62023CJ0230
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2024. gada 14. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā – Direktīva 2001/29/EK – 2. pants – Reproducēšanas tiesības – 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts – Izņēmumi un ierobežojumi – Taisnīga atlīdzība – Tieša iedarbība – Iestāde, kurai valsts uzticējusi taisnīgas atlīdzības iekasēšanu un sadali – Īpašas pilnvaras
Lietā C‑230/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Gent (Ģentes Uzņēmējdarbības lietu tiesas Ģentes nodaļa, Beļģija) iesniegusi ar 2023. gada 16. februāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 13. aprīlī, tiesvedībā
Reprobel CV
pret
Copaco Belgium NV,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un I. Ziemele (referente),
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretāre: A. Lamote [A. Lamote], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 6. marta tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Reprobel CV vārdā – A. Lambert un J.‑F. Puyraimond, advocaten,
–
Copaco Belgium NV vārdā – T. van Innis, advocaat,
–
Beļģijas valdības vārdā – P. Cottin un C. Pochet, pārstāvji, kuriem palīdz S. Depré, G. Ryelandt un J. Van Vyve, advokāti,
–
Francijas valdības vārdā – E. Timmermans, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – F. Ronkes Agerbeek, J. Samnadda un P. J. O. Van Nuffel, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 6. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.) 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību, kurā autortiesību un izdevēju tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija Reprobel CV, kam Beļģijas valsts uzticējusi iekasēt un sadalīt no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību izrietošos maksājumus, kuri pienākas autoriem un izdevējiem saistībā ar reprogrāfijas darbībām, vēršas pret akciju sabiedrību Copaco Belgium NV (turpmāk tekstā – “Copaco”) par pēdējās minētās atteikumu samaksāt Reprobel summas, kas esot jāmaksā atbilstoši šai atlīdzībai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 2001/29 31., 35. un 38. apsvērumā ir noteikts:
“(31)
Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektu [tiesību īpašnieku] tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu un aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm. [..]
[..]
(35)
Dažos izņēmumu vai ierobežojumu gadījumos tiesību subjektiem būtu jāsaņem taisnīga atlīdzība, ar ko tiem pienācīgi atlīdzina par viņu aizsargāto darbu vai cita tiesību objekta izmantošanu. Nosakot attiecīgās taisnīgās atlīdzības veidu, sīku procedūru un iespējamo apjomu, būtu jāņem vērā īpašie apstākļi katrā gadījumā. Novērtējot attiecīgos apstākļus, noderīgs kritērijs būtu iespējamais kaitējums, ko attiecīgā darbība nodara tiesību subjektiem. Gadījumos, kad tiesību subjekti jau ir saņēmuši samaksu kādā citā veidā, piemēram, kā daļu no maksas par licenci, īpašs vai atsevišķs maksājums var arī nepienākties. Nosakot taisnīgas atlīdzības apjomu, pilnībā būtu jāņem vērā šajā direktīvā minēto tehnoloģisko aizsardzības pasākumu izmantošanas pakāpe. Dažos gadījumos, ja tiesību subjekta aizskārums ir minimāls, maksājumu saistību var nebūt.
[..]
(38)
Dalībvalstīm būtu jāļauj reproducēšanas tiesību izņēmumu vai ierobežojumu paredzēšana attiecībā uz audio, vizuāla un audiovizuāla materiāla reproducēšanu dažos veidos personiskai lietošanai, paredzot taisnīgu atlīdzību. Tas var ietvert atlīdzības shēmu ieviešanu vai turpināšanu, lai kompensētu tiesību subjekta aizskārumu. [..]”
4
Šīs direktīvas 2. pantā “Reproducēšanas tiesības” ir noteikts:
“Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
a)
autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
b)
izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
c)
skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
d)
filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;
e)
raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”
5
Minētās direktīvas 5. panta “Izņēmumi un ierobežojumi” 2. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām šādos gadījumos:
a)
reproducēšana uz papīra vai līdzīga materiāla, ko veic, izmantojot jebkuru fotografēšanas metodi vai citu procesu ar līdzīgu iedarbību, izņemot nošu rakstus, ar noteikumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību;
b)
reproducēšana uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana vai nepiemērošana attiecīgajam darbam vai tiesību objektam;
[..].”
Beļģijas tiesības
6
1994. gada 30. jūnijawet betreffende het auteursrecht en de naburige rechten (Likums par autortiesībām un blakustiesībām; 1994. gada 27. jūlijaBelgisch Staatsblad, 19297. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Autortiesību likums”), 59. pantā bija noteikts:
“Uz grafiska vai analoga materiāla nostiprinātu darbu autoriem un izdevējiem ir tiesības uz atlīdzību par to reproducēšanu, tostarp ar nosacījumiem, kuri paredzēti 22. panta 1. punkta 4. un 4.bis apakšpunktā [..].
Atlīdzību maksā iekārtu, ar kurām var izgatavot aizsargāto darbu kopijas, Kopienas ražotājs, importētājs vai pircējs, laižot šīs iekārtas apgrozībā valsts teritorijā.”
7
Autortiesību likuma 60. pantā bija paredzēts:
“Turklāt proporcionālu atlīdzību, kas noteikta atkarībā no izgatavoto kopiju skaita, maksā fiziskas vai juridiskas personas, kuras izgatavo darbu kopijas, vai attiecīgā gadījumā, ja pirmās minētās ir atbrīvotas no šī pienākuma, tās, kas par atlīdzību vai bez maksas reproducēšanas iekārtu nodod citas personas rīcībā.”
8
Autortiesību likuma 60.bis pants bija izteikts šādā redakcijā:
“Tiesību pārvaldījuma organizācija, kuru Karalis izraudzījies saskaņā ar šo nodaļu, informāciju, kas vajadzīga tās uzdevumu izpildei, ievērojot 78. pantu, var iegūt no:
–
Muitas un akcīzes pārvaldes, piemērojot 1977. gada 18. jūlija Vispārējā muitas un akcīzes likuma, kas aizstāts ar 1993. gada 27. decembra likumu, 320. pantu;
–
[Pievienotās vērtības nodokļa (PVN)] pārvaldes, piemērojot 1969. gada 3. jūlija PVN kodeksa 93.bis pantu;
–
Valsts sociālā nodrošinājuma biroja saskaņā ar 1990. gada 15. janvāra Likumu par Sociālā nodrošinājuma centrālās bankas izveidi un organizāciju.
Neskarot šī likuma 78. pantu, izraudzītā tiesību pārvaldījuma organizācija var sniegt informāciju Muitas un PVN pārvaldēm pēc to pieprasījuma. Neskarot šī likuma 78. pantu, izraudzītā tiesību pārvaldījuma organizācija var sniegt un saņemt informāciju no:
–
[Federālā valsts dienesta (FVD)] Kontroles un mediācijas dienesta;
–
tiesību pārvaldījuma organizācijām, kas veic līdzīgu darbību ārvalstīs, ievērojot savstarpības nosacījumu.”
9
Saskaņā ar Autortiesību likuma 61. pantu:
“Karalis 59. un 60. pantā paredzētās atlīdzības apmēru nosaka ar dekrētu, kas apspriests Ministru padomē. Šī likuma 60. pantā minētā atlīdzība var tikt pielāgota attiecīgajām nozarēm.
Karalis nosaka šīs atlīdzības iekasēšanas, sadalījuma un kontroles kārtību, kā arī [brīdi], kad tā ir maksājama.
Neskarot starptautiskās konvencijas, 59. un 60. pantā paredzētā atlīdzība vienādās daļās tiek izmaksāta autoriem un izdevējiem.
Atbilstoši Karaļa noteiktajiem nosacījumiem [un] kārtībai Karalis organizācijai, kas pārstāv visas tiesību pārvaldījuma organizācijas, uzdod nodrošināt atlīdzības iekasēšanu un sadalīšanu.”
10
Paušālas atlīdzības un proporcionālas atlīdzības summas, kas attiecīgi paredzētas Autortiesību likuma 59. un 60. pantā, tika noteiktas ar 1997. gada 30. oktobraKoninklijk besluit betreffende de vergoeding verschuldigd aan auteurs en uitgevers voor het kopiëren voor privé‑gebruik of didactisch gebruik van werken die op grafische of op soortgelijke wijze zijn vastgelegd (Karaļa dekrēts par atlīdzību autoriem un izdevējiem par tādu darbu kopēšanu privātiem vai didaktiskiem mērķiem, kas nostiprināti uz grafiska vai analoga informācijas nesēja; 1997. gada 7. novembraBelgisch Staatsblad, 29874. lpp.).
11
Šī Karaļa dekrēta 7. pantā ir paredzēts:
“§ 1.   Maksātāji kolektīvā pārvaldījuma organizācijai iesniedz ikmēneša deklarāciju līdz divdesmitajai dienai, kas seko mēnesim, uz kuru tā attiecas.
§ 2.   Šī panta 1. punktā minētajā deklarācijā ir ietverta, pirmkārt, informācija, kas ļauj identificēt maksātāju, un, otrkārt, paušālas atlīdzības par ierīcēm, kas laistas apgrozībā valsts teritorijā laikposmā, uz kuru attiecas deklarācija, summas noteikšanai nepieciešamais skaits un īpašības.
[..]”
12
1997. gada 15. oktobraKoninklijk besluit
tot het belasten van een vennootschap met de inning en de verdeling van de vergoeding voor het kopiëren van werken die op grafische of soortgelijke wijze zijn vastgelegd (Karaļa dekrēts, ar kuru sabiedrībai uzdots nodrošināt atlīdzības par tādu darbu kopēšanu, kas nostiprināti uz grafiska vai analoga informācijas nesēja, iekasēšanu un sadali; 1997. gada 7. novembraBelgisch Staatsblad, 29873. lpp.) 1. pantā ir noteikts:
“Civiltiesību sabiedrība kooperatīvas sabiedrības ar ierobežotu atbildību formā Reprobel [..] ir atbildīga par [Autortiesību likuma] 59.–61. pantā paredzētās atlīdzības iekasēšanas un sadales nodrošināšanu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
13
Copaco, kas ir uzņēmumiem un patērētājiem paredzētu informācijas tehnoloģiju produktu izplatītāja, izplata arī reproducēšanas iekārtas, tādas kā kopētāji un skeneri. Ņemot vērā šo faktu, tai līdz 2016. gada beigām bija jāmaksā Reprobel paušāla atlīdzība par tādu darbu reproducēšanu, kas aizsargāti ar autortiesībām vai blakustiesībām (turpmāk tekstā – “no taisnīgas atlīdzības izrietošie maksājumi”).
14
Uzskatot, ka ar 2015. gada 12. novembra spriedumu Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750) Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts nepieļauj Beļģijas tiesiskajā regulējumā no taisnīgas atlīdzības izrietošo maksājumu jomā paredzētās atlīdzības sistēmas “paušālo” daļu, Copaco apturēja sabiedrības Reprobel izdoto rēķinu attiecībā uz šo atlīdzību par laikposmu no 2015. gada novembra līdz 2017. gada janvārim samaksu, atsaucoties uz šīs tiesību normas tiešo iedarbību un norādot, ka samaksas apturēšana turpināsies līdz brīdim, kad šī tiesiskā regulējuma tiesību normas tiks pielāgotas Direktīvas 2001/29 tiesību normām.
15
2017. gada martā stājās spēkā jauna no taisnīgas atlīdzības izrietošo maksājumu sistēma.
16
2020. gada 16. decembrīReprobel cēla prasību pret Copaco
ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Dendermonde (Ģentes Uzņēmējdarbības lietu tiesas Dendermondes nodaļa, Beļģija), kura teritoriālās piekritības iemeslu dēļ ar 2022. gada 4. marta starpspriedumu lietu nodeva ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Gent (Ģentes Uzņēmējdarbības lietu tiesas Ģentes nodaļa), kas ir iesniedzējtiesa.
17
Pēdējā minētā norāda: no 2015. gada 12. novembra sprieduma Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750) ir secināms, ka no taisnīgas atlīdzības izrietošo maksājumu Beļģijas sistēmā paredzētā kārtība, kas tika aplūkota lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, vismaz daļēji bija pretrunā Direktīvai 2001/29, jo šīs direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā taisnīgā atlīdzība nebija atspoguļota šajā sistēmā, kurā bija paredzēts, ka līdz 2016. gada 29. decembrim tiek piemērota paušāla atlīdzība bez objektīvas kvantitatīvās korelācijas ar reproducēšanas iekārtu faktisku izmantošanu, un no tā izriet, ka pastāvēja risks, ka šī atlīdzība var būt plašāka par tās tikai kompensējošo raksturu.
18
Iesniedzējtiesa norāda, ka 2015. gada 12. novembra spriedumā Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750) Tiesa ir interpretējusi izņēmumus vai ierobežojumus, kurus dalībvalsts var paredzēt savos tiesību aktos saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu un kuri nebija iekļauti no taisnīgas atlīdzības izrietošo maksājumu līdz 2016. gada 29. decembrim spēkā esošajā Beļģijas sistēmā. Tiesa tostarp esot uzskatījusi, ka šī sistēma neatbilst šai tiesību normai. Šajā ziņā tā esot norādījusi, ka ar minēto sistēmu paušālas atlīdzības apmērs ir padarīts atkarīgs tikai no kopiju skaita minūtē, kas var tikt izgatavotas ar attiecīgajiem fotokopētājiem; ka tajā ir paredzēts, ka šī atlīdzība vismaz daļēji tiek maksāta atkarībā no kaitējuma, ko nelikumīga reproducēšana var radīt attiecīgajiem autoriem; ka ar šo sistēmu atlīdzība daļēji vai pilnībā tiek piešķirta personām, kas nav autori; ka atlīdzības samaksa tiek prasīta no personām, kas fotokopētājus nodod identificējamu lietotāju rīcībā; un ka tajā ir paredzēta kārtība, kas atlīdzības saņēmējiem var radīt pārmērīgu kompensāciju, jo ar to vienlaikus ir noteikta paušāla atlīdzība un proporcionāla atlīdzība, neparedzot atmaksas mehānismus.
19
Iesniedzējtiesa norāda arī, ka tad, ja nav iespējama nekāda ar direktīvu saderīga interpretācija, attiecīgās direktīvas normām ir jādod priekšroka salīdzinājumā ar valsts tiesību normām. Tomēr tā atzīmē, ka tās izskatāmās lietas dalībnieki nav vienisprātis par šajā ziņā izpildāmajiem nosacījumiem.
20
Copaco uzskata, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktam ir tieša iedarbība un uz to var atsaukties attiecībā pret Reprobel, kura, ņemot vērā tai valsts uzticēto uzdevumu iekasēt un sadalīt no taisnīgas atlīdzības izrietošos maksājumus, ir jāuzskata par valsts instanci.
21
Savukārt Reprobel apstrīd, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts būtu beznosacījumu, skaidrs un precīzs, jo dalībvalstīm ir tiesības paredzēt šajā tiesību normā norādītos izņēmumus un ierobežojumus pēc saviem ieskatiem un šīm valstīm ir jādefinē šīs direktīvas 5. panta 2. punktā paredzētās atlīdzības taisnīgais raksturs.
22
Reprobel turklāt uzskata, ka pret to nevar vērsties, pamatojoties uz Direktīvu 2001/29, ņemot vērā, ka tā ir privāto tiesību organizācija.
23
Šādos apstākļos ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Gent (Ģentes Uzņēmējdarbības lietu tiesas Ģentes nodaļa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai tāds tiesību subjekts kā Reprobel, ciktāl tam valsts ar Karaļa dekrētu ir uzticējusi iekasēt un sadalīt valsts noteikto taisnīgo atlīdzību Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta izpratnē un kuru uzrauga valsts, ir tiesību subjekts, pret kuru privātpersona var vērsties, sevis aizstāvībai atsaucoties uz tādas valsts tiesību normas neatbilstību Savienības tiesībām, kuru šis tiesību subjekts paredz piemērot attiecībā uz šo privātpersonu?
2)
Vai, atbildot uz šo jautājumu, ir nozīme apstāklim, ka valsts uzraudzībā pār šo tiesību subjektu tostarp ietilpst:
–
šī tiesību subjekta pienākums vienmēr nosūtīt kompetentajam ministram atlīdzības maksātājiem adresēto tās informācijas pieprasījumu kopijas, kuras ir nepieciešamas gan atlīdzības par reproducēšanu iekasēšanai, gan tās sadalei, lai viņš pastāvīgi būtu informēts par to, kā šis tiesību subjekts īsteno savas uzraudzības tiesības, un varētu lemt, vai ir lietderīgi ar ministrijas lēmumu noteikt informācijas pieprasījumu saturu, skaitu un biežumu tā, lai pēc iespējas mazāk kavētu aptaujātās personas to darbību veikšanā;
–
šī tiesību subjekta pienākums pieprasīt ministra pilnvarotajai personai nosūtīt proporcionālās atlīdzības par reproducēšanu iekasēšanai nepieciešamās informācijas pieprasījumu atlīdzības maksātājiem, izplatītājiem – neatkarīgi no tā, vai tie ir vairumtirgotāji vai mazumtirgotāji –, līzinga sabiedrībām vai iekārtu apkopes uzņēmumiem, ja atlīdzības maksātājs nav līdzdarbojies informācijas ievākšanā, turklāt ņemot vērā to, ka šī tiesību subjekta pienākums ir arī nosūtīt šī pieprasījuma kopiju atbildīgajam ministram, lai viņš varētu noteikt informācijas pieprasījumu saturu, skaitu un biežumu tā, lai pēc iespējas mazāk kavētu aptaujātās personas to darbību veikšanā;
–
šī tiesību subjekta pienākums iesniegt atbildīgajam ministram apstiprināšanai atlīdzības par reproducēšanu sadales noteikumus un visus grozījumus, ko šis tiesību subjekts tajos izdara;
–
šī tiesību subjekta pienākums tā sagatavoto paziņošanas veidlapu iesniegt atbildīgajam ministram apstiprināšanai, jo bez viņa apstiprinājuma šis tiesību subjekts to nevar izsniegt?
3)
Vai, atbildot uz šo jautājumu, ir nozīme apstāklim, ka šim tiesību subjektam ir šādas pilnvaras:
–
pilnvaras pieprasīt visu informāciju, kas nepieciešama atlīdzības par reproducēšanu iekasēšanai, no visām personām, kuras ir atlīdzības maksātāji, iemaksu veicēji, izplatītāji – neatkarīgi no tā, vai tie ir vairumtirgotāji vai mazumtirgotāji –, līzinga sabiedrības vai iekārtu apkopes uzņēmumi. Ikvienam pieprasījumam vienmēr ir jāpievieno norāde par kriminālsodiem, kas tiek piemēroti noteiktā termiņa neievērošanas vai nepilnīgu vai nepatiesu ziņu sniegšanas gadījumā;
–
pilnvaras pieprasīt jebkuram atlīdzības maksātājam sniegt visu to informāciju par reproducētajiem darbiem, kura vajadzīga atlīdzības par reproducēšanu sadalei;
–
pilnvaras no Muitas un akcīzes pārvaldes, PVN pārvaldes un Valsts sociālā nodrošinājuma dienesta iegūt visu informāciju, kas tam nepieciešama uzticētā uzdevuma izpildei?
4)
Vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktam ir tieša iedarbība?
5)
Vai valsts tiesai pēc privātpersonas lūguma ir pienākums atteikties no valsts tiesību normas piemērošanas, ja šī valsts noteiktā tiesību norma nav saderīga ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu, it īpaši tāpēc, ka ar šo direktīvas pantu nesaderīgā tiesību norma uzliek šai privātpersonai pienākumu maksāt maksas?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo, otro un trešo jautājumu
24
Ar pirmo, otro un trešo jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā pret tiesību subjektu, kuram dalībvalsts ir uzticējusi iekasēt un sadalīt taisnīgu atlīdzību, kas noteikta, piemērojot šo tiesību normu, privātpersona valsts tiesā var atsaukties uz to, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta šī atlīdzība, ir pretrunā Savienības tiesībām, ja šāds tiesību subjekts veic uzdevumu sabiedrības interesēs, ir pakļauts šīs valsts uzraudzībai un šī uzdevuma izpildei tam ir piešķirtas tādas īpašas pilnvaras, kuras pārsniedz attiecībās starp privātpersonām piemērojamo tiesību normu jomu.
25
Vispirms jānorāda: no pamatlietā piemērojamā valsts tiesiskā regulējuma, kas izklāstīts iesniedzējtiesas nolēmumā, izriet, ka Reprobel ir privāto tiesību kooperatīvās sabiedrības juridiskā forma, kuras pārvaldes institūcijās Beļģijas valsts nav pārstāvēta.
26
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru privātpersonas var tieši atsaukties uz direktīvas beznosacījumu un pietiekami precīzām tiesību normām ne tikai pret dalībvalstīm un to orgāniem stricto sensu, bet arī tostarp pret struktūrām, kuras ir valsts iestādes pakļautībā vai kontrolē, kuras veic uzdevumu sabiedrības interesēs un kurām ir piešķirtas tādas īpašas pilnvaras, kas pārsniedz attiecībās starp privātpersonām piemērojamo tiesību normu jomu. Šādas struktūras vai tiesību subjekti atšķiras no privātpersonām un ir pielīdzināmi valstij vai nu tādēļ, ka tās ir publisko tiesību juridiskās personas, kuras ir daļa no valsts plašākā nozīmē, vai nu tādēļ, ka tās ir kādas valsts iestādes pakļautībā vai kontrolē, vai arī tādēļ, ka šī valsts iestāde tām ir uzticējusi veikt uzdevumu sabiedrības interesēs un tām šai nolūkā ir piešķirtas minētās īpašās pilnvaras (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1990. gada 12. jūlijs, Foster u.c., C‑188/89, EU:C:1990:313, 20. punkts, kā arī 2017. gada 10. oktobris, Farrell, C‑413/15, EU:C:2017:745, 33. un 34. punkts).
27
Tiesa šajā ziņā ir precizējusi, ka nosacījumi, saskaņā ar kuriem konkrētajai struktūrai attiecīgi jābūt valsts pakļautībā vai kontrolē un tai jāpiemīt īpašām pilnvarām, kas pārsniedz tās, kuras izriet no attiecībās starp privātpersonām piemērojamām tiesību normām, nav kumulatīva rakstura nosacījumi (spriedums, 2017. gada 10. oktobris, Farrell, C‑413/15, EU:C:2017:745, 28. punkts).
28
Izskatāmajā lietā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Reprobel nav publisko tiesību subjekts un to arī nekontrolē Beļģijas valsts. Tādēļ ir jāpārbauda, vai Reprobel veic uzdevumus sabiedrības interesēs un vai šajā nolūkā tai ir īpašas pilnvaras, kas pārsniedz attiecībās starp privātpersonām piemērojamo tiesību normu jomu.
29
Pirmām kārtām, saskaņā ar šī sprieduma 26. punktā minēto judikatūru, runājot par nosacījumu par uzdevuma veikšanu sabiedrības interesēs, ar 1997. gada 15. oktobra Karaļa dekrētu, ar kuru sabiedrībai uzdots nodrošināt atlīdzības par tādu darbu kopēšanu, kas nostiprināti uz grafiska vai analoga informācijas nesēja, iekasēšanu un sadali, Reprobel tika uzdots iekasēt un sadalīt Autortiesību likuma 59.–61. pantā paredzētos no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību izrietošos maksājumus.
30
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu dalībvalstis savā attiecīgajā tiesību sistēmā var noteikt izņēmumus no šajā tiesību normā paredzētajām reproducēšanas tiesībām un tām šajā ziņā jāparedz taisnīga atlīdzība, kā arī tās finansēšanas sistēma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 23. novembris, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, 23. punkts).
31
Turklāt attiecībā uz taisnīgas atlīdzības veidu, kārtību un apmēru Tiesa ir nospriedusi, ka šai atlīdzībai un līdz ar to arī sistēmai, uz kuru tā balstīta, un tās apmēram jābūt saistītam ar kaitējumu, kas tiesību īpašniekiem radīts privāto kopiju izgatavošanas dēļ (spriedumi, 2016. gada 22. septembris, Microsoft Mobile Sales International u.c., C‑110/15, EU:C:2016:717, 28. punkts, kā arī 2022. gada 24. marts, Austro‑Mechana, C‑433/20, EU:C:2022:217, 49. punkts).
32
Turklāt Tiesa ir lēmusi par Beļģijas tiesiskajā regulējumā paredzēto no taisnīgas atlīdzības izrietošo maksājumu iekasēšanas un sadales kārtību. Pirmkārt, tā ir nospriedusi, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā taisnīgā atlīdzība attiecas uz reproducēšanu uz jebkura materiāla un ar jebkuru metodi, proti, ka to maksā visi tādu iekārtu, datu nesēju vai pakalpojumu, kuri ļauj veikt vai kuri ietver šādu reproducēšanu, lietotāji, jo šiem lietotājiem ir tiesības izmantot šajā tiesību normā paredzētos izņēmumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 12. novembris, Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 30.–34. punkts).
33
Otrkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka taisnīga atlīdzība principā ir paredzēta, lai kompensētu kaitējumu, kas radies faktiski izgatavoto reprodukciju dēļ, un ka principā personām, kas izgatavojušas reprodukcijas, ir jāatlīdzina ar to saistītais kaitējums, finansējot atlīdzību, kura tiks samaksāta tiesību īpašniekam. Ņemot vērā praktiskās grūtības identificēt lietotājus, dalībvalstis drīkst paredzēt sistēmu, ka šī atlīdzība ir jāmaksā personām, kurām ir digitālās reproducēšanas ierīces, iekārtas un datu nesēji un kuras šīs ierīces, iekārtas un datu nesējus nodod lietotāju rīcībā vai pēdējiem minētajiem sniedz reproducēšanas pakalpojumus, un kuras ar to saistīto finansiālo slogu pārnes uz galalietotājiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 12. novembris, Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 69. un 70. punkts).
34
Šajā kontekstā, kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis šajā lietā sniegto secinājumu 40. punktā, reproducēšanas tiesību īpašniekam būtu ļoti grūti izmantot šīs tiesības attiecībā uz darbībām, ko lietotāji veic privātajā jomā. Tādējādi, ieviešot Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punktā paredzētos izņēmumus no šīm tiesībām, tiesību īpašniekiem tiek nodrošināti ienākumi, kurus būtu ļoti grūti saņemt tieši no lietotājiem.
35
Beļģijas tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka autortiesību un blakustiesību īpašnieki atbilstoši šiem izņēmumiem saņem tiem nodarītā kaitējuma atlīdzību, kuru veido paušāli aprēķināta un pirms reproducēšanas darbības noteikta atlīdzības daļa un pēc reproducēšanas darbības noteikta proporcionāla atlīdzība un kuru finansē no maksājumiem, ko maksā visi kopēšanas iekārtu un datu nesēju pircēji vai reproducēšanas pakalpojumu saņēmēji, kuriem ir tiesības izmantot šos izņēmumus. Tādēļ šādas atlīdzības iekasēšana un taisnīgas atlīdzības izmaksāšana minēto tiesību īpašniekiem iekļaujas uzdevumā sabiedrības interesēs.
36
Šajā ziņā jānoraida Francijas valdības apgalvojums, ka Reprobel nevis veic uzdevumu sabiedrības interesēs, bet rīkojas vienīgi autortiesību un blakustiesību īpašnieku privātajās interesēs. Proti, ar uzdevumu, kurš uzticēts tiesību subjektam, kas ir atbildīgs par to maksājumu iekasēšanu un sadali, kuri izriet no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību, dalībvalsts īsteno pienākumu sasniegt rezultātu, kas tai ir noteikts Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā, proti, nodrošināt šo tiesību īpašniekiem faktisku taisnīgas atlīdzības iekasēšanu, kuras mērķis ir saglabāt pienācīgu līdzsvaru starp iesaistītajām interesēm, un tas pilnībā atbilst sabiedrības interesēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. septembris, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 69. punkts).
37
Otrām kārtām, par tādas organizācijas kā Reprobel pilnvaru izvērtēšanu vispirms jāatgādina, ka tas ir vienīgais tiesību subjekts, kas ir atbildīgs par Autortiesību likuma 59.–61. pantā paredzēto no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību izrietošo maksājumu iekasēšanu un sadali.
38
Šajā kontekstā, kā ģenerāladvokāts būtībā ir uzsvēris secinājumu 45. punktā, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Reprobel ir piešķirtas īpašas pilnvaras, kas pārsniedz attiecībās starp privātpersonām piemērojamo tiesību normu jomu, it īpaši pilnvaras pieprasīt no kopēšanas iekārtu un datu nesēju ražotājiem un izplatītājiem no taisnīgas atlīdzības izrietošos maksājumus.
39
Proti, tāda organizācija, kura – kā Reprobel – ir tiesīga iekasēt no taisnīgas atlīdzības izrietošos maksājumus, var ipso iure prasīt šīs atlīdzības samaksu no jebkuras personas, kas ietilpst šīs atlīdzības maksātāju lokā, kurš valsts tiesiskajā regulējumā ir noteikts abstrakti.
40
Šajā ziņā nav nozīmes Reprobel un Beļģijas valdības apgalvotajam apstāklim, ka minētās atlīdzības apmēru nosaka valsts iestādes, nevis šī organizācija. Proti, uzdevumu sabiedrības interesēs izpilde nenozīmē, ka struktūrai, kas veic šos uzdevumus, būtu pašai jānosaka visi šo uzdevumu aspekti vai ka pilnvarām, kas tai šajā nolūkā ir piešķirtas, būtu jābūt diskrecionārām. Turklāt tas, ka publiskā vara ierobežo tās struktūras darbību, kurai uzticēts uzdevums sabiedrības interesēs, vēl jo vairāk apstiprina to, ka šī struktūra rīkojas valsts vārdā un ir tās izpausme.
41
Pie tam, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, Reprobel ir virkne īpašu pilnvaru, tostarp attiecībā uz informācijas pieprasīšanu, lai tā varētu izpildīt tai uzticēto uzdevumu sabiedrības interesēs.
42
Pirmkārt, tā ir tiesīga pieprasīt gan no maksājumu, kas izriet no taisnīgas atlīdzības, maksātājiem, gan no citiem subjektiem, kas darbojas kopēšanas iekārtu tirgū, tādiem kā uzņēmumi, kuri nodarbojas ar šādu iekārtu uzturēšanu, sniegt visu informāciju, kas nepieciešama, lai identificētu maksātājus un noteiktu to maksājamo summu apmēru, kuras tiem ir jāmaksā, atsaukdamās uz kriminālsodiem nepildīšanas gadījumā. Šādas pilnvaras ir uzskatāmas par īpašām, kas pārsniedz attiecībās starp privātpersonām piemērojamo tiesību normu jomu.
43
Šajā kontekstā nav nozīmes Reprobel un Beļģijas valdības apgalvotajam apstāklim, ka Reprobel nav pilnvaru piemērot sankcijas personām, kuras nepilda pienākumu sniegt tai informāciju. Proti, saskaņā ar lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajām norādēm par šī pienākuma neizpildi var tikt piemērots kriminālsods, ko atbilstoši tā būtībai var piemērot tikai tiesas. Līdz ar to jau pati šo sankciju esamība liecina par Reprobel piešķirto pilnvaru īpašo raksturu.
44
Otrkārt, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Reprobel ir tiesīga no muitas, nodokļu un sociālā nodrošinājuma iestādēm pieprasīt informāciju, kas nepieciešama tās uzdevumu izpildei. Šādas pilnvaras, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, ir īpašas pilnvaras, kas pārsniedz attiecībās starp privātpersonām piemērojamo tiesību normu jomu. Proti, tāda informācija kā kopēšanas iekārtu vai datu nesēju importa apjoms vai šādu iekārtu un datu nesēju ražotāju vai izplatītāju apgrozījums principā nevar tikt izpausta personām, kurām nav šādu pilnvaru.
45
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo, otro un trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā pret tiesību subjektu, kuram dalībvalsts ir uzticējusi iekasēt un sadalīt taisnīgu atlīdzību, kas noteikta, piemērojot šo tiesību normu, privātpersona valsts tiesā var atsaukties uz to, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta šī atlīdzība, ir pretrunā Savienības tiesību normām, kurām ir tieša iedarbība, ja šādam tiesību subjektam, lai tas varētu veikt uzdevumu sabiedrības interesēs, ir piešķirtas tādas īpašas pilnvaras, kuras pārsniedz attiecībās starp privātpersonām piemērojamo tiesību normu jomu.
Par ceturto un piekto jautājumu
46
Ar ceturto un piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir tieša iedarbība un no tā izriet, ka tad, ja šī tiesību norma nav transponēta pareizi, privātpersona uz to var atsaukties, lai netiktu piemērotas valsts tiesību normas, ar kurām tai uzlikts pienākums samaksāt no taisnīgas atlīdzības izrietošos maksājumus, kas noteikti, pārkāpjot minēto tiesību normu.
47
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc sava satura ir beznosacījumu un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti, ja tā vai nu noteiktajā termiņā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās, vai arī to ir transponējusi nepareizi (spriedums, 2018. gada 6. novembris, Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
48
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka Savienības tiesību norma, pirmkārt, ir beznosacījumu, ja tajā ir noteikts pienākums, kas nav nedz saistīts ar kādu nosacījumu, nedz arī tā izpildes vai seku ziņā ir pakārtots kādam Savienības iestāžu vai dalībvalstu aktam, un, otrkārt, ir pietiekami precīza, lai privātpersona uz to varētu atsaukties un tiesa to piemērotu, ja pienākums tajā ir noteikts ar nepārprotamu formulējumu (spriedums, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 18. punkts).
49
Izskatāmajā lietā Reprobel, kā arī Beļģijas un Francijas valdības argumentē, ka, ņemot vērā dalībvalstu plašo rīcības brīvību Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētās taisnīgas atlīdzības sistēmas organizēšanā un finansēšanā, šī tiesību norma nav pietiekami beznosacījumu un precīza, lai tai atzītu tiešu iedarbību, pamatojoties uz iepriekš minēto Tiesas judikatūru.
50
Tomēr Tiesa jau ir precizējusi: pat ja direktīva atstāj dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību attiecībā uz to, kā dalībvalstis nosaka tās īstenošanas kārtību, šīs direktīvas tiesību norma var tikt uzskatīta par tādu, kurai ir beznosacījumu un precīzs raksturs, ja ar to dalībvalstīm nepārprotami ir noteikts pienākums sasniegt konkrētu rezultātu un nav paredzēts neviens nosacījums attiecībā uz tajā paredzētā noteikuma piemērošanu (spriedums, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 19. punkts).
51
Šajā ziņā jāatgādina, ka pārākuma princips valsts tiesai, kurai atbilstoši savai kompetencei ir jāpiemēro Savienības tiesību normas, uzliek pienākumu, ja valsts tiesisko regulējumu nav iespējams interpretēt atbilstoši Savienības tiesību prasībām, nodrošināt šo Savienības tiesību prasību pilnīgu iedarbību strīdā, ko tā izskata, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes nepiemērojot nekādu – pat vēlāku – valsts tiesisko regulējumu vai praksi, kas ir pretrunā kādai Savienības tiesību normai, kurai ir tieša iedarbība, bez vajadzības lūgt vai gaidīt, lai šis valsts tiesiskais regulējums vai prakse vispirms tiktu atcelta likumdošanas kārtībā vai ar kādu citu konstitūcijā paredzētu metodi (spriedums, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 37. punkts).
52
Attiecībā uz jautājumu, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts ir beznosacījumu un pietiekami precīzs, šajā ziņā veicamā pārbaude it īpaši attiecas uz trim aspektiem, proti, šajā tiesību normā paredzētās aizsardzības saņēmēju noteikšanu, šīs aizsardzības saturu un aizsardzības sniedzēja identitāti (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Hampshire, C‑17/17, EU:C:2018:674, 56. punkts).
53
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu dalībvalstīm, kuras izvēlas piemērot reproducēšanas tiesību izņēmumus vai ierobežojumus, ir noteikti konkrēti pienākumi, lai panāktu, ka tiesību īpašniekiem tiek nodrošināta taisnīga atlīdzība (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 21. oktobris, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 36. punkts, kā arī 2016. gada 22. septembris, Microsoft Mobile Sales International u.c., C‑110/15, EU:C:2016:717, 25. punkts).
54
Ir taisnība, ka dalībvalstīm nav pienākuma savās iekšējās tiesībās iekļaut Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētos izņēmumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 21. aprīlis, Austro‑Mechana, C‑572/14, EU:C:2016:286, 18. punkts, kā arī 2016. gada 22. septembris, Microsoft Mobile Sales International u.c., C‑110/15, EU:C:2016:717, 27. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tomēr, ja tās to dara, tām ir jāparedz arī taisnīgas atlīdzības samaksa autoriem, kuriem šo izņēmumu piemērošanas dēļ ir nodarīts kaitējums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 21. oktobris, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 36. punkts), un ir jāņem vērā nosacījumi par šīs kompensācijas struktūru un apmēru, kādi tie izriet no šīs tiesību normas interpretācijas.
55
Starp šiem nosacījumiem ir tie, kurus Tiesa ir noteikusi 2015. gada 12. novembra spriedumā Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750) attiecībā uz to maksājumu aprēķināšanas kārtību, kuri izriet no taisnīgas atlīdzības. Šajā spriedumā, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, Tiesa ir nospriedusi: lai gan Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā dalībvalstīm ir atstāta iespēja noteikt taisnīgas atlīdzības finansēšanas un iekasēšanas kārtību, kā arī šīs atlīdzības apmēru, sistēmai, kurā apvienota paušāla atlīdzība, kas noteikta pirms reproducēšanas darbības, un proporcionāla atlīdzība, kas noteikta pēc reproducēšanas darbības, kopumā ir jāļauj iekasēt maksājumus atbilstoši taisnīgai atlīdzībai, kuru apmērs būtībā atbilst tiesību īpašniekiem faktiski nodarītajam kaitējumam. Lai šāda sistēma varētu atbilst šim nosacījumam, tai jāietver mehānismi, it īpaši atlīdzināšanas mehānismi, kuru mērķis ir koriģēt ikvienu pārmērīgas kompensācijas situāciju, kas būtu pretrunā Direktīvas 2001/29 31. apsvērumā ietvertajai prasībai, ka jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp tiesību īpašniekiem un aizsargātu objektu lietotājiem, un tātad Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 12. novembris, Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 83.–86. punkts).
56
It īpaši attiecībā uz to tiesību saturu, kas izriet no Direktīvas 2001/29 tiesību normām, kurām var būt tieša iedarbība, no Tiesas judikatūras ir secināms, ka privātpersonām ir tiesības neuzņemties no taisnīgas atlīdzības izrietošo maksājumu finansiālo slogu, ja šie maksājumi tiek iekasēti, pārkāpjot principus, kas saskaņā ar Tiesas judikatūru izriet no šīs direktīvas 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 12. novembris, Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 85.–87. punkts, kā arī 2016. gada 22. septembris, Microsoft Mobile Sales International u.c., C‑110/15, EU:C:2016:717, 37., 54. un 55. punkts). Tādējādi Tiesa ir tieši uzsvērusi nepieciešamību taisnīgas atlīdzības sistēmā paredzēt tiesības uz tādu maksājumu atmaksu, kuri šādas atlīdzības finansēšanai saņemti nepamatoti.
57
Izskatāmajā lietā, tā kā pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums nav saderīgs ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu, kā tas būtībā izriet no 2015. gada 12. novembra sprieduma Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750), iesniedzējtiesai, kas izskata strīdu par šajā tiesiskajā regulējumā prasītās no taisnīgas atlīdzības izrietošo maksājumu samaksas apturēšanu, ko lūdz privātpersona, ir jānodrošina šīs tiesību normas pilnīga iedarbība, nepiemērojot minēto valsts tiesisko regulējumu, lai atrisinātu iesniedzējtiesā izskatāmo strīdu.
58
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz ceturto un piekto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir tieša iedarbība un no tā izriet, ka tad, ja šī tiesību norma nav transponēta pareizi, privātpersona uz to var atsaukties, lai netiktu piemērotas valsts tiesību normas, ar kurām tai uzlikts pienākums samaksāt no taisnīgas atlīdzības izrietošos maksājumus, kas noteikti, pārkāpjot minēto tiesību normu.
Par tiesāšanās izdevumiem
59
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
attiecībā pret tiesību subjektu, kuram dalībvalsts ir uzticējusi iekasēt un sadalīt taisnīgu atlīdzību, kas noteikta, piemērojot šo tiesību normu, privātpersona valsts tiesā var atsaukties uz to, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta šī atlīdzība, ir pretrunā Savienības tiesību normām, kurām ir tieša iedarbība, ja šādam tiesību subjektam, lai tas varētu veikt uzdevumu sabiedrības interesēs, ir piešķirtas tādas īpašas pilnvaras, kuras pārsniedz attiecībās starp privātpersonām piemērojamo tiesību normu jomu.
2)
Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem ir tieša iedarbība un no tā izriet, ka tad, ja šī tiesību norma nav transponēta pareizi, privātpersona uz to var atsaukties, lai netiktu piemērotas valsts tiesību normas, ar kurām tai uzlikts pienākums samaksāt no taisnīgas atlīdzības izrietošos maksājumus, kas noteikti, pārkāpjot minēto tiesību normu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.