62024TO0319_RES
Дело T‑319/24
Meta Platforms Ireland Ltd
срещу
Европейски комитет по защита на данните
Определение на Общия съд (десети състав) от 29 април 2025 година
„Жалба за отмяна — Защита на личните данни — Становище на Европейския комитет по защита на данните относно валидното съгласие в контекста на моделите за съгласие или за плащане, прилагани от големите онлайн платформи — Член 64, параграф 2 от Регламент (ЕС) 2016/679 — Акт, който не подлежи на обжалване — Недопустимост — Отговорност — Вреда — Причинно-следствена връзка — Жалба, явно лишена от всякакво правно основание“
Жалба за отмяна — Актове, подлежащи на обжалване — Понятие — Актове, които произвеждат задължително правно действие — Становище на Европейския комитет по защита на данните относно валидното съгласие на ползвателите в контекста на моделите за съгласие или за плащане, прилагани от големите онлайн платформи — Изключване — Недопустимост
(член 263 ДФЕС)
(вж. т. 19–42)
Извъндоговорна отговорност — Условия — Противоправност — Вреди — Причинно-следствена връзка — Липса на едно от условията — Отхвърляне на искането за обезщетение в неговата цялост
(член 268 и член 340, втора алинея ДФЕС)
(вж. т. 47–58)
Резюме
С определението си Общият съд отхвърля като недопустима жалбата за отмяна (
1
), подадена от Meta Platforms Ireland Ltd (наричано по-нататък „Meta“) във връзка със Становище 8/2024 на Европейския комитет по защита на данните (наричан по-нататък „ЕКЗД“) относно валидното съгласие в контекста на моделите за съгласие или за плащане, прилагани от големите онлайн платформи. Така според Общия съд становището, прието въз основа на Общия регламент относно защитата на данните (
2
), не е акт, който може да бъде предмет на такава жалба, при липсата на задължителни правни последици по отношение на трети лица. От друга страна, Общият съд отхвърля като явно лишено от всякакво правно основание предявеното от Meta искане за извъндоговорна отговорност на Европейския съюз (
3
) за поправяне на вредите, които дружеството твърди, че е претърпяло в резултат на същото становище.
На 17 април 2024 г., по искане на три национални надзорни органа в областта на защитата на личните данни, ЕКЗД приема Становище 8/2024. Тези органи искат да разберат при какви обстоятелства и условия прилаганите от големите онлайн платформи (
4
) практики, състоящи се в предоставяне на избор на потребителите между, от една страна, съгласие за обработване на лични данни за поведенческа реклама и от друга страна, плащане на възнаграждение за ползване на услугата, без личните им данни да се обработват за тази цел (наричани по-нататък „моделите за съгласие или за плащане“), могат да се приемат за отговарящи на изискването за валидно съгласие по смисъла на ОРЗД.
В Становище 8/2024 ЕКЗД уточнява по-специално, че за да бъде валидно, поисканото от ползвателите съгласие за обработване на личните им данни за целите на поведенческата реклама, трябва да бъде изразено свободно, конкретно, информирано и недвусмислено и да се отнася до обработването на данни, извършено при спазване на принципите на необходимост, пропорционалност, ограничение на целите, свеждане на данните до минимум и добросъвестност. Според този орган фактът, че голяма онлайн платформа предлага на потребителите допълнителен, безплатен и несъдържащ поведенческа реклама вариант, придружен например от форма на реклама, включваща обработването на малък (или нулев) брой лични данни, би могъл да има значителни последици за преценката валидно ли е съгласието. Що се отнася до исканото възнаграждение за платената версия на услугата, ЕКЗД посочва, че размерът не трябва да е от естество да попречи на субектите на данни да направят свободен избор и да откажат да дадат съгласието си.
В този контекст Meta иска, от една страна, Становище 8/2024 да бъде отменено, а от друга страна, обезщетение за вредите, които твърди, че е претърпяло в резултат на това становище.
Съображения на Общия съд
На първо място, Общият съд припомня, че предвидената в член 263 ДФЕС жалба за отмяна може да се подава срещу всички актове, приети от институциите, органите, службите и агенциите на Съюза, независимо от техния характер или форма, които целят да произведат задължително правно действие.
Що се отнася в случая до Становище 8/2024, Общият съд приема, че съдържанието му не позволява да се приеме, че е предназначено само по себе си да породи задължителни правни последици. Всъщност този акт предоставя схема за анализ на моделите за съгласие или за плащане на големите онлайн платформи с оглед на правилата, установени в ОРЗД относно валидното съгласие. В Становище 8/2024 ЕКЗД визира положението, в което подобна платформа не би предложила на ползвателя неплатен вариант, различен от варианта, при който се дава съгласие за обработване на лични данни за поведенческа реклама. В повечето случаи има риск това положение да доведе до невалидност на такова съгласие. Тази преценка зависи от редица фактори, сред които значението на въпросната услуга за социалния или професионалния живот на ползвателите и цената на платения вариант. От друга страна, пасажите от Становище 8/2024, съдържащи формулировки като „следва“ или „не следва“, изглежда, призовават по-скоро за задълбочено обмисляне на решенията, които всяка голяма онлайн платформа би могла да предложи на ползвателите, отколкото за осъждане на общо основание на модела за съгласие или за плащане, приложим от тези платформи.
Общият съд подчертава също, че ОРЗД не съдържа разпоредба, която да задължава надзорните органи „в най-голяма степен [да] взема[т] предвид“ становище на ЕКЗД по общи въпроси, каквото е Становище 8/2024 (
5
). За разлика от това подобно задължение (
6
) се прилага по отношение на становищата, които се отнасят до някои конкретни видове проекти за решения на надзорните органи (
7
), които трябва да бъдат предадени от тези органи на ЕКЗД в хода на производството по приемане на тези решения. Ако съответният надзорен орган не възнамерява да следва изцяло или частично такива становища, той трябва да информира за това председателя на ЕКЗД, с което се задейства процедурата по приемане на решение със задължителен характер от страна на ЕКЗД (
8
). Този режим не е предвиден по отношение на становищата на ЕКЗД по общи въпроси, каквото е Становище 8/2024, следователно те са становища, с които не е обвързан нито един конкретен орган. Всъщност тази становища сами по себе си не представляват акт със задължителен характер, тъй като съдържащите се в тях насоки могат, с оглед на правомощията на ЕКЗД, евентуално да се превърнат впоследствие в задължителни указания за надзорните органи само в рамките на последващо решение със задължителен характер. Предвид изложеното по-горе Общият съд прави извода, че Становище 8/2024 не поражда задължителни правни последици спрямо трети лица, нито в частност по отношение на Meta.
Всъщност, от една страна, дори ако Meta се намира в положението, което е предмет на Становище 8/2024, доколкото липсва пълен анализ на неговия случай, извършен от компетентните надзорни органи, това становище не може да породи задължителни правни последици спрямо него. От друга страна, вероятността за последващо приемане на решение със задължителен характер от страна на ЕКЗД, адресирано до компетентните надзорни органи, които биха разгледали възприетия от Meta модел за съгласие или за плащане, възпроизвеждащ изцяло или частично изложената в Становище 8/2024 схема за анализ, не е достатъчна, за да се приеме, че последното има изначално задължителен характер. Ето защо Общият съд стига до извода, че това становище не представлява обжалваем от Meta акт.
Този извод не засяга правото на Meta на ефективна съдебна защита (
9
), тъй като Становище 8/2024 не поражда задължителни правни последици за него. Съдържащите се в него съображения биха могли да засегнат пряко Meta само ако са възпроизведени в решение на надзорен орган или на юрисдикция на държава членка, или на друга държава, която е страна по Споразумението за Европейско икономическо пространство (ЕИП). Ако случаят е такъв, тези решения могат да бъдат или ще бъдат предмет на преценка от юрисдикция, която отговаря на изискванията за ефективна съдебна защита.
Този извод не може да бъде поставен под въпрос и от възможната разлика в преценката на този акт от юрисдикциите на държавите — страни по Споразумението за ЕИП, които не са членки на Съюза, и от юрисдикциите на държавите — членки на Съюза. Всъщност такава вероятност е вътрешно присъща на възприетата в Споразумението за ЕИП система, която се основава на два стълба: съответно за надзор и съдебен контрол, първият от които е приложим в държавите — членки на Съюза, а вторият — за другите държави — страни по това споразумение. Що се отнася до последните, в Споразумението за ЕИП и в Споразумението между държавите от ЕАСТ за създаване на надзорен орган и съд (
10
) е предвидено, че Съдът на ЕАСТ може да бъде сезиран от юрисдикция на тези държави, за да получи становище относно тълкуването на тези правила, и по-специално относно тълкуването на ОРЗД. Така Съдът на ЕАСТ би могъл да посочи до каква степен счита, че съдържащите се в Становище 8/2024 съображения са в съответствие с посочения регламент. Що се отнася до държавите — членки на Съюза, Съдът би могъл да бъде сезиран от юрисдикция на тези държави с оглед преценка на валидността на това становище.
На второ място, Общият съд отхвърля искането на Meta да бъде обезщетено за вредите, които твърди, че е претърпяло от Становище 8/2024 на основание на извъндоговорната отговорност на Съюза.
След като припомня трите кумулативни условия за ангажиране на тази отговорност, Общият съд отбелязва, че условието за наличие на действителна и сигурна вреда не е изпълнено. Що се отнася до твърдяната от Meta вреда, състояща се в намаляването на рекламни приходи и приходи от абонаменти в резултат от „изискването“ — за което твърди, че е предвидено в Становище 8/2024 — на ползвателите да се предложи неплатен вариант в допълнение към избора между, от една страна, да дадат съгласието си за получаване на поведенческа реклама и от друга страна, да платят, за да може да се ползват от съответната услуга, без да получават този вид реклама, Общият съд констатира, че тя се основава на погрешно разбиране на това становище. Всъщност въпросното становище по същество има за цел само да предостави схема за анализ на моделите за съгласие или за плащане на големите онлайн платформи с оглед на правилата, посочени в ОРЗД относно валидното съгласие, като само по себе си не е предназначено да породи задължителни правни последици. Освен това твърдяната от Meta вреда се основава на бъдещи и несигурни събития, тъй като решението на ирландския орган за защита на данните да приложи по собствена инициатива тази схема за анализ, или приемането от ЕКЗД на решение със задължителен характер в тази област са само вероятност.
Що се отнася, от съображения за изчерпателност, до условието за причинно-следствена връзка, Общият съд отбелязва, че не може да се установи достатъчно пряка връзка на причина и следствие между Становище 8/2024 и твърдяната от Meta вреда. Всъщност при липсата на задължителни правни последици това становище не може да бъде достатъчно пряка причина за евентуалния спад на приходите, който Meta твърди, че очаква. Такава вреда би могла да произтече пряко от доброволното му поведение или от евентуални решения, които би се наложило да вземе, сред които и това да предложи на ползвателите неплатен вариант в допълнение към избора между, от една страна, да дадат съгласието си за получаване на поведенческа реклама и от друга страна, да платят, за да може да се ползват от съответната услуга, без да получават този вид реклама.
(
1
)	Член 263 ДФЕС.
(
2
)	Член 64, параграф 2 от Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1, наричан по-нататък „ОРЗД“).
(
3
)	Основано на член 268 и член 340, втора алинея ДФЕС.
(
4
)	Регламент (ЕС) 2022/2065 на Европейския парламент и на Съвета от 19 октомври 2022 година относно единния пазар на цифрови услуги и за изменение на Директива 2000/31/ЕО (Акт за цифровите услуги) (ОВ L 277, 2022 г., стр. 1). Член 3, буква и) от този регламент определя понятието „онлайн платформа“, докато член 33, параграф 1 от същия регламент определя понятието „много голяма онлайн платформа“.
(
5
)	Становище, прието на основание член 64, параграф 2 от ОРЗД.
(
6
)	Предвидено в член 64, параграф 7 от ОРЗД.
(
7
)	Становища, приети на основание член 64, параграф 1 от ОРЗД.
(
8
)	Член 64, параграф 8 от ОРЗД.
(
9
)	Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
(
10
)	Член 108, параграф 2 от Споразумението за ЕИП и член 34 от Споразумението между държавите от ЕАСТ за създаване на надзорен орган и съд (ОВ L 344, 1994 г., стр. 1).