62023CJ0436
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2024. gada 12. decembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiešie nodokļi – LESD 49. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodoklis, ar kuru apliek sabiedrību peļņu – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts fairness tax – Valsts lēmums, ar kuru šis tiesiskais regulējums tiek atcelts – Seku paturēšana spēkā – Nodoklis, kas nav jāmaksā sabiedrībai nerezidentei, kurai dalībvalstī ir pastāvīgs uzņēmums – Nodoklis, kas jāmaksā sabiedrības nerezidentes meitasuzņēmumam – Juridiskās formas izvēle – Situāciju salīdzināmība
Lietā C‑436/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko hof van beroep te Gent (Ģentes apelācijas tiesa, Beļģija) iesniegusi ar 2023. gada 13. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 13. jūlijā, tiesvedībā
Belgische Staat/Federale Overheidsdienst Financiën
pret
Volvo Group Belgium NV,
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda sestās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši A. Kumins [A. Kumin] un I. Ziemele (referente),
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Volvo Group Belgium NV vārdā – T. Lauwers, advocaat,
–
Beļģijas valdības vārdā – S. Baeyens, A. De Brouwer un C. Pochet, pārstāvji, kuriem palīdz T. Bricout un C. Decordier, advocaten,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Ferrand un W. Roels, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 49. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Belgische Staat/Federale Overheidsdienst Financiën (Beļģijas Valsts/Federālais finanšu dienests) un Volvo Group Belgium NV, Beļģijā reģistrētas sabiedrības nerezidentes meitasuzņēmumu, par sekām, kādas Volvo Group Belgium rada valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru sabiedrību nerezidenšu meitasuzņēmumiem rezidentiem tiek piemērots fairness tax.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
LESD 49. pantā ir noteikts:
“Ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus, aizliedz ierobežojumus kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī. Tāpat aizliedz ierobežojumus attiecībā uz to, kā dalībvalstu pilsoņi, kas izveidojuši uzņēmumu kādā dalībvalstī, atver šā uzņēmuma pārstāvniecības, filiāles vai meitasuzņēmumus citās dalībvalstīs.
Brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus, jo īpaši sabiedrības, kas definētas 54. panta otrajā daļā, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz tās valsts tiesību akti, kurā notiek šī uzņēmējdarbība, ņemot vērā šā Līguma nodaļu par kapitālu.”
Beļģijas tiesības
4
Wetboek van de inkomstenbelastigen 1992 (1992. gada Ienākumu nodokļu kodekss) tika grozīts ar 2013. gada 30. jūlijawet houdende diverse bepaligen (Likums par dažādām normām, 2013. gada 1. augustaBelgisch Staatsblad). Šī likuma 15. nodaļā ir iekļauta 2. iedaļa, kuras 1. apakšiedaļas nosaukums ir “Fairness Tax”. Šajā apakšiedaļā ietilpst minētā likuma 43.–51. pants, ar ko ir grozīts šī kodeksa 198., 207., 218., 219.ter, 233., 246., 275. un 463.bis pants.
5
Atbilstoši 1992. gada Ienākumu nodokļu kodeksa, kas grozīts ar 2013. gada 30. jūlija Likumu par dažādām normām, 198. panta 1. punkta 1. apakšpunktam:
“Par izdevumiem, kas ir saistīti ar saimniecisko darbību, netiek uzskatīti:
1° uzņēmumu ienākuma nodoklis, tajā skaitā atsevišķie nodokļi, kas jāmaksā, pamatojoties uz 219.bis un 219.ter pantu, summas, kuras ir samaksātas saistībā ar uzņēmumu ienākuma nodokli un priekšnodokli par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas, kas jāmaksā ienākumu parādniekam, lai no saistības atbrīvotu labuma guvēju, ja nav ievērots 261. pants, taču izslēdzot atsevišķo nodokli, kas jāmaksā, pamatojoties uz 219. pantu.”
6
Šī kodeksa 207. panta otrajā daļā ir paredzēts:
“Nevienu no šiem atskaitījumiem vai taksācijas periodā radušos zaudējumu atskaitīšanu nevar attiecināt nedz uz to peļņas daļu, kas gūta saistībā ar 79. pantā paredzētajām izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocībām, nedz uz 53. panta 24. punktā minētajām saņemtajām finansiālajām vai jebkāda cita rakstura priekšrocībām, nedz uz tā īpašā atsevišķā nodokļa bāzi, kas ir noteikts par izdevumiem vai jebkāda veida priekšrocībām, kuri atbilstoši 219. pantam nav attaisnoti, nedz uz peļņas daļu, kura attiecināma uz 198. panta 1. punkta 9. apakšpunktā un 12. apakšpunktā minētajiem izdevumiem, nedz uz peļņas daļu, kas ir gūta saistībā ar 194.quater panta 2. punkta ceturtās daļas neievērošanu un 194.quater panta 4. punkta piemērošanu, nedz uz 217. panta 3. punktā minēto kapitāla pieaugumu, nedz uz 219.ter pantā minētajām dividendēm.”
7
Minētā kodeksa 219.ter pantā ir noteikts:
“1.   Attiecībā uz taksācijas periodu, kurā ir izmaksātas dividendes 18. panta pirmās daļas 1.–2.bis punkta izpratnē, tiek noteikts atsevišķs nodoklis, kas tiek aprēķināts atbilstoši turpmākajos punktos noteiktajai kārtībai.
Šis atsevišķais nodoklis ir neatkarīgs no citiem nodokļiem, kuri jāmaksā uz citu šā kodeksa normu pamata vai – attiecīgā gadījumā – īstenojot īpašas tiesību normas, un attiecīgā gadījumā tos papildina.
2.   Šā nodokļa bāze ir pozitīvā starpība starp bruto dividendēm, kas izmaksātas par taksācijas periodu, un galīgo ar nodokli apliekamo peļņu, par ko ir jāmaksā 215. un 216. pantā norādītā uzņēmumu ienākuma nodokļa likme.
3.   Šādi noteiktā nodokļa bāze tiek samazināta par izmaksāto dividenžu daļu, kas iegūtas no agrāk – un vēlākais 2014. taksācijas gadā – ar nodokli apliktajām rezervēm. Šā samazinājuma piemērošanai ar nodokli jau aplikto rezervju ņemšana vērā prioritāri notiks attiecībā uz pēdējām izveidotajām rezervēm.
Attiecībā uz 2014. taksācijas gadu šajā pašā taksācijas gadā izmaksātās dividendes nekad nevar tikt ņemtas vērā kā rezerves, kuras tiek apliktas ar nodokli šajā pašā taksācijas gadā.
4.   Iegūto starpību pēc tam samazina atbilstoši procentuālai daļai, kura izsaka attiecību starp:
–
no vienas puses, skaitītājā – faktiski pārnesto zaudējumu atskaitījumu attiecībā uz taksācijas periodu un atskaitījumu par riska kapitālu, kas faktiski piemērots attiecībā uz šo pašu taksācijas periodu, un,
–
no otras puses, saucējā – taksācijas periodā ar nodokli apliekamo peļņu, izņemot atbrīvojumus attiecībā uz vērtības samazināšanos, uzkrājumiem un kapitāla pieaugumu.
5.   Atbilstoši iepriekšējiem punktiem noteiktā bāze nevar tikt nekādi ierobežota vai samazināta.
6.   Atsevišķais nodoklis ir vienāds ar 5 % no šādi aprēķinātās summas.
7.   Sabiedrības, kuras, pamatojoties uz Sabiedrību kodeksa 15. pantu, tiek uzskatītas par mazām sabiedrībām attiecībā uz taksācijas gadu, kas ir saistīts ar taksācijas periodu, kurā dividendes tiek izmaksātas, netiek apliktas ar minēto nodokli.”
8
Šī paša kodeksa 233. panta trešā daļa ir formulēta šādi:
“Papildus tam atsevišķs nodoklis tiek noteikts atbilstoši 219.ter pantā paredzētajiem noteikumiem. Šā pasākuma piemērošanai attiecībā uz Beļģijas uzņēmumiem ar “izmaksātām dividendēm” saprot sabiedrības izmaksāto bruto dividenžu daļu, kas atbilst Beļģijas pastāvīgā uzņēmuma pozitīvajam ieguldījumam kopējā peļņā.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9
2015. un 2016. gadā Volvo Group Belgium tika aprēķināts uzņēmumu ienākuma nodoklis šādā apmērā: par 2015. taksācijas gadu – 1056466,18 EUR, no kuriem 1052467,14 EUR bija fairness tax, bet par 2016. gadu – 773573,17 EUR, no kuriem 769881,87 EUR bija fairness tax.
10
2016. gadā šī sabiedrība iesniedza sūdzības par lēmumiem, ar kuriem tika noteikti šie nodokļa maksājumi, apgalvojot, ka fairness tax ir pretrunā Savienības tiesību normām, konvencijām par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kā arī Beļģijas Konstitūcijai. Šajā ziņā tā norādīja, ka Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa, Beļģija) tobrīd tika izskatīta atcelšanas prasība un ka pēdējā minētā bija uzdevusi Tiesai prejudiciālus jautājumus par fairness tax un tā saderību ar LESD 49. pantā nostiprināto brīvību veikt uzņēmējdarbību.
11
Ar Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa) 2018. gada 1. marta spriedumu tika atceltas tiesību normas par fairness tax, proti, 2013. gada 30. jūlija Likuma par dažādām normām 43.–49. pants un 51. panta pirmā un otrā daļa. Pēc šī sprieduma Volvo Group Belgium iesniegtās sūdzības ar 2019. gada 9. decembra lēmumiem tika noraidītas kā nepamatotas, jo minētā tiesa bija atstājusi spēkā atcelto tiesību normu sekas attiecībā uz 2014.–2018. taksācijas gadu.
12
2020. gada 12. februārī Volvo Group Belgium vērsās rechtbank van eerste aanleg Oost‑Vlaanderen, afdeling Gent (Austrumflandrijas pirmās instances tiesa, Ģentes nodaļa, Beļģija), kas ar 2022. gada 4. februāra spriedumu atcēla lēmumus, ar kuriem bija noteikti uzņēmumu ienākuma nodokļa maksājumi par 2015. un 2016. taksācijas gadu, ciktāl ar tiem Volvo Group Belgium tika uzlikts fairness tax.
13
Par šo spriedumu État belge/Service public fédéral Finances iesniedza apelācijas sūdzību hof van beroep te Gent (Ģentes apelācijas tiesa, Beļģija), kas ir iesniedzējtiesa.
14
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa) spriedums saglabāt to 2013. gada 30. jūlija Likuma par dažādām normām noteikumu iedarbību, kurus tā bija atcēlusi, apdraud LESD 49. pantā nostiprināto brīvību veikt uzņēmējdarbību, ciktāl šis spriedums piemērojams tikai sabiedrību nerezidenšu meitasuzņēmumiem, savukārt šī saglabāšana neskar nerezidentes sabiedrības, kurām Beļģijā ir pastāvīgs uzņēmums, un tāpēc tām fairness tax nav piemērojams.
15
Šādos apstākļos hof van beroep te Gent (Ģentes apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [LESD] 49. pants ir jāinterpretē tā, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā iesniedzējtiesā apstrīdētais (kuru Konstitucionālā tiesa atcēla, taču atstāja spēkā tā sekas, pārkāpjot brīvību veikt uzņēmējdarbību, un tādēļ spēkā atstātais valsts tiesiskais regulējums nav piemērojams attiecībā uz peļņu, ko izmaksā sabiedrības, kuras veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī un kurām ir pastāvīgais uzņēmums Beļģijā), atbilstoši kuram
–
ir jāmaksā nodoklis par sadalīto peļņu, kas nav ietverta tādas sabiedrības rezidentes galīgajā ar nodokli apliekamajā peļņā, uz kuras uzņēmējdarbības politiku citā dalībvalstī uzņēmējdarbību veicošai sabiedrībai ir tāda ietekme, ka tā var regulēt tās darbību,
–
taču šis nodoklis nebūtu jāmaksā par šādu peļņu, ja šī sabiedrība, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, savu darbību Beļģijā veiktu ar pastāvīgā uzņēmuma vai filiāles starpniecību?”
Par prejudiciālo jautājumu
16
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru nerezidentes sabiedrības meitasuzņēmumam rezidentam ir jāmaksā tā sauktais “fairness tax” nodoklis par tādas peļņas sadali, kura noteiktu valsts nodokļu sistēmā paredzētu nodokļu priekšrocību izmantošanas dēļ nav iekļauta šī meitasuzņēmuma galīgajā ar nodokli apliekamajā ienākumā, taču nerezidentei sabiedrībai, kas šajā dalībvalstī veic saimniecisko darbību ar pastāvīga uzņēmuma vai filiāles starpniecību, šāds nodoklis nav jāmaksā.
17
Iesākumā jāatzīmē, ka Beļģijas valdība savos rakstveida apsvērumos norāda, ka atšķirībā no iesniedzējtiesas apgalvotā fairness tax seku saglabāšana, par kuru lēmusi Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa), var attiekties ne tikai uz sabiedrību nerezidenšu meitasuzņēmumiem, bet arī uz šo sabiedrību pastāvīgajiem uzņēmumiem. Proti, šī tiesa esot vispārīgi saglabājusi fairness tax par 2014.–2018. taksācijas gadu, un vienīgais izņēmums esot situācija, kurā ārvalstu meitasuzņēmums sadala peļņu Beļģijas mātesuzņēmumam, uz kuru attiecas Padomes Direktīva 2011/96/ES (2011. gada 30. novembris) par kopējo sistēmu nodokļu uzlikšanai, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kuri atrodas dažādās dalībvalstīs (OV 2011, L 345, 8. lpp.).
18
Šajā ziņā Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa) pieņemtā nolēmuma par fairness tax seku saglabāšanu tvēruma pārbaude ir iesniedzējtiesas ziņā. Savukārt Tiesai ar LESD 267. pantu iedibinātās tiesu sadarbības sistēmas ietvaros nav jāpārbauda vai jāapšauba valsts tiesas veiktās valsts tiesību interpretācijas, kas ir vienīgi šīs tiesas kompetencē, pareizība. Tāpat gadījumā, kad valsts tiesa ir vērsusies Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem, Tiesai ir jābalstās uz minētās tiesas sniegto valsts tiesību interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 27. oktobris, Instituto do Cinema e do Audiovisual, C‑411/21, EU:C:2022:836, 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
19
Tādējādi, izvērtējot prejudiciālo jautājumu un atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajai interpretācijai, ir jābalstās uz pieņēmumu, ka fairness tax seku saglabāšana nav piemērojama sabiedrību nerezidenšu pastāvīgajiem uzņēmumiem, bet tikai to meitasuzņēmumiem, kāds ir Volvo Group Belgium.
20
Brīvība veikt uzņēmējdarbību, kas LESD 49. pantā ir piešķirta Eiropas Savienības pilsoņiem, paredz to tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz uzņēmējdarbības vietas dalībvalsts tiesību akti. Saskaņā ar LESD 54. pantu attiecībā uz sabiedrībām, kuras izveidotas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Savienībā, tā ietver tiesības veikt savu darbību attiecīgajā dalībvalstī ar meitasuzņēmuma, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību (spriedums, 2017. gada 17. maijs, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
21
Sabiedrības juridiskā adrese LESD 54. panta izpratnē, tāpat kā fizisko personu valstspiederība, tiek izmantota, lai noteiktu šīs sabiedrības piesaisti kādas valsts tiesību sistēmai. Tādējādi tāda valsts nodokļu tiesiskā regulējuma kā pamatlietā aplūkotais piemērošana sabiedrībai rezidentei, tostarp nerezidentes sabiedrības meitasuzņēmumam rezidentam, no vienas puses, un nerezidentes sabiedrības filiālei vai pastāvīgam uzņēmumam, no otras puses, skar attiecīgi sabiedrības rezidentes un sabiedrības nerezidentes nodokļu režīmu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
22
Kā izriet no LESD 49. panta pirmās daļas otrā teikuma, uzņēmējiem expressis verbis ir paredzēta iespēja brīvi izvēlēties piemērotāko juridisko formu, kādā veikt savas darbības citā dalībvalstī. Šī izvēles brīvība nedrīkst tikt ierobežota ar diskriminējošām nodokļu tiesību normām (spriedums, 2023. gada 21. decembris, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
23
Brīvība izvēlēties piemērotu juridisko formu, lai veiktu darbību citā dalībvalstī, it īpaši ir vērsta uz to, lai ļautu sabiedrībām ar juridisko adresi vienā dalībvalstī atvērt filiāli citā dalībvalstī, lai veiktu savu darbību atbilstoši tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecināmi uz meitasuzņēmumiem (spriedumi, 2006. gada 23. februāris, CLT‑UFA, C‑253/03, EU:C:2006:129, 15. punkts; 2012. gada 6. septembris, Philips Electronics UK, C‑18/11, EU:C:2012:532, 14. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 21. decembris, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 39. punkts).
24
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem uzskatāmi visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu LESD 49. pantā garantētās brīvības izmantošanu (spriedums, 2017. gada 7. septembris, Eqiom un Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, 54. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
25
Runājot konkrētāk par nodokļu tiesību normām, no Tiesas judikatūras izriet, ka katras dalībvalsts ziņā ir, ievērojot Savienības tiesības, veidot savu nodokļu sistēmu attiecībā uz peļņas aplikšanu ar nodokli, ciktāl šī peļņa ir attiecīgās dalībvalsts nodokļu jomas kompetencē. No tā izriet, ka uzņemošā dalībvalsts var noteikt nodokļa iekasējamības gadījumus, apliekamās summas, kā arī nodokļa likmi, ko tā piemēro dažādiem sabiedrību uzņēmumu veidiem, kas darbojas šajā dalībvalstī, ar nosacījumu, ka attieksme pret sabiedrībām nerezidentēm nav diskriminējoša salīdzinājumā ar salīdzināmiem attiecīgās valsts uzņēmumiem (spriedums, 2017. gada 17. maijs, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
26
Šajā gadījumā, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, lēmums saglabāt fairness tax sekas ietekmē sabiedrības nerezidentes, ciktāl tās savu saimniecisko darbību Beļģijā veic ar meitasuzņēmuma, nevis ar pastāvīga uzņēmuma vai filiāles starpniecību. Tādējādi ir redzams, ka fairness tax seku saglabāšana neļauj sabiedrību nerezidenšu meitasuzņēmumiem darboties ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šādu sabiedrību pastāvīgajiem uzņēmumiem piemērojamie, un līdz ar to, ņemot vērā valsts tiesisko regulējumu, pirmie minētie uzņēmumi ir nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar otrajiem.
27
Šādos apstākļos šāds lēmums saglabāt sekas attiecībā uz sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, to darbību Beļģijā ar meitasuzņēmuma starpniecību var padarīt mazāk pievilcīgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 7. septembris, Eqiom un Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, 55. un 56. punkts).
28
Atšķirīga attieksme, kas var ierobežot brīvību izvēlēties piemērotu juridisko formu darbības veikšanai citā dalībvalstī šī sprieduma 22. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, var būt LESD 49. un 54. pantā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 47. punkts).
29
Lai šī atšķirīgā attieksme būtu saderīga ar LESD tiesību normām par brīvību veikt uzņēmējdarbību, pastāvīgajā judikatūrā teikts, ka tai ir jāattiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, vai arī tai ir jābūt pamatotai ar kādu primāru vispārējo interešu apsvērumu (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 48. punkts, kā arī 2015. gada 2. septembris, Groupe Steria, C‑386/14, EU:C:2015:524, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
Attiecībā uz situāciju objektīvu salīdzināmību no Tiesas judikatūras izriet, ka runa ir par pārrobežu situācijas salīdzināšanu ar iekšzemes situāciju. Lai nošķirtu pārrobežu situāciju no iekšzemes situācijas, ir jāatsaucas uz attiecīgo sabiedrību juridisko adresi, kas, kā tas ir norādīts šī sprieduma 21. punktā, kalpo, lai noteiktu sabiedrības piesaisti kādas valsts tiesību sistēmai. No tā izriet, ka tāda valsts tiesiskā regulējuma kā pamatlietā aplūkotais piemērošana, no vienas puses, nerezidentes sabiedrības meitasuzņēmumam rezidentam, un, no otras puses, šādas sabiedrības pastāvīgajam uzņēmumam rezidentam, skar attiecīgi rezidentes sabiedrības un nerezidentes sabiedrības nodokļu režīmu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 17. maijs, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 35. un 36. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
31
Šis objektīvais salīdzinājums jāveic, ņemot vērā attiecīgo valsts nodokļu tiesību aktu mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 17. maijs, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Šajā ziņā attiecībā uz situāciju salīdzināmību un Beļģijas tiesību aktu par fairness tax, kādi tolaik bija spēkā, mērķi Tiesa ir norādījusi sekojošo. Attiecībā uz uzņemošās dalībvalsts nodokļu tiesību aktiem, kuri ir vērsti uz to, lai izvairītos no tā, ka šajā valstī gūtā peļņa noteiktu valsts nodokļu tiesiskajā regulējumā paredzēto nodokļu priekšrocību izmantošanas dēļ netiek sadalīta, nodokļa maksātājam neuzliekot nodokli, tāda nodokļu maksātāja nerezidenta situācija, kurš minētajā dalībvalstī veic saimniecisku darbību ar pastāvīgā uzņēmuma starpniecību, ir salīdzināma ar tāda nodokļu maksātāja situāciju, kurš ir rezidents. Proti, abos gadījumos šo nodokļu tiesību aktu mērķis ir ļaut šai pašai dalībvalstij īstenot savas nodokļu iekasēšanas pilnvaras attiecībā uz peļņu, kas ir tās nodokļu kompetencē (spriedums, 2017. gada 17. maijs, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
33
Pamatlietā sabiedrību nerezidenšu pastāvīgajiem uzņēmumiem un filiālēm fairness tax nav piemērojams.
34
No tā izriet, ka saistībā ar spriedumu par fairness tax seku saglabāšanu, kā to ir interpretējusi iesniedzējtiesa, Beļģijas Karaliste vairs neīsteno savu nodokļu uzlikšanas kompetenci attiecībā uz sabiedrību nerezidenšu pastāvīgo uzņēmumu vai filiāļu peļņu. Līdz ar to šīs sabiedrības nerezidentes nav salīdzināmā situācijā ar tādām sabiedrībām rezidentēm kā sabiedrības nerezidentes meitasuzņēmums.
35
Tādēļ tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā LESD 49. pantā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu nevar konstatēt.
36
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka LESD 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru nerezidentes sabiedrības meitasuzņēmumam rezidentam ir jāmaksā tā sauktais “fairness tax” nodoklis par tādas peļņas sadali, kas noteiktu valsts nodokļu sistēmā paredzētu nodokļu priekšrocību izmantošanas dēļ nav iekļauta šī meitasuzņēmuma galīgajā ar nodokli apliekamajā ienākumā, taču nerezidentei sabiedrībai, kas šajā dalībvalstī veic saimniecisko darbību ar pastāvīga uzņēmuma vai filiāles starpniecību, šāds nodoklis nav jāmaksā.
Par tiesāšanās izdevumiem
37
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
LESD 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru nerezidentes sabiedrības meitasuzņēmumam rezidentam ir jāmaksā tā sauktais “fairness tax
”nodoklis par tādas peļņas sadali, kas noteiktu valsts nodokļu sistēmā paredzētu nodokļu priekšrocību izmantošanas dēļ nav iekļauta šī meitasuzņēmuma galīgajā ar nodokli apliekamajā ienākumā, taču nerezidentei sabiedrībai, kas šajā dalībvalstī veic saimniecisko darbību ar pastāvīga uzņēmuma vai filiāles starpniecību, šāds nodoklis nav jāmaksā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.