Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 12 март 2026 година(1)
Дело C‑191/24 P
Crédit agricole SA,
Crédit agricole Corporate &
Investment Bank
срещу
Европейска комисия
(Жалба — Конкуренция — Член 101 ДФЕС — Европейски междубанков лихвен процент — Член 263 ДФЕС — Задължение за мотивиране — Упражняване на правомощия за пълен съдебен контрол — Насрещна жалба — Незачитане на решение за изменение от Общия съд — Член 288 ДФЕС — Тежест на доказване — Принципът ne ultra petita)
I.      Въведение
1.        С жалбата си жалбоподателите Crédit agricole SA и Crédit agricole Corporate & Investment Bank (наричани по-нататък заедно „СА“) молят Съда да отмени решението на Общия съд(2), с което тяхната жалба за отмяна е била частично отхвърлена и частично уважена. Жалбата им по същество е срещу две решения на Европейската комисия: i) решението за прекратяване на разследването в сектора на лихвените деривати в евро (EIRD) (наричано по-нататък „спорното решение“)(3) и ii) приетото впоследствие решение за изменение на спорното решение (наричано по-нататък „решението за изменение“)(4). От своя страна Комисията също подава насрещна жалба, с която иска от Съда да отмени частично обжалваното съдебно решение.
2.        В съответствие с искането на Съда, в настоящото заключение ще огранича анализа си до два аспекта на спора: i) четвъртото основание на главната жалба, което по същество е насочено срещу начина на упражняване от Общия съд на правомощието му за пълен съдебен контрол по отношение на наложената на СА от Комисията глоба и ii) единственото основание, изтъкнато в насрещната жалба, което се отнася по същество до решението на Общия съд — при преразглеждане на мотивите относно един от параметрите, които Комисията е използвала за изчисляване на размера на глобата — да не вземе предвид допълнителните мотиви, които са добавени към спорното решение с решението за изменение.
II.    Фактически и правен контекст
3.        За целите на настоящото заключение фактите и правният контекст могат да бъдат обобщени по следния начин.
4.        На 7 декември 2016 г. Комисията приема спорното решение на основание членове 7 и 23 от Регламент (ЕО)
№ 1/2003(5). Тя установява, че СА и други предприятия са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, като от 27 септември 2006 г. до 19 март 2007 г. са участвали в единно и продължено нарушение с цел нарушаване на нормалния курс на ценовите компоненти на пазара на EIRD (член 1, буква в) от спорното решение) и налага на тези предприятия глоба (член 2, букви а), б) и в) от спорното решение). Глобата, наложена на CA, е в размер на 114 654 000 евро.
5.        По отношение на определянето на глобите, наложени на предприятията, участвали в нарушението, включително СА, Комисията отбелязва, че не е в състояние да приложи изцяло методологията, определена в нейните „Насоки относно метода за определяне на глобите“(6). Тези насоки са структурирани около двустепенен подход: първо, определяне на основния размер за всяко предприятие; второ, коригиране на този размер, според случая, чрез увеличаване или намаляване. По правило основният размер на глобата се изчислява въз основа на стойността на продажбите на стоки или услуги, с които нарушението е свързано пряко или косвено в рамките на съответния географски район в ЕИП.
6.        Въпреки това, тъй като EIRD не генерират продажби в обичайния смисъл на думата, в спорното решение Комисията приема, че стойността на продажбите трябва да бъде установена посредством заместваща стойност. Комисията счита за подходящо да приеме за заместваща стойност паричните приходи, генерирани от паричните потоци, които всяка банка е получила от своя портфейл от EIRD, обвързани с всички видове матуритети на Euribor и/или EONIA и сключени с контрагенти, установени в ЕИП(7). Комисията също така е счела за целесъобразно да намали данните за паричните постъпления с единен коефициент, за да се отчетат особеностите на пазара на EIRD. Като взима предвид редица съображения, Комисията определя коефициент на намаление в размер на 98,849 %(8).
7.        Всеки от адресатите на спорното решение е подал жалба за отмяна до Общия съд.
8.        С решение от 24 септември 2019 г., HSBC Holdings и др./Комисия(9), Общият съд отменя член 2, буква б) от спорното решение на основание, че Комисията не е мотивирала надлежно решението си защо коефициентът на намаление е бил определен на 98,849 %, а не в по-висок размер, и отхвърля жалбата в останалата част.
9.        С писмо от 24 февруари 2021 г. Комисията уведомява СА и останалите адресати на спорното решение за намерението си да го измени с оглед на решението на Общия съд по делото HSBC. Със същото писмо, както и с писмо от 16 април 2021 г. Комисията предоставя допълнителна информация и обяснения на всички адресати относно причините, поради които е определила равнището на коефициента на намаление на 98,849 %. СА представя становището си по писмата на 7 май 2021 г.
10.      На 28 юни 2021 г. Комисията приема решението за изменение. Тъй като коефициентът за намаление в спорното решение е еднакъв за всички адресати, тя приема, че има вероятност съображенията, изложени от Общия съд по делото HSBC относно непълнотата на мотивите, да се отнасят в същата степен и за глобите, наложени на другите адресати. Следователно в съответствие с принципа на добра администрация приема за целесъобразно да се поправят грешките, установени в това решение, като се измени спорното решение по отношение на СА и другите адресати чрез допълване на мотивите относно определянето на коефициента на намаление
11.      С решение от 12 януари 2023 г., HSBC Holdings и др./Комисия(10), Съдът отменя решението на Общия съд по делото HSBC, в частта, в която с него се отхвърлят главното искане за отмяна на член 1 от спорното решение и направеното при условията на евентуалност искане за отмяна на член 1, буква б) от него. В допълнение Съдът отхвърля жалбата, подадена от HSBC по дело T‑105/17 в частта, в която се иска отмяна на член 1 от спорното решение, а при условията на евентуалност — на член 1, буква б) от същото решение.
12.      На 27 ноември 2024 г. Общият съд отхвърля жалбата, подадена от HSBC Holdings и др., с която се иска, първо, отмяна на член 1 от решението за изменение и на изменения член 2, буква б) от спорното решение и, второ, при условията на евентуалност, намаляване на размера на глобата, наложена им с измененото решение(11).
III. Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
13.      В жалбата си по член 263 ДФЕС СА по същество иска частична отмяна на спорното решение или, при условията на евентуалност, намаляване на наложената с това решение глоба. Иска също така отмяна на решението за изменение или, при условията на евентуалност, постановяване то да не се взема предвид. Накрая, моли Общия съд да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
14.      От своя страна Комисията иска от Общия съд да отхвърли жалбата и да осъди СА да заплати съдебните разноски.
15.      На 8 юни 2019 г. и 30 март 2021 г. Общият съд решава да спре производството до произнасянето на решението на Съда по делото HSBC Holdings и др./Комисия(12).
16.      На 8 септември 2021 г. СА подава изявление за изменение на жалбата, а на 19 ноември 2021 г. Комисията подава своите бележки по това изявление.
17.      С обжалваното съдебно решение Общият съд: i) приема, че измененията в спорното решение, направени с решението за изменение, не трябва да бъдат съобразявани, ii) отменя член 2, буква а) от спорното решение поради липса на мотиви, iii) при упражняване на правомощието си за пълен съдебен контрол определя размера на глобата, наложена на СА на 110 000 000 евро, iv) отхвърля жалбата в останалата част и v) осъжда всяка от страните да понесе направените от нея разноски.
IV.    Производството пред Съда и исканията на страните
18.      На 21 март 2024 г. СА подава жалбата си срещу решението на Общия съд. СА моли Съда: i) да отмени обжалваното съдебно решение, ii) да върне делото на Общия съд и iii) да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
19.      На 3 юни 2024 г. Комисията подава насрещна жалба, с която моли Съда: i) да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която отменя член 2, буква а) от спорното решение, ii) да отхвърли жалбата на СА по дело T‑113/17, с която се иска отмяната на тази разпоредба или, при условията на евентуалност, делото да бъде върнато на Общия съд и iii) да не се произнася по съдебните разноски или да осъди СА да ги заплати.
20.      Комисията моли Съда да отхвърли главната жалба, а СА моли Съда да отхвърли насрещната жалба.
21.      Страните са изслушани в съдебното заседание, проведено на 14 януари 2026 г.
V.      Анализ
22.      В жалбата си СА изтъква четири основания, две от които се състоят от различни части. Въпреки това, както е посочено във въведението към настоящото заключение, моят анализ на главната жалба ще се ограничи до четвъртото основание, което се отнася до начина, по който Общият съд е упражнил правомощието си за пълен съдебен контрол по отношение на размера на глобата. В настоящото заключение ще разгледам и единственото основание, изтъкнато в насрещната жалба на Комисията, а именно отказа на Общия съд да разгледа измененията, направени в спорното решение с решението за изменение (наричани по-нататък „допълнителните мотиви“).
23.      Ще започна с насрещната жалба на Комисията, която, ако е основателна, би довела до отмяна на обжалваното съдебно решение, доколкото с него се отменя член 2, буква а) от спорното решение. В този случай няма да е необходимо да се разглежда четвъртото основание на СА.
А.      Насрещната жалба на Комисията
24.      Насрещната жалба на Комисията е насочена срещу точки 515—526 от обжалваното решение, в които при разглеждането на аргументите на СА относно твърдените непълни мотиви при определянето на коефициента на намаление на 98,849 % Общият съд е постановил, че допълнителните мотиви не трябва да бъдат съобразявани.
1.      Доводи на страните
25.      Комисията твърди, че решението за изменение е „решение“ по смисъла на член 288 ДФЕС. Фактът, че то не изменя разпоредителната част на спорното решение, не засяга неговото естество. Като не е съобразил допълнителните мотиви, изложени в това решение, Общият съд е отказал на Комисията правомощието да приема, изменя или оттегля решения съгласно член 7 от Регламент № 1/2003 и е превишил правомощията си по член 263 ДФЕС.
26.      CA твърди на първо място, че насрещната жалба е недопустима, тъй като Комисията е изтъкнала „ново основание“, което не е било повдигнато пред първа инстанция. В допълнение подкрепя заключението на Общия съд, че няма съществена разлика между предоставянето на допълнителни мотиви в становище по делото или чрез решение за изменение. На последно място, CA поддържа, че във всички случаи решението за изменение е незаконосъобразно, тъй като Комисията не е имала правомощието да измени спорното решение.
2.      Анализ
27.      Считам, че насрещната жалба на Комисията е допустима и основателна.
а)      По допустимостта
28.      Твърдението на CA за недопустимост трябва да бъде отхвърлено изцяло.
29.      Съгласно установената съдебна практика, никоя от страните не може да изтъкне за първи път пред Съда неизложено пред Общия съд основание, тъй като това би разширило обхвата на жалбата извън рамките на делото пред първа инстанция. Компетентността на Съда при обжалване съответно е ограничена до преценката на правното разрешение, което е било дадено относно твърденията, разисквани пред Общия съд. Въпреки това жалбоподателят може да се позовава на основания, произтичащи от обжалваното съдебно решение, за да оспори от правна гледна точка неговата правилност(13).
30.      По настоящото дело не виждам никакво правило или принцип, които да подкрепят възражението на CA за недопустимост. CA не успяха да изяснят този въпрос и по време на съдебното заседание, когато бяха поканени да го направят.
31.      На първата инстанция Комисията е била единствено ответник и не е изтъкнала никакво основание по същество. Единственото основание, което е в основата на насрещната жалба и е ясно насочено срещу конкретна част от обжалваното съдебно решение, не може да се счита за „ново“ по отношение на тези, изтъкнати в първата инстанция.
32.      В своята насрещна жалба Комисията иска да се отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която е загубила делото. Съгласно член 177, параграф 1 и член 178, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, Комисията по принцип има право да изтъква основанията и доводите, които счита за необходими, за да оспори изводите на Общия съд, които счита за неправилни.
33.      В този контекст Комисията може, при обжалване, да обсъди естеството, обхвата, последиците и целта на решението за изменение, за да оспори изводите на Общия съд. Тези въпроси във всеки случай са правни въпроси, към които се прилага принципът iura novit curia(14). Съответно, всяка разлика в терминологията, използвана от Комисията в нейната насрещна жалба, в сравнение с нейните твърдения в първата инстанция, е без значение за допустимостта на жалбата.
34.      Сега ще се спра на основанието на Комисията по същество. За яснота ще започна с обобщение на съответните пасажи от обжалваното съдебно решение.
б)      Констатациите на Общия съд
35.      Общият съд правилно започва своя анализ, като подчертава, че в съответствие с установената съдебна практика правомощието на Комисията да приема конкретен акт включва и правомощието да изменя този акт, стига да се спазват изцяло съответните разпоредби на Договора, включително всички формални изисквания и процесуални гаранции (т. 519 от обжалваното съдебно решение).
36.      Въпреки това, в точки 520—526 от обжалваното съдебно решение Общият съд обяснява защо, при обстоятелствата по настоящото дело, счита, че допълнителните мотиви не могат да бъдат взети под внимание. Комисията оспорва именно тези пасажи.
37.      По-специално Общият съд постановява, че тъй като решението за изменение не променя разпоредителната част на спорното решение, а само допълва мотивите му, то не може „да се счита за ново решение за изменение на [спорното] решение по смисъла на съдебната практика, цитирана в т. 519 [от това съдебно решение], а трябва да се приравни на допълнителни мотиви от страна на ответника в рамките на съдебното производство“.
38.      В тази връзка Общият съд припомня, че съгласно установената съдебна практика липсата на мотиви в оспорвания акт по принцип не може да бъде поправена с допълнителни разяснения, представени в хода на производството пред съдилищата на Съюза. В настоящия случай Комисията не е твърдяла, както отбеляза Общият съд, че по това време е било невъзможно надлежно да се мотивира спорното решение. Съответно той е счел, че допълнителните мотиви, представени в съдебното производство, не могат да бъдат приети и следователно е решил да „отхвърли“ решението за изменение.
39.      Поради изложените по-долу съображения намирам някои аспекти на това становище за доста объркващи.
в)      Валидност на решението за изменение
40.      На първо място, константна е практиката, че актовете на институциите на Съюза по принцип се ползват с презумпция за законосъобразност и съответно произвеждат правно действие, докато не бъдат оттеглени, отменени в производство по жалба за отмяна или обявени за невалидни вследствие на преюдициално запитване или възражение за незаконосъобразност(15).
41.      Въпреки това, обжалваното съдебно решение не съдържа констатация, че решението за изменение е нищожно или невалидно, въпреки че СА всъщност са оспорили неговата валидност(16). При липса на такава констатация Общият съд не може просто да „отхвърли“ промените, направени с решението за изменение в спорното решение. По този начин Общият съд е нарушил принципа, залегнал в посочената в предходната точка съдебна практика, като е отхвърлил правните последици на валидно решение.
42.      Общият съд също така е превишил правомощията си по член 263 ДФЕС, който урежда процедурата за проверка на законосъобразността на актовете, приети от институциите на Съюза. В рамките на тази процедура съдебната власт на Съюза може да реши дали даден акт е законосъобразен или не. Tertium non datur: не съществува трети вид акт, който да е валиден, но чиито последици въпреки това могат да не бъдат съобразени. При условие че въпросният акт е относим и приложим (ratione materiae, temporis и така нататък), и освен ако действието му не е било спряно съгласно членове 278 и 279 ДФЕС, той трябва да се счита за произвеждащ всички свои правни последици, включително в случаите, когато неговата валидност е била оспорена(17).
43.      Второ, както е посочено в точка 35 по-горе, безспорно е, че правомощието на Комисията да приеме даден акт неизбежно включва правомощието да го измени, при условие че са спазени изцяло съответните разпоредби на Договора, както и всички формални изисквания и процесуални гаранции. Строгото спазване както на материалните, така и на процесуалните правила е от съществено значение. Може например да има случаи, в които дадена институция вече не може да измени акт — например когато първоначалният акт „е бил приет в рамките на строго регламентирана процедура, която е налагала на компетентната институция задължението да приеме последващия акт в процедурата в определен срок, след изтичането на който институцията е загубила правомощието да вземе решение“(18).
44.      Въпреки това обжалваното съдебно решение не съдържа никакви данни, които да сочат, че i) едно или повече от съществените или процесуалните изисквания за приемане на решението за изменение не са били изпълнени към момента на неговото приемане или ii) Комисията вече е нямала право да измени акта.
45.      От това следва, че не може да се приеме, че Общият съд е констатирал — дори и имплицитно — че Комисията е била лишена от правомощието си да приеме решението за изменение.
46.      Трето, може да има случаи, в които, въпреки че формално изглежда, че са изпълнени материалните и процесуалните условия за приемане на акта за изменение, институцията все пак е упражнила правомощията си незаконосъобразно, като не е спазила правило или принцип на първичното право.
47.      Така акт на Съюза е невалиден, когато неговият автор е допуснал „злоупотреба с власт“(19). Това е така само „ако въз основа на обективни, относими и съвпадащи доказателства се установи, че единствената или поне определящата цел, с която е приет, е да се постигнат резултати, различни от тези, които се твърди, че са желани, или за да се избегне специално предвидена в Договора процедура, за да се реагира на конкретните обстоятелствата в случая“(20).
48.      Освен това е очевидно, че актът за изменение трябва да съответства на общите принципи на правото на Съюза, включително по-специално на принципите на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания(21). Поради това може да възникнат случаи, при които лице, засегнато от даден акт, може законно да се противопостави на неблагоприятните правни последици, произтичащи от оттеглянето или изменението на съществуващ акт. Това може да е така, по-специално когато въпросният акт на Съюза предоставя субективно право на адресата си(22).
49.      Отново, в обжалваното съдебно решение не е посочено, а още по-малко и доказано, нито едно от тези обстоятелства. Следователно нищо в това решение не позволява да се направи изводът, че спорното решение е невалидно поради злоупотреба с власт или нарушаване на Договорите или на всякаква правна норма, свързана с тяхното изпълнение.
г)      Естество на решението за изменение и неговите елементи
50.      Четвърто, ясно е, че решенията и писмените становища, представени в съдебно производство, са различни правни актове. Те се приемат в съответствие с различни процедури и имат коренно различни правни последици. Докато оспорваният пред съдилищата на Съюза правен акт продължава да е валиден, тези съдилища не могат, по принцип, да го определят като акт с различно естество или вид от това, което произтича от неговата формулировка.
51.      В съответствие с член 288, четвърта алинея ДФЕС, „решението е задължително в своята цялост“. Следователно Общият съд не може да реши да разгледа едно валидно решение, сякаш — за целите на висящото производство — то има стойността само на становище пред съд, без да наруши член 288 ДФЕС.
52.      Вярно е, че в ограничен брой извънредни случаи Съдът е постановил, че официално оспорен пред него акт в действителност е друг „прикрит“ акт. В тези случаи Съдът е разгледал съдържанието на акта и обстоятелствата около неговото приемане, за да определи истинската му същност(23). Тази съдебна практика се корени преди всичко в необходимостта да се предотврати засягането — чрез просто преименуване или „маскиране” на съответния акт(24) — на конституционния принцип, съгласно който актовете на институциите на Съюза по принцип подлежат на съдебен контрол(25).
53.      Тази съдебна практика обаче не е приложима в настоящия случай. Решението за изменение е прието от компетентния за това орган съгласно Регламент № 1/2003 и е било действително предназначено да отстрани потенциален правен порок, засягащ валидността на първоначалния акт. Приемането му следователно попада изцяло в рамките на задачата на Комисията съгласно член 105, параграф 1 ДФЕС да „осигурява прилагането на принципите, предвидени в членове 101 и 102 [ДФЕС]“. Освен това е безспорно, че съгласно членове 263, 267 и 277 ДФЕС съдилищата на Съюза са компетентни при необходимост да проверяват законосъобразността на решението за изменение.
54.      Пето, обжалваното съдебно решение, изглежда, предполага, че ако с решението за изменение беше променена разпоредителната част на спорното решение, това би повлияло на производството и би довело до различна преценка.
55.      Това не може да бъде вярно. Съдът последователно постановява, че разпоредителната част на даден акт е неразривно свързана с мотивите към него, така че при тълкуването му трябва да се вземат предвид мотивите, които са довели до неговото приемане(26). Съгласно член 296 ДФЕС мотивите и разпоредителната част на всеки задължителен акт на Съюза представляват едно цяло(27). Следователно няма принципно основание за различно третиране в производства пред съдилищата на Съюза на акт, изменен само по отношение на една от тези две съществени части, от акт, в който и двете части са били изменени.
56.      Шесто, вярно е, че, както Общият съд е отбелязал в обжалваното съдебно решение, Съдът последователно е приемал, първо, че мотивите трябва по принцип да бъдат съобщени на заинтересованото лице едновременно с решението, което го засяга неблагоприятно, и, второ, че липсата на мотиви в оспорвания акт не може да бъде поправена с допълнителни пояснения, представени в хода на производството пред съдилищата на Съюза.
57.      Въпреки това никоя от тези линии в съдебната практика не е приложима в настоящия контекст. Ще започна с втората линия в съдебна практика, посочена в предходната точка.
58.      Тази линия в съдебната практика се отнася — и това трябва да се подчертае — до случаи, в които допълнителни мотиви за оспорвания акт се излагат от неговия автор в писмените и устните становища, представени в хода на производството пред съдилищата на Съюза(28). По мое мнение тя не може да се приложи, дори по аналогия, към обстоятелствата по настоящото дело, които се отнасят до изменение на мотивите в резултат на формално изменение на самия оспорван акт.
59.      Задължението за мотивиране преследва двойна цел: първо, да даде възможност на заинтересованите лица да разберат мотивите за акта и евентуално да решат дали да оспорят неговата действителност и, второ, да даде възможност на съдилищата на Съюза да упражнят правомощията си за съдебен контрол(29). Да се позволи на автора на даден акт да изложи мотивите за неговото приемане за първи път в съдебната зала, след като актът е бил оспорен, очевидно би лишило член 296 ДФЕС от голяма част от полезното му действие. Същата логика важи и за допълнителните пояснения, предоставени неофициално преди съдебното производство и впоследствие повторно посочени в съдебната фаза(30).
60.      Тази логика обаче е неприложима, когато актът е бил валидно изменен и съобщен на адресатите си в надлежна форма и в подходящ срок. Няма значение дали тази промяна е настъпила преди започването на съдебното производство или в хода на същото. При такива обстоятелства именно измененият акт става задължителен за адресатите и съдилищата на Съюза разглеждат неговата валидност, ако тя бъде оспорена.
61.      И обратно, първоначалната версия на акта престава да съществува в правния ред на Съюза и може да бъде „възстановена“ само ако актът за изменение бъде отменен от съдилищата на Съюза(31). Като е отказал да вземе предвид решението за изменение, Общият съд всъщност се е произнесъл по валидността на решение, което вече не е било в сила в първоначалния си вид.
62.      Следователно вземането предвид на акта за изменение в рамките на висящото производство не противоречи на целите, преследвани с член 296 ДФЕС. Напротив, адаптирането на производството позволява тези цели да бъдат постигнати по-ефективно и без ненужно забавяне.
63.      По същата причина е безпредметно и направеното от СА позоваване на първата посочена по-горе линия в съдебната практика, съгласно която мотивите трябва по принцип да бъдат съобщени на заинтересованото лице едновременно с решението, което го засяга неблагоприятно. Мотивите на акта, който понастоящем е задължителен за СА и чиято валидност Общият съд би следвало да провери, са тези, които са включени в спорното решение, изменено с решението за изменение. Тези мотиви са били съобщени в момента на изменението на решението — което трябва да се презумира за валидно — с акт със същата правна форма и със същите правни последици.
64.      Като се има предвид това, трябва да подчертая един важен момент: когато с решението за изменение се изменят първоначалните мотиви за налагането на глобата — на основание, че тези мотиви са били или се е предполагало, че са недостатъчни — задължението за плащане на глобата логично не може да се счита, че възниква от приемането на спорното решение. То възниква едва от датата на приемане на решението за изменение, тъй като едва този акт представлява понастоящем достатъчно правно основание за налагане на глобата.
65.      Както беше обяснено, мотивите и разпоредителната част на решението са неразривно свързани. От своя страна Комисията отбелязва в насрещната си жалба, че всяка „промяна в мотивите неизбежно води до промяна (в съдържанието и обхвата) на разпоредителната част на спорното решение, тъй като мотивите и разпоредителната част съставляват неразделна цялост, дори когато разпоредителната част, разглеждана отделно, остава формално непроменена“.
66.      След решението на Общия съд по делото HSBC Комисията е разполагала с две основни възможности, ако е считала, че решението ѝ като цяло е правилно: i) да оттегли спорното решение и да го издаде отново с някои изменения или ii) да измени спорното решение чрез решение за изменение. Законодателната техника, избрана от Комисията, за да предприеме необходимите мерки за изпълнение на решението на Общия съд по делото HSBC, е в рамките на свободата на преценка на тази институция(32). Ясно е обаче, че изборът на една техника пред друга не може да засяга неблагоприятно финансовите интереси на адресатите на спорното решение. Различен от този извод би довел до несправедливо неравно третиране на засегнатите предприятия, зависещо единствено от това дали техните жалби са били разгледани (както в дело T‑105/17) или производството по тях е било спряно от Общия съд (както в дела T‑106/17 и T‑113/17)(33).
67.      Запитана в съдебното заседание дали е съгласна с горното, Комисията отговаря отрицателно. Нейните доводи по този въпрос обаче са вътрешно противоречиви. От една страна, оспорвайки подхода на Общия съд към решението за изменение, Комисията подчертава, че разпоредителната част на първоначалното решение неминуемо е засегната от направените впоследствие промени в неговите съображения. От друга страна, тя поддържа, че допълнителните мотиви не представляват нищо повече от по-подробно обяснение на това, което Комисията е решила при приемането на спорното решение. Тази позиция е логически необоснована: ако разпоредителната част наистина е променена, допълнителните мотиви не могат да са само пояснение, а ако представляват само пояснение, те не могат да засегнат по същество разпоредителната част. Комисията не може да се ползва и от двете възможности. Освен това, да се приеме аргументът на Комисията в това отношение, би означавало също така да се приложи решението за изменение със задна дата, което е в явно нарушение на утвърден общ принцип на правото на Съюза(34).
68.      Следователно считам, че Комисията по принцип има правомощието да измени съществуващо решение, дори когато това решение е предмет на производство пред съдилищата на Съюза. Разбира се, при условие че действията на Комисията не представляват злоупотреба с власт по смисъла на член 263 ДФЕС. Освен това Комисията не може чрез решение за изменение да „отстрани“ ретроактивно евентуална невалидност на първоначалния акт.
д)      Добро правораздаване и процесуална икономия
69.      Седмо, според мен е ясно, че Комисията е имала правомощието да измени спорното решение както преди подаването на жалбата на СА, така и след решението на съдилищата на Съюза — a fortiori, когато това съдебно решение е довело до частична отмяна на спорното решение. Запитани по време на съдебното заседание дали са съгласни с тази позиция, СА потвърждават, че са.
70.      Ако това е така, не виждам никаква основателна причина да се счита, че правомощието на Комисията да измени акта е „неприложимо“ в периода между тези две събития. Всъщност, ако Комисията счете, че актът е невалиден, е напълно в съответствие с нейното задължение за добро правораздаване да действа без забавяне, за да отстрани евентуални недостатъци. Самият факт, че актът може да е бил оспорен пред съдилищата на Съюза, като цяло е без значение в този контекст.
71.      На пръв поглед тази теза може да изглежда като противоречаща на ефективното зачитане на правото на защита на жалбоподателите или на доброто правораздаване. По-задълбоченото разглеждане на този въпрос обаче неизбежно води до друго становище.
72.      По отношение на правото на защита на жалбоподателите, това право не е нарушено, при условие че i) те са изслушани от автора на акта преди приемането на акта за изменение(35) и ii) им е предоставена възможност от съдилищата на Съюза да изменят своите изявления и искания в рамките на висящото производство(36). Всъщност самото съществуване на специфична разпоредба в Процедурния правилник на Общия съд — член 86 от него — която позволява на жалбоподателите да изменят жалбата си „когато акт, чиято отмяна се иска, е заменен или изменен с друг акт, който има същия предмет“ е особено показателно за правомощията на Комисията да изменя акт, който е предмет на производство по отмяна.
73.      Освен това адресатите на спорното решение не понасят никакви неблагоприятни финансови последици в резултат на изменението на първоначалното решение, тъй като, както беше обяснено по-горе, изменението не действа със задна дата. Изменението не поставя жалбоподателя и в неблагоприятно процесуално положение: ако жалбоподателят реши се откаже от жалбата си за отмяна в светлината на това изменение, Общият съд запазва правомощието си съгласно член 136, параграф 2 от Процедурния правилник да осъди ответника да понесе разноските по производството(37).
74.      На следващо място, да се изключи възможността Комисията да измени акт, който е предмет на висящо съдебно производство, би довело, по мое мнение, до резултат, който е в противоречие с изискването за добро правораздаване. Това важи особено в случаите, когато Комисията е наясно, че въпросният акт вероятно ще бъде отменен, и счита, че конкретни изменения могат да бъдат достатъчни, за да се отстранят недостатъците, засягащи неговата законосъобразност. При такива обстоятелства „принудителното“ продължаване на производството не би имало смислен ефект.
75.      При такъв сценарий производството би могло да завърши с това, което може да бъде описано като „напразна победа“ за жалбоподателите. Всяка полза от отмяната би била, по всяка вероятност, ограничена и краткотрайна. Комисията най-вероятно ще приеме изменен акт скоро след постановяването на съдебното решение, като по този начин ще принуди жалбоподателите да започнат втори кръг от съдебни дела, за да получат съдебен контрол на законосъобразността на изменения акт. Такъв резултат би бил несъвместим с изискванията за процесуална икономия и ефективна съдебна защита, като същевременно би наложил ненужно бреме както на страните, така и на съда на Съюза.
76.      Напротив, като се позволи на жалбоподателите в рамките на първоначалното производство да съобразят своите основания и искания с измененията, направени в оспорвания акт, се избягва ненужно дублиране на производствата и се постига по-бързо и по-евтино разрешаване на спора(38). Такъв подход е от полза не само за страните по делото, но и, макар и косвено, за самия съд на Съюза.
77.      Накрая, не съм убеден, че определени решения на съдилищата на Съюза, на които се позовава СА, подкрепят неговата теза.
78.      CA първо се позовава на решението на Съда по делото Culin/Комисия(39). Делото се отнася до отхвърлянето от Комисията на жалба, подадена по административен ред от г‑н Culin, един от нейните служители, с която той оспорва назначаването на друг служител на длъжност, за която той също бил кандидатствал. Било ясно, че мотивите на решението, с които се отхвърля посочената жалба, са непълни. След като г‑н Culin завежда дело, Комисията допълва решението с цел да коригира първоначалното решение, излагайки „истинските мотиви“ за отхвърлянето на кандидатурата му. Съдът обаче постановява, че допълнението не може да бъде взето под внимание и отменя оспорваното решение(40).
79.      На пръв поглед решението по делото Culin изглежда подкрепя аргументите на СА. При по-внимателно разглеждане обаче става ясно, че това не е така.
80.      Жалбата, подадена от г‑н Culin, не е обикновена жалба за отмяна по тогавашния член 173 от Договора за ЕИО (сега член 263 ДФЕС), а жалба, подадена на основание на тогавашния член 179 от Договора за ЕИО (сега член 270 ДФЕС). Съгласно тази разпоредба „Съдът е компетентен по всеки спор между [Европейския Съюз] и [негови] служители, в границите и при условията, определени в правилник за длъжностните лица или в Условията за работа“(41).
81.      Дял VII от Правилника за длъжностните лица, уреждащ „обжалването“, предвижда в член 90 задължителна досъдебна процедура, която трябва да бъде приключена в определен срок, преди да може да бъде подадена жалба до съдилищата на Съюза. Досъдебната процедура служи както за предоставяне на възможност за доброволно уреждане на спора, така и за определяне на неговия предмет. На етапа на съдебното производство предметът на спора по принцип не може да бъде променен от никоя от страните(42). Административен акт, който се различава съществено от оспорвания акт, не може да бъде разгледан в същото производство и изисква подаването на нова жалба по член 270 ДФЕС(43). По същия начин, оплаквания, които не са изложени в досъдебната процедура, не могат да бъдат предявени в производството пред Съда(44). Тези характеристики на делото Culin са подчертани в заключението на генералния адвокат(45).
82.      На този фон заключението на Съда, че допълнението не може да бъде взето под внимание, е правилно. Допълнението е било представено извън срока и извън процедурата, предвидена в член 90 от Правилника за длъжностните лица, а съдържанието му се е различавало съществено от първоначалния оспорван акт. Предметът на спора е щял да бъде променен, ако то е било прието.
83.      За разлика от това, производството по отмяна по член 263 ДФЕС не се урежда от правилата и принципите, посочени в предходните точки. Затова изводите на Съда по делото Culin не могат да бъдат пряко приложени към случай като този, който се разглежда в настоящото дело. В този контекст може да се припомни, че случаят, разгледан от Съда в решението Комисия/Di Bernardo(46), цитирано в обжалваното съдебно решение, е сравним с този по делото Culin: жалба, подадена съгласно член 270 ДФЕС срещу решение на Комисията, свързано с прилагането на Правилника за длъжностните лица, в което Комисията е поискала да допълни мотивите в късен етап от производството.
84.      Позоваването от страна на СА на решението на Общия съд по делото Lucchini/Комисия(47) също, изглежда, се основава на погрешно разбиране. Това дело се отнася до жалба, подадена от адресат на решение на Комисията за налагане на глоба за нарушение на правилата на Съюза за конкуренцията. Приложението към първоначалното решение, съобщено на адресатите, не е съдържало някои таблици, които е трябвало да бъдат включени. След като е установила този пропуск, Комисията е приела, по-малко от месец след съобщаването на първото решение, решение за изменение, включващо липсващите таблици, което е било надлежно съобщено на адресатите на първоначалното решение(48).
85.      В жалбата си Lucchini твърди, че този начин на действие страда от грешки при прилагане на правото, което налага отмяната на обжалваното решение. По-специално, то изтъква довода, че при липсата на таблиците мотивите на първоначалното решение са били непълни и че последващото добавяне на тези таблици чрез решение за изменение не може да отстрани този порок(49).
86.      В този контекст Общият съд приема, че „следва да се провери дали, въпреки липсата на [посочените] таблици, приложени към първото решение, от съответните съображения на това решение, в подкрепа на които са упоменати тези таблици, ясно и недвусмислено изпъкват съображенията на Комисията и дали те са позволили на жалбоподателя да се запознае с основанията за взетата мярка“. Той заключава, че отсъствието на таблиците не е засегнало пълнотата на мотивите и съответно отхвърля доводите на Lucchini(50).
87.      По мое мнение СА тълкува неправилно това решение. Становището на Общия съд в точка 80 от решението, че следва да се провери дали първоначалното решение е достатъчно мотивирано, въпреки липсата на таблиците, не може да се разглежда като означаващо, че последващото им добавяне е незаконосъобразно. Аргументите на жалбоподателя се основават на схващането, че без таблиците първоначалното решение не е било достатъчно ясно, за да могат адресатите му да разберат мотивите на Комисията. Тъй като обаче Общият съд е констатирал, че мотивите са били достатъчни въпреки пропуска в приложението, валидността на измененията просто не е била разгледана(51).
88.      Освен това всяко друго тълкуване на посочената съдебна практика би било в противоречие с последователната линия на решенията, в които съдилищата на Съюза приемат — на основание на принципите на доброто правораздаване и процесуалната икономия — че жалбата за отмяна може да бъде разгледана независимо от измененията, внесени в оспорвания акт в хода на съдебното производство. Както е посочено в точка 72 по-горе, този подход е обвързан с условието, че предметът на делото остава по същество непроменен и че на жалбоподателите е дадена възможност да адаптират своите доводи и искания.
е)      Последици от разглеждането на насрещната жалба
89.      Въз основа на изложеното по-горе считам, че насрещната жалба на Комисията е основателна. Общият съд е допуснал грешка, когато е разгледал дали мотивите, свързани с размера на глобата, наложена на СА, са били достатъчни, без да съобрази допълнителните мотиви, въведени с решението за изменение.
90.      CA въпреки това твърди, че насрещната жалба следва да бъде отхвърлена на основание, че самото решение за изменение е невалидно. Този аргумент по същество се свежда до възражение за невалидност по смисъла на член 277 ДФЕС.
91.      Във връзка с това следва да се отбележи, че всъщност доводите, изтъкнати в подкрепа на това основание, съответстват на тези, представени от CA в първата инстанция. Разглеждането им би изисквало подробна правна и фактическа преценка — с оглед на представените доказателства — на становищата на всички страни в производството пред Общия съд. В обжалваното съдебно решение обаче липсва такава преценка. Освен това, в настоящото производство страните са се позовали на тези доводи само накратко.
92.      При тези обстоятелства считам, че етапът на производството не позволява на Съда да се произнесе окончателно по този въпрос. Ето защо предлагам Съдът: i) да уважи насрещната жалба на Комисията и да отмени обжалваното съдебно решение, доколкото то отменя член 2, буква а) от спорното решение, ii) да върне делото на Общия съд и iii) да не се произнася по съдебните разноски.
93.      В последващото производство Общият съд ще трябва да разгледа два основни въпроса. Първо, ще трябва да се произнесе по твърдението на СА, че решението за изменение е незаконосъобразно и следователно трябва да бъде отменено. Второ, ако намери, че решението за изменение е валидно, ще трябва да постанови дали спорното решение, така както е изменено, е достатъчно мотивирано.
94.      Както беше обяснено по-горе, ако Съдът подкрепи моето заключение относно насрещната жалба на Комисията, няма да е необходимо да се разглежда четвъртото основание на СА. Въпреки това, ако Съдът приеме различно становище и във всеки случай по съображения за изчерпателност, по-долу ще разгледам основните въпроси, повдигнати в това основание.
Б.      Четвъртото основание в главната жалба
95.      С четвъртото си основание СА оспорва точки 454—683 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд е упражнил правомощието си за пълен съдебен контрол по отношение на размера на глобата, която следва да се наложи. След разглеждане на доводите на страните, Общият съд счита, че „справедливата преценка на обстоятелствата по случая, предвид принципа на индивидуализиране на наказанието и на пропорционалността му, изисква размерът на наложената глоба [на СА] да бъде определен на 110 000 000 евро“.
1.      Доводи на страните
96.      В началото трябва да изразя известно недоумение по отношение на начина на формулиране на това основание от страна на СА. То е разделено на две части, всяка от които на свой ред се състои от няколко компонента и комбинация от общи и алтернативни доводи. Твърдените грешки включват по-специално произнасяне ultra petita, неправилно упражняване на правомощието за пълен съдебен контрол, незаконосъобразно разместване на тежестта на доказване, неизпълнение на задължението за мотивиране, неотчитане на релевантни фактори и нарушения на принципите на равно третиране, състезателност и пропорционалност.
97.      Изправени пред това натрупване на твърдения за различни пороци, не е лесно да се „отсее зърното от плявата“(52), с други думи, да се разграничи кои оплаквания са достатъчно обосновани и кои не са(53). Някои доводи, изглежда, се припокриват, докато други, изглежда, са изтъкнати по-скоро с цел да подкрепят общата критика, отколкото да изложат отделни и самостоятелни основания за обжалване.
98.      Въпреки това, едно от оплакванията се откроява ясно и изглежда представлява едно от основните възражения, повдигнати от СА срещу тази част от обжалваното съдебно решение. СА припомня, че Общият съд е постановил, че при липса на по-подробно обяснение на причините, поради които Комисията е определила коефициента на намаление на 98,849 %, той „не е в състояние да упражни задълбочен контрол както от фактическа, така и от правна страна върху аспект от решението, който е могъл да има съществено отражение върху размера на наложената на [СА] глоба“(54).
99.      Достигайки до това заключение обаче Общият съд приема същия коефициент на намаление, както този, приложен от Комисията, без — според СА — да даде допълнителни обяснения на какво се основава. СА твърди, че мотивите на решението са опорочени от същото несъобразяване с изискването за мотивиране, което е довело Общия съд до това да замести глобата, наложена в спорното решение.
100. Комисията оспорва това становище. Тя твърди, че Общият съд е упражнил правилно правомощието си за пълен съдебен контрол и по този начин е определил подходящ размер на глобата. По-специално тя твърди, че Общият съд е обяснил в достатъчна степен различните фактори, които е взел предвид при определянето на коефициента на намаление на 98,849 %, като по този начин е изпълнил задължението да мотивира решението си.
2.      Анализ
101. Считам, че четвъртото основание на СА е обосновано. За да обясня защо, ще започна с някои общи бележки относно (а) понятието „правомощие за пълен съдебен контрол“ и (б) задължението на Общия съд да изложи мотивите си при упражняването на това правомощие. След това ще премина към (в) конкретното оплакване, посочено в точки 98 и 99 по-горе, преди да се спра по-накратко на (г) останалите аргументи, изтъкнати в рамките на това основание.
а)      Общи бележки I: правомощие за пълен съдебен контрол
102. Член 261 ДФЕС предвижда, че „[р]егламентите, приети съвместно от Европейския парламент и Съвета, както и от Съвета […] могат да предоставят на Съда на Европейския съюз пълна юрисдикция да правораздава във връзка със санкциите, предвидени в тези регламенти“. Във връзка с това съгласно член 31 от Регламент № 1/2003 „Съдът разполага с неограничена юрисдикция да осъществява контрол върху решения, [приети на основание посочения регламент], с които Комисията е постановила санкция или периодично санкционно плащане. Той може да отмени, намали или увеличи наложената санкция или периодично санкционно плащане“.
103. Изразено по-просто, понятието „правомощие за пълен съдебен контрол“ обозначава правомощието на съдилищата на Съюза да преразгледат изцяло размера на глобите, наложени от Комисията в решения, приети съгласно членове 101 и 102 ДФЕС. Това понятие обаче не следва да се приравнява на „неограничено“ правомощие за контрол. Както ще бъде обяснено по-долу, упражняването на правомощието за пълен съдебен контрол е ограничено от редица процесуални и материалноправни принципи. Терминът означава, че при упражняването на това правомощие съдилищата на Съюза не са ограничени в рамките, присъщи на жалба за отмяна по член 263 ДФЕС, а могат сами да потвърдят или да отменят глоба, както и да променят нейния размер, както в посока увеличаване, така и в посока намаляване.
104. Съгласно член 263 ДФЕС съдилищата на Съюза осъществяват контрол относно законосъобразността на оспорените пред тях актове на институциите. По принцип този контрол обхваща всички данни от фактическа и правна страна, на които се основава оспореният акт(55). Въпреки това, съгласно установената съдебна практика, когато институциите на Съюза разполагат със свобода на преценка или са длъжни да извършват сложни технически преценки, съдилищата на Съюза трябва да упражняват съдебен контрол с подходяща степен на сдържаност(56).
105. По-специално, когато съдилищата на Съюза осъществяват контрол на резултата от дискреционна оценка на политика или от сложна техническа преценка, те могат да отменят оспорвания акт само ако тази оценка е опорочена от „явна“ грешка. Една грешка може да се счита за явна, когато жалбоподателят докаже, че анализът, извършен от съответната институция, е неразумен или че достигнатите заключения са неправдоподобни. Обратно, ако решението, прието от тази институция, е разумно обосновано с оглед на съществуващите към момента на приемането му фактически обстоятелства и доказателства, то не може да се счита за незаконосъобразно.
106. От това следва, че в производствата по член 263 ДФЕС съдилищата на Съюза не са оправомощени да извършват de novo оценка на положението, накарало съответната институция да приеме оспорвания акт, нито да заменят преценката на институцията със своята собствена преценка за това, което по тяхно мнение би бил най-подходящият начин на действие в дадените обстоятелства. Тяхната роля се ограничава до проверка на законосъобразността на акта и евентуално до обявяването му за нищожен или невалиден(57).
107. За разлика от това, при упражняване на правомощията за пълен съдебен контрол, предоставени от член 261 ДФЕС, и независимо от широката свобода на преценка, с която разполага Комисията при определянето и прилагането на политиката си за налагане на глоби, съдилищата на Съюза могат: първо, да отменят или променят размера на глобата дори при липса на каквато и да е грешка при прилагането на правото, да не говорим за явна такава; второ, да го направят, като заменят преценката на Комисията за подходящия размер на глобата със своя собствена преценка(58) и трето, да вземат предвид всички релевантни правни или фактически обстоятелства, включително фактори, на които Комисията не се е позовала или които не са били изтъкнати от предприятията по време на административното производство, както и събития, настъпили след приемането на спорното решение(59), без да са обвързани с методологията, изложена в Насоките на Комисията за определяне на глобите(60). С други думи, допустима е преценка de novo.
108. При упражняването на правомощията си по член 261 ДФЕС, съдилищата на Съюза не проверяват, строго погледнато, законосъобразността на спорното решение или на мотивите, на които то се основава, а по-скоро оценяват целесъобразността (само) на един конкретен елемент от него, а именно глобата(61). Правомощието за пълен съдебен контрол следователно представлява допълнителна форма на съдебна компетентност или, разгледано от друга гледна точка, допълнително основание за компетентност, предоставено на съдилищата на Съюза(62). Докато съдебният контрол по член 263 ДФЕС се ръководи от приложимите правила с по-висок ранг, in casu, членове 101 и 102 ДФЕС, разпоредбите на Регламент № 1/2003 и общите принципи на правото на Съюза, упражняването на правомощието за пълен съдебен контрол по член 261 ДФЕС се основава преди всичко на съображения за справедливост(63).
109. Понятието за „справедливост“ трябва да се разбира в широк смисъл. Макар че безспорно включва пропорционалност, безпристрастност и недискриминация, то надхвърля тези изисквания(64). То позволява на съдилищата на Съюза да извършват цялостна и до известна степен по-субективна оценка на глобата и нейния размер(65). Съответно, дори когато Комисията не е нарушила приложимите правила и определената от нея глоба е, в общи линии, разумна, съдилищата на Съюза запазват правото си да променят нейния размер, ако счетат, че различен размер на глобата би бил по-подходящ предвид обстоятелствата по делото(66).
110. Въпреки това жалбоподателите и, когато е уместно, Комисията, ако тя иска увеличаване на глобата, следва да представят доводи, обосноваващи упражняването на правомощия за пълен съдебен контрол, и, когато е необходимо, да представят съответните доказателства. Съдилищата на Съюза не упражняват тази компетентност ex officio(67).
111. Трябва обаче да се уточни, че това не означава, че когато упражняват правомощия за пълен съдебен контрол, съдилищата на Съюза са обвързани в същата степен от принципа ne ultra petita, както при проверката на валидността(68). Според установената съдебна практика съдилищата на Съюза са компетентни да упражняват пълноценно това си правомощие, когато определянето на размера на глобата е отнесено за разглеждане от тях(69). Такъв въпрос може да бъде повдигнат пряко, чрез изрично искане, с което се приканва Съда да упражни правомощието си за пълен съдебен контрол, или непряко, когато една от страните иска намаляване на глобата като логично следствие от частичната отмяна на оспорваното решение.
112. Това извод следва от двойствения характер на правомощието на съдилищата на Съюза за пълен съдебен контрол. Основната му цел е да предостави на предприятията, на които Комисията — в качеството си на административен орган — е наложила глоба, допълнителна гаранция за съдебна защита(70). Същевременно то преследва вторична и допълваща цел, а именно да гарантира съгласуваността и ефективността на цялостната система за изпълнение.
113. След като правомощието да се определи по цялостен начин размерът на глобата се прехвърли от административния орган на съдебната власт, последната трябва също да гарантира, че санкцията постига желаната цел. Глобата трябва съответно да има достатъчно възпиращ характер по отношение на предприятия, чието поведение може да наруши структурата или функционирането на вътрешния пазар и вследствие на това да намали неговата пълна икономическа ефективност, особено в ущърб на потребителите(71). По тази причина при определяне на размера на глобата съдилищата на Съюза трябва да вземат предвид по-специално нейния възпиращ ефект(72) и могат, когато е уместно, да наложат глоба, надвишаваща определената от Комисията(73).
б)      Общи бележки II: задължението на Общия съд да изложи мотивите си
114. В светлината на посочените съображения следващият въпрос, който трябва да бъде разгледан, се отнася до обхвата на задължението на Общия съд да мотивира решенията си, когато упражнява правомощието си за пълен съдебен контрол при преразглеждане на глоба.
115. Отговорът на този въпрос е, по принцип, ясен. Широката дискреционна власт, предоставена на съдилищата на Съюза съгласно член 261 ДФЕС, по никакъв начин не намалява задължението им да се мотивират надлежно в съответствие с член 296 ДФЕС, член 36 от Статута на Съда на Европейския съюз и член 47 от Хартата(74).
116. Основните принципи, регулиращи този въпрос, са добре установени. Съгласно постоянната съдебна практика мотивите на решението трябва да разкриват ясно и недвусмислено съображенията на Общия съд, така че да се даде възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетото решение, а на Съда — да упражни съдебен контрол(75). Освен това задължението за мотивиране има по-широка цел: то представлява гаранция срещу произвола, като осигурява на страните по спора възможност да се уверят, че техните аргументи са били надлежно разгледани, и задължава съдилищата да основават своите решения на обективни и проверими основания(76).
117. Въпреки това обхватът на това задължение може да варира в зависимост от естеството на съответното решение и трябва да се преценява с оглед на производството, разглеждано в неговата цялост, и на съвкупността от релевантни обстоятелства, като се вземат предвид процесуалните гаранции, които съпътстват това решение(77). Съдът е постановил, по-специално, че Общият съд не е длъжен да разгледа изчерпателно и последователно всички изложени от страните в спора съображения. При определени обстоятелства мотивите му могат да бъдат имплицитни, при условие че дават възможност на заинтересованите лица да се запознаят с причините, поради които Общият съд е отхвърлил основанията им, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни контрол за законосъобразност на обжалваното решение(78).
118. На този фон и с оглед на упражняването от Общия съд на правомощието му за пълен съдебен контрол, обхватът на задължението за мотивиране трябва да се разглежда в светлината на процесуалните и материалноправните съображения, присъщи на упражняването на такава компетентност. В това отношение, според мен, три групи фактори могат да се считат за особено значими.
119. Първо, макар че Общият съд може, но не е длъжен, да вземе предвид обстоятелства, доводи и въпроси, които не са били изрично поставени от страните на неговото внимание(79), той трябва по принцип, да разгледа всички тези, които са били надлежно повдигнати пред него от страните(80). Това естествено трябва да се отрази в мотивите, на които се основава съдебното решение. Дали такива аргументи трябва да бъдат разгледани изрично и доколко подробно всеки от тях ще бъде разгледан, зависи, разбира се, от тяхната относимост, яснота и доказателствена стойност.
120. Второ, Общият съд разполага с широка свобода на преценка при определяне на размера на подходящата глоба в даден случай. Тази свобода на преценка обаче трябва да се упражнява в съответствие с общите принципи на правото на Съюза, и по-специално с принципите на пропорционалност, индивидуализиране на санкциите и равно третиране(81). Освен това глобата следва да съответства основно на тежестта и продължителността на нарушението, като същевременно гарантира и възпиращ ефект(82). Следователно, когато действително възникнат един или повече от тези въпроси, може разумно да се очаква, че в мотивите ще бъдат разгледани достатъчно подробно. Всъщност, както самият Общ съд отбелязва в точка 661 от обжалваното решение, „в контекста на задължението си да изложи мотивите, той [трябва] да посочи подробно факторите, които е взел предвид при определяне на размера на глобата“(83).
121. Трето, както беше обяснено по-горе, при определяне на размера на глобата съгласно член 261 ДФЕС Общият съд не е обвързан нито с методологията, въведена с Насоките на Комисията за определяне на глобите, нито, логично, с каквато и да е алтернативна методология, която може да е била приложена в спорното решение. По същия начин Общият съд не е длъжен да се придържа към конкретна математическа формула или икономически изчисления(84). Като се има предвид това, няма пречка той да направи това, когато счита такъв подход за подходящ. Такъв може да бъде например случаят, когато няколко предприятия са глобени с едно и също решение и придържането към конкретна методология — като тази, използвана от Комисията — може да допринесе за осигуряване на равно третиране между тях(85).
122. Обратно, когато Общият съд счете за целесъобразно да се отклони изцяло или частично от тези методики, той следва да обърне особено внимание и да посочи различните елементи, които е взел предвид при определяне на подходящия размер на глобата, и, когато е уместно, да даде ориентировъчно обяснение за тяхната относителна тежест(86). Това обаче не означава, че изложението на мотивите трябва да се превърне в демонстрация на сложна и прецизна математическа ортодоксалност(87). Ясно е, че съгласно член 261 ДФЕС някои оценки ex bono et aequo са напълно законосъобразни. Освен това в някои случаи може да е достатъчно кратко изложение на мотивите, основано на цялостна оценка на всички относими фактори или на позоваване на констатации, вече направени в друга част от решението(88).
123. По същество, от Общия съд може разумно да се очаква да изложи с достатъчна яснота, точност и вътрешна съгласуваност основните стъпки на своите съображения, както и естеството и значението на взетите под внимание фактори(89).
124. Твърдяното несъобразяване с изискването за мотивиране, разбира се, подлежи на контрол при обжалване. Въпреки това, трябва да се припомни, че при липса на допусната от Общия съд грешка при прилагане на правото Съдът няма да упражни правомощието си за пълен съдебен контрол, за да замести преценката на Общия съд със своя собствена. Съответно, не е достатъчно жалбоподателят просто да твърди, че наложената от Общия съд глоба е неподходяща или несправедлива. Такава глоба може да бъде отменена само ако се докаже, че е „прекомер[на] до степен на непропорционалност“(90).
125. Именно въз основа на тези принципи сега ще разгледам доводите, изтъкнати във връзка с това от СА.
в)      Липса на мотиви в конкретния случай
126. В т. 659—683 от обжалваното съдебно решение Общият съд излага обстоятелствата, които е взел предвид при упражняването на правомощията си за пълен съдебен контрол за определянето на размера на глобата. Той е разгледал три категории елементи: тежестта и продължителността на нарушението (т. 663—679), наличието на смекчаващи обстоятелства (т. 680—681) и възпиращия размер на глобата (т. 682). След като извършва това, което описва като „обективната преценка“ на всички относими обстоятелства, Общият съд определя глобата в размер на 110 000 000 евро (т. 683), сума, която е малко по-ниска от наложената съгласно член 2, буква а) от спорното решение(91).
127. В светлината на принципите, изложени в предходния раздел, мотивите на Общия съд относно упражняването на правомощието си за пълен съдебен контрол на пръв поглед изглеждат подробни и последователни. Те са ясно структурирани по начин, който позволява на читателя да проследи логическата последователност на мотивите на решението, идентифицират обстоятелствата, считани за релевантни за преценката, като посочват тяхната относителна важност, и го правят в съответствие с установената съдебна практика.
128. При по-внимателно разглеждане обаче — и с оглед аргументите, изтъкнати от СА — някои аспекти на тези мотиви подлежат на критика. Някои пасажи изглеждат непоследователни в сравнение с констатациите, направени в други части на същото съдебно решение.
129. Така в точка 664 от обжалваното съдебно решение Общият съд е посочил, че ще „използва методологията, която, както приложената в настоящия случай от Комисията, първоначално определя основен размер на глобата, който впоследствие може да бъде коригиран в зависимост от обстоятелствата по случая“. В този контекст е приел, що се отнася до стойността на продажбите като първоначални данни, че като заместваща стойност следва да се вземат предвид намалените парични приходи, като е счел другите налични методи за изчисляване на паричните средства за неподходящи или неоснователни. На тези основания е била приета стойността на паричните приходи, възприета от Комисията по отношение на СА (т. 665—668 от обжалваното съдебно решение).
130. След това, в точки 669—673 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва в началото, че между страните е безспорно, „че ако за основа за изчисляване на глобата се вземат предвид само паричните приходи, това би довело до налагане на твърде възпираща глоба“. Поради това е постановил, че е необходимо тези парични приходи да бъдат намалени чрез прилагане на коефициент на намаление. След това Общият съд отбеляза по същество пет точки. Първо, Комисията прилага единен коефициент на намаление, определен на 98,849 %. Второ, този коефициент на намаление „е резултат от сложно упражнение, което отразява няколко аспекта“ и „става дума за приближение на формирана стойност [и следователно] по дефиниция не [е] съществува[л] един-единствен възможен коефициент на намаление“. Трето, предложеният от СА алтернативен коефициент на намаление е бил счетен за неподходящ. Четвърто, между страните няма спор, че „коефициентът на намаление възлиза най-малко на 98,849 %“. Пето, „определянето на глоба при упражняване на правомощието му за пълен съдебен контрол не е точна аритметична задача“.
131. Въпреки че текстът на обжалваното решение не е напълно ясен по този въпрос, от гореизложеното изглежда разумно да се заключи, че Общият съд в крайна сметка е приложил същия коефициент на намаление, както този, използван в спорното решение, а именно 98,849 %. Всъщност размерът на глобата, определен от Общия съд при упражняването на правомощието за пълен съдебен контрол, е удивително близък до този, наложен от Комисията(92). Това тълкуване се подкрепя допълнително от решение от 20 декември 2023 г., JPMorgan Chase и др./Комисия(93), постановено от Общия съд на същия ден, в което с използване на почти идентични мотиви по този въпрос глобата е определена в точно същия размер като посочения в спорното решение(94).
132. Независимо от това, в точки 494—512 от обжалваното съдебно решение Общият съд е констатирал, че мотивите в спорното решение са недостатъчни по отношение на определянето на коефициента на намаление на 98,849 %. Той е отбелязал, че само няколко и доста неясни пасажи в спорното решение дават представа за мотивите на Комисията да определи коефициент на намаление на това конкретно равнище. Този недостатък е бил счетен за особено проблематичен, като се има предвид централното значение на коефициента на намаление в методиката, използвана от Комисията при определяне на глобата.
133. На този фон е донякъде изненадващо, че Общият съд в крайна сметка е одобрил същия този коефициент на намаление. За да бъдем ясни, не може да се изключи, че въз основа на собствената си преценка Общият съд може да е стигнал до заключението, че този коефициент всъщност е бил най-подходящият. Сам по себе си фактът, че Комисията не е обяснила достатъчно изчисленията си, не означава непременно, че основната стойност е била погрешна(95).
134. Все пак, ако това наистина е било заключението на Общия съд, той е трябвало да го посочи изрично, като поясни, че според неговата преценка коефициентът на намаление от 98,849 % представлява най-подходящият коефициент, и да обясни — поне накратко — основанията, поради които е стигнал до това заключение.
135. Обжалваното съдебно решение обаче не съдържа нито един от тези елементи. Първо, както е посочено в точка 131 по-горе, в него дори не се споменава изрично, че приложеният от Общия съд коефициент на намаление е бил определен на 98,849 %. Второ, обжалваното съдебно решение не дава никакви указания защо именно тази стойност е била счетена за най-подходяща.
136. Разбира се, СА е трябвало да представи аргументи в подкрепа на твърдението си, че методиката и конкретните стойности, използвани от Комисията, са довели до налагането на несъразмерна, дискриминационна или по друг начин несправедлива глоба. Въпреки това фактът, че предложеният от СА алтернативен коефициент на намаление е бил счетен за прекомерен, сам по себе си не означава, че Общият съд е бил длъжен да потвърди стойността, приета в спорното решение.
137. Ясно е, че това не е случай, в който е съществувал само малък и предварително определен набор от алтернативи. Самият Общ съд отбелязва, че стойността, използвана от Комисията, е само приближение на конструирана стойност и че следователно нито един от коефициентите за намаление не може да се счита за единствено правилен.
138. Въпреки това, независимо от липсата на ясно обяснение в спорното решение защо коефициент на намаление от 98,849 % следва да се счита за подходящ, Общият съд все пак потвърждава тази стойност, основно поради това, че алтернативите, предложени от СА, не са били за предпочитане. При прочита на обжалваното съдебно решение остава впечатлението, че Общият съд е избрал това, което е счел за „по-малкото зло“ сред стойностите, представени от страните.
139. По мое мнение този подход не отразява вида преценка, която се изисква от Общия съд при упражняването на правомощието му за пълен съдебен контрол съгласно член 261 ДФЕС. Когато реши да отмени глоба, наложена с решение, и да я замени с друга, Общият съд трябва сам да определи сумата, която счита за най-подходяща с оглед на всички релевантни обстоятелства. За тази цел Общият съд е можел да приеме всякаква стойност, която е считал за подходяща, за да замести тази, използвана от Комисията, като продължи — ако желае — да следва сходна методологична рамка.
140. Алтернативно, ако Общият съд беше стигнал до заключението, че не е в състояние да определи подходящ коефициент на намаление, той е трябвало да прибегне до различна методика, вместо да се придържа към такава, чието прилагане сам е признал за несигурно или неоптимално. Решението му да постъпи иначе трудно се съгласува с логиката на упражняването на правомощието за пълен съдебен контрол, с което е натоварен.
141. Съответно, считам, че Общият съд не е мотивирал в достатъчна степен начина, по който е упражнил правомощията, предоставени му съгласно член 261 ДФЕС(96). Дори ако приемем, че страните са се съгласили, че „коефициентът на намаление възлиза най-малко на 98,849 %“ — твърдение, което се оспорва категорично от СА и което, освен това, не се потвърждава от документите по делото — това обстоятелство в никакъв случай не би било от значение в този контекст. Подобно заключение не би отговорило на основното твърдение на СА, че тази стойност е била прекалено ниска, което е довело до налагането на несправедлива глоба.
142. Освен това, самият факт, че нито един от жалбоподателите не е предложил коефициент на намаление с по-ниска стойност от приложената от Комисията, не може да бъде разглеждан от Общия съд като доказателство, потвърждаващо уместността на тази стойност. Ако ми позволите лека ирония, бих отбелязал, че, доколкото ми е известно, никое предприятие, на което Комисията е налагала глоба, не е оспорвало решението с довода, че наложената санкция е твърде ниска. Естествено, съдилищата на Съюза никога не са считали липсата на такива оспорвания за индикация, че наложената от Комисията глоба е била непременно разумна.
143. Липсата на ясно обяснение защо Общият съд е решил да приложи същия коефициент на намаление, както този, използван от Комисията, въпреки собственото си заключение, че Комисията не е обосновала адекватно този коефициент, е особено проблематична в конкретните обстоятелства по настоящото дело. Не е необходимо да се припомня, че стойността, приета от Комисията, за да замести стойността на продажбите на предприятията — а именно, паричните приходи — представлява новост в тази област. Предвид новаторския характер на този подход и методологичните въпроси, които той повдига по отношение на изчисляването му, би могло да се очаква по-изчерпателно изложение на мотивите по този въпрос. Очевидно това не е случай, в който може да се счита за достатъчно едно много кратко или само имплицитно мотивиране по толкова централен въпрос.
144. Поради тези причини считам, че в частта относно изчисляването на глобата, наложена от Общия съд при упражняване на правомощието му за пълен съдебен контрол, мотивите са непълни и вътрешно противоречиви. Следователно четвъртото основание на СА следва да бъде уважено и обжалваното съдебно решение да бъде частично отменено.
г)      Другите части и аргументи в четвъртото основание
145. Тъй като стигнах до заключението, че насрещната жалба трябва да бъде уважена и че, при условията на евентуалност, четвъртото основание на СА също следва да бъде уважено, едва ли е необходимо да се разглеждат подробно останалите доводи, изтъкнати от СА в подкрепа на това основание. Ето защо ще се спра на тях много накратко.
146. Първо, CA твърди, че Общият съд се е произнесъл ultra petita, като е упражнил правомощието си за пълен съдебен контрол. Според CA Общият съд не е имал право да наложи глоба в рамките на тази компетентност, тъй като е уважил основното му искане за отмяна на глобата, наложена от Комисията, а искането за намаляване на глобата е било формулирано само при условията на евентуалност.
147. Не споделям тази позиция. Както вече обясних, принципът ne ultra petita има само ограничена роля, когато Общият съд преразглежда глоба, упражнявайки правомощието си за пълен съдебен контрол. Съдилищата на Съюза имат право да упражняват правомощието за пълен съдебен контрол, когато пред тях е поставен въпросът за размера на глобата. Следователно важното е дали дадена страна е поискала от Общия съд да преразгледа глобата. Това очевидно се е случило в производството в първа инстанция, тъй като CA го прави както пряко, така и косвено. Съдът вече е постановил, че фактът, че жалбоподателят е поискал намаляване на глобата при условията на евентуалност, не изключва упражняването на правомощието за пълен съдебен контрол(97).
148. Второ, не съм убеден от тезата на CA, че Общият съд не е можел да упражни правомощието си за пълен съдебен контрол, без първо да приеме действие по събиране на доказателства, на основание че са липсвали някои подробности относно методологията на изчисление на Комисията. Общият съд не е бил обвързан с методологията, приета в спорното решение, и е избрал да приложи методология, която е била подобна, макар и не идентична във всички аспекти(98). Сам по себе си този избор не е неприемлив. В настоящия случай проблемът се състои в липсата на подходящи мотиви, които да обяснят този избор.
149. Трето, не съм убеден и от твърдението на CA, че при упражняването правомощието си за пълен съдебен контрол Общият съд не е взел предвид някои релевантни обстоятелства, на които се позовава CA. Твърдението, че CA е имало незначителна роля в нарушението, е надлежно разгледано в точки 635—639 от обжалваното съдебно решение. Освен това твърденията, че в спорното решение Комисията е приложила член 101 ДФЕС към деяния, които не са имали последици
за пазара или от които CA не е извлякло полза, са явно несъстоятелни. Трайно установено е, че в случай на ограничение с оглед на целта не се изисква доказване на последиците. Нито пък фактът, според мен, че дадено предприятие не се е възползвало от антиконкурентно споразумение, следва да води до налагане на по-лека санкция.
150. Накрая, склонен съм да се съглася с CA, че може да има нарушение на принципа на равно третиране или, най-малко, неправилно прилагане на правилата за тежестта на доказване, доколкото Общият съд не е взел предвид различните методи, използвани от някои банки за изчисляване на паричните приходи.
151. В самото начало трябва да отбележа, че съществуването на различни подходи в това отношение е било признато в спорното решение и не се оспорва от страните(99). Въпреки това Комисията е поддържала както в спорното решение, така и пред Общия съд, че влиянието на тези различия върху изчисляването на глобите е незначително(100). СА от своя страна твърди, че предвид централната роля на коефициента за намаление, дори и малките разлики в данните за паричните приходи, използвани при изчисляването на глобите, биха могли да доведат до разлики в крайните суми, които далеч не са незначителни.
152. При липса на надеждни данни по този въпрос в делото, считам, че е невъзможно Съдът да провери дали използваните данни, въпреки известна хетерогенност, са дали съпоставими резултати.
153. В тази връзка е важно да се отбележи, че Общият съд е установил, че Комисията не е приела допълнителни мерки за събиране на доказателства, за да изясни разнообразните методи, използвани от различните банки, въпреки че някои от тях са уведомили надлежно Комисията за трудностите, с които са се сблъскали при предоставянето на исканите данни за паричните приходи(101). Също така е безспорно, че на засегнатите банки никога не е бил предоставян пълен достъп до подробните изчисления, извършени от Комисията(102). Общият съд също не е поискал от Комисията да представи тези изчисления по време на производството пред първа инстанция, въпреки че въпросът е бил подробно обсъден между страните.
154. Действително е вярно, както Комисията отбелязва в съдебното заседание, че дори когато се прилага по-традиционната методика, изложена в нейните Насоки за определяне на глобите, изчисленията трябва задължително да се основават на данните за продажбите, предоставени от самите предприятия. Тези данни естествено могат да отразяват различните организационни структури, търговски стратегии и счетоводни практики на отделните предприятия.
155. Все пак ми се струва очевидно, че в такива случаи рискът от значителни различия при изчисляването на данните за продажбите е, поне потенциално, много по-ограничен, отколкото в случай като настоящия. Както бе споменато по-горе, в настоящия случай методологията, изложена в Насоките за определяне на глобите, е била приложена по иновативен начин чрез използването на новоразработена заместваща стойност, чиято пригодност е била оспорена от страните и чието прилагане е довело до различия в подходите на отделните участващи предприятия.
156. Във всеки случай, макар че не може разумно да се очаква Комисията да проверява всяка малка подробност от данните, предоставени от всяко едно предприятие, което е обект на производство по Регламент № 1/2003, тя все пак е длъжна да гарантира спазването на принципа на равно третиране. Това означава, първо, да се провери съпоставимостта на данните, когато в това отношение възникват съмнения, и, второ, да се използва най-подходящият набор от данни за всяко предприятие, когато съответното им положение не е напълно сравнимо(103).
157. Предвид това ми е трудно да разбера защо Общият съд (i) се е основал на неподкрепеното с доказателства твърдение на Комисията, че разнородността на използваните данни не е оказала съществено влияние върху резултата, и (ii) е заключил, че СА не са успели надлежно да докажат, че оценката на Комисията е неправилна. По мое мнение подобно разсъждение на практика налага на CA probatio diabolica, или по-прозаично казано, несъразмерно доказателствено бреме, което отразява неправилно прилагане на правилата, уреждащи разпределението на тежестта на доказване. По този начин Общият съд не е проверил надлежно дали твърдението на СА за нарушение на принципа на равно третиране е обосновано.
VI.    Заключение
158. В светлината на изложените съображения предлагам на Съда да уважи насрещната жалба, подадена от Комисията, или, при условията на евентуалност — четвъртото основание, изтъкнато от Crédit agricole SA и Crédit agricole Corporate & Investment Bank.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Решение от 20 декември 2023 г., Crédit agricole и Crédit agricole Corporate and Investment Bank/Комисия (T‑113/17, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2023:847).
3      Решение C(2016) 8530
final на Комисията от 7 декември 2016 година относно производство по член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП (Дело AT.39914 — Лихвени деривати в евро (EIRD).
4      Решение
C(2021) 4610
final на Комисията от 28 юни 2021 година, с което се изменя спорното решение.
5      Регламент на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора (ОВ L 1, 2003 г.,
стр. 1; Специално издание на български език 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
6      Насоки относно метода за определяне на глобите, налагани по силата на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003 (OВ C 210, 2006 г., стр. 2; Специално издание на български език 2007 г., глава 8, том 4, стр. 264) (наричани по-нататък „Насоките за определяне на глобите“).
7      „Euribor“ е съкращение за Европейски междубанков лихвен процент, „EONIA“ — за Индекса на средните лихвени проценти по овърнайт депозити в евро.
8      Вж. съображения 639—648 от спорното решение.
9      T‑105/17, наричано по-нататък „решението на Общия съд по делото HSBC“,
EU:T:2019:675).
10      Решение от 12 януари 2023 г., HSBC Holdings и др./Комисия (C‑883/19 P, EU:C:2023:11). В това производство, с определение на председателя на Съда от 16 юли 2020 г., HSBC Holdings и др./Комисия (C‑883/19 P, EU:C:2020:561), е уважена молбата на СА да бъде допуснато да встъпи по делото в подкрепа на исканията на жалбоподателите.
11      Решение от 27 ноември 2024 г., HSBC Holdings и др./Комисия (T‑561/21, EU:T:2024:869).
12      Вж. по-горе, точка 11 от настоящото заключение.
13      Вж. по-специално решение от 5 септември 2024 г., Комисия/Чешката република (Джобни запалки) (C‑494/22 P, EU:C:2024:684, т. 129 и 130 и цитираната съдебна практика).
14      Вж., по аналогия, решение от 3 септември 2024 г., Illumina и Grail/Комисия (C‑611/22 P и C‑625/22 P, EU:C:2024:677, т. 134).
15      Вж. по-специално решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, т. 100 и цитираната съдебна практика).
16      Вж. по-горе, т. 13 от настоящото заключение.
17      Вж. в този смисъл решение от 17 юни 2010 г., Lafarge/Комисия (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, т. 81—86).
18      Становище на генерален адвокат Tizzano по дело Комисия/Съвет (C‑27/04, EU:C:2004:313, т. 135).
19      Вж. по-специално член 263, втора алинея ДФЕС.
20      Вж. например решение от 20 септември 2017 г., Tilly-Sabco/Комисия (C‑183/16 P, EU:C:2017:704, т. 64 и цитираната съдебна практика).
21      Вж. например решение от 20 юни 1991 г., Cargill/Комисия (C‑248/89, EU:C:1991:264, т. 20 и цитираната съдебна практика).
22      Вж.
по-специално решение от 22 септември 1983 г., Verli-Wallace/Комисия (159/82, EU:C:1983:242, т. 8 и цитираната съдебна практика).
23      Вж. например решение от 30 юни 1993 г., Парламент/Съвет и Комисия (C‑181/91 и C‑248/91, EU:C:1993:271, т. 14).
24      Това е въпрос, който самите автори на договорите са имали предвид от самото начало. Вж. становището на генерален адвокат Lagrange по дело Assider/Върховен орган (3/54,
EU:C:1954:6, т. 171). Вж. също
Arena, A., La tutela giurisdizionale dinanzi alla Corte di giustizia: origini, evoluzione e tratti distintivi. —
In: Mastroianni, R., Il diritto processuale dell'Unione europea, Giappichelli, 2025, pp. 10—16.
25      Т.е. с изключение на случаи като посочените в член 24, параграф 1 ДЕС и член 275 ДФЕС.
26      Вж.
по-специално решение от 26 март 2020 г., Hungeod и др. (C‑496/18 и C‑497/18, EU:C:2020:240, т. 69 и цитираната съдебна практика).
27      Вж. в този смисъл решение от 13 декември 2013 г., Унгария/Комисия (T‑240/10, EU:T:2013:645, т. 89 и 90).
28      Вж. по-специално решения от 26 ноември 1981 г., Michel/Парламент (195/80, EU:C:1981:284, т. 20—22), от 19 юли 2012 г., Alliance One International и Standard Commercial Tobacco/Комисия и Комисия/Alliance One International и други (C‑628/10 P и C‑14/11 P, EU:C:2012:479, т. 77),
от 20 септември 2011 г., Evropaïki Dynamiki/ЕИБ (T‑461/08, EU:T:2011:494, т. 109 и 115), и от 12 декември 2013 г., Nabipour и др./Съвет (T‑58/12, EU:T:2013:640, т. 36—39).
29      Вж. в този смисъл решение от 29 септември 2011 г., Elf Aquitaine/Комисия (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, т. 148 и цитираната съдебна практика.).
30      Вж. например решение от 10 юли 2019 г., Комисия/Icap и др. (C‑39/18 P, EU:C:2019:584, т. 39—41).
31      Във връзка с това вж. например решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers (C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 88).
32      Вж. член 266,
първа алинея
ДФЕС.
33      Вж. по-горе, точки
7, 8, 15 и 16 от настоящото заключение.
34      Вж. в този смисъл решения от 25 януари 1979 г., Racke (98/78, EU:C:1979:14, т. 19), от 21 февруари 1991 г., Zuckerfabrik Süderdithmarschen и Zuckerfabrik Soest (C‑143/88 и C‑92/89, EU:C:1991:65, т. 49), и от 25 януари 2022 г., VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, т. 47—49).
35      Вж. по-специално член 41, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
36      Вж. по-специално решения от 3 март 1982 г., Alphasteel/Комисия (14/81, EU:C:1982:76, т. 7 и 8), от 2 февруари 2012 г., Dow Chemical/Комисия (T‑77/08, EU:T:2012:47, т. 35), от 12 декември 2013 г., Nabipour и др./Съвет (T‑58/12, EU:T:2013:640, т. 20) и от 17 декември 2014 г., Pilkington Group и др./Комисия (T‑72/09, EU:T:2014:1094, т. 46).
37      В случай на обжалване на решение на Общия съд, същият принцип се прилага в производството пред Съда, съгласно член 141 от Процедурния правилник на Съда.
38      Вж., mutatis mutandis, решение от 3 март 1982 г., Alphasteel/Комисия (14/81, EU:C:1982:76, т. 8).
39      Решение от 7 февруари 1990 г. (C‑343/87, наричано по-нататък „решението Culin“, EU:C:1990:49).
40      Ibid., т. 11.
41      Курсивът е мой.
Вж. изменения Регламент № 31 (ЕИО), 11 (EAEО),
установяващ
Правилника за длъжностните лица и Условията
за работа на другите служители на Европейската икономическа общност и на Европейската общност за атомна енергия (ОВ 45, 1962 г., стр. 1385) (наричан по-нататък „Правилникът за длъжностните лица“).
42      Вж. в този смисъл решения от 23 април 2002 г., Campogrande/Комисия (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, т. 33), и от 8 март 2023 г., SE/Комисия (T‑763/21, EU:T:2023:113, т. 14).
43      Вж. в този смисъл решения от 23 април 2002 г., Campogrande/Комисия (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, т. 34), и от 11 ноември 2020 г., AD/ECHA (T‑25/19, EU:T:2020:536, т. 32).
44      Вж. в този смисъл решение от 23 април 2002 г., Campogrande/Комисия (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, т. 34 и цитираната съдебна практика).
45      Заключение на генерален адвокат Mischo по дело Culin/Комисия (343/87, EU:C:1989:342, т. 6—17).
46      Решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo (C‑114/19 P, EU:C:2020:457).
47      Решение от 9 декември 2014 г. (T‑91/10, наричано по-нататък „решението Lucchini“, EU:T:2014:1033).
48      Ibid., точки 42—45.
49      Ibid., точки 74—75.
50      Ibid., точки 76—102.
51      Може да се добави също, че в точки 107—110 от решението по делото Lucchini Общият съд изрично разглежда и отхвърля аргументите на жалбоподателя, че приемането на решението за изменение нарушава принципите на правна сигурност и на зачитане на правото на защита.
52      Този израз обикновено се счита, че произхожда от Библията, Матей 3:12.
53      Вж., mutatis mutandis, заключение на генерален адвокат Wathelet по дело Telefónica и Telefónica de España/Комисия (C‑295/12 P, EU:C:2013:619, т. 7—9).
В тази връзка бих добавил, между другото, че споделям мнението на моя уважаем колега генерален адвокат Wahl, който по-рано прикани Съда при определяне на възлагането на разноските да вземе предвид ненужните обем
и сложност на становищата на страните, както и липсващата им яснота и прецизност. Вж. становище на генерален адвокат Wahl
по дело Feralpi и др./Комисия (C‑85/15 P, C‑86/15 P и C‑87/15 P, C‑88/15 P и C‑89/15 P, EU:C:2016:940, т. 134—139).
54      Във връзка с точка 511 от обжалваното съдебно решение.
55      Вж. по-специално решение от 8 декември 2011 г., Chalkor/Комисия (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, т. 67).
56      Вж.
във връзка с това моето заключение по делото ЕЦБ/Crédit Lyonnais. (C‑389/21 P, EU:C:2022:844, т. 49—50).
57      Вж. по-подробно и с допълнителни препратки ibid, точки
41—74.
58      Вж. например решение от 8 февруари 2007 г., Groupe Danone/Комисия (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, т. 61 и цитираната съдебна практика). В този контекст вж. също решение от 4 юли 2024 г., Westfälische Drahtindustrie и Pampus Industriebeteiligungen/Комисия (C‑70/23 P, EU:C:2024:580, т. 47).
59      Вж. по-специално решение от 16 ноември 2000 г., SCA Holding/Комисия (C‑297/98 P, EU:C:2000:633, т. 55), и заключение на генерален адвокат Mengozzi
по дело Комисия/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, т. 43 и цитираната съдебна практика).
60      Вж.
по-специално решение от 16 юни 2022 г., Quanta Storage/Комисия (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, т. 167 и цитираната съдебна практика.).
61      Вж. решение от 21 януари 2016 г., Galp Energía España и др./Комисия
(C‑603/13 P, EU:C:2016:38, т. 76 и 77).
62      Вж. например решение от 8 декември 2011 г., KME Germany и др./Комисия
(C‑389/10 P, EU:C:2011:816, т. 130), и заключение на генерален адвокат Kokott по дело Pilkington Group и др./Комисия (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, т. 116). Вж. също
Bernardeau, L. и
J.‑P. Christienne, Les amendes en droit de la concurrence: pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l’Union, Larcier, 2013, pp. 800‑801.
63      Вж. например решение от 28 март 1984 г., Officine Bertoli/Комисия (8/83, EU:C:1984:129, т. 29).
64      Относно значението на широкото тълкуване на това понятие вж. заключение на генерален адвокат Tizzano по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия (C‑189/02 P, EU:C:2004:415, т. 129—133). В този контекст вж. също Арабаджиев, Aл., Unlimited Jurisdiction: What Does It Mean Today? —
In:
Cardonnel, P. et al. (eds.), Constitutionalising the EU Judicial System - Essays in Honour of Pernilla Lindh, Hart, 2012, p. 400.
65      Вж. Wahl, N., Enjeu et limites actuelles de la jurisprudence relative à la compétence de pleine juridiction conférée au juge de l’Union en matière de concurrence. —
In:
Tizzano, A. et al., La Cour de justice de l’Union européenne sous la présidence de Vassilios Skouris - Liber amicorum, Bruylant, 2017, p. 735.
66      Вж. в този смисъл решение от 10 декември 2025 г., Intel Corporation/Комисия (T‑1129/23, EU:T:2025:1091, т. 107).
67      Вж. в този смисъл решения от 8 декември 2011 г., Chalkor/Комисия (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, т. 64), и от 26 януари 2017 г., Duravit и др./Комисия (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, т. 32).
68      По същия начин, становища на генерален адвокат Poiares Maduro по дело Groupe Danone/Комисия (C‑3/06 P, EU:C:2006:720, т. 49), на генерален адвокат Mengozzi по дело Комисия/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, т. 37), и на генерален адвокат Wahl по дело Total/Комисия (C‑597/13 P, EU:C:2015:207, т. 58).
69      Вж. по-специално решение от 26 септември 2013 г., Alliance One International/Комисия (C‑679/11 P, EU:C:2013:606, т. 103 и цитираната съдебна практика.).
70      Вж. например решение от 28 юни 2005 г., Dansk Rørindustri и др./Комисия (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P, EU:C:2005:408, т. 445).
71      Вж., по аналогия, решение от 6 октомври 2021 г., Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, т. 36).
72      Вж. по-долу, точка 120 от настоящото заключение.
73      Вж. например решение от 12 декември 2007 г., BASF и UCB/Комисия (T‑101/05 и T‑111/05, EU:T:2007:380, т. 222).
74      Във връзка тази вж. например решение от 12 януари 2023 г., Lietuvos geležinkeliai/Комисия (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, т. 154 и цитираната съдебна практика). Вж. също решение от 18 декември 2014 г., Комисия/Parker Hannifin Manufacturing и Parker-Hannifin (C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, т. 81—85).
75      Вж. например решение от 11 юли 2013 г., Ziegler/Комисия (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, т. 81).
76      Вж. ЕСПЧ, 15 декември 2022 г., Rutar и Rutar Marketing d.o.o. с/у Словения. (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, § 62).
77      Вж. например решение от 23 октомври 2014 г., flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, т. 52).
78      Вж. например решение от 18 юли 2013 г., Dow Chemical и др./Комисия (C‑499/11 P, EU:C:2013:482, т. 57).
79      Вж. по-горе, т. 110 от настоящото заключение.
80      Вж. в този смисъл решения от 10 юли 2014 г., Telefónica и Telefónica de España/Комисия (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, т. 57), от 12 януари 2017 г., Timab Industries и CFPR/Комисия (C‑411/15 P, EU:C:2017:11, т. 108), и от 9 ноември 2023 г., Altice Group Lux/Комисия (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, т. 221—223 и 229).
81      Вж. по-специално решение от 16 юни 2022 г., Quanta Storage/Комисия (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, т. 167 и цитираната съдебна практика.).
82      Вж. по аналогия решение от 9 ноември 2023 г., Altice Group Lux/Комисия (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, т. 246). Други фактори, които могат да бъдат взети под внимание, включват по-специално „поведението на всяко от засегнатите предприятия, изпълняваната от всяко от тях роля при установяването на споразуменията или съгласуваните практики, изгодата, която биха могли да извлекат от тези споразумения или практики, размера им и стойността на съответните стоки, както и риска, който този вид нарушения представляват за целите на Съюза“ (вж. решение от 10 април 2014 г., Комисия/Siemens Österreich и др. и Siemens Transmission &
Distribution и др./Комисия (C‑231/11 P—C‑233/11 P, EU:C:2014:256, т. 53 и 91). Вж. също становището на генерален адвокат Bot по дело E.ON Energie/Комисия (C‑89/11 P, EU:C:2012:375, т. 113—115).
83      Курсивът е мой.
84      Вж. по аналогия решение от 16 ноември 2000 г., Finnboard/Комисия (C‑298/98 P, EU:C:2000:634, т. 87).
85      Вж. например решения от 18 септември 2003 г., Volkswagen/Комисия (C‑338/00 P, EU:C:2003:473, т. 146 и 147), и
от 4 септември 2014 г., YKK и др./Комисия (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, т. 98).
86      Вж. в този смисъл определение от 9 март 2000 г., Sarrió/Комисия. (C‑291/98 P, EU:C:2000:112, т. 98).
87      Вж. в този смисъл решение от 14 септември 2016 г., Trafilerie Meridionali/Комисия (C‑519/15 P, EU:C:2016:682, т. 55).
88      Вж. например решения от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, т. 82), и от 9 октомври 2014 г., ICF/Комисия (C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, т. 64).
89      Вж. по аналогия решение от 29 септември 2011 г., Elf Aquitaine/Комисия (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, т. 151).
90      Вж. по-специално решение от 12 януари 2023 г., Lietuvos geležinkeliai/Комисия (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, т. 153 и цитираната съдебна практика).
91      Вж. по-горе, точка 17 от настоящото заключение. Причината е, че Общият съд е констатирал, че в спорното решение Комисията неправилно е приписала някои деяния на CA. Вж. точки 413—428, 451—453 и 679 от обжалваното
съдебно решение.
92      По отношение на причината за това, вж. бележка под линия 89 по-горе.
93      T‑106/17, EU:T:2023:832.
94      Вж. точка 124 от моето заключение по дело JPMorgan Chase и JPMorgan Chase Bank, National Association/Комисия, C‑160/24 P, също представено днес.
95      Вж. в този смисъл решения от 8 май 2013 г., Eni/Комисия (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, т. 99), и от 9 юни 2016 г., PROAS/Комисия (C‑616/13 P, EU:C:2016:415, т. 51).
96      Вж. mutatis mutandis становище на генерален адвокат Kokott по дело Servier и др./Комисия (C‑201/19 P, EU:C:2022:577, т. 257).
97      Вж. решение от 26 септември 2013 г., Alliance One International/Комисия (C‑679/11 P, EU:C:2013:606, т. 105—107).
98      Точка 664 от обжалваното съдебно решение.
99      Вж. по-специално т. 539—556 от обжалваното съдебно решение.
100      Вж. по-специално точки
531, 549, 551, 554, 572, 574, 575, 577, 579—581 и 587 от обжалваното съдебно решение.
101      Точки 560—569 от обжалваното съдебно решение.
102      Ibid., точка 576.
103      Вж. в този смисъл решение от 12 ноември 2014 г., Guardian Industries и Guardian Europe/Комисия (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, т. 51—66).