62024CJ0257
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (десети състав)
10 юли 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социално осигуряване — Работници мигранти — Регламент (EО) № 883/2004 — Член 3 — Материален обхват — Свободно движение на работници — Член 45 ДФЕС — Регламент (ЕС) № 492/2011 — Член 7 — Равно третиране — Социални предимства — Малолетно или непълнолетно дете с увреждания на пограничен работник — Помощ за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания — Условие за пребиваване — Пропорционалност“
По дело C‑257/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Областен социален съд Северен Рейн-Вестфалия, Германия) с акт от 8 април 2024 г., постъпил в Съда на 12 април 2024 г., в рамките на производство по дело
PE, представлявана от родителите си,
срещу
Städteregion Aachen,
СЪДЪТ (десети състав),
състоящ се от: D. Gratsias, председател на състава, E. Regan (докладчик) и J. Passer, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за германското правителство, от J. Möller и R. Kanitz, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от B.‑R. Killmann и F. van Schaik, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3 от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82), изменен с Регламент (ЕО) № 988/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 г. (ОВ L 284, 2009 г., стр. 43) (наричан по-нататък „Регламент № 883/2004“), на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза (ОВ L 141, 2011 г., стр. 1), както и на член 20 и член 21, параграф 1 ДФЕС.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между PE, непълнолетно дете, представлявано от родителите си, и Städteregion Aachen (градски регион Ахен, Германия) по повод на отказа да му бъде предоставена помощ за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент № 883/2004
3
Член 3 от Регламент № 883/2004, озаглавен „Материален обхват“, който се намира в дял I от Регламента, озаглавен „Общи разпоредби“, гласи:
„1.   Настоящият регламент се прилага към всички законодателства относно следните клонове на социална сигурност:
a)
обезщетения за болест;
[…]
3.   Настоящият регламент се прилага също и към специалните парични обезщетения, независещи от вноски, уредени в член 70.
[…]
5.   Настоящият регламент не се прилага към:
a)
социалното и медицинско подпомагане;
[…]“.
4
Член 70 от Регламент № 883/2004, озаглавен „Общи разпоредби“, който се намира в дял III от Регламента, озаглавен „Специални разпоредби относно различните категории обезщетения“, в глава 9, озаглавена „Специални парични обезщетения без плащане на вноски“, предвижда в параграф 2, буква в):
„За целите на тази глава „специални парични обезщетения без плащане на вноски“ са тези, които:
[…]
в)
са изброени в приложение X“.
5
Приложение X към посочения регламент гласи следното в рубриката „Германия“:
„а)
Минимален доход за издръжка за възрастни хора и за лица с намалена възможност за приходи съгласно глава 4 от книга XII от Социалния кодекс.
б)
Помощи за покриване на разходите за издръжка съгласно основната разпоредба за търсещите работа, освен ако по отношение на тези помощи не са изпълнени изискванията за получаване на временна добавка след получаване на помощи за безработица (член 24, параграф 1 от книга II от Социалния кодекс)“.
Регламент № 492/2011
6
Член 7, параграфи 1 и 2 от Регламент № 492/2011 предвижда:
„1.   Работник, който е гражданин на държава членка, не може поради своето гражданство да бъде третиран на територията на друга държава членка различно от работниците — нейни граждани по отношение на условията за наемане и условията на труд, и по-специално, по отношение на трудовото възнаграждение, уволнението и ако остане безработен — на възстановяването или новото наемане на работа.
2.   Той има право на същите социални и данъчни предимства, както работниците местни граждани“.
Германското право
7
Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (книга IX от Социалния кодекс), озаглавена „Рехабилитация и участие в обществения живот на хората с увреждания“, в редакцията ѝ, приложима към спора в главното производство (наричана по-нататък „SGB IX“), предвижда условията, от които зависи предоставянето на помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания.
8
Член 101, параграф 1 от SGB IX предвижда:
„На германски граждани с обичайно местопребиваване в чужбина не се предоставят помощи за интеграция. Отклонение от това правило е възможно само в отделни случаи, ако това е наложително поради наличието на извънредна ситуация, и ако едновременно с това се докаже, че връщането в страната е невъзможно поради следните причини:
1.   грижи и отглеждане на дете, което трябва да остане в чужбина от правни съображения,
2.   дългосрочно болнично лечение в съответно заведение или сериозна нужда от грижи, или
3.   властническо разпореждане на публичноправен орган“.
9
Член 104, параграф 1 от SGB IX гласи:
„Помощите за интеграция се определят според особеностите на конкретния случай, по-специално според вида на нуждата, личното положение, пространството за социални контакти и собствените ресурси и средства; […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
10
Жалбоподателката в главното производство, която е германска и ирландска гражданка, родена в Германия през 2009 г., живее с родителите си в Белгия в близост до германската граница. Майка ѝ, германска гражданка, работи като лекар на пълно работно време в Ахен (Германия). Баща ѝ, ирландски гражданин, е длъжностно лице на Европейския съюз на служба в Маастрихт (Нидерландия).
11
Жалбоподателката в главното производство страда от умствено увреждане, което изисква специални грижи. След като посещава училище за деца със специални нужди в Ойпен (Белгия), от учебната 2017/2018 г. тя учи в приобщаващи училища в Ахен. По нейно искане в съответствие с разпоредбите на SGB IX градският регион Ахен ѝ предоставя за учебните от 2017/2018 до 2020/2021 години помощ за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, като поема разходите за услугата „училищно асистиране“ в рамките на 15 часа седмично, а след това на 35 часа седмично.
12
С решение от 9 юни 2021 г. градският регион Ахен отхвърля искане за предоставяне на тази помощ за интеграция за учебната 2021/2022 година с мотива, че тъй като обичайното местопребиваване на жалбоподателката в главното производство е в Белгия, тя не отговаря на условието за пребиваване на територията на страната, произтичащо от член 101, параграф 1 от SGB IX. С решение от 20 август 2021 г. този орган отхвърля със същия мотив жалбата срещу първоначалното решение за отказ, подадена по административен ред от жалбоподателката в главното производство.
13
С решение от 25 януари 2022 г. и отново с този мотив Sozialgericht Aachen (Социален съд Ахен, Германия) отхвърля жалбата срещу тези административни решения, подадена по съдебен ред от жалбоподателката в главното производство, която се представлява от родителите си. Освен това тази юрисдикция приема, че правото на помощ за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, не може повече да се основава на правото на Съюза, тъй като не спада към „обезщетенията за болест“, посочени в член 3, параграф 1 от Регламент № 883/2004, и тъй като член 3, параграф 5, буква а) от този регламент изрично предвижда, че въпросният регламент не се прилага за „социалното и медицинско подпомагане“.
14
Жалбоподателката в главното производство, представлявана от родителите си, сезира Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Областен социален съд Северен Рейн-Вестфалия, Германия), който е запитващата юрисдикция, с жалба за изменение на това съдебно решение и за осъждане на градския регион Аахен, като измени решението от 9 юни 2021 г., потвърдено с решението от 20 август 2021 г., да възстанови разходите, направени за ползването на услугата „училищно асистиране“ за периода от 1 август 2021 г. до 30 ноември 2021 г. в размер на 12782, 32 евро, тъй като немскоговорещата общност в Белгия е поела безвъзмездно разходите за услугата „училищно асистиране“ за периода от 1 декември 2021 г. до 30 юни 2022 г.
15
Запитващата юрисдикция констатира, че според националното право жалбата, с която е сезирана, следва да бъде отхвърлена. Тя обаче иска да се установи дали националното право в това отношение съответства на правото на Съюза.
16
На първо място, тази юрисдикция иска да се установи дали настоящото дело попада в приложното поле на Регламент № 883/2004. Като обезщетение за участие в образованието под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, разглежданата в главното производство помощ за интеграция, според тази юрисдикция, не изглежда да представлява социалноосигурително обезщетение, попадащо в материалния обхват на този регламент, тъй като не зависи от обективни изисквания, като например степента на увреждане, а се предоставя в зависимост от личните нужди на заинтересованото лице въз основа на индивидуална проверка на тези нужди от компетентния национален орган.
17
Освен това било съмнително дали помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, може да се квалифицира като „обезщетение за болест“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 883/2004, тъй като обичайното значение на понятието „болест“ предполага временно влошаване на здравословното състояние, докато помощта за интеграция има за цел да позволи на ползващите се от нея лица да преминат обучение, съобразено с техните способности и възможности, както и да насърчи участието им в обществения живот.
18
Следователно помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, изглеждала, че по-скоро попада в обхвата на понятието „социално подпомагане“, което по силата на член 3, параграф 5, буква а) от Регламент № 883/2004 било изрично изключено от материалния обхват на този регламент. Всъщност помощта за интеграция нямала връзка с някой от рисковете, посочени в член 3, параграф 1 от посочения регламент. Освен това периодите на професионална дейност, на внасяне на осигурителни вноски или на осигуряване не играли никаква роля за възникването на правото на тази помощ, тъй като тя се предоставяла за всеки отделен случай и при условията на евентуалност. Посочената помощ за интеграция не била и специално парично обезщетение без плащане на вноски по смисъла на член 70 от същия регламент, тъй като не фигурира в приложение X към него.
19
На второ място, запитващата юрисдикция смята, че е необходимо да се изясни въпросът дали изключването на гражданин на Съюза от помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, е съвместимо с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, според който всеки работник, който е гражданин на държава членка, има право на територията на другите държави членки на същите социални предимства като работниците — местни граждани. Тъй като майката на жалбоподателката в главното производство е упражнила правото си на свободно движение, тя имала право да се позове на тази разпоредба по отношение на държавата членка, чиято гражданка е тя. Съдът обаче все още не се бил произнесъл по въпроса дали помощ за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за детето с увреждания на пограничен работник представлява „социално предимство“ по смисъла на посочената разпоредба. Широкото тълкуване, което следва да се даде на понятието „социално предимство“, можело да бъде в полза на включването на помощта в това понятие. Следователно условието за пребиваване, от което зависи предоставянето на помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, можело да представлява непряка дискриминация, тъй като по естеството си то може да засегне повече пограничните работници отколкото местните такива.
20
Що се отнася до обосновката на подобно ограничение, тази юрисдикция отбелязва, че застрашаването на финансовото равновесие на системата за социално осигуряване може да представлява легитимна цел от общ интерес, която може да обоснове изключването на лицата, които не пребивават в страната, от правото на обезщетения. В това отношение наличието в SGB IX на изключения от това изключване в случай на особени затруднения, свързани основно с вероятното предоставяне на обезщетения в държавата членка по пребиваване, позволявало да се избегне всяка необоснована дискриминация. От друга страна, можело да се поддържа, че принципът на недопускане на дискриминация, закрепен най-общо в член 18 ДФЕС, е конкретизиран в член 3, параграф 5, буква а) от Регламент № 883/2004, що се отнася до обезщетенията за социално подпомагане, което обосновавало невъзможността разглежданата помощ за интеграция да се предоставя на лица, които не пребивават на територията на страната. Така въпросното изключване потвърждавало принципа на териториалност, основан на международното публично право, според който финансираните от данъци обезщетения за подпомагане трябва да се предоставят само на лицата, пребиваващи в страната.
21
При това положение не било сигурно, че изключването на лицата, които не пребивават в страната, от ползването на помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, действително е необходимо за правилното използване на данъчните ресурси. По-специално не било ясно до каква степен Федерална република Германия действително ще спести разходи благодарение на това изключване, въведено след затягане на правната уредба на 1 януари 2004 г. Освен това поради посоченото изключване германските граждани, които не пребивават в страната, биха били потенциално принудени да се върнат в Германия, което би довело до увеличаване на разходите за тази държава членка. Доколкото с това затягане националният законодател искал да намали злоупотребата с помощта за интеграция, тази цел също изглеждала съмнителна, по-специално от гледна точка на принципа на пропорционалност. Всъщност опасността от злоупотреба не възниквала по отношение на услугите в натура, предоставяни на територията на Германия. Нямало и данни, че жалбоподателката в главното производство би извършила злоупотреба с право, изкуствено създавайки условията за получаване на социалните предимства, посочени в член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011. Накрая, доколкото целта на изключването на лицата, които не пребивават в страната, била компетентните национални органи да бъдат освободени от досадна проверка на условията за предоставяне на германските граждани, които не пребивават в страната, неговата необходимост оставала спорна, тъй като тези обезщетения се предоставят на територията на Германия.
22
На трето място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали изключването на лицата, които не пребивават в страната, от помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания представлява обективно обосновано ограничение на правото, което гражданите на Съюза черпят от член 20 и от член 21, параграф 1 ДФЕС. Всъщност жалбоподателката в главното производство била поставена в по-неблагоприятно положение само поради факта че е избрала да се възползва от свободата си на движение, като установи обичайното си пребиваване в Белгия.
23
При тези условия Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Областен социален съд Северен Рейн-Вестфалия) решава да спре производството и да отправи следните преюдициални въпроси до Съда:
„1)
Трябва ли член 3 от [Регламент № 883/2004] да се тълкува в смисъл, че подкрепата за интеграция съгласно [SGB IX] под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ представлява обезщетение по смисъла на посочения член 3 и следователно попада в материалния обхват на този регламент?
При отрицателен отговор на първия въпрос:
2)
Трябва ли член 7, параграф 2 от [Регламент № 883/2004] да се тълкува в смисъл, че не допуска разпоредба от националното право, съгласно която помощите за интеграция по SGB IX под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ зависят от обичайното местопребиваване на територията на страната?
3)
Налице ли е необосновано ограничение на правото на гражданите на Съюза по член 20 и член 21, параграф 1 от [ДФЕС], когато на граждани на Съюза с местоживеене, съответно обичайно местопребиваване на територията на друга (гранична) държава членка е отказано предоставянето на подкрепа за интеграция по SGB IX под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“, а в действителност помощта в натура се предоставя в държавата по престой?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
24
С първия си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 3 от Регламент № 883/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че обезщетение като помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, попада в материалния обхват на този регламент.
25
За да се отговори на този въпрос, е важно, на първо място, да се провери дали такава помощ за интеграция представлява „социалноосигурително“ обезщетение по смисъла на член 3, параграф 1 от посочения регламент.
26
Според постоянната съдебна практика разграничението между престациите, които попадат в приложното поле на Регламент № 883/2004, и престациите, изключени от него, се основава главно на елементите, характерни за всяка престация, а именно нейната крайна цел и условията за отпускането ѝ, а не на това дали една престация се квалифицира от дадено национално законодателство като социалноосигурително обезщетение (решение от 11 април 2024 г., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, т. 32 и цитираната съдебна практика).
27
Така едно обезщетение може да се счита за социалноосигурително по смисъла на член 3, параграф 1 от Регламент № 883/2004, доколкото, от една страна, то се отпуска на получателите без каквато и да е индивидуална и дискреционна преценка на нуждите на лицето въз основа на определеното от закона положение, и от друга страна, е свързано с един от рисковете, изрично изброени в член 3, параграф 1 от Регламент № 883/2004. Тези две условия са кумулативни (решение от 11 април 2024 г., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, т. 33 и цитираната съдебна практика).
28
Относно първото условие, посочено в предходната точка, следва да се припомни, че то е изпълнено, когато обезщетението се предоставя с оглед на обективни критерии, които пораждат право да се получи съответното обезщетение, щом критериите са изпълнени, без компетентният орган да може да взема под внимание други лични обстоятелства (решение от 11 април 2024 г., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, т. 34 и цитираната съдебна практика).
29
В конкретния случай от акта за преюдициално запитване става ясно, че помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, не зависи от изпълнението на обективни условия, като например конкретен процент или равнище на нетрудоспособност или увреждане, а се предоставя от компетентния национален орган в съответствие с член 104, параграф 1 от SGB IX в зависимост от личните нужди на заинтересованото лице въз основа на индивидуална и дискреционна проверка на неговото положение от този орган.
30
При тези условия следва да се констатира, че помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, не отговаря на първото от двете кумулативни условия, посочени в точка 27 от настоящото решение, поради което тази помощ не представлява „социалноосигурително“ обезщетение по смисъла на член 3, параграф 1 от Регламент № 883/2004.
31
Трябва обаче да се припомни, че член 3, параграф 3 от този регламент разширява прилагането му до специалните парични обезщетения без плащане на вноски, посочени в член 70. При тези условия, на второ място, следва да се провери дали помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, представлява такова обезщетение.
32
В това отношение е достатъчно да се посочи, че от самия текст на член 70, параграф 2, буква в) от Регламент № 883/2004 следва, че за специални парични обезщетения без плащане на вноски, се считат единствено обезщетенията, изброени в приложение X към посочения регламент. Помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, обаче не фигурира в това приложение. Следователно тя не представлява такова обезщетение (вж. в този смисъл решение от 12 март 2020 г., Caisse d’assurance retraite et de la santé au travail d’Alsace-Moselle, C‑769/18, EU:C:2020:203, т. 35).
33
В резултат на това на първия въпрос следва да се отговори, че член 3 от Регламент № 883/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че обезщетение като помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, не попада в материалния обхват на този регламент, тъй като предоставянето на това обезщетение не зависи от изпълнението на обективни условия, а се основава на индивидуална преценка на нуждите на съответното лице от компетентния национален орган.
По втория въпрос
34
С втория си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която поставя предоставянето на помощ за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ на детето с увреждания на пограничен работник, гражданин на Съюза, в зависимост от условието това дете да пребивава на територията на страната.
35
За да се отговори на този въпрос, на първо място, следва да се припомни, че независимо от своето местопребиваване и гражданство всеки гражданин на Европейския съюз, който упражнява правото на свободно движение на работниците и извършва професионална дейност в държава членка, различна от тази по неговото пребиваване, попада в приложното поле на член 45 ДФЕС, която разпоредба Регламент № 492/2011 цели да конкретизира (решение от 2 април 2020 г., PF и др., C‑830/18, EU:C:2020:275, т. 21 и цитираната съдебна практика).
36
Така от този регламент се ползват еднакво както работниците мигранти, пребиваващи в приемащата държава членка, така и пограничните работници, които упражняват дейността си като заети лица в тази държава членка, като същевременно пребивават в друга държава членка (вж. в този смисъл решение от 15 юни 2023 г., Thermalhotel Fontana, C‑411/22, EU:C:2023:490, т. 34 и цитираната съдебна практика).
37
В случая следва да се констатира, че майката на жалбоподателката в главното производство е германска гражданка, която работи в Германия, но пребивава в Белгия.
38
Тъй като такъв пограничен работник е упражнил свободата си на движение, той следователно има право да се позове срещу държавата членка, на която е гражданин, на Регламент № 492/2011, и по-специално на член 7, параграф 2 от него, който прогласява принципа на равно третиране на работниците, що се отнася до получаването на „социални предимства“ по смисъла на тази разпоредба. Членовете на семейството на такъв пограничен работник се ползват непряко от равното третиране (вж. в този смисъл решение от 2 април 2020 г., PF и др., C‑830/18, EU:C:2020:275, т. 25 и 26 и цитираната съдебна практика).
39
На второ място, що се отнася до понятието „социални предимства“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика то обхваща всички предимства, които, независимо дали са свързани с трудов договор, обикновено се признават на работниците — местни граждани, главно поради факта, че тяхното местожителство се намира на национална територия, и чието разширяване, така че да бъдат включени работниците — граждани на други държави членки, изглежда, може да улесни тяхната мобилност. Посочването на социалните предимства в тази разпоредба не може да се тълкува ограничително (вж. в този смисъл решение от 11 април 2024 г., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, т. 51 и цитираната съдебна практика).
40
Така социалноосигурителните обезщетения, предоставени на детето на издръжка на работник мигрант, който трябва да допринася за издръжката на детето си, представляват социални предимства (вж. в този смисъл по-специално решения от 20 юни 1985 г., Deak, 94/84, EU:C:1985:264, т. 24, от 18 юни 1987 г., Lebon, 316/85, EU:C:1987:302, т. 13, и от 20 юни 2013 г., Giersch и др., C‑20/12, EU:C:2013:411, т. 39 и цитираната съдебна практика).
41
От това следва, че помощ за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в SGB IX, представлява социално предимство по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011.
42
На трето място, следва да се подчертае, че в специфичната област на предоставянето на социални предимства тази разпоредба е особен израз на принципа на равно третиране, закрепен в член 45 ДФЕС, и трябва да се тълкува по същия начин както последната разпоредба (решение от 2 април 2020 г., PF и др., C‑830/18, EU:C:2020:275, т. 29 и цитираната съдебна практика).
43
Този принцип на равно третиране забранява не само явната дискриминация, основана на гражданство, но и всички прикрити форми на дискриминация, които чрез прилагане на други разграничителни критерии фактически водят до същия резултат (решение от 2 април 2020 г., PF и др., C‑830/18, EU:C:2020:275, т. 30 и цитираната съдебна практика).
44
Условие за пребиваване като разглежданото в главното производство, на което правната уредба на съответната държава членка подчинява предоставянето на помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, обаче може по самото си естество да постави в по-неблагоприятно положение пограничните работници, които пребивават в друга държава членка, поради което представлява непряка дискриминация по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 (вж. в този смисъл решение от 2 април 2020 г., PF и др., C‑830/18, EU:C:2020:275, т. 31 и 32 и цитираната съдебна практика).
45
Поради това национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която поставя някои работници в по-неблагоприятно положение единствено поради това че обичайното им пребиваване е в друга държава членка, представлява ограничение на свободното движение на работници по смисъла на член 45 ДФЕС, доколкото, макар да се прилага без разлика, тя може да възпрепятства или да възпре гражданин на държава членка да напусне своята държава по произход, за да упражни правото си на свободно движение (вж. в този смисъл решение от 2 април 2020 г., PF и др. C‑830/18, EU:C:2020:275, т. 36 и цитираната съдебна практика).
46
Според практиката на Съда такова ограничение на свободното движение на работници е допустимо само при условие че е обективно обосновано. За да е обосновано, то трябва да е в състояние да гарантира осъществяването на легитимна цел и да не надхвърля необходимото за постигането на тази цел (вж. в този смисъл по-специално решения от 13 декември 2012 г., Caves Krier Frères, C‑379/11, EU:C:2012:798, т. 48, и от 2 април 2020 г., PF и др., C‑830/18, EU:C:2020:275, т. 39 и цитираната съдебна практика).
47
В случая германското правителство поддържа, че разглежданото в главното производство условие за пребиваване е обосновано от целта да се гарантира, от една страна, реална връзка между заявителя на помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания и държавата членка, предоставяща тази помощ, и от друга страна, финансовото равновесие на националната система за социално осигуряване.
48
В това отношение следва да се припомни, че безспорно преследваните от дадена национална правна уредба цели, насочени към установяване на реална връзка между заявителя на социално обезщетение и компетентната държава членка, както и към запазване на финансовото равновесие на националната система за социално осигуряване, по принцип представляват легитимни цели, които могат да обосноват ограничения на свободното движение на работниците (вж. в този смисъл по-специално решение от 25 юли 2018 г., A (Помощ за лице с увреждания), C‑679/16, EU:C:2018:601, т. 69 и цитираната съдебна практика).
49
Условие за пребиваване като разглежданото в главното производство обаче надхвърля необходимото за постигането на тези цели. Всъщност според постоянната практика на Съда, при положение че допринасят за финансирането на социалните политики на приемащата държава членка чрез данъците и социалните осигуровки, които плащат в нея в рамките на упражняваната от тях дейност като наети лица, пограничните работници трябва да имат право по-специално на социалните предимства при същите условия като работниците местни граждани (вж. в този смисъл по-специално решение от 16 май 2024 г., Hocinx, C‑27/23, EU:C:2024:404, т. 31 и цитираната съдебна практика).
50
В това отношение съществува реална и достатъчна връзка между заявителя на помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания и компетентната държава членка, която позволява на посочената да се увери, че икономическата тежест, свързана с изплащането на това обезщетение, не е станала прекомерна (вж. по аналогия решение от 25 юли 2018 г., A (Помощ за лице с увреждания), C‑679/16, EU:C:2018:601, т. 71 и цитираната съдебна практика).
51
От друга страна, доколкото германското правителство подчертава необходимостта да се вземе предвид социалната среда на лицето с увреждания, за да се гарантира, че помощта за интеграция отговаря точно на специфичните му индивидуални нужди и следователно да може да се контролира нейната ефективност и последици, достатъчно е да се отбележи, че от акта за преюдициално запитване става ясно, че въпросната помощ е обезщетение в натура, предоставяно на територията на Германия, в рамките на училищното обучение на детето с увреждане, така че германските органи са напълно в състояние да извършат всички необходими проверки за целите на такова индивидуализиране, дори ако това дете и неговите родители обичайно пребивават в друга държава членка. От друга страна и във всеки случай, това правителство не обяснява защо пребиваването на територията на страната било необходимо за индивидуализирането на такова обезщетение в натура.
52
В резултат на това на втория въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която поставя предоставянето на помощ за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ на детето с увреждания на пограничен работник, гражданин на Съюза, в зависимост от условието това дете да пребивава на територията на страната, тъй като подобно условие надхвърля необходимото за постигане на преследваните с тази правна уредба цели.
По третия въпрос
53
Предвид отговора на втория въпрос не е необходимо да се отговаря на третия въпрос.
По съдебните разноски
54
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:
1)
Член 3 от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност, изменен с Регламент (ЕО) № 988/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
обезщетение като помощта за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ за деца с увреждания, предвидена в Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (книга IX от Социалния кодекс), не попада в материалния обхват на Регламент № 883/2004, изменен с Регламент № 988/2009, тъй като предоставянето на това обезщетение не зависи от изпълнението на обективни условия, а се основава на индивидуална преценка на нуждите на съответното лице от компетентния национален орган.
2)
Член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, която поставя предоставянето на помощ за интеграция под формата на помощи за услугата „училищно асистиране“ на детето с увреждания на пограничен работник, гражданин на Съюза, в зависимост от условието това дете да пребивава на територията на страната, тъй като подобно условие надхвърля необходимото за постигане на преследваните с тази правна уредба цели.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.