62006CJ0010
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2007. gada 29. novembrī (
*1
)
“Apelācija — Ierēdņi — Atalgojums — Ekspatriācijas pabalsts — Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais nosacījums — Jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā””
Lieta C-10/06 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2006. gada 5. janvārī iesniedza
Rafael de Bustamante Tello
, ko pārstāv R. Garsija-Galjardo Žilfurņjē [R. García-Gallardo Gil-Fournier], M. D. Domingess Peress [M. D. Domínguez Pérez] un A. Sajagess Torress [A. Sayagués Torres], abogados,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
otrs lietas dalībnieks —
Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv M. Simma [M. Simm] un D. Kanga Fano [D. Canga Fano], pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē.
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents) un T. fon Danvics [T. von Danwitz],
ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 22. marta tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 7. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Apelācijas sūdzībā de Bustamante Tejo [de Bustamante Tello] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T-368/03 de Bustamante Tello/Padome (Krājums-CDL, I-A-321. un II-1439. lpp.; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), kurā šī tiesa noraidīja viņa prasību atcelt Eiropas Savienības Padomes 2003. gada 28. jūlija lēmumu atteikt viņam Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā — “Civildienesta noteikumi”) VII pielikuma 4. panta 1. punktā paredzēto ekspatriācijas pabalstu, kā arī ar to saistītos pabalstus (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
2
Civildienesta noteikumu 69. panta pirmajā teikumā apstrīdētajam lēmumam piemērojamajā redakcijā noteikts, ka ekspatriācijas pabalsts ir 16 % no kopsummas, ko veido pamatalga, apgādnieka pabalsts un apgādājamā bērna pabalsts, uz ko attiecīgajam ierēdnim ir tiesības.
3
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā noteikts, ka ekspatriācijas pabalstu izmaksā
“a)
ierēdņiem:
—
kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā,
un
—
kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņu dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā. Piemērojot šo noteikumu, neņem vērā apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā;
[..].”
Prāvas rašanās fakti
4
Prāvas rašanās faktus Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 3.–9. punktā ir izklāstījusi šādi:
“3
Prasītājs, Spānijas pilsonis, no 1991. gada 2. decembra līdz 1996. gada 31. jūlijam strādāja Briselē Instituto de Fomento de la Región de Murcia (Mursijas apgabala attīstības institūts, turpmāk tekstā — “INFO”), Mursijas apgabala autonomās kopienas (Comunidad Autónoma de la Región de Murcia) publisko tiesību organizācijā, kuras birojam Briselē it īpaši ir uzdevums būt informētam par Kopienu likumdošanu un programmām, kas varētu interesēt šo autonomo kopienu. No 1991. gada 2. decembra līdz 1993. gada 31. oktobrim viņš INFO strādāja saskaņā ar prakses līgumu, bet no 1993. gada 1. novembra līdz 1996. gada augustam saskaņā ar uz nenoteiktu laiku noslēgtu darba līgumu.
4
No 1996. gada augusta līdz 2002. gada decembrim prasītājs joprojām strādāja Briselē atbilstīgi INFO uz nenoteiktu laiku noslēgtam līgumam par direktoruOficina de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia ante las Comunidades europeas (Mursijas apgabala autonomās kopienas birojs Eiropas Kopienās, turpmāk tekstā — “ORM”), Mursijas apgabala autonomās kopienas administratīvā iestādē, kuras uzdevums ir pārstāvēt tās intereses Kopienu iestādēs.
5
Prasītājs atzīst, ka, pildot uzdevumus INFO un ORM, viņš profesionālu iemeslu dēļ dzīvoja Briselē. Lietas dalībniekiem tomēr ir strīds par prasītāja ierasto dzīves vietu un interešu centru šajā periodā.
6
2003. gada 1. janvārī prasītājs stājās darbā Padomē ierēdņa statusā. Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā minētais piecu gadu periods, kas nepieciešams, lai saņemtu ekspatriācijas pabalstu, saukts par “atsauces periodu”, šajā lietā bija no 1997. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 30. jūnijam.
7
2003. gada 24. janvārī Padomes ģenerālsekretariāta “Personāla un administrācijas” nodaļa viņam iedeva personīgās lietas veidlapu par stāšanos darbā. Šajā veidlapā bija norādīts, ka viņam nebija tiesību uz ekspatriācijas pabalstu un ar to saistītajiem pabalstiem.
8
2003. gada 10. aprīlī prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par šo administratīvo veidlapu.
9
2003. gada 28. jūlija vēstulē Padomes ģenerālsekretāra vietnieks pieņēma tieši izteiktu lēmumu noraidīt prasītāja sūdzību. Šajā lēmumā minēts, ka ekspatriācijas pabalsts un ar to saistītie pabalsti prasītājam atteikti, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, jo viņa parastā dzīvesvieta un profesionālās darbības veikšanas vieta piecu gadu periodā, kas beidzās sešus mēnešus pirms viņa stāšanās amatā, bija Briselē. Vēl iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka prasītāja profesionālo darbību INFO un ORM nevarēja uzskatīt par “darbu citas valsts labā” minētā 4. panta izpratnē un tādējādi attiecīgos periodus nevarēja neņemt vērā.”
Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
5
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 4. novembrī, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu.
6
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēja prasību. Tā tādējādi noraidīja trīs viņa izvirzītos pamatus par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, kļūdu faktu vērtējumā un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
7
Par pirmo pamatu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 27. punktā atzina, ka jautājums bija par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja darbs Briselē ORM bija jāuzskata par darbu, kas veikts kādas citas valsts labā, minētā VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē.
8
Noraidot šo pamatu, Pirmās instances tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 30. punktā atgādināja, ka Tiesa ir atzinusi, ka no EK līguma un EEZ līguma vispārīgās sistēmas skaidri izriet, ka dalībvalsts jēdziens noteikumu par iestādēm izpratnē attiecas tikai uz dalībvalstu valdības iestādēm un to nevar attiecināt arī uz reģionu vai autonomo kopienu valdībām neatkarīgi no tām uzticēto kompetenču apmēra.
9
Turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 31. punktā Pirmās instances tiesa būtībā atzina, ka Civildienesta noteikumu normās ir lietota precīza terminoloģija, kuru nedrīkst piemērot pēc analoģijas gadījumos, kas nav skaidri norādīti. Visbeidzot, minētā sprieduma 32. punktā tā norādīja, ka likumdevējs ir izvēlējies terminu “valsts”, kaut gan laikā, kad tika pieņemti Civildienesta noteikumi, jau pastāvēja dalībvalstis ar federālu vai reģionālu struktūru kā Vācijas Federatīvā Republika, nevis tikai valstis ar centralizētu iekšējo struktūru. No tā tiesa secināja, ka, ja Kopienu likumdevējs būtu vēlējies minētajā pantā ietvert politiskas apakšstruktūras vai pašvaldības, tas to būtu izteicis nepārprotami.
10
Tādējādi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 33. punktā secināja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā minētais jēdziens “valsts” attiecas tikai uz valsti kā juridisku personu un vienotu starptautisko tiesību subjektu un tās valdības iestādēm.
11
No tā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 34. punktā secināja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas uz darbu, kas veikts valsts politisko apakšstruktūru valdībās.
12
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 36.–43. punktā arī ir noraidījusi vairākus apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītus argumentus.
13
36. punktā tā atspēkoja apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, ka Kopienu tiesībās pastāvot autonoms valsts jēdziens, kas ietverot decentralizētas iestādes. 37. un 38. punktā noraidīti argumenti, ka Spānijas tiesību sistēmā autonomajām kopienām esot savas kompetences, un argumenti, kas ņemti no kāda Konstitucionālās tiesas 1994. gada 26. maija lēmuma. 39.–41. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja argumentus par to, ka uz apelācijas sūdzības iesniedzēju attiecās tāds pats veselības apdrošināšanas un nodokļu režīms kā uz personām, kas strādāja Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā Briselē. Visbeidzot, 42. un 43. punktā tā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu par autonomo kopienu pārstāvju piedalīšanos konsultāciju komitejās Komisijā.
14
Noraidot otro prasības pamatu par kļūdu, ko Padome esot pieļāvusi faktu vērtējumā, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 63. punktā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs gan atskaites periodā, gan pastāvīgi uzturējās un galveno profesionālo darbību veica Briselē.
15
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 71.–74. punktā nolēma, ka trešais apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītais pamats par vienlīdzības principa pārkāpumu nebija apmierināms, jo minētā principa pārkāpums nebija pierādīts.
16
Par lūgumu izmaksāt pabalstus, kas saistīti ar ekspatriācijas pabalstu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 76. punktā uzskatīja, ka, tā kā bija konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam nebija tiesību saņemt ekspatriācijas pabalstu, šis lūgums bija jānoraida.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas instancē
17
Šajā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu, nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesā
un
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
18
Padome lūdz Tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu;
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
Lietas dalībnieku argumenti
19
Izvirzot vienu pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nepareizi interpretējot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā ietverto jēdzienu “apstākļi, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts labā”. Šim pamatam ir divas atsevišķas daļas.
20
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir stingri interpretējusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu. Taču tādējādi Pirmās instances tiesa esot atkāpusies no agrākās judikatūras un konkrētāk, tās 1993. gada 30. marta sprieduma lietā T-4/92 Vardakas/Komisija (Recueil, II-357. lpp., 34. punkts), kurā tā esot nospriedusi, ka šī tiesību norma kā izņēmums no izņēmuma ir jāinterpretē plaši.
21
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka minētā izņēmuma jēga ir tāda, ka nevar uzskatīt, ka personas, uz kurām tas attiecas, būtu izveidojušas stingru saikni ar pašreizējās darbavietas valsti, jo to atrašanās šajā valstī ir pagaidu rakstura.
22
Taču pārsūdzētajā spriedumā, izslēdzot no šī izņēmuma darbu, kas veikts attiecīgās dalībvalsts labā autonomajās kopienās, tiekot ignorēta minētās tiesību normas jēga un turklāt pieļauta diskriminācija starp ierēdņiem, kas veikuši darbu šīs valsts labā centrālās pārvaldes iestādēs, strādājot kādā pastāvīgajā pārstāvniecībā, ierēdņiem, kuriem ir tiesības uz ekspatriācijas pabalstu (Pirmās instances tiesas 2005. gada 13. septembra spriedums lietā T-72/04 Hosman-Chevalier/Komisija, Krājums, II-3265. lpp., 40. punkts), un ierēdņiem, kas strādājuši autonomās kopienas pārvaldes iestādēs. Abos gadījumos ierēdņiem neesot stingras saiknes ar darbavietas valsti pirms stāšanās darbā Kopienās to atrašanās šajā valstī pagaidu rakstura dēļ. Galu galā galvenais esot tas, vai ierēdnim ar darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne.
23
Visbeidzot, pretēji Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 33. punktā atzītajam šī plašā interpretācija neļaujot uzskatīt par “valsti” visas publiskās iestādes, kuras ir juridiskas personas. Šāda interpretācija attiecoties tikai uz iestādēm, kurām ir kompetences Kopienu jomā, kā tas ir autonomo kopienu gadījumā, un esot saderīga ar citām EK līguma tiesību normām, piemēram, normām par valsts atbalstu vai publiskajiem iepirkumiem.
24
Iebildumu rakstā Padome, pirmkārt, lūdz atzīt apelācijas sūdzību par nepieņemamu, apgalvojot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav ne precīzi norādījis, kādus pārsūdzētā sprieduma aspektus viņš lūdz atcelt, ne īpašus juridiskus argumentus, ko viņš izvirza šī lūguma pamatojumam. Apelācijas sūdzības iesniedzējs esot tikai atkārtojis Pirmās instances tiesā formulētos pamatus un argumentus un tādējādi vēloties tikai, lai tiktu pārskatīta pirmajā instancē iesniegtā prasība.
25
Par lietas būtību Padome, pirmkārt, apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildums par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētā izņēmuma šauru interpretāciju un Pirmās instances tiesas iepriekš minētajā spriedumā lietā Vardakas/Komisija ieņemtās nostājas neievērošanu esot minēts ārpus konteksta un pretēji pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru Kopienu tiesību normas, kurās paredzētas tiesības uz finansiāliem pabalstiem, ir jāinterpretē stingri (Pirmās instances tiesas 1994. gada 30. novembra spriedums lietā T-498/93 Dornonville de la Cour/Komisija, Recueil FP, I-A-257. un II-813. lpp., 38. punkts).
26
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja aizstāvētā jēdziena “darbs, kas veikts citas valsts labā”, interpretācija esot pretrunā Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru dalībvalsts jēdziens institucionālo noteikumu izpratnē attiecas tikai uz dalībvalstu valdības iestādēm un nav attiecināms uz reģionālajām valdībām vai autonomajām kopienām neatkarīgi no tām uzticēto kompetenču apmēra. Padome no tā secina, ka pretējais apdraudētu līgumos paredzēto institucionālo līdzsvaru.
27
Otrkārt, par apgalvoto Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma ratio legis un konteksta neievērošanu Padome apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pilnībā ievērojusi līgumos paredzēto institucionālo līdzsvaru. Turpretim, ja būtu jāievēro apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti, valsts jēdziens būtu jāattiecina ne vien uz autonomajām kopienām vai līdzīgām reģionālām valdībām, bet arī komunālām un vietējām pašvaldībām un publiskiem uzņēmumiem tā, ka būtu grūti noteikt tā robežas.
Tiesas vērtējums
Par pieņemamību
28
Saskaņā ar Tiesas judikatūru apelācijas sūdzība nav pieņemama, ja, neietverot argumentus, kuros konkrēti norādīta pārsūdzētajā spriedumā pieļautā tiesību kļūda, tajā ir tikai atkārtoti vai burtiski vēlreiz minēti Pirmās instances tiesā jau izvirzītie pamati un argumenti. Savukārt, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Pirmās instances tiesas veikto Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu, apelācijas procesā var no jauna izskatīt pirmajā instancē pārbaudītos tiesību jautājumus. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu šādā veidā pamatot apelāciju ar pamatiem un argumentiem, kas jau izmantoti Pirmās instances tiesā, minētajam procesam daļēji zustu jēga (šajā sakarā skat. Tiesas 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-229/05 P PKK un KNK/Padome, Krājums, I-439. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Šajā lietā no šī sprieduma 19.–23. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā nav tikai burtiski atkārtoti pirmajā instancē izvirzītie pamati un argumenti un ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir precīzi minējis pārsūdzētā sprieduma kritizētos aspektus un argumentus, kāpēc viņš uzskata, ka Pirmās instances tiesas juridiskais vērtējums ir kļūdains.
30
Apelācijas sūdzības pamatojumā izvirzītā vienīgā pamata abās daļās apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Pirmās instances tiesa ir izvērtējusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu — izņēmumu, kuru tā esot interpretējusi stingri, neievērojot tā ratio legis un kontekstu.
31
Šādos apstākļos Padomes celtā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida un ir jāizskata apelācijas sūdzības pamatotība.
Par lietas būtību
32
Lai atbildētu uz apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto pamatu, ir jāizlemj jautājums par to, vai, interpretējot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto jēdzienu “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
33
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu 69. pantā paredzētā ekspatriācijas pabalsta (kura piešķiršanas noteikumi ir precizēti minēto noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā, tiesību normā, kurā ietverts jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”) mērķis ir kompensēt īpašas izmaksas un nelabvēlīgus apstākļus, kas, stājoties darbā Kopienās, rodas ierēdņiem, kuriem šī iemesla dēļ ir jāmaina dzīvesvieta savā valstī uz dzīvesvietu darbavietas valstī un jāintegrējas citā vidē. Ekspatriācijas jēdziens ir atkarīgs arī no ierēdņa subjektīvās situācijas, proti, viņa integrācijas pakāpes jaunajā vidē, kas izriet, piemēram, no viņa ierastās dzīvesvietas vai galvenās profesionālās darbības veikšanas (skat. 1994. gada 15. septembra spriedumu lietā C-452/93 P Magdalena Fernández/Komisija, Recueil, I-4295. lpp., 20. punkts, un 2007. gada 21. jūnija spriedumu lietā C-424/05 P Komisija/Hosman-Chevalier, Krājums, I-5027. lpp., 35. punkts).
34
Tātad ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas mērķis ir kompensēt faktiski radušos nevienlīdzību starp ierēdņiem, kas ir integrējušies sabiedrībā darbavietas valstī, un tiem, kas nav (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Hosman-Chevalier, 36. punkts).
35
Šādā ekspatriācijas situācijā atrodas arī ierēdnis, kas, lai gan ir dzīvojis vai veicis profesionālo darbību darbavietas valsts Eiropas teritorijā piecus gadus, kas beigušies sešus mēnešus pirms viņa dienesta attiecību uzsākšanas, ir strādājis kādas citas valsts labā vai kādā starptautiskā organizācijā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Hosman-Chevalier, 37. punkts).
36
Tas, ka darbs tiek veikts “kādas citas valsts labā vai kādā starptautiskā organizācijā”, nozīmē, ka ieinteresētā persona saglabā īpašu sasaisti ar šo citu valsti vai šo starptautisko organizāciju, kas tādējādi kavē stingras sasaistes rašanos ar darbavietas valsti un attiecīgi šīs ieinteresētās personas pietiekamu integrāciju šīs valsts sabiedrībā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Hosman-Chevalier, 38. punkts).
37
Šajā sakarā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma normās nekas neļauj secināt, ka darbs, kas veikts “citas valsts labā”, noteikti ir darbs, kas veikts kādas Eiropas Savienības dalībvalsts labā. Šādu secinājumu neliedz izdarīt fakts, ka praksē vairākumā gadījumu nākamie Eiropas Savienības ierēdņi veic darbu kādas dalībvalsts, nevis trešās valsts labā.
38
Tā kā runa ir arī par trešām valstīm, lai interpretētu jēdzienu “valsts” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē, ir jāatsaucas uz starptautiskajām publiskajām tiesībām, kas regulē attiecības starp dalībvalstīm un trešām valstīm.
39
Pat ja kompetenču sadalījums valstīs atšķiras atkarībā no katras valsts institucionālās uzbūves, valsts starptautisko publisko tiesību izpratnē ir jāuzskata par vienotu subjektu. Ievērojot šo koncepciju, tiek prasīts, lai valstis citās valstīs un starptautiskās organizācijās pārstāvētu vienota diplomātiskās pārstāvniecības sistēma, kas atspoguļo konkrētās valsts vienotību starptautiskā līmenī.
40
Taču Tiesa jau šajā sakarā ir spriedusi, ka, ja, lai varētu uzskatīt, ka attiecīgais ierēdnis ir strādājis “citas valsts” labā, nav būtiski, lai viņš būtu nodarbināts šīs citas valsts centrālās pārvaldes iestādēs, viņa funkcionāla integrācija šīs valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā ir nozīmīgs faktors (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Hosman-Chevalier, 42. punkts).
41
Minētā sprieduma lietā Komisija/Hosman-Chevalier 43. punktā Tiesa uzskatīja, ka ieinteresētās personas īpašā statusa dēļ kā pastāvīgās pārstāvniecības personāla loceklei, tai bija īpaša sasaiste ar konkrēto dalībvalsti. Šis privileģētais statuss tai deva dažādas privilēģijas un imunitātes saskaņā ar 1961. gada 18. aprīļa Vīnes konvenciju par diplomātiskajiem sakariem, kas vien radīja šķērsli tam, lai ieinteresētajai personai varētu izveidoties stingra sasaiste ar darbavietas valsti un lai tā pietiekami integrētos šīs valsts sabiedrībā.
42
Iepriekš minēto apliecina atbilstošs arguments, kas izriet no viena lietas materiālos ietverta dokumenta. Atbildē uz Pirmās instances tiesas jautājumu, kas uzdots procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, Spānijas Karaliste precizēja, un tas netika apstrīdēts, ka ierēdņu integrācija šīs dalībvalsts pastāvīgajā pārstāvniecībā un to akreditācija Beļģijas iestādēs nozīmē, ka viņi saglabā savu juridisko dzīvesvietu izcelsmes dalībvalstī un ka, tā kā viņi nav pierakstīti Beļģijas Karalistes komūnās, kompetentās iestādes neuzskata, ka viņi uzturas šajā dalībvalstī.
43
Taču arī šādi apstākļi var liegt šiem ierēdņiem pietiekami integrēties dalībvalstī, kurā atrodas viņu darbavieta, un tāpēc tie var pastiprināt ekspatriācijas situāciju, kurā atrodas šie ierēdņi.
44
Šajā sakarā, kā minēts šī sprieduma 22. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējs Pirmās instances tiesai pārmet diskriminācijas radīšanu starp ierēdņiem, kas veikuši darbu šīs valsts labā centrālās pārvaldes iestādēs, strādājot kādā pastāvīgajā pārstāvniecībā, ierēdņiem, kuriem ir atzītas tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, un ierēdņiem, kas strādājuši autonomās kopienas pārvaldes iestādēs.
45
Tomēr tas, vai darbs valsts labā ir veikts centrālās pārvaldes iestādē vai autonomās kopienas pārvaldes iestādē, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvotajam nav būtisks atšķirības kritērijs, kas jāņem vērā, piešķirot ekspatriācijas pabalstu.
46
Gan darbinieki, kas ir strādājuši valsts labā tās centrālās pārvaldes iestādē, gan tie, kas ir strādājuši autonomās kopienas labā tās pārvaldes iestādēs, ir jāuzskata par tādiem, kas atrodas ekspatriācijas situācijā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē, bet ar nosacījumu, ka viņi formāli ir integrēti minētās valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā.
47
Taču šajā gadījumā nav apstrīdēts, ka atskaites periodā apelācijas sūdzības iesniedzējs nestrādāja Spānijas centrālās pārvaldes iestādēs un turklāt nebija formāli integrēts Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā.
48
Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu par vienlīdzības principa pārkāpumu atliek tikai noraidīt.
49
Turklāt kā piemērs jāmin, ka saskaņā ar vienošanos par lietām, kas Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā attiecas uz autonomajām kopienām, un par autonomo kopienu piedalīšanos Eiropas Savienības Padomes darba grupās, ko Spānijas valdība pieņēmusi 2004. gada 9. decembrīConferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas [Konference par Eiropas Kopienu jautājumiem], pat ja šī vienošanās nepastāvēja pamata prāvu izraisījušo faktu laikā un tāpēc nav tai piemērojama, Spānijā vismaz divus autonomo kopienu lietu padomdevēju amatus minētajā pastāvīgajā pārstāvniecībā ieņem autonomo kopienu ierēdņi, kam ir kompetence valsts apakšstruktūru mērogā, bet kas ir integrēti šajā pastāvīgajā pārstāvniecībā.
50
Tāpēc, tā kā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā minētā izteikuma “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, interpretācijā par būtisku ir atzīstams tikai fakts, ka darbam ir jābūt veiktam valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā, no tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 34. punktā minēto izteikumu interpretējot tā, ka tas neattiecas uz darbu, kas veikts valstu politisko apakšstruktūru valdībās.
51
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
52
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši šī paša reglamenta 70. pantam tiesvedībā, kurā lietas dalībnieki ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tomēr no minētā reglamenta 122. panta otrās daļas pirmā ievilkuma izriet, ka 70. pants nav piemērojams apelācijas sūdzībai, kuru iesniedzis ierēdnis vai cits iestādes darbinieks pret šo iestādi. Tā kā Padome ir lūgusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un apelācijas sūdzības iesniedzējam spriedums nav labvēlīgs, viņam ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
de Bustamante Tejo atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — spāņu.