BGРЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
12 март 2026 година(*)
„ Жалба — Персонал в рамките на общата външна политика и политика на сигурност (ОВППС) — Международен договорно нает служител към специалния представител на Европейския съюз в Босна и Херцеговина — Последователни срочни трудови договори — Прекратяване на трудовия договор след оттеглянето на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия от Съюза — Жалба до Съда, подадена от държава членка, която не е встъпила в производството пред Общия съд — Член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз — Допустимост на жалбата до Съда — Понятие „спор между Съюза и неговите служители“ — Насрещна жалба — Допустимост “
По дело C‑728/23 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 27 ноември 2023 г.,
Кралство Испания, представлявано от M. Morales Puerta,
жалбоподател,
като другите страни в производството са:
Robert Stockdale, с местоживеене в Бристол (Обединено кралство), представляван от N. de Montigny, avocate,
жалбоподател в първоинстанционното производство,
Съвет на Европейския съюз, представляван от M. Bauer и J. Rurarz,
Европейска комисия, представлявана от D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker, T. Lilamand и Й. Маринова, впоследствие от D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker и Й. Маринова, в качеството на представители,
Европейска служба за външна дейност (ЕСВД), представлявана от S. Marquardt, S. Rodríguez Sánchez-Tabernero и R. Spáč,
Специален представител на Европейския съюз в Босна и Херцеговина, представляван от B. Bajic, подпомагана от E. Raoult, avocate,
ответници в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, T. von Danwitz (докладчик), заместник-председател на Съда, I. Ziemele, A. Kumin и S. Gervasoni, съдии,
генерален адвокат: N. Emiliou,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 18 септември 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1        С жалбата си до Съда Кралство Испания иска частична отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 26 юли 2023 г., Stockdale/Съвет и др. (T‑776/20, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2023:422), с което Общият съд частично уважава възраженията за липса на компетентност и за недопустимост, повдигнати от ответниците в първоинстанционното производство срещу подадената от г‑н Robert Stockdale жалба, чието главно искане на основание членове 263, 268 и 272 ДФЕС е, първо, обявяване на незаконосъобразността на решението на специалния представител на Европейския съюз (наричан по-нататък „СПЕС“) в Босна и Херцеговина от 17 ноември 2020 г., с което последният прекратява трудовия договор на г‑н Stockdale, считано от 31 декември 2020 г., и получаване на обезщетение за вредите, които г‑н Stockdale твърди, че е претърпял в резултат на това решение, второ, преквалифициране на договорното му правоотношение със СПЕС в безсрочен трудов договор (БТД), трето, получаване на обезщетение за вредите, които твърди, че е претърпял поради това, че Съветът на Европейския съюз, Европейската комисия и Европейската служба за външна дейност (ЕСВД) не са приели ясен правилник, приложим спрямо него, и при условията на евентуалност, искане за обезщетение, основано на извъндоговорната отговорност на Съюза, тъй като условията на работа на г‑н Stockdale не били съобразени с основните му права.
2        С насрещната си жалба до Съда г‑н Robert Stockdale иска отмяна или частично изменение на обжалваното съдебно решение в частта, в която Общият съд частично отхвърля жалбата му като недопустима.
Правна уредба
Статутът на Съда на Европейския съюз
3        Член 50а, параграф 1 от Статута на Съда на Европейския съюз предвижда:
„Общият съд е компетентен да разглежда като първа инстанция споровете между Съюза и неговите служители, по силата на член 270 [ДФЕС], както и споровете между всички институции, органи, служби или агенции, от една страна, и техните служители, от друга страна, по отношение на които е предоставена компетентност на Съда на Европейския съюз“.
4        Член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз гласи:
„Окончателните решения на Общия съд и решенията, с които частично се разрешава спор по същество или се разрешава процесуален въпрос по възражение за липса на компетентност или за недопустимост, подлежат на обжалване пред Съда в срок от два месеца от съобщаване на решението.
Жалбата може да бъде подадена от всяка страна, чиито искания са изцяло или частично отхвърлени. […]
С изключение на делата, свързани със спор между Съюза и неговите служители, жалба могат да подават и държавите членки и институциите на Съюза, които не са встъпили в производството пред Общия съд. Тези държави членки и институции са в същото положение като държавите членки и институциите, които са встъпили в производството на първа инстанция“.
Решение (ОВППС) 2019/1340
5        Член 4 от Решение (ОВППС) 2019/1340 на Съвета от 8 август 2019 година за назначаване на специален представител на Европейския съюз в Босна и Херцеговина (ОВ L 209, 2019 г., стр. 10), озаглавен „Изпълнение на мандата“, е гласял следното:
„1.      СПЕС отговаря за изпълнението на мандата, като действа под ръководството на [върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност (ВП)].
[…]
3.      СПЕС работи в тясна координация с [ЕСВД] и с компетентните ѝ отдели“.
6        Член 6 от това решение, озаглавен „Сформиране и състав на екипа“, е предвиждал следното:
„1.      В рамките на мандата на СПЕС и на предоставените финансови средства СПЕС отговаря за сформирането на екип. В екипа се включват експерти по конкретни въпроси на политиката в съответствие с изискванията на мандата. СПЕС предоставя своевременно актуална информация на Съвета и Комисията за състава на екипа.
2.      Държавите членки, институциите на Съюза и ЕСВД могат да предлагат командироването на служители към СПЕС. Възнаграждението на такива командировани служители се поема съответно от държавата членка, от заинтересованата институция на Съюза или ЕСВД. Експертите, командировани от държавите членки в институциите на Съюза или в ЕСВД, могат да бъдат командировани и към СПЕС. Договорно наетите членове на международния персонал са граждани на държава членка.
3.      Всички командировани служители остават под административното ръководство на изпращащата държава членка, изпращащата институция на Съюза или ЕСВД и изпълняват задълженията си и действат в интерес на изпълнението на мандата на СПЕС“.
Обстоятелствата по спора
7        Обстоятелствата по спора са изложени в точки 2—18 от обжалваното съдебно решение и за целите на настоящото производство могат да бъдат обобщени по следния начин.
8        Г‑н Stockdale е гражданин на Обединеното кралство и е заемал длъжността началник на отдел „Финанси и администрация“ към СПЕС в Босна и Херцеговина.
9        На 11 март 2002 г. на основание член 33 ДЕС Съветът приема Съвместно действие 2002/211/ОВППС относно назначаването на специален представител на Европейския съюз в Босна и Херцеговина (ОВ L 70, 2002 г., стр. 7). Впоследствие Съветът приема няколко последователни акта, с които назначава — без прекъсване — СПЕС в Босна и Херцеговина с мандат за определен срок.
10      Към датата на подаване на жалбата на г‑н Stockdale пред Общия съд, посочена в точка 1 от настоящото съдебно решение, а именно 29 декември 2020 г., СПЕС в Босна и Херцеговина е бил назначен с Решение 2019/1340 за периода от 1 септември 2019 г. до 31 август 2021 г.
11      Г‑н Stockdale е бил назначен към СПЕС в Босна и Херцеговина по първоначален срочен трудов договор (СТД), сключен със СПЕС, считано от 15 февруари 2006 г. за срок, който не може да надхвърля мандата на последния. Считано от 1 март 2007 г., той сключва шестнадесет последователни СТД със СПЕС. В член 5 от последния СТД (наричан по-нататък „въпросният договор“), сключен от г‑н Stockdale, е предвидено, че срокът на този договор е от 1 септември 2019 г. до 31 август 2021 г.
12      Успоредно с това г‑н Stockdale подписва и тринадесет тристранни договора с Комисията и СПЕС в Босна и Херцеговина, като с тях той е назначен за изпълняващ длъжността началник на служба, считано от 1 юли 2007 г. Съгласно тези договори при смърт или подаване на оставка от СПЕС, злополука или заболяване, които не му позволяват да изпълнява функциите си, или при прекратяване на споразумението за финансиране, сключено между Комисията и СПЕС, г‑н Stockdale ще поеме отговорността за управлението на средствата, предоставени на СПЕС. Последният договор за изпълняващ длъжността началник на служба е подписан от г‑н Stockdale на 7 октомври 2019 г.
13      На 24 януари 2020 г. представителите на Съюза и на Обединеното кралство подписват Споразумение за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия (ОВ L 29, 2020 г., стр. 7) (наричано по-нататък „Споразумението за оттегляне“), одобрено от името на Съюза и на Европейската общност за атомна енергия (ЕОАЕ) с Решение (ЕС) 2020/135 на Съвета от 30 януари 2020 година относно сключването на Споразумението за оттегляне на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия (ОВ L 29, 2020 г., стр. 1).
14      Съгласно член 185 от Споразумението за оттегляне то влиза в сила на 1 февруари 2020 г. В член 126 от това споразумение се установява преходен период, който започва да тече от датата на влизане в сила на посоченото споразумение и приключва на 31 декември 2020 г. В съответствие с член 127, параграф 6 от Споразумението за оттегляне позоваването на „държавите членки“ в правото на Съюза следва да се разбира като включващо Обединеното кралство.
15      На 24 юни 2020 г. жалбоподателят изпраща писмо до СПЕС в Босна и Херцеговина, за да му зададе въпроси относно правата си и да изтъкне наличието на дискриминация, ако длъжността му в крайна сметка бъде счетена за излишна при прехвърляне на службата от СПЕС в Босна и Херцеговина към делегацията на Съюза в тази държава и следователно към ЕСВД. Той подчертава по-специално, че за международния персонал на СПЕС не е предвидено обезщетение при уволнение, нито право на обезщетение при безработица, както и че не съществува разпоредба относно пенсионните вноски.
16      На 7 юли 2020 г. СПЕС в Босна и Херцеговина препраща питането към директорката на Службата за инструментите в областта на външната политика на Комисията, като посочва, че г‑н Stockdale повдига въпроси относно условията си на работа, по-специално с оглед на вероятното прекратяване на разглеждания договор във връзка с оттеглянето на Обединеното кралство от Съюза. На 13 юли 2020 г. началничка на отдел в посочената служба отговаря, че последната не отговаря за човешките ресурси, доколкото става въпрос за персонал по линия на ОВППС, и съветва СПЕС да се консултира с ЕСВД по този въпрос. Освен това тя подчертава, че що се отнася до финансовите аспекти на питането на г‑н Stockdale, съгласно клаузите на въпросния договор не може да му бъде изплатено никакво обезщетение при уволнение или пенсионни вноски.
17      На 15 септември 2020 г. СПЕС в Босна и Херцеговина изпраща на ЕСВД писмото на г‑н Stockdale от 24 юни 2020 г.
18      На 28 септември 2020 г. г‑н Stockdale пише отново до СПЕС в Босна и Херцеговина с искане за повече информация относно възможностите да остане на поста си и след края на преходния период. След като СПЕС отнася въпроса до Службата за инструментите в областта на външната политика на Комисията, на 2 октомври 2020 г. директорката на тази служба отговаря, че не е предвидено никакво изключение за гражданите на Обединеното кралство и че договорите им ще приключат на 31 декември 2020 г.
19      На 17 ноември 2020 г. СПЕС в Босна и Херцеговина приема решение за прекратяване, с което слага край на въпросния договор с предизвестие, а решението влиза в сила на 31 декември 2020 г. (наричано по-нататък „решението за прекратяване“).
20      На 25 ноември 2020 г. г‑н Stockdale иска от СПЕС в Босна и Херцеговина да преразгледа решението за прекратяване.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
21      На 29 декември 2020 г. г‑н Stockdale подава в секретариата на Общия съд жалба срещу Съвета, Комисията, ЕСВД и СПЕС в Босна и Херцеговина, в която моли Общия съд:
–        като главно искане, на първо място, да обяви за незаконно решението за прекратяване, на второ място, да осъди ответниците да му заплатят сумата от 10 000 евро като обезщетение за неимуществените вреди, произтичащи от това решение, и на трето място, да разпореди възстановяването му на работа или при условията на евентуалност, да осъди ответниците да му заплатят сумата от 393 850,08 евро като обезщетение за имуществените вреди, произтичащи от посоченото решение (наричано по-нататък „първото искане“),
–        като главно искане, да преквалифицира договорното му правоотношение със СПЕС в Босна и Херцеговина в БТД и да установи нарушение от страна на ответниците на договорните им задължения, и по-специално на задължението за отправяне на валидно предизвестие при прекратяването на БТД (наричано по-нататък „второто искане“),
–        като главно искане, да обяви, че Съветът, Комисията и ЕСВД са го третирали по дискриминационен начин по време на назначаването му към СПЕС в Босна и Херцеговина, що се отнася до възнаграждението му, пенсионните му права и други свързани с тях предимства, да констатира, че е трябвало да бъде назначен като срочно нает служител на Съвета, Комисията или ЕСВД и да ги осъди да заплатят обезщетение за вредите, произтичащи от факта, че спрямо международния договорно нает персонал, назначен в рамките на ОВППС, не се прилагат Условията за работа на другите служители на Съюза (наричани по-нататък „УРДС“) или правен режим, сравним с този на УРДС (наричано по-нататък „третото искане“) и
–        при условията на евентуалност, да осъди Съвета, Комисията и ЕСВД на основание на извъндоговорната им отговорност да му заплатят сумата от 400 000 евро за вредите, произтичащи от неспазването на основните му права (наричано по-нататък „четвъртото искане“).
22      В секретариата на Общия съд са постъпили поотделно писмени становища съответно от Комисията и Съвета — на 11 май 2021 г., от ЕСВД — на 12 май 2021 г., и от СПЕС в Босна и Херцеговина — на 30 юни 2021 г., в които се повдигат възражения за недопустимост и за липса на компетентност, като в частност се изтъква, че не са отговорни за решението за прекратяване и за твърдените от г‑н Stockdale нередности.
23      На 30 август 2021 г. г‑н Stockdale представя своето писмено становище по възраженията за недопустимост и за липса на компетентност, като иска те да бъдат отхвърлени.
24      На основание член 130 от Процедурния си правилник Общият съд решава да се произнесе по всички искания на жалбоподателя в първоинстанционното производство по въпросите за компетентността и допустимостта, преди да разгледа делото по същество.
25      В обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля частично изтъкнатите от ответниците доводи за недопустимост и липса на компетентност.
26      Най-напред, както следва от точка 167 от обжалваното съдебно решение, Общият съд приема, че е компетентен да се произнесе по първото искане, като на основание член 263 ДФЕС се произнесе по искането за упражняване на контрол за законосъобразност върху решението за прекратяване, което представлява решение, прието от субект на Съюза и създадено по силата на Договорите, а именно СПЕС в Босна и Херцеговина, а също така, на основание член 268 ДФЕС, да се произнесе по искането за парично обезщетение за неимуществените и имуществените вреди, които се твърди, че са претърпени в резултат на посоченото решение. След като в точка 139 от обжалваното съдебно решение Общият съд приравнява СПЕС в Босна и Херцеговина на орган на Съюза, приел решението за прекратяване, в точка 167 от посоченото решение Общият съд прави извод, че тези претенции са допустими в частта, която се отнася до СПЕС в Босна и Херцеговина, и недопустими в частта, която се отнася до Съвета, Комисията и ЕСВД.
27      В замяна на това, що се отнася до искането на г‑н Stockdale Общият съд да разпореди той да бъде възстановен на работа като член на персонала на СПЕС в Босна и Херцеговина, от точка 168 от обжалваното решение следва, че Общият съд посочва, че не е компетентен в това отношение, тъй като съдът на Съюза по принцип не би могъл, без да навлезе в прерогативите на административния орган, да дава разпореждания на институция, орган, служба или агенция на Съюза, включително в рамките на искане за обезщетение.
28      По-нататък, що се отнася до второто искане, в член 169 от обжалваното решение Общият съд го отхвърля в неговата цялост поради липсата на компетентност. Всъщност, от една страна, в точка 84 от това решение той отбелязва, че не е компетентен да се произнесе по искането за отправяне на разпореждане до СПЕС в Босна и Херцеговина в качеството му на работодател на г‑н Stockdale, което разпореждане е насочено към преквалифициране на договорното му правоотношение със СПЕС в БТД. От друга страна, тъй като претенцията Общият съд да установи, че ответниците са нарушили договорните си задължения, не е предявена в подкрепа нито на искане за отмяна, нито на искане за поправяне на вреда, в точка 85 от посоченото съдебно решение Общият съд приема, че тази претенция трябва да се разглежда като целяща единствено той да заеме позиция посредством обща или принципна декларация, което не попада в предоставените му с Договорите правомощия.
29      Накрая, в точка 170 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че по силата на член 268 ДФЕС е компетентен да се произнесе по третото и четвъртото искане за поправяне на вредите, които г‑н Stockdale твърди, че е претърпял поради неприемането на ясен статут, приложим за него. Според Общия съд, както следва от точка 162 от обжалваното съдебно решение, Съветът носи отговорност за всяко евентуално неправомерно бездействие при приемането на общ режим за договорно наетия персонал, който по принцип попада в обхвата на ОВППС или в частност на СПЕС в Босна и Херцеговина, поради което тези искания са допустими, що се отнася до Съвета. В това отношение в точка 148 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че Съветът е трябвало да разработи ОВППС и да вземе решенията, необходими за определянето и прилагането на тази политика въз основа на общите насоки и стратегическите направления, определени от Европейския съвет. При все това според Общия съд евентуалното приемане на правен режим, приложим към договорно наетия персонал, назначен в рамките на ОВППС, е част от нейното изпълнение и следователно от компетентността на Съвета.
Искания на страните
Искания в главната жалба
30      Кралство Испания иска Съдът:
–        да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която СПЕС в Босна и Херцеговина се счита за ответник в рамките на първото искане на жалбоподателя в първоинстанционното производство, и
–        да обяви първото искане за допустимо по отношение на Съвета и за недопустимо по отношение на СПЕС в Босна и Херцеговина.
31      Г‑н Stockdale иска Съдът:
–        да уважи жалбата на Кралство Испания, и
–        да осъди ответниците да заплатят съдебните разноски в настоящото производство по обжалване.
32      Съветът иска Съдът:
–        да отхвърли жалбата, и
–        да осъди Кралство Испания да заплати разноските на Съвета в настоящото производство.
33      Комисията иска Съдът:
–        да отхвърли жалбата, и
–        да осъди Кралство Испания да заплати съдебните разноски.
34      ЕСВД иска от Съда:
–        да отхвърли жалбата като неоснователна, или, при условията на евентуалност, да я отхвърли като недопустима, и
–        да осъди Кралство Испания да заплати разноските.
35      СПЕС в Босна и Херцеговиня иска от Съда:
–        да отхвърли жалбата като недопустима или при всички случаи като неоснователна, и
–        да осъди Кралство Испания да заплати съдебните разноски.
Искания в насрещната жалба
36      Г‑н Stockdale иска Съдът:
–        да отмени частично обжалваното съдебно решение,
–        да обяви за допустимо второто искане (за договорния характер), което цели присъждане на обезщетение за нарушенията на задълженията на работодателя,
–        да постанови, че първото и второто искане (за договорния характер) са допустими, доколкото са насочени срещу всички ответници,
–        да обяви, че законодателната инициатива и законодателната процедура, предвидена в член 336 от ДФЕС, не се считат за изключени от областта на ОВППС,
–        да обяви четвъртото искане (за извъндоговорния характер) за допустимо и в частта му срещу Комисията, и
–        да осъди ответниците да заплатят съдебните разноски в настоящото производство и да върне делото на Общия съд за ново разглеждане.
37      Съветът иска Съдът:
–        да отхвърли насрещната жалба като частично недопустима и като частично неоснователна,
–        да осъди г‑н Stockdale да заплати разноските на Съвета в настоящото производство.
38      Комисията иска Съдът:
–        да отхвърли насрещната жалба като недопустима или, при условията на евентуалност, като неоснователна, и
–        да осъди г‑н Stockdale да заплати съдебните разноски.
39      ЕСВД и СПЕС в Босна и Херцеговина искат Съдът:
–        да отхвърли насрещната жалба като явно недопустима или, при условията на евентуалност, като явно неоснователна, и
–        да осъди г‑н Stockdale да заплати съдебните разноски.
По главната жалба
40      В случая Съдът е сезиран с жалба, подадена от Кралство Испания на основание член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз срещу обжалваното съдебно решение, с което Общият съд се произнася по възраженията за липса на компетентност и за недопустимост, повдигнати от ответниците в първоинстанционното производство, срещу жалбата до Общия съд, подадена от г‑н Stockdale, който е бивш договорно нает служител към СПЕС в Босна и Херцеговина, чието главно искане на основание членове 263, 268 и 272 ДФЕС е да се обяви за незаконосъобразно решението за прекратяване и да се получи парично обезщетение за вредите, които г‑н Stockdale твърди, че е претърпял в резултат на това решение, да се преквалифицира договорното му правоотношение със СПЕС в Босна и Херцеговина в БТД и да се осъдят посочените ответници да поправят договорните и извъндоговорните вреди, които той твърди, че е претърпял.
Доводи на страните
41      Кралство Испания уточнява, че към датата на постановяване на обжалваното съдебно решение е поискало да встъпи в производството пред Общия съд в подкрепа на г‑н Stockdale, но все още не е било допуснато като встъпила страна.
42      В подкрепа на жалбата си Кралство Испания изтъква две основания, с които оспорва обжалваното съдебно решение, доколкото Общият съд е приел, че СПЕС в Босна и Херцеговина е орган, юридически отделен от Съвета, който трябва да се счита за ответник, що се отнася до първото искане на жалбоподателя в първоинстанционното производство.
43      Г‑н Stockdale счита, че жалбата е основателна.
44      ЕСВД и СПЕС в Босна и Херцеговина считат, че жалбата е недопустима и във всички случаи неоснователна. Комисията счита, че жалбата е частично недопустима и отчасти неоснователна. Според Съвета жалбата е неоснователна.
Съображения на Съда
45      Съгласно член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз окончателните решения на Общия съд и решенията, с които частично се разрешава спор по същество или се разрешава процесуален въпрос по възражение за липса на компетентност или за недопустимост подлежат на обжалване пред Съда. Съгласно член 56, втора алинея от този статут жалбата може да бъде подадена от всяка страна, чиито искания са изцяло или частично отхвърлени.
46      Член 56, трета алинея от посочения статут предвижда, че с изключение на делата, свързани със спор между Съюза и неговите служители, жалба могат да подават и държавите членки и институциите на Съюза, които не са встъпили в производството пред Общия съд. Тези държави членки и институции са в същото положение като държавите членки и институциите, които са встъпили в производството на първа инстанция.
47      Както отбелязва генералният адвокат в точки 41—43 от заключението си, член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз предоставя на държавите членки широко право на обжалване, което дерогира общото правило, установено във втора алинея от разглеждания член 56, съгласно което само страните, чиито искания са частично или изцяло отхвърлени и които следователно са встъпили в производството пред Общия съд, имат право да подадат жалба срещу неговите окончателни решения или решенията, с които се разрешава процесуален въпрос по възражение за липса на компетентност или за недопустимост.
48      Тази разпоредба обаче предвижда ограничение на това разширено право, като по „делата, свързани със спор между Съюза и неговите служители“, държава членка или институция на Съюза може да обжалва окончателно решение само ако е встъпила в производството пред Общия съд (вж. по аналогия решение от 5 октомври 2000 г., Съвет/Busacca и др., C‑434/98 P, EU:C:2000:546, т. 21).
49      С оглед на тези съображения е от значение да се провери дали в настоящия случай подадената от Кралство Испания главна жалба следва да се разглежда като подадена в рамките на дело, свързано „със спор между Съюза и неговите служители“, и съответно като недопустима съгласно член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз. В рамките на тази преценка следва да се вземат предвид не само самият текст на тази разпоредба, но и контекстът, в който тя се вписва, както и целите на правната уредба, от която тя е част.
50      Що се отнася, на първо място, до текста на член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, следва да се отбележи, че понятието „спор между Съюза и неговите служители“ е формулирано общо и не препраща към нито едно от правните средства за защита, предвидени в Договора за функционирането на ЕС. По-специално тази разпоредба не съдържа никакво позоваване на член 270 ДФЕС, който въвежда специфично правно средство за защита в областта на съдебните спорове във връзка с публичната служба на Съюза, което е различно от правните средства за защита с общ обхват, каквито са жалбата за отмяна, предвидена в член 263 ДФЕС, и искът за обезщетение, уреден в член 268 ДФЕС във връзка с член 340, втора и трета алинея ДФЕС.
51      Що се отнася, на второ място, до контекста, в който се вписва член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, важно е да се подчертае, че съгласно член 50а, параграф 1 от този статут „Общият съд е компетентен да разглежда като първа инстанция споровете между Съюза и неговите служители в съответствие с член 270 [ДФЕС], както и споровете между всички институции, органи, служби или агенции, от една страна, и техните служители, от друга страна, по отношение на които е предоставена компетентност на Съда на Европейския съюз“.
52      От това следва, че член 50а, параграф 1 от Статута на Съда на Европейския съюз, който определя обхвата на компетентността на Общия съд като съд по споровете в областта на публичната служба на Съюза, посочва не само споровете по член 270 ДФЕС, а именно тези, които попадат в приложното поле на Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз и на УРДС, но и „споровете между всички институции, органи, служби или агенции, от една страна, и техните служители, от друга страна, по отношение на които е предоставена компетентност на Съда на Европейския съюз“. Следователно тази разпоредба не може да се тълкува в смисъл, че ограничава компетентността на Общия съд като съд на публичната служба до споровете по член 270 ДФЕС.
53      При тези условия не може да се приеме и че позовавайки се на „спор между Съюза и неговите служители“, член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз има предвид само производствата по член 270 ДФЕС, но не и производствата, образувани на основание член 263 ДФЕС или член 268 ДФЕС. Всъщност смисълът и обхватът на понятието за спор между Съюза и неговите служители, съдържащо се както в член 50а, параграф 1, така и в член 56, трета алинея от този статут, не може да се различава в рамките на един и същи акт в зависимост от разпоредбата, в която се използва това понятие. Освен това следва да се отбележи, че в член 270 ДФЕС обхватът на разглежданото понятие е ограничен посредством частта от изречението „в границите и при условията, определени в Правилника за длъжностните лица на Съюза“, така че същото понятие непременно трябва да има по-широк обхват, когато се използва при липса на подобно ограничение, какъвто е случаят с член 56, трета алинея от посочения правилник. От това следва, че контекстът, в който се вписва последната посочена разпоредба, не позволява да се приеме, че приложното ѝ поле е ограничено само до споровете, попадащи в обхвата на член 270 ДФЕС.
54      В това отношение е важно също така да се припомни, че що се отнася до разграничаването на правораздавателната компетентност и правните средства за защита, предвидени в член 270 ДФЕС, от една страна, и в членове 263 и 268 ДФЕС, от друга страна, Съдът многократно е постановявал, че член 270 ДФЕС предоставя на юрисдикциите на Съюза материалната компетентност да се произнасят по споровете, които произтичат от служебното правоотношение, обвързващо тези лица и институциите на Съюза (вж. в този смисъл решения от 10 септември 2015 г., Преразглеждане Missir Mamachi di Lusignano/Комисия, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, т. 41, и от 5 май 2022 г., Комисия/Missir Mamachi di Lusignano, C‑54/20 P, EU:C:2022:349, т. 41).
55      Така съгласно постоянната съдебна практика съдилищата на Съюза са компетентни да се произнасят по всеки възникнал спор между длъжностно лице или служител и институцията на Съюза, на която съответното лице е подчинено, дори ако става въпрос за искане за обезщетение, когато в основата на спора е служебното правоотношение, което съществува между заинтересованото лице и тази институция (вж. в този смисъл решение от 10 септември 2015 г., Преразглеждане Missir Mamachi di Lusignano/Комисия, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, т. 38 и 42).
56      Всъщност компетентността ratione materiae на юрисдикциите на Съюза да разглеждат спорове в областта на публичната служба произтича от произхода на разглеждания спор, както е определен в точка 54 от настоящото решение, а не от правното основание, на което самият иск или жалба може да се основава (вж. по аналогия решения от 10 септември 2015 г., Преразглеждане Missir Mamachi di Lusignano/Комисия, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, т. 50, и от 5 май 2022 г., Комисия/Missir Mamachi di Lusignano, C‑54/20 P, EU:C:2022:349, т. 43 и цитираната съдебна практика).
57      На трето място, възприетото в точка 53 от настоящото решение тълкуване се потвърждава и от целта на предвиденото в член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз изключване на споровете в областта на публичната служба, като се има предвид, че това изключване се основава по-специално на индивидуалния характер на споровете, свързани с управлението на персонала, които могат да доведат само до отмяната на индивидуални решения (вж. по аналогия решение от 5 октомври 2000 г., Съвет/Busacca и др., C‑434/98 P, EU:C:2000:546, т. 23) или до обезщетение за лични вреди, претърпени от длъжностните лица или служителите на институциите и органите на Съюза.
58      Всъщност, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 42 от заключението си, разширеното право, предоставено с тази разпоредба на институциите и държавите членки, има за цел да позволи на тези привилегировани жалбоподатели, в качеството им на „пазители на правото“, да сезират Съда, за да се запази съгласуваността на съдебната практика, дори когато страните в производството пред Общия съд са склонни да приемат постановеното от последния решение. При все това, щом като, както бе припомнено в предходната точка от настоящото решение, споровете, свързани с управлението на персонала, са индивидуални, евентуалната жалба на институция или на държава членка не попада в обхвата на същата цел. Следователно законодателят изрично се е отказал да гарантира преследването на посочената цел, като не е признал подобно разширено право на институциите и на държавите членки и по този начин е ограничил възможностите им за обжалване до предвидените в член 56, втора алинея от посочения правилник.
59      Що се отнася до спорове от същото естество, отнасящи се до въпроси от индивидуален характер, няма никаква причина държавите или институциите на Съюза да могат да се ползват от широко право на обжалване по силата на член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и съответно да встъпват в спорове относно служители в областта на ОВППС, какъвто е разглежданият в настоящия случай, при положение че това право не им е признато в рамките на спорове, в които участват длъжностни лица или служители на Съюза, действащи на основание член 270 ДФЕС.
60      Това важи в още по-голяма степен, тъй като член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз — доколкото въвежда изключение от общото правило, посочено във втора алинея от този член 56, съгласно което само страните, встъпили в производството пред Общия съд, имат право да обжалват решенията на Общия съд — не може да бъде предмет на разширително тълкуване.
61      В случая следва да се отбележи, че настоящият спор — не само доколкото се отнася до незаконосъобразността на решението за прекратяване, но и доколкото цели получаването на парично обезщетение за претърпените от жалбоподателя вреди в резултат на това решение, а също така преквалифициране на договорното правоотношение в БТД и получаване на обезщетение за договорни и извъндоговорни вреди — произтича от трудовото правоотношение между г‑н Stockdale и СПЕС в Босна и Херцеговина.
62      Ето защо следва да се приеме, че в своята цялост настоящият спор произтича от това служебно правоотношение, като се има предвид, че въпросният спор — както що се отнася както до законосъобразността на прекратяването на разглеждания трудов договор, така и до паричното обезщетение за вредите, които се твърди, че са претърпени в резултат на това прекратяване — може да е основание съдът на Съюза да формулира преценки относно посоченото трудово правоотношение.
63      Освен това в случая е очевидно, че исканията на г‑н Stockdale, основани на членове 263, 268 и 272 ДФЕС, се отнасят до решение с индивидуален характер.
64      От всички изложени по-горе съображения следва, че настоящият спор трябва да се счита за „спор между Съюза и неговите служители“ по смисъла на член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
65      Този извод не може да бъде поставен под въпрос от довода, изтъкнат от Съвета, Комисията и ЕСВД в отговор на поставения от Съда въпрос за писмен отговор, че настоящият спор не може да бъде просто да бъде приравнен само на спор „между Съюза и неговите служители“ по смисъла на член 56, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, тъй като неговият предмет надхвърлял това определение и засягал и аспекти от институционално естество. Всъщност нито буквалното, нито телеологичното тълкуване на тази разпоредба позволяват обхватът на съдържащото се в посочената разпоредба изключение относно „спор между Съюза и неговите служители“ да се постави в зависимост от естеството на правните въпроси, повдигнати в рамките на разглеждания спор.
66      Следователно подадената от Кралство Испания жалба до Съда трябва да се отхвърли като недопустима.
По насрещната жалба
Доводи на страните
67      В подкрепа на насрещната си жалба г‑н Stockdale възпроизвежда четирите искания, изложени в обжалваното съдебно решение, без обаче да уточнява основанията в тяхна подкрепа.
68      Аргументирайки първото си искане, г‑н Stockdale твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при тълкуването на членове 4 и 6 от Решение 2019/1340 във връзка с член 28, параграф 1 ДЕС и член 33 ДЕС, тъй като е приел, че СПЕС в Босна и Херцеговина е субект на ОВППС, който може да бъде страна в съдебни производства, и че посоченият специален представител е единственият ответник, който трябва да отговори по първото искане. Според г‑н Stockdale специалните представители на Европейския съюз не могат да бъдат приравнени нито на институции, нито на образувания, притежаващи собствена правосубектност, така че не могат валидно да бъдат квалифицирани като „органи, служби или агенции на Съюза“, нито да бъдат третирани по същия начин като други субекти на ОВППС, на които поне е призната процесуална правоспособност.
69      Що се отнася до второто искане, г‑н Stockdale оспорва по-специално преценката на Общия съд, че това искане се отнася, от една страна, до констатация с декларативен характер и от друга страна, до разпореждане, което е обявено за недопустимо, тъй като Общият съд не е компетентен да го издаде. Според г‑н Stockdale Общият съд трябвало да приеме, че исканията за обезщетение, произтичащи от неизпълнението на договорните задължения, посочени в това искане, са допустими на основание член 268 ДФЕС.
70      Що се отнася до третото искане, г‑н Stockdale поставя под въпрос анализа на Общия съд относно условията за работа на международния договорно нает персонал, назначен от СПЕС в Босна и Херцеговина, които условия според него е трябвало да бъдат приети на основание член 336 ДФЕС.
71      Що се отнася до четвъртото искане, той оспорва анализа на Общия съд относно искането институциите да бъдат осъдени на основание на извъндоговорната отговорност на Съюза.
72      Комисията, ЕСВД и СПЕС в Босна и Херцеговина считат, че насрещната жалба е недопустима и във всички случаи неоснователна. Съветът счита, че насрещната жалба е частично недопустима и частично неоснователна.
Съображения на Съда
73      Съгласно член 176 и член 178, параграфи 1 и 3 от Процедурния правилник на Съда страните по делото пред Общия съд, които имат интерес от уважаването или отхвърлянето на жалбата, могат да подадат насрещна жалба, което трябва да бъде направено чрез документ, отделен от писмения отговор, като исканията в нея са насочени към отмяната, изцяло или частично, на решението на Общия съд, въз основа на основания и доводи, отделни от изложените в писмения отговор.
74      В случая, противно на това, което Комисията и СПЕС в Босна и Херцеговина твърдят в писмените си отговори на насрещната жалба, след връчването на подадената от Кралство Испания жалба г‑н Stockdale е подал, заедно с писмения си отговор, и насрещна жалба чрез отделен документ.
75      При все това, съгласно член 178, параграф 3 от Процедурния правилник на Съда се изисква с изтъкнатите основания и доводи точно да посочват оспорените части от мотивите на решението на Общия съд.
76      Съгласно постоянната съдебна практика жалбата, включително насрещната жалба, трябва точно да посочва пороците на решението, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя такова искане. В това отношение трябва да се обяви за недопустима жалба, чиито доводи не са достатъчно ясни и точни, за да позволят на Съда да упражни контрола си за законосъобразност, макар тази жалба да позволява установяване на оспорваната част от обжалваното съдебно решение. Всъщност, след като съществените обстоятелства, на които почива дадено основание, не следват достатъчно последователно и разбираемо от текста на тази жалба, който е формулиран неясно и двусмислено, Съдът не е в състояние да упражни своя контрол за законосъобразност, тъй като в противен случай би се произнесъл ultra petita (вж. в този смисъл решения от 29 сиптември 2011 г., Arkema/Комисия, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, т. 61 и цитираната съдебна практика, и от 23 март 2023 г., PV/Комисия, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, т. 200 и цитираната съдебна практика).
77      Недопустими са и доводите, които само повтарят или възпроизвеждат буквално представените пред Общия съд доводи, без да посочват грешката при прилагане на правото, която последният е допуснал, като ги е отхвърлил. Такава жалба не отговаря на изискванията за мотивиране, произтичащи от разпоредбите на член 256 ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда. Всъщност подобна жалба в действителност представлява просто искане за преразглеждане на подадената пред Общия съд жалба, което е извън компетентността на Съда (вж. в този смисъл решение от 3 март 2022 г., WV/ЕСВД, C‑171/20 P, EU:C:2022:154, т. 86 и цитираната съдебна практика).
78      Налага се обаче изводът, че доводите, развити в подкрепа на настоящата насрещна жалба, не отговарят на изискванията, припомнени в точки 76 и 77 от настоящото решение, което възпрепятства Съда да упражни своя контрол за законосъобразност.
79      Всъщност, както правилно подчертават ответниците, множество доводи, изтъкнати в подкрепа на насрещната жалба, не сочат точките от обжалваното съдебно решение, чиято законосъобразност се оспорва, а остават формулирани много общо и само повтарят доводите, изтъкнати в първоинстанционното производство, или критикуват позициите, възприети от ответниците в първоинстанционното производство, в нарушение на член 178, параграф 3 от Процедурния правилник на Съда. Останалите доводи са неясни, тъй като не съдържат изводи или не позволяват да се установят елементите от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
80      Това важи по-специално за уводните съображения, както и за съображенията във връзка с първото искане, които отчасти са неясни и отчасти са ирелевантни за целите на обжалването, доколкото с тях само се оспорват становищата, изразени от други страни в първоинстанционното производство, и се повтарят доводи, които жалбоподателят е изложил пред Общия съд, без да се посочва точно грешката при прилагане на правото, която последният е допуснал, като ги е отхвърлил. Освен това, като се позовава общо на липсата на правосубектност на специалните представители на Европейския съюз, г‑н Stockdale не е изпълнил изискването да представи достатъчно точно съществени доказателства, за да докаже, че Общият съд е тълкувал неправилно членове 4 и 6 от Решение 2019/1340 във връзка с член 28, параграф 1 ДЕС и член 33 ДЕС, като е приел, че СПЕС в Босна и Херцеговина е самостоятелен субект, който може да участва в съдебни производства, и в качеството си на ответник, да отговори на първото искане.
81      Що се отнася до доводите, изложени в рамките на второто искане, следва също да се констатира, че г‑н Stockdale не излага основните обстоятелства достатъчно ясно и точно, за да отговори на изискванията, посочени в точка 76 от настоящото решение.
82      Същото се отнася и за всички съображения, свързани с третото и четвъртото искане, по отношение на които г‑н Stockdale също не уточнява точките от обжалваното съдебно решение, които възнамерява да оспори.
83      С оглед на изложените по-горе съображения насрещната жалба не отговаря на изискванията, произтичащи от член 178, параграф 3 от Процедурния правилник на Съда, и следователно трябва да се отхвърли като недопустима.
По съдебните разноски
84      Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
85      След като главната жалба на Кралство Испания се отхвърля и Съветът, Комисията, ЕСВД и СПЕС в Босна и Херцеговина са поискали осъждането му да понесе съдебните разноски, то следва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски, свързани с главната жалба.
86      След като насрещната жалба на г‑н Stockdale се отхвърля и Съветът, Комисията, ЕСВД и СПЕС в Босна и Херцеговина са поискали осъждането му да понесе съдебните разноски, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски, свързани с насрещната жалба.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)      Главната жалба, подадена от Кралство Испания, се отхвърля като недопустима.
2)      Насрещната жалба, подадена от г‑н Robert Stockdale, се отхвърля като недопустима.
3)      Кралство Испания се осъжда да заплати съдебните разноски, направени във връзка с главната жалба.
4)      Г‑н Robert Stockdale се осъжда да заплати разноските, направени във връзка с насрещната жалба.
Подписи
*      Език на производството: френски.