62022CC0363
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 13. jūlijā (
1
)
Lieta C‑363/22 P
Planistat Europe,
Hervé‑Patrick Charlot
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Ārpuslīgumiskā atbildība – OLAF ārējā izmeklēšana – Informācijas par apstākļiem, kas var būt pamats kriminālvajāšanai, nodošana valsts tiesu iestādēm pirms izmeklēšanas beigām – Komisijas iesniegta sūdzība pirms izmeklēšanas beigām – Valsts kriminālprocess – Tiesvedības izbeigšana ar galīgu nolēmumu – Savienības tiesību normas “pietiekami būtiska pārkāpuma” jēdziens – Prasītājiem iespējami nodarīts morāls un mantisks kaitējums
1.
Ar šo apelācijas sūdzību sabiedrība Planistat Europe un Hervé‑Patrick Charlot (turpmāk tekstā abi kopā – “apelācijas sūdzības iesniedzēji”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 6. aprīļa spriedumu Planistat Europe un Charlot/Komisija (
2
), ar kuru tā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību, ar ko tika lūgts atlīdzināt, pirmām kārtām, kaitējumu, kurš esot nodarīts H.‑P. Charlot tādēļ, ka Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) esot nodevis valsts iestādēm informāciju par faktiem, kuri var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi, kā arī Eiropas Komisijas šīm iestādēm iesniegtas sūdzības dēļ, un, otrām kārtām, mantisko kaitējumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējiem esot nodarīts tādēļ, ka tika izbeigti starp Planistat Europe un Eiropas Komisiju noslēgtie līgumi.
2.
Apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza trīs pamatus, kas būtībā attiecas uz Vispārējās tiesas pieļautām kļūdām, pirmkārt, nosakot apgalvoto kaitējumu izraisījušo faktu, otrkārt, noraidot apmelojoša paziņojuma no OLAF un Komisijas puses esamību un, treškārt, noraidot apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus par morālā un mantiskā kaitējuma esamību. Atbilstoši Tiesas lūgumam šajos secinājumos tiks izvērtēts tikai apelācijas sūdzības otrais pamats.
3.
Šis pamats sniedz Tiesai iespēju izteikties par Vispārējās tiesas kontroli, kas veicama prasības par ārpuslīgumisko atbildību, pirmām kārtām, gadījumā, kad OLAF nodod informāciju valsts tiesu iestādēm un, kā apgalvots, izdara apmelojošu paziņojumu, lai arī vēlāk valsts tiesas izbeidza tiesvedību attiecībā uz ieinteresētajām personām, un, otrām kārtām, gadījumā, kad Komisija šajā lietā ir iesniegusi sūdzību civilprasītājas statusā.
I. Regula (EK) Nr. 1073/1999
4.
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1073/1999 (1999. gada 25. maijs) par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) (
3
), reglamentēja pārbaudes, inspekcijas un citus pasākumus, ko OLAF darbinieki veic, pildot savus pienākumus (
4
). OLAF veiktā izmeklēšana izpaužas kā “ārēja” izmeklēšana, proti, tāda, kas tiek veikta ārpus Savienības iestādēm, un “iekšēja” izmeklēšana, proti, tāda, kas tiek veikta šajās iestādēs.
5.
Regulas Nr. 1073/1999 9. pants “Ziņojums par izmeklēšanu un turpmāka rīcība” attiecas uz ziņojumu, ko OLAF sagatavo izmeklēšanas beigās.
6.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 10. pantu “Informācijas nodošana, ko veic Birojs”:
“1.   Neskarot šīs regulas 8., 9. un 11. pantu un Regulas (Euratom, EK) Nr. 2185/96 [par pārbaudēm un apskatēm uz vietas, ko Komisija veic, lai aizsargātu Eiropas Kopienu finanšu intereses pret krāpšanu un citām nelikumībām] noteikumus, Birojs jebkurā laikā var nodot attiecīgo dalībvalstu kompetentām iestādēm ārējā izmeklēšanā iegūto informāciju.
2.   Neskarot šīs regulas 8., 9. un 11. pantu, Biroja direktors nodod attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādēm informāciju, ko Birojs iekšējā izmeklēšanā ieguvis par jautājumiem, kuri var būt par iemeslu krimināllietai [kriminālvajāšanai]. Saskaņā ar izmeklēšanas prasībām viņš reizē informē attiecīgo dalībvalsti.
[..]”
II. Tiesvedības priekšvēsture
7.
Tiesvedības priekšvēsturi, kā tā atspoguļota pārsūdzētā sprieduma 2.–18. punktā, var rezumēt šādi.
8.
1996. gadā Eurostat izveidoja statistikas informācijas pārdošanas punktu (datashops) tīklu. Dalībvalstīs šie datashops, kuriem nav juridiskas personas statusa, principā bija integrēti valsts statistikas institūtos (turpmāk tekstā – “VSI”), izņemot Beļģiju, Spāniju un Luksemburgu, kur tos pārvaldīja komercsabiedrības. Šim mērķim tika noslēgti trīspusēji nolīgumi starp Eurostat, Eiropas Savienības Publikāciju biroju (PB) un struktūru, kas darbojās datashop.
9.
No 1996. līdz 1999. gadam Planistat Europe, ko vadīja H.‑P. Charlot, ar Eurostat noslēdza pamatnolīgumus par dažādu pakalpojumu sniegšanu, tostarp par personāla nodrošināšanu datashops.
10.
Sākot no 2000. gada 1. janvāra, sabiedrībai Planistat Europe tika uzticēta Briseles (Beļģija), Madrides (Spānija) un Luksemburgas datashops pārvaldība un tai bija jāpārskaita Komisijai visu šo trīs datashops apgrozījums.
11.
1999. gada septembrī Eurostat Iekšējās revīzijas dienests sagatavoja ziņojumu par pārkāpumiem Planistat
Europe nodrošinātajā datashops pārvaldībā.
12.
2000. gada 17. martā Komisijas Finanšu kontroles ģenerāldirektorāts iesniedza šo ziņojumu OLAF.
13.
2003. gada 18. martā pēc iekšējās izmeklēšanas, kurā tika pārbaudīta datashops tīkla ieviešanas, rēķinu izrakstīšanas un finansējuma izmantošanas kārtība, kā arī Savienības ierēdņu iespējama iesaiste, OLAF attiecībā uz Planistat Europe nolēma uzsākt Ārējo izmeklēšanu OF/2002/0510.
14.
2003. gada 19. martāOLAF saistībā ar notiekošo izmeklēšanu nodeva Francijas tiesu iestādēm informāciju par faktiem, kuri, šā biroja ieskatā, varēja tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi (turpmāk tekstā – “2003. gada 19. marta paziņojums”). Pamatojoties uz to, 2003. gada 4. aprīlī Republikas prokurors Parīzē (Francija) uzdeva Tribunal de grande instance de Paris (Parīzes Vispārējā pirmās instances tiesa, Francija) izmeklētājtiesnesim uzsākt izziņu par līdzdalību ļaunprātīgā uzticības izmantošanā un šā fakta slēpšanu.
15.
2003. gada 16. maijā ziņas par šo informācijas nodošanu parādījās presē un Komisija par to saņēma Eiropas Parlamenta deputātu uzdotus rakstveida jautājumus.
16.
Komisija un OLAF publicēja vairākus paziņojumus presei; tikai divos no tiem bija pieminēta sabiedrība Planistat Europe. Tā, Komisijas 2003. gada 9. jūlija paziņojumā presei pirmo reizi bija atsauce uz Planistat Europe, savukārt 2003. gada 23. jūlija paziņojumā presei Komisija apstiprināja savu lēmumu izbeigt ar Planistat
Europe noslēgtos nolīgumus.
17.
2003. gada 10. jūlijā Komisija iesniedza Republikas prokuroram Parīzē sūdzību civilprasītājas statusā pret X par ļaunprātīgu uzticības izmantošanu un citiem pārkāpumiem, kas varētu izrietēt no sūdzībā izklāstītajiem faktiem.
18.
2003. gada 10. septembrīH.‑P. Charlot tika apsūdzēts par uzticības ļaunprātīgu izmantošanu un uzticības ļaunprātīgas izmantošanas slēpšanu.
19.
2003. gada 25. septembrīOLAF izbeidza gan Iekšējo izmeklēšanu IO/2000/4097, gan Ārējo izmeklēšanu OF/2002/0510.
20.
2013. gada 9. septembrīTribunal de grande instance de Paris (Parīzes Vispārējā pirmās instances tiesa) izmeklētājtiesnesis attiecībā uz visām personām, kurām kriminālprocesā bija uzrādītas apsūdzības, izdeva rīkojumu par krimināllietas izbeigšanu; Komisija šo rīkojumu pārsūdzēja.
21.
Ar 2014. gada 23. jūnija spriedumu Cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija) noraidīja Komisijas apelācijas sūdzību un apstiprināja rīkojumu par krimināllietas izbeigšanu.
22.
Ar 2016. gada 15. jūnija spriedumu Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) noraidīja Komisijas iesniegto kasācijas sūdzību, tādējādi izbeidzot tiesvedību.
23.
2020. gada 10. septembrī apelācijas sūdzības iesniedzēji nosūtīja Komisijai brīdinājuma vēstuli, prasot, lai tā tiem samaksā naudas summu 11,6 miljonu EUR apmērā kā atlīdzinājumu par apgalvoto kaitējumu, kas nodarīts it īpaši iesniegtās sūdzības un par šo jautājumu publicēto paziņojumu presei dēļ.
24.
2020. gada 15. oktobrī Komisija noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību, uzskatot, ka nav īstenojušies nosacījumi, lai iestātos Eiropas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība.
III. Lietas dalībnieku izvirzītie prasījumi un tiesvedība Tiesā
25.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai būtībā ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to ir atzīts, ka attiecībā uz daļu no apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumiem ir iestājies noilgums un ir noraidīta prasība par Komisijas ārpuslīgumisko atbildību;
–
apmierināt pirmajā instancē izvirzītos prasījumus;
–
piespriest Komisijai publiski atzīt, ka tā ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā attiecībā uz sabiedrību Planistat Europe un tās vadītāju;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
26.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
27.
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 76. panta 2. punktu Tiesa nolēma nenoturēt tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
IV. Juridiskā analīze
28.
Ar otro pamatu, kas izvirzīts pakārtoti un kas ir šo secinājumu priekšmets, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdas saistībā ar Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos. Šis pamats ir iedalīts trīs daļās. Pirmā daļa būtībā attiecas uz Vispārējās tiesas kļūdu saistībā ar OLAF un Komisijas godu un cieņu aizskarošo darbību attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem prettiesiskumu, otrā daļa attiecas uz kļūdu saistībā ar OLAF rīcības prettiesiskumu, un trešā daļa attiecas uz kļūdu saistībā ar Komisijas rīcības prettiesiskumu.
29.
Es piedāvāju mainīt šo daļu juridiskās analīzes kārtību. Vērtējot otro un trešo daļu, ir jāvērtē OLAF pienākumi tad, kad šis birojs ziņo par faktiem, kuri var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi, un Komisijas pienākumi tad, kad tā iestājas tiesvedībā valsts tiesā. Līdz ar to man šķiet lietderīgi sākt savu analīzi ar šīm daļām, lai pēc tam pievērstos šīs ziņošanas par faktiem, kā apgalvots, godu un cieņu aizskarošajam un apmelojošajam raksturam, kas ir otrā pamata pirmās daļas priekšmets.
A. Par otrā pamata otro daļu
30.
Ar otro daļu, kas ietver divus iebildumus, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 84.–104. punktā nospriežot, ka ar OLAF rīcību, it īpaši ar to, ka šis birojs nodevis Francijas iestādēm informāciju par faktiem, kuri var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi, netika pārkāpti labas pārvaldības un konfidencialitātes principi.
1.
Par pirmo iebildumu
31.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 88. punktā uzskatot, ka jau 2003. gada 19. martāOLAF rīcībā bija informācija vai elementi, kas ļāva uzskatīt, ka aplūkojamie fakti var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi. Apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā – OLAF labi apzinājās, ka Eurostat iekšējās revīzijas ziņojumā norādītos pārkāpumus nebija ne mazākā pamata uzskatīt par līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos. Tā kā Francijas tiesas konstatēja, ka nav radīti finansiāli zaudējumi Savienības budžetam, konstatējums pārsūdzētā sprieduma 88. punktā esot acīmredzami kļūdains. Nododot Francijas iestādēm nepatiesu informāciju, OLAF neesot rīkojies pietiekami piesardzīgi, un tas esot uzskatāms par šā biroja faktu pārbaudīšanas pienākuma un tātad labas pārvaldības principa pārkāpumu.
32.
Komisijas ieskatā – ar saviem argumentiem apelācijas sūdzības iesniedzēji tiecas panākt faktu pārskatīšanu, tomēr neapgalvojot, ka tie būtu sagrozīti, un neidentificējot tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi.
33.
Pēc būtības šie argumenti katrā ziņā esot nepamatoti. Šajā ziņā attiecībā uz OLAF paziņojuma nodošanu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 87. un 89. punktā esot pamatoti norādījusi, ka tā ņēma vērā, pirmām kārtām, to, ka minētajā paziņojumā ietvertā informācija bija rezultāts izmeklēšanai, kas uzsākta 1999. gadā, pamatojoties uz Eurostat veiktas revīzijas ziņojumu, un, otrām kārtām, to, ka Izmeklēšana OF/2002/0510 bija Iekšējās izmeklēšanas IO/2000/4097 ārējā sadaļa. Attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru OLAF atbilstīgi bija zināms, ka Eurostat iekšējās revīzijas ziņojumā norādītie pārkāpumi nekādā ziņā nebija uzskatāmi par līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, – ņemot vērā to, ka šāds apgalvojums netika minēts pirmajā instancē, tas esot nepieņemams (
5
). Turklāt – Komisijas ieskatā – tas, ka attiecībā uz iespējamiem zaudējumiem Savienības budžetam Francijas tiesas nonāca pie cita secinājuma nekā OLAF, neliek apšaubīt OLAF veikto izmeklēšanu. Tas, ka Francijas tiesas konstatēja, ka nav radīti zaudējumi Savienības budžetam, pats par sevi neļaujot pierādīt, ka OLAF ir pieļāvis tādu kļūdu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem, ar kuru esot pārkāpts labas pārvaldības princips.
34.
Pirms es uzsāku pirmā iebilduma pieņemamības analīzi, ir jānorāda, ka, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka OLAF ir izdarījis apmelojošu paziņojumu un goda un cieņas aizskārumu, tie atkārto argumentu, ko tie ir izvirzījuši arī saistībā ar otrā pamata pirmo daļu un ko es vērtēšu saistībā ar šo daļu (
6
). No apelācijas sūdzības 60.–66. punkta skaidri izriet, ka ar šā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji tiecas pierādīt labas pārvaldības principa pārkāpumu saistībā ar rūpības trūkumu no OLAF puses, jo tas, pirmām kārtām, pārsteidzīgi nodeva valsts iestādēm informāciju un, otrām kārtām, izpauda informāciju presei.
a)
Par pieņemamību
35.
Ar pirmo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka OLAF nosūtīja 2003. gada 19. marta paziņojumu, lai arī nebija pietiekamu norāžu par apelācijas sūdzības iesniedzēju sodāmu rīcību, un tādējādi esot pārkāpts labas pārvaldības princips. Ņemot vērā Komisijas argumentus un šā iebilduma pieņemamības mērķim jānorāda, ka savā prasības pieteikumā pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēji jau atsaucās uz labas pārvaldības principa pārkāpumu un nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu sakarā ar, kā apgalvots, OLAF veiktu prettiesisku informācijas atspoguļojumu medijos (
7
).
36.
Turklāt man šķiet, ka apelācijas sūdzības 60.–66. punktā minētie argumenti, kas ir vērsti pret pārsūdzētā sprieduma 87. un 88. punktu, nav vienīgi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu pirmajā instancē atkārtošana, bet gan ar tiem tiecas pierādīt kļūdas, kas esot pieļautas šajos pārsūdzētā sprieduma punktos. Acīmredzot apelācijas sūdzības iesniedzēji mēģina pierādīt, ka, minētajos pārsūdzētā sprieduma punktos uzskatot, ka jau 2003. gada 19. martāOLAF rīcībā bija informācija vai elementi, kas ļāva uzskatīt, ka aplūkojamie fakti var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi, Vispārējā tiesa nepareizi piemērojusi labas pārvaldības principu.
37.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija ir jāsaprot kā tāda, ar kuru tiek apgalvots, ka no sprieduma Komisija/De Esteban Alonso, C‑591/19 (
8
), izriet – tā kā informācijas nodošana valsts iestādēm ir iespēja, OLAF bija jārīkojas piesardzīgi, lai tiktu ievērots labas pārvaldības princips. Citiem vārdiem, apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā, tas, ka OLAF nebija jānodod ziņojums valsts iestādēm, nozīmē pienākumu pārbaudīt izmeklēšanas rezultātus, un tas esot bijis jādara Vispārējai tiesai.
38.
Līdz ar to es iesaku Tiesai uzskatīt pirmo iebildumu par pieņemamu.
b)
Par lietas būtību
39.
Otrā pamata otrās daļas pirmais iebildums ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 82.–92. punktu. Šajos punktos Vispārējā tiesa uzskatīja, ka no Regulas Nr. 1073/1999 10. panta un 13. apsvēruma izriet, ka OLAF ir tiesības vērsties tiesu iestādē, tostarp pirms ārējās izmeklēšanas beigām, ja tas uzskata, ka tā rīcībā ir informācija vai elementi, ar ko pamatojama tiesas izmeklēšanas uzsākšana vai kas ir šādai izmeklēšanai lietderīgi pierādījumi (
9
). Vispārējā tiesa norādīja – ņemot vērā to, ka 2003. gada 19. marta paziņojums bija balstīts uz Eurostat iekšējās revīzijas ziņojumu, kas datēts ar 1999. gada septembri, un tajā bija ietverti atbilstīgi apstākļi un fakti, OLAF rīcībā jau 2003. gada 19. martā bija informācija vai elementi, kas ļāva uzskatīt, ka aplūkojamie fakti var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi. Vispārējā tiesa secināja, ka nav nekādu norāžu par labas pārvaldības principa vai saprātīga termiņa principa pārkāpumu (
10
).
40.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā, tā kā Francijas tiesas varēja konstatēt, ka nav radīti zaudējumi Savienības budžetam, šāds secinājums esot acīmredzami kļūdains un tādējādi esot pārkāpts labas pārvaldības princips. Šajā ziņā man šķiet lietderīgi analizēt, pirmām kārtām, to, vai saistībā ar apgalvoto labas pārvaldības principa pārkāpumu var būt runa par tādu tiesību normu, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, otrām kārtām, OLAF veikto ziņošanu par faktiem un tā pienākumu ievērot pienācīgu rūpību un, trešām kārtām, tiesas kontroli, kas piemērojama šai ziņošanai par faktiem.
1) Par pietiekami būtisku tiesību normas pārkāpumu
41.
Ir jāatgādina – no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesības uz atlīdzinājumu tiek atzītas tad, ja ir īstenojušies trīs nosacījumi, proti, ja pārkāptā tiesību norma piešķir tiesības privātpersonām, ja pārkāpums ir pietiekami būtisks un ja pastāv tieša cēloņsakarība starp pienākumu neizpildi, par ko ir vainojams akta autors, un personai nodarīto kaitējumu. Attiecībā uz otro nosacījumu Tiesa ir arī atgādinājusi, ka izšķirošais kritērijs, lai uzskatītu, ka Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir tas, vai attiecīgā Savienības iestāde vai struktūra ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas (
11
). Šāds pārkāpums ir konstatēts, ja no tā izriet, ka attiecīgā iestāde acīmredzami un būtiski nav ievērojusi savas rīcības brīvības robežas, un šajā ziņā tostarp vērā ņemamie elementi ir pārkāptās tiesību normas skaidrības un precizitātes pakāpe, kā arī rīcības brīvības, kas ar pārkāpto tiesību normu ir piešķirta Savienības iestādēm, tvērums (
12
).
42.
Attiecībā uz normu, par kuru tiek apgalvots, ka tā ir pārkāpta, apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucas uz pienācīgas rūpības pienākumu (
13
). Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka šis pienākums, kas raksturīgs tiesībām uz labu pārvaldību, kuras nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 1. punktā, paredz, ka Savienības iestāde rīkojas rūpīgi un piesardzīgi (
14
), un ir tiesību norma, ar kuru piešķirtas tiesības privātpersonām (
15
). Līdz ar to es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucas uz tādas normas pārkāpumu, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām (
16
).
2) Par “OLAF” veikto ziņošanu par faktiem un par pienācīgas rūpības pienākumu
43.
No Regulas Nr. 1073/1999 1. apsvēruma izriet, ka OLAF veiktās izmeklēšanas mērķis ir Savienības finanšu interešu aizsardzība un cīņa pret krāpšanu un citām nelikumīgām darbībām, kas kaitē Savienības finanšu interesēm (
17
). Saskaņā ar šīs regulas 5. apsvērumu OLAF ir atbildīgs ne vien par finanšu interešu aizsardzību, bet arī par visām darbībām, kas attiecas uz Savienības interešu aizsardzību pret nelikumīgu rīcību, kura var būt cēlonis administratīvai izskatīšanai [administratīvā pārkāpuma procesam] vai kriminālvajāšanai. Tātad šo mērķu sasniegšanai OLAF veic iekšējo un ārējo izmeklēšanu, kuras rezultāti tiek atspoguļoti ziņojumā par izmeklēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 9. pantu, un OLAF nodod informāciju valsts iestādēm saskaņā ar šīs regulas 10. pantu.
44.
Pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka šajā gadījumā OLAF veiktā informācijas nodošana, šķiet, notika ārējās izmeklēšanas norises laikā (
18
), pamatojoties uz Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 1. punktu (
19
). Saskaņā ar šo tiesību normu “Birojs jebkurā laikā var nodot attiecīgo dalībvalstu kompetentām iestādēm ārējā izmeklēšanā iegūto informāciju” (
20
), un tas nozīmē, ka ārējās izmeklēšanas laikā ziņošana par faktiem minētajām iestādēm ir tikai iespēja (
21
). OLAF īsteno šo iespēju, ņemot vērā savu pienākumu efektīvi aizsargāt Savienības finanšu intereses saskaņā ar EKL 280. pantu (tagad – LESD 325. pants) (
22
). Manuprāt un kā pirmajā brīdī šķiet, runa tātad ir par pienācīgu OLAF kompetenču īstenošanu Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķiem (
23
). No tā izriet, ka informācijas nodošana valsts iestādēm pati par sevi nevar būt prettiesiska rīcība.
45.
Otrām kārtām, ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 1073/1999 13. apsvēruma izriet, ka galīgajā ziņojumā ietvertie OLAF secinājumi paši par sevi neizraisa tiesas procesa uzsākšanu, jo kompetentām iestādēm ir tiesības izlemt, kādas turpmākās darbības pēc galīgā ziņojuma ir jāveic, un tādējādi tās ir vienīgās iestādes, kurām ir tiesības izdot lēmumus, kas var ietekmēt to personu tiesisko stāvokli, attiecībā uz kurām ziņojumā ir ieteikts šādu procesu uzsākt (
24
). OLAF iesniegtos elementus var papildināt un pārbaudīt valsts iestādes, kuru rīcībā ir plašākas izmeklēšanas pilnvaras nekā tās, kas ir šā biroja rīcībā.
46.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Tiesa jau ir lēmusi, ka neviena tiesību norma “skaidri neaizliedz attiecīgajai iestādei vērsties tiesu iestādē pirms OLAF izmeklēšanas beigām, ja tā uzskata, ka tās rīcībā ir informācija vai elementi, kas varētu būt pamats tiesas izmeklēšanas sākšanai vai veidot šādai izmeklēšanai noderīgus pierādījumus” (
25
). Tā kā valsts iestādēm ir tiesības izlemt par iespējamu tiesas izmeklēšanas sākšanu, es iesaku šo nosacījumu saprast tādā nozīmē, ka OLAF rīcībā bija informācija vai elementi, kas ļāva uzskatīt, ka aplūkojamie fakti var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi.
47.
Tomēr OLAF šādi piešķirtās pilnvaras vērsties valsts iestādēs, no vienas puses, ir mīkstināmas ar Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 2. punkta noteikumu, no kuras izriet, ka OLAF sagatavotie ziņojumi kļūst par pierādījumiem administratīvās lietās vai tiesvedībā tajā dalībvalstī, kurā šo ziņojumu izmantošana izrādās vajadzīga, tieši tāpat un ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās valsts administratīvo inspektoru sagatavotie administratīvie ziņojumi. Manuprāt, tas mutatis mutandis ļauj domāt, ka OLAF izmeklēšanā apkopotajai informācijai ir noteikts ticamības līmenis. Vispārīgi raugoties, es uzskatu, ka ir jāievēro piesardzība tādēļ, ka, nododot informāciju valsts iestādēm, OLAF nerīkojas kā trauksmes cēlējs, bet gan kā birojs, kam ir piešķirtas izmeklēšanas pilnvaras, un šī informācijas nodošana notiek starp divām iestādēm, kurām ir šādas pilnvaras (
26
). No otras puses, ir jāņem vērā – apstāklis, ka notiek vēršanās pie valsts iestādēm, var būt par pamatu gan tiesu procesiem, gan civilprocesiem, gan arī kriminālprocesiem. Tiesa jau ir lēmusi, ka krimināltiesību jomā Hartas garantētās pamattiesības dalībvalstīm ir jāievēro ne tikai kriminālprocesā, bet arī iepriekšējās izmeklēšanas posmā kopš brīža, kad attiecīgā persona tiek apsūdzēta (
27
). Ir acīmredzams, ka Savienības iestādēm un struktūrām ir saistošas tās pašas prasības, kas ir saistošas dalībvalstīm, īstenojot Savienības tiesību normas. No tā izriet, ka kontekstā, kas attiecas uz informācijas nodošanu valsts iestādēm, ir jākonstatē, ka OLAF ir rīkojies ar nepieciešamo rūpību un piesardzību, tādējādi nepārkāpjot pienācīgas rūpības pienākumu un ievērojot savas rīcības brīvības robežas, lai noteiktu, vai ar šo informāciju un elementiem ir pietiekami aplūkojamās ziņošanas par faktiem pamatošanai.
48.
Turpinot ir jāatbild uz jautājumu, kāda kontrole Vispārējai tiesai ir jāveic, lai pārbaudītu, vai šī informācija un elementi ir uzskatāmi par tādu [informācijas] nodošanu.
3) Vispārējās tiesas kontrole attiecībā uz “OLAF” nodoto informāciju un elementiem
49.
Tā kā Vispārējai tiesai saistībā ar informācijas nodošanu valsts iestādēm ir jāpārbauda, vai OLAF rīcībā pamatoti varēja būt informācija vai elementi, kuri var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi (
28
), manuprāt, ir jākonstatē, ka šis birojs nodeva valsts iestādēm informāciju, kas šķita ticama (
29
). Šis ticamības jēdziens nozīmē, ka pirmās instances tiesnesis pārbauda, ka brīdī, kad OLAF nodeva informāciju valsts iestādēm, tā rīcībā bija vairāk elementu nekā tikai šaubas, tomēr nepieprasot īstu pierādījumu, kas vairs neprasa izmeklēšanas darbības (
30
). Attiecīgi šajā gadījumā minētās informācijas raksturs netika prezumēts (
31
), un tādējādi Vispārējai tiesai bija jāizvērtē 2003. gada 19. marta paziņojuma saturs.
50.
Šajā ziņā jānorāda, ka pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirzīja divus argumentus. Pirmām kārtām, tie apgalvoja, ka labas pārvaldības princips ir ticis pārkāpts pārsteidzīgi izdarītas informācijas nodošanas dēļ (
32
). Šajā ziņā, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Komisijai rūpības trūkumu sakarā ar īso termiņu starp 1999. gada Eurostat revīziju un 2003. gada 19. marta paziņojumu, kā es jau norādīju, saskaņā ar pienācīgas rūpības pienākumu, kas aplūkots kopā ar Hartas 41. panta 1. punktā nostiprināto labas pārvaldības principu, iestādei ir rūpīgi un objektīvi jāizvērtē visi būtiskie lietas apstākļi. Ir acīmredzams, ka aplūkojamais laikposms neļauj secināt ne par īpašas rūpības, ne par rūpības trūkuma esamību, un tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu šajā ziņā.
51.
Otrām kārtām, tā kā pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka Komisijai ir “jāpārbauda dati, kas var ietekmēt rezultātu, ciktāl aplūkojamajā dokumentā prasītājiem esot pārmesti nopietni pārkāpumi un tas varot radīt nopietnas ekonomiskās sekas attiecībā uz tiem”, viņu argumentācija ir jāsaprot tādējādi, ka OLAF nebija izpildījis savu pienākumu pārbaudīt datus, kuriem var būt ietekme uz rezultātu, pie kā nonāk valsts iestādes (
33
). Būtībā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka aplūkojamais prettiesiskums bija pienācīgas rūpības pienākuma pārkāpuma sekas un ka OLAF (un/vai Komisijai) bija jāpārbauda informācija, ko šis birojs nodeva valsts iestādēm (
34
).
52.
Šajā ziņā, kā jau norādīju (
35
), es uzskatu, ka saistībā ar prasību atbilstoši LESD 340. pantam OLAF nodotās informācijas ticamība netiek prezumēta (
36
), un līdz ar to Vispārējai tiesai bija jāvērtē 2003. gada 19. marta paziņojuma saturs un jāpārbauda, vai nodotā informācija šķita ticama (
37
). Šajā ziņā Vispārējai tiesai vajadzēja konstatēt, vai OLAF rīcībā bija pietiekami precīzas materiālas norādes, kas pierāda, ka bija ticami iemesli uzskatīt, ka nodotajā informācijā bija ietverti fakti, kuri var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi. Es piebildīšu, ka valsts iestāžu rīcības brīvība attiecībā uz tiesvedības uzsākšanu valsts tiesā nekādi neietekmē OLAF pienākumu nodot ticamu informāciju un Vispārējās tiesas pienākumu pārbaudīt, vai nodotā informācija atbilda šai prasībai. Tas, ka pastāv iespējama “atšķirība” starp OLAF valsts iestādēm nodoto informāciju un valsts tiesu konstatējumiem, nerada tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu, jo valsts iestādes, kurām nekādi nav saistoši OLAF secinājumi, veic faktu un juridisko jautājumu neatkarīgu un objektīvu izvērtējumu.
53.
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 87. punktā Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, vienīgi konstatēja, ka no 2003. gada 19. marta paziņojuma izriet, ka tajā ietvertā informācija bija rezultāts izmeklēšanai, kas bija sākta, pamatojoties uz Eurostat iekšējās revīzijas ziņojumu, kas datēts ar 1999. gada septembri, proti, pirms gandrīz trīs ar pusi gadiem, un, otrām kārtām, konstatēja, ka minētajā paziņojumā bija atspoguļots institucionālais ietvars, kurā šis paziņojums iekļāvās, bija atklāta faktu, uz kuriem attiecās izmeklēšana, vēsture, sākot no datashops tīkla izveides 1995. un 1996. gadā, bija paskaidrotas finansiālās attiecības šā tīkla ietvaros un detalizēti izklāstīti izmeklēšanā izdarītie konstatējumi. Pārsūdzētā sprieduma 88. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka jau 2003. gada 19. martāOLAF rīcībā bija informācija vai elementi, kas ļāva uzskatīt, ka aplūkojamie fakti var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi.
54.
Man šķiet, ka, tā rīkojoties, Vispārējā tiesa nepierādīja, ka tā būtu pārbaudījusi valsts iestādēm nodotās informācijas ticamību. Īsi aprakstot procedūru, kuras rezultātā tika pieņemts lēmums par informācijas nodošanu valsts iestādēm, un 2003. gada 19. marta paziņojuma saturu, pārsūdzētais spriedums tiecas norādīt, ka OLAF
pats varēja uzskatīt, ka aplūkojamie fakti varēja tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi. Tomēr es uzskatu, ka pašai Vispārējai tiesai bija jāpārbauda informācija un fakti, lai noteiktu, vai bija ticams, ka aplūkojamie fakti varēja tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi.
55.
Tādējādi es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, nepārbaudot OLAF valsts iestādēm nodotās informācijas un faktu ticamību. Tātad es iesaku Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu šajā ziņā, nolemjot, ka Vispārējai tiesai kā pirmās instances tiesai bija jāizvērtē, vai OLAF2003. gada 19. marta paziņojumā Francijas iestādēm nodotā informācija ļāva uzskatīt, ka ir ticams, ka aplūkojamie fakti var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi.
2.
Par otro iebildumu
56.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucas uz H.‑P. Charlot reputācijas aizskārumu sakarā ar OLAF veikto informācijas izpaušanu presei. Apelācijas sūdzības iesniedzēji min rakstus, kuri tika publicēti 2003. gada maijā un jūnijā dažos izdevumos vācu valodā un kuros bija minēts Planistat Europe nosaukums. Sakarā ar šo apgalvoto informācijas izpaušanu OLAF esot pārkāpis konfidencialitātes pienākumu atbilstoši Regulas Nr. 1073/1999 8. pantam un labas pārvaldības principu.
57.
Komisijas ieskatā – saistībā ar to, ka OLAF, kā apgalvots, esot izpaudis 2003. gada 19. marta paziņojuma saturu, runa ir par faktiskiem apgalvojumiem, un, ja nav notikusi faktu sagrozīšana, par apgalvojumiem, kas nav saistīti ar apelācijas sūdzības priekšmetu. Katrā ziņā raksti presē, uz kuriem balstīts apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, neļaujot konstatēt konfidencialitātes pienākuma pārkāpumu, jo šajos rakstos esot vienīgi atsauces uz elementiem, kuri tika publiski darīti zināmi tad, kad kāda Eiropas Parlamenta deputāte no Vācijas uzdeva rakstveida jautājumu 2003. gada 13. maijā, proti, pirms aplūkojamo rakstu publicēšanas (
38
). Tātad apgalvojumi par informācijas izpaušanu nepierāda OLAF pieļautu konfidencialitātes pienākuma pārkāpumu un vēl jo mazāk – pietiekami būtisku pārkāpumu.
58.
Šajā ziņā, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēji ar savu otro iebildumu pārmet OLAF to, kas šis birojs ir izpaudis informāciju presei (
39
), ir jāatgādina, ka no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kura atcelšana tiek lūgta, apstrīdētās pamatojuma daļas, kā arī ir precīzi jānorāda juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības pamatošanai, jo pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami (
40
). Šajā gadījumā jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nenorāda nevienu tiesību kļūdu un nevienu pārsūdzētā sprieduma punktu, un tādējādi es iesaku Tiesai noraidīt šo iebildumu kā acīmredzami nepieņemamu.
B. Par otrā pamata trešo daļu
59.
Ar otrā pamata trešo daļu, kas ir sadalīta trīs iebildumos, apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 114. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, iesniedzot sūdzību pret X Francijas tiesās un iestājoties lietā civilprasītājas statusā.
1.
Par pirmo iebildumu
60.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Komisija ir veikusi apmelojošu paziņojumu attiecībā uz sabiedrību Planistat Europe un tās vadītāju. Savukārt Komisija apstrīd šā iebilduma pieņemamību.
61.
Šajā ziņā jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav identificējuši tiesību kļūdu, kas būtu pieļauta Vispārējās tiesas argumentācijā. Kā tika norādīts iepriekš, no Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kura atcelšana tiek lūgta, apstrīdētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti pamato šo lūgumu, jo pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami (
41
). Šīm prasībām neatbilst pamats, kurā, pat nesniedzot argumentāciju, ar ko konkrēti tiektos identificēt tiesību kļūdu, kura esot pieļauta apstrīdētajā lēmumā, ir vienīgi tekstuāli atkārtoti vai atstāstīti pamati un argumenti, kuri jau tikuši iesniegti Vispārējai tiesai. Visbeidzot, attiecībā uz apmelojoša paziņojuma jēdzienu es atsaucos uz savu juridisko analīzi par otrā pamata pirmo daļu (
42
).
2.
Par otro iebildumu
62.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, iesniedzot Francijas tiesās sūdzību pret X un iestājoties lietā civilprasītājas statusā. Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā pārmet Komisijai, ka tā ir rīkojusies pārsteidzīgi, iesniegdama sūdzību, nesagaidot OLAF izmeklēšanas beigas. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 111. punktā atzīstot, ka Komisijai bija tiesības iesniegt sūdzību, lai arī šīs lietas apstākļos šādu tiesību īstenošana esot “ļaunprātīga”. Komisijai iepriekš esot bijis jāpārliecinās par tās informācijas patiesumu, kura ir sūdzības priekšmets.
63.
Iesākumā, kā jau norādīju, šajā gadījumā OLAF nodeva informāciju Francijas iestādēm, pamatojoties uz Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 1. punktu (
43
), un ar šo informācijas nodošanu tika īstenotas tā pilnvaras ar mērķi aizsargāt Savienības finanšu intereses atbilstoši EKL 280. pantam (tagad – LESD 325. pants) (
44
). Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka neviena šīs regulas norma skaidri neaizliedz Komisijai vērsties tiesu iestādē pirms OLAF izmeklēšanas beigām, ja tā uzskata, ka tās rīcībā ir informācija vai elementi, kas var tikt kvalificēti kā kriminālsodāmi (
45
). Tādēļ, kā apgalvo Komisija, gaidīt OLAF izmeklēšanas oficiālo pabeigšanu būtu bijis pretrunā EKL 280. panta mērķim, tā kā šis birojs pēc trīs gadu ilgas izmeklēšanas jau bija varējis apkopot informāciju, ko tas nodeva kompetentajām iestādēm izmeklēšanas gaitā, pamatojoties uz Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 1. punktu (
46
).
64.
Par apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu attiecībā uz saprātīga termiņa ievērošanas principa pārkāpumu, tā kā Komisija pārsteidzīgi iestājās lietā civilprasītājas statusā – kā Vispārējā tiesa pamatoti uzsvērusi pārsūdzētā sprieduma 108. punktā –, šā principa pārkāpums, pat ja tas tiktu pierādīts, izraisītu Komisijas ārpuslīgumisko atbildību tikai tad, ja tas radītu kaitējumu pārmērīgi ilgā pagājušā laika dēļ (
47
). Turklāt būtu jāpierāda, ka minētā principa iespējamais pārkāpums ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju iespējas efektīvi sevi aizstāvēt, bet šajā gadījumā tas tā nav, jo tie varēja sevi aizstāvēt valsts tiesās. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka Komisija nebija pārkāpusi šo pašu principu, iestādamās lietā civilprasītājas statusā pirms galīgā ziņojuma saņemšanas saistībā ar ārējo izmeklēšanu.
65.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai bija jāpārbauda OLAF veiktais darbs, ir jānorāda, ka šis birojs darbojas pilnīgi neatkarīgi (
48
). Tā, piemērojot Lēmuma 1999/352 2. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1073/1999 1. panta 1. punktu, tieši OLAF ir tikušas nodotas Komisijas pilnvaras ārējo administratīvo izmeklēšanu jomā ar mērķi pastiprināt cīņu pret krāpšanu, korupciju un jebkuru citu nelikumīgu darbību, kas negatīvi ietekmē Savienības finanšu intereses, kā arī pret jebkuru citu nodarījumu vai darbību, kas pārkāpj Savienības noteikumus. Tādēļ Komisijai nevarētu, neskarot OLAF kompetences, būt pienākums pārbaudīt OLAF nodoto informāciju.
66.
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Komisijai neesot bijis jāiesniedz sūdzība, tāpēc ka pastāvēja “galēja izņēmuma apstākļi”, kas to liedza. Tā kā prasības pieteikumā šis pēdējais arguments netika minēts, manuprāt, tas ir nepieņemams.
3.
Par trešo iebildumu
67.
Ar trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Komisija izraisīja šīs sūdzības atspoguļošanu plašsaziņas līdzekļos, tādējādi pārkāpjot labas pārvaldības principu. Komisija norāda uz šā iebilduma nepieņemamību.
68.
Jākonstatē, ka ar šo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēji nenorāda, kāda kļūda būtu pieļauta Vispārējās tiesas argumentācijā pārsūdzētajā spriedumā. Līdz ar to iebildums ir nepieņemams.
69.
Tādējādi es iesaku Tiesai noraidīt otrā pamata trešo daļu kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
C. Par otrā pamata pirmo daļu
70.
Ar otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāatzīst, ka OLAF un Komisija ir izdarījuši apmelojošu paziņojumu, kas ietilpst goda un cieņas aizskāruma jēdzienā un ir uzskatāms vienlaikus par krimināltiesisku un civiltiesisku pārkāpumu 25 no 27 Savienības dalībvalstīm. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 74. un 76. punktā uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji, lai atsauktos uz apmelojoša paziņojuma esamību, ir balstījušies uz Francijas krimināltiesību normām, Francijas tiesu judikatūru, kā arī Francijas tiesību doktrīnu.
71.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā Vispārējai tiesai bija jāizvērtē šie argumenti, ņemot vērā attiecīgi Hartas 7. un 41. pantā nostiprinātās tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un tiesības uz labu pārvaldību. Apelācijas sūdzības iesniedzēji esot minējuši valsts judikatūru par apmelojošiem paziņojumiem tikai kā piemēru, lai pierādītu, ka ar šādu pārkāpumu tiek pārkāpti dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgie vispārējie tiesību principi.
72.
Komisija uzskata, ka šie argumenti ir nepieņemami, jo tie nebija izvirzīti pirmajā instancē. Tās ieskatā apelācijas sūdzības iesniedzēji savā prasībā Vispārējā tiesā izvirzīja apmelojoša paziņojuma esamību un skaidri atsaucās uz Francijas Kriminālkodeksu un ar to saistīto valsts judikatūru. Apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējā tiesā esot skaidri norādījuši uz OLAF un Komisijas rīcības prettiesiskumu apmelojoša paziņojuma dēļ (
49
).
73.
Attiecībā uz pirmās daļas pieņemamību Komisija, pirmkārt, būtībā norāda, ka atbilstoši šai pirmajai daļai Tiesas izskatīšanā esošais strīds ir plašāks nekā tas strīds, kurš bija iesniegts izskatīšanai Vispārējai tiesai, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji pirmo reizi savā apelācijas sūdzībā atsaucoties uz goda un cieņas aizskārumu.
74.
Šajā ziņā saistībā ar jautājumu par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija attiecas uz apmelojoša paziņojuma vai goda un cieņas aizskāruma jēdzienu, jānorāda, ka prasības pieteikumā pirmajā instancē tie bija norādījuši, ka apmelojošo paziņojumu, proti, informācijas nodošanu Francijas tiesu iestādēm, papildināja godu un cieņu aizskaroša komunikācija, proti, informācijas izpaušana presei par šo informācijas nodošanu (
50
). Pirmām kārtām, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēji norādīja, ka 2003. gada 19. marta paziņojuma nodošanu un sūdzības iesniegšanu, iestājoties lietā civilprasītājas statusā, Komisija attiecībā uz viņiem īstenoja 2003. gada 10. jūlijā, tie atsaucās uz apmelojošu paziņojumu attiecībā uz tiem (
51
). Otrām kārtām, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēji kritizēja apgalvoto OLAF un Komisijas pieļauto informācijas izpaušanu plašsaziņas līdzekļiem, jānorāda, ka tie – lai arī īsi – atsaucās uz “godu un cieņu aizskarošiem” paziņojumiem presei, kas pārkāpa attiecīgās personas tiesības uz nevainīguma prezumpciju (
52
).
75.
Tādēļ es iesaku Tiesai konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji jau pirmajā instancē bija izvirzījuši argumentāciju vienlaikus gan par apmelojošu paziņojumu, gan goda un cieņas aizskārumu. Tomēr argumentācija par goda un cieņas aizskārumu, šķiet, attiecas vienīgi uz apgalvojumu par informācijas izpaušanu presei (
53
), nevis OLAF un Komisijas veikto informācijas nodošanu valsts iestādēm. Turklāt attiecībā uz jautājumiem par to, vai apmelojošs paziņojums ir goda un cieņas aizskārumam radniecīgs jēdziens vai tieši ietilpst tajā un vai tas ir Hartas 7. un 41. panta pārkāpums, es uzskatu, ka šie jautājumi attiecas uz lietas būtību, kuru es vērtēšu turpmāk šajos secinājumos (
54
).
76.
Otrkārt, Komisija būtībā apgalvo, ka prasības pieteikums pirmajā instancē neļauj identificēt nekādu argumentāciju par goda un cieņas aizskāruma esamību, kas pārkāptu kādu Savienības tiesību normu vai vispārējo principu.
77.
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka, pirmām kārtām, prasības pieteikuma, ar kuru tika ierosināta lieta, prasījumu daļā (petitum) ir atsauce uz rūpības pienākuma un labas pārvaldības principa, tiesību uz aizstāvību, tiesību uz nevainīguma prezumpciju un konfidencialitātes pienākuma pietiekami būtisku pārkāpumu. Manuprāt, ir acīmredzams, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji ir atsaukušies uz Hartā konkretizētajiem vispārējiem Savienības tiesību principiem (
55
). Otrām kārtām, iepazīšanās ar prasības pieteikumā pirmajā instancē ietverto argumentāciju tikai apstiprina šo vērtējumu, jo – it īpaši attiecībā uz apgalvojumiem par apmelojošu paziņojumu – apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucās uz reputācijas un goda aizskārumu un tātad uz privātās dzīves aizskārumu Eiropas cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 10. pantā nostiprinātās vārda brīvības izpratnē (
56
). Turklāt replikas rakstā pirmajā instancē tie norādīja uz personas reputācijas aizskārumu, kas ir saistīts ar privātās dzīves neaizskaramību (
57
), kā arī uz Hartas 41. pantā nostiprinātajām tiesībām uz labu pārvaldību (
58
). No tā es secinu, ka Komisija nevar pamatoti uzskatīt, ka Savienības tiesību pārkāpums ir jauns arguments, kurš izvirzīts apelācijas stadijā.
78.
Treškārt, saistībā ar jautājumu par to, vai attiecībā uz otrā pamata pirmo daļu, kas balstīta uz goda un cieņas aizskārumu, ir iestājies noilgums, ir jāatgādina, ka atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pantam lietas pret Savienību saistībā ar ārpuslīgumisko atbildību nevar ierosināt, ja pagājuši pieci gadi pēc notikuma, kas bijis pamats lietas ierosināšanai. Šajā gadījumā ir skaidrs, ka attiecībā uz pamatu par goda un cieņas aizskārumu informācijas izpaušanas presei dēļ ir iestājies noilgums, jo šis kaitējums tika nodarīts uzreiz.
79.
Gadījumā, ja uz OLAF veikto izmeklēšanu un šīs izmeklēšanas ziņojuma nodošanu attiecas konfidencialitātes princips, kā tas nostiprināts Regulas Nr. 1073/1999 8. pantā, kaitējums šā principa pārkāpuma dēļ rodas līdz ar konfidenciālo faktu izpaušanu. Tādēļ ir jāveic nošķīrums atkarībā no tā, vai kaitējums rodas apmelojoša paziņojuma dēļ vai goda un cieņas aizskāruma dēļ, jo saistībā ar šo pēdējo attiecībā uz pārkāpumu ir iestājies noilgums neatkarīgi no Cour de cassation (Kasācijas tiesa) sprieduma pasludināšanas. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 60. punktā ir pamatoti nospriedusi, ka tiesvedību valsts tiesās iespējamais iznākums nevar ietekmēt prasības celšanu par ārpuslīgumisko atbildību, jo attiecībā uz pārkāpumu, kas saistīts ar goda un cieņas aizskārumu, iestājies noilgums neatkarīgi no Cour de cassation (Kasācijas tiesa) sprieduma pasludināšanas.
80.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem bija jālūdz atlīdzinājums par šo kaitējumu piecu gadu laikā pēc iespējami godu un cieņu aizskarošo izteikumu publicēšanas, kas notika laikā no 2003. gada maija līdz jūlijam. Tātad es iesaku Tiesai apmierināt šo Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību.
81.
Attiecībā uz otrā pamata pirmās daļas būtību apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd Vispārējās tiesas veikto vērtējumu par argumentāciju saistībā ar apmelojošo paziņojumu.
82.
Pārsūdzētā sprieduma 74.–76. punktā, kuri ietilpst šā sprieduma daļā, kas ir saistīta ar OLAF un Komisijas rīcības prettiesiskuma izvērtējumu saistībā ar apmelojošu paziņojumu, Vispārējā tiesa konstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji ir balstījušies uz Francijas krimināltiesību normām, Francijas tiesu judikatūru, kā arī Francijas tiesību doktrīnu šajā jomā. Tā norāda – lai gan ir taisnība, ka tikai Savienības tiesu kompetencē ir izskatīt prasības par tāda kaitējuma atlīdzināšanu, kurā ir vainojamas Savienības iestādes, apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvoto faktu interpretācija un tiesiskais regulējums Francijas krimināltiesībās neietilpst Savienības tiesu kompetencē. Šajos apstākļos Vispārējā tiesa apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos argumentus par apmelojoša paziņojuma esamību noraidīja kā neefektīvus.
83.
Jānorāda, ka Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētā sprieduma 74.–76. punktā izriet no prasības pieteikuma interpretācijas, atbilstoši kurai apelācijas sūdzības iesniedzēji bija izvirzījuši tikai uz valsts tiesībām balstītus argumentus. Tomēr, kā jau norādīju daļā, kura attiecās uz nepieņemamību, man šķiet, ka ir pierādīts tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucās uz Savienības tiesībām un it īpaši uz šo tiesību vispārējiem principiem (
59
). Atbilstoši prasības pieteikumam pirmajā instancē apmelojošais paziņojums, ko esot izdarījuši OLAF un Komisija, pārkāpj Hartas 41. pantā nostiprināto rūpības pienākumu (
60
) un tiesības uz labu pārvaldību (
61
).
84.
Katrā ziņā es uzskatu, ka, pat neesot tiešām atsaucēm uz vispārējiem Savienības tiesību principiem, Vispārējai tiesai atbilstoši iura novit curia principam ir pienākums vērtēt minētos principus (
62
). Visbeidzot, ņemot vērā, ka apmelojošs paziņojums ir Savienības tiesībās maz izklāstīts vai pat pavisam neizklāstīts jēdziens, ir pilnīgi saprotams, ka, lai definētu tā tvērumu, lietas dalībnieki paskaidro savus izteikumus, izmantojot valsts judikatūru un tiesību doktrīnu, vēl jo vairāk tāpēc, ka vispārējie tiesību principi, kas ir no jauna apstiprināti ar Hartu, daļēji izriet no dalībvalstu kopējām tradīcijām (
63
).
85.
Tādējādi es uzskatu, ka, nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji ir minējuši valsts tiesību normu pārkāpumu, Vispārējā tiesa ir veikusi pārāk formālu un šauru interpretāciju par prasības pieteikumu un replikas rakstu pirmajā instancē, kuros ir skaidri paustas atsauces uz vispārējiem Savienības tiesību principiem un Hartas normām. Tādējādi es iesaku Tiesai apmierināt otrā pamata pirmo daļu un konstatēt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 74. un 76. punktā uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji, atsaucoties uz apmelojoša paziņojuma esamību, ir balstījušies uz Francijas krimināltiesību normām, Francijas tiesu judikatūru, kā arī Francijas tiesību doktrīnu.
86.
Visbeidzot, pilnības labad es sniegšu dažus apsvērumus attiecībā uz jautājumu par to, vai apmelojošs paziņojums eventuāli var būt tiesību normas, ar kuru piešķir tiesības privātpersonām, pietiekami būtisks pārkāpums.
87.
Ir jānorāda, ka šķiet – Savienības sekundāro tiesību normās apmelojošam paziņojumam nav tieša normatīvā avota. Lai noteiktu pārkāpjošas rīcības raksturiezīmes ar nolūku pierādīt tādas tiesību normas pārkāpumu, ar kuru piešķir tiesības privātpersonām, ir jāvērtē dalībvalstu kopējās tradīcijas.
88.
Šajā ziņā apmelojošs paziņojums ir noziedzīgs nodarījums, par ko vairākās dalībvalstīs ir paredzēts kriminālsods (
64
), un tādējādi var uzskatīt, ka ir runa par dalībvalstu kopēju tradīciju. Apmelojošs paziņojums nozīmē, ka iestādei ir darīts zināms kāds neesošs prettiesisks un sodāms nodarījums vai fakts (
65
). Tomēr visi paziņojumi noteikti nav apmelojoši. Apmelojošu paziņojumu parasti raksturo pausto faktu nepatiesums un paziņojuma autora nodoms apmelot (
66
). Citiem vārdiem, ar neuzmanību vai nolaidību nepietiek, lai tiktu atzīts noziedzīgā nodarījuma nodoma elements. Līdz ar to, ja apelācijas sūdzības iesniedzējiem pirmajā instancē izdodas pierādīt, ka OLAF patiešām ar nodomu nodeva valsts iestādēm nepatiesu informāciju, tad apmelojoša paziņojuma fakti var tikt pierādīti. Šāda rīcība tātad varētu pārkāpt personas pamattiesības, kā ir apgalvots, un Vispārējai tiesai, lai noteiktu, vai ir runa par tiesību normas, ar ko piešķir tiesības privātpersonām, pietiekami būtisku pārkāpumu, jāizvērtē, vai apgalvotais apmelojošais paziņojums eventuāli varētu būt Hartā nostiprināto pamattiesību pārkāpums, kas saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu ir jāinterpretē atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai.
89.
Ņemot vērā iepriekš minētos elementus, iesaku Tiesai daļēji apmierināt otrā pamata pirmo daļu, ciktāl Vispārējā tiesa atteicās vērtēt apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju saistībā ar apmelojošu paziņojumu.
V. Par prasību Vispārējā tiesā
90.
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var pieņemt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Šajā gadījumā tas tā nav, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa nav vērtējusi ne OLAF valsts iestādēm nodotās informācijas un faktu ticamību, ne šīs informācijas un faktu saturu, ne arī šīs informācijas nodošanas mērķi.
VI. Tiesāšanās izdevumi
91.
Tā kā saskaņā ar manu juridisko analīzi lieta ir jānodod atpakaļ izskatīšanai Vispārējai tiesai, līdz ar to saskaņā ar Tiesas Reglamenta 137. pantu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, ir jāatliek lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana.
VII. Secinājumi
92.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un neskarot pārējo apelācijas sūdzības pamatu pamatotību, es iesaku Tiesai daļēji atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 6. aprīļa spriedumu Planistat Europe un Charlot/Komisija (T‑735/20, EU:T:2022:220) daļā, kurā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pirmām kārtām, nepārbaudot Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai valsts iestādēm nodotās informācijas un faktu ticamību un, otrām kārtām, neizvērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus saistībā ar iespējamu apmelojošu paziņojumu. Iesaku Tiesai atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	T‑735/20, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2022:220.
(
3
)	OV 1999, L 136, 1. lpp.
(
4
)	Šī regula, kas ratione temporis ir piemērojama šīs lietas faktiem, tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (2013. gada 11. septembris) par izmeklēšanu, ko veic [OLAF] (OV 2013, L 248, 1. lpp.).
(
5
)	Katrā ziņā Komisija apgalvo, ka minēto apgalvojumu atspēko pats galīgais izmeklēšanas ziņojums, kurā ir konstatēta sabiedrībai Planistat Europe prettiesiski samaksāta naudas summa, jo izmeklēšanā esot pierādīts, ka šī sabiedrība ir aktīvi piedalījusies slēptu rezervju radīšanā, kas tai ļāva, izmantojot viltotu rēķinu sistēmu, it īpaši gūt finansiālus līdzekļus, kas nav paredzēti saskaņā ar tirgus nosacījumiem. Šis konstatējums turklāt apstiprinot Eurostat ziņojumā ietverto konstatējumu (skat. Pielikumu A. 11, 550.–552. lpp., un Pielikumu A. 13, 569. lpp.).
(
6
)	Skat. šo secinājumu 88. punktu.
(
7
)	Prasības pieteikuma pirmajā instancē 57. un nākamie punkti.
(
8
)	Spriedums, 2021. gada 10. jūnijs (EU:C:2021:468, 61. punkts).
(
9
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 82.–86. punktu.
(
10
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 87.–92. punktu.
(
11
)	Spriedums, 2004. gada 23. marts, Ombuds/Lamberts (C‑234/02 P, EU:C:2004:174, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
12
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 4. aprīlis, Ombuds/Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 37. punkts), un 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 30. punkts). Piemēram, tad, kad šai iestādei ir vien ierobežota rīcības brīvība vai tās nav vispār, ar vienkāršu Savienības tiesību pārkāpumu var pietikt, lai pierādītu pietiekami būtiska pārkāpuma esamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 10. decembris, Komisija/Camar un Tico, C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 54. punkts).
(
13
)	Par tiesas kontroli, kas tika veikta attiecībā uz OLAF apgalvotajiem pārkāpumiem, skat. Inghelram, J. F. H., Legal and Institutional Aspects of the European Anti‑fraud Office (OLAF) – An Analysis with a Look Forward to a European Public Prosecutor's Office, Europa Law Publishing, Zutphen, 2011, 203. lpp., un Groussot, X., Popov, Z., “What's wrong with OLAF? Accountability, due process and criminal justice in European anti‑fraud policy”, Common Market Law Review, 47. sējums, 2010, 605.–643. lpp. Attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību skat. Inghelram, J. F. H., “Judicial review of investigative acts of the European Anti‑Fraud Office (OLAF): a search for balance”, Common Market Law Review, 49, 2012, 616.–617. lpp.
(
14
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija, C‑47/07 P (EU:C:2008:726, 92. un 93. punkts).
(
15
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 16. septembris, ATC u.c./Komisija (T‑333/10, EU:T:2013:451, 93. punkts).
(
16
)	Attiecībā uz objektivitātes noteikumu pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 6. aprīlis, Camós Grau/Komisija, T‑309/03 (EU:T:2006:110, 102. un 103. punkts).
(
17
)	Šajā nozīmē skat. Inghelram, J. F. H., Legal and Institutional Aspects of the European Anti‑Fraud Office (OLAF), Europa Law Publishing, Amsterdama, 2011, it īpaši 107. lpp.
(
18
)	Par ārējās izmeklēšanas veikšanu skat. Inghelram, J. F. H., Legal and Institutional Aspects of the European Anti‑Fraud Office (OLAF) An Analysis with a Look Forward to a European Public Prosecutor’s Office, minēts šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmē, 65. un nākamās lpp.
(
19
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 84. punktu.
(
20
)	Mans izcēlums.
(
21
)	Šajā nozīmē skat. Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru OLAF
ir jānodod attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādēm informācija, kas iekšējā izmeklēšanā iegūta par jautājumiem, kuri var būt par iemeslu kriminālvajāšanai.
(
22
)	Skat. arī Regulas Nr. 1073/1999 1. apsvērumu.
(
23
)	Skat arī OLAF piešķirtās pilnvaras, kas skaidri un detalizēti definētas ar Komisijas Lēmumu 1999/352/EK, EOTK, Euratom (1999. gada 28. aprīlis), ar ko izveido [OLAF] (OV 1999, L 136, 20. lpp.).
(
24
)	Šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2004. gada 13. jūlijs, Comunidad Autónoma de Andalucía/Komisija (T‑29/03, EU:T:2004:235, 37. punkts), 2017. gada 21. jūnijs, Inox Mare/Komisija (T‑289/16, EU:T:2017:414, 22. punkts), un 2018. gada 22. janvāris, Ostvesta/Komisija (T‑175/17, EU:T:2018:49, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, Komisija/De Esteban Alonso (C‑591/19 P, EU:C:2021:468, 57. punkts).
(
26
)	Šajā ziņā es vēlos atgādināt, ka, ņemot vērā LES 4. panta 3. punktā nostiprināto lojālas sadarbības principu, sadarbību starp OLAF un valsts iestādēm raksturo noteikta uzticēšanās un līdz ar to tai ir nopietna pierādījuma ietekme.
(
27
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 17. janvāris, Dzivev u.c. (C‑310/16, EU:C:2019:30, 33. punkts).
(
28
)	Es uzskatu – kā es jau norādīju šo secinājumu 46. punktā –, ka, lai arī 2021. gada 10. jūnija spriedumā Komisija/De Esteban Alonso (C‑591/19 P, EU:C:2021:468, 57. punkts) ir vienīgi minēta nepieciešamība “[sākt] tiesas izmeklēšan[u] vai veidot šādai izmeklēšanai noderīgus pierādījumus”, es tomēr uzskatu, ka atbilstīgajam kritērijam būtu jābūt prettiesisku elementu esamībai, jo nepieciešamība sākt tiesvedību attiecas uz valsts iestādēm.
(
29
)	Pēc analoģijas skat. Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punkta formulējumu.
(
30
)	Šajā nozīmē pēc analoģijas skat. Mascala, C. La fonction de l’apparence vraisemblable dans l’enquête pénale, no: Juge et Apparence(s) [tiešsaistē]. Presses de l’Université Toulouse Capitole, Tulūza, 2010. Pieejams šādā interneta vietnē: http://books.openedition.org/putc/293. Autora ieskatā jēdziens “ticama šķietamība” atbilst stāvoklim, kas atrodas starp vienkārši šaubām, ar ko nav pietiekami kriminālizmeklēšanas uzsākšanai vai noteiktu aktu izstrādei, un īstu pierādījumu, kas vairs neprasa izmeklēšanas aktus.
(
31
)	Skat. Groussot, X. un Popov, Z., “What’s wrong with OLAF? Accountability, due process and criminal justice in European anti‑fraud policy”, Common Market Law Rreview, 47. sēj., 605.–643. lpp.
(
32
)	Skat. it īpaši prasības pieteikuma pirmajā instancē 86. punktu.
(
33
)	Skat. arī Komisijas atbildes pirmajā instancē 74. punktu.
(
34
)	Šajos apstākļos es uzskatu, ka tiesības uz labu pārvaldību, kuras nostiprinātas Hartas 41. pantā un uz kurām atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēji, ir īpašu tiesību izpausme šīs tiesību normas izpratnē, proti, tiesību uz savas lietas objektīvu un taisnīgu izskatīšanu izpausme, un attiecīgi nosaka pienākumu kompetentajai iestādei rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus būtiskos lietas apstākļus. Tādēļ šajā gadījumā šīs tiesības ir jākvalificē kā norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām.
(
35
)	Skat. šo secinājumu 51. punktu.
(
36
)	Skat. Groussot, X. un Popov, Z., “What’s wrong with OLAF? Accountability, due process and criminal justice in European anti‑fraud policy”, Common Market Law Review, 47. sēj., 605.–643. lpp.
(
37
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 88. punktu.
(
38
)	Pielikums A.18, 669.–675. lpp.
(
39
)	Skat. apelācijas sūdzības 67.–69. punktu.
(
40
)	Spriedumi, 2017. gada 26. janvāris, Mamoli Robinetteria/Komisija (C‑619/13 P, EU:C:2017:50, 42. punkts), un 2017. gada 8. jūnijs, Dextro Energy/Komisija (C‑296/16 P, EU:C:2017:437, 60. punkts).
(
41
)	Skat. šo secinājumu 58. punktu.
(
42
)	Skat. šo secinājumu 81. un 90. punktu.
(
43
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 84. punktu.
(
44
)	Ir jāprecizē, ka strīdīgā informācijas nodošana ir nošķirta no pierādījumu iesniegšanas gadījuma, kas minēts Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 2. punktā.
(
45
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, Komisija/De Esteban Alonso (C‑591/19 P, EU:C:2021:468, 56. un 57. punkts).
(
46
)	Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisija atsaucas uz sešu gadu noilguma termiņu, kas paredzēts Francijas tiesību aktos tiesvedības ierosināšanai, lai paskaidrotu, ka tai bija pienākums pēc iespējas drīzāk iesniegt sūdzību pēc tam, kad OLAF bija varējis konstatēt faktus, pretējā gadījumā pastāvot riskam, ka uz krimināllietu, vismaz uz tās daļu, Francijā attiecas noilgums. Komisijas ieskatā Francijas Kriminālkodeksa 113‑8. pantā attiecībā uz ārpus Francijas teritorijas izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem ir prasīts, ka pirms tiesvedības, kas veikta pēc prokurora pieteikuma, ir jābūt iesniegtai cietušā sūdzībai. Šajā gadījumā jau esot bijis sācies Francijas Kriminālprocesa kodeksa 8. pantā paredzētais sešu gadu noilguma termiņš tiesvedības ierosināšanai, jo fakti attiecas uz 1996.–1999. gadu.
(
47
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, CEPSA/Komisija (C‑608/13 P, EU:C:2016:414, 61. punkts).
(
48
)	Šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija (T‑48/05, EU:T:2008:257, 299. punkts).
(
49
)	Turklāt Komisija balstās uz fragmentu no tiesas sēdes Vispārējā tiesā ziņojuma, kurā esot minēts apmelojošs paziņojums, nevis apmelošana vai goda un cieņas aizskārums.
(
50
)	Prasības pieteikuma pirmajā instancē 37.–40. punkts. Skat. arī nošķīrumu prasības pieteikuma pirmajā instancē 62. un 63. punktā.
(
51
)	Skat. it īpaši prasības pieteikuma pirmajā instancē 37., 43., 44. un 56. punktu.
(
52
)	Skat. it īpaši prasības pieteikuma pirmajā instancē 59. un 69. punktu, kuros ir minēta informācijas izpaušana presei.
(
53
)	Skat. it īpaši prasības pieteikuma pirmajā instancē 110. punkta kontekstu.
(
54
)	Skat. šo secinājumu 81.–90. punktu.
(
55
)	It īpaši atsaukšanās uz rūpības pienākumu un labas pārvaldības principu, kas no paša sākuma ir saistoši Savienības administrācijai, norāda uz apelācijas sūdzības iesniedzēju nodomu balstīties uz vispārējiem Savienības tiesību principiem.
(
56
)	Skat. it īpaši prasības pieteikuma pirmajā instancē 110. punktu.
(
57
)	Prasības pieteikuma pirmajā instancē 27. punkts.
(
58
)	Prasības pieteikuma pirmajā instancē 29. punkts.
(
59
)	Skat. šo secinājumu 74. un 75. punktu.
(
60
)	Prasības pieteikuma pirmajā instancē 56. punkts.
(
61
)	Prasības pieteikuma pirmajā instancē 58. punkts.
(
62
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 20. janvāris, Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 54. punkts). Turklāt Vispārējā tiesa pati ir uzskatījusi, ka saskaņā ar judikatūru pamata pieņemamība nav atkarīga ne no īpašas terminoloģijas izmantošanas, ne no konkrētu tiesību normu vai principu nosaukšanas. Tā ir norādījusi, ka Savienības tiesai ir jāidentificē atbilstošās tiesību normas un tās ir jāpiemēro lietas dalībnieku norādītajiem faktiem, pat ja lietas dalībnieki nav atsaukušies uz attiecīgajām tiesību normām vai pat ir minējuši citas tiesību normas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 24. septembris, Itālija un Spānija/Komisija, T‑124/13 un T‑191/13, EU:T:2015:690).
(
63
)	Skat. šo secinājumu 87.–91. punktu.
(
64
)	Kā ilustratīvu piemēru Vācijas tiesībās skat. Strafgesetzbuch (Kriminālkodekss) 164. pantu; Francijas tiesībās – Code pénal (Kriminālkodekss) 226‑10. pantu; Latvijas tiesībās – Krimināllikuma 290. un 298. pantu un Slovākijas tiesībās – Zákon 300/2005 Z.z., Trestný zákon (Kriminālkodekss) 345. punktu. Skat arī spriedumu, 2011. gada 6. septembris, Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:543), attiecībā uz apmelojošu paziņojumu Itālijas tiesībās.
(
65
)	Skat., piemēram, Francijas Kriminālkodeksa 226‑10. pantu.
(
66
)	Skat. šo secinājumu 64. zemsvītras piezīmē minētās tiesību normas. Skat. arī Ceccaldi, S., “Sur la nature conjecturale de l'élément moral: l’exemple de la dénonciation calomnieuse”, Revue de science criminelle et de droit pénal comparé, 2. sēj., Nr. 3, 587.–598. lpp.