ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
6 октомври 2025 година(*)
„ Преюдициално запитване — Член 53, параграф 2 и член 94 от Процедурния правилник на Съда — Директива (ЕС) 2024/1069 — Приложимост ratione temporis и ratione materiae — Явна липса на компетентност на Съда — Директива (ЕС) 2019/1937 — Изискване да се посочат причините, поради които е необходим отговор на Съда — Липса на достатъчно точни сведения — Явна недопустимост “
По дело C‑114/25 [Химов](i)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Софийски районен съд (България) с акт от 28 януари 2025 г., постъпил в Съда на 3 февруари 2025 г., в рамките на производство по дело
SV
срещу
CY,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: A. Kumin, председател на състава, I. Ziemele и S. Gervasoni (докладчик), съдии,
генерален адвокат: D. Spielmann,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на съображения 32, 97, 101 и 102, член 15, параграф 1, буква а), член 21, параграфи 1, 2 и 7, член 22, и член 23, параграф 2 от Директива (ЕС) 2019/1937 на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2019 година относно защитата на лицата, които подават сигнали за нарушения на правото на Съюза (ОВ L 305, 2019 г., стр. 17), както и до тълкуването на членове 1, 3, 11, 12 и 14 от Директива (ЕС) 2024/1069 на Европейския парламент и на Съвета от 11 април 2024 година относно защитата на лицата, ангажирани в публично участие, срещу явно неоснователни искове или съдебни производства, с които се злоупотребява („стратегически съдебни производства, насочени срещу публично участие“) (ОВ L, 2024/1069).
2        Запитването е отправено в рамките на съдебен спор между двама български лекари, SV и CY, относно неимуществените вреди, които били причинени от CY на SV с направените за него публични изявления.
Правна уредба
Директива 2019/1937
3        Член 2 от Директива 2019/1937, озаглавен „Материален обхват“, предвижда в параграф 1:
„Настоящата директива установява общи минимални стандарти за защита на лицата, които подават сигнали за следните нарушения на правото на Съюза:
а)      нарушения, попадащи в обхвата на актовете на [Европейския съюз], определени в приложението, които засягат следните области:
[…]
viii)      обществено здраве;
[…]
б)      нарушения, засягащи финансовите интереси на Съюза, посочени в член 325 [ДФЕС] и допълнително уточнени в съответните мерки на Съюза;
в)      нарушения, свързани с вътрешния пазар, както e посочено в член 26, параграф 2 [ДФЕС], включително нарушения на правилата на Съюза за конкуренцията и държавната помощ, […] както и нарушения, свързани с вътрешния пазар във връзка с действия, които нарушават правилата за корпоративното данъчно облагане, или с договорености, чиято цел е да се получи данъчно предимство, което противоречи на предмета или на целта на приложимото право в областта на корпоративно данъчно облагане“.
Директива 2024/1069
4        Съгласно член 1 от Директива 2024/1069:
„В настоящата директива се предвиждат гаранции срещу […] явно неоснователни искове или съдебни производства, с които се злоупотребява, по граждански дела с трансгранично значение, образувани срещу физически и юридически лица поради ангажирането им в публично участие“.
5        В член 2 от тази директива, озаглавен „Приложно поле“, се предвижда следното:
„Настоящата директива се прилага по отношение на граждански или търговски дела с трансгранично значение, разглеждани в рамките на граждански производства, включително процедури за временни и охранителни мерки и насрещни искове, независимо от естеството на съда или правораздавателния орган. […]“.
6        В член 5 от посочената директива се уточнява, че „дадено дело има трансгранично значение, освен ако и двете страни имат местоживеене в същата държава членка, в която се намира сезираният съд, и всички други елементи от значение за съответната ситуация се намират само в тази държава членка“.
7        В член 3 от същата директива, озаглавен „Минимални изисквания“, се предвижда следното:
„1.      Държавите членки могат да въведат или запазят разпоредби, които са по-благоприятни за защита на лицата, ангажирани в публично участие, от явно неоснователни искове или съдебни производства, с които се злоупотребява, насочени срещу публично участие, по граждански дела, включително национални разпоредби за установяване на по-ефективни процесуални гаранции, свързани с правото на свобода на изразяване на мнение и свобода на информация.
2.      Прилагането на настоящата директива при никакви обстоятелства не съставлява основание за намаляване на нивото на гаранции, което вече е предоставено от държавите членки по въпросите, обхванати от настоящата директива“.
8        Член 22 от Директива 2024/1069, озаглавен „Транспониране“, гласи в параграф 1, първа алинея:
„Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за съобразяване с настоящата директива, най-късно до 7 май 2026 г. […]“.
9        Съгласно член 23 от тази директива тя влиза в сила на двадесетия ден, следващ деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз, тоест на 6 май 2024 г.
Процедурният правилник на Съда
10      Съгласно член 94 от Процедурния правилник на Съда:
„Освен отправените до Съда преюдициални въпроси преюдициалното запитване:
[…]
в)      излага причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването или валидността на някои разпоредби на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо в главното производство“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
11      SV е лекар и изпълнителен директор на болница за акушерство и гинекология в България.
12      CY е лекар анестезиолог в същата болница и заема длъжността началник на Клиниката по анестезиология и интензивно лечение.
13      Като началник на клиника и лекар CY се опитва да организира няколко срещи със SV и съвета на директорите относно функционирането на болницата, за да се решат проблеми, свързани по-специално с липса на персонал, заплащане, финансиране и евентуална корупция. Срещите, на които SV не присъства, не дават очаквания от CY резултат.
14      Между 15 май 2023 г. и 15 април 2024 г., поради липсата на реакция от ръководството на болницата, CY подава сигнали за нередовности до компетентните органи.
15      CY и други лица освен това дават две пресконференции на 12 и 21 септември 2023 г., както и две интервюта на 11 март и 19 октомври 2023 г. в национален телевизионен ефир.
16      По време на тези четири изяви CY обвинява SV по-същество, че има прикрит трудов договор, че се намира в конфликт на интереси, че е разходвал неправомерно публични средства и че е извършил корупционни деяния.
17      На 18 май 2023 г. трудовото правоотношение между болницата и CY е прекратено със заповед на SV.
18      Впоследствие SV предявява иск срещу CY пред Софийски районен съд (България), който е запитващата юрисдикция, за присъждане на обезщетение за неимуществени вреди, които му били причинени с публичните изявления на CY.
19      Пред запитващата юрисдикция SV твърди, че изявленията на CY са клеветнически. Позовавайки се на Директиви 2019/1937 и 2024/1069, CY, напротив, се определя като „човек, сигнализиращ за нередности“ и счита, че разглежданото от запитващата юрисдикция дело е „дело шамар“.
20      Тъй като счита, че SV има качеството на „засегнато лице“, а CY — на „сигнализиращо лице“, по смисъла на Директиви 2019/1937 и 2024/1069, запитващата юрисдикция търси тълкуване на тези директиви.
21      При това положение Софийски районен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Член 15, параграф 1, буква а) от Директива 2019/1937 следва ли да се тълкува в смисъл, че е задължително да има вътрешен и външен сигнал, за да е налице защита на сигнализиращото лице, или е достатъчно само да има един от двата сигнала?
2)      [Изразът „по] сигнала не са били предприети съответни действия“ по член 15, параграф 1, буква а) от Директива 2019/1937 следва ли да се тълкува в смисъл, че се отнася само за външно подадения сигнал в съответствие с глави II и III?
3)      Член 21, параграф 2 и параграф 7 от Директива 2019/1937 следва ли да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба да въвежда отговорност на сигнализиращото лице, само ако вследствие на неговите сигнали компетентните органи не са установили административно нарушение или престъпление?
4)      Член 21, параграф 1 и параграф 7 от Директива 2019/1937 следва ли да се тълкуват в смисъл, че сигнализиращото лице се освобождава от отговорност, ако към момента на подаване на сигнала или публичното оповестяване[…] сигнализиращото лице е имало обосновано предположение за нарушение, т.е. вероятна степен на достоверност преди започване на проверката? [„]Основателна причина[“] следва ли да се тълкува като обосновано предположение, което да е основание за започване на проверка на компетентен орган, без да се изиска същи[ят] да установ[и] нарушение или престъпление?
5)      Съображения 32, 97, 101, 102 и член 23, параграф 2 от Директива 2019/1937 и член 12 от Директива 2024/1069 следва ли да се тълкува[т] в смисъл, че допускат национална правна норма да въвежда презумпцията за виновност на сигнализиращото лице за съзнателно подаване на невярна информация?
6)      Презумпцията за невиновност, с оглед съображения 32, 97, 101, 102 и член 23, параграф [2] от Директива 2019/1937 и член 12 от Директива 2024/1069 следва ли да се тълкуват в смисъл, че засегнатото лице трябва да докаже наличие на умисъл, че сигнализиращото лице съзнателно е подал[о] и разпространил[о] невярна информация?
7)      Презумпцията за невиновност по член 22 от Директива 2019/1937 и презумпцията за виновност по член 12 от Директива 2024/1069 следва ли да се тълкуват в смисъл, че засегнатото лице трябва да доказва, че искът не е предявен като ответна реакция срещу сигнализиращото лице, ако сигнализиращото лице направи възражение, че делото срещу него е заведено като ответна реакция по повод негови сигнали и публично оповестяване на информация?
8)      Член 22 от Директива 2019/1937 следва ли да се тълкува в смисъл, че засегнатото лице е невинов[но] за завеждане на делото, докато сигнализиращото лице не направи възражение, че делото представлява дело SLAPP?
9)      „Неоснователни искове“ по смисъла на член 1 и „ранен етап“ по смисъла на член 11 от Директива 2024/1069 следва ли да се тълкуват в смисъл, че представляват такива искове като ответна реакция по смисъла на Директива 2019/1937?
10)      Член 3 от Директива 2024/1069 следва ли да се тълкува в смисъл, че допуска национален съд да приложи Директивата, ако страната се позовава изрично [на Д]ирективата, доказани са елементите на говоренето по въпрос от обществен интерес и не са налице ограниченията по член 10, [параграф] 2 [от] [Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.], но липсва трансграничния[т] елемент?
11)      Принципът [на] пропорционалност на санкциите спрямо сигнализиращото лице съгласно съображение 102 от Директива 2019/1937 следва ли да се тълкува в смисъл, че при определяне на размера на санкцията[…] националният съд следва да съобрази по какъв начин и пред кого са подадени сигналите и [е] извършено публичното оповестяване?
12)      Принципът [на] пропорционалност и липса на смразяващ ефект (chilling effect) от Директива 2019/1937 и член 14 от Директива 2024/1069 следва [ли] да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна норма да не възложи част от разноските на сигнализиращото лице, когато то[…] е доказал[о], че неговите действия попадат под защитата на цитираните директиви[?] Двата принципа следва ли да се тълкуват в смисъл, че позволява[т] част от процесуалните разноски да се възлагат на сигнализиращото лице[,] при положение че възражението му за приложимост на [Д]ирективата е уважено, а представените от ищеца разноски не [е] посочен[о] дали се отнасят по приложението на директивите и кои по приложението на общия принцип да не се вреди другиму?“.
По компетентността на Съда и по допустимостта на преюдициалното запитване
22      Съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник, когато разглеждането на определено дело очевидно не е от компетентността му или когато искане е явно недопустимо, Съдът може във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
23      Тази разпоредба трябва да се приложи по настоящото дело.
По въпросите относно Директива 2024/1069
24      Със своите пети, шести, седми, девети, десети и дванадесети въпрос запитващата юрисдикция иска тълкуване на различни разпоредби от Директива 2024/1069.
25      В разглеждания случай спорът в главното производство не попада нито в материалния, нито във времевия обхват на Директива 2024/1069.
26      На първо място, що се отнася до материалния обхват на тази директива, от текста на член 2 от нея следва, че тя се прилага за граждански дела с трансгранично значение. В член 5 от нея се уточнява, че няма трансгранично значение дело, което се води между две страни с местоживеене в същата държава членка като сезирания съд и чиито всички други елементи от значение се намират само в тази държава членка.
27      Трябва обаче да се констатира, че гражданското дело, разглеждано от запитващата юрисдикция, няма никакво трансгранично значение. Страните в главното производство всъщност са живеещи в България български граждани, сезирали български съд. Освен това съгласно акта за преюдициално запитване CY подава разглежданите в главното производство сигнали, засягащи българска болница, до българските власти и прави публичните изявления, за които SV я упреква, пред български медии. Самата запитваща юрисдикция впрочем потвърждава, че всички елементи по спора са ограничени до рамките на България.
28      Може освен това да се отбележи, че запитващата юрисдикция не представя никакво конкретно обстоятелство, позволяващо да се приеме, че по силата на националното право разглежданите разпоредби от правото на Съюза са станали пряко и безусловно приложими към вътрешни положения, за да се осигури еднакво третиране на тези положения и положенията, уреждани от правото на Съюза, което би позволило на Съда да обяви, че разполага с компетентност в положение, в което фактите в главното производство се намират извън прекия обхват на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 30 януари 2020 г., I.G.I., C‑394/18, EU:C:2020:56, т. 45 и 48 и цитираната съдебна практика).
29      Освен това, що се отнася до цитирания от запитващата юрисдикция член 3 от Директива 2024/1069 — в който се предвижда, че държавите членки могат да въведат или запазят разпоредби, които са по-благоприятни от съдържащите се в тази директива — трябва да се констатира, че с посочената разпоредба се въвежда принцип на минимална хармонизация. Поради това тя не може да разшири материалния обхват на Директивата. Не е релевантна и Препоръка (ЕС) 2022/758 на Комисията от 27 април 2022 година относно защитата на журналистите и защитниците на правата на човека, които се ангажират с участието на обществеността, от стратегически съдебни производства („стратегически съдебни производства, насочени срещу участието на обществеността“) (ОВ L 138, 2022 г., стр. 30). Всъщност, противно на твърденията на запитващата юрисдикция, след като тази препоръка е приета през 2022 г. от нея не може да се заключи, че тя препоръчва приетата през 2024 Директива 2024/1069 да се прилага за дела, които нямат трансгранично значение.
30      На второ място, що се отнася до прилагането във времето на Директива 2024/1069, запитващата юрисдикция посочва, че CY се позовава на нея, макар срокът за нейното транспониране все още да не е изтекъл и българският законодател все още да не е приел мерки за транспониране. Според запитващата юрисдикция тази директива е приложима, тъй като ще влезе в сила преди постановяването на крайния съдебен акт по разглежданото от нея дело.
31      В член 22 от Директива 2024/1069 се предвижда, че тя трябва да бъде транспонирана най-късно до 7 май 2026 г., а в член 23 — че тя влиза в сила на двадесетия ден, следващ деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз, тоест на 6 май 2024 г.
32      В разглеждания случай според предоставените от запитващата юрисдикция данни CY подава сигналите, разглеждани в главното производство, в периода от 15 май 2023 г. до 15 април 2024 г. Освен това, пак според същите данни, CY прави разглежданите в главното производство публични изявления през 2023 г., а SV предявява иск срещу нея пред запитващата юрисдикция в същата година. Налага се съответно констатацията, че сигналите, публичните изявления и предявяването на иска пред запитващата юрисдикция са направени преди влизането в сила на Директива 2024/1069 и a fortiori преди изтичането на определения за транспонирането ѝ срок.
33      Ето защо, дори запитващата юрисдикция да трябва да постанови своя акт по този иск след влизането в сила на Директива 2024/1069 и евентуално преди изтичането на срока за транспонирането ѝ в българския правен ред, тази директива не може да се приложи към спора в главното производство (вж. по аналогия определение от 16 май 2019 г., Luminor Bank, C‑8/18, EU:C:2019:429, т. 32 и 37).
34      Следователно Директива 2024/1069 е явно неприложима към спора в главното производство. Съдът по принцип впрочем не разполага с компетентност да отговори на зададен преюдициален въпрос, когато е очевидно, че нормата от правото на Съюза, чието тълкуване се иска от него, не може да намери приложение (вж. в този смисъл решения от 5 декември 1996 г., Reisdorf, C‑85/95, EU:C:1996:466, т. 16, и от 6 октомври 2015 г., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, т. 29).
35      Поради това Съдът очевидно не разполага с компетентност, за да отговори на петия, шестия, седмия, деветия, десетия и дванадесетия въпрос, доколкото се отнасят до тълкуването на Директива 2024/1069.
По въпросите относно Директива 2019/1937
36      Със своите първи, втори, трети, четвърти, пети, шести, седми, осми, девети, единадесети и дванадесети въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда тълкуване на различни разпоредби от Директива 2019/1937.
37      Според постоянната съдебна практика въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на последните насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящия пред тях спор (вж. определение от 26 януари 1990 г., Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, т. 7, и решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 44 и цитираната съдебна практика).
38      Тъй като актът за преюдициално запитване служи за основа на това производство, националната юрисдикция е длъжна да изложи в самия него фактическата и правна рамка на спора в главното производство и да даде необходимите обяснения за причините да избере разпоредбите от правото на Съюза, които иска да бъдат тълкувани, както и за връзката, която прави между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо към спора, с който е сезирана (вж. в този смисъл решение от 4 юни 2020 г., C.F. (Данъчна ревизия), C‑430/19, EU:C:2020:429, т. 23 и цитираната съдебна практика).
39      В това отношение е важно е да се подчертае също, че съдържащата се в актовете за преюдициално запитване информация трябва да позволи, от една страна, на Съда да даде полезни отговори на поставените от националната юрисдикция въпроси, и от друга страна, на правителствата на държавите членки и на другите заинтересовани да упражнят правото, предоставено им с член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз, да представят становища. Съдът трябва да следи това право да се зачита предвид факта, че по силата на посочената разпоредба на заинтересованите се съобщават само актовете за преюдициално запитване (вж. решения от 1 април 1982 г., Holdijk и др., 141/81—143/81, EU:C:1982:122, т. 6, и от 2 септември 2021 г., Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, т. 134 и цитираната съдебна практика).
40      Тези кумулативни изисквания към съдържанието на преюдициалното запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС сътрудничество и с който тя следва добросъвестно да се съобразява (определение от 3 юли 2014 г., Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, т. 21, и решение от 9 септември 2021 г., Топлофикация София и др., C‑208/20 и C‑256/20, EU:C:2021:719, т. 20 и цитираната съдебна практика). Те освен това са припомнени в точки 13, 15 и 16 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (ОВ C, C/2024/6008).
41      В разглеждания случай актът за преюдициално запитване явно не отговаря на изискванията, предвидени в член 94, буква в) от Процедурния правилник, в частта на първия, втория, третия, четвъртия, петия, шестия, седмия, осмия, деветия, единадесетия и дванадесетия въпрос.
42      В акта за преюдициално запитване всъщност не се посочва съществуващата връзка между разпоредбите от Директива 2019/1937, посочени в тези въпроси, и спора в главното производство, поради което Съдът не може да прецени доколко даването на отговор на поставените въпроси е необходимо, за да може тази юрисдикция да постанови акта си.
43      Трябва да се припомни, че съгласно член 2, параграф 1 от тази директива с нея се установяват общи минимални стандарти за защита на лицата, които подават сигнали за нарушения, попадащи в обхвата на посочени в приложението към същата директива актове от правото на Съюза, по-специално в областта на общественото здраве, на лицата, които подават сигнали за нарушения, засягащи финансовите интереси на Съюза, и на лицата, които подават сигнали за нарушения, свързани с вътрешния пазар, включително нарушения на правилата на Съюза в областта на конкуренцията и държавните помощи.
44      Същевременно, на първо място, от акта за преюдициално запитване не следва, че сигналите на CY засягат нарушения, попадащи в обхвата на някои от тези актове на Съюза, изброени в приложението към Директива 2019/1937. Следователно, макар според обясненията на запитващата юрисдикция подадените от CY сигнали да засягат областта на общественото здраве, а именно област, която е посочена в член 2, параграф 1, буква а) от тази директива, тази констатация не е достатъчна, за да се установи приложимостта на последната към спора в главното производство, тъй като в тази разпоредба се изисква също сигнализираното нарушение да попада в обхвата на акт на Съюза, посочен в приложението към посочената директива и засягащ тази област.
45      На второ място преюдициалното запитване не съдържа и данни, позволяващи на Съда да прецени дали съществува връзка между спора в главното производство и финансовите интереси на Съюза. Запитващата юрисдикция всъщност само посочва, че болницата, в която работят страните в главното производство, е държавно заведение, финансирано частично от българския държавен бюджет.
46      На трето място, в преюдициалното запитване не се посочва никакво фактическо обстоятелство, позволяващо да се установи връзка межди подадените от CY сигнали и правилата на Съюза, уреждащи вътрешния пазар, като например тези в областта на конкуренцията и държавните помощи.
47      На четвърто място, противно на изискванията, произтичащи от практиката на Съда, посочена в точка 28 от настоящото определение, от преюдициалното запитване не следва, че по силата на българското право разпоредбите от Директива 2019/1937 са станали пряко и безусловно приложими към сигналите за нарушения, които не попадат в обхвата на тази директива.
48      На последно място, тъй като запитващата юрисдикция се позовава на практиката на Европейския съд по правата на човека относно свободата на изразяване като основа на Директива 2019/1937, трябва да се припомни, че когато дадено правно положение не попада в обхвата на правото на Съюза, Съдът не е компетентен да го разгледа и основните права, гарантирани с Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, които права съгласно член 6, параграф 3 ДЕС са част от общите принципи на правото на Съюза, сами по себе си не могат да обосноват тази компетентност (вж. по аналогия решение от 27 март 2014 г., Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, т. 30 и цитираната съдебна практика, и в този смисъл определение от 7 януари 2025 г., DRINKS 52, C‑800/23, EU:C:2025:1, т. 27).
49      Следователно преюдициалното запитване не съдържа никакво обстоятелство, позволяващо да се установи връзка между спора, с който е сезирана запитващата юрисдикция, и обхвата на Директива 2019/1937.
50      Предвид гореизложеното първият, вторият, третият, четвъртият, петият, шестият, седмият, осмият, деветият, единадесетият и дванадесетият въпрос са явно недопустими, доколкото се отнасят до тълкуването на Директива 2019/1937.
51      Следва обаче да се припомни, че запитващата юрисдикция си запазва възможността да отправи ново преюдициално запитване, като предостави на Съда всички данни, които му позволяват да се произнесе (вж. в този смисъл решение от 11 септември 2019 г., Călin, C‑676/17, EU:C:2019:700, т. 41 и цитираната съдебна практика).
По съдебните разноски
52      С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (шести състав) определи:
1)      Съдът на Европейския съюз очевидно не разполага с компетентност, за да отговори на петия, шестия, седмия, деветия, десетия и дванадесетия въпрос, поставени от Софийски районен съд (България), доколкото се отнасят до тълкуването на Директива (ЕС) 2024/1069 на Европейския парламент и на Съвета от 11 април 2024 година относно защитата на лицата, ангажирани в публично участие, срещу явно неоснователни искове или съдебни производства, с които се злоупотребява („стратегически съдебни производства, насочени срещу публично участие“).
2)      Преюдициалното запитване, отправено от Софийски районен съд с акт от 28 януари 2025 г., е явно недопустимо в частта на първия, втория, третия, четвъртия, петия, шестия, седмия, осмия, деветия, единадесетия и дванадесетия въпрос, поставени от тази юрисдикция, доколкото се отнасят до тълкуването на Директива (ЕС) 2019/1937 на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2019 година относно защитата на лицата, които подават сигнали за нарушения на правото на Съюза.
Подписи
*      Език
на производството: български.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството..