62017CC0052
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 13 март 2018 година (
1
)
Дело C‑52/17
VTB Bank (Austria) AG
в присъствието на:
Österreichische Finanzmarktaufsicht
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesverwaltungsgericht(Федерален административен съд, Австрия)
„Преюдициално запитване — Сближаване на законодателства — Надзор на кредитни институции — Директива 2013/36/ЕС —Регламент (ЕС) № 575/2013 — Регламент (ЕС) № 468/14 — Надзорни и санкционни правомощия — Прагове на големи експозиции — Правна уредба на държава членка, която предвижда налагането на лихви в случай на превишаване на праговете за големи експозиции“
1.
Настоящото запитване предоставя на Съда възможност да се произнесе за първи път (освен ако греша) относно някои аспекти на надзорната процедура за пруденциалните изисквания, на които трябва да се подлагат според законодателя на Съюза кредитните институции и инвестиционните посредници.
2.
Правната уредба в тази област обхваща Директива 2013/36/ЕС (
2
) и Регламент (ЕС) № 575/2013 (
3
). В този контекст съдебният спор пред австрийските съдилища се отнася по същество до два въпроса:
–
От една страна, какъв е правният характер на начисляването на лихви на институциите, които не спазват ограниченията на рисковата експозиция, определени от РКИ. По-специално необходимо е да се изясни дали става дума за санкция, или за административна мярка и каква свобода на действие имат националните органи за приемането ѝ в случаи като този по делото.
–
От друга страна, при какви условия може да се приеме, че е налице висяща надзорна процедура, за да се приложи преходният режим, предвиден в Регламент (ЕС) № 468/14 (
4
), в случай че има промяна на компетентността между Европейската централна банка (ЕЦБ) и национален надзорен орган.
I. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Директива 2013/36
3.
Второ съображение гласи:
„Настоящата директива следва, наред с останалото, да съдържа разпоредби относно лицензирането на дейността, придобиването на квалифицирано дялово участие, упражняването на свободата на установяване и на свободата на предоставяне на услуги, правомощията в това отношение на надзорните органи на държавите членки по произход и на приемащите държави членки, както и разпоредби, уреждащи въпросите за началния капитал и надзорния преглед на кредитните институции и инвестиционните посредници. Основната цел и предмет на настоящата директива е съгласуването на националните разпоредби относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и инвестиционните посредници, редът и условията на управлението им и тяхната надзорна рамка. Директиви 2006/48/ЕО[ (
5
)] и 2006/49/ЕО[ (
6
)] съдържат също пруденциални изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници. Тези изисквания следва да бъдат предвидени в Регламент (ЕС) № 575/2013, който установява единни и пряко приложими пруденциални изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници, тъй като тези изисквания са тясно свързани с функционирането на финансовите пазари по отношение на редица активи, държани от кредитните институции и инвестиционните посредници. Настоящата директива следва да се чете заедно с Регламент (ЕС) № 575/2013 и заедно с него следва да образуват правната рамка, уреждаща банковите дейности, надзорната рамка и пруденциалните правила за кредитните институции и инвестиционните посредници“.
4.
Тридесет и пето съображение гласи:
„За да се гарантира спазването на задълженията, произтичащи от настоящата директива и от Регламент (ЕС) № 575/2013, от страна на институциите, на онези, които контролират ефективно дейността на институциите, и на членовете на ръководните органи на институциите и за да се гарантира сходно третиране в целия Съюз, от държавите членки следва да се изисква да предвидят ефективни, пропорционални и възпиращи административни санкции и други административни мерки. Поради това, административните санкции и другите административни мерки, установени от държавите членки, следва да отговарят на някои основни изисквания по отношение на адресатите, критериите, които трябва да бъдат взети под внимание при тяхното прилагане, публикуването им, ключовите правомощия за налагане на санкции и размера на административните имуществени санкции“.
5.
В четиридесет и първо съображение е посочено:
„Настоящата директива следва да предвиди административни санкции и други административни мерки, за да се гарантира възможно най-широк обхват за действията, прилагани след извършване на нарушение и се спомогне за предотвратяването на по-нататъшни нарушения, независимо дали те се квалифицират по националното право като административни санкции или като други административни мерки. Държавите членки следва да могат да предвидят допълнителни санкции към предвидените в настоящата директива, както и по-високи административни имуществени санкции от установените в нея“.
6.
Член 64, озаглавен „Надзорни правомощия и правомощия за налагане на санкции“, предвижда:
„1.   На компетентните органи се предоставят всички надзорни правомощия за намеса в дейността на институциите, които са им необходими, за да изпълняват функциите си, включително по-специално правото да отнемат лиценз в съответствие с член 18, правомощията, които се изискват в съответствие с член 102, и правомощията, установени в членове 104 и 105.
2.   Компетентните органи упражняват своите надзорни правомощия и правомощия за налагане на санкции в съответствие с настоящата директива и националното право по всеки един от следните начини:
а)
пряко;
б)
в сътрудничество с други органи;
в)
от свое име чрез делегиране на правомощия на тези органи;
г)
чрез отнасяне на въпросите пред компетентните съдебни органи“.
7.
Член 65, озаглавен „Административни санкции и други административни мерки“, предвижда в параграф 1:
„Без да се засягат надзорните правомощия на компетентните органи, посочени в член 64 и правото на държавите членки да предвиждат и налагат наказателноправни санкции, държавите членки определят правила относно административните санкции и други административни мерки във връзка с нарушаване на националните разпоредби за транспониране на настоящата директива и на разпоредбите на Регламент (ЕС) № 575/2013, и предприемат всички необходими мерки, за да гарантират прилагането на тези правила. Когато държавите членки решат да не определят правила за административни санкции за нарушения, които попадат в приложното поле на националното наказателно право, те съобщават на Комисията съответните разпоредби от наказателното право. Административните санкции и другите административни мерки са ефективни, пропорционални и възпиращи“.
8.
Съгласно член 67:
„1.   Настоящият член се прилага поне във всеки от следните случаи:
[…]
к)
институция поема експозиция, която надхвърля праговете, установени в член 395 от Регламент (ЕС) № 575/2013;
[…]
2.   Държавите членки гарантират, че в случаите, посочени в параграф 1, административните наказания и другите административни мерки, които могат да бъдат наложени, включват най-малко следното:
[…]
ж)
имуществени административни санкции в размер до двойния размер на получената печалба или избегнатите загуби вследствие на нарушението, когато размерът им може да бъде определен.
[…]“.
2. Регламент (ЕС) № 575/2013
9.
Пето съображение гласи:
„Настоящият регламент и Директива 2013/36/ЕС заедно следва да съставляват правната рамка, уреждаща правилата за достъпа до осъществяване на дейност за кредитни институции и инвестиционни посредници […], както и приложимите за тях надзорна рамка и пруденциални правила. Поради това настоящият регламент следва да се разглежда съвместно с посочената директива“.
10.
Девето съображение гласи:
„От съображения за правна сигурност и поради необходимостта от равнопоставеност в рамките на Съюза прилагането на единен набор от правила за всички участници на пазара е ключов елемент за функционирането на вътрешния пазар. За да се избегнат нарушения на функционирането на пазара и случаите на регулаторен арбитраж, минимални пруденциални изисквания следва да гарантират максимална хармонизация. […]“.
11.
Съгласно член 2:
„За да се осигури спазването на разпоредбите на настоящия регламент, компетентните органи разполагат с правомощията и следват процедурите, определени в Директива 2013/36/ЕС“.
12.
Член 395 гласи:
„1.   Институцията не формира към даден клиент или група от свързани клиенти експозиция, чиято стойност надвишава 25 % от приемливия капитал на институцията след отчитане на ефекта от редуцирането на кредитния риск съгласно членове 399—403. Когато този клиент е институция или когато група от свързани клиенти включва една или повече институции, тази стойност не надвишава по-голямата от следните две стойности: 25 % от приемливия капитал на институцията или 150 милиона евро, при условие че сборът на стойностите на експозициите, след отчитане на ефекта от редуцирането на кредитния риск съгласно членове 399—403, към всички свързани клиенти, които не са институции, не надвишава 25 % от приемливия капитал на институцията.
Ако размерът на 25 % от приемливия капитал на институцията е под 150 милиона евро, стойността на експозицията, след отчитане на ефекта от редуцирането на кредитния риск съгласно членове 399—403 не надвишава разумен максимален размер от приемливия капитал на институцията. Този максимален размер се определя от институцията съгласно правилата и процедурите по член 81 от Директива 2013/36/ЕС, за да се преодолява и контролира риск[ът] от концентрация. Максималният размер не надвишава 100 % от приемливия капитал на институцията.
Компетентните органи могат да определят максимален размер, по-нисък от 150 милиона евро, като уведомяват ЕБО [Европейския банков орган] и Комисията за това.
[…]
5.   Експозициите от търговския портфейл на институцията могат да надвишат максималните размери по настоящия член, ако са спазени следните условия:
а)
експозицията към съответния клиент или група от свързани клиенти по позиции от банковия портфейл не надвишава максималния размер по параграф 1, изчислен по отношение на приемливия капитал, така че превишението произтича изцяло от позиции от търговския портфейл;
б)
институцията спазва допълнително капиталово изискване за превишението над максималния размер по параграф 1, като това изискване се изчислява съгласно членове 397 и 398;
в)
когато са изминали 10 дни или по-малко от възникването на превишението, експозицията по търговския портфейл към съответния клиент или група от свързани клиенти не превишава 500 % от приемливия капитал на институцията;
г)
всички превишения, продължили повече от 10 дни, сумарно не превишават 600 % от приемливия капитал на институцията.
При всяко превишение на максималния размер институцията своевременно съобщава на компетентните органи размера на превишението и наименованието на съответния клиент и когато е приложимо – наименованието на групата от съответните свързани клиенти.
[…]“.
13.
Член 396, параграф 1 предвижда:
„Ако по изключение експозициите превишават максималния размер по член 395, параграф 1, институцията своевременно докладва стойността на експозицията на компетентните органи, които могат, когато обстоятелствата го изискват, да определят на институцията срок, в който да започне да съблюдава максималния размер.
[…]“.
3. Регламент (ЕС) № 1024/2013 (
7
)
14.
Член 33, параграф 2 гласи:
„ЕЦБ поема възложените ѝ с настоящия регламент задачи на 4 ноември 2014 г. при спазване на реда и условията за прилагане и мерките, посочени в настоящия параграф.
[…]“.
4. Регламент (ЕС) № 468/14
15.
Член 2 съдържа следните определения:
„[…]
24)
„надзорна процедура на ЕЦБ“ е всяка дейност на ЕЦБ, насочена към подготовката на издаването на надзорно решение на ЕЦБ, включително общи процедури и налагане на административни имуществени санкции. […]
25)
„надзорна процедура на НКО [национален компетентен орган]“ е всяка дейност на НКО, насочена към подготовката на издаването на надзорно решение от НКО, чийто адресати са едно или повече поднадзорни лица или поднадзорни групи, или един или повече други субекти, включително налагането на административни санкции;
[…]“.
16.
Член 48, озаглавен „Висящи процедури“, гласи:
„1.   Ако се осъществява промяна на компетентността между ЕЦБ и НКО, органът, чиято компетентност за надзор се прекратява (наричан по-долу „органът, чиято компетентност се прекратява“), уведомява органа, който става компетентен (наричан по-долу „органът, поемащ надзора“), за всяка официално започната надзорна процедура, по която се изисква решение. Органът, чиято компетентност се прекратява, предоставя тази информация незабавно, след като узнае за предстоящата промяна на компетентността. Органът, чиято компетентност се прекратява, актуализира тази информация непрекъснато и като общо правило на месечна основа, когато е налична нова информация за докладване относно надзорна процедура. Органът, поемащ надзора, може да разреши в надлежно обосновани случаи докладване с по-малка периодичност. За целите на членове 48 и 49 надзорна процедура е надзорна процедура на ЕЦБ или НКО.
Преди да се осъществи промяната на компетентността, органът, чиято компетентност се прекратява, установява контакт с органа, поемащ надзора, своевременно след официалното започване на всяка нова надзорна процедура, която изисква решение.
[…]
3.   Ако официално започната надзорна процедура, изискваща решение, не може да бъде завършена преди датата, на която възниква промяната на надзорната компетентност, органът, чиято компетентност се прекратява, остава компетентен да завърши висящата надзорна процедура. За тази цел органът, чиято компетентност се прекратява, запазва и всички съответни правомощия до завършването на надзорната процедура. Органът, чиято компетентност се прекратява, завършва въпросната висяща надзорна процедура в съответствие с приложимото право, съгласно запазените си правомощия. Органът, чиято компетентност се прекратява, уведомява органа, поемащ надзора, преди вземането на всяко решение в надзорна процедура, която е била висяща преди промяната на компетентността. Той предоставя на органа, поемащ надзора, копие на взетото решение и всички документи, свързани с това решение.
[…]“.
17.
Член 149, озаглавен „Непрекъсваемост на съществуващи процедури“, предвижда:
„1.   Освен ако ЕЦБ реши друго, когато НКО е започнал надзорни процедури, за които ЕЦБ придобива компетентност въз основа на Регламента за ЕНМ, и това настъпи преди 4 ноември 2014 г., се прилагат процедурите, уредени в член 48.
2.   Чрез дерогация от член 48, настоящият член се прилага по отношение на общи процедури“.
Б.
Национално право. Bankwesengesetz (Закон за банките) (
8
)
18.
Член 97, параграф 1 гласи:
„Finanzmarktaufsichtsbehörde (Органът по финансов надзор, наричан по-нататък „FMA“) налага на кредитните институти […] лихви в следните размери:
[…]
4.
Два процента от превишението на максималните размери на големите експозиции съгласно член 395, параграф 1 от [РКИ], изчислявани годишно, в продължение на 30 дни, освен при надзорни мерки по член 70, параграф 2 или при свръхзадлъжнялост на кредитния институт“.
19.
Съгласно член 98, параграф 5:
„Който в качеството на отговорно лице […] на кредитна институция,
[…]
2)
излага институцията на кредити, които надвишават максималните размери, определени в член 395 от Регламент (ЕС) № 575/2013;
[…]
извършва, освен ако деянието не представлява преследвано по съдебен ред престъпно деяние, административно нарушение, за което FMA налага имуществена санкция в размер до 5 милиона евро или до двойния размер на придобитата от нарушението облага, когато размерът ѝ може да бъде определен“.
II. Фактите по делото и преюдициалните въпроси
20.
Съгласно член 97, параграф 1, точка 4 от BWG FMA приема две решения съответно от 30 октомври 2014 г. и от 11 май 2015 г., с които налага на VTB Bank (Austria) AG (наричана по-нататък „VTB Bank“) плащането на определени лихви поради поемане пред група свързани клиенти на експозиция, която е по-голяма от разрешената по член 395, параграф 1 от РКИ.
21.
В първия случай размерът на лихвите възлиза на общо 94951,41 EUR, съответстващ на превишението, извършено през периода от март до септември 2014 г., а във втория случай — общо 28278,57 EUR за извършеното през октомври 2014 г. превишение.
22.
VTB Bank обжалва пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) второто решение на FMA, като твърди, че е приложим член 395, параграф 5 от РКИ, поради което е изключена възможността за санкционирането ѝ съгласно национална правна уредба.
23.
В този контекст посочената юрисдикция решава да спре производството и да постави следните преюдициални въпроси.
„1)
Могат ли разпоредбите на вторичното право на Съюза (по-специално например член 64 или член 65, параграф 1 от Директива 2013/36/ЕС […]) да се прилагат спрямо решението на държавен орган да наложи лихви съгласно законова разпоредба на държава членка, в съответствие с която при превишение на максималните размери на големите експозиции, предвидени в член 395, параграф 1 от [РКИ], на кредитен институт в продължение на 30 дни се налагат лихви в размер на 2 % от превишението на максималния размер на големите експозиции, изчислявани годишно?
2)
Недопустима ли е съгласно правото на Съюза (по-специално член 395, параграфи 1 и 5 от [РКИ]), национална разпоредба като член 97, параграф 1, точка 4 от [BWG], когато се налагат (възстановителни) лихви поради нарушение на член 395, параграф 1, макар да са изпълнени предпоставките за прилагането на изключението по член 395, параграф 5?
3)
Трябва ли член 48, параграф 3 от […] от (Рамковия регламент за ЕНМ) да се тълкува в смисъл, че може да се приеме, че вече е налице „официално започната надзорна процедура“, когато предприятие подава информация до надзорен орган, или следва да се приеме, че „официално започната надзорна процедура“ е налице, когато надзорният орган вече е постановил решение в паралелна процедура за разглеждането на подобни нарушения, извършени през предишни периоди?“.
III. Производството пред Съда
24.
Преюдициалното запитване постъпва в секретариата на Съда на 1 февруари 2017 г.
25.
VTB Bank, FMA, ЕЦБ и Комисията са представили становища в писмената фаза на производството. Съдът не приема за необходимо провеждането на съдебно заседание.
IV. Анализ
26.
Споделям становището на Комисията, че на първите два въпроса, отправени от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд), може да се предостави общ отговор.
27.
С тях накратко следва да се установи:
–
Дали налагането на лихви, предвидени в националния закон, в случай че кредитна институция превиши определените в член 395, параграф 1 от РКИ прагове за експозиция, представлява „административно наказание“ или „друга административна мярка“ по смисъла на членове 65 и 67 от Директива 2013/36.
–
Дали е съвместимо с правото на Съюза тези лихви да се налагат в съответствие с националната правна уредба дори когато са изпълнени изискванията на изключението по член 395, параграф 5 от РКИ.
28.
С третия (и последен) въпрос запитващата юрисдикция иска да установи в кой момент трябва да се счита, че е налице официално започната надзорна процедура. От отговора ще зависи кой орган трябва да я поеме в случай на промяна на компетентността между ЕЦБ и НКО, която засяга висящи процедури.
А.
„Административни санкции и други административни мерки“, приложими за нарушаване на прага на експозиция на кредитния риск (първи и втори преюдициален въпрос)
1. Обобщение на становищата на страните
29.
Според VTB Bank въпросната национална мярка попада в приложното поле на Директива 2013/36, като се включва в понятията „административни санкции“ и „други административни мерки“ съгласно член 65 от директивата. Държавите членки са длъжни да прилагат едните или другите в случаите на нарушаване на РКИ.
30.
Въпреки че Директива 2013/36 не дефинира точно двете понятия, според VTB Bank от член 66, параграф 2 следвало, че въпросните санкции и мерки трябва да отговарят на определени условия, за да могат да предотвратяват или ограничават нарушения на РКИ. С оглед на естеството, същността и характера си поисканите от FMA лихви били съпоставими със санкциите или мерките, предвидени в Директива 2013/36.
31.
Освен това VTB Bank припомня, че член 395, параграф 5 от РКИ позволява, при определени условия, превишаване на максималните размери по параграф 1 на същия член. Следователно националният законодател не би могъл да приеме решение, което да лиши от полезно действие тази разпоредба на законодателя на Съюза.
32.
Според FMA лихвите, които са предмет на спора, не попадат в обхвата на членове 64 и 65 от Директива 2013/36. Според него в съответствие с австрийската конституционна съдебна практика по-скоро ставало въпрос за мерки за икономически контрол, които нямат санкционен характер и с които се цели възстановяване на реалната или възможната облага, получена от кредитната институция при нарушаване на пруденциална разпоредба.
33.
FMA твърди, че Регламент 1024/2013 предоставял на държавите членки свобода да приемат своите собствени разпоредби. Задачите за упражняване на надзор, които не са поверени на ЕЦБ, са от компетентността на националните органи, така че въпросната мярка била по-скоро специална австрийска правна норма, която няма за предмет транспонирането на Директива 2013/36.
34.
На последно място, за FMA не съществувала никаква пряка връзка между приложената национална норма и РКИ, тъй като член 97, параграф 1, точка 4 от BWG препраща към член 395, параграф 1 от РКИ (а не параграф 5) само за да се посочат материалните условия за възстановяване на лихвите. Като се вземе предвид целта му, налагането на лихви е автоматично в случай на превишаване на максималните размери по член 395, параграф 1 от РКИ дори ако са спазени условията по параграф 5 от тази разпоредба.
35.
Според Комисията с националната норма се прилагат членове 64, 65 и 67 от Директива 2013/36, като обаче тя не е в съответствие с директивата, тъй като автоматично води до отрицателни правни последици при нарушение на член 395, параграф 1 от РКИ, без да отчита дали са налице условията на параграф 5 от същия член.
36.
В този смисъл Комисията припомня, че членове 387—403 от РКИ относно големите рискови експозиции следва да бъдат квалифицирани като „мярка за максимална окончателна хармонизация на пруденциалните изисквания“, без при това на държавите членки да се признава „никаква свобода за приемане на собствени дерогационни мерки в областта на изискванията, свързани с големите рискове“.
37.
Комисията отбелязва, че Директива 2013/36 задължава държавите членки в случай на нарушение на максималния размер по член 395, параграф 1 да предвидят санкции и други административни мерки. Съгласно член 67, параграф 2, буква ж) от същата директива трябва да се наложат поне имуществени санкции с цел преследване на това нарушение.
38.
Според Комисията обаче нямало нарушение на праговете по член 395, параграф 1 от РКИ, ако са налице условията за прилагане на изключението по параграф 5 от този член. Следователно национална разпоредба, която установява плащането на лихви, без да се взема предвид член 395 от РКИ в неговата цялост, води до административна санкция или административна мярка, с които се наказва разрешено от правото на Съюза поведение.
2. Съображения
39.
Директива 2013/36 и РКИ определят правната регулаторна рамка за банковите дейности, надзорния преглед и пруденциалните правила, приложими към кредитните институции и инвестиционните посредници (
9
).
40.
Конкретно РКИ включва пруденциалните изисквания към кредитните институции и инвестиционните посредници. Става въпрос за минимални изисквания, с които, по думите на законодателя на ЕС, целта е „да се гарантира […] максимална хармонизация“, за да се „избегнат нарушения на функционирането на пазара и случаите на регулаторен арбитраж“.
41.
Водещият принцип е, че „[о]т съображения за правна сигурност и поради необходимостта от равнопоставеност в рамките на Съюза прилагането на единен набор от правила за всички участници на пазара е ключов елемент за функционирането на вътрешния пазар“ (
10
).
42.
Директива 2013/36 определя правната рамка, която е от съществено значение за прилагането и гарантирането на правилата за надзор върху кредитните институции и инвестиционните дружества, така както са очертани в РКИ.
43.
Сред предвидените в РКИ пруденциални изисквания, доколкото е релевантно в настоящия случай, е член 395, параграф 1, който не позволява на институциите да „формира[т] към даден клиент или група от свързани клиенти експозиция, чиято стойност надвишава 25 % от приемливия капитал на институцията[ (
11
)], след отчитане на ефекта от редуцирането на кредитния риск“.
44.
Според запитващата юрисдикция в този случай има превишение на посочения праг на рисковата експозиция. Следователно в съответствие с Директива 2013/36 била налице предвидената в член 67, параграф 1, буква к) хипотеза, като последицата е, че съгласно параграф 2 на същия член би следвало да се прилага „най-малко“, наред с друго, имуществена административна санкция „в размер до двойния размер на получената печалба или избегнатите загуби вследствие на нарушението, когато размерът им може да бъде определен“. Посочената санкция в действителност е една от „административните санкции и други административни мерки“, които държавите членки са длъжни да предвидят, в случай че по-специално възникне това конкретно нарушение.
45.
Макар становището на запитващата юрисдикция в това отношение да е неясно, FMA настоява, че наложените на VTB Bank (Austria) лихви не са „административна санкция“ или „възпиращи мерки“ поради нарушение на РКИ. По-скоро те били само „възстановителни лихви“ (Abschöpfungszinsen), които нямат санкциониращ характер в австрийското право, което ги възприема като „икономическа мярка […], която има за цел възстановяването в определен размер на облагата, която е придобита или може да се придобие поради извършването на правонарушение, с други думи, трябва да компенсира икономическата облага, придобита от превишението на максималните размери на големите експозиции [на кредитен риск]“ (
12
).
46.
Според мен може да се твърди, че налагането на лихви по член 97, параграф 1, точка 4 от BWG не е една от „административните имуществени санкции“, които „най-малко“ в съответствие с член 67, параграф 1, буква к) и параграф 2, буква ж) от Директива 2013/36 държавите членки са длъжни да налагат на институции, които поемат експозиция, надвишаваща праговете по член 395, параграф 1 от РКИ.
47.
Както отбелязва Комисията (
13
), „имуществената административна санкция“ по член 67, параграф 2, буква ж) от Директива 2013/36, изглежда, по-скоро е посочената в член 98, параграф 5, точка 2 от BWG санкция. Съгласно посочената разпоредба отговорното лице в кредитната институция, което е изложило институцията на кредити, надвишаващи праговете по член 395 от РКИ, се наказва с глоба до 5 млн. евро или до двойния размер на получената печалба вследствие на нарушението, когато размерът ѝ може да бъде определен, при условие че въпросното деяние не представлява престъпление.
48.
Събирането на тези лихви (без предварително да е налице задължение по главницата) по силата на разпореждане на държавния орган по-скоро може да се квалифицира като административна мярка. Според мен няма значение дали нормата, която съответства на член 67, параграф 2, буква ж) от Директива 2013/36 на национално равнище, е член 97, или член 98 от BWG. Освен че този въпрос следва да бъде изяснен от запитващата юрисдикция, не по тази причина член 97 от BWG (и следователно налагането на спорните лихви) би останал извън приложното поле на Директива 2013/36.
49.
Посочените в член 67, параграф 2 от Директива 2013/36 санкции и мерки не изчерпват съвкупността от публични действия, с които може да се реагира при нарушения на РКИ. Директива 2013/36 позволява — и дори очаква — държавите членки да предвидят допълнителни санкции и мерки, т.е. „да предприемат всички необходими мерки, за да гарантират“ прилагането както на посочената директива, така и на РКИ (член 65, параграф 1 от Директива 2013/36) (
14
).
50.
Сред санкциите и мерките, които държавите членки могат да добавят към минималните, въведени от законодателя на Съюза санкции и мерки, може несъмнено да се включи и налагането на лихви като посочените в член 97, параграф 1, точка 4 от BWG. От тази гледна точка не е от особено значение обстоятелството дали разпоредената от FMA мярка може да се квалифицира като „административна санкция“, или като „друга административна мярка“ по смисъла на членове 65 и 67 от Директива 2013/36, тъй като във всеки случай би била допустима за законодателя на Съюза (
15
).
51.
При все това, макар и да е вярно, че държавите членки имат право да приемат други санкции или административни мерки, това не променя обстоятелството, че тези от тях, които приемат такива мерки, са длъжни да спазват правната уредба, установена от Директива 2013/36 и РКИ.
52.
С това искам да кажа, че след като законодателят на Съюза е избрал „максимална хармонизация“ (
16
) в областта на надзора и пруденциалните правила, приложими към кредитните институции и инвестиционните посредници, той е въвел единна нормативна уредба, съставена от Директива 2013/36 и РКИ. Съществуването на тази единна уредба за всички участници на пазара „е ключов елемент за функционирането на вътрешния пазар“ (
17
).
53.
Ето защо, макар да предоставя на държавите членки възможността да приемат други санкции и административни мерки, като уточнява своя обхват и определя нивото на имуществените санкции, самата Директива 2013/36 се стреми да гарантира, че националните законодатели спазват определени общи разпоредби (
18
). В този смисъл Директива 2013/36 не само налага минимум от санкции и административни мерки (оставяйки на държавите членки свободата да ги разширят), но също така установява списък с нарушения, подлежащи на санкция или водещи до предприемане на други административни мерки.
54.
Поради това считам, че съществуват две категории неправомерно поведение: а) описаните изчерпателно в член 67, параграф 1 от Директива 2013/36; и б) други (
19
), които държавите членки могат да квалифицират като случаи на нарушаване на РКИ, различни от посочените в Директива 2013/36. По отношение на последните е възможно също така държавите членки да предвиждат санкции или мерки, различни от „най-малко“ изискваните от законодателя на Съюза.
55.
Въпросът е дали, след като държавите членки могат да добавят нови видове нарушения, те могат и да преформулират установените в Директива 2013/36. Според мен те не могат, ако, правейки това, те ще променят или премахнат някоя от хипотезите, които биха могли да се нарекат „необходими“, т.е. според директивата те трябва да бъдат „най-малко“ въведени в националната нормативна уредба.
56.
В разглеждания случай и според наличната информация изглежда, че член 98, параграф 5, точка 2 от BWG е разпоредбата, с която в австрийското право е транспонирано съдържанието на член 67, параграф 1, буква к) и параграф 2, буква ж) от Директива 2013/36.
57.
Ако е така, като това обстоятелство следва да се установи от запитващата юрисдикция, националният законодател ще е спазил задължението да вземе под внимание „най-малко“ една от хипотезите, посочени от законодателя на Съюза. Освен това ще е свързал тази хипотеза със (също „най-малко“) предвидената в Директива 2013/36 правна последица.
58.
По-конкретно, член 98, параграф 5, точка 2 от BWG се отнася до отговорно лице на кредитна институция, което я излага на „кредити, които надвишават максималните размери, определени в член 395 [РКИ]“. Препращането към член 395 от РКИ in toto, т.е. без да се изключва нито един от неговите параграфи, означава, че хипотезата, уредена в член 98, параграф 5, точка 2 от BWG, е описаната в посочената разпоредба на РКИ.
59.
Важно е да се подчертае, че хипотезата по член 395 от РКИ не е единствено описаната в параграф 1, а и произтичащата от съвместното разглеждане на този параграф със съдържанието на параграф 5 от същия член.
60.
Съгласно член 395 от РКИ субектите не могат да поемат експозиция, чиято стойност надвишава 25 % от техния приемлив капитал (
20
). Простото нарушение на това ограничение обаче само по себе си не представлява хипотеза, посочена в член 67, параграф 1, буква к) от Директива 2013/36: препращането към член 395 от РКИ като цяло включва и неговия параграф 5, който допуска превишаването на този праг, когато са изпълнени определени условия.
61.
С други думи, цялостното тълкуване на хипотезата по член 67, параграф 1, буква к) от Директива 2013/36 придава на посочената норма следния смисъл: „Настоящият член се прилага […] когато институция поеме експозиция, която надхвърля праговете, установени в член 395, параграф 1 от РКИ, без да са изпълнени условията, предвидени в параграф 5 от същия член“.
62.
Така член 98, параграф 5, алинея 2 от BWG би бил точно отражение на член 67, параграф 1, буква к) от Директива 2013/36 и с него е щяло да се транспонира в австрийското право едно от нарушенията, които националният законодател е бил длъжен „най-малко“ да вземе предвид.
63.
Ако това тълкуване е правилно, както считам, член 97, параграф 1, точка 4 от BWG не е уредил различна хипотеза, а по-скоро би изменил предвиденото в член 67, параграф 1, буква к) от Директива 2013/36.
64.
Всъщност националната разпоредба се отнася само до обстоятелствата, описани в член 395, параграф 1 от РКИ, без да се занимава с обстоятелствата по параграф 5 от цитираната разпоредба. Следователно тя би могла да се тълкува в смисъл, че очертава нова хипотеза, която се отнася само до надвишаването на прага, посочен в член 395, параграф 1 от РКИ, независимо дали обстоятелствата в параграф 5 са настъпили или не.
65.
При все това член 395 от РКИ, доколкото позволява надвишаването на максималните размери на рискова експозиция (определени в параграф 1), ако са налице определени обстоятелства (описани в параграф 5), означава, че действително решаващите прагове са произтичащите от съвместното тълкуване на посочените два параграфа на разпоредбата. Двете разпоредби са неделимо цяло и в крайна сметка изразяват границите на нивото на риска, което субектите могат да поемат.
66.
С други думи, от хипотезата по член 395 параграфи 1 и 5 от РКИ следва, че финансовите институции могат законосъобразно да се излагат на рискове в границите, определени от двата параграфа.
67.
Ако на държавите членки би била оставена възможността да предприемат действия срещу субектите, които — именно защото са се намирали в условията, подробно описани в член 395, параграф 5 от РКИ — са били изложени на допуснатите в него рискове, считам, че член 395 би се изменил in toto със сериозната последица да се злоупотреби с легитимните правни очаквания на субектите, по-специално че границите, в рамките на които те могат да поемат рискове, са произтичащите от съвместното прилагане на член 395, параграфи 1 и 5 от РКИ.
68.
Предвид възможността, предоставена от законодателя на Съюза на държавите членки, да установяват други нарушения и други санкции или административни мерки, освен тези, които „най-малко“ се изискват във всички случаи от Директива 2013/36, националният законодател може да създава нови фактически хипотези, но не и, повтарям, да изменя тези, които вече са били обект на вниманието на законодателя на Съюза.
69.
В обобщение считам, че разглежданата национална правна уредба не е съвместима с правната уредба, създадена с Директива 2013/36 и РКИ.
Б.
По наличието на висящи надзорни процедури в случай на промяна на компетентността между надзорните органи (трети преюдициален въпрос)
1. Обобщение на становищата на страните
70.
По отношение на VTB Bank, в съответствие с член 48, параграф 3 и член 149, параграф 1 от Рамковия регламент за ЕНМ, FMA разполага с компетентност само относно надзорните процедури, започнати официално преди 4 ноември 2014 г.
71.
Тъй като решението на FMA да наложи лихви (поради прекомерните рискове, на които се е изложил през октомври 2014 г.), е с дата 11 май 2015 г. и се основава на изявление, направено от самата VTB Bank на 3 ноември 2014 г., тази институция приема, че това изявление не може да се счита за начало на официална надзорна процедура по смисъла на член 2, точка 25 и член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ.
72.
Ето защо според VTB Bank, тъй като не е започната официална процедура преди 4 ноември 2014 г., FMA не е бил компетентен да приеме решението от 11 май 2015 г.
73.
С оглед на горепосоченото FMA обосновава своята компетентност с обстоятелството, че правото на Съюза не предвижда подобни лихви като изискваните, като обаче допуска известна свобода на действие за този вид национални особености. Тъй като ЕЦБ не е компетентна по силата на Рамковия регламент за ЕНМ, FMA счита, че не е необходимо да се анализират преходните разпоредби относно висящите процедури, посочени в член 48, параграф 3 от посочения регламент.
74.
FMA твърди също така, че от съображения за процесуална икономия изявлението на VTB Bank от 3 ноември 2014 г. вече е било взето предвид в процедурата по разследване, свързана с предишните превишения, тъй като е ставало въпрос за едни и същи клиенти и за едни и същи факти.
75.
ЕЦБ, чиито доводи се отнасят само до третия въпрос, твърди, че понятието „официално открита надзорна процедура“ е въведено в член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНП за случаи, при които е възникнала промяна на разпределението на правомощия между ЕЦБ и НКО. Това понятие е свързано със задачите и правомощията на ЕЦБ, така че член 48 от регламента се отнасял само до процедурите, попадащи в обхвата на нейните правомощия.
76.
Следователно прилагането на член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ ще зависи от квалификацията, която следва да се направи на оспорваното налагане на лихви. Посочената разпоредба ще се прилага, ако е налице мярка за пруденциален надзор по смисъла на членове 64 и 65 от Директива 2013/36, но не и ако тя представлява икономическа мярка, целяща цялостното възстановяване на придобита облага или облага, която може да се придобие, в резултат от незаконно поведение.
77.
Според Комисията, която се произнася по този въпрос само субсидиарно, процедура за пруденциален надзор по смисъла на член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ не започва с представяне от страна на кредитната институция на изявлението, предвидено в член 396 от РКИ. От друга страна, според нея предишните вече приключили процедури относно подобни нарушения не могат да доведат до тази процедура в случай на ново нарушение.
2. Съображения
78.
Третият въпрос цели да се установи дали в съответствие с член 48, параграф 3 от Регламент № 468/14 е налице „официално започната надзорна процедура“ в някоя от следните две хипотези:
–
веднага след като кредитната институция е уведомила компетентните органи за прекомерните рискове, на които е изложена, надвишавайки предвидените в член 395 от РКИ размери,
–
когато в паралелна процедура по подобни предходни нарушения надзорният орган вече е взел решение.
79.
В настоящото дело налагането на лихви с решение на FMA от 11 май 2015 г. е мотивирано с прекомерното излагане на риск, настъпило през октомври 2014 г. и съобщено от VTB Bank на FMA на 3 ноември 2014 г. (т.е. един ден преди ЕЦБ да поеме своите правомощия съгласно Рамковия регламент за ЕНМ).
80.
В областта на сътрудничеството между ЕЦБ и националните надзорни органи член 48 от Рамковия регламент за ЕНМ се отнася до надзорните процедури, които са висящи в момента, в който се извърши промяна на разпределянето на правомощията между ЕЦБ и един от тези органи.
81.
По смисъла на член 149, параграф 1 от Рамковия регламент за ЕНМ в тази хипотеза трябва да се приложат преходните процедури, уредени в неговия член 48, „[о]свен ако ЕЦБ реши друго, когато НКО е започнал надзорни процедури, за които ЕЦБ придобива компетентност въз основа на Регламента за ЕНМ, и това настъпи преди 4 ноември 2014 г.“.
82.
За запитващата юрисдикция е от значение дали преди 4 ноември 2014 г. е имало официална надзорна процедура, провеждана от FMA. Считам обаче, че е налице предварително условие, припомнено от ЕЦБ в нейното становище, което според FMA не е спазено и което трябва да бъде разгледано.
83.
Всъщност FMA счита, че ЕЦБ не била компетентна да налага възстановителни лихви в никакъв случай, т.е. включително и от 4 ноември 2014 г. нататък. Ако случаят бил такъв, не трябвало да се прилага преходният режим по член 48 от Рамковия регламент за ЕНМ.
84.
Съгласно член 4, параграф 1, буква г) от Регламент № 1024/2013 „ЕЦБ е единственият орган, компетентен да извършва за целите на пруденциалния надзор […] във връзка с всички кредитни институции, установени в участващите държави членки“, наред с други задачи по-специално, „[осигуряване на] спазване на актовете, посочени в член 4, параграф 3, първа алинея, с които се налагат пруденциални изисквания на кредитните институции, свързани с […] ограниченията на големите експозиции […]“.
85.
Член 4, параграф 3, първа алинея от Регламент № 1024/2013 предвижда именно че за да изпълни задачите си „и с цел да гарантира високи стандарти на надзор, ЕЦБ прилага цялото приложимо право на Съюза, а когато то се състои от директиви — националното законодателство за транспониране на тези директиви“. В допълнение, „[к]огато приложимото право на Съюза се състои от регламенти и когато понастоящем тези регламенти изрично предвиждат възможност за избор от страна на държавите членки, ЕЦБ прилага и националното законодателство, с което се упражнява този избор“ (
21
).
86.
Независимо дали налагането на лихви е валидна национална мярка, приета от държава членка при упражняването на възможност, допусната от правната уредба, установена с Директива 2013/36 и РКИ, или е мярка, наложена при пряко прилагане на правна уредба (както считам), и в двата случая то няма да е извън обхвата на предоставената на ЕЦБ компетентност с оглед на член 4 от Регламент № 1024/2013.
87.
Тъй като е изпълнено първото от условията по член 48 от Рамковия регламент за ЕНМ (по-точно предоставената компетентност на ЕЦБ), необходимо е да се уточни дали е изпълнено и условието, за което изрично пита запитващата юрисдикция, а именно дали на датата, на която ЕЦБ е поела надзорните правомощия, е имало висяща процедура пред FMA.
88.
Член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ изрично се отнася до „официално започната надзорна процедура“. Използваното наречие не се отнася до основанията, довели до започването на процедурата, сред които може да е съобщението, което съгласно член 395, параграф 5 от РКИ институцията трябва да изпрати до компетентните органи, когато е превишила прага на експозицията.
89.
Според мен законодателят на Съюза е искал да обърне специално внимание на момента, в който процедурата е започнала
формално или официално, т.е. когато е имало изрично решение за откриване, прието от компетентния орган. Каквито и да са материалните основания (като например изявлението на финансова институция), довели до официалното приемане на това решение, важно е последното решение, а не те.
90.
Ето защо считам, че предвидената в член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ надзорна процедура не може да се счита за започната със съобщението, направено от VTB Bank на 3 ноември 2014 г.
91.
Не ми се струва също така, че налагането на лихви, за което е взето решение след съобщението на VTB Bank от 3 ноември 2014 г., може да се отнесе към процедурата, образувана с решението от 30 октомври 2014 г., с което са били наложени лихви поради извършени преди това превишения.
92.
С цялата необходима предпазливост във връзка с въпрос, който в крайна сметка трябва да бъде решен от запитващата юрисдикция, може да се предположи, че процедурата, довела до решението от 30 октомври 2014 г., е била приключена, когато VTB Bank е съобщила за второто от превишенията на рисковата експозиция (3 ноември 2014 г.). Решението, взето във връзка с това второ превишение, може да бъде единствено решение на основание на нова „официално започната надзорна процедура“ и следователно различна от предходната.
93.
FMA се е позовал на причини за процесуална икономия, за да свърже по някакъв начин второто от решенията с процедурата, приключила с тази от 30 октомври 2014 г. В този смисъл той твърди, че в рамките на тази процедура навярно вече е било взето предвид превишението, съобщено от VTB Bank на 3 ноември 2014 г. Без да имам намерение да се спирам на въпрос, който —отново подчертавам, — трябва да бъде решен от националната юрисдикция, считам, че посочването в член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ на официалния характер на започването на надзорната процедура изключва материалните съображения и съображенията за процесуална икономия, на които се позовава FMA.
94.
Ето защо считам, че на третия въпрос следва да се отговори, че не съществува „официално започната надзорна процедура“ в нито една от двете хипотези, посочени от запитващата юрисдикция.
V. Заключение
95.
С оглед на изложеното предлагам на Съда да отговори на Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия) по следния начин:
„1)
Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници, за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО, и по-специално членове 64, 65 и 67 от нея, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която като приложената към главното производство предвижда налагането на лихви в случаи на превишение на максималните размери за голямата експозиция, уредени в член 395, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012, дори когато са изпълнени условията за изключението, предвидено в член 395, параграф 5 от Регламент № 575/2013.
2)
Член 48, параграф 3 от Регламент (ЕС) № 468/14 на Европейската централна банка от 16 април 2014 година за създаване на рамката за сътрудничество в единния надзорен механизъм между Европейската централна банка и националните компетентни органи и с определените на национално равнище органи (Рамков регламент за ЕНМ) трябва да се тълкува в смисъл, че „надзорна процедура“ може да се счита за „официално започната“ само когато компетентният орган вземе изрично решение за започване на процедурата, като съобщението, отправено до него от финансова институция, не се счита за такова решение“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници, за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО (ОВ L 176, 2013 г., стр. 338).
(
3
)	Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (ОВ L 175, 2013 г., стр. 1; Регламент за капиталовите изисквания, наричан по-нататък „РКИ“ в съответствие със съкращението му на английски език „Capital Requirement Regulation“).
(
4
)	Регламент (ЕС) № 468/2014 на Европейската централна банка от 16 април 2014 година за създаване на рамката за сътрудничество в единния надзорен механизъм между Европейската централна банка и националните компетентни органи и с определените на национално равнище органи (Рамков регламент за ЕНМ; ОВ L 141, 2014 г., стр. 1).
(
5
)	Директива 2006/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 година относно предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции (ОВ L 177, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 9, стр. 3).
(
6
)	Директива 2006/49/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 година относно капиталовата адекватност на инвестиционните посредници и кредитните институции (ОВ L 177, 2006 г., стр. 201; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 9, стр. 203).
(
7
)	Регламент (ЕС) № 1024/2013 на Съвета от 15 октомври 2013 година за възлагане на Европейската централна банка на конкретни задачи относно политиките, свързани с пруденциалния надзор над кредитните институции (ОВ L 287, 2013 г., стр. 63).
(
8
)	В редакцията, публикувана в BGBl. I № 532/2014, която е била в сила от 1 март 2014 г. до 14 август 2015 г. и която препраща към член 395, параграф 1 от РКИ (наричан по-нататък „BWG“).
(
9
)	Второ съображение от Директива 2013/36 и пето съображение от РКИ.
(
10
)	Девето съображение от РКИ. В този смисъл второто съображение от Директива 2013/36 гласи, че се установяват „единни и пряко приложими […] изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници, тъй като тези изисквания са тясно свързани с функционирането на финансовите пазари“.
(
11
)	Понятието „приемлив капитал“ би могло в по-тесен смисъл да е равностойно на „собствен капитал“. Вж. Доклада на Комисията до Европейския парламент и Съвета относно прегледа на определението за понятието „приемлив капитал“ по отношение на неговата целесъобразност в съответствие с член 517 от Регламент (ЕС) № 575/2013, COM(2016) 21 окончателен.
(
12
)	Точка 6 от преюдициалното запитване.
(
13
)	Точка 28 от писмените становища.
(
14
)	В това отношение четиридесет и първо съображение от Директива 2013/36 не може да бъде по-ясно, като постановява, че „[д]ържавите членки следва да могат да предвидят допълнителни санкции към предвидените в настоящата директива, както и по-високи административни имуществени санкции от установените в нея“. Допустимата граница за държавите членки не се ограничава до обхвата на санкциите в тесен смисъл, тъй като същото съображение се отнася и до „административните санкции“, и до „други административни мерки“, като се подчертава, че важното е да се гарантира „най-широк обхват за действията, прилагани след извършване на нарушение и се спомогне за предотвратяването на по-нататъшни нарушения, независимо дали [предвидените от държавите членки последици] се квалифицират по националното право като административни санкции или като други административни мерки“ (курсивът е мой).
(
15
)	Позовавам се на предходната бележка под линия. Въпреки това, както посочва Съдът във връзка с мерките на държавите членки за защита на финансовите интереси на Съюза, „задължението за връщането на облага, недължимо получена чрез нередност, не представлява санкция, а просто последица от установяването, че условията, необходими за получаване на облагата, произтичаща от правната уредба на Съюза, не са били спазени, като по този начин получената облага се оказва недължима“ (решение от 26 май 2016 г., Judeţul Neamţ, C‑260/14 и C‑261/14, EU:C:2016:360, т. 50).
(
16
)	Девето съображение от CRR.
(
17
)	Loc. ult. cit.
(
18
)	По тази причина член 70 от Директива 2013/36 гласи, че „компетентните органи [трябва да вземат предвид] всички приложими обстоятелства“, сред които са, например, „а) тежестта и продължителността на нарушението; б) степента на отговорност на физическото или юридическото лице, което е отговорно за нарушението; в) финансовото състояние на физическо или юридическо лице, което е отговорно за нарушението […]; г) [размерът] на получената печалба или избегнатите загуби от физическото или юридическото лице, което е отговорно за нарушението, доколкото размерът им може да бъде определен; […] [или] е) степента на съдействие, което физическото или юридическото лице, което е отговорно за нарушението, оказва на компетентния орган“.
(
19
)	Припомням, че съгласно същия член 67 „[н]астоящият член се прилага поне във всеки от следните случаи […]“ (курсивът е добавен). Също така член 66, параграф 1 от същата директива се отнася и за редица случаи, които трябва да бъдат предмет „поне“ на санкции и на държавни административни мерки.
(
20
)	За някои случаи параграф 1 предвижда и праг, който няма процентно изражение, но тази хипотеза е ирелевантна за разглеждания въпрос.
(
21
)	Курсивът е мой.