62024CJ0767
TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
2025. gada 11. decembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – 7. panta 1. punkts – Noteikuma negodīgā rakstura konstatēšanas sekas – Līguma spēkā neesība – Pārdevēja vai piegādātāja prasība atmaksāt aizdevuma summu, kas samaksāta saskaņā ar līgumu, kurš ir jāatceļ – Paziņojuma par ieskaitu iesniegšanas sekas – Netieša atteikšanās no iebildes par noilgumu – Patērētāju procesuālo tiesību efektīva īstenošana – Efektivitātes princips – Negodīgu noteikumu aizlieguma preventīvā iedarbība
Lietā C‑767/24 [Kuszycka] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija) iesniegusi ar 2024. gada 6. novembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 6. novembrī, tiesvedībā
mBank S.A.
pret
ML,
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Kondinanci [M. Condinanzi], tiesneši N. Jēskinens [N. Jääskinen] un R. Frendo [R. Frendo] (referente),
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
mBank S.A. vārdā – A. Cudna‑Wagner, radca prawny, un B. Miąskiewicz, adwokat,
–
ML vārdā – I. Gabrysiak, adwokat,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Kienapfel un J. Szczodrowski, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 7. panta 1. punktu, kā arī efektivitātes principu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp banku mBank S.A. un patērētāju ML par prasību atmaksāt parādu, kas izrietot no tādas naudas summas izmantošanas, kura ir aizdota saskaņā ar hipotekārā aizdevuma līgumu, kurš jāatceļ tādēļ, ka tajā ir ietverti negodīgi noteikumi.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 93/13 divdesmit ceturtajā apsvērumā ir teikts, ka “dalībvalstu tiesām un administratīvām iestādēm jābūt to rīcībā adekvātiem un efektīviem līdzekļiem, lai novērstu tālāku negodīgu noteikumu piemērošanu patērētāju līgumos”.
4
Šīs direktīvas 6. panta 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums ar tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
5
Minētās direktīvas 7. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
Polijas tiesības
6
Saskaņā ar 1964. gada 23. aprīļaustawa – Kodeks cywilny (Civilkodekss; Dz. U. Nr. 16, 93. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Civilkodekss”), 58. panta 1. punktu:
“Tiesisks darījums, kas ir pretrunā likumam vai kura mērķis ir apiet likumu, nav spēkā, ja vien attiecīgajā tiesību normā nav paredzēts citādi, it īpaši, ja tajā ir paredzēts, ka spēkā neesošie tiesiskā darījuma noteikumi tiek aizstāti ar atbilstošajām likuma normām.”
7
Civilkodeksa 117. pantā noteikts:
“1.   Neskarot likumā paredzētos izņēmumus, mantiska rakstura prasījumam iestājas noilgums.
2.   Pēc noilguma termiņa beigām tas, pret kuru vērsts prasījums, var to neizpildīt, ja vien viņš neatsākās no tiesībām atsaukties uz noilgumu. Tomēr tāda atteikšanās no tiesībām atsaukties uz noilgumu, kas notikusi pirms noilguma termiņa beigām, nav spēkā.
21.   Pēc noilguma termiņa beigām vairs nav iespējams izvirzīt prasījumu pret patērētāju.”
8
Šā kodeksa 118. pantā paredzēts:
“Ja speciālā tiesību normā nav noteikts citādi, noilguma termiņš ir seši gadi, bet prasījumiem par periodiski izpildāmām saistībām un ar uzņēmējdarbību saistītiem prasījumiem – trīs gadi. Tomēr noilguma termiņa beigas iestājas kalendārā gada pēdējā dienā, ja vien noilguma termiņš nav īsāks par diviem gadiem.”
9
Minētā kodeksa 123. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Noilguma termiņu aptur: 1) jebkura tāda darbība – tiesā, iestādē, kas iecelta lietu izskatīšanai vai konkrēta veida prasījumu izpildei, vai šķīrējtiesā –, kura veikta tieši ar nolūku prasīt, konstatēt, atgūt vai nodrošināt prasījuma apmierināšanu; 2) ja tas, pret kuru vērsts prasījums, atzīst prasījumu; 3) mediācijas procedūras uzsākšana.”
10
Saskaņā ar šā paša kodeksa 3851. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Patērētāju līguma noteikumi, par kuriem nav notikusi atsevišķa apspriešanās, patērētājam nav saistoši, ja tie nosaka viņa tiesības un pienākumus pretēji labiem tikumiem, acīmredzami neievērojot viņa intereses (prettiesiski līguma noteikumi). Tas neattiecas uz noteikumiem par pušu pamatpienākumiem, tostarp cenu vai atlīdzību, ja tie formulēti nepārprotami.
2.   Ja kāds līguma noteikums patērētājam nav saistošs saskaņā ar 1. punktu, pārējā daļā līgums turpina būt pusēm saistošs.”
11
Saskaņā ar Civilkodeksa 405. pantu:
“Ikvienai personai, kas bez tiesiska pamata ir saņēmusi mantisku labumu uz citas personas rēķina, ir pienākums atdot minēto labumu, sniedzot izpildījumu natūrā un, ja tas nav iespējams, atlīdzināt tās vērtību.”
12
Šā kodeksa 410. panta 1. un 2. punkts noteic:
“1.   Iepriekšējo pantu noteikumi citastarp ir piemērojami nepamatota izpildījuma gadījumā.
2.   Izpildījums ir nepamatots, ja personai, kas to veica, vispār nebija pienākuma to veikt vai tai nebija pienākuma to veikt attiecībā uz personu, kurai tas tika veikts, ja šā izpildījuma pamats ir zudis vai ja minētā izpildījuma mērķis nav sasniegts, vai ja tiesisks darījums, kas prasa tādu izpildījumu, nav spēkā un nav kļuvis spēkā esošs pēc izpildījuma veikšanas.”
13
Minētā kodeksa 498. panta 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Ja divas personas vienlaikus un abpusēji ir parādnieki un kreditori, katra no tām var veikt ieskaitu starp savu prasījumu un otras puses prasījumu, ja abi prasījumi attiecas uz naudu vai tādas pašas šķiras lietām, kuras noteiktas vienīgi pēc to veida, un ja abiem prasījumiem iestājies termiņš un uz tiem var atsaukties tiesā vai citā valsts iestādē.
2.   Ieskaita rezultātā abi prasījumi tiek dzēsti mazākā prasījuma apmērā.”
14
Šā paša kodeksa 499. pants ir formulēts šādi:
“Ieskaitu izdara, otrai pusei par to paziņojot. Paziņojumam ir atpakaļejošs spēks no brīža, kad ieskaits kļuva iespējams.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
15
2006. gada 11. oktobrī ML ar mBank noslēdza hipotekārā aizdevuma līgumu par 130000 Polijas zlotu (PLN) (aptuveni 30670 EUR) nekustamā īpašuma iegādei. Šis līgums, noslēgts uz 360 mēnešiem, bija izteikts Šveices frankos (CHF), bet paredzēja ikmēneša maksājumu atmaksu Polijas zlotos, kuru summa tika noteikta, piemērojot Šveices franka pārdošanas kursu, kas publicēts mBank maiņas kursu tabulā šo ikmēneša maksājumu veikšanas dienā.
16
2017. gada 12. oktobrī ML nosūtīja mBank pieteikumu izlīguma panākšanai, lūdzot atmaksāt summas 53244,39 PLN (aptuveni 12530 EUR) un 14692,51 CHF (aptuveni 15700 EUR), kuras tā uzskatīja par nepamatoti samaksātām tādēļ, ka minētajā līgumā ietverti negodīgi noteikumi.
17
2021. gada 16. decembrīmBank cēla prasību Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija), kas ir iesniedzējtiesa, lūdzot piespriest ML atmaksāt aizdevuma pamatsummu 130000 PLN (aptuveni 30670 EUR), pieskaitot likumiskos nokavējuma procentus. Banka apgalvoja – tā kā hipotekārā aizdevuma līgums nav spēkā, ML ir jāatmaksā aizdotais kapitāls saskaņā ar valsts tiesību normām par nepamatotu iedzīvošanos.
18
Iebildumu rakstā ML lūdza noraidīt prasību un izvirzīja iebildi par prasījuma noilgumu. Viņa atsevišķi iesniedza paziņojumu par ieskaitu, atsaucoties uz prasījumiem attiecīgi 53244,39 PLN (aptuveni 12530 EUR) un 14692,51 CHF (aptuveni 15700 EUR) apmērā.
19
Iesniedzējtiesa konstatē, ka pamatlietā aplūkotajā līgumā ir ietverti negodīgi noteikumi un ka tas nevar pastāvēt bez šiem noteikumiem. No tā izrietot, ka šis līgums ir jāatzīst par spēkā neesošu un ka saskaņā ar valsts tiesībām pusēm ir savstarpēji jāatlīdzina saskaņā ar minēto līgumu veiktie izpildījumi.
20
Turklāt šī tiesa norāda, ka saskaņā ar Civilkodeksa 118. pantu bankas prasījumam piemērojamais trīs gadu noilguma termiņš beidzās 2020. gada 31. decembrī. Tādēļ dienā, kad tika celta prasība pamatlietā, proti, 2021. gada 16. decembrī, attiecībā uz šīs iestādes prasījumu bija iestājies noilgums. Attiecīgi, ņemot vērā ML izvirzīto iebildi par noilgumu, minētajai tiesai prasība esot jānoraida.
21
Tomēr šī pati tiesa norāda, ka saskaņā ar valsts judikatūru paziņojuma par ieskaitu iesniegšana atbilstoši Civilkodeksa 499. pantam nozīmē atteikšanos no iebildes par noilgumu šā kodeksa 117. panta 2. punkta izpratnē. Proti, no šīs judikatūras izrietot, ka lietas dalībnieks, kas iesniedz paziņojumu par ieskaitu, ar to atzīst, ka izvirzītais prasījums pastāv un ir pieprasāms, un pauž vēlmi to samaksāt, tādējādi atsakoties iespējas atsaukties uz noilgumu. Šāda pieeja, kas ir atzīta arī Polijas doktrīnā, liekot valsts tiesām uzskatīt, ka paziņojuma par ieskaitu iesniegšana, pat aizstāvības nolūkā, ir pielīdzināma atteikumam no iebildes par noilgumu. No tā izrietot, ka, piemērojot minēto judikatūru, ML izvirzītā iebilde par noilgumu nevar tikt apmierināta un bankas prasījums nevar tikt uzskatīts par noilgušu.
22
Tomēr minētā tiesa šaubās par šādas valsts judikatūras saderību ar Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktu.
23
Šajā ziņā šī tiesa norāda, ka ML būtu varējusi iesniegt paziņojumu par ieskaitu tikai ar nodomu izvirzīt savu prasījumu pret bankas prasījumu bez nodoma atteikties no iebildes par noilgumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa šos divus pamatus izvirzījusi vienlaikus. Turklāt, tā kā ML nav skaidri atteikusies no iebildes par noilgumu, nevar izslēgt, ka viņai nebija zināms, ka paziņojumu par ieskaitu varētu interpretēt šādi.
24
Minētā tiesa uzskata, ka valsts judikatūra, saskaņā ar kuru paziņojums par ieskaitu automātiski nozīmē atteikšanos no iebildes par noilgumu, varētu izrādīties pretrunā Direktīvā 93/13 izvirzītajiem patērētāju aizsardzības mērķiem. Šāda judikatūra varētu atturēt patērētājus no ieskaita mehānisma izmantošanas, lai gan tas ir efektīvs līdzeklis savu tiesību īstenošanai negodīgu noteikumu gadījumā. Turklāt gan patērētāju aizsardzības, gan tiesiskās drošības princips liecinot par labu tādai valsts tiesību interpretācijai, saskaņā ar kuru prasību, ko pārdevējs vai piegādātājs ir cēlis pret patērētāju, par pieļaujamu varētu atzīt tikai izņēmuma kārtā un skaidri noteiktos gadījumos.
25
Tomēr šī pati tiesa norāda – ja ML mērķis, iesniedzot paziņojumu par ieskaitu, būtu bijis dzēst mBank prasījumu, varētu uzskatīt, ka šāda paziņojuma iesniegšana nozīmē šī prasījuma esības atzīšanu, pretējā gadījumā ieskaitam nebūtu priekšmeta. Turklāt ML šajā lietā pārstāvot advokāts, kuram – ņemot vērā viņa amatu – būtu jāpārzina valsts tiesu prakse, saskaņā ar kuru paziņojuma par ieskaitu iesniegšana tiek uzskatīta par atteikšanos no iebilduma par noilgumu.
26
Šajos apstākļos Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai gadījumā, kad hipotekārā kredīta līgums ir atzīts par spēkā neesošu kopumā, jo tas vairs nevar būt saistošs bez negodīgiem līguma noteikumiem, [Direktīvas 93/13] 7. panta 1. punkts un efektivitātes princips jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda valsts tiesiskā regulējuma interpretācija tiesā, saskaņā ar kuru patērētāja paziņojums par viņa prasījuma ieskaitu ar bankas prasījumu par kredīta pamatsummas ekvivalenta atmaksu, ir pielīdzināms patērētāja atteikumam no iebilduma par minētā bankas prasījuma noilgumu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
27
Abas pamatlietas puses apstrīd prejudiciālā jautājuma pieņemamību.
28
Pirmām kārtām, mBank apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neatbilst Tiesas Reglamenta 94. panta prasībām. It īpaši iesniedzējtiesa neesot sniegusi nekādu informāciju ne par apstākļiem, kādos ML iesniedza paziņojumu par ieskaitu, ne par šī paziņojuma saturu.
29
Saskaņā ar Reglamenta 94. pantu lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ietver “strīda priekšmeta, kā arī faktu, kuriem ir nozīme un kurus ir konstatējusi iesniedzējtiesa, kopsavilkumu vai vismaz to faktu izklāstu, uz kuriem balstīti prejudiciālie jautājumi”, “to valsts tiesību normu saturu, kas varētu būt piemērojamas attiecīgajā lietā, un attiecīgā gadījumā atbilstošo valsts judikatūru”, kā arī “to iemeslu izklāstu, kas likuši iesniedzējtiesai šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esību, kā arī saikni, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību aktiem”.
30
Šajā gadījumā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir ietverts pamatlietas faktisko un tiesisko apstākļu apraksts, kas ir pietiekams, lai izpildītu šīs prasības. Proti, pirmkārt, šajā lūgumā ir pārņemts pamatlietā piemērojamo valsts tiesību normu un atbilstošās valsts judikatūras saturs. Otrkārt, iesniedzējtiesas to apstākļu apraksts, kādos ML iesniedza paziņojumu par ieskaitu, kā arī šīs tiesas uzdotie jautājumi par tiesiskajām sekām, kādas valsts judikatūra saista ar šādu paziņojumu, ir pietiekams, lai saprastu iemeslus, kas ir to Savienības tiesību normu izvēles pamatā, kuru interpretāciju minētā tiesa lūdz, un saikni, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un tajā izskatāmajā lietā piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.
31
Otrām kārtām, mBank un ML apgalvo, ka prejudiciālais jautājums ir hipotētisks, jo paziņojumu par ieskaitu ML iesniegusi tikai pakārtoti un pēc tam ar 2024. gada 4. novembra aktu to atsaukusi. Tādēļ pamatlietas atrisināšanā jautājumam par ieskaitu un ar šo paziņojumu saistītajām sekām neesot nozīmes.
32
Šajā ziņā jānorāda, ka pēc tam, kad Tiesa tai bija nosūtījusi informācijas pieprasījumu, iesniedzējtiesa apstiprināja, ka ML atsaukusi savu paziņojumu par ieskaitu. Tomēr iesniedzējtiesa norādīja, ka vēlas saglabāt savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo atbilde uz uzdoto jautājumu tai joprojām esot nepieciešama, lai atrisinātu strīdu pamatlietā. Minētā tiesa šajā ziņā precizēja, ka Polijas tiesību akti ļauj atsaukt iebildi par ieskaitu, kas tiek saprasta kā procesuāla iebilde, bet neļauj atsaukt paziņojumu par ieskaitu kā paziņojumu pēc būtības. Tā piebilda, ka katrā ziņā sākotnējais paziņojums par ieskaitu ir līdzvērtīgs parāda atzīšanai, kas saskaņā ar Civilkodeksa 123. pantu pārtrauc noilguma termiņu. Tādējādi šis termiņš atsākoties no netiešās atzīšanas brīža, un paziņojuma vēlākai atsaukšanai nevar būt atpakaļejošs spēks un tāda ietekme, kas minēto netiešo atzīšanu padarītu par neesošu.
33
Jāatgādina, ka LESD 267. pantā noteiktās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām kontekstā vienīgi valsts tiesai, kas izskata lietu un ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpašās iezīmes, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums nepieciešams tās sprieduma taisīšanai, gan uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. spriedumus, 1978. gada 29. novembris, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 25. punkts, un 2024. gada 11. janvāris, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, 17. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
34
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesas atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu iespējams tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. spriedumus, 1999. gada 7. septembris, Beck un Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, 22. punkts, un 2024. gada 11. janvāris, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, 18. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
35
Šajā gadījumā, pirmkārt, no iesniedzējtiesas, kurai vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts tiesības, sniegtās atbildes uz šā sprieduma 32. punktā minēto informācijas pieprasījumu izriet, ka paziņojums par ieskaitu Polijas tiesībās ir līdzvērtīgs parāda atzīšanai, kas rada tiesiskas sekas neatkarīgi no paziņojuma iespējamās atsaukšanas, kas turklāt saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesībām neesot pieļaujama.
36
Otrkārt, pamatlieta attiecas uz prasību par atmaksu, ko ir cēlusi banka, lai panāktu saskaņā ar tādu hipotekārā aizdevuma līgumu aizdotā kapitāla atmaksu, kurā ietverti negodīgi noteikumi un kurš ir jāatceļ. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai valsts judikatūra, saskaņā ar kuru tas, ka patērētājs iesniedz paziņojumu par sava prasījuma ieskaitu ar bankas prasījumu, nozīmē netiešu atteikšanos no iebildes par noilgumu, ir saderīga ar Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktu, lasot to efektivitātes principa gaismā.
37
Šādos apstākļos nav acīmredzami, ka lūgtajai Direktīvas 93/13 interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem un tās priekšmetu vai ka aplūkojamā problēma būtu hipotētiska.
38
Trešām kārtām un visbeidzot, mBank apgalvo, ka Direktīvas 93/13 normas nav piemērojamas tāda paziņojuma par ieskaitu sekām, kas iesniegts saistībā ar prasību par atmaksu, un tādēļ šo jautājumu reglamentējot tikai valsts tiesības.
39
Šajā saistībā vien jānorāda, ka tad, ja – kā šajā gadījumā – nav acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, iebildums attiecībā uz šīs tiesību normas nepiemērojamību pamatlietā attiecas uz uzdoto jautājumu būtību (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Getin Noble Bank (Aizdevuma līguma izpildes apturēšana), C‑287/22, EU:C:2023:491, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prejudiciālais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
41
Ar vienīgo uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkts, lasot to efektivitātes principa gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar hipotekārā aizdevuma līguma, kas noslēgts starp patērētāju un banku, pilnīgu atcelšanu tādēļ, ka šajā līgumā ietverts negodīgs noteikums, bez kura minētais līgums nevar pastāvēt, šai tiesību normai ir pretrunā tāda valsts judikatūra, saskaņā ar kuru tas, ka patērētājs iesniedz paziņojumu par sava prasījuma ieskaitu ar šīs bankas prasījumu, nozīmē netiešu atteikšanos no iebildes par noilgumu attiecībā uz minētās bankas prasījumu.
42
Jāatgādina, ka ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma ir balstīta uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas nelabvēlīgākā situācijā attiecībā uz iespēju risināt sarunas par darījuma noslēgšanu un tā rīcībā ir mazāks informācijas daudzums, un tas nozīmē, ka patērētājs piekrīt pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas īstenot savu ietekmi uz to saturu (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Tādējādi, ņemot vērā sabiedrības interešu par patērētāju tiesību aizsardzību būtību un svarīgumu, Direktīvā 93/13, it īpaši tās 7. panta 1. punktā kopsakarā ar tās divdesmit ceturto apsvērumu dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt adekvātus un efektīvus līdzekļus, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtajos līgumos. Šajā nolūkā valstu tiesām negodīgi noteikumi ir jāatstāj bez piemērošanas, lai tie patērētājam neradītu saistošas sekas, izņemot, ja patērētājs pret to iebilst (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Lai gan Tiesa jau vairākkārt ir norādījusi, kādā veidā valsts tiesām jānodrošina, ka tiek ievērotas patērētājiem ar Direktīvu 93/13 piešķirtās tiesības, tomēr principā Savienības tiesības nesaskaņo procedūras, kas piemērojamas līguma noteikumu apgalvota negodīguma pārbaudei, un arī neparedz sekas konstatējumam par līguma negodīgo raksturu. Tādējādi – tā kā šajā jautājumā nav konkrēta Savienības tiesiskā regulējuma, šajā direktīvā paredzētā patērētāju aizsardzības īstenošanas kārtība saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu ir attiecināma uz to iekšējo tiesību sistēmu. Tomēr šī kārtība nedrīkst būt mazāk labvēlīga par to, kas reglamentē līdzīgas valsts tiesībām pakļautas situācijas (līdzvērtības princips), un tā nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinošu to tiesību īstenošanu, kuras piešķirtas ar Savienības tiesībām (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 25. novembris, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 39. punkts, un 2019. gada 26. jūnijs, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 45. un 46. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
45
Attiecībā uz efektivitātes principu, par kuru vienīgo jautā iesniedzējtiesa, jāatgādina, ka katrs gadījums, kad rodas jautājums par to, vai valsts procesuālo tiesību norma nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs tiesību normas vietu visā procesā, šā procesa norisi un īpatnības dažādās valsts tiesu instancēs. Šādā perspektīvā attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā principi, kas ir valsts tiesu sistēmas pamatā, piemēram, tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās drošības princips un pienācīga tiesvedības norise (spriedums, 2019. gada 26. jūnijs, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstu pienākums nodrošināt to tiesību efektivitāti, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, it īpaši attiecībā uz tiesībām, kuras izriet no Direktīvas 93/13, nozīmē prasību par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas ir paredzēta arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, kura tostarp attiecas uz procesuālo noteikumu definēšanu attiecībā uz prasībām tiesā, kas pamatotas ar šādām tiesībām (spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance, no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
47
Vienam no atbilstīgajiem un iedarbīgajiem līdzekļiem, ar kuriem paredzēts nodrošināt patērētāju tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ir jābūt iespējai iestāties lietā, kurā prasību pret viņu cēlis pārdevējs vai piegādātājs, turklāt saprātīgos procesuālos apstākļos, lai viņa tiesību izmantošana netiktu pakļauta nosacījumiem, īpaši attiecībā uz termiņiem, izmaksām vai citām procesuālām prasībām, kas pārmērīgi apgrūtina vai padara praktiski neiespējamu Direktīvā 93/13 garantēto tiesību īstenošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 1. oktobris, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, 59. punkts, un 2019. gada 3. aprīlis, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, 53. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
48
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka saistībā ar mBank celto prasību par atmaksu, lai atgūtu prasījumu, kas izriet no hipotekārā aizdevuma līguma, kurš ir jāatceļ tādēļ, ka tajā ietverti negodīgi noteikumi, ML izvirzīja iebildi par šī prasījuma noilgumu un vienlaikus iesniedza paziņojumu par ieskaitu, lai savu prasījumu ieskaitītu ar bankas prasījumu.
49
No tā arī izriet, ka dienā, kad celta prasība pamatlietā, attiecībā uz bankas prasījumu bija iestājies noilgums, un tādēļ, ņemot vērā ML izvirzīto iebildi par noilgumu, iesniedzējtiesai prasība būtu jānoraida. Tomēr šī tiesa norāda, ka saskaņā ar valsts judikatūru paziņojuma par ieskaitu iesniegšana saskaņā ar Civilkodeksa 499. pantu nozīmē atteikšanos no iebildes par noilgumu šā kodeksa 117. panta 2. punkta izpratnē, līdz ar to ML izvirzītais iebildums nevar tikt apmierināts un bankas prasījums nevar tikt uzskatīts par noilgušu.
50
Šajā ziņā jānorāda, pirmām kārtām, ka, ja iebildes par noilgumu izmantošana būtu atkarīga no jebkāda paziņojuma par ieskaitu neiesniegšanas, faktiski tas ierobežotu patērētāja iespēju izmantot valsts tiesību aktos paredzētās procesuālās tiesības, proti, tiesības izvirzīt abpusēju prasījumu, kas izriet no attiecīgā aizdevuma līguma atcelšanas. Šāds ierobežojums saistībā ar prasību, ko pārdevējs vai piegādātājs ir cēlis pret patērētāju, var būt šķērslis, kas var kavēt vai atturēt patērētāju no savu procesuālo tiesību lietderīgas izmantošanas, neievērojot šā sprieduma 46. un 47. punktā minēto judikatūru.
51
Otrām kārtām, pamatlietā aplūkotā valsts judikatūra, šķiet, var apdraudēt atturošo iedarbību, ko Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar tās 7. panta 1. punktu, paredzēts saistīt ar konstatējumu par negodīgu noteikumu esību līgumos, ko ar patērētājiem noslēdzis pārdevējs vai piegādātājs (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 14. decembris, Getin Noble Bank (Restitūcijas prasību noilguma termiņš), C‑28/22, EU:C:2023:992, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Proti, kā izriet no iesniedzējtiesas izklāstītajiem un šā sprieduma 49. punktā atgādinātajiem elementiem, šī valsts judikatūra, šķiet, var izraisīt to, ka pārdevējs vai piegādātājs prasījumu, attiecībā uz kuru iestājies noilgums, var atgūt tikai tādēļ, ka patērētājs, izvirzot iebildi par noilgumu, ir izmantojis procesuālu līdzekli, kas viņam atzīts valsts tiesībās, proti, iesniedzis paziņojumu par ieskaitu. Tādējādi minētā judikatūra var atņemt efektivitāti mehānismam, kas ar Direktīvu 93/13 ieviests, lai novērstu negodīgu noteikumu izmantošanu līgumiskajās attiecībās starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem, jo tā rezultātā tiek neitralizētas ar attiecīgā līguma atcelšanu saistītās tiesiskās sekas un pārdevējam vai piegādātājam tiek ļauts gūt labumu no paša prettiesiskās rīcības, kas ir šīs atcelšanas pamatā.
53
Trešām kārtām un visbeidzot, jāatgādina, ka ar Direktīvu 93/13 ieviestā sistēma patērētāju aizsardzībai pret negodīgiem līguma noteikumiem, kā arī pret nelabvēlīgām sekām, ko rada līguma atcelšana kopumā, nav piemērojama, ja patērētājs pret to iebilst. Patērētājs – pēc tam, kad valsts tiesa to ir informējusi, var neatsaukties uz noteikuma negodīgo un nesaistošo raksturu, tādējādi brīvi un nepārprotami piekrītot attiecīgajam noteikumam un līdz ar to izvairoties no līguma atzīšanas par spēkā neesošu. Lai patērētājs varētu brīvi un nepārprotami piekrist, valsts tiesai atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām un taisnīguma principam civilprocesos objektīvi un izsmeļoši ir jānorāda tiesiskās sekas, ko var radīt negodīga noteikuma atcelšana, neatkarīgi no tā, vai patērētājus pārstāv vai nepārstāv profesionālais pārstāvis. (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 94., 95. un 97. punkts).
54
Analoģiski – atteikšanās no iebildes par noilgumu nevar tikt prezumēta, pamatojoties tikai uz valsts judikatūru, kurā procesuāls akts, piemēram, paziņojums par ieskaitu, tiek uzskatīts par netiešu gribas izpausmi atteikties no šīs iebildes, nepārbaudot, vai patērētājs ir izteicis brīvu un nepārprotamu gribu to darīt. Tāda pati interpretācija a fortiori piemērojama tādā situācijā kā pamatlietā, kad patērētājs ar citu vienlaikus iesniegtu procesuālu aktu ir skaidri paudis pretēju gribu – atsaukties uz noilgumu.
55
Kā rakstveida apsvērumos būtībā ir uzsvērusi Polijas valdība, Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkts un efektivitātes princips prasa, lai patērētājs varētu lietderīgi atsaukties uz tiesībām, kas viņam piešķirtas ar šo direktīvu, un noteiktu procesuālo tiesību īstenošanu nevar automātiski pielīdzināt netiešam atteikumam no citām tiesībām. Tādēļ jāuzskata, ka valsts judikatūrā – kurā netieša atteikšanās no iebildes par noilgumu tiek izsecināta tikai no tā, ka ir iesniegts paziņojums par ieskaitu, nepārliecinoties par patērētāja gribu, – šī prasība nav ievērota.
56
Šo vērtējumu nevarot atspēkot tas, ka ML pārstāvēja advokāts, kuram, ņemot vērā viņa amatu, būtu jāzina attiecīgā valsts judikatūra, jo šāds apstāklis principā neietekmē patērētājiem ar Direktīvu 93/13 piešķirto aizsardzību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Vēl jāatgādina, ka Savienības tiesībām atbilstīgas valsts tiesību interpretācijas princips prasa, lai valsts tiesas, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, veiktu visas to kompetencē ietilpstošās darbības, lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pilnīgu efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilstu tās mērķim. Prasība pēc šādas atbilstīgas interpretācijas sevī tostarp ietver valsts tiesu pienākumu vajadzības gadījumā mainīt iedibināto judikatūru, ja tā ir balstīta uz valsts tiesību interpretāciju, kas nav saderīga ar direktīvas mērķiem. Tādējādi valsts tiesa nevar pamatoti uzskatīt, ka tai nav iespējams aplūkoto valsts tiesību normu interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām tikai tādēļ, ka šī norma pastāvīgi tikusi interpretēta nesaderīgi ar šīm tiesībām (spriedums, 2019. gada 26. jūnijs, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 65. un 66. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
58
Šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka valsts tiesību normas nevar tikt interpretētas tādējādi, ka tas liegtu vai atturētu patērētāju no iespējas lietderīgi atsaukties uz iebildi par noilgumu saistībā ar bankas prasījumu tikai tādēļ, ka patērētājs iesniedzis paziņojumu par ieskaitu.
59
Tādējādi šai tiesai vajadzības gadījumā pēc savas iniciatīvas ir jāatstāj nepiemērota pamatlietā aplūkotā valsts judikatūra, ja tā nešķiet saderīga ar Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktu.
60
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkts, lasot to efektivitātes principa gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar hipotekārā aizdevuma līguma, kas noslēgts starp patērētāju un banku, pilnīgu atcelšanu tādēļ, ka šajā līgumā ietverts negodīgs noteikums, bez kura minētais līgums nevar pastāvēt, šai tiesību normai ir pretrunā tāda valsts judikatūra, saskaņā ar kuru tas, ka patērētājs iesniedz paziņojumu par sava prasījuma ieskaitu ar šīs bankas prasījumu, nozīmē netiešu atteikšanos no iebildes par noilgumu attiecībā uz minētās bankas prasījumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
61
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 7. panta 1. punkts, lasot tos efektivitātes principa gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
saistībā ar hipotekārā aizdevuma līguma, kas noslēgts starp patērētāju un banku, pilnīgu atcelšanu tādēļ, ka šajā līgumā ietverts negodīgs noteikums, bez kura minētais līgums nevar pastāvēt, šai tiesību normai ir pretrunā tāda valsts judikatūra, saskaņā ar kuru tas, ka patērētājs iesniedz paziņojumu par sava prasījuma ieskaitu ar šīs bankas prasījumu, nozīmē netiešu atteikšanos no iebildes par noilgumu attiecībā uz minētās bankas prasījumu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.