62023CC0460
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 7. novembrī (
1
)
Lieta C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
Kriminālprocess
piedaloties
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bologna (Boloņas tiesai piesaistītā prokuratūra)
(Tribunale di Bologna (Boloņas tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Imigrācijas politika – Direktīva 2002/90/EK – Apsūdzība par palīdzību neatļautā ieceļošanā dalībvalsts teritorijā – 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Vispārēja pārkāpuma definīcija – Spēkā esamība – 1. panta 2. punkts – Fakultatīvs noteikums, kas atbrīvo no kriminālatbildības personu, kura palīdz neatļauti ieceļot dalībvalsts teritorijā humānu apsvērumu dēļ – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 49. pants – Noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma princips – Darbība, ar kuru māte, trešās valsts pilsone, izmantojot viltotus personu apliecinošus dokumentus, sekmēja divu savu ģimenes locekļu, nepilngadīgu bērnu, neatļautu ieceļošanu dalībvalsts teritorijā
I. Ievads
1.
Kopš pieņemta Padomes 2002. gada 28. novembra Direktīva 2002/90/EK, ar ko definē neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanu (
2
), jautājums par kriminālatbildības noteikšanu Savienības tiesībās par darbību, ar kuru persona palīdz trešās valsts valstspiederīgajam neatļauti ieceļot dalībvalsts teritorijā, līdzjūtības, altruisma vai solidaritātes, humānu apsvērumu dēļ, vai arī ģimenes pienākumu dēļ, ir radījis spraigas debates ne tikai pilsoniskajā sabiedrībā, bet arī Eiropas un starptautiskajās iestādēs. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu atspoguļo daudzās šajā saistībā paustās bažas.
2.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika iesniegts, kad Itālijas tiesu iestādes bija uzsākušas kriminālprocesu pret Kongo valstspiederīgo, kas, izmantojot viltotas pases, bija palīdzējusi neatļauti ieceļot Itālijā diviem savas ģimenes locekļiem, meitai un māsasmeitai, kuras abas bija nepilngadīgas. Šī persona ir saukta pie atbildības gan par Itālijas tiesiskajā regulējumā paredzētu noziedzīgu nodarījumu, t. i., neatļautas ieceļošanas Itālijas teritorijā atbalstīšanu, gan arī par viltotu personu apliecinošu dokumentu glabāšanu. Lai gan šī ir prakse, kas dalībvalstu muitas un policijas iestādēm ir labi zināma, Tribunale di Bologna (Boloņas tiesa, Itālija) jautā par šīs ģimenes mātes kriminālatbildību un, vispārīgāk, to personu kriminālatbildību, kuras nav rīkojušās savtīgās interesēs, kā arī par tām piemērojamo sankciju saskaņā ar Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu un valsts īstenošanas tiesību aktu noteikumiem (
3
).
3.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa pauž šaubas par Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta spēkā esamību, it īpaši par tā atbilstību Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 52. panta 1. punktā noteiktajam samērīguma principam (
4
). Šī tiesa uzskata, ka, pieprasot dalībvalstīm noteikt kriminālatbildību par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu, neatkarīgi no tā, vai pastāv peļņas gūšanas mērķis, un obligātajā tiesību normā neparedzot skaidru atbrīvojumu no kriminālatbildības personām, kas rīkojas, lai veicinātu to, ka attiecīgā persona īsteno savas tiesības uz dzīvību un fizisko neaizskaramību, tiesības uz patvērumu vai arī tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību, šāda kriminālatbildība nebūtu saprātīga un negarantētu ne nodarījuma izdarītāja, ne attiecīgās personas pamattiesību ievērošanu.
4.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa pauž līdzīgas šaubas par Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta transponēšanu Itālijas tiesību sistēmā. Būtībā rodas jautājums par to, vai tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, sankcijas bardzība atbilst tā ieinteresētās personas pārkāpuma smagumam, ar ko tā tiek sodīta, un vai ar to netiek pārsniegtas robežas, kas ir nepieciešams likumdevēja izvirzīto mērķu sasniegšanai, saskaņā ar noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principu (
5
).
5.
Šajos secinājumos vispirms paskaidrošu, ka Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētā pārkāpuma, t. i., neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšana, definīcija neietver nevienu norādi, kas varētu apstiprināt Eiropas Komisijas apgalvojumu, ka neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšana, ko sniedzis viens no vecākiem savu ģimenes pienākumu dēļ vai ģimenes solidaritātes dēļ, nebūtu jāuzskata par tādu, kas ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.
6.
Turpinot savu analīzi, paskaidrošu iemeslus, kuru dēļ, manuprāt, nepastāv neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta spēkā esamību, ņemot vērā Hartas 49. panta 1. un 3. punktā nostiprinātos noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma principus.
7.
Visbeidzot, runājot par attiecīgo valsts tiesisko regulējumu, paskaidrošu, ka iesniedzējtiesai ir jāveic tā samērīguma konkrēta pārbaude, it īpaši ņemot vērā iespēju atbrīvot no kriminālatbildības personas, attiecībā uz kurām tiek konstatēts, ka tās rīkojušās nesavtīgu apsvērumu vadītas, lai sniegtu humāno palīdzību vai ģimenes saišu dēļ, lai sniegtu humāno palīdzību vai ģimenes saišu dēļ, vai pielāgotu tām piemērojamo sankciju režīmu.
II. Atbilstošās tiesību normas
A. Savienības tiesības
8.
Direktīvā 2002/90 ir definēti nodarījumi, kas saistīti ar neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanu, savukārt Padomes 2002. gada 28. novembra Pamatlēmumā 2002/946 par krimināltiesiskās sistēmas stiprināšanu, lai novērstu neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanu (
6
), ir paredzēti piemērojamo sodu veidu, juridisko personu atbildības un kompetences obligātie standarti starp dalībvalstīm.
1.
Direktīva 2002/90
9.
Direktīva 2002/90 tika pieņemta, pamatojoties uz divām tiesību normām. Pirmā ir EK līguma 61. panta a) punkts (tagad LESD 67. un 68. pants), kurā bija paredzēts, ka Eiropas Savienības Padome nosaka papildu pasākumus, kas ir tieši saistīti ar personu brīvu pārvietošanos un attiecas uz ārējo robežu kontroli un imigrāciju, kā arī pasākumus noziedzības novēršanai un apkarošanai. Otrā ir EK līguma 63. panta pirmās daļas 3. punkta b) apakšpunkts (tagad LESD 79. panta 2. punkta c) apakšpunkts), kas paredzēja pieņemt pasākumus nelegālās imigrācijas un nelikumīgas uzturēšanās jomā.
10.
Minētās direktīvas 1.–4. apsvērumā ir teikts:
“(1)
Viens no Eiropas Savienības mērķiem ir pakāpeniska brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveide, kas nozīmē, inter alia, ka jāapkaro nelikumīga ieceļošana.
(2)
Tādējādi jāveic pasākumi, kas vajadzīgi, lai apkarotu nelikumīgas ieceļošanas atbalstīšanu gan attiecībā uz neatļautu robežas šķērsošanu tiešā nozīmē, gan uz cilvēku ekspluatācijas tīklu uzturēšanu.
(3)
Tālab ir svarīgi tuvināt esošās tiesību normas, jo īpaši, pirmkārt, attiecīgā pārkāpuma precīzu definīciju un atbrīvošanas gadījumus, uz ko attiecas šī direktīva, un otrkārt, sodu [..] obligātos standartus, uz ko attiecas [..] Pamatlēmums [2002/946] [..].
(4)
Šīs direktīvas mērķis ir definēt neatļautas ieceļošanas veicināšanu un tādējādi veicināt efektīvāku Pamatlēmuma [2002/946] īstenošanu, lai nepieļautu minēto pārkāpumu.”
11.
Minētās direktīvas 1. pantā “Vispārējs pārkāpums” ir paredzēts:
“1.   Katra dalībvalsts paredz atbilstošas sankcijas pret:
a)
jebkuru personu, kas tīši palīdz ieceļot dalībvalsts teritorijā [..] personai, kura nav dalībvalsts pilsonis, pārkāpjot attiecīgās valsts likumus par ārvalstnieku ieceļošanu [..];
[..]
2.   Jebkura dalībvalsts var izlemt nepiemērot sankcijas par darbībām, kas definētas 1. punkta a) apakšpunktā, piemērojot tās tiesību aktus un ieražas gadījumos, ja darbības veiktas, lai sniegtu humāno palīdzību attiecīgajai personai.”
12.
Tās pašas direktīvas 3. pantā “Sankcijas” ir noteikts:
“Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka par izdarītajiem pārkāpumiem, kas minēti 1. un 2. pantā, piemēro efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas.”
2.
Pamatlēmums 2002/946
13.
Pamatlēmuma 2002/946 pamatā ir LES 29. pants (tagad LESD 67. pants), LES 31. panta e) punkts (tagad LESD 83. panta 1. punkts) un LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunkts.
14.
Minētā pamatlēmuma 1. pantā “Sodi” ir paredzēts:
“1.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka par pārkāpumiem, kas definēti Direktīvas [2002/90] 1. un 2. pantā, piemēro efektīvus, samērīgus un preventīvus kriminālsodus, kas var būt par pamatu izdošanai.”
[..]
3.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka par pārkāpumiem, kas izdarīti peļņas gūšanas nolūkā un kas izklāstīti [Direktīvas 2002/90] 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā [..], soda ar brīvības atņemšanu ar maksimālo soda izciešanas laiku ne īsāku par astoņiem gadiem, ja tie izdarīti šādos apstākļos:
–
pārkāpumu izdarījusi krimināla organizācija, kas definēta Vienotajā rīcībā 98/733/TI [ (
7
)],
–
apdraudētas to personu dzīvības, pret kurām izdarīts pārkāpums.
[..]”
15.
Minētā pamatlēmuma 6. pantā, kura nosaukums ir “Starptautiskās tiesības attiecībā uz bēgļiem”, ir noteikts:
“Šo pamatlēmumu piemēro, neskarot bēgļu un patvēruma meklētāju aizsardzību saskaņā ar starptautiskajām tiesībām attiecībā uz bēgļiem vai ar citiem starptautiskajiem tiesību aktiem attiecībā uz cilvēktiesībām, jo īpaši neskarot starptautisko saistību ievērošanu dalībvalstīs saskaņā ar 31. un 33. pantu Konvencijā [par bēgļu statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā (
8
)]”.
B. Itālijas tiesības
1.
Leģislatīvais dekrēts Nr. 286/1998
16.
Decreto legislativo n. 286 del 25 luglio 1998 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (1998. gada 25. jūlija Leģislatīvais dekrēts Nr. 286/1998, kurā ir ietverts vienotais noteikumu teksts attiecībā uz imigrāciju un ārvalstnieka statusu) (
9
) 12. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Ja vien nodarījums nav uzskatāms par smagāku noziedzīgu nodarījumu, jebkura persona, kura, pārkāpjot šā vienotā teksta noteikumus, veicina, vada, organizē, finansē vai veic ārvalstnieku pārvešanu uz valsts teritoriju vai veic citas darbības, kuru mērķis ir ļaut viņiem nelikumīgi ieceļot valsts vai citas valsts teritorijā, kuras pilsoņi šīs personas nav vai kurā tām nav pastāvīgās uzturēšanās atļaujas, tiek sodīts ar brīvības atņemšanas sodu uz laiku no diviem līdz sešiem gadiem un ar naudas sodu 15000 EUR apmērā par katru attiecīgo personu.
2.   Neierobežojot Codice Penale [Kriminālkodeksa] 54. panta noteikumus, glābšanas un humānās palīdzības darbības, ko Itālijā sniedz ārvalstniekiem, kuri atrodas neaizsargātības stāvoklī un kuri jebkurā gadījumā atrodas valsts teritorijā, nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu.”
2.
Kriminālkodekss
17.
Kriminālkodeksa 54. panta “Nepieciešamības stāvoklis” pirmajā daļā ir noteikts:
“Persona nevar tikt sodīta, ja tā ir rīkojusies, pamatojoties uz nepieciešamību aizbēgt vai izvairīties no pastāvoša apdraudējuma pret personu, kuru tā nav tīši izraisījusi, no kura citādi nebija iespējams izvairīties, un ar nosacījumu, ka viņa ir rīkojusies samērīgi ar šo apdraudējumu.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
18.
Attiecīgā persona, Kongo valstspiederīgā, 2019. gada 27. augustā, ieceļojot ar reisu no Kasablankas (Maroka), ieradās pie Boloņas (Itālija) gaisa robežas, uzrādot viltotu Senegālas pasi. Viņu pavadīja viņas meita un māsasmeita, attiecīgi astoņus un trīspadsmit gadus vecas meitenes, kurām viņa arī uzrādīja viltotus personu apliecinošus dokumentus.
19.
2019. gada 28. augustā attiecīgā persona tika aizturēta, un abi bērni ar Tribunale per i minorenni (Jauniešu lietu tiesa) rīkojumu tika uzticētas uzņemšanas centram. Itālijas tiesu iestādes pret viņu ir uzsākušas kriminālprocesu par noziedzīgu nodarījumu, kas saistīts ar neatļautas ieceļošanas Itālijā atbalstīšanu, kā arī par Itālijas tiesību aktos paredzētu noziedzīgu nodarījumu, kas saistīts ar viltotu personu apliecinošu dokumentu glabāšanu. Aizturēšanas apstiprināšanas tiesas sēdē, kas notika 2019. gada 29. augustā, kurā aizturēto personu uzklausīja Giudice per le Indagini Preliminari du Tribunale di Bologna (Boloņas tiesas, Itālija, tiesnesis, kas atbild par kriminālizmeklēšanu), viņa paziņoja, ka ir aizbēgusi no Kongo Demokrātiskās Republikas, lai izvairītos no nāves draudiem, ko viņai un viņas ģimenei bija izteicis viņas partneris pēc viņu attiecību pārtraukšanas, jo viņa arī baidījās par abu mazo meiteņu fizisko neaizskaramību. Minētais tiesnesis apstiprināja attiecīgās personas arestu, bet noraidīja Pubblico Ministero (prokuratūra, Itālija) lūgumu izdot rīkojumu par viņas ievietošanu apcietinājumā.
20.
Attiecīgā persona 2019. gada 9. oktobrī iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kura izskatīšana vēl nav pabeigta, kā izriet no 2024. gada 18. jūnija tiesas sēdē sniegtās informācijas.
21.
Ar Tribunale per i minorenni (Jauniešu lietu tiesa) rīkojumu veiktajā tiesu ekspertīzē tika konstatētas vecāku un bērna attiecības starp attiecīgo personu un vienu no bērniem, un viņai pēc tam tika atjaunotas vecāku tiesības attiecībā uz šo bērnu. Šādu pārbaudi savukārt nebija iespējams veikt attiecībā uz otro bērnu, jo šī meitene 2019. gada 10. septembrī pēc savas iniciatīvas bija atstājusi mājokli, kurā bija uzticēta viņas izmitināšana, un vairs nebija atrodama. Iesniedzējtiesa norāda, ka no sociālo dienestu ziņojuma par nepilngadīgo personu nopratināšanu izriet, ka otrais bērns faktiski bija attiecīgās personas māsasmeita un ka tā bija uzticēta attiecīgās personas aprūpē pēc savas mātes nāves.
22.
2023. gada 29. maija tiesas sēdē attiecīgās personas advokāts ierosināja iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tribunale di Bologna (Boloņas tiesa), šauboties par to, vai ir likumīga kriminālatbildības noteikšana par neatļautas iekļūšanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu, kā to paredz Savienības tiesībās, proti, Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā un Itālijas tiesībās – Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 1. punktā, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Hartai] un it īpaši 52. panta 1. punktā minētajam proporcionalitātes principam kopsakarā ar 6. un 17. pantā minētajām tiesībām uz personas brīvību un tiesībām uz īpašumu, kā arī ar 2. un 3. pantā minētajām tiesībām uz dzīvību un personas neaizskaramību, ar 18. pantā minētajām patvēruma tiesībām un ar 7. pantā minēto ģimenes dzīves neaizskaramību ir pretrunā Direktīvas [2002/90] un Pamatlēmuma [2002/946] noteikumi (kas Itālijas tiesību sistēmā ieviesti ar [décret législatif no 286/1998] (Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998) 12. panta noteikumiem, ciktāl ar tiem dalībvalstīm ir uzlikts pienākums paredzēt krimināltiesiska rakstura sankcijas ikvienam, kas apzināti atbalsta vai veic darbības, kuru mērķis ir atbalstīt ārvalstnieku nelikumīgu ieceļošanu Savienības teritorijā arī tad, ja šādas rīcības mērķis nav peļņas gūšana, vienlaikus neparedzot dalībvalstīm pienākumu izslēgt kriminālsodāmību par rīcību nelikumīgas ieceļošanas atbalstīšanai ar mērķi sniegt ārvalstniekam humāno palīdzību?
2)
Vai [Hartai] un it īpaši 52. panta 1. punktā minētajam proporcionalitātes principam kopsakarā ar 6. un 17. pantā minētajām tiesībām uz personas brīvību un tiesībām uz īpašumu, kā arī ar 2. un 3. pantā minētajām tiesībām uz dzīvību un personas neaizskaramību, ar 18. pantā minētajām patvēruma tiesībām un ar 7. pantā minēto ģimenes dzīves neaizskaramību ir pretrunā [décret législatif no 286/1998] attiecībā uz imigrāciju 12. pantā paredzētā kriminālatbildība, ciktāl ar to tiek sankcionēta to personu rīcība, kuras veic darbības ar mērķi nodrošināt ārvalstnieka nelikumīgu ieceļošanu valsts teritorijā arī tad, ja šīs rīcības mērķis nav peļņas gūšana, vienlaikus neizslēdzot kriminālsodāmību par rīcību nelikumīgas ieceļošanas atbalstīšanai ar mērķi sniegt ārvalstniekam humāno palīdzību?”
23.
Prasītāja, Itālijas un Ungārijas valdības, kā arī Padome un Komisija iesniedza rakstveida un mutvārdu apsvērumus 2024. gada 18. jūnija tiesas sēdē.
IV. Juridiskā analīze
A. Ievada apsvērumi
24.
Vispirms vēlos uzsvērt, ka iesniedzējtiesa savā analīzē galveno uzmanību vērš uz kriminālatbildības noteikšanu par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu humānu apsvērumu dēļ, kas ir skaidri minēta Direktīvas 2002/90 1. panta 2. punktā.
25.
Pirmkārt, vēlos precizēt, ka šajā pantā izmantotie jēdzieni, saskaņā ar kuriem dalībvalsts “var izlemt nepiemērot sankcijas”, ja darbības veiktas humānu apsvērumu dēļ, ir neskaidri attiecībā uz to jēgu un tvērumu (
10
). Šajos secinājumos uzskatu, ka šie jēdzieni jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis, piemērojot minēto pantu, var paredzēt pamatu atbrīvojumam no kriminālatbildības. Proti, ņemot vērā Savienības likumdevēja izmantoto terminoloģiju, man šķiet, ka tas ir vēlējies vilkt paralēles starp šīs direktīvas 1. panta 1. punktā minēto principu par kriminālatbildības noteikšanu par darbību, ar kuru persona sniedz atbalstu nelikumīgai ieceļošanai dalībvalsts teritorijā (“[k]atra dalībvalsts paredz atbilstošas sankcijas”), un iespēju atbrīvot šo personu no kriminālatbildības, ja šai darbībai ir mērķis ir humāna palīdzība, kā noteikts minētās direktīvas 1. panta 2. punktā (“[j]ebkura dalībvalsts var izlemt nepiemērot sankcijas”).
26.
Otrkārt, manuprāt, šajā lietā uzdotie jautājumi neprasa noteikt, vai tāda darbība kā pamatlietā aplūkotā ir kvalificējama kā “humānā palīdzība” Direktīvas 2002/90 1. panta 2. punkta izpratnē. Patiesībā debates ir plašākas un galvenokārt attiecas uz kriminālatbildības noteikšanu vai drīzāk uz to, ka šīs direktīvas tekstā nav skaidri paredzēts atbrīvojums no kriminālatbildības tām personām, kuras sniedz palīdzību bez jebkāda nolūka gūt peļņu. Tādējādi pamatlietā apstrīdēto palīdzību ģimenes māte ir sniegusi savai meitai, kā arī savai māsasmeitai, un tādējādi to varētu aplūkot no ģimenes pienākuma un/vai solidaritātes aspekta, kā to apsvērumos ir paredzējusi Komisija.
27.
Tomēr salīdzinošs starptautisko tiesību un Savienības tiesību pētījums parāda, ka gadījumā, ja tiek konstatēts, ka palīdzība ir sniegta tikai tuvinieku, it īpaši bērnu, interesēs, dažas dalībvalstis atzīst, ka pēc būtības tā ir humānās palīdzības darbība, savukārt citas uzskata, ka uz to attiecināma ģimenes imunitāte.
28.
Ņemot vērā šos elementus_šajos secinājumos plašāk atsaukšos uz to personu darbībām, kas palīdzību nelikumīgai ieceļošanai dalībvalsts teritorijā sniedz bez savtīgas ieinteresētības, altruisma, līdzjūtības vai solidaritātes veidā humānu apsvērumu dēļ vai ģimenes saišu dēļ.
B. Par pirmo prejudiciālo jautājumu
29.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir spēkā neesošs, jo ar to ir pārkāpts Hartas 52. panta 1. punktā nostiprinātais samērīguma princips.
30.
Lai pārbaudītu, vai kriminālatbildības noteikšana par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu ir samērīga, iepriekš jānosaka tās tvērums. Komisija apsvērumos apgalvo, ka šī kriminālatbildības noteikšana neattiecas uz tādu darbību kā šajā lietā, ar kuru ģimenes māte, trešās valsts valstspiederīgā, nepilngadīgām personām, par kurām tā ir atbildīga, palīdz neatļauti ieceļot dalībvalsts teritorijā.
1.
Kriminālatbildības noteikšanas par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu tvērums (Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
31.
Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēta kriminālatbildības noteikšana par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu, par šo noziedzīgo nodarījumu paredzot gan materiālos, gan intelektuālos elementus, atstājot dalībvalstu ziņā vispiemērotākās sankcijas izvēli (
11
). Lai gan pārkāpuma veikšanas atbalstīšana principā ir sodāma saskaņā ar principiem, kas reglamentē līdzdalības teoriju, Savienības likumdevējs šajā gadījumā ir vēlējies neievērot šos principus, neatļautas ieceļošanas atbalstīšanu kvalificējot par autonomu nodarījumu.
32.
Pirmkārt, no šīs direktīvas 1. panta (“Vispārējs pārkāpums”) nosaukuma, kā arī no Savienības likumdevēja izmantotās terminoloģijas izriet, ka šī panta mērķis ir definēt vispārēju satvaru nodarījumam par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu. Saskaņā ar minētās direktīvas 3. apsvērumu likumdevēja mērķis ir tuvināt tiesisko regulējumu krimināltiesību jomā. Šī kriminālatbildības noteikšana ietilpst Savienības likumdevēja un valsts likumdevēja dalītajā kompetencē krimināltiesību jomā, un valsts likumdevējam ir pienākums transponēt minēto kriminālatbildības noteikšanu savā tiesību sistēmā.
33.
Tomēr jāatzīmē, ka šā pārkāpuma definīcijā nav nevienas norādes, kas varētu apstiprināt Komisijas apgalvojumu. Direktīvā 2002/90 aizliegtas darbības ir definēta abstrakti, neizslēdzot nevienu no veidiem, kādā var izpausties neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšana, ne arī kādu no personām, kas varētu šādu palīdzību sniegt, un tādējādi attiecībā uz visām šīm personām stingrā veidā ir noteikti vienādi noteikumi.
34.
Būtībā nodarījums, proti, neatļautas ieceļošanu dalībvalsts teritorijā atbalstīšana, ir darbības, ar kurām “jebkura persona”“palīdz” trešās valsts valstspiederīgajam neatļauti iekļūt dalībvalsts teritorijā, šķērsojot Šengenas zonas iekšējo vai ārējo robežu (
12
). Šie pēdējie jēdzieni ietilpst valsts tiesībās plaši lietotajā terminoloģijā, lai definētu vispārēju pārkāpumu (
13
).
35.
Jēdziens “atbalstīšana” ietver visa veida atbalstu neatļautai ieceļošanai dalībvalsts teritorijā, tās finansēšanai, izmantojot transportlīdzekļus stricto sensu, šādu pārvadājumu pārvaldībai, viltotu dokumentu izgatavošanai vai piegādei, fiktīvu laulību organizēšanai vai jebkādam citam līdzeklim, lai veicinātu šādu neatļautu ieceļošanu (
14
).
36.
Turklāt, nosakot sankcijas par “jebkuras personas” sniegto atbalstu, Savienības likumdevējs ņem vērā, cik daudz un dažādas personas varētu būt iesaistītas, aptverot kontrabandas tīkla locekļus, kas rīkojas individuāli un spontāni, vai arī organizēti vai kolektīvi (tostarp kontrabandistu tīkla dalībniekus vai locekļus, organizētājus, rekrutētājus vai arī šoferus, kapteiņus, kurjerus, novērotājus, pasu viltotājus, piegādātājus, korumpētas amatpersonas vai pakalpojumu sniedzējus (
15
).
37.
Attiecībā uz šī vispārējā pārkāpuma intelektuālo vai morālo elementu Savienības likumdevējs nošķir nodoma elementu, kas veicina pārkāpuma sastāvu, no mērķa, kas tiek īstenots, izdarot šo pārkāpumu.
38.
Tādējādi neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanai ir noteikta kriminālatbildība neatkarīgi no tās izdarītāja motīviem. Tomēr šāds pārkāpums ir konstatējams tikai tad, ja tas ir izdarīts ar iepriekšēju nodomu. Runa ir nevis par personu, kura palīdz neatļauti šķērsot robežu neuzmanības, vieglprātības vai nolaidības dēļ (iespējams nodoms), bet gan par personu, kura rīkojas “apzināti” (sciemment), proti, kura apzinās attiecīgās personas situāciju kā pārkāpumu attiecībā uz robežas šķērsošanu, bet kurai, neraugoties uz to, ir vēlme un apzināts nodoms veikt likumā sodāmu darbību (vispārējs nodoms) (
16
).
39.
Savukārt tiešs nodoms nav nepieciešams. Proti, Savienības likumdevējs ir izslēdzis iespēju neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu padarīt atkarīgu no peļņas gūšanas nolūka nosacījuma, it īpaši ņemot vērā grūtības, kas saistītas ar materiāla labuma iegūšanas pierādīšanu (
17
), dodot priekšroku šo nolūku noteikt kā atbildību pastiprinoša apstākli, kā noteikts Pamatlēmuma 2002/946 1. panta 3. punktā. Tādējādi šis pārkāpums atšķiras no Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētā pārkāpuma, t. i., neatļautas uzturēšanās dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu, kurai esot nepieciešams tiešs nodoms, proti, peļņas gūšanas mērķa sasniegšana.
40.
No šīs Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta teksta analīzes izriet, ka neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšana ir definēta objektīvi, un nodoms, kas to pamato, skaidri neizriet no šī noziedzīgā nodarījuma definīcijas. No tā secinu, ka šīs tiesību normas piemērošanas jomā ietilpst visas darbības, ar kurām persona, pilnībā zinot lietas apstākļus, apzināti un tīši sniedz savu atbalstu dalībvalsts robežas neatļautai šķērsošanai neatkarīgi no šīs personas motīviem un minētajā tiesību normā nav nekādas norādes, kas varētu ierobežot šīs tiesību normas piemērojamību.
41.
No tā izriet, ka tāda darbība kā šajā lietā aplūkotā, ar kuru trešās valsts valstspiederīgā, izmantojot viltotus personu apliecinošus dokumentus, apzināti sekmējusi divu savā aprūpē esošu nepilngadīgo personu nelikumīgu ieceļošanu dalībvalsts teritorijā, ir šīs direktīvas 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētais pārkāpums, jo ir izpildītas šī pārkāpuma objektīvās un subjektīvās pazīmes.
42.
Otrkārt, šādu interpretāciju apstiprina Direktīvas 2002/90 mērķis.
43.
Proti, lai gan šī direktīva un Pamatlēmums 2002/946, ar ko tā ir papildināta, tiek dēvēti par “pasākumu virkni attiecībā uz kontrabandistiem” (“facilitators package”) (
18
), šie pasākumi ir kas vairāk par cīņu pret nelegālās imigrācijas tīkliem. Kā ļoti skaidri izriet no 2. apsvēruma jēdzieniem abos šajos tiesību aktos, Savienības likumdevējs ir vēlējies sasniegt divus mērķus, proti, “lai apkarotu nelikumīgas ieceļošanas atbalstīšanu gan attiecībā uz neatļautu robežas šķērsošanu tiešā nozīmē, gan uz cilvēku ekspluatācijas tīklu uzturēšanu” (
19
). Līdz ar to Direktīvai 2002/90 ir daudz plašāki mērķi nekā tie, kas ietverti Protokolā pret migrantu nelikumīgu ievešanu pa zemes, jūras un gaisa ceļiem, kas papildina Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju pret transnacionālo organizēto noziedzību, kurai Eiropas Savienība ir pievienojusies (
20
).
44.
Tādējādi Savienības likumdevēja pirmais mērķis ir cīnīties pret atbalstu neatļautai robežu šķērsošanai stricto sensu, Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā vispārīgi nosakot kriminālatbildību, atstājot dalībvalstu ziņā noteikt sankcijas, kurām jābūt “atbilstošām” attiecībā uz personām, kas neatkarīgi no viņu motīvu rakstura ir rīkojušās, pilnībā pārzinot lietas apstākļus.
45.
Otrais mērķis ir stingrāk vērsties pret neatļautas robežas šķērsošanas atbalstīšanu, ja tas tiek darīts peļņas gūšanas mērķim, un tādējādi papildināt instrumentus cīņai pret nelegālo nodarbinātību, cilvēku tirdzniecību un bērnu seksuālo izmantošanu (
21
). Šie mērķi ir īpaši atspoguļoti Pamatlēmuma 2002/946 1. panta 3. punktā, ieviešot atbildību pastiprinošus apstākļus Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajam pārkāpumam un nosakot sankcijas, kuru raksturu un bardzības pakāpi ir noteicis Savienības likumdevējs (
22
).
46.
Šie divi mērķi, no kuriem viens ir vispārējs, bet otrs - konkrēts, apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā Savienības likumdevējs ir vēlējies definēt vispārēju pārkāpumu, kas aptver visas darbības, kuru mērķis ir veicināt neatļautu ieceļošanu dalībvalsts teritorijā, tostarp arī tad, ja šīs darbības ir veiktas nesavtīgi, altruisma, līdzjūtības vai solidaritātes, humānu apsvērumu dēļ vai ģimenes saišu pastāvēšanas dēļ. Tādas darbības izslēgšana no šīs tiesību normas piemērošanas jomas, ar kuru vecāks, kas ir trešās valsts pilsonis, izmantojot viltotus personu apliecinošus dokumentus, sekmējis nelikumīgi ieceļot dalībvalsts teritorijā nepilngadīgiem bērniem, kas atrodas tā iespējamā aprūpē, acīmredzami būtu pretrunā minētajiem mērķiem, it īpaši novēršot valsts iestāžu uzmanību aizdomīgām darbībām, kas var apdraudēt šo bērnu intereses.
47.
Tiesa apstiprināja šīs kriminālatbildības noteikšanas plašo piemērojamību 2012. gada 10. aprīļa spriedumā Vo (
23
). Tā nosprieda, ka “Savienības tiesībām nav pretrunā ne vien tas, ka dalībvalsts ievieš kriminālsodus pret jebkuru personu, kas, pārkāpjot piemērojamos noteikumus, ir tīši palīdzējusi kādas trešās valsts valstspiederīgajam iekļūt šīs dalībvalsts teritorijā, bet arī tas, ka attiecīgajai dalībvalstij ir skaidri uzlikts pienākums paredzēt šādu kriminālatbildību,” kā arī “paredzēt un īstenot efektīvus, samērīgus un preventīvus sodus pret Pamatlēmumā 2002/946 [..] un Direktīvā 2002/90 minētajiem likumpārkāpējiem, it īpaši pret personām, kas veikušas ārvalstnieku nelikumīgu pārvietošanu pāri robežai” (
24
).
48.
Visbeidzot, treškārt, šo interpretāciju apstiprina sagatavošanas darbi, kuru rezultātā tika pieņemta Direktīva 2002/90.
49.
Lai gan Francijas Republikas ierosinātā direktīvas priekšlikuma (
25
) 4. pantā bija paredzēts, ka “[dalīb]valstīm, kuras to uzskata par lietderīgu, ir atļauts neatzīt 1. un 2. pantā minēto pārkāpumu esamību, ja iesaistītās personas pierāda ģimenes saites ar attiecīgo ārvalstnieku (laulātais, augšupējie radinieki, lejupējie radinieki, brāļi un māsas, kā arī tā laulātais)” (
26
), šis atbrīvojums Direktīvas 2002/90 galīgajā tekstā vairs netika iekļauts. Turklāt, lai gan Parlaments grozījumos ierosināja pārkāpuma definīcijā iekļaut finansiāla labuma kritēriju, kas minēts iepriekšējā Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 27. panta 1. punktā (
27
), arī šis grozījums tika noraidīts (
28
).
50.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts pilsones, ģimenes mātes, darbība, ar kuru, izmantojot viltotus personu apliecinošus dokumentus, tā apzināti sekmējusi neatļautu ieceļošanu dalībvalsts teritorijā diviem saviem ģimenes locekļiem, savai meitai un māsasmeitai, kuras ir viņas aprūpē esošas nepilngadīgas personas, ir pārkāpums.
51.
Tagad jāpārbauda šīs tiesību normas spēkā esamība, kas ir pirmā prejudiciālā jautājuma būtība.
2.
Direktīvas 2002/90/EK 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta spēkā esamības izvērtējums
52.
Iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir spēkā neesošs tādēļ, ka, pieprasot dalībvalstīm noteikt kriminālatbildību par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu neatkarīgi no peļņas gūšanas mērķa, un obligātajā tiesību normā neparedzot skaidru atbrīvojumu no kriminālatbildības personām, kuras rīkojas nesavtīgi, humānu apsvērumu vai ģimenes saišu dēļ, ar to tiek pārkāpts Hartas 52. panta 1. punktā paredzētais samērīguma princips.
53.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Savienības likumdevējs, nenosakot nekādus ierobežojumus šīs kriminālatbildības noteikšanas īstenošanai un izmantojot fakultatīvo noteikumu, saskaņā ar kuru dalībvalstis var brīvi atbrīvot no kriminālatbildības par darbību, kas veikta humānu apsvērumu dēļ, nav nodrošinājis taisnīgu līdzsvaru starp iesaistītajām interesēm. Tādējādi šāda kriminālatbildības noteikšana nesamērīgi apdraudētu gan palīdzības sniedzējas personas, gan tās saņēmējas pamattiesības un it īpaši tiesības uz dzīvību (Hartas 2. pants); tiesības uz personas neaizskaramību (Hartas 3. pants); tiesības uz brīvību (Hartas 6. pants); tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību (Hartas 7. pants); tiesības uz īpašumu (Hartas 17. pants), kā arī patvēruma tiesības (Hartas 18. pants).
54.
Turpinot iesniedzējtiesas paustos pārmetumus par minētās kriminālatbildības noteikšanas pārmērīgi plašo raksturu, prasītāja turklāt pārmet Savienības likumdevējam, ka tas, izvirzot prasības attiecībā uz krimināltiesību precizitāti un paredzamību, nav ievērojis Hartas 49. panta 1. punktā nostiprināto noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu. Tā uzskata, ka sodāmas darbības neesot skaidri definētas, jo kriminālatbildības noteikšana par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu, kas sniegta humānu apsvērumu dēļ, ir atstāta katras dalībvalsts kompetencē.
55.
Turpmākajā izklāstā izvērtēšu apstrīdētās tiesību normas spēkā esamību katrā no šiem aspektiem, ņemot vērā Hartas 49. pantā nostiprinātos noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma pamatprincipus. Proti, lai gan iesniedzējtiesa atsaucas uz Hartas 52. panta 1. punktu, uzskatu, ka, ņemot vērā, pirmkārt, Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta mērķi, ar kuru ir ieviests krimināltiesiska rakstura noziedzīgs nodarījums, par kura izdarīšanu tiek piemērots tāda paša veida sods, kas var sasniegt augstu bardzības pakāpi, un, otrkārt, tā būtībā represīvo mērķi, samērīguma pārbaude vispirms jāveic, ņemot vērā Hartas 49. panta 3. punktu (
29
).
a)
Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta spēkā esamība, ņemot vērā noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu
56.
Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā kriminālatbildības noteikšana par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu ir bijusi plaši aprakstīta tēma literatūrā un ir tikusi vairākkārt kritizēta, it īpaši atklājot pretrunas starp materiālo krimināltiesību normu tuvināšanu Savienībā un dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību (
30
). Līdzīgi kā prasītājas iesniegtajos apsvērumos, daudzi uzskata, ka Savienības likumdevējs, pieprasot dalībvalstīm noteikt kriminālatbildību un kriminālsodus “jebkurai personai”, kas “palīdz” neatļautā veidā iekļūt dalībvalsts teritorijā, izmanto neskaidrus un neprecīzus jēdzienus, kas nav savienojami ar noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principa prasībām, jo attiecīgās personas nevar zināt, cik lielā mērā par viņu darbībām tām iestāsies kriminālatbildība (
31
).
57.
Tomēr, manuprāt, šāda kritika nevar novest pie apstrīdētā teksta spēkā neesamības. Ir būtiski šajā jomā ņemt vērā kompetenču sadalījumu starp Savienību un dalībvalstīm, kā arī attiecīgā tiesību akta raksturu, kura spēkā esamība jāizvērtē Tiesai.
58.
Judikatūrā Tiesa bieži ir norādījusi uz to, cik nozīmīgs gan Savienības tiesību sistēmā, gan valstu tiesību sistēmās ir Hartas 49. panta 1. punktā nostiprinātais noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips saistībā ar prasību par paredzamību, precizitāti un piemērojamā krimināllikuma atpakaļejoša spēka neesamību (
32
). Šim principam ir tāda pati nozīme un piemērojamība kā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. panta 1. punktā garantētajam principam (
33
). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru minētais princips ir īpaša vispārējā tiesiskās drošības principa izpausme, un tas tostarp nozīmē, ka likumā ir skaidri jādefinē pārkāpumi un sodi, kas par tiem paredzēti (
34
). Noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips palīdz izstrādāt noteikumus par kriminālatbildību. Ciktāl tas ir Savienības tiesību vispārējs princips un ir daļa no dalībvalstīm kopējām konstitucionālajām tradīcijām, tas attiecas ne tikai uz Savienības iestādēm, bet arī uz dalībvalstīm, kad tās transponē un piemēro Savienības tiesības (
35
).
59.
Tādējādi, nosakot dalībvalstīm pienākumu uzskatīt neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu par pārkāpumu un sodīt par to, Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā, to skatot kopsakarā ar tās 3. pantu, jāievēro noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips.
60.
Tomēr no tiesas sēdē notikušajām debatēm izriet, ka šī principa spēks ir atkarīgs no Savienības likumdevējam piešķirto kompetenču rakstura un teksta, kura daļa ir šī attiecīgā kriminālatbildības noteikšana. Proti, minētais princips pauž noteikumu, ka krimināltiesiskā jurisdikcija ir vienīgi likumam. Tātad tas ir piemērojams atšķirīgi atkarībā no tā, vai šī materiālo krimināltiesību norma ir daļa no tiesību akta, kas ir tieši izpildāms, jo Savienības likumdevējs to ir pieņēmis ekskluzīvas kompetences ietvaros, vai arī šī norma ir iekļauta direktīvā, kas jātransponē valstu tiesību sistēmās, jo tā ir pieņemta dalītas kompetences ietvaros.
61.
Šajā pēdējā minētajā gadījumā noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips ir daļa no sadarbības starp Savienības likumdevēju un valsts likumdevēju, jo tie pieņem tiesību aktus dažādos līmeņos. Ja pirmajā ir noteikti minimālie noteikumi, kas adresēti dalībvalstīm, tad otrajā minētajā tiesību normā tie jātransponē un jākonkretizē valsts tiesību normā, kas ir vienīgais pamats personas kriminālatbildībai (
36
). Tādējādi doktrīnā tiek atzīts, ka šā principa prasību ievērošana šajā gadījumā ir sarežģītāka, jo pastāv divi atšķirīgi posmi, kas raksturo kriminālatbildības noteikšanu par kādu rīcību vai darbību, proti, Eiropas posms un valsts posms, un tādēļ šā principa kā Savienības tiesību aktu likumības nodrošināšanas līdzekļa piemērošana būtu ierobežotāka (
37
).
62.
Tādējādi Tiesa 2008. gada 3. jūnija spriedumā Intertanko u.c. (
38
), lai gan tā nav noliegusi noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principa piemērošanu direktīvām, tomēr uzskatīja, ka šī principa prasības ir piemērojamas valsts tiesību aktiem.
63.
Šajā lietā Tiesai tika uzdots jautājums par to, vai ar Direktīvas 2005/35/EK (
39
) 4. pantu netiek pārkāpts vispārējais tiesiskās drošības princips, ciktāl tajā dalībvalstīm ir noteikts pienākums sodīt par piesārņojošu vielu noplūdi no kuģiem aiz “rupjas nolaidības”, tomēr nedefinējot pēdējo minēto jēdzienu. Tiesa uz šo jautājumu atbildēja noliedzoši, pieņemot trīs posmu argumentāciju.
64.
Tiesa vispirms konstatēja, ka šis jēdziens un jēdziens “ar nodomu” atbilst “atbildības uzņemšanās kritērijiem, kurus ir paredzēts piemērot nenoteiktā skaitā situāciju, kuras nav iespējams iepriekš paredzēt, un nevis konkrētai uzvedībai, kuru var precīzi aprakstīt Kopienu vai valsts tiesību normatīvā aktā” (
40
). Turpinājumā tā norādīja, ka šie jēdzieni ir “pilnībā iekļauti un lietoti attiecīgajās dalībvalstu tiesību sistēmās” (
41
), visbeidzot konstatējot, ka saskaņā ar EKL 249. pantu (tagad – LESD 288. pants) dalībvalstīm jātransponē direktīva to attiecīgajās tiesību sistēmās un ka tajā minēto pārkāpumu un sankciju definīcija izriet no dalībvalstu pieņemtajiem noteikumiem (
42
).
65.
Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru direktīva pati direktīva nevar radīt saistības indivīdam un tādēļ uz to nevar atsaukties tieši strīdā pret šo personu. Tādējādi Tiesa vairākkārtīgi ir nolēmusi, ka direktīvas neatkarīgi no dalībvalsts tiesību normas, kas pieņemta tās piemērošanai, pašas par sevi iedarbība nevar būt tāda, ka ar to rada vai pastiprina personu, kas pārkāpj tās noteikumus, kriminālatbildību (
43
).
66.
Man šķiet, ka šī argumentācija ir pārņemama šajā lietā.
67.
Kopš EK līguma stāšanās spēkā pārkāpums, kas izpaužas kā neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšana, vairs nav balstīts tikai uz valsts tiesībām, bet arī uz Savienības tiesībām, kuras ir jātuvina.
68.
Tiesas sēdē Padome paskaidroja, ka šī kriminālatbildības noteikšana izriet no kompromisa starp nepieciešamību tuvināt pastāvošos valstu tiesiskos regulējumus attiecībā uz šī pārkāpuma, kā arī piemērojamo kriminālsodu “precīzu definīciju” (Direktīvas 2002/90 3. un 4. apsvērums), lai sasniegtu kopēju mērķi, proti, pakāpeniski izveidot brīvības, drošības un tiesiskuma telpu (direktīvas 1. apsvērums), no vienas puses, un nepieciešamību ņemt vērā dalībvalstu nacionālo identitāti un represīvo varu, no otras puses (
44
). Padome, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu, norādīja, ka minētās direktīvas 3. apsvērumā minētā pārkāpuma “precīza definīcija” šīs tuvināšanas kontekstā jāsaprot kā skaidra un precīza definīcija, kas dalībvalstīm neradītu nekādas neskaidrības par pārkāpuma sastāva elementiem, vienlaikus atstājot tām rīcības brīvību, ņemot vērā tās vispārīgumu, lai minēto kriminālatbildības noteikšanu iekļautu savās valsts tiesībās atkarībā no to krimināltiesību sistēmas (
45
).
69.
Proti, Tiesa vēl nesen norādīja, ka dalībvalstu tiesību sistēmām krimināltiesību jomā ir raksturīgas būtiskas atšķirības (
46
). Tādējādi materiālo krimināltiesību normu tuvināšana atbilstoši doktrīnai ir tiesiskās integrācijas veids, kas ļauj saglabāt zināmu elastību salīdzinājumā ar pastāvošajām valstu tiesībām, paredzot to pielāgošanu atbilstoši Savienības likumdevēja noteiktajiem mērķiem (
47
).
70.
Šajā kontekstā iekļaujas Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā, kā atgādināšu, ir definēts “vispārējs pārkāpums”.
71.
Pirmkārt, ne šīs tiesību normas mērķis, ne uzdevums nav detalizēti izklāstīt sodāmas darbības, jo šī pārkāpuma objektīvās un subjektīvās pazīmes, visticamāk, attiecas uz nenoteiktu skaitu situāciju. Šajā saistībā Eiropas Cilvēktiesību tiesa attiecībā uz ECTK 7. pantu uzskata, ka likumu vispārīguma principa dēļ to formulējums nevar būt absolūti precīzs, šajā kontekstā norādot, ka viena no likumdošanas metodēm drīzāk ietver vispārīgu kategoriju, nevis izsmeļošu sarakstu izmantošanu. Šajā ziņā tā uzsver, ka vairākos tiesību aktos izmantotie vairāk vai mazāk neskaidrie formulējumi paredzēti, lai novērstu pārmērīgu neelastību, ļaujot šos tiesību aktus pielāgot situācijas izmaiņām. Attiecībā uz “robežgadījumiem” tā uzskata, ka ar tiem vien nepietiek, lai tiesību normu padarītu par nesaderīgu ar ECTK 7. pantu, ja vien šī tiesību norma lielākajā daļā gadījumu izrādās pietiekami skaidra, jo tieši tiesas uzdevums ir kliedēt atlikušās šaubas, kas varētu pastāvēt attiecībā uz normu interpretāciju, ņemot vērā ikdienas prakses attīstību (
48
).
72.
Otrkārt, Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts pats par sevi nevar radīt kriminālatbildību personām, un tam, izmantojot transponēšanu valstu tiesību sistēmās, ir nepieciešams juridisks atbalsts šīs atbildības īstenošanai. Tādējādi ar šo tiesību normu tiek saglabāta represīvās kompetences piešķiršana dalībvalstu pieņemtiem tiesību aktiem, kuru īstenošanu tā reglamentē (
49
). Tādējādi Savienības likumdevējs atstāj dalībvalstu ziņā minētās tiesību normas īstenošanu ar neapstrīdamu saistošu spēku, izmantojot valsts tiesisko regulējumu, kurā ir ievēroti Savienības vispārējie principi un Hartā garantētās pamattiesības un kurš līdz ar to ir samērīgs un kuram ir nepieciešamā konkrētība, precizitāte un skaidrība, lai tiktu izpildīta tiesiskās drošības prasība (
50
). Šajā ziņā atgādināšu, ka noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips prasa, lai attiecīgā persona no atbilstošās tiesību normas formulējuma un, vajadzības gadījumā, izmantojot tiesu un juridiskajās atzinumā sniegto interpretāciju, varētu uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība (
51
). Tiesa uzskata, ka šis princips neaizliedz tiesas interpretācijas ceļā pakāpeniski noskaidrot to normu saturu, kurās paredzēta kriminālatbildība, ar nosacījumu, ka iznākumu ir bijis iespējams saprātīgi paredzēt brīdī, kad tika izdarīts pārkāpums, it īpaši ņemot vērā interpretāciju, kas tajā laikā par attiecīgo tiesību normu pastāvēja judikatūrā (
52
).
73.
Turklāt Savienības likumdevējs atstāj dalībvalstu ziņā atbilstoši savām tiesību sistēmām un it īpaši saskaņā ar to kritērijiem, pēc kuriem iestājas kriminālatbildība, noteikt, cik lielā mērā persona, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus, var tikt atbrīvota no kriminālatbildības, soda vai saņemt soda samazināšanu. Tādējādi Tiesa 2024. gada 30. aprīļa spriedumā Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (
53
) nosprieda, ka atbildību mīkstinošu un pastiprinošu apstākļu, kā arī sodu definīcija atspoguļo gan sociālās realitātes, gan juridiskās tradīcijas, kas ne vien atšķiras dalībvalstu starpā, bet arī mainās laika gaitā (
54
). Direktīvas 2002/90 1. panta 2. punkts ļauj dalībvalstīm saskaņā ar savu valsts tiesisko regulējumu un praksi precizēt, vai humāna rakstura nodarījuma izdarītājs var tikt atbrīvots no kriminālatbildības. Šī tiesību norma pilnībā atbilst šim nolūkam un turklāt nevar tikt interpretēta tādējādi, ka tajā būtu izsmeļoši uzskaitītas situācijas, kurās dalībvalstis var atturēties no sankciju piemērošanas.
74.
Ņemot vērā visus šos apstākļus, nevaru konstatēt nevienu tādu apstākli, kas varētu ietekmēt Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta spēkā esamību, ņemot vērā Hartas 49. panta 1. punktā nostiprināto noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu.
75.
Tagad ir jāpārbauda šī 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta spēkā esamība, ņemot vērā noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principu, kas arī ir garantēts Hartas 49. panta 3. punktā.
b)
Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta spēkā esamība, ņemot vērā noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principu
76.
Saskaņā ar Hartas 49. panta 3. punktu sodu bardzība nedrīkst būt nesamērīga attiecībā pret pārkāpumu. No Tiesas judikatūras izriet, ka šis princips ir piemērojams ne tikai attiecībā uz pārkāpuma sastāva elementu noteikšanu, bet arī attiecībā uz tādu noteikumu paredzēšanu, kuri attiecas uz sankciju bardzību un tādu elementu vērtējumu, kas var tikt ņemti vērā šo sodu noteikšanā (
55
). Atbilstoši Hartas 51. panta 1. punktam minētais princips dalībvalstīm ir jāievēro, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus, tostarp arī tad, ja Savienības noteikumi piemērojamo sankciju jomā nav saskaņoti.
1) Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās kriminālatbildības par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu samērīgums
77.
Jānosaka, vai Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts, prasot dalībvalstīm noteikt kriminālatbildību par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu neatkarīgi no šī nodarījuma veicēja motīviem un aprobežojoties tikai ar to, ka tiek paredzēts fakultatīvs pamats atbrīvojumam no kriminālatbildības, no vienas puses, ir piemērots, lai īstenotu šīs direktīvas mērķus, un, no otras puses, nepārsniedz šo mērķu sasniegšanai nepieciešamo (
56
).
i) Kriminālatbildības noteikšanas par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu piemērotība izvirzīto mērķu sasniegšanai
78.
Pirmkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts pasākums ir piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, tikai tad, ja tas patiešām atbilst vēlmei šo mērķi sasniegt saskanīgi un sistemātiski (
57
).
79.
Uzskatu, ka nevar būt nekādu šaubu par to, ka kriminālatbildības noteikšana par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu tiek sasniegti Direktīvā 2002/90 paredzētie mērķi. Ja Savienības likumdevējs, lai nodrošinātu brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, vēlas cīnīties ne tikai pret atbalstu, kas sniegts neatļautas robežu šķērsošanas gadījumā vārda tiešā nozīmē, bet arī pret to, kas tiek sniegta noziedzīgajos tīklos, man šķiet loģiski paredzēt kriminālatbildības noteikšanu par visiem atbalsta veidiem, kas veicina trešo valstu valstspiederīgo nelikumīgu ieceļošanu dalībvalsts teritorijā, neatkarīgi no nodarījuma veicēju motīviem un viņu mērķa.
ii) Kriminālatbildības noteikšanas par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu nepieciešamība izvirzīto mērķu sasniegšanai
80.
Otrkārt, uzskatu, ka izvēle neizmantot peļņas gūšanas mērķi kā pārkāpumu veidojošu elementu, tāpat kā izvēle skaidri neatbrīvot no kriminālatbildības personas, kas rīkojas humānu apsvērumu dēļ vai ģimenes saišu pastāvēšanas dēļ, bet atstāt to dalībvalstu ziņā, ir nepieciešama, ņemot vērā pirmo no šīs direktīvas mērķiem, proti, cīņu pret neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu šaurā nozīmē (
58
).
81.
Pirmkārt, lai gan darbība, ar kuru ģimenes māte palīdz saviem bērniem neatļauti ieceļot dalībvalsts teritorijā, var izrādīties pilnībā pamatota, tomēr šī darbība ir neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšana, un, neparedzot principu par to noteikt kriminālatbildību, šis mērķis netiktu sasniegts. Ir skaidrs, ka tad valsts tiesai būs jānosaka iemesli un jāizvērtē, cik lielā mērā šāda darbība ir nepieciešama, lai aizsargātu sevišķi svarīgas intereses, un vai tā, ņemot vērā valsts tiesību normas, attaisno attiecīgās personas atbrīvošanu no kriminālatbildības, soda vai soda samazināšanu.
82.
Lai gan nav nepieciešams atgādināt, ka nelegālas imigrācijas atbalstīšana rada nopietnus draudus sabiedriskās kārtības saglabāšanai un robežu pārvaldībai, tomēr ir būtiski uzsvērt riskus, kuriem attiecīgās personas var tikt pakļautas, it īpaši saistībā ar nelikumīgām darbībām, kas var būt ar to saistītas. Šie riski it īpaši ir nedeklarēts darbs, dokumentu viltošana, noziedzība, narkotiku tirdzniecība, prostitūcija, seksuāla izmantošana vai cilvēku tirdzniecība. Lai gan ir acīmredzams, ka atbalsts, kas sniegts personām, kuras neatļauti ieceļojušas dalībvalstu teritorijā, ne vienmēr ir saistīta ar peļņas gūšanu vai noziedzīgu darbību un sistemātiski nerada nopietnu risku šo personu dzīvībai, tas tomēr rada ļoti smagas problēmas tikai tādēļ vien, ka pastāv liela nestabilitāte un atkarība, ar kuru var saskarties minētās personas un it īpaši visneaizsargātākās personas, piemēram, nepavadīti nepilngadīgie.
83.
Panākot, ka visas darbības, kas saistītas ar trešo valstu valstspiederīgo neatļautu ieceļošanu dalībvalsts teritorijā, tiek iekļautas valsts iestāžu iejaukšanās jomā un it īpaši krimināltiesību iestāžu darbības jomā, Savienības likumdevējs nodrošina ne tikai labāku migrācijas plūsmu kontroli, bet arī lielāku šo darbību uzraudzību, it īpaši tādu darbību, kuras ar aizbildinājumiem, ka tās veiktas solidaritātes vai ģimenes saišu dēļ, patiesībā varētu būt vērstas uz citiem mērķiem un pakļaut attiecīgās personas nopietniem viņu pamattiesību pārkāpumiem.
84.
Tādējādi, ņemot vērā attiecīgajām personām radītā apdraudējuma raksturu un viņu neaizsargātību, kā arī šīs problēmas smagumu, tās daudzveidīgo raksturu un grūtības saistībā ar materiālo labumu gūšanas esamības pierādīšanu, Savienības likumdevējam bija likumīgas tiesības uzskatīt, ka ir lietderīgi nošķirt pārkāpuma sastāvā ietilpstošo tīša nodoma elementu no tam izvirzītā mērķa. Tādēļ tas ir noteicis peļņas gūšanas mērķi kā atbildību pastiprinošu apstākli, paredzot diferencētu sankciju režīmu. Lai gan dalībvalstu ziņā ir noteikt “piemērotu” sodu jebkurai personai, kas apzināti atbalstu neatļautai ieceļošanai dalībvalsts teritorijā – valsts tiesai ir jāizvērtē šā atbalsta iemesli un jānosaka šis sods –, ar to tiek prasīts, lai dalībvalstis uzliek brīvības atņemšanas sodu jebkurai personai, kura vēlas gūt labumu no šā atbalsta (kura apmērs saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/946 1. panta 3. punktu būs atkarīgs no tā, cik lielā mērā šī darbība ir izdarīta noziedzīgas organizācijas ietvaros vai apdraudējusi attiecīgo personu dzīvību).
85.
Otrkārt, vēlreiz jāņem vērā, ka Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir definēts pārkāpuma vispārējais regulējums, kas dalībvalstīm jātransponē savā tiesību sistēmā. Līdz ar to valsts likumdevējam, pamatojoties uz valsts tiesību sistēmā paredzētajām kriminālatbildības normām, tiesību aktā jānosaka visi fakti un apstākļi, kas pamato atbrīvošanu no kriminālatbildības, soda vai soda samazināšanu. Parasti tiesību aktos tie ir definēti vispārīgi un var tikt īpaši paredzēti katrā atsevišķā gadījumā attiecībā uz katru no attiecīgajiem pārkāpumiem (
59
). Lai gan šīs direktīvas 1. panta 2. punktā katrai dalībvalstij ir ļauts noteikt, cik lielā mērā no kriminālatbildības var atbrīvot par atbalstu neatļautai ieceļošanai dalībvalsts teritorijā, ja tas sniegts humānu apsvērumu dēļ, tas neliedz dalībvalstīm savos tiesību aktos paredzēt citus apstākļus, kādos nodarījuma veicējs varētu saņemt šādu atbrīvojumu no kriminālatbildības, atbrīvojumu no soda vai tā samazinājumu, piemēram, nepieciešamības stāvokļa vai ģimenes saišu pastāvēšanas dēļ.
86.
Visbeidzot, treškārt, atgādināšu, ka Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā kriminālatbildības noteikšana par neatļautas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā atbalstīšanu nevar radīt dalībvalstīm iespēju nepildīt savas saistības saskaņā ar Hartu vai citiem Savienības vai starptautisko tiesību instrumentiem. Tādējādi jautājums nav par to, ka trešās valsts valstspiederīgajam tiek liegts īstenot Hartas 18. pantā garantētās pamattiesības lūgt patvērumu kādā dalībvalstī vai lūgt ģimenes atkalapvienošanos (
60
). Ņemot vērā atrunu par Direktīvas 2002/90 1. panta 2. punktā paredzētās normas fakultatīvo raksturu (
61
), Komisija šo secinājumu 31. zemsvītras piezīmē minētajā paziņojumā turklāt atgādināja, ka dalībvalstīm ir pienākums ievērot starptautiskās humanitārās tiesības (
62
).
87.
Ņemot vērā šos apstākļus, secinu, ka Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkts, ciktāl tajos dalībvalstīm ir noteikts pienākums sodīt jebkuru personu, kura, zinot lietas apstākļus, sniedz atbalstu neatļautai ieceļošanai dalībvalsts teritorijā, vienlaikus skaidri neatbrīvojot no kriminālatbildības personu, kura rīkojas nesavtīgās interesēs humānu apsvērumu vai ģimenes pienākuma, vai solidaritātes dēļ, tomēr, atstājot dalībvalstu ziņā to izlemt, var uzskatīt, no vienas puses, par atbilstošu mērķiem, kas saistīti ar cīņu pret nelegālās imigrācijas veicināšanu gan attiecībā uz neatļautu robežas šķērsošanu tiešā nozīmē, gan attiecībā uz cilvēku ekspluatācijas tīklu uzturēšanu, un, no otras puses, nepārsniedzot to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai.
88.
Tagad jāizvērtē Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās sankciju režīma samērīgums.
2) Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā sankciju režīma samērīgums
89.
Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā nav paredzēti konkrēti kriminālsodi, kas būtu piemērojami neatļautas ieceļošanai dalībvalsts teritorijā atbalstīšanas gadījumā. Tomēr Savienības likumdevējs prasa dalībvalstīm noteikt pārkāpuma izdarītājam “kriminālsodu” sankcijas (Pamatlēmuma 2002/946) 1. pants, kas, pirmkārt, ir “atbilstošas” (šīs direktīvas 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts) un, otrkārt, “efektīvas, samērīgas un preventīvas” (minētās direktīvas 3. pants) (
63
).
90.
Šiem objektīvajiem kritērijiem jādod iespēja katrai dalībvalstij noteikt piemērojamo sankciju līmeni, ņemot vērā tās krimināltiesību politiku. Tieši dalībvalstīm jāīsteno sankciju samērīguma prasība. Apstāklis, ka tām šajā ziņā ir dota rīcības brīvība, pats par sevi neizslēdz, ka var tikt veikta izskatīšana tiesā, lai pārbaudītu, vai tās, paredzot nesamērīgus un/vai nepiemērotus sodus, nav pārsniegušas šīs rīcības brīvības robežas.
91.
Ņemot vērā Tiesas judikatūru, katra no šīm divām tiesību normām jāuzskata par tādu, kurai ir tieša iedarbība, un tādējādi privātpersonas var uz to atsaukties valsts tiesās pret dalībvalsti, kura to ir transponējusi nepareizi (
64
).
92.
Pirmkārt, minētajās tiesību normās paredzētajai prasībai par sankciju atbilstību un samērīgumu ir beznosacījuma raksturs (
65
). Proti, no vienas puses, Direktīvas 2002/90 gan 1. panta 1. punkta, gan 3. panta formulējumā šī prasība ir formulēta absolūtā nozīmē. No otras puses, šī prasība neprasa nekādu Savienības iestāžu aktu pieņemšanu un šīs tiesību normas nepiešķir dalībvalstīm tiesības sašaurināt šīs prasības piemērojamību vai paredzēt tai nosacījumus (
66
).
93.
Piemērojot Tiesas judikatūru, apstāklis, ka minētās tiesību normas būtu jātransponē, nevar likt apšaubīt sodu piemērotības un samērīguma prasības beznosacījuma raksturu (
67
).
94.
Otrkārt, Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punktam un 3. pantam ir pietiekami precīzs raksturs. Lai gan ir taisnība, ka šīs divas tiesību normas dalībvalstīm atstāj zināmu rīcības brīvību noteikt par šīs direktīvas 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto pārkāpumu piemērojamo sankciju režīmu, šādu rīcības brīvību ierobežo aizliegums paredzēt nepiemērotas un nesamērīgas sankcijas.
95.
Ņemot vērā šos apsvērumus, manuprāt, nav pamata apšaubīt šajos pantos paredzētās sankciju režīma samērīgumu.
96.
Tādējādi neesmu atklājis nevienu apstākli, kas varētu ietekmēt Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta spēkā esamību, ņemot vērā Hartas 49. panta 3. punktā noteikto noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principu.
C. Par otro prejudiciālo jautājumu
97.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Hartas 52. panta 1. punkts un 49. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts sods jebkurai personai, kas sniedz atbalstu neatļautai ieceļošanai valsts teritorijā, pat tad, ja šī noziedzīgā nodarījuma veicējam nav bijis nekāda peļņas gūšanas nolūka, vienlaikus neparedzot skaidru atbrīvojumu no kriminālatbildības personām, kuras rīkojušās humānu apsvērumu dēļ.
98.
Iepriekš minētajos apsvērumos izskaidroju iemeslus, kuru dēļ noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma princips, manuprāt, pieļauj kriminālatbildības noteikšanu, ko Savienības likumdevējs ir noteicis Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Šo kriminālatbildības noteikšanu Itālijas likumdevējs īstenoja ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 1. punktu, kurā ir paredzēts arī piemērojamais sankciju režīms.
99.
Esmu uzsvēris arī to, ka saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 2. punktu jebkura dalībvalsts var izlemt, cik lielā mērā attiecīgā persona, kas sniedz atbalstu neatļautai ieceļošanai dalībvalsts teritorijā humānu apsvērumu dēļ, var tikt atbrīvota no kriminālatbildības, piemērojamā soda vai saņemt tā samazinājumu. Norādīju arī to, ka nekas neliedz dalībvalstīm savā tiesiskajā regulējumā paredzēt citus apstākļus, kuros attiecīgās darbības veicējs varētu saņemt šādu atbrīvojumu no kriminālatbildības, soda vai soda samazināšanu, piemēram, nepieciešamības stāvokļa vai ģimenes saišu pastāvēšanas dēļ.
100.
Šajā gadījumā uzskatu, ka Tiesas rīcībā nav pietiekamas informācijas, lai veiktu vērtējumu, pamatojoties uz samērīguma principu, jo Tiesai iesniegtie lietas materiāli neļauj uzzināt Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumus (
68
), Itālijas tiesiskajā regulējumā paredzēto atbrīvojuma no kriminālatbildības, soda samazināšanas pamatu precīzo piemērojamību vai arī valsts tiesas rīcības brīvību noteikt atbildību mīkstinošus apstākļus vai individualizēt sodu.
101.
Tiks sniegti vienīgi daži apsvērumi.
102.
Noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principam, kas pieminēts tikai Direktīvas 2002/90 3. pantā, ir imperatīvs raksturs. Atgādināšu, ka saskaņā ar šo principu soda bardzībai jāatbilst to pārkāpumu smagumam, kuri ar šīm sankcijām tiek sodīti, it īpaši – nodrošinot patiesi atturošu ietekmi, vienlaikus nepārsniedzot to, kas ir nepieciešams leģitīmo mērķu sasniegšanai (
69
). Šajā kontekstā Tiesa paredz, ka saskaņā ar samērīguma principu, nosakot sankciju, kā arī nosakot naudas soda apmēru, jāņem vērā katras lietas individuālie apstākļi (
70
).
103.
Līdz ar to samērīguma princips paredz, ka ne tikai valsts likumdevējs, transponējot attiecīgo kriminālatbildības noteikšanu savā tiesību sistēmā, bet arī visi kriminālprocesa dalībnieki, nodrošinot tā īstenošanu, strukturētu savas darbības atbilstoši šim principam, it īpaši nodrošinot soda individualizāciju (
71
). Tādējādi Tiesa īpašu uzmanību pievērš valsts tiesai pieejamai iespējai grozīt kvalifikāciju, kas ietverta apsūdzības rakstā, un tādējādi var tikt piemērots mazāk bargs sods, un pielāgot sodu atbilstoši konstatētā pārkāpuma smagumam (
72
). Šajā ziņā salīdzinošās tiesības pierāda, ka vismaz dalībvalstu tiesībās ir ieviesta sistēma, kas ļauj tiesai nodrošināt šo individualizāciju, no vienas puses, dažādojot sodus, ko tiesa var piemērot, un, no otras puses, dodot iespēju atkarībā no konkrētiem pārkāpuma izdarīšanas apstākļiem vai nu atbrīvot tā veicēju no kriminālatbildības, ieviešot imunitāti, vai arī samazināt sodu vai atbrīvot no tā.
104.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesai, kurai vienīgajai ir kompetence izvērtēt faktus un interpretēt valsts tiesības, jānosaka, vai tās izskatāmajā lietā šīs prasības ir izpildītas.
105.
Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 1. punktā ir noteikts, ka par neatļautas robežas šķērsošanas atbalstīšanu ir paredzēta kriminālatbildība neatkarīgi no peļņas gūšanas mērķa pastāvēšanas. Šis noteikums paredz īpaši bargu sodu sistēmu, ņemot vērā brīvības atņemšanas soda ilgumu, finansiālā soda apmēru un šo divu soda veidu apvienojumu (
73
).
106.
Vispirms attiecībā uz brīvības atņemšanas sodu Itālijas likumdevējs paredz brīvības atņemšanas sodu no diviem līdz sešiem gadiem. Norādīšu, ka brīvības atņemšana ir sods, ko Savienības likumdevējs ir paredzējis konkrētajā gadījumā, kad neatļautas ieceļošanas atbalstīšana tiek sniegta peļņas gūšanas mērķim.
107.
Turpinājumā attiecībā uz naudas sodu Itālijas likumdevējs ir paredzējis fiksētu summu 15000 EUR apmērā par katru attiecīgo personu. Šajā ziņā jākonstatē, ka šī summa atbilst arī Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 3. punktā paredzētajai summai, ja atbalsts tiek sniegts saistībā ar migrantu kontrabandu, apdraudot pārvadāto personu dzīvību vai drošību un pakļaujot tās necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās riskam.
108.
Visbeidzot, attiecībā uz iespēju kumulēt dažāda rakstura kriminālsodus, piemēram, naudas sodus un brīvības atņemšanas sodus, ko, šķiet, pieļauj Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 1. punkts, no Tiesas judikatūras izriet, ka šādai kumulācijai jābūt paredzētām normām, kas ļauj garantēt visu piemēroto sodu bardzības atbilstību attiecīgā pārkāpuma smagumam (
74
). Šī prasība ir vēl jo svarīgāka tāpēc, ka šā leģislatīvā dekrēta 12. panta 1. punktā minētā kriminālatbildības noteikšana ir plaša un, šķiet, ļauj uzsākt kriminālvajāšanu gan pret personu, kuru vada patiess noziedzīgs nodoms, gan pret personu, kura rīkojas humānu apsvērumu vai nepieciešamības dēļ.
109.
Tātad ir jāņem vērā rīcības brīvība, kāda ir kriminālvajāšanas iestādei, lai uzsāktu kriminālvajāšanu, kas paredzēta Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 1. punktā, un attiecīgā gadījumā valsts tiesai, lai pielāgotu piemērojamo kriminālsodu, ja pārkāpuma veicējs ir rīkojies ar mērķi sniegt humāno palīdzību vai ja šādas darbības ir izdarītas nepieciešamības stāvokļa vai ģimenes saišu pastāvēšanas dēļ (
75
).
110.
Šajā lietā ir acīmredzams, ka tad, ja kriminālprocess ir ierosināts pret māti, kas ir sekmējusi neatļautu ieceļošanu valsts teritorijā diviem savas ģimenes locekļiem, proti, meitai un māsasmeitai, kuru visu trīs izcelsmes valsts ir Kongo Republika, šāda situācija rada jautājumu par viņas kriminālatbildības noteikšanu un viņai piemērojamo sodu. UNODC veiktais tiesu prakses salīdzinošais pētījums liecina, ka šādā situācijā ir padziļināti jāizvērtē faktiskie apstākļi, kas saistīti ar pārkāpuma izdarīšanu, un it īpaši tā veicēja personība un motivācija (
76
).
111.
Ar jebkuru sistēmu, kas neļautu valsts tiesai veikt attiecīgo interešu izsvēršanu un noteikt atšķirību starp kriminālatbildības noteikšanu personai, attiecībā uz kuru ir konstatēts, ka tā ir rīkojusies humānu apsvērumu vai nepieciešamības dēļ vienīgi savu radinieku, it īpaši savu bērnu, interesēs, un kriminālatbildību tādai personai, kuru vadījis tikai noziedzīgs nodoms veikt ar likumu tieši aizliegtu darbību un no tās gūt labumu, tiktu pārkāpts samērīguma princips. Tādējādi, lai gan attiecībā uz pamatlietu ir taisnība, ka ieinteresētā persona, pilnībā apzinoties lietas apstākļus, ir rīkojusies acīmredzami pārdomāti un apzināti, izmantojot viltotas pases, šis nodoms nedrīkst slēpt iespējamu izmisīgu rīcību un tas, neskarot pārbaudes, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, ir jānošķir no rīcības, ko veikusi persona, kura darbojas noziedzīgā tīklā vai organizācijā vai kura apdraud attiecīgo personu dzīvību.
112.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa apgalvo, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts pamats atbrīvošanai no kriminālatbildības par glābšanas un humānās palīdzības darbībām, kas Itālijā tiek sniegtas neaizsargātiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri “jebkurā gadījumā atrodas valsts teritorijā”, pēc definīcijas nav piemērojams pārkāpumam, kas izpaužas kā neatļautas ieceļošanas valsts teritorijā atbalstīšana. Savukārt Itālijas valdība norāda, ka šis pants, ņemot vērā atsauci uz Kriminālkodeksa 54. pantu, ar kuru tiek paredzēta imunitāte nepieciešamības gadījumā, ļauj nenoteikt kriminālatbildību par darbībām, kuru kriminālatbildības noteikšana būtu pretrunā Hartas 52. panta 1. punktā noteiktajam samērīguma principam. Tādējādi, ja procesa beigās tiktu konstatēts, ka ieinteresētā persona ir rīkojusies, lai glābtu savu meitu un māsasmeitu no smaga un neatgriezeniska kaitējuma, tad būtu iespējams konstatēt nepieciešamības stāvokli un atbrīvot viņu no kriminālsoda.
113.
Ņemot vērā jau minēto, iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus, kas ir saistīti ar pārkāpuma izdarīšanu, un it īpaši personību un motivāciju, kas noteikusi tā veicēja darbības, galu galā būs jānosaka, vai pastāv objektīvi apstākļi, kas ir pamatojuši šī pārkāpuma izdarīšanu, kurš ārpus šāda konteksta būtu sodāms, un vajadzības gadījumā pārbaudīt, vai pastāv atbilstošas tiesību normas, lai garantētu atbrīvojumu no kriminālatbildības vai Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu no soda vai tā samazināšanu, lai šis sods būtu atbilstošs sabiedriskās kārtības prasībām un atbilstu tam, kas ir absolūti nepieciešams, ņemot vērā izdarītā pārkāpuma smagumu.
114.
Ņemot vērā iepriekš minēto, manuprāt, uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principam, kas nostiprināts Hartas 49. panta 3. punktā, ir pretrunā sistēma, kas neļauj valsts tiesai, ja ir uzsākts kriminālprocess pret ģimenes māti, trešās valsts valstspiederīgo, kura apzināti ir sekmējusi divu nepilngadīgo bērnu, viņas ģimenes locekļu, neatļautu ieceļošanu valsts teritorijā, izmantojot viltotus personu apliecinošus dokumentus, izsvērt attiecīgās intereses un nošķirt kriminālatbildības noteikšanu personai, attiecībā uz kuru ir konstatēts, ka tā ir rīkojusies humānu apsvērumu vai nepieciešamības dēļ, vienīgi nepilngadīgo interesēs, no tādas personas interesēm, kuru vada tikai noziedzīgs nodoms peļņas gūšanas nolūkā izdarīt ar tiesību aktu tieši aizliegtu darbību.
115.
Iesniedzējtiesai jāveic konkrēta to valsts tiesību aktu samērīguma pārbaude, kuros ikvienai personai, kas sniedz atbalstu neatļautai ieceļošanai valsts teritorijā, ir paredzēts piemērot brīvības atņemšanas sodu no diviem līdz sešiem gadiem un naudas sodu 15000 EUR apmērā par katru attiecīgo personu, ņemot vērā tostarp iespēju atbrīvot no kriminālatbildības personas, attiecībā uz kurām tiek konstatēts, ka tās ir rīkojušās nesavtīgi, altruisma, līdzjūtības vadītas vai solidaritātes, humānu apsvērumu vai ģimenes saišu dēļ, vai pielāgot tām piemērojamo sankciju režīmu.
V. Secinājumi
116.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Tribunale di Bologna (Boloņas tiesa, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Padomes Direktīvas 2002/90/EK (2002. gada 28. novembris), ar ko definē neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanu, 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
darbība, ar kuru ģimenes māte, trešās valsts pilsone, izmantojot viltotus personu apliecinošus dokumentus, apzināti sekmējusi divu savu ģimenes locekļu, savas meitas un māsasmeitas, kuras ir viņas aprūpē esošas nepilngadīgas personas, neatļautu ieceļošanu dalībvalsts teritorijā, ir pārkāpums.
2)
Izskatot pirmo prejudiciālo jautājumu, nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta spēkā esamību, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. un 3. punktā nostiprināto noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma principu.
3)
Noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principam, kas nostiprināts Pamattiesību hartas 49. panta 3. punktā, ir pretrunā sistēma, kas neļauj valsts tiesai, ja ir uzsākts kriminālprocess pret ģimenes māti, trešās valsts valstspiederīgo, kura apzināti ir sekmējusi divu nepilngadīgu bērnu, savu ģimenes locekļu, neatļautu ieceļošanu valsts teritorijā, izmantojot viltotus personu apliecinošus dokumentus, izsvērt attiecīgās intereses un nošķirt kriminālatbildības noteikšanu personai, attiecībā uz kuru ir konstatēts, ka tā ir rīkojusies humānu apsvērumu vai nepieciešamības dēļ vienīgi nepilngadīgo personu interesēs, no kriminālatbildības noteikšanas tādai personai, kuru vada tikai noziedzīgs nodoms peļņas gūšanas nolūkā izdarīt ar likumu tieši aizliegtu darbību.
Iesniedzējtiesai jāveic konkrēta to valsts tiesību aktu samērīguma pārbaude, kuros ikvienai personai, kas sniedz atbalstu neatļautai ieceļošanai valsts teritorijā, ir paredzēts piemērot brīvības atņemšanas sodu no diviem līdz sešiem gadiem un naudas sodu 15000 EUR apmērā par katru attiecīgo personu, ņemot vērā tostarp iespēju atbrīvot no kriminālatbildības personas, attiecībā uz kurām ir konstatēts, ka tās šādi ir rīkojušās nesavtīgi, altruisma, līdzjūtības vadītas vai solidaritātes, humānu apsvērumu vai ģimenes saišu dēļ, vai pielāgot tām piemērojamo sankciju režīmu.
(
1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
2
)	OV 2002, L 328, 17. lpp. Komisija 2023. gada 28. novembrī iesniedza priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko nosaka minimālos noteikumus, lai novērstu un apkarotu neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās Savienībā atbalstīšanu, un aizstāj Padomes Direktīvu 2002/90/EK un Padomes Pamatlēmuma 2002/946/TI (COM(2023) 755 final).
(
3
)	Skat. ANO Narkotiku un noziedzības novēršanas birojs (UNODC), Women in Migrant Smuggling; A Case-law Analysis, 2019, 18. lpp. No šīs analīzes arī izriet, ka, lai gan sievietes var būt iesaistītas kontrabandistu tīklos, visbiežāk viņas veicina to personu nelikumīgu pārvietošanos, ar kurām viņas ir personīgi pazīstamas un ar kurām viņām ir ciešas personiskas saites, par to negaidot nekādu finansiālu vai materiālu labumu (22. lpp., trešais un ceturtais punkts).
(
4
)	Turpmāk tekstā – “Harta”.
(
5
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 19. oktobris, G. ST. T. (Soda samērīgums pārkāpuma gadījumā) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
6
)	OV 2002, L 328, 1. lpp.
(
7
)	Padomes Vienotā Rīcība (1998. gada 21. decembris), kas pieņemta, pamatojoties uz K.3. pantu Līgumā par Eiropas Savienību, par dalības kriminālās organizācijās uzskatīšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs par noziedzīgu nodarījumu (OV 1998, L 351, 1. lpp.).
(
8
)	Konvencija, kas stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī (Recueil des traités des Nations unies, 189. sējums, 150. lpp., Nr. 2545 (1954) un papildināta ar Protokolu par bēgļa statusu, kas noslēgts Ņujorkā 1967. gada 31. janvārī un stājies spēkā 1967. gada 4. oktobrī.
(
9
)	1998. gada 18. augustaGURI Nr. 191 kārtējais pielikums, kas grozīts ar legge no 94 – Disposizioni in materia di sicurezza pubblica (Likums Nr. 94, par noteikumiem sabiedriskās drošības jomā), 2009. gada 15. jūlijs (GURI Nr. 170 kārtējais pielikums, 2009. gada 24. jūlijs; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 286/1998”).
(
10
)	Angļu valodas versijā “may decide not to impose sanctions”, itāļu valodas versijā – “può decidere di non adottare sanzioni”.
(
11
)	Saskaņā ar Žerāru Kornu [Gérard Cornu] kriminālatbildības noteikšana ir krimināltiesību politikas pasākums, kas kompetentajai iestādei paredz pilnvaras (principā likumdevēja pilnvaras) konkrētas darbības atzīt par pārkāpumu, nosakot to sastāvu un piemērojamo sodu [Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Parīze, 15. izdevums, 2024].
(
12
)	Proti, Savienības likumdevējs paredz kriminālatbildību par nelegālās imigrācijas atbalstīšanu, ja tā attiecas uz ieceļošanu “dalībvalsts teritorijā”, šim likumdevējam iepriekš Direktīvas 2002/90 2. apsvērumā norādot, ka to nepieciešams apkarot gadījumos, kad tā attiecas uz robežas nelikumīgu šķērsošanu “tiešā nozīmē”.
(
13
)	Piemēram, Francijas Kriminālkodeksa 225-5. panta 1. punktā ir definēts, ka pamudināšanas pārkāpums cita starpā ir definēts kā “darbība, ar ko jebkura persona jebkādā veidā [..] atbalsta, palīdz vai aizsargā citu personu prostitūciju”.
(
14
)	2016. gada aprīļa informatīvajā ziņojumā “Cīņa pret migrantu kontrabandu uz Eiropas Savienību, galvenie instrumenti”, kas pieejama tīmekļa vietnē http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/BRIE/2016/581391/EPRS_BRI%282016%29581391_FR.pdf, Eiropas Parlaments uzsver, ka “migrantu kontrabanda ir sarežģīta problēma un kontrabandistu modus operandi bieži vien ir ļoti elastīgs un mainīgs. Tādēļ ir svarīgi risināt šo problēmu, izmantojot visaptverošu pieeju” (14. lpp.). Skat. arī Komisijas dienestu 2017. gada 22. marta darba dokumentu “Pret neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanu vērstā ES tiesiskā regulējuma REFIT izvērtējums: pasākumu virkne attiecībā uz kontrabandistiem” (Direktīva 2002/90/EK un Pamatlēmums 2002/946/TI) [SWD(2017) 117 final], kas angļu valodā pieejams tīmekļa vietnē https://www.europarl.europa.eu/RegData/docs_autres_institutions/commission_europeenne/swd/2017/0117/COM_SWD(2017)0117_EN.pdf.
(
15
)	Skat. šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmē minēto Eiropas Parlamenta informatīvo ziņojumu (9. lpp.), kā arī Eiropas Komisijas Migrācijas un iekšlietu ģenerāldirektorāta pētījumu Étude sur le trafic illicite de migrants: Caractéristiques, réponses et coopération avec les pays tiers, synthèse générale, 2015. gada septembris (1.3.2. punkts).
(
16
)	Jēdziens “sciemment” Direktīvas 002/90 citu valodu versijās bez izšķirības tiek atveidots, izmantojot jēdzienus “ar nodomu”, “tīši” vai arī “apzināti”.
(
17
)	Skat. šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmē minēto Komisijas dienestu darba dokumentu (9. lpp.).
(
18
)	Skat. Eiropas Parlamenta informatīvo piezīmi, kas minēta šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmē (2., 6. un 14. lpp.).
(
19
)	Mans izcēlums.
(
20
)	Skat. Padomes Lēmumu 2001/87/EK (2000. gada 8. decembris) par Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas pret transnacionālo organizēto noziedzību un tās protokolu par cilvēku, īpaši sieviešu un bērnu, tirdzniecības un migrantu nelikumīgas pārvietošanas pa sauszemi, gaisu un jūru apkarošanu parakstīšanu Eiropas Kopienas vārdā (OV 2001, L 30, 44. lpp.); Padomes Lēmumu 2006/616/EK (2006. gada 24. jūlijs), ar ko Eiropas Kopienas vārdā noslēdz Protokolu pret migrantu nelikumīgu ievešanu pa zemes, jūras un gaisa ceļiem, kas papildina Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju pret transnacionālo organizēto noziedzību attiecībā uz protokola noteikumiem, ciktāl uz šā protokola noteikumiem attiecas Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 179. pants un 181.a pants (OV 2006, L 262, 24. lpp.). un Padomes Lēmumu 2006/617/EK (2006. gada 24. jūlijs), ar ko Eiropas Kopienas vārdā noslēdz Protokolu pret migrantu nelikumīgu ievešanu pa zemes, jūras un gaisa ceļiem, kas papildina Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju pret transnacionālo organizēto noziedzību attiecībā uz protokola noteikumiem, ciktāl uz šā protokola noteikumiem attiecas Eiropas Kopienas dibināšanas līguma III daļas IV sadaļa (OV 2006, L 262, 34. lpp.).
(
21
)	Skat. arī Direktīvas 2002/90 5. apsvērumu.
(
22
)	Šā pamatlēmuma 1. panta 3. punkts, tāpat kā Direktīvas 2002/90 un minētā pamatlēmuma 2. apsvērums skaidri un nepārprotami atspoguļo pasākumu kopuma izcelsmi, jo tas tika pieņemts pēc baismīgā atgadījuma 2000. gadā Duvrā (Apvienotā Karaliste), kad kravas automašīnas, kas bija reģistrēta Nīderlandē, noslēgtā konteinerā tika atrasti 58 mirušu ķīniešu ķermeņi, un reaģējot uz to dalībvalstis pilnvaroja Savienības tolaik prezidējošo valsti Francijas Republiku ieteikt pasākumus cīņai pret šiem noziegumiem un pret straujo nelegālās imigrācijas tīklu attīstību Savienībā.
(
23
)	C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202.
(
24
)	Spriedums, 2012. gada 10. aprīlis, Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202, 44. un 45. punkts). Mans izcēlums.
(
25
)	Francijas Republikas iniciatīva, lai pieņemtu Padomes direktīvu, ar ko definē neatļautas ieceļošanas, pārvietošanās un uzturēšanās atbalstīšanu (OV 2000, C 253, 1. lpp.).
(
26
)	Skat. 2000. gada 28. jūlija Paskaidrojumu 10711/00 par šo priekšlikumu. Minētā priekšlikuma 4. pants paredzēja: “Katra dalībvalsts var atbrīvot no sankcijām par 1. un 2. pantā paredzētajiem pārkāpumiem personas, kurām ir šādas saiknes ar ārvalstnieku, kas ir saņēmis minēto atbalstīšanu [..]: [..] viņa augšupējie radinieki, lejupējie radinieki, brāļi un māsas, kā arī viņu laulātie, [..] viņa laulātais vai persona, par kuru zināms, ka tā dzīvo kopā ar viņu laulībai pielīdzināmās attiecībās.”
(
27
)	1985. gada 14. jūnija Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kura parakstīta Šengenā 1990. gada 19. jūnijā un stājusies spēkā 1995. gada 26. martā (OV 2000, L 239, 19. lpp.) un grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 265/2010 (2010. gada 25. marts) (OV 2010, L 85, 1. lpp.), kā arī ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 610/2013 (2013. gada 26. jūnijs) (OV 2013, L 182, 1. lpp.).
(
28
)	Skat. Eiropas Parlamenta galīgo ziņojumu A5-0315/2000 (2000. gada 25. oktobris) par Francijas Republikas likumdošanas iniciatīvu, lai pieņemtu Padomes direktīvu, ar ko nosaka neatļautas ieceļošanas, pārvietošanās un uzturēšanās atbalstīšanu (8. grozījums attiecībā uz šīs iniciatīvas 1. pantu).
(
29
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2023. gada 4. maijs, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, 33. un 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tiesa 2021. gada 6. oktobra spriedumā ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, 97. punkts un tajā minētā judikatūra) uzsvēra, ka “soda bardzībai ir jāatbilst attiecīgā pārkāpuma smagumam, jo šāda prasība izriet gan no Hartas 52. panta 1. punkta, gan arī no sodu samērīguma principa, kas ietverts tās 49. panta 3. punktā”.
(
30
)	Skat. it īpaši Galli, F., un Weyembergh, A., Approximation of substantive criminal law in the EU – The way forward, Éditions de l’Université de Bruxelles, Brisele, 2013, un Zoumpoulakis, K., “The unresolved tension between the approximation of criminal norms in the EU and the question of national discretion: what is the role of minimum rules in EU criminal law?”, Boom Strafblad, 6. sēj., Boom uitgevers, Amsterdama, 315.–318. lpp.
(
31
)	Šajā nozīmē skat. Komisijas paziņojuma “Norādījumus par to, kā tiek īstenoti ES noteikumi par neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanas definēšanu un novēršanu” (OV 2020, C 323, 1. lpp.) 1. punktu. Doktrīnā skat. it īpaši Weyembergh, A., “Le rapprochement des punis et des sanctions pénale, introduction”, Revue internationale de droit pénal, 77. sēj., Éres, Tulūza, Nr/ 1-2, 2006, 185.–192. lpp. Pēc šīs autores domām, “papildus demokrātijas deficītam, no kura tie cieš lielā mērā, tuvināšanas darbus ietekmē arī saskaņotības trūkums un tendence reaģēt uz notikumu. Tiem ir raksturīga arī skaidra represīva ievirze, piemēram, tādu paplašinātu definīciju izmantošana, kas attiecas uz jau izdarītiem pārkāpumiem, par ko liecina neatļautas ieceļošanas atbalstīšanas definīcija. [..] Šādas definīcijas vai jēdzieni, kas vērsti uz attiecīgo noziedzības veidu apkarošanas efektivitāti, rada ļaunprātīgas izmantošanas risku, un tajos nav ņemtas vērā citas bažas, kas saistītas ar krimināltiesību īstenošanu, jo īpaši prasības, kas attiecas uz likumības principa materiālo komponentu, principu, kurš tomēr ir atzīts par pamattiesībām” (192. lpp.).
(
32
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 5. decembris, M.A.S. un M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, 51.–56. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, turpmāk tekstā – “ECTK”. Šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 1996. gada 15. novembris, Cantoni pret Franciju (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, 29. punkts); 2002. gada 7. februāris E.K. pret Turciju (CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, 51. punkts); 2006. gada 29. marts, Achour pret Franciju (CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, 41. punkts) un 2011. gada 20. septembris, OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos pret Krieviju (CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, 567.–570. punkts).
(
34
)	Skat. spriedumus, 2007. gada 3. maijs, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, 49. un 50. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), 2022. gada 5. maijs, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, 38. punkts), kā arī 2023. gada 19. oktobris, G. ST. T. (Soda samērīgums pārkāpuma gadījumā) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 49. un nākamais punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
35
)	Skat. Peristeridou, C., “Chapter VI – Fragments of the Legality Principle in European Criminal Law”, The Principle of Legality in European Criminal Law, Intersentia, Kembridža, 2015, 177.–220. lpp., it īpaši 182 un 199. lpp.
(
36
)	Skat. Peristeridou, C., minēts iepriekš, 199. lpp.
(
37
)	Skat. it īpaši Kaiafa-Gbandi, M., “Approximation of substantive criminal law provisions in the EU and fundamental principles of criminal law”, public. Galli, F., un Weyembergh, A., minēts iepriekš, it īpaši 103. lpp., kā arī Peristeridou, C., minēts iepriekš, 199. lpp.
(
38
)	C‑308/06, EU:C:2008:312.
(
39
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2005. gada 7. septembris) par kuģu radīto piesārņojumu un par sankciju ieviešanu par pārkāpumiem (OV 2005, L 255, 11. lpp., kā arī labojumi OV 2006, L 33, 87. lpp., un OV 2006, L 105, 65. lpp.).
(
40
)	Spriedums, 2008. gada 3. jūnijs, Intertanko u.c. (C‑308/06, EU:C:2008:312, 73. punkts).
(
41
)	Spriedums, 2008. gada 3. jūnijs, Intertanko u.c. (C‑308/06, EU:C:2008:312, 74. punkts).
(
42
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 3. jūnijs, Intertanko u.c. (C‑308/06, EU:C:2008:312, 78. punkts).
(
43
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Vaditrans (C‑102/16, EU:C:2017:1012, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
44
)	Skat. Zoumpoulakis, K., “Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase? ”New Journal of European Criminal Law, 13. sēj., Nr. 3, Intersentia, Mortsele, 2022, 333.–345. lpp.
(
45
)	Šajā nozīmē skat. Peristeridou, C., “The principle of Lex certa in national law and European perspectives”, public. Klip, A., H., Substantive Criminal Law of the European Union, Maklu, Antverpene, 2011, 69.–95. lpp., it īpaši 91. lpp. Wieczorek, I., “EU Constitutional limits to the europeanization of punishment: A case study on offenders’ rehabilitation, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publications, Londona, 2018, Nr. 6, 655.–671. lpp., it īpaši 659. un 660. lpp.
(
46
)	Skat. spriedumu, 2024. gada 30. aprīlis, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, 45. punkts).
(
47
)	Skat. Weyembergh, A., “Le rapprochement des pénales et des sanctions pénale, introduction”, minēts iepriekš, saskaņā ar kuru tuvināšana būtu sekmīgāks juridiskās integrācijas veids nekā koordinācija un sadarbība, saskaņā ar kuru valstu tiesības paliek tādas pašas, kaut arī ne tik progresīvs kā unifikācija, kas nozīmētu, ka ar jaunu krimināltiesību normu tiktu aizstātas iepriekš spēkā esošās valsts tiesību normas, kas atbilstu kompetences nodošanas hipotēzei (186. lpp.).
(
48
)	Skat. ECT spriedumu, 1996. gada 15. novembris, Cantoni pret Franciju (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, 31. un 32. punkts) par jēdziena “zāles” juridisko definīciju tolaik spēkā esošā Sabiedrības veselības kodeksa L. 511. pantā.
(
49
)	Rebut, D., “Le principe de la légalité des délits et des peines”, Libertés et droits fondamentaux, Dalloz, Parīze, 2005, 595.–610. lpp., it īpaši 753. punkts.
(
50
)	Kā piemēru skat. spriedumu, 2024. gada 30. aprīlis, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
51
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 3. jūnijs, Intertanko u.c. (C‑308/06, EU:C:2008:312, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
52
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 167. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2022. gada 5. maijs, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, 41. punkts).
(
53
)	C‑178/22, EU:C:2024:371.
(
54
)	Skat. spriedumu, 2024. gada 30. aprīlis, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, 45. punkts).
(
55
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, 98. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
56
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 26. janvāris, Hessischer Rundfunk (C‑422/19 un C‑423/19, EU:C:2021:63, 70. punkts).
(
57
)	Skat. spriedumus, 2023. gada 2. marts, PrivatBank u.c. (C‑78/21, EU:C:2023:137, 72. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī, 2024. gada 29. jūlijs, BP France (C‑624/22, EU:C:2024:640, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
58
)	Tas atšķir Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu no Kanādas Imigrācijas un bēgļu aizsardzības likuma 117. panta, kuru Kanādas Augstākā tiesa kritizēja 2015. gada 27. novembra spriedumā R. pret Appulonappa. Proti, tā kā šī likuma mērķis ir apkarot cilvēku tirdzniecību, kas saistīta ar transnacionālo organizēto noziedzību, šī tiesa nosprieda, ka, par noziedzīgu nodarījumu nosakot kūdīšanu uz trešo valstu valstspiederīgo neatļautu ieceļošanu, atbalstīšanu vai mudināšanu uz to, pat ja šī darbība ir veikta, lai sniegtu savstarpēju palīdzību, palīdzētu savam ģimenes loceklim vai humānu apsvērumu dēļ, tika pārkāpts samērīguma princips (70., 72.–74., 77. un 84. punkts).
(
59
)	Šī tiesību norma, manuprāt, ir jātuvina tām normām, kas valsts kriminālkodeksos noziedzīgus nodarījumus definē vispārīgi, pirms tiek precizēta to piemērojamība, noteikumi par atbildības iestāšanos, atbildību mīkstinoši vai pastiprinoši apstākļi, attaisnojoši fakti un sankcijas (piemēram, Francijas Kriminālkodeksa 221-1. pants, kurā ir noteikts, ka “tīša citas personas nāves izraisīšana” vai šī kodeksa 311-1. pants, kurā ir paredzēta kriminālatbildība par “citas personas mantas krāpniecisku piesavināšanos”).
(
60
)	It īpaši dalībvalstīm ir pienākums nerīkoties tā, ka tas kavētu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju ieceļošanu to teritorijā (skat. Pamatlēmuma 2002/946 6. pantu). Tiesa 2021. gada 16. novembra spriedumā lietā Komisija/Ungārija (Kriminālatbildības noteikšana par palīdzību patvēruma meklētājiem) (C‑821/19, EU:C:2021:930, 136. punkts un tajā minētā judikatūra) atgādināja, ka ikvienam trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam ir tiesības iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu dalībvalsts teritorijā, tostarp pie tās robežām vai tranzīta zonās, pat ja viņš šajā teritorijā uzturas nelikumīgi. Šīs tiesības viņam ir jāatzīst neatkarīgi no tā, kādas ir iespējas, ka šāds pieteikums tiks apmierināts.
(
61
)	Skat. 36. panta Apvienotās komitejas ziņojumu Vēstnieku apvienotajai komitejai (2001. gada 3. un 4. maijs) (dokuments 8632/01), 3. lpp.
(
62
)	Skat. arī Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūras (FRA) 2014. gada ziņojumu “Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them”, it īpaši 16. lpp.: “Būtu jāparedz praktiski norādījumi, lai palīdzētu dalībvalstīm īstenot šo direktīvu, ievērojot pamattiesības. Šajos norādījumos būtu skaidri jānosaka, ka no sodiem jāatbrīvo humānā palīdzība ieceļošanas brīdī (glābšana jūrā un palīdzība bēgļiem, lai viņi būtu drošībā), kā arī bezpeļņas humānā palīdzība (piemēram, pārtika, pajumte, medicīniskā aprūpe, juridiskās konsultācijas) neatbilstīgajiem imigrantiem” (brīvs tulkojums).
(
63
)	Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstu tiesām sava jurisdikcija ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības un to vispārējos principus, kā tas izriet no Direktīvas 2002/90 3. panta, tātad arī samērīguma principu (skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, 84. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
64
)	Attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/67/ES (2014. gada 15. maijs) par to, kā izpildīt Direktīvu 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā, un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1024/2012 par administratīvo sadarbību, izmantojot Iekšējā tirgus informācijas sistēmu (“IMI regula”) (OV 2014, L 159, 11. lpp.), 20. pantu skat. spriedumu, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tieša iedarbība) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 16.–32. punkts).
(
65
)	Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pat ja direktīva atstāj dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību, nosakot tās īstenošanas kārtību, šīs direktīvas norma var tikt uzskatīta par tādu, kurai ir beznosacījuma un precīzs raksturs, ja ar to dalībvalstīm nepārprotami ir noteikts pienākums sasniegt precīzu rezultātu un nav paredzēts neviens nosacījums attiecībā uz tajā paredzētā noteikuma piemērošanu (skat. spriedumu, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tieša iedarbība) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 19. punkts)).
(
66
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tieša iedarbība) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 23. un 24. punkts).
(
67
)	Tiesas ieskatā interpretācija, saskaņā ar kuru attiecīgajā direktīvā paredzētās sodu samērīguma prasības transponēšanas nepieciešamība tai var atņemt tās beznosacījuma raksturu, liegtu attiecīgajām privātpersonām vajadzības gadījumā atsaukties uz atbilstoši šai prasībai noteikto aizliegumu noteikt nesamērīgus sodus. Principā izslēgt to, ka skartās personas var atsaukties uz attiecīgajā direktīvā paredzēto aizliegumu, nebūtu saderīgi ar saistošo raksturu, kāds ar LESD 288. pantu ir piešķirts šai direktīvai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tieša iedarbība) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 25. un 26. punkts)).
(
68
)	Saskaņā ar Tiesas judikatūru dalībvalsts īsteno Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, ja tā izpilda Savienības tiesību normā paredzēto pienākumu paredzēt iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas pret personām, kas ir atbildīgas par šajā tiesību normā minētajiem pārkāpumiem (2023. gada 19. oktobris, G. ST. T. (Soda samērīgums pārkāpuma gadījumā) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 43. punkts un tajā minētā judikatūra)].
(
69
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 19. oktobris, G. ST. T. (Soda samērīgums pārkāpuma gadījumā) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
70
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 45. punkts).
(
71
)	Skat. De Bondt, W., “The Missing Link between “Necessity” and “Approximation of Criminal Sans” in the EU”, European Criminal Law Review, Beck, Minhene, 2014, Nr. 4, 147.–168. lpp.
(
72
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 19. oktobris, G. ST. T. (Soda samērīgums pārkāpuma gadījumā) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
73
)	Atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja dalībvalsts pārsniedz savu rīcības brīvību, pieņemot valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēti nesamērīgi sodi, kas piemērojami gadījumos, ja tiek pārkāpti saskaņā ar konkrētu direktīvu pieņemtie valstu noteikumi, attiecīgajai personai jābūt iespējai tieši atsaukties uz šīs direktīvas noteikto sodu samērīguma prasību pret šādu tiesisko regulējumu (skat. spriedumu, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tieša iedarbība) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
74
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 20. marts, Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, 55. punkts), un 2022. gada 5. maijs, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, 50. punkts).
(
75
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 20. marts, Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, 58. punkts).
(
76
)	Ja tiek konstatēts, ka palīdzība ir sniegta tikai radinieku, jo īpaši bērnu, interesēs, dažas valstis atzīst, ka tā pēc būtības ir humāna darbība, no kā izriet, ka šī darbība netiek atzīta par krimināli sodāmu, savukārt citām valstīm ģimenes saišu pastāvēšana neliedz atzīt ģimenes mātes vainu (skat. šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē minēto UNODC analīzi, 19. lpp.).