stato kohtuotsuste ja arvamuste kokkuvõtted ning haldusringkirjad. Kõik kõnealused lisad näivad ühel või teisel viisil puudutavat COASCIT‑it ja sellega sarnaseid organisatsioone, kuid lisade asjassepuutuvust ei ole selgitatud 3. veebruari 2004. aasta kirjas ega 20. novembri 2003. aasta teatises.
12. Itaalia 3. veebruari 2004. aasta vastus komisjoni ei rahuldanud, mille tulemusena ta esitas käesoleva hagi.
EÜ artikkel 39 ja määruse artikli 7 lõige 1
Hagi ulatus
13. Komisjon väidab hagiavalduses, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt(4) peavad liikmesriigid töötasu määramisel arvesse võtma teise liikmesriigi avalikus teenistuses omandatud töökogemust ja tööstaaži. Seetõttu nõuab EÜ artiklist 39 ja määruse artikli 7 lõikest 1 tulenev ühenduse töötajate võrdse kohtlemise põhimõte, et Itaalia ametiasutused võtaksid töötingimuste – nagu palk, palgaaste ja karjääriareng – määramisel arvesse töötaja poolt teises liikmesriigis täidetud töötamisperioode võrreldaval tegevusalal võrdselt Itaalia avalikus teenistuses omandatud töökogemusega.
14. Oma vastuses komisjoni põhjendatud arvamusele ja Euroopa Kohtule esitatud kostja vastuses keskendub Itaalia peaaegu eranditult COASCIT‑i õiguslikule staatusele. Selleks viitab ta arvukatele õigusaktide sätetele, kohtuotsustele jne.(5) Komisjoni põhjendatud arvamusele vastuseks saadetud kirja arvukates lisades leidus kõnealustest viidatud materjalidest vaid üks. Kostja vastusele ei ole lisatud neist ühtegi. Sisuliselt väidab Itaalia, et kuna COASCIT‑i asjas kaebuse esitanud isik oli COASCIT‑iga sõlmitud lepingu alusel töötanud asjaomases Prantsuse riigikoolis enne Prantsuse riiklikus haridussüsteemis õpetamiseks vajaliku kvalifikatsiooni omandamiseks sooritatava avaliku konkursi läbimist, ei vasta tema kogemus Itaalia riigikoolis omandatavale kogemusele, mida oleks olnud võimatu omandada ilma avalikku konkurssi läbimata. Seetõttu ei kohusta diskrimineerimiskeelu põhimõte Itaaliat töötingimuste – nagu palk, palgaaste ja karjääriareng – määramisel vaidlusalust töökogemust arvesse võtma pärast Itaalia riiklikus haridussüsteemis õpetamiseks vajaliku kvalifikatsiooni omandamiseks sooritatava avaliku konkursi läbimist.
15. Oma vastuses märkis komisjon, et Itaalia on järjepidevalt viidanud ainult COASCIT‑it puudutavale üksikjuhtumile. Pärast mõnede kõnealust juhtumit käsitlevate väidete esitamist rõhutas komisjon viimase asjaoluna tema poolt esitatud hagi üldisemat iseloomu.
16. Kõnealusele meeldetuletusele vastuseks esitas Itaalia vasturepliigis hulgaliselt täiendavaid viiteid erinevatele õigusaktidele.(6) Taas ei olnud mainitud viidetele lisatud õigusaktide tekste ega seletuskirju.
17. Järgmisena esitas Itaalia Euroopa Kohtule üle 100 erineva dokumendi, sealhulgas mõned, kuid mitte kõik eespool mainitud dokumentidest ning kaks kohtuotsust(7) ja dekreetseadust(8), mida ta ei olnud kummaski menetlusdokumendis maininud. Kõnealuste materjalide asjassepuutuvuse kohta puudub selgitus.
18. Komisjoni hagi üldisema iseloomu kohta väidab Itaalia, et selle siseriiklikus õiguses puuduvad töökogemuse tunnustamist reguleerivad üldised õigusaktid ning on olemas vaid konkreetsed avalikku teenistust puudutavad õigusnormid. Itaalia viitab haridussektorile, mainides õigusakte, mis käsitlevad Itaalia kodanikke ja ühenduse kodanikke võrdsetel alustel – mõlemate puhul võetakse varasemat töökogemust arvesse ainult juhul, kui see on omandatud avalikus sektoris.
19. Kohtuistungil kinnitas komisjon, et tema poolt esitatud hagi ulatus on üldine ning viitas talle sel hetkel teada olevale kuuele juhtumile.(9) Kõik kõnealused juhtumid puudutasid isikuid, kes olid enne Itaalia avalikus sektoris tööle asumist töötanud muu liikmesriigi kui Itaalia avalikus teenistuses. Kõik mainitud isikud olid esitanud kaebuse selle kohta, et Itaalia ametivõimud keeldusid palga, palgaastme ja karjääriarengu määramisel arvesse võtmast kõnealust varasemat töökogemust. Ainult ühel mainitud juhtudest oli kaebuse esitaja varasemale töökohale asunud COASCIT‑i või sellega sarnase asutuse kaudu.
20. Eeltoodud kontekstist lähtudes ei tundu COASCIT‑i ja sellega sarnaste asutuste õigusliku vormi üksikasjalik käsitlus mõttekana. On teada, et COASCIT‑i puudutaval juhul oli asjaomane isik töötanud Prantsuse riigikoolis. Järgnevas arutluskäigus näitan, et minu arvates on käesolevas asjas määrava tähtsusega just kõnealune fakt, mitte aga konkreetsed töösuhte sõlmimiseni viinud asjaolud.
Põhiküsimus
21. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi puhul esitab liikmesriik tavaliselt Euroopa Kohtule selged andmed asjaomaste siseriiklike õigusnormide kohta. Käesolevas asjas puudusid täielikult selged andmed olukorra kohta Itaalias ka pärast kohtuistungit.
22. Teise liikmesriigi avalikus sektoris COASCIT‑iga sarnase asutusega sõlmitud lepingu alusel varasema töökogemuse omandanud isikute kohta väidab Itaalia, et ei ole kohustatud kõnealust kogemust arvesse võtma. Õiguslikku seisukohta ei ole täielikult selgitatud varasema töökogemuse otse teise liikmesriigi avalikus sektoris töötamisega omandanud isikute suhtes, kes võeti tööle selle riigi avalikku sektorisse töölevõtmise reeglite kohaselt. Ühelt poolt väitis Itaalia istungil, et 2004. aastal vastuvõetud seaduse(10) kohaselt ei koheldaks kõnealuseid isikuid enam erinevalt (mis iseenesest kinnitab asjaolu, et neid varem koheldi erinevalt). Teiselt poolt ei ole antud küsimuses julgustav Itaalia varasem (samuti istungil esitatud) väide, et ta „ei välista esmapilgul võimalust [Prantsusmaal omandatud] töökogemust arvesse võtta”.
23. Ilmselgelt ei rahulda Euroopa Kohut käesolevas menetlusetapis nii vähese teabe omamine. Sellegipoolest on minu arvates võimalik käesoleva menetluse kohta järeldusi teha. Leian, et Itaalia põhiseisukoht on ilmselt järgmine: ei ole diskrimineeriv, kui liikmesriik A nõuab liikmesriigi B avalikus sektoris omandatud varasema töökogemuse tunnustamise tingimusena, et asjaomane isik on mainitud töökogemuse omandanud pärast
liikmesriigis B avaliku konkursi läbimist, eelkõige juhul, kui liikmesriik A (nagu ilmselt Itaalia) ei tunnusta tema enda avalikus sektoris omandatud kogemust enne asjaomase isiku poolt avalikus sektoris töötamiseks vajaliku kvalifikatsiooni omandamiseks sooritatava avaliku konkursi läbimist.
24. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et EÜ artikkel 39 (ning järelikult määruse artikli 7 lõige 1) keelavad mitte ainult otsese diskrimineerimise kodakondsuse alusel, vaid ka igasuguse varjatud diskrimineerimise, millel on muid eristavaid kriteeriume kohaldades tegelikult sama tagajärg. Siseriiklik õigusnorm kujutab endast kaudset diskrimineerimist, kui see võib oma olemuselt mõjutada pigem võõrtöötajaid kui selle riigi kodanikest töötajaid (ning kui seetõttu tekib oht, et esimesena mainituid koheldakse halvemini) ja kui see ei ole asjaomaste töötajate kodakondsusest sõltumatutel objektiivsetel ja siseriiklikus õiguses õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalsetel kaalutlustel õigustatud.(11)
25. Ühe liikmesriigi poolne keeldumine tunnustada teise liikmesriigi avalikus sektoris töötamist võib ilmselgelt enam mõjutada võõrtöötajaid kui selle riigi kodanikest töötajaid. Seega jääb üle küsimus, kas kõnealune keeldumine on õigustatud.
26. Kuigi Itaalia ei esita alljärgnevat väidet õigustusena (kuna ta ei tunnista, isegi mitte teise võimalusena, et on oma kohustusi rikkunud), peab ta siiski eriti oluliseks tingimust, et teise liikmesriigi avalikus sektoris omandatud varasemat töökogemust tunnustataks ainult juhul, kui asjaomane isik asus tööle pärast avaliku konkursi läbimist. Seetõttu keeldub Itaalia arvesse võtmast COASCIT‑iga sõlmitud lepingu alusel töötades omandatud kogemust, väites kohtuistungil, et kõnealust töökogemust ei saa
samastada riigikoolis õpetamisega, kuna töölevõtmise tingimused võivad kõnealusel juhul olla leebemad. Esitatud väide oli üldine ning sellele ei järgnenud selgitusi, miks
kõnealune väide on piisavalt oluline või seda peaks loetama piisavalt oluliseks, et see vastaks minu poolt eespool esitatud kriteeriumidele või miks eespool toodud viisil omandatud töökogemuse täielik tunnustamata jätmine oli sellegipoolest proportsionaalne lahendus.
27. Ma ei leia, et nimetatud tegur on vastuvõetav õigustus diskrimineerimisele.
28. Üldise märkusena tuleb tõdeda, et mitte kõik liikmesriigid ei täida avalikus sektoris ametikohti avaliku konkursi kaudu. Diskrimineerimist saab kõnealuses valdkonnas vältida ainult juhul, kui nõuetekohaselt võetakse arvesse teise liikmesriigi avalikus sektoris täidetud töötamisperioode, kui isik oli tööle võetud kõnealuses riigis kehtivate nõuete (millised nad siis ka ei oleks) kohaselt.
29. T äpsemalt öeldes, isegi juhul (nagu ilmselt COASCIT‑i juhtumis), kui isik võeti teise liikmesriigi avalikus sektoris tööle muudel alustel kui tavaliselt kohaldatavate nõuete kohaselt (näiteks asutusevälise organiga sõlmitud lepingu alusel, mitte avalikku konkurssi läbides), tähendab täielik keeldumine kõnealust töökogemust arvesse võtta ainult seda, et Itaalia seisukohalt ei ole teise liikmesriigi avalikus sektoris enne Itaalia avalikus sektoris tööleasumiseks vajaliku avaliku konkursi läbimist omandatud töökogemusel järgmise võimaliku töökoha suhtes mingit tähtsust. Ma ei leia, et selline lähenemine saab olla piisav õigustus diskrimineerivale kohtlemisele.
30. Varasematel juhtudel ei ole liikmesriikidel õnnestunud tugineda sarnastele enda ja teise liikmesriigi „kultuurilistele” erinevustele.
31. Kohtuasjas Österreichischer Gewerkschaftsbund(12) käsitles Euroopa Kohus küsimust, kas teise liikmesriigi avalikus teenistuses täidetud varasemate töötamisperioodide erinevat käsitlemist saab õigustada ülekaalukate avalike huvidega. Austria oli väitnud, et liikmesriikide avalikud teenistused ei ole sellisel määral üksteisega seotud nagu Austria kohalike omavalitsusüksuste asutused ning et neil on väga erinevad tunnusjooned. Euroopa Kohus asus järgmisele seisukohale:
„[…] erinevused Austria ja teiste liikmesriikide avalike teenistuste vahel ei saa olla õigustuseks varasema teenistusperioodi arvestamise tingimuste erisustele. Eelkõige ei saa kõnealuste erisustega seletada, miks muus liikmesriigis kui Austria täidetud tööperioodidele omistatakse isiku Austriasse tööleasumisel erilist tähtsust, kusjuures seda tingimust ei kohaldata Austrias täidetud töötamisperioodide suhtes.”(13)
32. Samuti leidis Euroopa Kohus kohtuasjas komisjon vs . Kreeka,(14) et asjaolu, et liikmesriigil on keeruline hinnata, kas ametikoht, millel isik töötas teises liikmesriigis, on võrreldav ametikohaga siseriiklikus avalikus teenistuses, mida võeti arvesse asjaomase isiku palgaastme ja staažilisa määramisel, ei õigusta ühelgi juhul liikmesriigi keeldumist seda teha. Antud võrdluse tegemine oli kõnealuse liikmesriigi kohustus.(15)
33. Kohtuasjas komisjon vs . Itaalia(16) väitis komisjon, et Itaalia avalikku teenistusse, kõnealusel juhul Itaalia riigikooli töölevõtmise tingimused on diskrimineerivad. Mis puudutab töölevõtmist sobivate kandidaatide alalise nimekirja alusel, ei eitanud Itaalia valitsus erinevat kohtlemist vastavalt sellele, kas õpetajana on töötatud Itaalias või mõnes teises liikmesriigis. Itaalia seisukohast on selline eristamine siiski õigustatud osas, milles välismaal õpetamine on tekstide, programmide ja sisu poolest erinev Itaalias ettenähtust ning ei oleks seetõttu Itaalia seaduse nõuete kohaselt „spetsiifiline”, mis annaks õiguse saada töölevõtmisel lisapunkte.(17)
34. Euroopa Kohus sedastas, et „teistes liikmesriikides omandatud õpetamiskogemuse arvessevõtmisest absoluutne keeldumine põhjusel, et nimetatud liikmesriikide õppeprogrammid on erinevad, ei ole õigustatud. Ei saa eitada, et Itaalia õigusaktide kohaselt nõutavat spetsiaalset õpetamiskogemust […] võib omandada ka teistes liikmesriikides.”(18)
35. Ma ei näe põhjust, miks sama lähenemist ei võiks kasutada käesolevas asjas Itaalia täieliku keeldumise puhul võtta arvesse teise liikmesriigi avalikus sektoris omandatud töökogemust, kui asjaomane isik ei ole läbinud kõnealuse liikmesriigi avalikus sektoris töötamiseks vajaliku kvalifikatsiooni omandamiseks sooritatavat avalikku konkurssi.
36. Eespool toodust järeldub selgelt, et liikmesriigil, kes tõendab, et teise liikmesriigi avalikus sektoris omandatud töökogemus erineb oluliselt esimeses riigis omandatud näiliselt võrdsest töökogemusest kas seetõttu, et asjaomane isik ei töötanud avalikus sektoris või ei olnud läbinud avalikku konkurssi või muul põhjusel, on õigus kõnealust töökogemust palga, palgaastme ja karjääriarengu määramisel sellevõrra vähem arvesse võtta.(19)
37. Eespool toodule vaatamata ei näi Itaalia kõnealust mõttekäiku järgivat. Lisaks ei ole esitatud ka muid põhjendusi.
38. Järelikult on komisjoni väide käesoleva hagi põhiküsimuse kohta õige.
EÜ artikkel 10
39. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kui liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses EÜ artikli 226 alusel peab komisjon esitama Euroopa Kohtule nimetatud kohustuste rikkumise tuvastamiseks vajalikud tõendid, siis on ka liikmesriikidel EÜ artiklist 10 tulenev kohustus aidata kaasa komisjoni ülesannete täitmisele. Nendeks ülesanneteks on eelkõige EÜ artikli 211 kohaselt kohustus tagada, et EÜ asutamislepingu sätteid ja institutsioonide poolt selle alusel võetud meetmeid rakendatakse. Informatsioon, mida liikmesriigid on seega kohustatud komisjonile esitama, peab olema selge ja täpne. Üheselt peab olema viidatud, millised on need õigus- ja haldusnormid, mille kaudu liikmesriik on ühenduse õigusest tulenevad erinevad kohustused täitnud. Sellekohase informatsiooni puudumisel ei ole komisjonil võimalik tuvastada, kas liikmesriik tegelikult ja täies ulatuses ühenduse õigusakte täidab. Liikmesriigi poolt informatsiooni edastamise kohustuse rikkumine kas igasuguse teabe andmata jätmisega või ebaselge või ebatäpse teabe edastamisega võib iseenesest olla alus EÜ artiklis 226 sätestatud liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluse algatamisele.(20)
40. Olen käesoleva ettepaneku eelnevates punktides kirjeldanud kõnealusele menetlusele eelnenud komisjoni ja Itaalia vahelist kirjavahetust (mis on peaaegu tervenisti ühepoolne) ja sellele järgnenud menetlust Euroopa Kohtus.(21) On raske ette kujutada asjaolusid, mille puhul oleks võimalik veel selgemalt esile tuua liikmesriigipoolset kohast koostöövalmiduse puudumist. Seetõttu leian, et EÜ artiklit 10 puudutav komisjoni väide on õige.(22)
Ettepanek
41. Eespool toodust tulenevalt leian, et Euroopa Kohus peaks tegema järgmise otsuse:
1. Kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud arvesse töökogemust ja tööstaaži, mille isik, kes asub hiljem tööle Itaalia avalikus teenistuses, on teise liikmesriigi avalikus sektoris töötades omandatud, siis on Itaalia Vabariik rikkunud EÜ artiklist 39 ning nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 7 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
2. Kuna Itaalia Vabariik ei ole kohtueelses menetluses ega EÜ artikli 226 alusel algatatud menetluses teinud komisjoniga järjekindlat koostööd, on ta rikkunud oma EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi;
3. Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15).
(3)  –	15. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑15/96: Schöning-Kougebetopoulou (EKL 1998, lk I‑47); 12. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑187/96: komisjon vs . Kreeka (EKL 1998, lk I‑1095) ja 30. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑195/98: Österreichischer Gewerkschaftsbund (EKL 2000, lk I‑10497).
(4)  –	Komisjon osutab käesoleva ettepaneku 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjadele.
(5)  –	Vabariigi Presidendi 5. jaanuari 1967. aasta dekreet nr 18; seadus nr 153/1971, 20. märtsi 1975. aasta seadus nr 70/1975, 22. mai 1980. aasta seadus nr 232/1980, 23. oktoobri 2003. aasta seadus nr 205/1985 ja seadus nr 286/2003; 30. juuli 1999. aasta dekreetseadus nr 300 ja 30. märtsi 2001. aasta dekreetseadus nr 165; Consiglio di Stato 20. veebruari 1980. aasta arvamus nr 651/78; Consiglio di Stato 22. aprilli 1980. aasta otsus nr 411 ja Corte di Cassazione 12. juuni 1990. aasta otsus nr 5716.
(6)  –	Vabariigi Presidendi 19. juuni 1970. aasta dekreet nr 370/1970, 29. detsembri 1973. aasta dekreet nr 1092/1973, 31. mai 1974. aasta dekreet nr 417/1974 ja 11. märtsi 1988. aasta dekreet nr 133/1988 ning 24. juuli 2003. aasta üleriigiline kollektiivleping.
(7)  –	Corte Costituzionale 24. veebruari 1988. aasta otsus nr 233/1988 ja 11. oktoobri 1988. aasta otsus nr 973/1988.
(8)  –	16. aprilli 1994. aasta dekreetseadus nr 297 ja 7. aprilli 2004. aasta dekreetseadus nr 97.
(9)  –	Kõnealused juhtumid puudutasid järgmisi isikuid: kaks sakslast, kes olid õpetanud Saksa riigikoolides, üks itaallane, kes oli õpetanud COASCIT‑iga sõlmitud lepingu alusel Prantsuse riigikoolis, üks kreeklane, kes oli õpetanud Kreeka riigikoolis, üks Itaalia arst, kes oli töötanud riigihaiglates Saksamaal ja Prantsusmaal, ja üks itaallane, kes oli õpetanud ülikoolis ja riigikoolis Prantsusmaal.
(10)  –	4. juuni 2004. aasta seadus nr 143/2004 või 7. aprilli 2004. aasta dekreetseadus nr 97/2004.
(11)  –	23. mai 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑237/94: O’Flynn (EKL 1996, lk  ‑2617, punktid 17, 19 ja 20).
(12)  –	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud.
(13)  – Punkt 48.
(14)  –	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud.
(15)  –	Punkt 22. Vt ka kohtujurist D. Ruiz-Jarabo ettepaneku punkt 27, milles ta viitab kohtujurist F. G. Jacobsi 15. detsembri 1993. aasta ettepanekule kohtuasjas C‑419/92: Scholz, milles otsus tehti 23. veebruaril 1994 (EKL 1994, lk I‑505, punkt 30): „Välismaal töötamise aluseks olnud eeskirjade ja Kreekas sama või sarnase töö tegemise aluseks olevate eeskirjade võrdlemisel tekkivad raskused on praktiline probleem, mis ei tohi mõjutada põhimõtte kohaldamist, mille kohaselt ühenduse kodanikke ei tohi töö saamisel kodakondsuse alusel diskrimineerida. Mis tahes kahtlused eeskirjade omavahelise vastavuse suhtes saab kõrvaldada asjaomase tööandja või vastava konsulaarameti poolt väljastatud tõendi abil.”
(16)  –	12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑278/03 (EKL 2005, lk I‑3747).
(17)  –	Vt kohtuotsuse punkt 12.
(18)  –	Punkt 18. Euroopa Kohus leidis, et Itaalia on rikkunud EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi, kuna ühenduse kodanike osalemisel kõnealustes koolides õpetamiseks korraldatavate konkursside osas ei võetud arvesse nende kodanike õpetajana töötamise kogemust või vähemalt ei võetud seda arvesse samadel tingimustel sõltuvalt sellest, kas töökogemus oli omandatud Itaalias või muudes liikmesriikides.
(19)  –	Kohtujurist F. G. Jacobs asus samale seisukohale ettepanekus eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Scholz, punkt 25.
(20)  –	16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑456/03: komisjon vs . Itaalia (EKL 2005, lk I‑5335, punktid 26 ja 27 ning seal viidatud kohtupraktika).
(21)  –	Vt punktid 6−11. Euroopa Kohus on leidnud, et kestev liikmesriigipoolne koostöö puudumine Euroopa Kohtu menetluses on EÜ artikli 10 eriti raske rikkumine. Vt. 22. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 272/86: komisjon vs . Kreeka (EKL 1988, lk 4875, punkt 31).
(22) –	Tegelikkuses ei ole komisjon taotlenud EÜ artikli 10 rikkumise tuvastamist ega esitanud oma taotluses üksikasju, mis väidetavalt viitaks kõnealusele rikkumisele. Komisjonil ei ole vaja seda teha, kuigi sellist soovi võiks eeldada: vt 12. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs . Kreeka (EKL 1990, lk I‑3125), kus Euroopa Kohus tegi eelotsuse EMÜ asutamislepingu artikli 5 (varasem numeratsioon) sätete alusel, vaatamata komisjoni hagiavalduses esinenud sarnastele lünkadele (vt kohtujurist J. Mischo ettepanek, punktid 56−58), samuti 13. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑33/90: komisjon vs . Itaalia (EKL 1991, lk I‑5987) (vt kohtujurist M. Darmoni ettepanek, punkt 26).