Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
A. RANTOS
представено на 19 март 2026 година(1)
Дело C‑762/24 P
Conserve Italia — Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.,
Conserves France SA
срещу
Европейска комисия
„ Обжалване — Конкуренция — Член 101 ДФЕС — Картели — Регламент (ЕО) № 1/2003 — Глоби — Член 23, параграф 2 — Определяне на законната горна граница на глобата — Релевантен оборот — Образувание, извършващо дейности в сектора на преработката на селскостопански продукти — Образувание, действащо под формата на кооперативно дружество — Образувание, квалифицирано едновременно като „предприятие“ и „сдружение на предприятия “
I.      Въведение
1.        С жалбата си Conserve Italia —
Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. (наричано по-нататък „Conserve Italia“) и Conserves France SA (наричани по-нататък заедно „жалбоподателите“) искат отмяната на решение на Общия съд на Европейския съюз от 4 септември 2024 г., Conserve Italia и Conserves France/Комисия (T‑59/22, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2024:574), с което Общият съд отхвърля жалбите им за частична отмяна на Решение C(2021) 8259 на Европейската комисия от 19 ноември 2021 г. относно производство по член 101
ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП(2) (дело AT.40127 — Консервирани зеленчуци) (наричано по-нататък „спорното решение“)(3) и за намаляване на размера на наложената им глоба. По-точно, с това решение Комисията налага на жалбоподателите при условията на солидарна отговорност глоба в размер на 20 милиона евро за участието им от 2000 г. до 2013 г. в картел на пазара на търговията с консерви от грах и/или моркови и консерви от царевица.
2.        С настоящата жалба, подобно на жалбата си в първоинстанционното производство, жалбоподателите не оспорват съществуването на разглежданото нарушение, нито участието си в него, а единствено размера на наложената от Комисията глоба. Те поддържат по същество, че с оглед на кооперативния си характер и вертикалната си взаимоспомагателна структура Conserve Italia следва да бъда квалифицирано като „сдружение на предприятия“. С оглед на това законната горна граница от 10 %, предвидена в член 23, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1/2003(4), следвало да бъде изчислена не въз основа на консолидирания оборот в световен мащаб на групата Conserve Italia в качеството ѝ на „предприятие“ въз основа на втора алинея от тази разпоредба, а единствено въз основа на оборота на Conserve Italia за обхванатите от картела преработени продукти въз основа на трета алинея от тази разпоредба, тъй като тези продукти са доставени от 350 земеделски стопанства, действащи в качеството на „членове“ на Conserve Italia.
3.        Настоящото дело дава повод на Съда да уточни приложимите правила за определяне на законната горна граница на глобите, които Комисията може да налага при нарушение на правилата на конкуренция, по-конкретно когато съответното образувание е квалифицирано едновременно като „предприятие“ и като „сдружение на предприятия“.
II.    Правна уредба
А.      Регламент № 1/2003
4.        Член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, озаглавен „Санкции“, гласи:
„С решение Комисията може да налага санкции на предприятия и на сдружения на предприятия, когато умишлено или поради небрежност:
a)      нарушават член [101 или 102 ДФЕС]
[…]
[…]
За всяко предприятие и сдружение на предприятия, което има участие в нарушението, санкцията не може да надвишава 10 % от общия размер на оборота му за предходната стопанска година.
Когато нарушение, извършено от сдружение, е свързано с дейностите на неговите членове, санкцията не може да надвишава 10 % от сумата на общия оборот на всеки член, който работи на пазара, засегнат от нарушението на сдружението.
[…]“.
Б.      Насоките относно метода за определяне на глобите
5.        Насоките относно метода за определяне на глобите, налагани по силата на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003, (наричани по-нататък „Насоките относно метода за определяне на глобите“)(5), предвиждат в точки 14, 32 и 33:
„14.      Когато нарушение от страна на сдружение на предприятия е свързано с дейностите на неговите членове, стойността на продажбите в общия случай ще отговаря на сумата на стойността на продажбите на неговите членове.
[…]
32.      Максималният размер на глобата в никакъв случай не надвишава 10 % от общия оборот за предходната стопанска година на предприятието или сдружението на предприятия, участващи в нарушението, както е определен в член 23, параграф 2 от [Регламент № 1/2003].
33.      Когато нарушението, извършено от сдружение на предприятия, е свързано с дейностите на неговите членове, глобата не надвишава 10 % от сумата на общия оборот на всеки член, активен на засегнатия от нарушението пазар“.
III. Обстоятелствата по спора и спорното решение
6.        Обстоятелствата по спора, представени от Общия съд в точки 2—9 от обжалваното съдебно решение, могат да бъдат обобщени за целите на настоящото заключение, както следва.
7.        Conserve Italia и дъщерното му дружество Conserves France, в което първото притежава дял от 99,77 %, осъществяват дейност в сектора на преработката на храни.
8.        Със спорното решение Комисията установява, че жалбоподателите са участвали в единно нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС и на член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП. В периода между 15 март 2000 г. и 1 октомври 2013 г. нарушението се е състояло в координиране на цените, разпределяне на пазари и обмен на чувствителна информация относно продажбите на някои видове консервирани зеленчуци, предназначени за търговците на дребно или за сектора на ресторантьорството в ЕИП. По-конкретно, жалбоподателите са участвали в две отделни споразумения, едното —
относно продажбите на консервирани зеленчуци, като зелен фасул, грах и смес от грах и моркови, а другото —
относно продажбите на консервирана сладка царевица(6).
9.        Поради това на основание член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент № 1/2003 и на Насоките за определяне на глобите Комисията налага на жалбоподателите при условията на солидарна отговорност глоба в размер на 20 милиона евро(7).
IV.    Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
10.      Жалбоподателите подават жалба пред Общия съд, с която искат, от една страна, частична отмяна на спорното решение, що се отнася до определянето на размера на глобата, и от друга страна, намаляване на размера на наложената им глоба въз основа на правомощието за пълен съдебен контрол, предвидено в член 261
ДФЕС и в член 31 от Регламент № 1/2003.
11.      В подкрепа на исканията си жалбоподателите изтъкват две основания, изведени, първото — от нарушение на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 и на точка 33 от Насоките за определяне на глобите, що се отнася до определянето на оборота, взет предвид при изчисляването на горната граница на глобата(8), и второто — от нарушения на член 101 ДФЕС и на член 23, параграф 3 от Регламент № 1/2003, както и на точки 14, 19, 20, 22, 24 и 25 от тези насоки, що се отнася до определянето на основния размер на глобата(9).
12.      С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля жалбата.
13.      Първото основание, свързано със законната горна граница на глобата, възприета и приложена от Комисията в спорното решение, е отхвърлено от Общия съд по същество с мотива, че Комисията правилно е квалифицирала Conserve Italia като „предприятие“ по смисъла на член 23, параграф 2, втора алинея от Регламент № 1/2003, поради което доводите на жалбоподателите, свързани с паралелното качество на Conserve Italia на „сдружение на предприятия“, са неотносими, и освен това доводите им относно, от една страна, конкретното правно и фактическо положение, а именно взаимоспомагателната структура на Conserve Italia, и от друга страна, неговото поведение и поведението на неговите членове на засегнатите от нарушението пазари, не са от значение за определянето на законната горна граница на глобата, която следва да се наложи на жалбоподателите по силата на член 23, параграф 2, втора алинея от този регламент, или са неоснователни (т. 29—46 от обжалваното съдебно решение). Освен това Общият съд постановява, че във всички случаи, не са изпълнени условията за прилагане на законната горна граница на глобата, предвидена в член 23, параграф 2, трета алинея от посочения регламент (т. 47—51 от това решение).
14.      Що се отнася до второто основание, свързано с определянето на основния размер на наложената на жалбоподателите глоба, което не се оспорва в настоящото производство по обжалване, Общият съд отново го отхвърля по същество, като препраща по-специално, що се отнася до определянето на стойността на продажбите, към някои от преценките си, направени в рамките на първото основание (т. 67 и 68 от посоченото съдебно решение).
V.      Производството пред Съда и исканията на страните
15.      На 31 октомври 2024 г. жалбоподателите подават жалба срещу обжалваното съдебно решение. Те искат от Съда да отмени това съдебно решение, да намали размера на наложената им глоба и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски в настоящото производство и в производството пред Общия съд.
16.      Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
17.      Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Съда въпроси са изслушани в съдебното заседание от 17 декември 2025 г.
VI.    Анализ
18.      Жалбоподателите излагат две основания за обжалване. Първото основание е изведено от липса на мотиви и от неправилно прилагане на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003. Второто основание, което частично се припокрива с първото, е изведено от грешки при прилагане на правото, допуснати от Общия съд относно изискванията на тази разпоредба във връзка с член 49 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
А.      Предварителни бележки
19.      Преди да разгледам тези основания, бих искал да направя някои предварителни бележки. Доколкото цялата жалба се отнася до прилагането на член 23, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент № 1/2003, според мен е необходимо да припомня съдържанието и приложимостта на тези разпоредби с оглед на техния текст, генезис, контекст, както и на техните цели(10).
20.      На първо място, що се отнася до текста на член 23, параграф 2, втора алинея от Регламент № 1/2003, той определя общото правило, че законната горна граница не може да надвишава 10 % от общия оборот „[з]а всяко предприятие и сдружение на предприятия, което има участие в нарушението“, докато трета алинея от него представлява един вид lex specialis, като предвижда, че „[к]огато нарушение, извършено от сдружение, е свързано с дейностите на неговите членове, санкцията не може да надвишава 10 % от сумата на общия оборот на всеки член, който работи на пазара, засегнат от нарушението на сдружението“(11).
21.      От взаимовръзката между тези две алинеи следва, че по принцип, когато образувание, което участва в нарушение на конкурентното право на Съюза, е квалифицирано като „сдружение на предприятия“, Комисията обикновено е длъжна да приложи общото правило за изчисляване на законната горна граница на глобата, предвидено във втора алинея, освен ако са изпълнени две условия: а именно, от една страна, нарушението да „се отнася“ до дейността на неговите членове и от друга страна, поне някои от членовете на това сдружение на предприятия да „работ[ят] на пазара, засегнат от нарушението“. Първото условие изглежда относително лесно да бъде изпълнено, тъй като „сдруженията на предприятия“ обикновено защитават общите интереси на своите членове, по-специално по отношение на други икономически оператори(12), и следователно дейността им лесно може да „се отнася“ до дейността на техните членове, тъй като глаголът „отнасям се“ е с широко значение, а не е строго определен. Второто условие поставя повече изисквания, тъй като предвижда членовете да „работ[ят] на пазара, засегнат от нарушението на сдружението“. След като обаче това второ условие задължително предполага изпълнението на първото, в действителност единственото изискване, наложено от трета алинея, е нарушението, извършено от сдружението на предприятия, да се отнася до пазар, на който работят негови членове.
22.      От това следва, че като цяло оборотът на сдружение на предприятия представлява подходяща основа за определяне на законната горна граница на глобата, когато самото сдружение работи на пазара, засегнат от нарушението, в смисъл че то реализира собствени продажби на този пазар — продажби, които са осчетоводени в оборота му. Ако обаче случаят не е такъв и нарушението се отнася до пазар, на който работят членове на сдружението, на последното може да бъде наложена глоба в размер до 10 % от оборота на членовете, които работят на този пазар.
23.      Изцяло буквално тълкуване на член 23, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент № 1/2003 обаче не позволява да се обхванат всички хипотези. Когато някои от членовете на сдружението работят на релевантния пазар и самото сдружение също извършва самостоятелна дейност на този пазар, възниква например въпросът кой референтен оборот трябва да се счете за най-подходящ. Трябва ли в такъв случай общото правило (втора алинея) да има предимство пред lex specialis (трета алинея)?
24.      В това отношение, на второ място, що се отнася до генезиса на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, установявам, че при действието на стария Регламент № 17 не съществува разпоредба, еквивалентна на трета алинея(13). Това обаче не е попречило на съдилищата на Съюза, и по-специално на Общия съд, да изчисляват налаганата
на сдружения на предприятия законна горна граница на глобата въз основа на оборота, реализиран от техните членове, когато такова изчисляване отразява по-добре големината и икономическата мощ на сдружението на пазара(14). Този подход впрочем се потвърждава от Съда в решение Finnboard, в което се признава, че „когато се налага глоба на сдружение на предприятия, чийто собствен оборот най-често не отразява неговата големина или пазарна мощ, тази глоба може да има възпиращ ефект само ако се вземат предвид оборотите на предприятията — членове на това сдружение. […]
Не е необходимо предприятията — членове на сдружението, да са участвали в извършването на нарушението, а сдружението да може съгласно вътрешните си правила да обвързва своите членове“(15). Едва след това решение законодателят на Съюза добавя в предложението за Регламент № 1/2003 тази трета алинея на член 23, параграф 2 от този регламент. Всъщност тази алинея, която не фигурира нито в първоначалното предложение за регламент на Комисията(16), нито в различните изменения, предложени от Парламента(17), е въведена едва в последната фаза от приемането на този регламент, вероятно с цел да се кодифицира тази съдебна практика по прилагането на член 15, параграф 2 от Регламент № 17(18).
25.      След това кодифициране на съдебната практика в Регламент № 1/2003 Съдът постановява две решения, които са от значение за прилагането на правилата за определяне на законната горна граница на глобата по отношение на сдружения на предприятия, а именно, от една страна, решение Coop de France bétail et viande(19) (което обаче се отнася до анализа на член 15, параграф 2 от Регламент № 17) и от друга страна, решението за литовските нотариуси. И в двата случая Съдът потвърждава и утвърждава идеята, че прилагането на оборота на членовете на сдружение се обосновава с необходимостта да се отразят по-добре големината и икономическата мощ на пазара на сдружението на предприятия, извършило нарушение на конкурентното право, за да се определи санкция, която да има действително възпиращ ефект(20).
26.      И накрая, на трето и последно място, що се отнася до целите, преследвани от член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, посочвам, че съгласно постоянната практика на Съда установената законна горна граница има за цел да се избегне вероятността налагането на глоба в размер, по-голям от тази горна граница, да надхвърли възможностите за плащане на предприятието (или на сдружението на предприятия) към датата, към която то е признато за отговорно за нарушението и му е наложена имуществена санкция от Комисията(21). Така целта на тази разпоредба е да се избегне несъразмерност между глобите и големината на предприятието, участвало в нарушението, тъй като само цялостният оборот може действително да предостави приблизително указание в това отношение(22).
Тази цел обаче трябва да се съвместява с необходимостта глобата да има достатъчен възпиращ ефект, което оправдава отчитането на големината и икономическата мощ на съответното предприятие, тоест на цялостните ресурси на извършителя на нарушението(23).
27.      Настоящата жалба трябва да се разгледа именно с оглед на тези принципи.
Б.      По първото основание, изведено от липса на мотиви и от нарушение на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003
28.      С първото си основание, което се състои от две части, жалбоподателите твърдят, че обжалваното съдебно решение е опорочено от явна липса на мотиви, доколкото, като неправилно квалифицира Conserve Italia като „предприятие“ за целите на определянето на горната граница на размера на глобата на основание член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, Общият съд само потвърждава съображенията на Комисията, като не взема предвид доводите на жалбоподателите относно характеристиките и начина на функциониране на кооперативно дружество от взаимоспомагателен вид като Conserve Italia (първа част). Освен това Общият съд нарушил член 23, параграф 2 от този регламент, като потвърдил прилагането на член 23, параграф 2, втора алинея от него за целите на определянето на глобата, наложена от Комисията със спорното решение, като същевременно приел, че условията за прилагане на член 23, параграф 2, трета алинея от посочения регламент не са изпълнени (втора част).
1.      По допустимостта
29.      В самото начало посочвам, че без да повдига формално възражение за недопустимост, Комисията изразява съмнения по отношение на допустимостта на първото основание на жалбата с мотива, че жалбоподателите по същество са изменили предмета на спора пред Общия съд. Всъщност, въпреки че в първоинстанционното производство те са искали да докажат, че Комисията неоснователно ги е квалифицирала като „предприятие“ и вследствие на това неправилно е отхвърлила прилагането на разпоредбата относно определянето на горната граница на глобата, приложима към „сдруженията на предприятия“, а именно член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003, се налага изводът, че в рамките на първото основание от настоящата жалба жалбоподателите вече не оспорват обжалваното решение в частта му, в която то потвърждава квалификацията на Conserve Italia като „предприятие“(24), а поддържат по същество, че дори и при тази квалификация, предвид техните специфични особености, Общият съд е трябвало да измени спорното решение, като приложи по отношение на тях същата тази разпоредба(25).
30.      В това отношение припомням, че по силата на член 170, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда с жалбата не може да се изменя предметът на спора пред Общия съд, тъй като в рамките на обжалването правомощията на Съда се свеждат всъщност до преценка на правното решение, дадено във връзка с разискваните пред първата инстанция правни основания(26).
31.      В случая от анализа на материалите по делото в първоинстанционното производство е видно, че макар в жалбата си жалбоподателите действително да твърдят, че Комисията неправилно е квалифицирала
Conserve Italia като „предприятие“, а не като „сдружение на предприятия“(27), в резултат на което не е приложила член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003(28), те смекчават този подход в писмената си реплика, като приемат възможността Conserve Italia да бъде разглеждано едновременно като „предприятие“ и като „сдружение на предприятия“, като същевременно уточняват, че то попада „в по-голяма степен“ във втората квалификация(29). От това следва, че доводите на жалбоподателите не могат да се квалифицират като „нови“, тъй като въпросът за приложимостта на член 23, параграф 2, трета алинея от този регламент, независимо от възприетата по отношение на Conserve Italia квалификация,
е бил повдигнат и обсъден пред Общия съд, с оглед по-специално особеностите на последното(30).
32.      Ето защо с оглед на изложеното по-горе считам, че първото основание за обжалване трябва да се обяви за допустимо.
2.      По същество
а)      По първата част от първото основание, изведена от липса на мотиви на обжалваното съдебно решение
1)      Доводи на страните
33.      В подкрепа на първата част от първото основание жалбоподателите поддържат по същество, че обжалваното съдебно решение е опорочено от липса на мотиви в точки 31—52, тъй като квалифицирайки, от една страна, Conserve Italia като „предприятие“, по отношение на което се прилагат разпоредбите на член 23, параграф 2, втора алинея от Регламент № 1/2003, и от друга страна, като приема за неотносими доводите, изведени от квалифицирането на Conserve Italia като „сдружение на предприятия“, Общият съд само потвърдил съображенията на Комисията, без да обсъди доводите относно характеристиките и функционирането на многопродуктово кооперативно дружество от взаимоспомагателен вид като Conserve Italia(31). В това отношение практиката на Съда изисквала Комисията да не упражнява правомощието си по налагане на санкции по „формалистичен“ начин, без надлежно да се вземат предвид характеристиките на съответното предприятие(32). Като обявил обаче за неотносими особеностите на Conserve Italia, Общият съд не само не ги разгледал за целите на постановяване на съдебното решение, но и не изложил достатъчно мотиви за отхвърлянето на изтъкнатите от жалбоподателите доводи.
34.      Комисията изтъква, че писмените изявления на жалбоподателите не позволяват да се установи с точност твърдяната липса на мотиви, тъй като по същество те само повтаряли вече изложените пред Общия съд доводи и по този начин имали за цел Съдът отново да разгледа подадената в първоинстанционното производство жалба. Ето защо според нея доводите на жалбоподателите са недопустими и във всички случаи неоснователни.
2)      Съображения
35.      В самото начало припомням, че съгласно постоянната съдебна практика задължението за мотивиране, което Общият съд има по силата на член 296, втора алинея ДФЕС и член 36 и член 53, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, му налага да изложи по ясен и недвусмислен начин съображенията, които е следвал, така че да даде възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетото решение, а на Съда — да упражни съдебен контрол(33). Както обаче Съдът също е уточнил, това задължение за мотивиране на неговите актове не изисква Общият съд да излага изчерпателно и да посочва поединично всички представени от страните по спора съображения. Следователно обосновката може да бъде имплицитна, стига да дава възможност на заинтересованите лица да научат причините, поради които Общият съд не е уважил доводите им, а на Съда — да разполага с достатъчно елементи, за да упражни своя контрол в рамките на производство по обжалване(34). Освен това уточнявам, че задължението за мотивиране представлява съществено процесуално изискване, което трябва да се разграничава от въпроса за обосноваността на мотивите, от която зависи материалната законосъобразност на спорния акт(35).
36.      Следователно първата част от първото основание трябва да се разгледа именно в светлината на тези съображения.
37.      В това отношение в случая, противно на твърденията на жалбоподателите, изглежда, че Общият съд е мотивирал в достатъчна степен причините, поради които е приел, че доводите им относно характеристиките и функционирането на Conserve Italia не могат да обосноват прилагането на член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003.
38.      Всъщност, на първо място, в точки 27—32 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че Комисията основателно е квалифицирала Conserve Italia като „предприятие“ по смисъла на член 23, параграф 2, втора алинея от този регламент. След като припомня, че в конкурентното право в понятието „предприятие“ попада всеки субект, който извършва икономическа дейност, независимо от своя правен статут и начин на финансиране, Общият съд правилно отбелязва, че такава икономическа дейност е всяка дейност, която се състои в предлагане на стоки или услуги на даден пазар. Точно такъв обаче е случаят с Conserve Italia, чиято основна дейност се състои в производството и продажбата на плодови напитки, както и на консервирани плодове и зеленчуци, а именно дейността, засегната от нарушението, посочено в спорното решение. Следователно, прилагайки към настоящия случай постоянната съдебна практика(36), Общият съд основателно стига до извода, че Conserve Italia е „предприятие“ и че законната горна граница на глобата трябва да се изчисли въз основа на оборота му в съответствие с член 23, параграф 2, втора алинея от посочения регламент. Този анализ изглежда още по-обоснован, тъй като, както бе посочено в точка 29 от настоящото заключение, основният довод на жалбоподателите се състои в оспорване на квалификацията на Conserve Italia като „предприятие“.
39.      На второ място, Общият съд приема, че този извод не може да бъде оборен от доводите на жалбоподателите, целящи, от една страна, да оспорят квалифицирането му като „предприятие“ с мотива, че Conserve Italia е „сдружение на предприятия“ (т. 34 и 35 от обжалваното съдебно решение)(37), и от друга страна, да обосноват прилагането на член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003 поради твърдените особености на неговото функциониране (т. 37—46 от това съдебно решение).
40.      Доколкото в рамките на настоящото производство по обжалване квалифицирането като „предприятие“ вече не се оспорва(38), релевантни за преценката за пълнотата на мотивите на обжалваното съдебно решение са само доводите, свързани с особеностите на Conserve Italia, които могат да обосноват прилагането на член 23, параграф 2, трета алинея от този регламент.
41.      В това отношение според мен е необходимо най-напред да припомня, че всички тези доводи, така както са изложени в жалбата в първоинстанционното производство, целят да докажат, че Conserve Italia трябва да се квалифицира изключително като „сдружение на предприятия“(39). Вследствие на това разглеждането на посочените доводи с оглед на задължението за мотивиране, което има Общият съд, има смисъл само ако Съдът приеме, било то и само за изчерпателност, че такова задължение съществува, доколкото квалификацията като „сдружение на предприятия“ би била релевантна за целите на прилагането на член 23, параграф 2 от посочения регламент.
42.      Във всеки случай, доводите, развити от жалбоподателите в първоинстанционното производство, се основават на множество особености на нормативното устройство, организационната и оперативната структура на Conserve Italia, с които по същество се цели да се докаже, че то е осъществявало дейност на разглеждания пазар само за да преследва своята взаимоспомагателна цел — единствено в полза на земеделските стопанства — чрез кооперации от първо ниво. Всъщност земеделските стопанства давали указания на Conserve Italia чрез кооперациите от първо ниво и вземали решения относно неговото управление, както и относно действията му, с единствената и крайна задача за преследване на взаимоспомагателна цел.
43.      Тези доводи, представени от жалбоподателите в първоинстанционното производство, могат да бъдат обобщени, както следва:
–        земеделските стопанства са самостоятелни образувания, неинтегрирани вертикално в Conserve Italia, които прибягват към последното единствено за да работят на пазара на консервирани зеленчуци(40),
–        Conserve Italia действително е образуванието, което фактически е прилагало картела, но не то се е облагодетелствало от него(41),
–        структурата на Conserve Italia е силно децентрализирана, което я отличава от структурата на група от предприятия, тъй като: i) решенията относно видовете и количествата продукти и относно стратегиите се вземат самостоятелно от земеделските стопанства(42); ii) правните задължения на земеделските стопанства съгласно учредителните актове на Conserve Italia гарантират децентрализираното отношение между Conserve Italia и земеделските стопанства(43); iii) вложените активи остават собственост на земеделските стопанства до продажбата си на трети лица на пазара и тези стопанства продължават да понасят рисковете, свързани с евентуалната загуба или погиване на суровините, дори и след доставката на селскостопанските продукти(44); и iv) цената на вложените активи се определя след продажбата на консервираните зеленчуци на пазара(45),
–         Conserve Italia отговаря на изискванията на съдебната практика на Съюза, за да може да бъде квалифицирано като „сдружение на предприятия“, доколкото, от една страна, то действа единствено в интерес на земеделските стопанства (поради което не е единственото предприятие, което извършва дейност на пазара) и от друга страна, по-голямата част от неговите управителни органи се състои от представители на кооперациите от първо ниво, които притежават мнозинството от гласовете в общото събрание на съдружниците и избират мнозинството от членовете на управителния съвет(46); и накрая,
–        структурата на Conserve Italia е сравнима с тази на организациите на земеделските стопанства, за които е предвидена европейска правна уредба ad hoc(47), която възлага на организациите на производителите задачата да вземат мерки продукцията да е планирана и приспособена към търсенето, по-специално по отношение на количеството и качеството, да насърчават концентрацията на предлагането и предлагането на пазара на продуктите на техните членове, да намаляват производствените разходи и да регулират цените на производителите. За да може обаче една земеделска кооперация да се ползва от статута на „организация на производители“ по силата на законодателството на Съюза, е необходимо по-специално: i) членуващите производители да контролират по демократичен начин своята организация и вземането на решения; ii) земеделската кооперация да предлага на пазара по-голямата част от продуктите, доставяни от членуващите производители; и iii) печалбата от продажбата на продуктите да се връща на членуващите производители по прозрачен начин. Според жалбоподателите всички тези условия са изпълнени по отношение на Conserve Italia като дъщерно дружество на организацията на производители „Apo Conerpo“(48).
44.      В това отношение в точки 37—45 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда по същество различните доводи относно особеностите на Conserve Italia и стига до извода, че по същество те са без значение поради следните причини:
–        упражняването на икономическа дейност от кооперативно дружество по принцип не може да бъде изключено от приложното поле на нормите на конкурентното право на Съюза и условията за приложимост на тези правила към кооперативния сектор не се различават от тези на други форми на организация на стопанската дейност, тъй като стопански субект, организиран съгласно кооперативните принципи, може да бъде квалифициран като предприятие независимо от взаимоспомагателния си характер (т. 37 и 38 от обжалваното съдебно решение)(49),
–        дори да се приеме за установено обстоятелството, че предвид взаимоспомагателния характер на дейността му извършеното от Conserve Italia нарушение не е облагодетелствало последното, а само разглежданите земеделски стопанства, това е без значение за факта, че Conserve Italia е упражнявало икономическа дейност на засегнатия от нарушението пазар и е извършило посоченото нарушение (т. 39 от обжалваното съдебно решение),
–        дори да се приеме за доказано, че Conserve Italia упражнява дейността си единствено в полза на своите членове, това обстоятелство не би било релевантно, доколкото квалификацията му като предприятие поради упражняването на дейност от икономическо естество не се обуславя от преследването на стопанска цел (т. 40 от обжалваното съдебно решение)(50),
–        твърдението, че Conserve Italia нямало самостоятелност при вземането на решения и представлявало само координационна структура, чрез която земеделските стопанства с посредничеството на своите съдружници кооператори прилагали самостоятелно определяна собствена търговска стратегия, по същество е в противоречие с други твърдения на жалбоподателите в писмените им изявления (т. 41 от обжалваното съдебно решение)(51),
–        твърденията, от една страна, че решенията относно стратегията на пазара на консервирани зеленчуци се вземали самостоятелно от земеделските стопанства, а не от Conserve Italia, и от друга страна, че учредителните актове на Conserve Italia гарантирали отношенията на децентрализация между земеделските стопанства и Conserve Italia, не се потвърждават от фактически обстоятелства, свързани с организацията и дейността на това предприятие (т. 42—44 от обжалваното съдебно решение)(52), и накрая,
–        дори да се приемат за доказани, твърденията, първо, че съгласно италианското право доставените на Conserve Italia пресни зеленчуци оставали собственост на земеделските стопанства, докато не бъдат преработени, а консервираните зеленчуци — докато не бъдат продадени на трети лица на пазара, и второ, че Conserve Italia определяло продажните цени на консервираните зеленчуци в интерес на земеделските стопанства и с тяхното участие, не могат да оборят факта, че Conserve Italia упражнява икономическа дейност на пазара на консервирани зеленчуци (т. 45 от обжалваното съдебно решение).
45.      С оглед на този анализ на Общия съд в точки 37—45 от обжалваното съдебно решение считам за необходимо да направя следните констатации.
46.      Най-напред бих искал да припомня, че обстоятелството, че Общият съд, единствената юрисдикция, компетентна да прецени фактите, възприема тълкуване, различно от поддържаното от жалбоподателите, само по себе си не може да представлява порок в мотивите(53). Тази констатация изглежда релевантна по-специално с оглед на довода на жалбоподателите, че Conserve Italia няма самостоятелност при вземането на решения(54). Освен това преценката на фактите не представлява(55), освен в случай на евентуално изопачаване на фактите или доказателствата, правен въпрос подлежащ на проверка от Съда(56).
47.      По-нататък, според мен от анализа на Общия съд следва също, че той изрично е разгледал всички изтъкнати от жалбоподателите доводи, несъмнено, в ред, различен от съдържащия се в жалбата, с изключение на довода, изведен от това, че структурата на Conserve Italia е сравнима с тази на организациите на земеделски стопани, предвидени в правната уредба на Съюза. Според мен този избор е напълно обоснован.
48.      Всъщност, от една страна, с оглед на писмените изявления в първоинстанционното производство е важно да се отбележи, че с тези доводи се цели да се докаже, че Conserve Italia трябва да се счита за кооперативно дружество и a fortiori за „сдружение на предприятия“(57). Всъщност от писмената реплика следва, че жалбоподателите са счели за уместно да се позоват на правната уредба на Съюза относно организациите на производители, за да „улеснят разбирането на правилата, уреждащи функционирането на кооперативните дружества като Conserve Italia“, и да подчертаят, че и „особеностите на функционирането на взаимоспомагателните дружества […], наложени от правилата на гражданското и данъчното право, приложими за кооперативните дружества, установени на национално равнище“, са „признати на европейско равнище в [Регламент № 1435/2003], който урежда европейските кооперативни дружества“(58). Общият съд обаче не само припомня в точка 35 от обжалваното съдебно решение, че Комисията признава в спорното решение, че Conserve Italia може да бъде квалифицирано също като „сдружение на предприятия“, но и в точка 45 от това решение припомня, че нормите на вътрешното право не могат да поставят под въпрос обстоятелството, че Conserve Italia извършва икономическа дейност на пазара на консервирани зеленчуци. Този анализ важи по аналогия и с оглед на нормите на правото на Съюза, така че на тези доводи е отговорено, макар и имплицитно, в посоченото съдебно решение.
49.      От друга страна, за изчерпателност отбелязвам, че жалбоподателите не уточняват по какъв начин задълженията, произтичащи от тази правна уредба на Съюза, биха могли да засегнат правилата за налагане на глоба в областта на конкурентното право и на още по-силно основание — прилагането на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003. По същия начин те не посочват никакво противоречие в рамките на правото на Съюза, по-специално между изискванията на конкурентното право и тези на правната уредба относно общата организация на пазарите на селскостопански продукти както на национално, така и на европейско равнище(59). Всъщност те само установяват, че Conserve Italia допринася за преследването на целите на организацията на производители „Apo Conerpo“ и следователно представлява „дъщерно дружество“ на тази организация, което отговаря на изискванията на законодателството на Съюза, без обаче да обясняват
по какъв начин това обстоятелство би изключило квалификацията му като „предприятие“. В това отношение и за изчерпателност отбелязвам, че дори да се приеме, че Conserve Italia има същата структура на тази на „организация на земеделски производители“ по смисъла на Регламент № 1308/2013, нито една от предвидените в този регламент разпоредби не позволява за целите на налагането на санкция отговорността за поведението на „обща организация“ да се вменява изключително на нейните членове.
50.      При тези обстоятелства считам, че Общият съд не може да бъде упрекнат, че не е отговорил на доводите, свързани с характерните особености на Conserve Italia, тъй като мотивите, които той е възприел
в това отношение в точки 37—45 от обжалваното съдебно решение, са достатъчни, за да позволят на жалбоподателите да се запознаят с причините, поради които доводите им са счетени за неотносими, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя контрол в рамките на настоящото производство по обжалване.
51.      Освен това този извод не може да бъде опроверган от доводите на жалбоподателите, с които по същество се цели да се изтъкне твърдението за „формалистично“ прилагане на разглежданите разпоредби от Общия съд, който според тях не е отчел характеристиките на Conserve Italia. Всъщност целта на тези доводи е не да оспорят пълнотата на мотивите на Общия съд, а тяхната основателност — анализ, който спада към втората част от първото основание(60). По-конкретно, въпросът дали Общият съд е приложил твърде „формалистично“ член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, се отнася до самото прилагане на правната норма, а не до обхвата на мотивите.
52.      Вследствие на това предлагам първата част от първото основание да се отхвърли по същество.
б)      По втората част от първото основание, изведена от неправилно прилагане на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003
1)      Доводи на страните
53.      В подкрепа на втората част от първото основание жалбоподателите поддържат, че в точки 47—51 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е дал „строго и формалистично тълкуване“ на разпоредбите относно изчисляването на глобите, в нарушение на член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003. В това отношение те твърдят, че макар да е безспорно, че практиката на Съда признава възможността едно и също образувание да бъде квалифицирано едновременно като „предприятие“ и като „сдружение на предприятия“, Общият съд е изключил a priori приложимостта на тази разпоредба, въпреки че условията за прилагането ѝ са изпълнени. Такъв бил случаят, тъй като, от една страна, разглежданото нарушение се отнасяло до дейността на около 350 земеделски стопанства, „членове“ на Conserve Italia в качеството му на „сдружение на предприятия“, и от друга страна, тези земеделски стопанства извършвали дейност на засегнатия от нарушението пазар (а именно пазара на консервирани зеленчуци). Следователно съгласно „функционалното“ прилагане на член 23, параграф 2, трета алинея от този регламент законната горна граница на глобата не трябвало да се определя въз основа на общия оборот, реализиран от жалбоподателите(61), а въз основа на оборота на Conserve Italia, свързан с обхванатите от картела продукти, през последната година на участие в нарушението(62). Вземането предвид на оборота на Conserve Italia, а не на оборота на земеделските стопанства, както изисква текстът на член 23, параграф 2, трета алинея от посочения регламент, произтичало от необходимостта да се отчетат особеностите на
кооперирането, без да се жертват
целите на конкурентното право, и по-специално налагането на глоба, пропорционална на тежестта на нарушението и на икономическата мощ на съответните оператори(63). Този подход бил още по-обоснован, тъй като само 350‑те земеделски стопанства, доставили разглежданите продукти, се ползвали от по-високите цени, резултат от прилагането на картела, и именно те следвало да заплатят наложената глоба.
54.      Комисията изтъква, че доводите на жалбоподателя са недопустими и при всички случаи неоснователни.
2)      Съображения
55.      В самото начало припомням, че Общият съд приема, от една страна, че горната граница на глобата правилно е определена в приложение на член 23, параграф 2, втора алинея от Регламент № 1/2003, тъй като е безспорно, че Conserve Italia е участвало в картела като „предприятие“ (т. 46 от обжалваното съдебно решение), и от друга страна, че „във всички случаи“
горната граница на глобата не може да бъде надлежно изчислена въз основа на член 23, параграф 2, трета алинея от този регламент, тъй като не са изпълнени условията, предвидени в тази разпоредба. По-точно Общият съд обяснява, че нарушението засяга пазара на консервирани зеленчуци, на който работи само Conserve Italia, а не пазара нагоре по веригата за продажба на пресни зеленчуци, които
Conserve Italia използва за производство на консервирани зеленчуци, на който пазар работят земеделските стопанства, членове на 34‑те кооперации, които на свой ред са членове на Conserve Italia (т. 49 и 50 от това решение). Освен това Общият съд изключва прилагането на тази разпоредба с мотива, че прилагането ѝ в случая би било в противоречие с ratio legis на тази разпоредба, която цели да засили, а не да намали възпиращия ефект на наложените глоби. Вследствие на това Общият съд приема, че щом като Conserve Italia упражнява икономическа дейност, различна от тази на своите членове, и разполага със собствен оборот, който отразява по подходящ начин неговата големина и икономическа мощ, не е нито необходимо, нито уместно да се използва общият оборот на неговите членове, за да се определи глоба с възпиращ ефект (т. 51 от посоченото съдебно решение).
56.      Според мен тази преценка е обоснована, поради което Общият съд не може да бъде упрекнат, че е нарушил правна норма, като е отхвърлил искането на жалбоподателите за т.нар. „функционално“ прилагане на член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003.
57.      Всъщност, след като е решил, че законната горна граница на глобата трябва да бъде определена въз основа на субекта, който работи на засегнатия от разглежданото нарушение пазар и който действително е генерирал собствения си оборот, а именно Conserve Italia, Общият съд само е приложил общото правило, че законната горна граница на глобата не може да надвишава 10 % от общия оборот „за всяко предприятие и сдружение на предприятия, което участва в нарушението“(64).
58.      Подобен извод не може да бъде оборен от останалите доводи на жалбоподателите.
59.      На първо място, установявам, че тази втора част от първото основание цели главно да постави под въпрос направената от Общият съд преценка на фактите, което не може да бъде допустимо на етапа на обжалването. Всъщност, от една страна, повдигнатото от жалбоподателите оплакване имплицитно се основава на твърдението за грешка в преценката на фактите поради това, че Общият съд не признал, че разглежданото нарушение се отнася до дейността на свързаните с Conserve Italia 350 земеделски стопанства. Като се позовава обаче на съображения 8 и 656 от спорното решение, Общият съд изрично (и окончателно) е разрешил този въпрос, като е потвърдил като безспорно, че засегнатият от нарушението пазар е пазарът на консервираните зеленчуци, който се експлоатира изключително от Conserve Italia, а не пазарът нагоре по веригата, т.е. пазарът на пресните зеленчуци, на който работят 350‑те земеделски стопанства(65). На този етап подобна преценка не може да бъде поставена под въпрос при липсата на явна грешка в преценката. От друга страна, отбелязвам, че противно на първоначалното си становище в първоинстанционното производство(66), жалбоподателите вече не оспорват, че Conserve Italia може да бъде квалифицирано като „предприятие“ поради това, че то извършва икономическа дейност, и че следователно законовите условия за прилагане на член 23, параграф 2, втора алинея от Регламент № 1/2003 са формално изпълнени. Те обаче поддържат, че Общият съд е трябвало да се отклони от тълкуване, което те квалифицират като „строго и формалистично“, на този регламент, по-специално поради особеностите на функционирането на Conserve Italia. По този начин и под претекст за твърдяно нарушение на правна норма жалбоподателите в действителност приканват Съда да преразгледа фактическите обстоятелства, свързани с функционирането на Conserve Italia и с ролята му в нарушението, което при липсата на изопачаване (каквото впрочем жалбоподателите не доказват(67)) не може да се извърши на този етап от производството. Поради тези причини считам, че тази част трябва да се отхвърли като недопустима.
60.      На второ място, дори да се предположи, че Съдът прецени за необходимо да разгледа по същество тази втора част от първото основание, важно е да се отбележи, че твърденията на жалбоподателите във всички случаи са неоснователни.
61.      Първо, както вече бе посочено при разглеждането на първата част, в точки 29—45 от обжалваното съдебно решение Общият съд подробно е изложил причините, поради които трябва да се счита, от една страна, че Conserve Italia е „предприятие“, което разполага със собствена търговска политика, а не само средство за изпълнение на търговската стратегия на земеделските стопанства, и от друга страна, че то осъществява самостоятелно дейност на засегнатия от разглежданото нарушение пазар. Въз основа на тези фактически обстоятелства ми се струва напълно логично и последователно, без да е налице „прекомерен формализъм“, че Общият съд е приел, че Комисията правилно е определила законната горна граница на глобата на основание член 23, параграф 2, втора алинея от Регламент № 1/2003, разпоредба, приложима за „предприятията“.
62.      Второ, считам също, че Общият съд основателно е приел, че в настоящия случай член 23, параграф 2, трета алинея от този регламент не е приложим. Независимо от факта, че Общият съд е изложил причините, поради които условията, предвидени в тази разпоредба, в случая не са изпълнени и че става дума за преценка на фактите, която не е от компетентността на Съда (вж. т. 55—59 от настоящото заключение), следва да се отбележи, че дори да се предположи, че тази разпоредба е приложима, предлаганото ѝ от жалбоподателите тълкуване очевидно не съответства на текста на посочената разпоредба(68).
63.      Следва да се припомни, че жалбоподателите изтъкват, че законната горна граница на глобата е трябвало да се изчисли въз основа на „оборота на Conserve Italia от обхванатите от картела продукти през последната година на участие в нарушението“. Такова прилагане обаче не съответства на текста на член 23, параграф 2, трета алинея от посочения регламент. От една страна, тази разпоредба предвижда вземане предвид на оборота на „членовете“ на сдружението на предприятия, а не, още по-малко пропорционално, на оборота на самото сдружение. От друга страна, макар член 23, параграф 2, трета алинея от същия регламент да не уточнява референтната година на оборота, което от гледна точка на предвидимостта и правната сигурност е пропуск, следва да се подчертае, че втора алинея от посочената разпоредба изрично определя предходната стопанска година като референтна година. Ето защо от съображения за последователност и противно на твърдяното от жалбоподателите в производството по обжалване няма никаква причина при прилагането на посочената трета алинея да се дерогира това правило(69).
64.      Трето, от съображения за изчерпателност, според мен е полезно да се разгледа дали така нареченото „функционално“ прилагане на член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003 би могло да бъде обосновано по другите причини, посочени от жалбоподателите в рамките на втората част от първото основание.
65.      От една страна, що се отнася до твърдяната „необходимост да се отчетат особеностите на кооперирането, без да се жертват целите на конкурентното право“, се налага изводът, че доводът, че вземането предвид на оборота на Conserve Italia, свързан с посочените продукти, а не този на 350‑те земеделски стопанства, засегнати от тези продукти, по същество било по-справедливо в сравнение с други земеделски стопанства, които, вместо да се сдружат под формата на кооперация, сами преработват и търгуват продуктите, e
относим. Всъщност от представената на Съда преписка не следва, че такива земеделски стопанства действително са участвали в разглеждания картел. Освен това този довод не поставя под въпрос безспорния факт, че самото Conserve Italia е продавало консервираните зеленчуци на пазара и е извършило нарушението и че поради това оборотът му отразява вярно дейността му на пазара на консервирани зеленчуци, на който е извършено нарушението, както и неговата големина и икономическа мощ.
66.      От друга страна, жалбоподателите поддържат по същество, че от по-високите цени, произтичащи от прилагането на разглеждания картел, са се ползвали само 350‑те земеделски стопанства и следователно те трябвало да заплатят наложената глоба. Освен обстоятелството, че в спорното решение това твърдение, изглежда, се оспорва активно от Комисията(70), важно е да се отбележи, че член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 има за цел не да установи лицето, което дължи глобата, а да определи законната горна граница на глобата, за да се гарантира, че тя е пропорционална на икономическата мощ на съответните оператори. При всички положения установяването на бенефициерите на антиконкурентно поведение в рамките на група от образувания, независимо дали става въпрос за „група“, или за „сдружение на предприятия“, не може да представлява релевантен елемент за целите на налагането на глоба, при положение че отговорността на обединението е доказана. По същия начин съображенията относно способността за плащане на глоба по-скоро спадат към правилата относно платежоспособността, установени по-специално в точка 35 от Насоките за определяне на глобите, които в случая са позволили да се предостави допълнително намаление от 49,83 % на глобата(71).
67.      Вследствие на това предлагам втората част от първото основание да се отхвърли като недопустима и във всички случаи по същество.
В.      По второто основание
1.      Доводи на страните
68.      С второто си основание, което се отнася до същите точки 48—51 от обжалваното съдебно решение и частично се припокрива с втората част от първото основание, жалбоподателите изтъкват нарушение и неправилно прилагане на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 във връзка с член 49 от Хартата. Според тях Общият съд е тълкувал неправилно практиката на Съда относно тази разпоредба(72), по-специално като е потвърдил в точка 48 от това решение изключителния характер на позоваването на член 23, параграф 2, трета алинея, който следвало да се използва само за да се запази възпиращият ефект на глобата. Те поддържат, че такова ограничително тълкуване е в противоречие с изискванията за законност и пропорционалност, приложими към глобите по силата на член 49 от Хартата. Всъщност според тях тази съдебна практика навежда на мисълта, че целта на посочения член 23, параграф 2 не трябва да се търси само в цели от чисто наказателно естество, така че трябва да се избягва приложното поле на спорната разпоредба да се ограничава само до случаите, в които е необходимо да се определи по-висока горна граница за определянето на глобата.
69.      Комисията счита, че и това основание трябва да се отхвърли по същество.
2.      Съображения
70.      В самото начало припомням, че както следва от точка 55 от настоящото заключение, Общият съд по същество отхвърля прилагането на член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003 с мотива, че не са налице изискваните от тази разпоредба фактически предпоставки. Следователно,
за да се стигне до различен извод, трябва да се извърши нова преценка на фактите по делото, което е изключено на етапа на обжалването.
71.      Затова предложеният по-долу анализ на второто основание е само за изчерпателност.
72.      В това отношение отбелязвам, че в точка 48 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003 по същество кодифицира постоянната практика на Съда и на Общия съд, която позволява в някои конкретни хипотези да се вземе предвид оборотът, реализиран от предприятията — членове на сдружение, когато оборотът на последното не разкрива нито неговата големина, нито икономическата му мощ, за да се избегне застрашаването на възпиращия ефект на глобите, налагани за нарушения на правилата на Съюза в областта на конкуренцията.
73.      Както уточних в точки 24 и 25 от настоящото заключение, тези твърдения са основателни и според мен не могат да бъдат поставени под въпрос от различните доводи, изтъкнати от жалбоподателите.
74.      Всъщност, от една страна, доводът на жалбоподателите, че от точка 97 от решение Coop de France bétail et viande било видно, че оборотът на членовете на сдружение може да бъде взет предвид не само за да се осигури възпиращ ефект, но и за други цели, като например обстоятелството, че членовете са участвали в нарушението, че то се отнася до тяхната дейност и че е извършено пряко в полза на членовете, очевидно е резултат от непълно и избирателно тълкуване на това решение, тъй като в този довод не се споменава, че в точка 96 от решение Coop de France bétail et viande Съдът изрично е посочил, че възможността за Комисията да вземе предвид оборота на членовете на сдружението, е релевантна, когато този оборот не е пропорционален на дейността и големината му, именно „за да определи санкция, която има възпиращ ефект“. Освен това е важно да се подчертае, че централното място на възпиращия ефект в решението да се вземе предвид оборотът на членовете, е препотвърдено в точка 123 от решението за литовските нотариуси.
75.      От друга страна, следва да се отхвърли оплакването за нарушение на член 49 от Хартата относно пропорционалността на наложената санкция, тъй като глобата е изчислена въз основа на реалния оборот, който Conserve Italia е генерирало на засегнатия от нарушението пазар. Следователно, противно на твърденията на жалбоподателите, прилагането на оборота, реализиран от Conserve Italia от продуктите, доставени от всяко земеделско стопанство, не само че не почива на никакво правно основание, но и не би позволило да се отразят надлежно
и както предвижда законодателят на Съюза големината и икономическата мощ на субекта, отговорен за нарушението, а именно Conserve Italia.
76.      Вследствие на това предлагам второто основание да се отхвърли като недопустимо или във всички случаи по същество, а оттам и жалбата в своята цялост.
VII. По съдебните разноски
77.      Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като според мен жалбоподателите следва да загубят по предявените от тях основания, предлагам те да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски.
VIII. Заключение
78.      С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
–        отхвърля жалбата и
–        осъжда Conserve Italia — Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. и Conserves France SA да понесат, освен направените от тях съдебни разноски, и тези на Европейската комисия.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      Споразумение за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. (ОВ L 1, 1994 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 3, наричано по-нататък „Споразумението за ЕИО).
3      OB C 412, 2022 г., стр. 6. Консолидираната версия на решението на Комисията (налична само на италиански език) е достъпна на следния адрес: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf.
4      Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101] и [102 ДФЕС] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
5      ОВ C 210, 2006 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 264.
6      По-конкретно, тези две споразумения се състоят във фиксирането на продажните цени, координирането на политиката и на структурата на продажните цени, разпределянето на квоти за обем и пазарни дялове, разпределянето на клиентите и пазарите, съгласуването на тръжните процедури и ценовите оферти, които са били представяни на търговците на дребно или на клиентите от сектора на ресторантьорството, координиране на други условия на продажба и на отстъпките, включително маркетинговата стратегия и политиката за популяризиране, както и обмена на чувствителна търговска информация (вж. т. 8 от обжалваното съдебно решение).
7      Що се отнася до определянето на размера на глобата,
вж. точки 577—683 от спорното решение, на които Общият съд се позовава в точки 17—23 от обжалваното съдебно решение. Тази глоба е определена по следния начин: най-напред Комисията установява, че стойността на продажбите на консервирани зеленчуци, засегнати от посоченото в предходната точка нарушение, възлиза на около 40 милиона евро. След това тя прилага към този размер ставка от 18 %, за да отчете тежестта на нарушението, след което въз основа на така получената сума извършва няколко корекции, свързани с неговата продължителност и с възпиращата цел, което води до „основен размер“ на глобата от около 102 милиона евро. Впоследствие този размер е намален на 81 милиона евро поради някои смекчаващи обстоятелства. Като установява обаче, че макар и намален, посоченият размер надхвърля законната горна граница на глобата, определена на 10 % от последния консолидиран общ оборот на съответния субект (т.е. около 797 милиона евро) в съответствие с член 23, параграф 2, втора алинея от Регламент № 1/2003 (т.е. около 80 милиона евро), Комисията го намалява отново, за да не превишава тази граница. Накрая към така получената сума Комисията прилага последователно две значителни допълнителни намаления (едното —
от 50 %, а другото —
от 49,83 %), като взема предвид съответно, от една страна, заявлението на Conserve Italia за намаляване на размера на глобата на основание невъзможност за плащане и от друга страна, констатацията, че ако глобата не бъде намалена, това „необратимо би застрашило икономическата жизнеспособност“ на жалбоподателите (в приложение на т. 35 от Насоките за определяне на глобите).
8      В рамките на първото основание жалбоподателите упрекват Комисията, че е определила горната граница на размера на глобата въз основа на общия консолидиран оборот, реализиран от групата Conserve Italia през стопанската година, предхождаща датата на спорното решение, съгласно член 23, параграф 2, втора алинея от Регламент № 1/2003 (а именно в размер на около 800 милиона евро), въпреки че е трябвало, съгласно член 23, параграф 2, трета алинея от този регламент, да вземе предвид само тази част от оборота на Conserve Italia за същия период, която е реализирана от земеделските стопанства, доставили посочените в спорното решение селскостопански продукти (а именно в размер на около 57 милиона евро). В това отношение в спорното решение Комисията неправилно квалифицирала Conserve Italia като „предприятие“, а не като „сдружение на предприятия“ и впоследствие неправилно отказала да приложи разпоредбите относно определянето на горната граница на глобата, приложими за сдруженията на предприятия.
9      В рамките на второто основание, което се състои от четири части, въз основа на тези разпоредби жалбоподателите оспорват определянето на основния размер на глобата, що се отнася, първо, до възприетата стойност на продажбите, второ, до отчитането на тежестта на нарушението, трето, до отчитането на неговата продължителност и четвърто, до прилагането на допълнителен размер с цел постигане на възпиращ ефект.
10      Вж. в този смисъл решение от 3 септември 2024 г., Illumina и Grail/Комисия (C‑611/22 P и C‑625/22 P, EU:C:2024:677, т. 116 и цитираната съдебна практика).
11      Курсивът е мой.
12      Вж. решение от 19 февруари 2002 г., Wouters и др. (C‑309/99, EU:C:2002:98, т. 59—62), и заключението на генерален адвокат Léger по дело Wouters и др. (C‑309/99, EU:C:2001:390, т. 61).
13      Регламент на Съвета от 6 февруари 1962 година — Първи регламент за прилагане на членове 85 и 86 от Договора (ОВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3). Този регламент се ограничаваше да предвиди в член 15, параграф 2, че Комисията може „да наложи на предприятия или сдружения на предприятия глоби най-малко в размер от хиляда разчетни единици и най-много в размер от един милион разчетни единици, като последният размер може да достигне десет процента от оборота от предходната стопанска година от всяко от предприятията, участвало в нарушението“ (курсивът е мой).
14      Вж. в този смисъл решения от 23 февруари 1994 г., CB и Europay/Комисия (T‑39/92 и T‑40/92, EU:T:1994:20, т. 136 и 137), от 21 февруари 1995 г., SPO и др./Комисия (T‑29/92, EU:T:1995:34, т. 385), и от 14 май 1998 г., Finnboard/Комисия (T‑338/94, EU:T:1998:99, т. 270 и 282), потвърдено в производство по обжалване с решение от 16 ноември 2000 г., Finnboard/Комисия (C‑298/98 P, наричано по-нататък „решение Finnboard“, EU:C:2000:634).
15      Вж. решение Finnboard (т. 66) (курсивът е мой). Вж. и определение на председателя на Съда от 23 март 2001 г., FEG/Комисия [C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183, т. 11].
16      Предложение за регламент на Съвета относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора и за изменение на регламенти (ЕИО) № 1017/68, (ЕИО) № 2988/74, (ЕИО) № 4056/86 и (ЕИО) № 3975/87, представено от Комисията [COM(2000) 582 окончателен] (ОВ C 365 E, 2000 г., стр. 284).
17      Вж. доклада на Европейския парламент от 21 юни 2001 г. относно предложението за регламент на Съвета относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора и за изменение на регламенти (ЕИО) № 1017/68, (ЕИО) № 2988/74, (ЕИО) № 4056/86 и (ЕИО) № 3975/87 —
Комитет по икономическите и паричните въпроси (A5‑0229/2001).
18      Вж. в този смисъл решение от 18 януари 2024 г., Lietuvos notarų rūmai и др. (C‑128/21, наричано по-нататък „решението за литовските нотариуси“, EU:C:2024:49, т. 125), в което Съдът потвърждава, че тази съдебна практика е „кодифицирана“ в посочената разпоредба.
19      Решение от 18 декември 2008 г., Coop de France bétail et viande и др./Комисия (C‑101/07 P и C‑110/07 P, наричано по-нататък „решение Coop de France bétail et viande“, EU:C:2008:741).
20      Вж. решения Coop de France bétail et viande (т. 94 и 98), и за литовските нотариуси (т. 123—125).
Вж. също точка 11 от определението на председателя на Съда от 23 март 2001 г., FEG/Комисия (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183), съгласно която „[т]акъв анализ се основава на идеята, че влиянието, което сдружението на предприятия е можело да окаже на пазара, не зависи от собствения му „оборот“, който не разкрива нито големината, нито икономическата му мощ, а по-скоро от оборота на неговите членове, който е показател за големината и икономическата му мощ“.
21      Вж. решение от 26 януари 2017 г., Laufen Austria/Комисия (C‑637/13 P, EU:C:2017:51, т. 47 и цитираната съдебна практика).
22      Вж. в този смисъл решение от 7 юни 1983 г., Musique Diffusion française и др./Комисия (100/80—103/80, EU:C:1983:158, т. 119—121).
23      Вж. решение от 26 ноември 2013 г., Groupe Gascogne/Комисия (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, т. 47 и 48 и цитираната съдебна практика).
24      Вж. точки 29—32 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд отхвърля първото основание, като преценява, че Комисията правилно е приела, че Conserve Italia е „предприятие“ по смисъла на член 23, параграф 2, втора алинея от Регламент № 1/2003, тъй като е безспорно, че то извършва икономическа дейност, състояща се в предлагане на продукти, по-специално на пазара на консервирани зеленчуци.
25      Вж. точка 28 от жалбата, в която се посочва, че „изхождайки от правилната хипотеза, че
Conserve Italia трябва да бъде квалифицирано като предприятие поради упражняването на икономическа дейност на пазара, Общият съд прибързано е направил извода, че всички доводи, изтъкнати от жалбоподателите, целящи да докажат специфичните му характеристики, следва да бъдат отхвърлени a priori, просто защото са неотносими“ (курсивът е мой).
26      Вж. решение от 25 март 2021 г., Slovak Telekom/Комисия (C‑165/19 P, EU:C:2021:239, т. 98 и 99 и цитираната съдебна практика). Страна не може да изтъкне за първи път пред Съда основание, което не е изтъкнала пред Общия съд, тъй като това би означавало да ѝ се позволи да сезира Съда, чиито правомощия в сферата на обжалването са ограничени, със спор с обхват, по-широк от този, който е бил разгледан от Общия съд. Следователно нови основания, които не са представени пред Общия съд, трябва да бъдат обявени за недопустими на етапа на обжалването.
27      Всъщност първото основание от жалбата в първоинстанционното производство е озаглавено „Първо основание: нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС, на член 23, параграф 3, трета алинея от Регламент № 1/2003 и на точка 33 от Насоките относно метода за определяне на глобите, налагани по силата на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003, поради фактическа грешка и грешка при прилагане на правото при квалифицирането на Conserve Italia като предприятие, а не като сдружение на предприятия, и грешка при определянето на тавана на глобата“ (курсивът е мой). Вж. и точка 81 от жалбата пред Общия съд, съгласно която „[К]омисията е допуснала фактическа грешка и грешка при прилагане на правото, като е квалифицирала Conserve Italia като предприятие вместо да го квалифицира като сдружение на предприятия за целите на прилагане на член 101, параграф 1 ДФЕС и на член 53 от споразумението ЕИП“. Вж. и точка 173 от жалбата пред Общия съд, в която жалбоподателите заявяват, че „[н]е може да се приеме становището, че Conserve Italia следва да бъде квалифицирано като предприятие за целите на конкурентното право, и по-точно за изчисляването на законната горна граница на глобата, тъй като от гледна точка на националното (гражданско и данъчно) и европейско право, напротив, то е инструмент за сдружаване на земеделските производители, които извършват дейност в интерес и единствено в полза на съдружниците, които трябва да упражняват контрол върху него“.
28      Conserve Italia се основава на схващането, че „член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 предвижда два различни метода за изчисляване в зависимост от това дали нарушението на конкурентното право е извършено от предприятие (втора алинея) или от „сдружение на предприятия“ (трета алинея)“ (вж. в това отношение т. 86 от жалбата до Общия съд). Подобно тълкуване на тези разпоредби обаче не взема предвид, че втора алинея също се позовава изрично на „сдруженията на предприятия“.
29      Вж. точка 58 от репликата пред Общия съд, по силата на която „[п]ред дихотомията между „предприятие“ и „сдружение на предприятия“ на Conserve Italia Комисията дава предимство на първата от двете квалификации и неоснователно прикрива втората“.
30      Всъщност в точка 16 от писмената реплика пред Общия съд жалбоподателите изтъкват, че „тъй като Conserve Italia (очевидно безспорно) е било квалифицирано като „сдружение на предприятия“, Комисията е трябвало да определи коя от описаните в член 23, параграф 2, втора алинея или в член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003 хипотези
съответства в най-голяма степен на механизмите на функциониране на земеделска кооперация, структурирана като Conserve Italia“ (курсивът е мой).
31      Според жалбоподателите тези особености, които разграничават Conserve Italia от капиталовите дружества или от еднопродуктовите кооперации, трябвало да накарат Общия съд да определи размера на глобата в съответствие с разпоредбите на член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003.
32      Вж. по аналогия решение от 25 ноември 2020 г., Комисия/GEA Group (C‑823/18P, EU:C:2020:955, т. 65 и цитираната съдебна практика). Що се отнася до кооперациите, вземането предвид на характеристиките на съответното предприятие произтичало както от практиката на Съда (вж. по аналогия решение от 8 септември 2011 г., Paint Graphos и др., C‑78/08—C‑80/08, EU:C:2011:550, т. 55), така и от законодателството на Съюза (вж. Регламент (ЕО) 1435/2003 на Съвета от 22 юли 2003 година относно Устава на Европейското кооперативно дружество (SCE) (ОВ L 207, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 259), и Известие на Комисията до Съвета, Европейския парламент, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите относно насърчаването на кооперативните дружества в Европа (COM(2004) 18 окончателен).
33      Вж. решение от 2 април 2009 г., France Télécom/Комисия (C‑202/07 P, EU:C:2009:214, т. 29 и цитираната съдебна практика).
34      Вж. решение от 21 декември 2023 г., United Parcel Service/Комисия (C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, т. 47). В този смисъл вж. също решение от 2 септември 2021 г., Ja zum Nürburgring/Комисия (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, т. 36 и цитираната съдебна практика).
35      Вж. решение от 4 октомври 2024 г., Ferriere Nord/Комисия (C‑31/23 P, EU:C:2024:851, т. 172 и цитираната съдебна практика).
36      Вж. решение от 21 декември 2023 г., European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, т. 112 и цитираната съдебна практика).
37      Всъщност в точки 34 и 35 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че с оглед на постоянната съдебна практика Комисията правилно е отбелязала в съображение 647 от спорното решение, че макар Conserve Italia да може да се счита и за „сдружение на предприятия“ по смисъла на член 101 ДФЕС, тъй като неговите членове са предприятия или сдружения на предприятия, това обстоятелство няма никакво значение за квалифицирането му като „предприятие“.
38      Вж. точки 29—32 от настоящото заключение.
39      Вж. жалбата пред Общия съд (т. 99—167 със заглавие „Conserve Italia е сдружение на предприятия“).
40      Вж. жалбата пред Общия съд (т. 84, 99 и 100).
41      Вж. жалбата пред Общия съд (т. 99).
42      Вж. жалбата пред Общия съд (т. 112—121).
43      Вж. жалбата пред Общия съд (т. 122—126).
44      Вж. жалбата пред Общия съд (т. 127—132 и 133—135).
45      Вж. жалбата пред Общия съд (т. 136—147).
46      Вж. жалбата пред Общия съд (т. 148—167).
47      А именно Регламент (ЕО) № 2200/96 на Съвета от 28 октомври 1996 година относно общата организация на пазара на плодове и зеленчуци (ОВ L 297, 1996 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 20, стр. 29), Регламент (ЕО) № 1234/2007 на Съвета от 22 октомври 2007 година за установяване на обща организация на селскостопанските пазари и относно специфични разпоредби за някои земеделски продукти („Общ регламент за ООП“) (ОВ L 299, 2007 г., стр. 1), който е отменен с Регламент (ЕС) № 1308/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година за установяване на обща организация на пазарите на селскостопански продукти и за отмяна на регламенти (ЕИО) № 922/72, (ЕИО)
№ 234/79, (ЕО) № 1037/2001 и (ЕО) № 1234/2007 на Съвета (ОВ L 347, 2013 г., стр. 671), както и Регламент № 1435/2003.
48      Вж. жалбата пред Общия съд (т. 168—173).
49      Тези точки препращат в този смисъл към решения от 16 ноември 1995 г., Fédération française des sociétés d’assurance и др. (C‑244/94, EU:C:1995:392, т. 20), и от 2 юли 1992 г., Dansk Pelsdyravlerforening/Комисия (T‑61/89, EU:T:1992:79, т. 52).
50      Вж. в този смисъл решение от 16 ноември 1995 г., Fédération française des sociétés d’assurance и др. (C‑244/94, EU:C:1995:392, т. 21).
51      В това отношение Общият съд се е основал на обстоятелството, че жалбоподателите са подчертавали, от една страна, липсата на интегриране между земеделските стопанства и Conserve Italia и от друга страна, водещата и централна роля на земеделските стопанства във вътрешната структура на Conserve Italia.
52      Всъщност Общият съд установява, че редица обстоятелства противоречат на довода на жалбоподателите, че Conserve Italia е лишено от самостоятелност и представлява обикновен инструмент на земеделските стопанства. От една страна, Общият съд отбелязва, че не се оспорва, че Conserve Italia преработва пресните плодове и зеленчуци, които му доставят земеделските стопанства — около 14 000 членове на неговите 34 съдружници кооператори — в завод, притежаван и управляван от него, и че продава преработените продукти на своите клиенти (т. 43 от обжалваното съдебно решение). От друга страна, от правилника за градинарството, приет от Conserve Italia на 26 октомври 2018 г., който урежда отношенията между Conserve Italia и неговите съдружници, е видно, че именно Conserve Italia, а не земеделските стопанства, определя търговската стратегия на съответното предприятие на пазара на консервирани зеленчуци. Всъщност член 1 от този правилник за градинарството предвижда, че управителният съвет на Conserve Italia определя програмите за предлагане на пазара, количествата и видовете необходими суровини. Член 6 от посочения правилник задължава членовете на Conserve Italia да използват само предоставените им от Conserve Italia семена (т. 44 от обжалваното съдебно решение).
53      Нещо повече, както основателно припомня
Общият съд в точка 15 от обжалваното съдебно решение, съдилищата на Съюза не могат по никакъв повод да заменят мотивите на автора на обжалвания акт със собствените си мотиви (вж. в този смисъл решение от 25 юли 2018 г., Orange Polska/Комисия, C‑123/16 P, EU:C:2018:590, т. 105).
54      Вж. бележката под линия на стр. 50 от настоящото заключение.
55      В жалбата жалбоподателите твърдят само, че предварителните им бележки относно функционирането на Conserve Italia „биследвало да позволят да се изясни изопачаването на фактите от Общия съд [...]“, но не посочват конкретно елементите, които са били изопачени от Общия съд, нито по какъв начин това изопачаване личи ясно от материалите по делото (вж. в този смисъл решение 24 октомври 2024 г., Комисия/Intel Corporation, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, т. 228).
56      Вж. решение от 14 октомври 2010 г., Deutsche Telekom/Комисия (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, т. 53).
57      Всъщност тези доводи се съдържат в жалбата пред Общия съд под заглавието „Conserve Italia има структура, сравнима с тези на организациите на земеделските производители, за които е предвидена европейска правна уредба ad hoc“, което на свой ред е едно от подзаглавията на глава III.A.4, озаглавена „Conserve Italia е сдружение на предприятия“. Освен това в точка 173 от тази жалба жалбоподателите твърдят, че „[н]е може да се приеме становището, че Conserve Italia трябва да се квалифицира като предприятие за целите на конкурентното право, и по-точно за изчисляването на законната горна граница на глобата, тъй като от гледна точка на националното (гражданско и данъчно) право и на европейско право то, напротив, е инструмент за сдружаване на земеделските производители, които извършват дейност в интерес и в полза единствено на съдружниците, които трябва да осигурят контрола върху него“ (курсивът е мой)
58      Вж. точки 36 и 37 от писмената реплика пред Общия съд.
59      Вж. по-специално съображение 173 и член 206 от Регламент № 1308/2013, съгласно който „[о]свен ако в настоящия регламент не е предвидено друго [...], членове 101—106 [ДФЕС] и разпоредбите за тяхното прилагане се прилагат, при спазване на членове 207—210а от настоящия регламент, към всички споразумения, решения и практики, посочени в член 101, параграф 1 и член 102 [ДФЕС], които се отнасят до производството или търговията със селскостопански продукти“.
60      Вж. в този смисъл решение от 16 юни 2016 т., SKW Stahl-Metallurgie и SKW Stahl-Metallurgie Holding/Комисия (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, т. 39 и цитираната съдебна практика).
61      А именно оборотът от продажбата на преработените продукти, доставяни от всичките 14 000 земеделски стопанства, произвеждащи домати, круши, праскови, царевица, грах, фасул, нахут, кайсии, ябълки, зелен фасул, киви и леща.
62      А именно оборотът от продажбата на пазара на преработените продукти, доставени от 350 земеделски стопанства, произвеждащи само зелен фасул, грах и царевица.
63      В това отношение жалбоподателите припомнят, че сумата, която Conserve Italia плаща на земеделските стопанства, се определя, като от общите приходи от продажбата на продукти на пазара се приспадат разходите, които кооперацията е направила за преработката и предлагането на пазара на тази категория продукти. От това следвало, че начислената от земеделските стопанства сума е значително по-ниска от начислената за продажбата на консервирани зеленчуци. Това поставяло предприятията, които се обединяват под формата на кооперация, в положение на недължимо предимство спрямо тези, които, напротив, решават сами да преработват и търгуват продуктите. По тази причина жалбоподателите считат, че е по-подходящо да се поиска да бъде взет предвид оборотът на Conserve Italia, при условие че бъде ограничен до обхванатите от картела продукти. В съответствие с принципа на прозрачност по принцип може да се приеме, че този оборот би могъл да се припише на земеделските стопанства, макар и чрез механизма на кооперацията.
64      Вж. в това отношение точки 20—22 от настоящото заключение.
65      В това отношение отбелязвам, че според Комисията тези земеделски стопанства не са работили на пазара, засегнат от разглежданото нарушение, а именно пазара на зеленчукови консерви, а на пазара на суровите зеленчуци, като са продавали, между другото, тези зеленчуци на кооперации, членове на Conserve Italia (вж. съображение 656 от спорното решение).
66      Вж. точки 175—177 от жалбата пред Общия съд, в които жалбоподателите първоначално са поддържали, че прилагането на трета алинея се изисква само поради факта, че Conserve Italia е сдружение на предприятия, без да се отчита фактът, че втора алинея се отнася и до „сдружения на предприятия“.
67      Вж. бележка под линия 55 от настоящото заключение.
68      Което самите жалбоподатели, изглежда, признават в точка 48 от жалбата: „[и]скането да се вземе предвид оборотът на Conserve Italia, а не оборотът на земеделските стопанства (както изисква текстът на член 23, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1/2003) произтича от необходимостта да се отчетат особеностите на кооперирането
[…]“ (курсивът е мой).
69      Подчертавам, че всъщност в точка 179 от жалбата си до Общия съд жалбоподателите действително вземат предвид като референтна
стопанската 2020/2021 година, тоест годината, предхождаща приемането на спорното решение, докато в жалбата си до Съда те предлагат за референтна годината, съответстваща на последната година на участие в нарушението, а именно стопанската 2012/2013 година.
70      Вж. съображение 639 от спорното решение.
71      Вж. бележка под линия 7
от настоящото заключение.
72      И по-специално именно решение Coop de France bétail et viande (т. 97 и 98).