62024TO0204
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (седми състав)
23 май 2025 година (
*1
)
„Жалба за отмяна — Европейска система за финансов надзор — Разследване поради нарушение на правото на Съюза — Препоръка на ЕОЗППО относно необходимите действия за спазване на правото на Съюза — Член 17, параграф 3 от Регламент (ЕС) № 1094/2010 — Акт, който не подлежи на обжалване — Недопустимост“
По дело T‑204/24,
Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a.s., установено в Братислава (Словакия), представлявано от A. Börner, S. Henrich и S. Förster, адвокати,
жалбоподател,
срещу
Европейски орган за застраховане и професионално пенсионно осигуряване (ЕОЗППО), представляван от A. Terstegen-Verhaag и S. Dispiter, подпомагани от H.‑G. Kamann, адвокат,
ответник,
ОБЩИЯТ СЪД (седми състав),
състоящ се от: K. Kowalik-Bańczyk (докладчик), председател, E. Buttigieg и G. Hesse, съдии,
секретар: V. Di Bucci,
предвид изложеното в писмената фаза на производството, по-специално:
–
възражението за недопустимост, повдигнато от ЕОЗППО с отделна молба, подадена в секретариата на Общия съд на 16 юли 2024 г.
–
становището на жалбоподателя по възражението за недопустимост, подадено в секретариата на Общия съд на 29 август 2024 г.,
–
молбите за встъпване на Словашката република и Европейската комисия, подадени в секретариата на Общия съд съответно на 23 юли и 2 август 2024 г.,
постанови настоящото
Определение
1
С жалбата си на основание член 263 ДФЕС жалбоподателят Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a.s. иска да се отмени препоръката на Европейски орган за застраховане и професионално пенсионно осигуряване (ЕОЗППО) от 16 май 2022 г., отправена до Národná banka Slovenska (Словашка народна банка), относно необходимите действия за спазване на Директива 2009/138/ЕО (наричана по-нататък „обжалваният акт“).
Обстоятелствата по спора
2
Жалбоподателят е животозастрахователно предприятие, установено в Словакия и намиращо се под надзора на Národná banka Slovenska (Словашката народна банка, наричана по-нататък „СНБ“).
3
На 17 март 2022 г. ЕОЗППО започва разследване на основание член 17, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1094/2010 на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 година за създаване на Европейски надзорен орган (Европейски орган за застраховане и професионално пенсионно осигуряване), за изменение на Решение № 716/2009/ЕО и за отмяна на Решение 2009/79/ЕО на Комисията (ОВ L 331, 2010 г., стр. 48). Целта на това разследване е да се определи дали СНБ е упражнила по отношение на жалбоподателя надзорните си правомощия в съответствие с Директива 2009/138/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 година относно започването и упражняването на застрахователна и презастрахователна дейност (Платежоспособност II) (ОВ L 335, 2009 г., стр. 1).
4
На 16 май 2022 г. ЕОЗППО приема обжалвания акт на основание член 17, параграф 3 от Регламент № 1094/2010.
5
По този повод ЕОЗППО най-напред констатира неспазването от жалбоподателя на правилата относно техническите резерви, капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталово изискване, както и относно инвестиционните правила, произтичащи от Директива 2009/138 (параграфи 58—80 и 101 от обжалвания акт). По-нататък ЕОЗППО разглежда надзорните мерки, предприети от СНБ по отношение на жалбоподателя, и стига до заключението, че тъй като не е взела своевременно и пропорционално необходимите корективни мерки, СНБ е нарушила правото на Европейския съюз и не е изпълнила задълженията си за надзор по член 29, параграф 1 и член 34, параграфи 1, 2 и 6 от Директива 2009/138 (параграфи 81—100, 103 и 105 от обжалвания акт). Накрая, ЕОЗППО счита, че занапред СНБ трябва да действа незабавно и да предприеме действия, които да гарантират спазването на правото на Съюза (параграфи 97, 100, 104 и 105 от обжалвания акт).
6
Вследствие на това в параграф 105 от обжалвания акт ЕОЗППО отправя до СНБ следните две „препоръки“:
„1. СНБ[,] би трябвало, в срок от 45 календарни дни […], да приеме позиция, да извърши проверки и да направи изводи относно спазването от страна на [жалбоподателя] на решението [ѝ] от 19 април 2021 г. относно нарушенията на [правилата за] инвестициите и на решението [ѝ] от 14 януари 2022 г. относно нарушенията на [правилата за] техническите резерви.
2. СНБ би трябвало да предприеме необходимите мерки и действия в съответствие с членове 76, 138, 139 и 141 от Директива [2009/138], за да гарантира спазването [на задълженията на жалбоподателя] в определените срокове, в рамките на цялостна/интегрирана стратегия за намеса на СНБ, водеща или до трайно структурно отстраняване на всички нарушения, или, ако е подходящо или задължително, до отнемане на лиценза на [жалбоподателя] на основание член 144 от Директива [2009/138]“.
7
Освен това ЕОЗППО приканва СНБ в десетдневен срок да го уведоми за стъпките, които е предприела или възнамерява да предприеме, за да гарантира спазването на правото на Съюза (параграф 106 от обжалвания акт).
8
На 13 септември 2022 г. Европейската комисия приема на основание член 17, параграф 4 от Регламент № 1094/2010 становище C(2022)6455 final, отправено до СНБ, относно необходимите действия за спазване на Директива 2009/138. Това становище е предмет на жалба за отмяна, подадена от жалбоподателя пред Общия съд и заведена под номер T‑179/24.
9
На 31 октомври 2022 г. СНБ отнема лиценза на жалбоподателя (наричано по-нататък „решението за отнемане на лиценза“). На 1 юни 2023 г. СНБ потвърждава това отнемане.
Искания на страните
10
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалвания акт,
–
да осъди ЕОЗППО да заплати съдебните разноски.
11
ЕОЗППО моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като недопустима,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
12
Освен това жалбоподателят иска от Общия съд, в рамките на процесуално-организационни действия или действия по събиране на доказателства, да разпореди на ЕОЗППО по същество да представи всички документи, свързани с отнасящите се до него процедури за надзор.
От правна страна
По възражението за недопустимост
13
Съгласно член 130, параграфи 1 и 7 от Процедурния правилник на Общия съд по искане на ответника Общият съд може да се произнесе по недопустимостта, без да разглежда спора по същество. В случая Общият съд счита, че делото е достатъчно изяснено от доказателствата по преписката и решава да се произнесе, без да дава ход на делото и без да е необходимо да предприема поисканите от жалбоподателя процесуално-организационни действия и действия по събиране на доказателства.
14
Във възражението си за недопустимост ЕОЗППО твърди, първо, че тъй като обжалваният акт не поражда задължителни правни последици, той не може да бъде предмет на жалба за отмяна, второ, че този акт, от една страна, е най-много подготвителен акт и от друга страна, не засяга пряко жалбоподателя, и трето, че жалбата не е подадена в срока за съдебно обжалване.
15
Жалбоподателят оспорва трите части на възражението за недопустимост. По-специално той твърди, че обжалваният акт поражда задължителни правни последици и следователно може да бъде предмет на жалба за отмяна. Той обяснява, че по същество този акт задължава СНБ да предприеме предварително определено действие, а именно да отнеме лиценза му.
16
Най-напред следва да се разгледа първата част от възражението за недопустимост и следователно да се определи дали обжалваният акт е сред актовете, които могат да бъдат предмет на жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС.
17
Съгласно член 263, първа алинея ДФЕС Съдът на Съюза контролира законосъобразността на актовете, издадени от институциите, органите, службите или агенциите на Съюза, „предназначени да произвеждат правно действие по отношение на трети страни“.
18
От това следва, че жалбата за отмяна, предвидена в член 263 ДФЕС, може да бъде подадена срещу всички приети от институциите, органите, службите или агенциите на Съюза разпоредби, без оглед на тяхното естество или форма, които имат за цел да породят задължителни правни последици (решение от 31 март 1971 г., Комисия/Съвет, 22/70, EU:C:1971:32, т. 39 и 42; вж. и решение от 15 юли 2021 г., FBF, C‑911/19, EU:C:2021:599, т. 36 и цитираната съдебна практика).
19
Обратно, извън обхвата на съдебния контрол по член 263 ДФЕС остава всеки акт на Съюза, който не поражда задължителни правни последици (вж. решение от 15 юли 2021 г., FBF, C‑911/19, EU:C:2021:599, т. 37 и цитираната съдебна практика).
20
Това се отнася по-специално за препоръките, които нямат обвързващо правно действие. Всъщност, като установява препоръките като особена категория актове на Съюза, предвиждайки, че те „нямат задължителен характер“, член 288, пета алинея ДФЕС цели да предостави на овластените да ги приемат институции, органи, служби и агенции на Съюза правомощие за стимулиране и убеждаване, различно от правомощието за приемане на актове със задължителна сила (вж. в този смисъл решение от 20 февруари 2018 г._Белгия/Комисия, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, т. 26 и 27, и решение от 25 март 2021 г., Българска народна банка, C‑501/18, EU:C:2021:249, т. 79, 80 и 82 и цитираната съдебна практика).
21
Невъзможността да се подаде жалба за отмяна на препоръка обаче отпада, ако по съдържанието си обжалваният акт не е същинска препоръка (решение от 20 февруари 2018 г., Белгия/Комисия, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, т. 29).
22
За да се определи дали даден акт поражда задължителни правни последици, следва да се съобрази същността на акта и последиците от него да се преценят с оглед на обективни критерии като съдържанието на акта, като евентуално се държи сметка и за контекста на приемането му и правомощията на издалата го институция, орган, служба или агенция на Съюза (вж. решение от 15 юли 2021 г., FBF, C‑911/19, EU:C:2021:599, т. 38 и цитираната съдебна практика). В допълнение може да бъде отчетен и субективният критерий, отнасящ се до намерението на автора на акта (вж. в този смисъл решение от 6 май 2021 г., ABLV Bank и др./BCE, C‑551/19 P и C‑552/19 P, EU:C:2021:369, т. 42).
23
В случая, на първо място, що се отнася до съдържанието на обжалвания акт, обобщено в точки 5 и 6 по-горе, следва да се отбележи, че в този акт само се констатира нарушение на правото на Съюза, допуснато от жалбоподателя и СНБ, и се формулират две препоръки до СНБ, в които се посочват действията, които същата трябва да предприеме, за да се преустанови това нарушение. Тези действия по същество се състоят в преразглеждане на положението на жалбоподателя в срок от 45 дни и приемане по отношение на него на „цялостна/интегрирана“ стратегия, водеща или до отстраняването на всички нарушения, или до отнемането на лиценза му.
24
На второ място, що се отнася до текста на обжалвания акт, следва да се посочи, че в двете автентични редакции този акт е описан, както в заглавието, така и в мотивите (параграфи 1, 2, 14, 18, 55, 105 и 106 от обжалвания акт), като препоръка („recommendation“ в текста на английски език и „odporúčanie“ в текста на словашки език). Трябва да се подчертае, че позоваването на понятието „препоръка“ е ясно указание, че съдържанието на посочения акт не е предназначено да произведе задължително правно действие (определение от 26 януари 2011 г., FIBE/Парламент, T‑550/10, непубликувано, EU:T:2011:19, т. 19; вж. по аналогия и решение от 1 декември 2005 г., Италия/Комисия, C‑301/03, EU:C:2005:727, т. 21 и 22).
25
Освен това текстът на обжалвания акт по същество не е императивен, което е видно както от текста на английски език, така и от този на словашки език. Условното наклонение е използвано многократно, и по-специално в двете препоръки, посочени в точка 6 по-горе, за което свидетелства употребата на термините „should“ (би трябвало) на английски език и „by mala“ (би трябвало) на словашки език (параграфи 100, 104 и 105 от обжалвания акт).
26
На трето място, що се отнася до контекста на приемането на обжалвания акт и правомощията на неговия автор, следва да се припомни, че както е видно от съображение 27 от Регламент № 1094/2010, член 17 от този регламент въвежда „механизъм от три етапа“ в случаите, когато даден национален орган е упрекнат, че в надзорните си практики не прилага или прилага неправилно или недостатъчно правото на Съюза, и по-специално посочените в член 1, параграф 2 от същия регламент актове, сред които е и Директива 2009/138.
27
На първия етап по силата на член 17, параграф 2, първа алинея от Регламент № 1094/2010 ЕОЗППО разследва, ако е необходимо, предполагаемото нарушение или неприлагане на правото на Съюза. В края на това разследване и съгласно член 17, параграф 3, първа алинея от същия регламент ЕОЗППО може да отправи до съответния национален орган „препоръка, посочваща действията, чието предприемане е необходимо за спазване на правото на Съюза“.
28
На втория етап, ако съответният национален орган не започне да спазва правото на Съюза в срок от един месец след получаване на препоръката на ЕОЗППО, Комисията може, в приложение на член 17, параграф 4, първа алинея от Регламент № 1094/2010, да представи „официално становище, в което се изисква [този] орган да предприеме действията, необходими за спазване на правото на Съюза“.
29
На третия етап, ако съответният национален орган не се съобрази с представеното от Комисията официално становище в предвидения в него срок и ако са изпълнени определени условия, ЕОЗППО може, на основание член 17, параграф 6, първа алинея от Регламент № 1094/2010, да приеме по отношение на съответната финансова институция „индивидуално решение […], с което се изисква [тя] да [предприеме] всички необходими действия за спазване на своите задължения съгласно правото на Съюза, включително [да прекрати] дадена практика“.
30
Така от текста на член 17 от Регламент № 1094/2010 следва, че препоръките на ЕОЗППО, издавани на основание член 17, параграф 3 от този регламент, се ограничават до това да „посочват“ действията, чието предприемане е необходимо, докато с официалните становища, представяни от Комисията на основание член 17, параграф 4 от посочения регламент, и с индивидуалните решения, приемани от ЕОЗППО на основание член 17, параграф 6 от същия регламент, от съответните адресати „се изисква“ да предприемат действия.
31
Освен това член 17, параграф 7, втора алинея от Регламент № 1094/2010 предвижда, че когато предприемат действие във връзка с въпроси, които са предмет на официално становище на Комисията или на индивидуално решение на ЕОЗППО, съответните национални органи, „в зависимост от случая се съобразяват с официалното становище или с решението“. За сметка на това нито тази разпоредба, нито която и да е друга разпоредба от Регламент № 1094/2010 предвижда, че тези органи са длъжни да се съобразяват с препоръките, издавани от ЕОЗППО.
32
Следователно както от текста на член 17 от Регламент № 1094/2010, така и от структурата на въведения с този член механизъм от три етапа следва, че препоръките на ЕОЗППО, издавани на основание член 17, параграф 3 от посочения регламент, са просто препоръки и сами по себе си не целят да породят задължителни правни последици по отношение на съответния национален орган или съответната финансова институция. За сметка на това официалните становища на Комисията, представяни на основание член 17, параграф 4 от Регламент № 1094/2010, и индивидуалните решения на ЕОЗППО, приемани на основание член 17, параграф 6 от същия регламент, пораждат задължителни правни последици по отношение на своите адресати.
33
Впрочем Съдът вече е постановил, че препоръките, издавани от Европейския банков орган (ЕБО) въз основа на разпоредба, чийто текст е идентичен с този на член 17, параграф 3 от Регламент № 1094/2010, са обхванати от категорията актове на Съюза, предвидена в член 288, пета алинея ДФЕС, и поради това нямат за цел да породят задължителни правни последици (вж. в този смисъл решение от 25 март 2021 г., Българска народна банка, C‑501/18, EU:C:2021:249, т. 79 и 80). Следователно тези препоръки не могат да бъдат предмет на жалба за отмяна по член 263 ДФЕС (вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело Българска народна банка, C‑501/18, EU:C:2020:729, т. 82).
34
На четвърто място и в допълнение, що се отнася до намерението на автора на обжалвания акт, нищо в преписката не навежда на мисълта, че приемайки този акт на основание член 17, параграф 3 от Регламент № 1094/2010, ЕОЗППО всъщност е искал да приеме акт със задължителна сила, а не такъв с цел стимулиране и убеждаване. По-специално в обжалвания акт не се посочва изрично, че СНБ е длъжна да се съобрази със съдържащите се в него препоръки.
35
При тези условия, с оглед на всички изложени в точки 23—34 по-горе съображения, следва да се направи извод, че обжалваният акт не поражда задължителни правни последици, поради което не може да бъде предмет на жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС.
36
Доводите на жалбоподателя не поставят под въпрос този извод.
37
Първо, жалбоподателят твърди, че обвързващото действие на обжалвания акт произтича от текста на член 17 от Регламент № 1094/2010, от структурата на въведения с този член механизъм, както и от предвидените в член 39 от същия регламент процедури за вземане на решение от ЕОЗППО.
38
В това отношение най-напред следва да се отбележи, че текстът на член 17 от Регламент № 1094/2010 не подкрепя доводите на жалбоподателя.
39
От една страна, макар член 17, параграф 3, първа алинея от Регламент № 1094/2010 да предвижда, че препоръката на ЕОЗППО „посочва[…] действията, чието предприемане е необходимо“, това посочване определя само съдържанието на тази препоръка и не означава, че ѝ придава задължителен и изчерпателен характер по отношение на вида мерки, които могат да бъдат предприети от съответния национален орган.
40
От друга страна, несъмнено вярно е, че член 17, параграф 3, втора алинея от Регламент № 1094/2010 задължава съответния национален орган да уведомява ЕОЗППО за стъпките, които е предприел или възнамерява да предприеме, за да гарантира спазването на правото на Съюза. Това задължение за уведомяване, припомнено в параграф 106 от обжалвания акт (вж. т. 7 по-горе), обаче не означава, че предприетите или предвидените от съответния национален орган мерки трябва да съответстват на посочените в издадената от ЕОЗППО препоръка.
41
По-нататък, от разпоредбите на член 39, параграф 2, първо и трето изречение от Регламент № 1094/2010 следва, че ЕОЗППО трябва да уведомява „всеки адресат“ на препоръка по член 17, параграф 3 от същия регламент, за намерението си да приеме тази препоръка, за да му даде възможност да изрази становището си. Въпреки това, противно на поддържаното от жалбоподателя, от тези разпоредби не може да се направи извод нито че съответната финансова институция е адресат на посочената препоръка, нито че последната представлява решение със задължителен характер. Всъщност в член 17, параграф 3 от посочения регламент не се споменава друг адресат освен съответния национален орган и не е предвидено, че такава препоръка поражда задължителни правни последици за този орган или за съответната финансова институция.
42
Накрая, въпросът дали препоръките, издадени на основание член 17, параграф 3 от Регламент № 1094/2010, имат задължителен характер, не може да зависи от реда и условията на процедурата за приемане от Комисията на официално становище на основание член 17, параграф 4 от същия регламент в случаите, когато след издадена препоръка от ЕОЗППО съответният национален орган не е осигурил спазването на правото на Съюза. Следователно е без значение, че в този случай Комисията може да приеме официално становище, без да е длъжна преди това да предприема „каквото и да е допълнително действие по събиране на доказателства“.
43
Второ, жалбоподателят твърди, че обжалваният акт е приет в рамките на процедура, отнасяща се до конкретна финансова институция и предвиждаща специални действия по отношение на тази институция, като отнемането на лиценза ѝ. Той счита, че в такъв случай издадената от ЕОЗППО препоръка поражда задължителни правни последици.
44
В това отношение следва да се отбележи, че член 17, параграф 1 от Регламент № 1094/2010 се отнася до всяко нарушение на правото на Съюза от страна на национален орган, включително и „по-специално“ случаите, в които този орган „не […] гарантира[…], че дадена финансова институция отговаря на изискванията, предвидени в [правото на Съюза]“. От това следва, че обстоятелството, че препоръка, издадена на основание на тази разпоредба, се отнася до положението на конкретна финансова институция и насочва към предприемането на специални действия по отношение на тази институция, не може по изключение или чрез дерогация да ѝ придаде задължителен характер.
45
Следва да се добави, че противно на твърдението на жалбоподателя, решението от 25 март 2021 г., Българска народна банка (C‑501/18, EU:C:2021:249), посочено в точка 33 по-горе, е постановено във връзка с препоръка на ЕБО, която се отнася до положението на конкретна финансова институция, а именно Корпоративна търговска банка АД. От това следва, че изведеният в това решение принцип, според който препоръките на ЕБО нямат обвързващо правно действие, може да бъде приложен по аналогия към настоящия случай.
46
Трето, жалбоподателят твърди по същество, че с приемането на окончателно становище ЕОЗППО е искал да ограничи и отмени правото на преценка на СНБ, като я задължи да пристъпи към незабавно отнемане на лиценза му, изключвайки по-постепенен подход и всякаква друга мярка.
47
В това отношение най-напред трябва да се посочи, че текстът на обжалвания акт не е императивен (вж. т. 25 по-горе) и в него само се формулират препоръки (вж. т. 23 по-горе), без да се изисква или забранява на СНБ да предприема каквито и да е конкретни мерки.
48
По-специално ЕОЗППО е оставил на СНБ да определи дали действително е изчерпала списъка с възможни и пропорционални мерки, или, обратно, все още са налице други алтернативни мерки (параграф 104 от обжалвания акт). Поради това тя само препоръчва на СНБ да „предприеме необходимите мерки и действия“ и я приканва да пристъпи към отнемане на лиценза само ако тази мярка се оказва „подходяща или задължителна“ (втора препоръка, съдържаща се в параграф 105 от обжалвания акт и цитирана в т. 6 по-горе). От това следва, че жалбоподателят няма основание да твърди, че ЕОЗППО е задължил СНБ да пристъпи към отнемане на лиценза му, изключвайки по-постепенен подход и всякаква друга мярка.
49
По-нататък, освен факта, че ЕОЗППО не е приел окончателно становище относно вида мерки, които трябва да се предприемат, жалбоподателят няма основание да твърди, че когато институция, орган, служба или агенция на Съюза изрази окончателно становище и така е изтъкне желанието си да приключи дадено предварително разглеждане, приетият акт може във всички случаи да бъде предмет на жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС, както следвало от решение от 18 ноември 2010 г., NDSHT/Комисия (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, т. 58). Всъщност в точки 51—56 от това решение Съдът по същество само постановява, че когато след разглеждането на дадена жалба Комисията косвено отказва да започне процедурата по разследване на държавните помощи, предвидена в член 108, параграф 2 ДФЕС, тя приема не просто временна мярка, а решение, което има окончателен характер, поражда задължителни правни последици и поради това може да бъде предмет на жалба за отмяна. Това решение следователно се отнася до случаите, в които въпросната институция разполага с правомощие за вземане на решения, а не, както в настоящия случай, с обикновено правомощие за отправяне на препоръки до съответния национален орган.
50
Освен това, дори да се приеме за установено, че ЕОЗППО е упражнил форма на „политически натиск“ върху СНБ с цел тя да отнеме лиценза на жалбоподателя, това обстоятелство не е достатъчно, за да се приеме, че този орган е имал намерение да надхвърли правомощието си за стимулиране и убеждаване и да приеме акт със задължителна сила, която не е предвидена в член 17, параграф 3 от Регламент № 1094/2010.
51
Накрая, фактът, че обжалваният акт е могъл да изиграе водеща роля за приемането на становище C(2022)6455 final (вж. т. 8 по-горе), а след това на решението за отнемане на лиценза__ дори да се приеме за установен, отразява единствено наличието на процедури, в които участват и си взаимодействат, от една страна, ЕОЗППО и Комисията, и от друга страна, националните органи, сред които и СНБ. Следователно подобно обстоятелство не може да придаде задължителен характер на обжалвания акт.
52
Четвърто, жалбоподателят твърди по същество, че възможността за пряко оспорване на обжалвания акт е необходима, за да се гарантира ефективна съдебна защита в съответствие с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“). Той пояснява, че обжалването пред словашките съдилища на решението за отнемане на лиценза, съчетано с инцидентно оспорване на законосъобразността на обжалвания акт, би било несигурно и недостатъчно.
53
В това отношение следва да се припомни, че правото на ефективна съдебна защита, гарантирано в член 47, първа алинея от Хартата, няма за цел да променя предвидената в Договорите система за съдебен контрол, и по-специално правилата, свързани с допустимостта на исковете или жалбите, подадени пряко пред юрисдикцията на Съюза. Така условията за допустимост, предвидени в член 263 ДФЕС, трябва да бъдат тълкувани с оглед на правото на ефективна съдебна защита, без обаче да се стига до неприлагане на тези условия, които са изрично предвидени в Договора за функционирането на ЕС (вж. в този смисъл решение от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, т. 43 и 44 и цитираната съдебна практика). Следователно тълкуването на понятието „обжалваем акт“ от гледна точка на член 47 от Хартата не може да води до пренебрегването на условието относно задължителните правни последици, предвидено в член 263, първа алинея ДФЕС, без да се превишат правомощията, възложени от Договора за функционирането на ЕС на съдилищата на Съюза (вж. решение от 9 юли 2020 г., Чешка република/Комисия, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, т. 52 и цитираната съдебна практика).
54
Точно такъв обаче би бил случаят, ако на жалбоподателя бъде позволено да подаде жалба за отмяна срещу препоръка на ЕОЗППО, която не представлява обжалваем акт по смисъла на цитираната в точки 18—22 по-горе съдебна практика.
55
Освен това следва да се отбележи, че съдът на Съюза е компетентен да се произнесе преюдициално относно валидността на актовете, приети от институциите на Съюза, без изключение, и по-специално относно валидността на препоръките, издадени от ЕОЗППО на основание член 17, параграф 3 от Регламент 1094//2010 (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 25 март 2021 г., Българска народна банка, C‑501/18, EU:C:2021:249, т. 82 и 83 и цитираната съдебна практика). От това следва, че в рамките на производство по жалба срещу предприетите от СНБ действия, и по-специално срещу решението за отнемане на лиценза, словашките съдилища могат, ако е необходимо, да сезират Съда с преюдициално запитване за преценка на валидността на обжалвания акт.
56
Що се отнася до изтъкнатите от жалбоподателя практически трудности във връзка с ефективността на обжалването пред словашките съдилища и инцидентния контрол на обжалвания акт, те не изглеждат непреодолими.
57
Най-напред, що се отнася до обстоятелството, че в решението за отнемане на лиценза СНБ не се е позовала на обжалвания акт и дори не е направила препращане към него, то цели да подкрепи тезата на ЕОЗППО, че СНБ не се е съобразила с този акт и е възприела различен подход. В подобна хипотеза отправянето на преюдициално запитване за преценка на валидността на посочения акт би могло да се окаже ненужно.
58
Освен това, що се отнася до „поверителния“ характер на документите, разменени между СНБ, ЕОЗППО и Комисията, словашките съдилища могат, ако е необходимо, да изискат от СНБ да представи тези документи или, ако последната не ги представи, да поискат от ЕОЗППО и Комисията да им ги предоставят. Всъщност принципът на лоялно сътрудничество, предвиден в член 4, параграф 3 ДЕС, по принцип задължава институциите, органите, службите и агенциите на Съюза да предоставят поисканата от национален съд информация възможно най-бързо (вж. в този смисъл решение от 26 ноември 2002 г., First и Franex, C‑275/00, EU:C:2002:711, т. 49 и цитираната съдебна практика).
59
По-нататък, що се отнася до продължителността и твърдяната липса на суспензивно действие на производството пред словашките съдилища, жалбоподателят не подкрепя твърдението си с факти. Във всички случаи липсата на суспензивно действие на жалба срещу решение не представлява непременно нарушение на правото на ефективна съдебна защита (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 17 декември 2015 г., Tall, C‑239/14, EU:C:2015:824, т. 59). Освен това както от член 47, първа алинея от Хартата, така и от член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС следва, че държавите членки трябва да предвидят система от способи за защита и производства, които да осигурят спазването на правото на ефективна съдебна защита в областите, обхванати от правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, т. 49 и 50 и цитираната съдебна практика).
60
Накрая, само по себе си обстоятелството, че на 24 април 2024 г. Комисията е решила да започне производство за установяване на неизпълнение на задължения по член 258 ДФЕС срещу Словашката република, тъй като СНБ не била изпълнила задълженията си при упражняване на надзорните си правомощия по отношение на жалбоподателя, при всички положения не би могло да има за цел или последица лишаването на последния от ефективна съдебна защита пред словашките съдилища.
61
От всичко изложено по-горе следва, че тъй като не поражда задължителни правни последици, обжалваният акт не може да бъде предмет на жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС.
62
Следователно, без да е необходимо да се разглеждат останалите части на възражението за недопустимост, първата част от това възражение трябва да бъде уважена и жалбата трябва да се отхвърли като недопустима.
По молбите за встъпване
63
Съгласно член 142, параграф 2 от Процедурния правилник предметът на встъпването отпада, когато исковата молба или жалбата е обявена за недопустима. В случая, след като жалбата е отхвърлена като недопустима, липсва основание за произнасяне по молбите за встъпване, подадени от Словашката република и от Комисията.
По съдебните разноски
64
Първо, съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да понесе, наред със собствените си разноски, и тези на ЕОЗППО в съответствие с направеното от него искане, с изключение на тези във връзка с молбите за встъпване.
65
Второ, съгласно член 144, параграф 10 от Процедурния правилник ако производството по делото между главните страни бъде прекратено преди произнасянето по молба за встъпване, молителят и главните страни понасят направените от всеки от тях разноски във връзка с молбата за встъпване. В случая жалбоподателят, ЕОЗППО, Словашката република и Комисията понасят направените от тях съдебни разноски във връзка с молбите за встъпване.
По изложените съображения,
ОБЩИЯТ СЪД (седми състав)
определи:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Липсва основание за произнасяне по молбите за встъпване на Словашката република и Европейската комисия.
3)
Осъжда Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a.s. да понесе направените от него съдебни разноски и тези на Европейския орган за застраховане и професионално пенсионно осигуряване (ЕОЗППО), с изключение на тези във връзка с молбите за встъпване.
4)
Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa, ЕОЗППО, Словашката република и Комисията понасят направените от тях съдебни разноски във връзка с молбите за встъпване.
Съставено в Люксембург на 23 май 2025 година.
Секретар
V. Di Bucci
Председател
K. Kowalik-Bańczyk
(
*1
)	Език на производството: английски.