Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 8. maijā (1)
Lieta C‑698/23 P
Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs (EDAU)
pret
Eiropas Parlamentu
Eiropas Savienības Padomi,
piedaloties
Vācijas Federatīvajai Republikai
Francijas Republikai
Eiropas Komisijai
Apelācijas sūdzība – Institucionālās tiesības – Personas datu apstrāde, ko veic Eiropas Savienības Aģentūra tiesībaizsardzības sadarbībai (Eiropols) – Regula (ES) 2016/794 – Regula (ES) 2022/991 – Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja (EDAU) institucionālās prerogatīvas – Atcelšanas prasība – Locus standi – LESD 263. pants
1.        Šī apelācijas sūdzība ir par Vispārējās tiesas 2023. gada 6. septembra rīkojumu EDAU/Parlaments un Padome (2), ar kuru Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja (EDAU) celtā prasība atcelt 74.a un 74.b pantu Regulā (ES) 2016/794 (3), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu (ES) 2022/991 (4), tika noraidīta kā nepieņemama.
2.        Vispārējā tiesā iesniegtajā prasībā EDAU apgalvoja, ka ar apstrīdētajām tiesību normām retroaktīvi esot legalizēta Eiropas Savienības Aģentūras tiesībaizsardzības sadarbībai (Eiropola) datu aizsardzības prakse, pret kuru EDAU bija vērsies 2022. gada 3. janvāra lēmumā.
3.        EDAU uzskata, ka, ņemot vērā ar Regulu 2022/991 izdarītos grozījumus Regulā 2016/794, 2022. gada 3. janvārī pieņemtajam lēmumam attiecībā uz Eiropolu  esot de facto
atņemta iedarbība. Tas uzskata, ka ar jaunajām tiesību normām (5) esot aizskarta tā kā uzraudzības iestādes neatkarība un pārkāptas tā pilnvaras.
4.        Pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka EDAU:
–        nav locus standi, ar kurām dalībvalstis un dažas Savienības iestādēm ir apveltītas
atbilstoši LESD 263. panta otrajai un trešajai daļai;
–        varētu apšaubīt apstrīdēto normu spēkā esamību tikai tad, ja ir izpildīti LESD 263. panta ceturtās daļas nosacījumi, taču šajā gadījumā tas tā nav.
I.      Tiesvedības priekšvēsture
5.        Tiesvedības rašanās fakti ir izklāstīti pārsūdzētā rīkojuma 2.–13. punktā, no kuriem citēšu šos:
–        “2      Pēc izmeklēšanas pēc savas iniciatīvas un 2020. gada 17. septembra brīdinājuma lēmuma EDAU 2022. gada 3. janvārī pieņēma lēmumu attiecībā pret [Eiropolu] saskaņā ar sākotnējās Eiropola regulas 43. panta 3. punkta e) apakšpunktu, kurā bija konstatēts, ka, “paredzot datu kopu pastāvīgu glabāšanu bez kategorizācijas, Eiropola iesniegtajā rīcības plānā nav aplūkots 2020. gada 17. septembra brīdinājuma lēmumā konstatētais pārkāpums” un ka “datu kopu bez kategorizācijas apstrāde, ko veic Eiropols [..], vienīgi nolūkā iegūt attiecīgo informāciju saskaņā ar [sākotnējās] Eiropola regulas 18. panta 3. un 5. punktu un II.B pielikumu [(6)], kā arī datu minimizēšanas un datu glabāšanas ierobežošanas principiem ([sākotnējās] Eiropola regulas 28. panta 1. punkta c) un e) apakšpunkts), nedrīkst pārsniegt maksimālo sešu mēnešu laikposmu no informācijas kopu saņemšanas dienas”.
–        3      Lai sniegtu šo argumentāciju, EDAU it īpaši precizēja, ka, “ja nav skaidras tiesību normas, kurā būtu noteikts šim nolūkam apstrādāto personas datu glabāšanas termiņš [..], pēc analoģijas ir jāinterpretē [sākotnējās Eiropola] regulas 18. panta 6. punkts” [(7)].
–        4      Tādējādi no 2022. gada 3. janvāra lēmuma izriet, ka EDAU pēc būtības uzdeva Eiropolam kategorizēt datu subjektus sākotnējās Eiropola regulas 18. panta 5. punkta izpratnē attiecībā uz katru kopš 2022. gada 4. janvāra saņemto informācijas kopu sešu mēnešu termiņā no informācijas kopas dienas un divpadsmit mēnešu termiņā attiecībā uz datu kopām, kas pastāvēja 2022. gada 3. janvārī; pēc tam Eiropolam bija pienākums šos datus dzēst.
[..]
–        8      Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome 2022. gada 8. jūnijā pieņēma grozīto Eiropola regulu. Šajā regulā ir apstiprināts 74.a un 74.b panta formulējums.
–        9      Šajās normās būtībā ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem Eiropols noteiktā termiņā veic tā rīcībā esošo datu kopu kategorizēšanu grozītās Eiropola regulas spēkā stāšanās brīdī, un ir precizēti nosacījumi un procedūras, saskaņā ar kādiem, atbalstot notiekošu kriminālizmeklēšanu, ir atļauta to personas datu apstrāde, kuri neattiecas uz datu subjektu kategorijām, kas uzskaitītas grozītās Eiropola regulas II pielikumā un kuri ir pārsūtīti Eiropolam līdz 2022. gada 28. jūnijam.
[..]
–        10      EDAU, uzskatīdams, ka tā 2022. gada 3. janvāra lēmuma un grozītās Eiropola regulas 74.a un 74.b panta piemērošanas joma nav vienāda, 2022. gada 15. jūnijā lūdza Parlamentam, Padomei un Komisijai iesniegt tam dokumentus par to, vai pastāv saikne starp grozītās Eiropola regulas normām un tā uzraudzības pilnvaru agrāko īstenošanu. Parlaments un Padome uz šo lūgumu atbildēja attiecīgi ar 2022. gada 12. jūlija un 25. jūlija vēstulēm.
–        11      Padomes 2022. gada 24. janvāra dokumentā Nr. 5370/22 par gatavošanos trialogam ir precizēts, ka “nesenais [EDAU] lēmums, kuram varētu būt operacionālas sekas Eiropola darbībā, apstiprina nepieciešamību ātri pieņemt regulu”, ka “prezidentvalsts ir ierosinājusi delegācijām ieviest jaunu 74.a pantu, kura mērķis būtu vēl labāk izskaidrot Eiropola rīcībā esošo datu situāciju, it īpaši saistībā ar iepriekš minēto EDAU 2022. gada 3. janvāra lēmumu” un ka “daudzas delegācijas [2022. gada] 19. janvāra sanāksmē atzinīgi novērtēja šī priekšlikuma principus, bet, ņemot vērā tā neseno iesniegšanu un nozīmi, kāda šai tēmai ir pēc EDAU lēmuma, ir nepieciešams komitejas apstiprinājums”.
–        12      2022. gada 15. jūlija vēstulē EDAU jautāja Eiropolam, vai, ņemot vērā grozītās Eiropola regulas 74.a un 74.b pantu, [EDAU] 2022. gada 3. janvāra lēmums joprojām tiek īstenots, vai arī Eiropols uzskata, ka ar minētajiem pantiem ir aizstāta vai grozīta šī lēmuma piemērošanas joma.
–        13      Ar 2022. gada 22. augusta vēstuli Eiropols pēc būtības atbildēja EDAU, ka [Eiropols] turpina īstenot atsevišķus 2022. gada 3. janvāra lēmuma punktus, bet ka šajā stadijā tas nevar komentēt situāciju 2023. gada 3. janvārī un jaunu īstenošanas ziņojumu iesniegšanu atbilstoši minētajam lēmumam. Šajā vēstulē ir minēts arī tas, ka grozītās Eiropola regulas 74.a un 74.b pants netika piemērots atsevišķām informācijas kopām, kuras bija dzēstas.”
II.    Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
6.        EDAU prasībā Vispārējā tiesā lūdza atcelt apstrīdētās pārejas normas.
7.        Iebildumu rakstā Parlaments Vispārējā tiesā lūdza prasību noraidīt.
8.        Savukārt Padome izvirzīja iebildi par prasības nepieņemamību “[..] divu iemeslu dēļ. [..] Tā norāda, pirmkārt, ka prasība ir nepieņemama, jo EDAU nav minēts nedz LESD 263. panta otrajā un trešajā daļā, nedz arī atbilstoši 1990. gada 22. maija spriedumam Parlaments/Padome [(8)] (C‑70/88, EU:C:1990:217), un, otrkārt, ka EDAU nav tieši un individuāli skarts LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē (9).
9.        Attiecībā uz šo iebildi par nepieņemamību EDAU norādīja:
–        “[Galvenokārt] tā locus standi attiecībā uz atcelšanas prasību saskaņā ar LESD 263. pantu ir pamatota ar nepieciešamību spēt celt prasību tiesā, lai aizstāvētu savas institucionālās prerogatīvas, it īpaši savu kā uzraudzības iestādes neatkarību saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas [(Hartas)] 8. panta 3. punktu, kā arī institucionālo līdzsvaru starp uzraudzības iestāžu un likumdevēja lomu. Šajā ziņā EDAU precizē, ka tam ir locus standi saskaņā ar judikatūru, kas izriet no 1990. gada 22. maija sprieduma [Parlaments/Padome], kas pēc analoģijas ir jāpiemēro šajā lietā, jo šis spriedums pierāda, ka institucionālo prerogatīvu aizsardzība ļauj iestādei izņēmuma kārtā aizstāvēt šīs prerogatīvas, un tai nav jāizpilda fiziskajām vai juridiskajām personām piemērojamie pieņemamības nosacījumi, kuri izvirzīti LESD 263. panta ceturtajā daļā” (10).
–        “[..] EDAU pakārtoti apgalvo, ka apstrīdētās normas to skar tieši un individuāli un ka tam ir acīmredzama un pastāvoša interese, lai tās tiktu atceltas [..]” (11).
10.      Vispārējā tiesa noraidīja EDAU prasību kā nepieņemamu šādu iemeslu dēļ:
–        Pirmkārt, EDAU, lai arī būdama Savienības struktūra ar īpašu statusu, tomēr nav viens no LESD 263. panta otrajā un trešajā daļā minētajiem prasītājiem
un nav arī iekļauts LES 13. panta 1. punktā ietvertajā iestāžu sarakstā.
–        Otrkārt, par EDAU piesaukto, no sprieduma Parlaments/Padome izrietošo judikatūru, jāteic, ka tajā Parlamentam atzītās tiesības celt atcelšanas prasību ir izskaidrojamas ar nepieciešamību novērst tolaik radušos robu, jo nebija tiesiskās aizsardzības līdzekļu, lai apstrīdētu citu iestāžu aktus, kas varētu apdraudēt Parlamenta prerogatīvas. Savukārt EDAU var celt atcelšanas prasību, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturto daļu, jo tas ir ar atvasināto tiesību aktu izveidota struktūra, kuru var pielīdzināt juridiskai personai.
–        Treškārt, EDAU kā Savienības struktūra var tikt pielīdzināts juridiskai personai LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē un tāpēc tam ir locus standi attiecībā uz apstrīdēto pārejas normu atcelšanu, ja vien šīs normas to skar tieši un individuāli.
–        Šajā ziņā apstrīdētās pārejas normas groza datu aizsardzības tiesisko režīmu, kura uzraudzību veic EDAU, taču tās neietekmē to pilnvaru būtību vai apjomu, kas prasītājam piešķirtas Savienības tiesību aktos, un tāpēc nosacījums par tiešu skārumu nav izpildīts.
–        Tādējādi, tā kā apstrīdētās pārejas normas tieši neskar EDAU tiesisko stāvokli un tā kā nosacījumi par tiešu un individuālu skārumu ar tiesību aktu, kura atcelšana tiek lūgta, ir kumulatīvi, Vispārējā tiesa nospriež, ka prasība ir daļēji nepieņemama un daļēji acīmredzami nepieņemama.
III. Apelācijas sūdzība un tiesvedība Tiesā
11.      EDAU prasījumi apelācijas sūdzībā ir:
–        atcelt pārsūdzēto rīkojumu;
–        atcelt apstrīdētās pārejas normas;
–        piespriest atbildētājiem pirmajā instancē atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
12.      EDAU apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza vienu galveno pamatu un vienu pakārtotu pamatu:
–        galvenokārt tas apgalvo, ka esot pārkāpts institucionālā līdzsvara princips sprieduma Parlaments/Padome izpratnē, kā arī tā tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, lai aizsargātu tā neatkarības prerogatīvu;
–        pakārtoti – tas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka apstrīdētās pārejas normas tieši neskar EDAU, kā to prasa LESD 263. panta ceturtā daļa.
13.      Parlamenta prasījumi ir:
–        apelācijas sūdzību noraidīt;
–        piespriest EDAU atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
14.      Padomes prasījumi ir:
–        noraidīt apelācijas sūdzību kā acīmredzami nepieņemamu vai, pakārtoti, kā acīmredzami nepamatotu;
–        piespriest EDAU atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
15.      Francijas Republika un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus Parlamenta un Padomes prasījumu atbalstam.
16.      Pēc replikas un atbildes uz repliku iesniegšanas 2025. gada 11. martā notika atklāta tiesas sēde, kurā piedalījās EDAU, Parlaments, Padome un Komisija.
IV.    Vērtējums
A.      Par galveno apelācijas sūdzības pamatu
1.      Lietas dalībnieku apgalvojumi
a)      Par pieņemamību
17.      Padome uzskata, ka šis pamats ir nepieņemams, jo EDAU tikai atkārto pirmajā instancē izvirzītos argumentus un pauž iebildumus pret pārsūdzēto rīkojumu, pietiekami skaidri nenorādot apgalvotās tiesību kļūdas.
18.      EDAU atbild, ka apelācijas sūdzībā ir skaidri norādīti strīdīgie aspekti un ka šajā tiesvedībā tas ir tiesīgs
apstrīdēt Vispārējās tiesas veikto tiesību interpretāciju, kuras pamatojums turklāt esot nepietiekams.
b)      Par būtību
19.      EDAU apgalvo, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāatzīst tā tiesības celt prasību par apstrīdētajām pārejas normām neatkarīgi no LESD 263. panta ceturtās daļas prasībām, jo pretējā gadījumā neatkarīgai uzraudzības iestādei Hartas 8. panta 3. punkta izpratnē tiktu liegtas tiesības celt prasību tiesā, lai saglabātu institucionālo līdzsvaru.
20.      Šā prasījuma pamatojumam EDAU esot atsaukusies uz spriedumu Parlaments/Padome, kuru Vispārējā tiesa ir atzinusi par neattiecināmu uz šo lietu tādu iemeslu dēļ, kuri, EDAU ieskatā, neesot pamatoti. Tāpat kā Parlamentam lietā, kurā taisīts minētais spriedums, arī EDAU pašlaik neesot pieejami nekādi tiesiskās aizsardzības līdzekļi, kas ļautu tam aizstāvēt savu neatkarību, ko Hartas 8. panta 3. punkts aizsargā kā būtisku personas datu aizsardzības sastāvdaļu.
21.      EDAU ieskatā, apstāklis, ka tas – atšķirībā no Parlamenta lietā, kurā pasludināts spriedums Parlaments/Padome – ir juridiska persona, tam nevar liegt iespēju aizstāvēt savu neatkarību, kas nenovēršami esot apdraudēta apstrīdēto pārejas normu atpakaļejošā spēka dēļ.
22.      EDAU uzskata, ka ir būtiski nodrošināt Līgumos noteiktās kompetenču sadalījuma sistēmas integritāti, kā to ir nospriedusi Tiesa. Šis princips prasa, lai tiesiskās aizsardzības līdzekļi
būtu pieejami ne tikai iestādēm, bet arī tādai struktūrai kā EDAU tālab, lai tiktu nodrošināta varu līdzsvara principa ievērošana.
23.      EDAU ieskatā, Vispārējās tiesas lēmums aprobežot EDAU tiesiskās aizsardzības līdzekļus ar LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem, esot radījis robu visā Līgumos izveidotajā tiesiskās aizsardzības sistēmā. Tikai vispārējas un autonomas
locus standi var nodrošināt EDAU iespēju tiesā aizsargāt savas prerogatīvas visos apstākļos, neatkarīgi no tādu nosacījumu izpildes, kas, tāpat kā LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie, var tikt izpildīti tikai īpašos izņēmuma gadījumos. EDAU neatkarību var ietekmēt pasākumi, kas uz to neattiecas tieši un individuāli, bet var veicināt “iepriekšējas pakļaušanās” risku.
24.      EDAU arī pārmet, ka Vispārējā tiesa esot piedēvējusi tam vēlmi iegūt “privileģētas” tiesības apstrīdēt jebkuru tiesību aktu personas datu apstrādes jomā. Tā mērķis, gluži pretēji, esot vienīgi panākt, lai tam tiktu atzītas tiesības aizstāvēt savas neatkarības prerogatīvu saskaņā ar spriedumu Parlaments/Padome, un tikai šajā stingri ierobežotajā apmērā iebilst pret konkrēta tiesību akta saturu ļoti īpašos apstākļos.
25.      Parlaments un Padome, kuru prasījumus atbalsta Komisija un Francijas valdība, ierosina noraidīt galveno apelācijas sūdzības pamatu, jo EDAU neesot tiesīga celt atcelšanas prasību, ja nav izpildīti LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie nosacījumi.
26.      Pēc Parlamenta un Padomes domām, LESD 263. panta formulējums ir skaidrs: saskaņā ar Līgumu autoru gribu EDAU nepieder to personu lokam, kuras ir tiesīgas celt prasību, ja nav izpildīti šā panta ceturtajā daļā minētie nosacījumi.
27.      Padome noliedz EDAU norādītā roba esamību un apgalvo, ka, ja EDAU prasība tiktu apmierināta, tam būtu ļauts potenciāli apstrīdēt jebkuru tiesību aktu datu aizsardzības jomā, tādējādi apgrūtinot datu aizsardzības tiesību aktu grozīšanu.
28.      Parlaments, Padome un Komisija piekrīt Vispārējās tiesas sniegtajai sprieduma Parlaments/Padome interpretācijai. Tie uzsver, ka Līgumi nepiešķir EDAU (atvasināto tiesību subjektam, kas ir daļēji atbildīgs par Savienības datu aizsardzības tiesību uzraudzību) prerogatīvu, kas būtu salīdzināma ar minētajā lietā aplūkoto.
29.      Komisija apgalvo, ka EDAU aizstāvēto interpretāciju varētu attiecināt uz visām Savienības struktūrām, birojiem un aģentūrām, taču tas būtu pretrunā LESD 263. panta ceturtās daļas nosacījumiem. Šie nosacījumi, kas interpretējami, ņemot vērā tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, neliedz nodrošināt pienācīgu personas datu aizsardzību – kas veido EDAU piešķirtās neatkarības pamatu – pat tad, ja EDAU nav apveltīts ar tiešām un vispārējām
locus standi.
30.      Katrā ziņā Parlaments uzskata, ka EDAU neatkarība nekādi neesot apdraudēta, bet gan drīzāk
esot likumīgi izmantotas likumdošanas pilnvaras grozīt personas datu aizsardzības tiesisko regulējumu.
2.      Juridiskā analīze
a)      Par pieņemamību
31.      Pretēji Padomes viedoklim neuzskatu, ka galvenais apelācijas sūdzības pamats ir nepieņemams.
32.      Apelācijas sūdzība, kas tikai burtiski atkārto vai reproducē pamatus un argumentus, kuri iepriekš iesniegti Vispārējā tiesā, neatbilst Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta prasībām (12).
33.      Tomēr saskaņā ar spriedumu Vācija/Komisija, “ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Savienības tiesības, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā” (13).
34.      Tā tas ir izskatāmajā lietā. Atkārtodams pirmajā instancē izvirzītos argumentus par atcelšanas prasības pieņemamību, EDAU tagad tos pauž, kritizējot Vispārējās tiesas sniegto LESD 263. panta interpretāciju. EDAU identificē (un kritizē) pārsūdzētā rīkojuma pamatojumu, precīzi norādot apelācijas sūdzību pamatojošos juridiskos argumentus.
b)      Par lietas būtību
35.      Apstrīdētā rīkojuma 26.–35. punktā ir izklāstīti iemesli, kuru dēļ Vispārējās tiesas skatījumā EDAU nevar celt prasību, ja nav izpildīti LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie nosacījumi.
36.      Vispārējā tiesa uzsver, ka EDAU nav viena no iestādēm, kurām saskaņā ar LESD 263. pantu skaidri ir piešķirtas tiesības a) celt prasību sakarā ar kompetences trūkumu, būtisku procedūras noteikumu pārkāpumiem, Līgumu vai jebkuru ar to piemērošanu saistītu tiesību normu pārkāpumiem, kā arī sakarā ar pilnvaru nepareizu izmantošanu (otrā daļa); un b) dažu iestāžu gadījumā – celt prasību savu prerogatīvu aizsardzības nolūkā (trešā daļa).
37.      Tādējādi tiesības celt prasību, konkrēti, ir:
–        dalībvalstīm, Parlamentam, Padomei un Komisijai, kam LESD 263. panta otrā daļa piešķir vispārējas tiesības celt prasību;
–        Revīzijas palāta, Eiropas Centrālā banka un Reģionu komiteja ir “daļēji privileģēti” prasītāji, kam saskaņā ar LESD 263. panta trešo daļu ir tiesības celt prasību savu prerogatīvu aizsardzības nolūkā.
38.      EDAU ne tikai nav viens no LESD 263. panta otrajā un trešajā daļā minētajiem prasītājiem, bet arīdzan nav iekļauts LES 13. panta 1. punktā ietvertajā iestāžu sarakstā. Izņemot Reģionu komiteju, tās ir tās pašas iestādes, kurām Līgumā par Eiropas Savienības darbību ir piešķirtas locus standi, uz kurām pretendē
šajā sarakstā neiekļautais EDAU (14).
39.      EDAU ir Eiropas Savienības struktūra, kas izveidota ar atvasināto tiesību akta normu (15). Tādējādi saskaņā ar Tiesas judikatūru uz to nav attiecināms jēdziens “iestādes”: atbilstoši LES 13. panta 1. punktam šis jēdziens attiecas uz precīzu subjektu sarakstu, kurā nav ietvertas Savienības struktūras un organizācijas (16).
40.      Saskaņā ar LESD 263. panta pirmās daļas beigās noteikto Tiesa pārbauda “to Savienības struktūru aktu likumību, kuri rada tiesiskas sekas trešām personām”. Tomēr šādas struktūras un organizācijas nav iekļautas to personu lokā, kuras ir tiesīgas celt prasību Tiesā saskaņā ar LESD 263. panta otro un trešo daļu.
41.      Šāda izslēgšana ir apzināta, jo, kā pamatoti norāda Vispārējā tiesa, Reģionu komitejas pievienošana LESD 263. panta trešajā daļā minētajiem prasītājiem liecina, ka, “pat ja Līguma izstrādātāji to subjektu sarakstā, kuriem ir tiesības aizstāvēt savas prerogatīvas atbilstoši šai normai, ir ietvēruši citus subjektus, ne iestādes, tie ir izvēlējušies tajā neiekļaut EDAU” (17).
42.      EDAU ir neatkarīga iestāde, kurai saskaņā ar LESD 16. panta 2. punktu jāuzrauga, vai Savienības iestādes, struktūras un organizācijas ievēro Savienības tiesību noteikumus šajā jomā (18). Šis apstāklis padara EDAU par neatkarīgu Savienības struktūru, bet ne par Savienības iestādi.
43.      EDAU nav vērsies Tiesā, lai apstrīdētu jaunās tiesību normas, kā tas būtu gadījumā, ja tas būtu bijis Savienības iestāde. Proti, saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 51. panta b) punktu Tiesai ir ekskluzīva jurisdikcija izskatīt LESD 263. pantā minētās prasības, ko
par leģislatīvu aktu ceļ
tostarp Savienības iestāde. Šāda EDAU rīcība liecina, ka tas pats nav uzskatījis sevi par Savienības iestādi.
44.      EDAU drīzāk apstrīd Vispārējās tiesas argumentus, ar kuriem tā atteicās pēc analoģijas piemērot spriedumu Parlaments/Padome un kuri ir izklāstīti pārsūdzētā rīkojuma 38.–55. punktā.
45.      Tādējādi EDAU, šķiet vismaz netieši atzīstam, ka LESD 263. panta otrā un trešā daļa novestu pie pārsūdzētajā rīkojumā rastā risinājuma. Tomēr tas uzskata, ka pār šo abu tiesību normu formulējumu
jāprevalē apsvērumiem, kuru dēļ Tiesa spriedumā Parlaments/Padome atzina Parlamentam
toreiz apstrīdētās
locus standi.
46.      Tomēr nevaru nepiekrist Vispārējās tiesas viedoklim šajā jautājumā.
47.      Interpretējot spriedumu Parlaments/Padome, Vispārējā tiesa uzskata par vajadzīgu “atgādināt”, ka minētajā spriedumā “Tiesa konstatēja, ka EEK līguma 173. panta tekstā Parlamentam nav sniegta nekāda iespēja Savienības tiesās apstrīdēt citu iestāžu pieņemtos aktus, kuri var aizskart tā prerogatīvas, un Tiesa nolēma novērst šo nepilnību, atsaucoties uz vispārējo institucionālā līdzsvara principu” (19).
48.      Spriedumā Parlaments/Padome Tiesa nosprieda, ka:
–        Parlamenta prerogatīvas “ir viens no [L]īgumu radītā institucionālā līdzsvara elementiem[; jo] ar [L]īgumiem ir izveidota sistēma, kā sadalīt pilnvaras starp dažādām [Savienības] iestādēm, piešķirot katrai no tām savu pienākumu [Savienības] institucionālajā struktūrā un [Savienībai] uzticēto uzdevumu veikšanā” (20).
–        Bija nepieciešams “nodrošināt tiesiskuma ievērošanu šo līgumu interpretācijā un piemērošanā, ir jānodrošina institucionālais līdzsvars un attiecīgi pēc Parlamenta lūguma jāveic tiesas kontrole pār to, vai tiek ievērotas Parlamenta prerogatīvas, izmantojot tiesību aizsardzības līdzekli, kāds paredzēts Parlamenta izvirzītā mērķa sasniegšanai” (21).
–        Lai izpildītu šo pienākumu, Tiesai bija “jānodrošina pilnīga to [L]īgumu noteikumu piemērošana, kas attiecas uz institucionālo līdzsvaru, un jārūpējas par to, lai Parlamenta prerogatīvas tāpat kā citu iestāžu prerogatīvas nevarētu pārkāpt, nedodot tām iespēju izmantot kādu no [L]īgumos noteiktajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, kurus var izmantot neapstrīdami un efektīvi” (22).
–        “Tas, ka [L]īgumos nav nevienas normas, kas paredzētu [Parlamentam] tiesības celt prasību par tiesību akta atcelšanu, var radīt procesuālu nepilnību, taču tas nevar dominēt pār pamatinteresēm, kas vērstas uz Eiropas Kopienas dibināšanas līgumos paredzētā institucionālā līdzsvara uzturēšanu un ievērošanu” (23).
49.      Līdz ar to Tiesa atzina, ka “Parlamenta prasība par Padomes vai Komisijas tiesību akta atcelšanu ir pieņemama ar nosacījumu, ka šī prasība ir vērsta tikai uz Parlamenta prerogatīvu aizsardzību un ka pamats, uz ko tā balstās, ir tikai prerogatīvu pārkāpums” (24).
50.      EDAU situācija būtiski atšķiras no tās, kurā atradās Eiropas Parlaments sprieduma Parlaments/Padome pasludināšanas laikā.
51.      Pirmkārt, spriedumā Parlaments/Padome ir norādīts uz institucionālo līdzsvaru attiecībā uz kompetences sadalījumu “starp dažādām [Savienības] iestādēm”. EDAU, kā jau esmu izklāstījis, nav Savienības iestāde.
52.      Otrkārt, spriedumā Parlaments/Padome aplūkotajā situācijā Parlamentam savu prerogatīvu aizsardzībai bija pieejami tikai “neefektīvi vai neskaidri” tiesību aizsardzības līdzekļi. Savukārt izskatāmajā lietā EDAU pašlaik ir pieejams efektīvs un drošs tiesiskās aizsardzības līdzeklis. EDAU apgalvo (25), ka tas spēj pierādīt savu atbilstību LESD 263. panta ceturtajā daļā noteiktajām prasībām attiecībā uz locus standi (26).
53.      Pieļaujot šādas iespējas esamību konkrēti šajā lietā, EDAU būtībā pats atspēko savu pirmo apelācijas sūdzības pamatu, ciktāl tas attiecas uz spriedumā Parlaments/Padome rodamās judikatūras piemērošanu. Vēlreiz jāuzsver, ka minētais spriedums ir balstīts uz konstatējumu, ka Parlamentam nebija pieejami efektīvi un droši tiesību aizsardzības līdzekļi.
54.      Šādos apstākļos nav nozīmes tam, vai pastāv citas situācijas, kurās EDAU, pat ja tiek skartas tā prerogatīvas, nebūtu tiesīgs vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu (27). Neatkarīgi no tā, vai var rasties EDAU minētās hipotēzes, nozīme šajā lietā ir tikai konkrētajai un faktiskajai situācijai, kas tika
aplūkota Vispārējā tiesā. Tikai saistībā ar šo situāciju
jānoskaidro, vai EDAU atbilst nosacījumiem, lai varētu prasīt atcelt apstrīdētās pārejas normas.
55.      Īsi sakot, uzskatu, ka EDAU nav locus standi saskaņā ar LESD 263. panta otro un trešo daļu, līdz ar to tā galvenais apelācijas sūdzības pamats jānoraida.
B.      Pakārtotais apelācijas sūdzības pamats
1.      Lietas dalībnieku apsvērumi
a)      Par pieņemamību
56.      Padome uzskata, ka arī šis pamats ir nepieņemams to pašu iemeslu dēļ, kuru dēļ esot jānoraida galvenais pamats.
b)      Par lietas būtību
57.      Vispirms EDAU norāda uz neskaidrībām pārsūdzētā rīkojuma 76. un 77. punktā, atbilstoši kuriem 2022. gada 3. janvāra lēmums “ir administratīvs lēmums, kas nevar ietekmēt nedz tādus leģislatīvos aktus kā [GER], nedz to saturu”, un ka, “lai gan ar apstrīdētajām normām tiek grozīts piemērojamais tiesiskais regulējums, par kura ievērošanas uzraudzību ir atbildīgs EDAU, un tām nav pilnībā tāda pati piemērošanas joma kā 2022. gada 3. janvāra lēmumam, tās tomēr neietekmē EDAU tiesisko stāvokli”.
58.      EDAU uzskata, ka šajos konstatējumos
esot pieļautas divas kļūdas. Pirmkārt, neesot ņemts vērā, ka EDAU pilnvaru īstenošanai ir nepieciešama tiesiskā drošība un ka šīs pilnvaras ir apdraudētas, pieņemot pasākumus ar atpakaļejošu spēku. Otrkārt, tajos neesot atzīts, ka apstrīdēto pārejas normu mērķis ir neitralizēt konkrēta lēmuma faktiskās sekas un ka tieši šā iemesla dēļ tās ir adresētas EDAU un Eiropolam.
59.      EDAU uzskata, ka tieši apstrīdēto pārejas normu atpakaļejošais spēks apdraud tā neatkarību, kas nekādi netiktu skarta, ja tiesību akta grozījums tiktu piemērots pro futuro.
60.      EDAU piebilst, ka šīs tiesību normas konkrēti ietekmē arī tā darbību datu aizsardzības jomā veicamās uzraudzības funkcijas izpildē. Runa esot
par personas datiem, kuru aizsardzību šīs pārejas normas mazina, tādējādi
neizbēgami skardamas pašu EDAU.
61.      Parlaments un Padome, kuru prasījumus atbalsta Komisija un Francijas valdība, būtībā piekrīt Vispārējās tiesas argumentiem.
62.      Parlaments īpaši norāda, ka, ja tiktu atzīts, ka jebkāds grozījums tiesību normās, kuras EDAU jau piemērojis, tieši ietekmē EDAU, tam tiktu piešķirts privileģēta prasītāja statuss, taču tas būtu pretrunā LESD 263. pantam. Tāpat Francijas valdība norāda, ka tādējādi tieša skāruma kritērijs zaudētu nozīmi.
2.      Juridiskā analīze
a)      Par pieņemamību
63.      Iemesli, kurus
esmu izklāstījis, lai noraidītu Padomes iebildi par galvenā apelācijas sūdzības pamata nepieņemamību, ir attiecināmi arīdzan
uz pakārtoto pamatu.
b)      Par lietas būtību
64.      Gan Vispārējā tiesa, gan iestādes, kas iestājušās šajā tiesvedībā, ir vienisprātis, ka EDAU nav tiesību celt prasību saskaņā ar LESD 263. panta otro un trešo daļu kā privileģētam prasītājam. Tās arī ir vienisprātis, ka EDAU piemītošās
locus standi ir pakārtotas
tam, vai ir izpildīti LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie nosacījumi. Šajā ziņā to viedokļiem piekrītu.
65.      Tomēr neuzskatu, ka EDAU izskatāmajā lietā neatbilst LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem.
66.      Izslēdzot, ka EDAU būtu
apveltīts ar privileģētajām
locus standi, uz kuram tas pretendē, manuprāt, šai struktūrai uzticētās uzraudzības funkcijas personas datu aizsardzības jomā pēc būtības prasa izvairīties no pārāk ierobežojošas interpretācijas attiecībā uz tā parastajām locus standi.
67.      Lai arī iepriekš norādīju, ka EDAU nav Savienības iestāde, tomēr uzsveru, ka tam ir būtiska loma, kas nostiprināta LESD, proti, nodrošināt, lai Savienības iestādes, struktūras, biroji un aģentūras ievērotu noteikumus par fizisko personu aizsardzību saistībā ar personas datu apstrādi. Šo funkciju īstenošanu
Savienības tiesās celtas prasības formā nedrīkstētu ierobežot bez ļoti
labi pamatotiem iemesliem.
68.      Turpmāk izklāstīto apsvērumu dēļ uzskatu, ka arī LESD 263. panta ceturtajā daļā noteikto prasību šaura interpretācija ļauj atzīt EDAU locus standi prasību, kuras tam tika liegtas pārsūdzētajā rīkojumā.
69.      Manis ierosinātais risinājums neietver vajadzību atcelšanas prasību iepriekšēji izvērtēt
pēc būtības. Lemjot par prasības pieņemamību, nav nepieciešams iepriekš spriest par lietas būtību: pietiek pārbaudīt, vai prasītājs ir pienācīgi izklāstījis iemeslus, kāpēc apstrīdētā tiesību norma ietekmē viņa tiesisko stāvokli (28).
70.      Vispārējā tiesa nosprieda, ka apstrīdētās pārejas normas tieši neskar EDAU, kā prasīts LESD 263. panta ceturtajā daļā. Pirmkārt, tāpēc, ka ar šīm tiesību normām tika grozīts tiesiskais režīms, par kura uzraudzību ir atbildīgs EDAU, bet tā paša pilnvaras netika grozītas (29). Otrkārt, tāpēc, ar šīm normām “Eiropolam ir atstāta zināma novērtējuma brīvība” (30).
71.      Vispārējās tiesas pieeja, izklāstot kritērijus, lai noteiktu, vai pastāv “tiešs skārums”, principā ir pareiza. Tiesa ir atkārtoti uzsvērusi, ka, lai apstrīdētu konkrētu pasākumu, jāizpilda divi kumulatīvi nosacījumi, “[..] proti, lai šis pasākums, pirmkārt, tieši ietekmētu šīs personas tiesisko stāvokli un, otrkārt, neatstātu nekādu rīcības brīvību šī
pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu, kas būtu pilnīgi automātiska un izrietētu tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (31).
72.      Tomēr, vērtējot, vai apstrīdētās pārejas normas ietekmē EDAU tiesisko stāvokli šajā lietā, manuprāt, Vispārējā tiesa faktiski ir spriedusi nevis par prasības pieņemamību, bet par tās būtību: tās galvenās atziņas attiecas uz šo pārejas normu iespējamo ietekmi uz EDAU neatkarību. Vispārējā tiesa īpaši noraida apgalvojumu, ka apstrīdēto pārejas normu (iespējamais) atpakaļejošais spēks nevar apdraudēt EDAU neatkarību.
73.      Manuprāt, Vispārējai tiesai šajā tiesvedības stadijā bija tikai jāpārbauda, vai EDAU ir pienācīgi (proti, pamatoti un ticami) izklāstījis iemeslus, kuru dēļ attiecīgās tiesību normas varētu radīt šādas sekas.
74.      Līdzīgi ir ar otro no minētajām prasībām: Vispārējā tiesa pieņēma, ka apstrīdētās pārejas normas Eiropolam dod rīcības brīvību izlemt, “vai turpināt vai neturpināt apstrādāt atsevišķus datus”, kas liecinot, ka apstrīdētās normas “nav tīri automātiskas” (32).
75.      Vispārējā tiesa noraidīja EDAU argumentu (attiecībā uz šīs novērtējuma brīvības izmantošanas sekām saistībā ar tās 2022. gada 3. janvāra lēmumu), norādot, ka “apstrīdētās normas neliedz EDAU pēc saviem ieskatiem īstenot savas pilnvaras” (33).
76.      Tomēr pret šo pēdējo minēto vērtējumu ir divi iebildumi:
–        Pirmkārt, pieņemamības izvērtēšanas stadijā tā atkal faktiski izlēma jautājumu pēc būtības, iepriekš paredzot tiesiskās sekas, ko apstrīdētās pārejas normas rada tādas personas situācijā, kura tās plāno apstrīdēt (34). Turklāt tā spriež, balstoties uz teorētisku iespēju, ka Eiropols varētu rīkoties noteiktā veidā, lai gan Eiropola 2022. gada 22. augusta atbilde (35) skaidri liecina, ka Eiropols vairs nepiemēroja vismaz daļu no EDAU 2022. gada 3. janvāra lēmuma.
–        Otrkārt, tā novirzīja uzmanību uz EDAU iespējamo reakciju uz Eiropola (turpmākajiem) lēmumiem, lai gan izšķiroša nozīme strīda izšķiršanai bija noskaidrot, vai apstrīdētās pārejas normas per se un ad hoc pārklājās ar EDAU iepriekš pieņemtiem individuāliem lēmumiem, kas bija vērsti pret konkrētu, tostarp agrāku, Eiropola rīcību. Šādos apstākļos bija iespējams apgalvot, ka piešķirtā “novērtējuma brīvība” eo ipso ļāva Eiropolam neievērot EDAU 2022. gada 3. janvāra lēmumu.
77.      Neatkarīgi no iepriekš minētā neesmu pārliecināts, ka prasība par novērtējuma brīvību šīs lietas apstākļos jāattiecina uz Eiropola rīcību. Ja, kā tiek uzskatīts, apstrīdētās pārejas normas ietekmē EDAU gan tieši, gan, kā tiks parādīts turpmāk, individuāli, tad tas ir tāpēc, ka tās rada tiesiskas sekas attiecībā uz konkrētu EDAU lēmumu un šajā ziņā ir adresētas tam. EDAU nebija novērtējuma brīvības attiecībā uz šā lēmuma priekšmetu, jo saskaņā ar apstrīdētajām pārejas normām tā rīcībai bija obligāti jāatbilst attiecīgajās tiesību normās noteiktajam.
78.      No EDAU sniegtā un pārsūdzētajā rīkojumā ietvertā faktu izklāsta, manuprāt, izriet, ka apstrīdētās pārejas normas tieši skāra EDAU. Jautājums par to, vai šis skārums
izpaužas ka EDAU pilnvaru aizskārums vai tā neatkarības apdraudējums, kā jau teicu, ir jautājums pēc būtības, ko EDAU izvirzījusi Vispārējā tiesā.
79.      Pretruna starp EDAU 2022. gada 3. janvāra lēmuma saturu un apstrīdēto pārejas normu saturu liecina, ka varēja vismaz pamatoti apgalvot, ka ar grozīto Eiropola regulu likumdevējs bija iecerējis “labot” EDAU lēmumu, kas bija kļuvis galīgs (Eiropols to nebija pārsūdzējis).
80.      Proti:
–        Pirmkārt, EDAU bija aicinājis Eiropolu 12 mēnešu laikā kategorizēt datu kopas, kas bija tā rīcībā 2022. gada 3. janvārī.
–        Otrkārt apstrīdētās pārejas normas a) pagarināja līdz astoņpadsmit mēnešiem, ar iespēju to pagarināt, termiņu, kurā Eiropolam jākategorizē dati, kas bija tā rīcībā šo normu spēkā stāšanās brīdī, proti, 2022. gada 28. jūnijā; un b) precizēja nosacījumus un procedūras, saskaņā ar kādiem, atbalstot notiekošu kriminālizmeklēšanu, ir atļauta to personas datu apstrāde, kuri neattiecas uz datu subjektu kategorijām, kas uzskaitītas [GER] II pielikumā un kuri ir pārsūtīti Eiropolam līdz 2022. gada 28. jūnijam.
81.      EDAU vēlas skaidri norādīt, ka tas nepretendē uz vispārīgām tiesībām celt prasību par jebkādiem grozījumiem tiesiskajā regulējumā attiecībā uz tā funkciju saturu. Turklāt tas neapstrīd, kā tika atzīts tiesas sēdē, ka tam nebūtu iebildumu pret jauno tiesisko regulējumu, ja tas tiktu piemērots tikai pro futuro.
82.      Tomēr tas apgalvo, ka šajā gadījumā attiecīgais grozījums to skar tiktāl, ciktāl tas maina tā iepriekšējā – jau galīgā un saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem pieņemtā – lēmuma saturu, tādējādi radot iepriekšējas pakļaušanās risku, kas var apdraudēt tā neatkarību.
83.      Varētu, kā to dara Parlaments, apšaubīt, ka apstrīdētajām pārejas normām ir atpakaļejošs spēks. Tāpat ir apšaubāms, vai, pat pieņemot, ka tām ir atpakaļejošs spēks, šīs normas negatīvi ietekmē EDAU neatkarību. Vispārīgi runājot, uzskatu, ka, ja likumdevējs groza administratīvajai struktūrai piemērojamo tiesību normu materiālo saturu, tas neapdraud šīs struktūras neatkarību (36).
84.      Taču jāuzsver, ka tieši par to ir jautājums pēc būtības, ko EDAU izvirzījusi savā atcelšanas prasībā, un to nedrīkst apiet, noraidot prasību
jau iepriekš. Faktiski Vispārējā tiesa jau iepriekš norādīja būtiskos apsvērumus par EDAU prasījumu pēc būtības kā pamatu lēmumam noraidīt atcelšanas prasību.
85.      Apstrīdēto pārejas normu ad hoc raksturs ļauj uzskatīt, ka ir izpildīts nosacījums par individuālu skārumu, un, lai gan Vispārējā tiesa par šo aspektu nav paudusi nostāju, uz to jāsniedz atbilde šajā instancē (37).
86.      Individuāls skārums, manuprāt, ir skaidri redzams jau no pašas apstrīdēto pārejas normu pieņemšanas procedūras gaitas. Vispārējā tiesa to sīki izklāstījusi apstrīdētā rīkojuma 5.–11. punktā.
87.      Šajos punktos ir redzams, ka likumdošanas procedūra tika uzsākta pirms 2022. gada 3. janvāra EDAU lēmuma pieņemšanas, proti, 2020. gada 9. decembrī, kad Komisija iesniedza priekšlikumu par grozījumiem SER. Atzinumā 4/2021 (38) EDAU ar zināmām atrunām atbalstīja šo priekšlikumu.
88.      Būtiski, ka drīz pēc EDAU 2022. gada 3. janvāra lēmuma pieņemšanas, 2022. gada 1. februārī, pēc pēdējām trīspusējām sarunām, tika pievienotas apstrīdētās pārejas normas. Viss liek domāt, ka šīs pievienošanas pamatā ir Padomes 2022. gada 24. janvāra dokuments Nr. 5370/22 par gatavošanos trialogam (39). Tajā ir norādīts, ka:
–        “nesenais [EDAU] lēmums, kuram varētu būt operacionālas sekas Eiropola darbībā, apstiprina nepieciešamību ātri pieņemt regulu”;
–        “prezidentvalsts ir ierosinājusi delegācijām ieviest jaunu 74.a pantu, kura mērķis būtu vēl labāk izskaidrot Eiropola rīcībā esošo datu situāciju, it īpaši saistībā ar iepriekš minēto EDAU 2022. gada 3. janvāra lēmumu”; un
–        “daudzas delegācijas [2022. gada] 19. janvāra sanāksmē atzinīgi novērtēja šī priekšlikuma principus, bet, ņemot vērā tā neseno iesniegšanu un nozīmi, kāda šai tēmai ir pēc EDAU lēmuma, ir nepieciešams komitejas apstiprinājums” (40).
89.      Grūti noliegt, ka apstrīdētās pārejas normas ir īpaši pielāgota
atbilde uz EDAU 2022. gada 3. janvāra lēmumu, un tāpēc tās ir adresētas EDAU individuāli. Tās ir normas, kuru mērķis ir – atbildot uz šā jau par galīgu kļuvušā un līdz ar to neapstrīdamā EDAU lēmuma radīto izaicinājumu – pārskatīt vai neitralizēt šā lēmuma saturu un sekas.
90.      Nav skaidrs, kā šajos apstākļos var pieņemt, ka EDAU apstrīdētās pārejas normas neskar tieši un individuāli, ja to mērķis ir tieši vērsties pret EDAU pieņemtu un jau galīgu individuālu lēmumu.
91.      EDAU atbild par Regulas (ES) 2018/1725 (41) “un citu Savienības tiesību aktu tādu noteikumu piemērošanas uzraudzību un nodrošināšanu, kas saistīti ar fizisku personu pamattiesību un pamatbrīvību aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādē vai struktūrā, kā arī par padomu sniegšanu Savienības iestādēm un struktūrām” (42).
92.      Ja, īstenojot šo kompetenci, EDAU uzliek Savienības struktūrai pienākumu veikt konkrētu darbību un, reaģējot uz šo lēmumu (kas kļūst galīgs), vēlāk tiek pieņemta tiesību norma, kuras mērķis ir šo lēmumu neitralizēt, uzskatu, ka EDAU būtu jāatzīst iespēja vērsties Savienības tiesās, lai tās izvērtētu (jaunās) normas spēkā esamību.
93.      Kopumā uzskatu, ka, iepriekš pēc būtības neizlemjot EDAU Vispārējā tiesā izvirzīto jautājumu par apstrīdēto pārejas normu spēkā esamību, šīs normas skar to pietiekamā mērā, lai attaisnotu pārsūdzētajā rīkojumā tam liegto iespēju celt prasību.
C.      Galīgais risinājums izskatāmajā lietā
94.      Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. pantu, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, un tad Tiesa var vai nu pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.
95.      EDAU lūdz Tiesu pieņemt galīgo nolēmumu par pirmajā instancē izvirzīto jautājumu pēc būtības.
96.      Manuprāt, tiesvedības stadija neļauj Tiesai pieņemt galīgo nolēmumu lietā. Faktiski to atzīst arī pats EDAU, kurš ir ieinteresēts, lai “galīgais spriedums tiktu pasludināts pēc tam, kad visām pusēm ir dota iespēja izteikt savu viedokli par katru lietas aspektu” (43).
97.      Pirmajā instancē galvenokārt tika apspriesta EDAU celtās prasības par apstrīdētajām pārejas normām pieņemamība. Lai arī, kā jau teicu, par šo jautājumu ir izlemts, iepriekšēji atsevišķos aspektos izspriežot arī jautājumu pēc būtības, šis jautājums pēc būtības nav ticis pilnībā apspriests, bet gan tikai izmantots kā līdzeklis, lai izlemtu par to, vai EDAU piemīt Parlamenta un Padomes apstrīdētās locus standi. Tādēļ lieta jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā izskatītu to uz sacīkstes principu balstītā procesā.
D.      Tiesāšanās izdevumi
98.      Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. pantu, ņemot vērā
EDAU prasījumus, būtu jāpiespriež Parlamentam un Padomei
atlīdzināt šajā instancē radušos tiesāšanās izdevumus, savukārt Vācijas Federatīvajai Republikai un Francijas Republikai savi tiesāšanās izdevumi jāsedz
pašām.
V.      Secinājumi
99.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai:
–        apmierināt apelācijas sūdzību;
–        atcelt Vispārējās tiesas 2023. gada 6. septembra rīkojumu EDAU/Parlaments un Padome (T‑578/14, EU:T:2023:522);
–        saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. pantu nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai izskatīšanai pēc būtības;
–        piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–        piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai un Francijas Republikai
pašām segt savus tiesāšanās izdevumus.
1      Oriģinālvaloda – spāņu.
2      Lieta T‑578/22, EU:T:2023:522; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”.
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2016. gada 11. maijs) par Eiropas Savienības Aģentūru tiesībaizsardzības sadarbībai (Eiropolu) un ar kuru aizstāj un atceļ Padomes Lēmumus 2009/371/TI, 2009/934/TI, 2009/935/TI, 2009/936/TI un 2009/968/TI (OV 2016, L 135, 53. lpp.); turpmāk tekstā – “sākotnējā Eiropola regula vai SER”.
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2022. gada 8. jūnijs), attiecībā uz Eiropola sadarbību ar privātajām pusēm, personas datu apstrādi, ko Eiropols veic kriminālizmeklēšanas atbalstam, un Eiropola lomu pētniecībā un inovācijā (OV 2022, L 169, 1. lpp.). Turpinājumā uz SER versiju, kas izriet no šiem grozījumiem, atsaukšos kā uz “grozīto Eiropola regulu vai GER”.
5      Tās ir divas pārejas normas (74.a un 74.b pants; turpmāk tekstā – “apstrīdētās pārejas normas”), kuras, ciktāl tam ir nozīme izskatāmajā lietā, attiecas uz personas datu apstrādi notiekošas kriminālizmeklēšanas atbalstam un Eiropola rīcībā esošo personas datu apstrādi.
6      SER 18. panta (“Informācijas apstrādes darbību nolūki”) 3. un 5. punkts noteica:
“3. Apstrādi 2. punkta c) apakšpunktā minētās operatīvās analīzes nolūkā veic, izmantojot operatīvās analīzes projektus, attiecībā uz kuriem piemēro šādus konkrētus aizsardzības pasākumus:
a)      katram operatīvās analīzes projektam izpilddirektors nosaka konkrēto nolūku, personas datu kategorijas un datu subjektu kategorijas, dalībniekus, glabāšanas ilgumu un nosacījumus attiecībā uz piekļuvi attiecīgajiem datiem, to pārsūtīšanu un izmantošanu un par to informē valdi un EDAU;
b)      personas datus drīkst vākt un apstrādāt tikai konkrēta operatīvās analīzes projekta nolūkā. Ja atklājas, ka personas dati var būt svarīgi citam operatīvās analīzes projektam, minēto personas datu turpmāka apstrāde ir atļauta tikai tiktāl, ciktāl šāda turpmāka apstrāde ir nepieciešama un samērīga un personas dati atbilst a) apakšpunktā izklāstītajiem noteikumiem, kas piemērojami minētajam citam analīzes projektam;
c)       piekļūt attiecīgā projekta datiem un tos apstrādāt drīkst tikai pilnvaroti darbinieki.
[..]
5. Personas datu kategorijas un to datu subjektu kategorijas, kuru datus var vākt un apstrādāt katrā nolūkā, kas minēts 2. punktā, ir uzskaitītas II pielikumā.”
7      SER 18. panta 6. punkts noteica: “Eiropols var veikt datu apstrādi uz laiku, lai konstatētu, vai šādi dati attiecas uz tā uzdevumu izpildi un, ja tā ir – ar kuru 2. punktā minēto nolūku tie ir saistīti. Valde, lemjot pēc izpilddirektora ierosinājuma un pēc tam, kad tā ir apspriedusies ar EDAU, precizē nosacījumus saistībā ar šādu datu apstrādi, jo īpaši attiecībā uz piekļuvi šādiem datiem un to izmantošanu, kā arī datu glabāšanas un dzēšanas termiņus, kas nevar pārsniegt sešus mēnešus, pienācīgi ievērojot 28. pantā minētos principus”.
8      Starpspriedums, 1990. gada 22. maijs, Parlaments/Padome (C‑70/88, EU:C:1990:217; turpmāk tekstā – “spriedums Parlaments/Padome”).
9      Pārsūdzētā rīkojuma 23. punkts.
10      Pārsūdzētā rīkojuma 21. punkts.
11      Pārsūdzētā rīkojuma 22. punkts.
12      Padomes piesauktais spriedums, 2020. gada 17. decembris, Vācija/Komisija (C‑475/19 P un C‑688/19 P, EU:C:2020:1036); turpmāk tekstā – “spriedums Vācija/Komisija”, 33. punkts.
13      Turpat, ar atsauci uz judikatūru.
14      To Vispārējā tiesa norāda pārsūdzētā rīkojuma 27. punktā.
15      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 45/2001 (2000. gada 18. decembris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OV 2001, L 8, 1. lpp.) 41. panta 1. punkts.
16      Pārsūdzētā rīkojuma 29. punkts, atsaucoties uz 2022. gada 14. jūlija spriedumu Itālija un Comune di Milano/Padome un Parlaments (Eiropas Zāļu aģentūras mītnesvieta) (C‑106/19 un C‑232/19, EU:C:2022:568), 113. un 116. punkts.
17      Pārsūdzētā rīkojuma 32. punkts.
18      Pārsūdzētā rīkojuma 33. punkts ir formulēts šādi: “EDAU kā neatkarīgas uzraudzības iestādes statuss ir minēts LESD 16. panta 2. punktā, kurā ir paredzēts, ka noteikumu par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic Savienības iestādes, struktūras un organizācijas, ievērošanu kontrolē neatkarīgas iestādes, un Hartas 8. panta 3. punktā, kurā ir paredzēts, ka noteikumu par personas datu aizsardzību ievērošanu kontrolē neatkarīga iestāde”.
19      Pārsūdzētā rīkojuma 41. punkts. Spriedumā Parlaments/Padome (16. punkts) ir atzīts, ka dažādie tiesību aizsardzības līdzekļi, kas 1988. gada 27. septembra spriedumā Parlaments/Padome (302/87, EU:C:1988:461) tika atzīti par pietiekamiem, lai nodotu izskatīšanai Tiesā Padomes vai Komisijas tiesību aktus, kuri pieņemti, neievērojot Parlamenta prerogatīvas, var izrādīties “neefektīvi vai neskaidri”.
20      Spriedums Parlaments/Padome (21. punkts).
21      Spriedums Parlaments/Padome (23. punkts).
22      Spriedums Parlaments/Padome (25. punkts).
23      Spriedums Parlaments/Padome (26. punkts).
24      Spriedums Parlaments/Padome (27. punkts). Mans izcēlums.
25      Apelācijas sūdzības 30. punkts.
26      Šajā ziņā nav svarīgi, ka EDAU uzskata, ka šo prasību izpildes pamatā ir izskatāmās lietas “īpašie izņēmuma” apstākļi.
27      Apelācijas sūdzības 32. un 33. punkts.
28      Spriedums, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 47. punkts: “tā kā nosacījums par tiešu skaršanu nozīmē, ka apstrīdētajam tiesību aktam ir jārada tiešas sekas prasītāja tiesiskajam stāvoklim, Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai prasītājs ir atbilstoši izklāstījis iemeslu, kādēļ Komisijas lēmums var viņam radīt nelabvēlīgu konkurences situāciju un tātad radīt sekas tā tiesiskajam stāvoklim”. Mans izcēlums.
29      Pārsūdzētā rīkojuma 74. punkts.
30      Pārsūdzētā rīkojuma 78. punkts.
31      Citstarp spriedums, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 43. un 44. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
32      Pārsūdzētā rīkojuma 80. un 82. punkts.
33      Pārsūdzētā rīkojuma 83. punkts.
34      Spriedums, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 98. punkts un tajā minētā judikatūra).
35      Pārsūdzētā rīkojuma 13. punkts.
36      Tiesas sēdē tika plaši debatēts par šo jautājumu, kurš, manuprāt, būtu iztirzājams, nevis izvērtējot ar apelācijas sūdzības pieņemamību, bet gan izskatot EDAU prasījumus pēc būtības.
37      Pat ja Vispārējā tiesa izslēdza tieša skāruma esamību, tās lēmumu noraidīt EDAU prasību kā nepieņemamu varētu pamatot vēl ar citiem juridiskiem apsvērumiem, it īpaši, ja nav izpildīts nosacījums par individuālu skārumu. Skat. citastarp spriedumus, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873), 48. punkts un tajā minētā judikatūra; un 2021. gada 22. jūnijs, Venecuēla/Padome (Trešās valsts skārums) (C‑872/19 P, EU:C:2021:507, 86. un 87. punkts).
38      EDAU 2021. gada 8. marta atzinums par priekšlikumu grozīt Eiropola regulu, pieejams https://www.edps.europa.eu/data‑protection/our‑work/publications/opinions/edps‑opinion‑proposal‑amendment‑europol‑regulation_en.
39      Pieejams https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑5370‑2022‑INIT/fr/pdf.
40      Pārsūdzētā rīkojuma 11. punkts.
41      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2018. gada 23. oktobris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās un par šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 45/2001 un Lēmumu Nr. 1247/2002/EK (OV 2018, L 295, 39. lpp.).
42      Regulas Nr. 2018/1725 52. panta 3. punkts.
43      Apelācijas sūdzības 68. punkta beigas.