62024CJ0489
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
5 martie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Politica în materie de azil – Directiva 2013/32/UE – Articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) – Proceduri de acordare și de retragere a protecției internaționale – Posibilitatea de a prelungi termenul de decizie cu șase luni în cazul unui număr mare de cereri de protecție internațională depuse simultan – Decizii succesive de prelungire – Condiții și limite – Articolul 4 alineatul (1) – Obligația statelor membre de a se asigura că autoritatea decizională dispune de mijloacele corespunzătoare pentru îndeplinirea sarcinilor sale”
În cauza C‑489/24 [Safita] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos), prin decizia din 10 iulie 2024, primită de Curte la 11 iulie 2024, în procedura
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
împotriva
X,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul J. Passer (raportor), președinte de cameră, și domnii E. Regan și D. Gratsias, judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: doamna A. Lamote, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 iulie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru X, de V. M. Oliana, advocate, și de S. Rafi, expertă;
–
pentru guvernul neerlandez, de M. K. Bulterman și A. Hanje, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul maghiar, de Zs. Biró‑Tóth și M. Z. Fehér, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de A. Azema, A. Baeckelmans, F. Blanc și M. Debieuvre, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60) coroborat cu articolul 4 alineatul (1) din această directivă.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (secretarul de stat pentru justiție și securitate, Țările de Jos), pe de o parte, și X, un resortisant sirian, pe de altă parte, în legătură cu neadoptarea de către această autoritate, în termenul legal de șase luni, a unei decizii cu privire la cererea persoanei interesate de acordare a unui permis de ședere temporară cu titlu de azil.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Considerentele (3) și (18) ale Directivei 2013/32 enunță:
„(3)
Consiliul European, la întrunirea sa specială de la Tampere din 15-16 octombrie 1999, a convenit să acționeze pentru instituirea unui sistem european comun de azil, bazat pe aplicarea deplină și globală a [Convenției privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la] 28 iulie 1951 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954)], astfel cum a fost modificată prin Protocolul de la New York din 31 ianuarie 1967 («Convenția de la Geneva»), afirmând astfel principiul nereturnării, asigurându‑se că nicio persoană nu este retrimisă într‑o zonă unde există riscul de a fi persecutată.
[…]
(18)
Este atât în interesul statelor membre, cât și al solicitanților de protecție internațională să se ia o decizie cât de repede posibil cu privire la cererile de protecție internațională fără a aduce atingere unei examinări adecvate și complete.”
4
Articolul 4 din directiva menționată, intitulat „Autorități responsabile”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre desemnează pentru toate procedurile o autoritate decizională care răspunde de examinarea corespunzătoare a cererilor în conformitate cu prezenta directivă. Statele membre se asigură că autoritatea dispune de mijloacele corespunzătoare, inclusiv suficient personal competent, pentru îndeplinirea sarcinilor sale în conformitate cu prezenta directivă.”
5
Articolul 31 din aceeași directivă, intitulat „Procedura de examinare”, prevede:
„(1)   Statele membre prelucrează cererile de protecție internațională în cadrul unei proceduri de examinare în conformitate cu principiile și garanțiile fundamentale din capitolul II.
(2)   Statele membre se asigură că procedura de examinare se încheie cât mai repede posibil, fără a aduce atingere unei examinări corespunzătoare și complete.
(3)   Statele membre se asigură că procedura de examinare se încheie în termen de șase luni de la depunerea cererii.
În situațiile în care o cerere face obiectul procedurii prevăzute în Regulamentul (UE) nr. 604/2013 [al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31)], termenul de șase luni începe din momentul în care se stabilește statul membru responsabil de examinarea cererii în conformitate cu respectivul regulament, iar solicitantul este pe teritoriul respectivului stat membru și a fost preluat de autoritatea competentă.
Statele membre pot prelungi termenul de șase luni prevăzut în prezentul alineat cu o nouă perioadă care nu depășește nouă luni, în cazul în care:
[…]
(b)
un număr mare de resortisanți ai unei țări terțe sau apatrizi solicită simultan protecție internațională, ceea ce în practică face foarte dificilă încheierea procedurii în termenul de șase luni;
[…]
În mod excepțional, în împrejurări temeinic justificate, statele membre pot să depășească termenele prevăzute la prezentul alineat cu maxim trei luni, atunci când este necesar pentru a asigura o examinare adecvată și completă a cererii de protecție internațională.
[…]
(5)   În orice caz, statele membre încheie procedura de examinare într‑un termen de maximum 21 de luni de la depunerea cererii.
(6)   Statele membre se asigură că, în cazul în care nu se poate lua o decizie în termen de șase luni, solicitantul respectiv:
(a)
este informat despre întârziere și
(b)
primește, la cerere, informații privind motivele întârzierii și termenul în care se preconizează adoptarea unei decizii cu privire la cererea sa.
[…]”
Dreptul neerlandez
Legea privind străinii din 2000
6
Articolul 42 din Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) [Legea de revizuire generală a Legii privind străinii (Legea din 2000 privind străinii)] din 23 noiembrie 2000 (Stb. 2000, nr. 495) prevede:
„(1)   O decizie privind cererea de acordare a unui permis de ședere temporară în sensul articolului 28 sau de acordare a unui permis de ședere pe durată nedeterminată în sensul articolului 33 se adoptă în termen de șase luni de la primirea cererii.
[…]
(4)   Termenul menționat la alineatul (1) poate fi prelungit cu maximum nouă luni în cazul în care:
[…]
b.
un număr mare de străini depun simultan o cerere, ceea ce face în practică foarte dificilă încheierea procedurii în termenul de șase luni; […]
[…]”
WBV 2022/22
7
La 21 septembrie 2022, secretarul de stat pentru justiție și securitate a adoptat Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Decretul de modificare a circularei din 2000 privind străinii, denumit în continuare „WBV 2022/22”), care a intrat în vigoare la 27 septembrie 2022.
8
WBV 2022/22 a modificat Vreemdelingencirculaire 2000 (Circulara din 2000 privind străinii), printre altele, prin prelungirea termenului de examinare a cererilor de azil prevăzut de Legea privind străinii din 2000. Această circulară avea la acel moment următorul cuprins:
„[…]
2.13 Decizia
Termenul de adoptare a deciziei
[Immigratie- en Naturalisatiedienst (Serviciul pentru Imigrație și Naturalizări, Țările de Jos) (denumit în continuare «IND»)] ia o decizie cu privire la cerere în termen de șase luni de la depunerea cererii de acordare sau de prelungire a permisului de ședere temporară cu titlu de azil. Acest termen poate fi prelungit în conformitate cu articolul 42 din [Legea privind străinii din 2000].
De la intrarea în vigoare a WBV 2022/22, IND utilizează posibilitatea prevăzută la articolul 42 alineatul (4) litera b) din [Legea din 2000 privind străinii] de a prelungi termenul de nouă luni în materie de azil. Aceasta înseamnă că IND prelungește cu nouă luni termenul legal de adoptare a tuturor cererilor de acordare a unui permis de ședere temporară cu titlu de azil în cazul în care termenul legal de adoptarea a unei decizii cu privire la o cerere nu a expirat încă la data intrării în vigoare a WBV 2022/22. Această prelungire a termenului de decizie se aplică cererilor depuse până la 1 ianuarie 2023.
[…]”
WBV 2023/3
9
La 26 ianuarie 2023, secretarul de stat pentru justiție și securitate a adoptat Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Decretul din 2000 de modificare a circularei din 2000 privind străinii, denumit în continuare „WBV 2023/3”), care a modificat din nou Circulara din 2000 privind străinii după cum urmează:
„[…]
2.13 Adoptarea deciziei
IND ia o decizie cu privire la cerere în termen de șase luni de la depunerea cererii de acordare sau de prelungire a unui permis de ședere temporară cu titlu de azil. Acest termen poate fi prelungit în conformitate cu articolul 42 din [Legea privind străinii din 2000].
[…]
În urma publicării WBV 2023/3, prelungirea cu nouă luni a termenului de decizie se aplică și cererilor de azil depuse între 1 ianuarie 2023 și 1 ianuarie 2024.
[…]”
WBV 2023/26
10
La 27 decembrie 2023, secretarul de stat pentru justiție și securitate a adoptat Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Decretul din 2000 de modificare a circularei din 2000 privind străinii, denumit în continuare „WBV 2023/26”), care a modificat din nou circulara din 2000 privind străinii după cum urmează:
„[…]
2.13 Adoptarea deciziei
[IND] ia o decizie cu privire la cerere în termen de șase luni de la depunerea cererii de acordare sau de prelungire a unui permis de ședere temporară cu titlu de azil. Acest termen poate fi prelungit în conformitate cu articolul 42 din [Legea privind străinii din 2000].
[…]
În urma publicării WBV 2023/26, prelungirea cu nouă luni a termenului de adoptare a deciziei se aplică și cererilor de azil depuse între 1 ianuarie 2024 și 1 ianuarie 2025.
[…]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
11
X a depus o cerere de protecție internațională în Țările de Jos la 17 februarie 2023.
12
La 23 august 2023, X a adresat o scrisoare de punere în întârziere secretarului de stat pentru justiție și securitate pentru neadoptarea unei decizii în termenul de șase luni prevăzut la articolul 42 alineatul (1) din Legea din 2000 privind străinii.
13
Întrucât secretarul de stat pentru justiție și securitate nu a reacționat la această punere în întârziere în două săptămâni de la trimitere, X a introdus o acțiune la rechtbank Den Haag (Tribunalul din Haga, Țările de Jos).
14
Prin hotărârea din 12 decembrie 2023, această instanță a declarat inadmisibilă acțiunea, în măsura în care viza lipsa unei decizii adoptate în timp util, considerând că termenul de decizie de șase luni aplicabil acestei cereri a fost prelungit în mod legal cu nouă luni în urma adoptării WBV 2023/3. Totuși, instanța menționată a statuat că durata acestei prelungiri se limitează la nouă luni de la intrarea în vigoare a WBV 2022/22. Ar rezulta că WBV 2023/3 și prelungirea termenului pe care o prevede nu s‑ar aplica cererilor de azil depuse după 26 iunie 2023.
15
Secretarul de stat pentru justiție și securitate a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos), care este instanța de trimitere. X a formulat un apel incident împotriva hotărârii menționate.
16
În fața instanței de trimitere, secretarul de stat pentru justiție și securitate arată că rechtbank Den Haag (Tribunalul din Haga) a considerat în mod eronat, în primul rând, că WBV 2023/3 este contrară articolului 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32 în ceea ce privește cererile de azil depuse după 26 iunie 2023, respectiv la nouă luni de la intrarea în vigoare a WBV 2022/22, și, în al doilea rând, că prelungirile succesive trebuie să fie limitate în timp, ținând seama de articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2013/32. Secretarul de stat pentru justiție și securitate consideră că poate face uz de posibilitatea de a prelungi cu nouă luni termenul de adoptarea a deciziei, chiar dacă a făcut deja acest lucru, în condițiile în care afluxul de solicitanți de azil este de așa natură încât termenul prelungit este necesar pentru prelucrarea adecvată și completă a cererilor de azil. El invocă creșterea numărului de cereri de azil în cursul anului 2023 în raport cu anul 2022 și susține că se confruntă în continuare cu întârzieri în prelucrarea cererilor de azil, în pofida măsurilor adoptate pentru reducerea termenului de prelucrare a acestor cereri și pentru creșterea numărului de decizii adoptate.
17
În susținerea apelului incident introdus, X afirmă că rechtbank Den Haag (Tribunalul din Haga) a statuat în mod eronat că articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32 se poate aplica situației cu care pretinde că se confruntă secretarul de stat pentru justiție și securitate. Astfel, creșterea progresivă a numărului de cereri de azil nu ar intra în domeniul de aplicare al acestei dispoziții. Prin urmare, prelungirea termenului de decizie atât pe baza WBV 2022/22, cât și a WBV 2023/3 ar fi nelegală.
18
Instanța de trimitere consideră că, deși cererea de decizie preliminară cu care a sesizat anterior Curtea și care a condus la pronunțarea Hotărârii din 8 mai 2025, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326), privea interpretarea acelorași dispoziții ale dreptului Uniunii, este necesar să se adreseze Curții întrebări suplimentare pentru a stabili dacă secretarul de stat pentru justiție și securitate este autorizat să prelungească din nou, prin intermediul WBV 2023/3, termenul de adoptare a deciziei privind cererile de azil.
19
Mai precis, instanța de trimitere ridică problema dacă și, în cazul unui răspuns afirmativ, în ce condiții un stat membru poate utiliza, în mai multe rânduri și în mod succesiv, posibilitatea, prevăzută la articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32, de a prelungi termenul de adoptare a unei decizii privind prelucrarea cererilor de azil, ținând seama în special de obligația sa, prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din această directivă, de a se asigura că autoritatea responsabilă de examinarea cererilor de azil dispune de mijloacele corespunzătoare, inclusiv de suficient personal competent, pentru îndeplinirea sarcinilor sale. Ea arată în această privință că împrejurările care au condus la prelungirea termenului de decizie pe baza WBV 2022/22 și WBV 2023/3 nu se vor schimba probabil în viitorul apropiat și precizează că secretarul de stat pentru justiție și securitate a adoptat între timp o a treia decizie de prelungire prin adoptarea WBV 2023/26.
20
În aceste condiții, Raad van State (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva [2013/32] poate fi aplicat în mod succesiv de autoritatea decizională?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
a)
În ce condiții autoritatea decizională poate aplica în mod succesiv articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva [2013/32] și durata totală a perioadei pentru care autoritatea decizională poate aplica această dispoziție în mod succesiv este, în acest context, limitată?
b)
Pentru a răspunde la întrebarea dacă autoritatea decizională era autorizată să prelungească termenul de decizie în urma și succesiv unei decizii de prelungire anterioară, în ce măsură instanța poate sau trebuie să țină cont de creșterea numărului de cereri de azil, inclusiv în raport cu perioada care a precedat decizia anterioară de prelungire, și de eventualele eforturi ale autorității decizionale de a mări capacitatea de decizie insuficientă pentru a putea asigura – în lumina articolului 4 alineatul (1) din Directiva [2013/32] – o examinare adecvată și completă a cererilor de azil?”
Cu privire la întrebările preliminare
21
Prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32 coroborat cu articolul 4 alineatul (1) din această directivă trebuie interpretat în sensul că un stat membru poate să decidă și, în cazul unui răspuns afirmativ, în ce condiții, să prelungească în mai multe rânduri și în mod succesiv cu o durată maximă de nouă luni termenul aplicabil procedurii de examinare a cererilor de protecție internațională cu care este sesizat.
22
Articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32 prevede că statele membre pot prelungi cu maximum nouă luni termenul de examinare a cererilor de protecție internațională în cazul în care, din cauza numărului mare de resortisanți ai unor țări terțe sau apatrizi care solicită simultan protecție internațională, este foarte dificil, în practică, să se încheie procedurile de examinare în termenul de șase luni menționat la articolul 31 alineatul (3) primul paragraf din această directivă.
23
Prin urmare, posibilitatea statelor membre de a prelungi termenul de șase luni de examinare a cererilor de protecție internațională, în temeiul acestei dispoziții, este condiționată de întrunirea a trei condiții strâns legate între ele și cumulative, și anume, în primul rând, ca asemenea cereri să fie depuse „simultan”, în al doilea rând, ca aceste cereri să fie depuse de „un număr mare” de resortisanți ai unor țări terțe sau de apatrizi și, în al treilea rând, ca acest lucru să facă „în practică foarte dificilă încheierea procedurii în termenul de șase luni”. Aceste condiții interdependente trebuie interpretate împreună (Hotărârea din 8 mai 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punctul 33).
24
Curtea a statuat în mod repetat că, în conformitate cu articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32, termenul de șase luni prevăzut pentru examinarea cererilor de protecție internațională, care este indicat la articolul 31 alineatul (3) primul paragraf din această directivă, poate fi prelungit cu o durată de nouă luni de către un stat membru atunci când survine o creștere semnificativă, într‑un interval scurt de timp, a numărului acestor cereri în raport cu tendința obișnuită și previzibilă în acest stat membru, ceea ce exclude situația caracterizată printr‑o creștere progresivă a numărului cererilor menționate pe o perioadă lungă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punctul 49).
25
În ceea ce privește problema dacă și în ce condiții articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32 permite unui stat membru să decidă în mai multe rânduri și în mod succesiv prelungirea termenului procedurii de examinare, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie luate în considerare nu numai formularea acesteia, ci și contextul său și obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck_292/82, EU:C:1983:335, punctul 12, și Hotărârea din 11 decembrie 2025, GKV‑Spitzenverband, C‑743/23, EU:C:2025:954, punctul 41).
26
În această privință, trebuie să se constate că modul de redactare a articolului 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32 nu permite, ca atare, să se stabilească dacă un stat membru poate decide în mai multe rânduri și în mod succesiv să prelungească termenul aplicabil procedurii de examinare, atunci când sunt îndeplinite cele trei condiții enumerate la punctul 23 din prezenta hotărâre.
27
În ceea ce privește contextul în care se înscrie această dispoziție, este necesar să se arate că, în temeiul articolului 31 alineatul (2) din Directiva 2013/32, statele membre trebuie să se asigure că procedura de examinare se încheie cât mai repede posibil, fără a aduce atingere unei examinări corespunzătoare și complete. În plus, din articolul 31 alineatul (3) primul paragraf din această directivă rezultă că statele membre se asigură că procedura de examinare se încheie în termen de șase luni de la data depunerii cererii. Pe de altă parte, articolul 31 alineatul (3) al patrulea paragraf din directiva menționată precizează că, în mod excepțional, în împrejurări temeinic justificate, statele membre pot să depășească termenele prevăzute cu maximum trei luni, atunci când este necesar pentru a asigura o examinare adecvată și completă a cererii de protecție internațională. În orice caz, potrivit articolului 31 alineatul (5) din aceeași directivă, statele membre trebuie să încheie procedura de examinare într‑un termen de maximum 21 de luni de la depunerea cererii.
28
Trebuie de asemenea să se țină seama de articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2013/32, potrivit căruia statele membre se asigură că autoritatea pe care o desemnează pentru a efectua o examinare corespunzătoare a cererilor de protecție internațională dispune de mijloacele corespunzătoare, inclusiv suficient personal competent, pentru a îndeplini sarcinile sale în conformitate cu această directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punctul 40).
29
În ceea ce privește obiectivul urmărit de Directiva 2013/32, din considerentele (3) și (18) ale acesteia rezultă că ea urmărește să instituie un sistem european comun de azil, în care cererile de protecție internațională ar trebui să facă obiectul unei decizii cât de repede posibil în urma unei examinări adecvate și complete a acestor cereri, fără a aduce atingere posibilității de a prelungi, în conformitate cu articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf din această directivă, termenul de șase luni prevăzut la articolul 31 alineatul (3) primul paragraf al acestei directive pentru a răspunde unor situații specifice care justifică un termen de examinare mai lung, pentru a putea garanta o astfel de examinare adecvată și completă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punctele 43 ș 44).
30
Reiese astfel atât din contextul în care se înscrie articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32, cât și din obiectivul urmărit de această directivă că nimic nu permite să se excludă a priori ca un stat membru să poată decide în mai multe rânduri și în mod succesiv să prelungească termenul procedurii de examinare a cererilor de protecție internațională cu care este sesizat, atunci când sunt îndeplinite cele trei condiții enumerate la punctul 23 din prezenta hotărâre, iar procedura de examinare a unei anumite cereri de protecție internațională se încheie într‑un termen de maximum 21 de luni de la depunerea cererii.
31
Cu toate acestea, după cum s‑a amintit la punctul 24 din prezenta hotărâre, o interpretare a articolului 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32 care să permită unui stat membru să prelungească acest termen în cazul unei creșteri progresive a numărului acestor cereri cu o perioadă îndelungată ar compromite obiectivul urmărit de această directivă.
32
În plus, în cazul în care numărul cererilor de protecție internațională rămâne constant ridicat o perioadă îndelungată, revine statului membru în cauză sarcina de a aloca autorității decizionale mijloace corespunzătoare și suficiente pentru a‑i permite să prelucreze cererile de protecție internațională cu respectarea Directivei 2013/32, în conformitate cu obligația prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punctul 55).
33
Prin urmare, deși un stat membru poate decide în mai multe rânduri și în mod succesiv să prelungească termenul aplicabil procedurii de examinare a cererilor de protecție internațională cu care este sesizat, durata cumulată a acestor prelungiri succesive nu poate totuși să depășească timpul necesar acestui stat membru pentru a se conforma obligației prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2013/32 și pentru a pune la dispoziția autorității decizionale mai multe mijloace, astfel încât aceasta să fie din nou în măsură să prelucreze cererile de protecție internațională în termenul de șase luni prevăzut la articolul 31 alineatul (3) primul paragraf din această directivă. Acest timp necesar trebuie apreciat în raport cu timpul necesar pentru recrutarea și formarea personalului competent să prelucreze cererile de protecție internațională primite în mod adecvat și complet (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punctul 48).
34
Astfel, după ce a prelungit pentru prima dată termenul aplicabil procedurii de examinare în temeiul articolului 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32, statul membru în cauză nu va putea utiliza aceeași posibilitate pentru a prelungi din nou acest termen, pentru a lua în considerare, printre altele, creșterea, chiar nesemnificativă, a numărului de cereri de azil în raport cu perioada acoperită de decizia de prelungire precedentă, decât dacă reușește să demonstreze, motivându‑și în mod corespunzător decizia în acest sens prin elemente concrete, că, în pofida eforturilor sale de a face față afluxului simultan de cereri de protecție internațională, nu a dispus de suficient timp pentru a aloca autorității decizionale mijloace corespunzătoare și suficiente, în special prin recrutarea și formarea personalului competent, pentru a‑i permite să prelucreze cererile de protecție internațională în mod adecvat și complet în termenul de șase luni prevăzut la articolul 31 alineatul (3) primul paragraf din această directivă.
35
Totodată, conform articolului 31 alineatul (6) din Directiva 2013/32, solicitanții de protecție internațională în cauză trebuie, pe de o parte, să fie informați de autoritatea decizională cu privire la faptul că statul membru din care aceasta face parte a decis să prelungească termenul pentru procedura de examinare a cererii lor și, pe de altă parte, să primească, la cerere, toate informațiile privind motivele acestei prelungiri și termenul în care se preconizează adoptarea unei decizii cu privire la cererea lor.
36
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32 coroborat cu articolul 4 alineatul (1) din această directivă trebuie interpretat în sensul că un stat membru poate decide în mai multe rânduri și în mod succesiv să prelungească termenul aplicabil procedurii de examinare a cererilor de protecție internațională cu care este sesizat, cu condiția ca acest stat membru să fie în măsură să demonstreze, pe de o parte, că, în pofida eforturilor pe care le‑a depus pentru a face față afluxului simultan de cereri de protecție internațională, nu a dispus de suficient timp pentru a‑și îndeplini obligația de a aloca autorității decizionale mijloace corespunzătoare și suficiente pentru a‑i permite să prelucreze aceste cereri în mod adecvat și complet și, pe de altă parte, că durata cumulată a prelungirilor succesive nu depășește nici timpul care îi este necesar pentru a respecta această obligație, nici termenul maxim de 21 de luni de la depunerea unei anumite cereri de protecție internațională.
Cu privire la cheltuielile de judecată
37
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:
Articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf litera (b) din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale coroborat cu articolul 4 alineatul (1) din această directivă
trebuie interpretat în sensul că
un stat membru poate decide în mai multe rânduri și în mod succesiv să prelungească termenul aplicabil procedurii de examinare a cererilor de protecție internațională cu care este sesizat, cu condiția ca acest stat membru să fie în măsură să demonstreze, pe de o parte, că, în pofida eforturilor pe care le‑a depus pentru a face față afluxului simultan de cereri de protecție internațională, nu a dispus de suficient timp pentru a‑și îndeplini obligația de a aloca autorității decizionale mijloace corespunzătoare și suficiente pentru a‑i permite să prelucreze aceste cereri în mod adecvat și complet și, pe de altă parte, că durata cumulată a prelungirilor succesive nu depășește nici timpul care îi este necesar pentru a respecta această obligație, nici termenul maxim de 21 de luni de la depunerea unei anumite cereri de protecție internațională.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.