62006CJ0008
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2007. gada 29. novembrī (
*1
)
“Apelācija — Ierēdņi — Atalgojums — Ekspatriācijas pabalsts — Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais nosacījums — Jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā””
Lieta C-8/06 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2006. gada 5. janvārī iesniedza
Anna Herrero Romeu
, ko pārstāv R. Garsija-Galjardo Žilfurņjē [R. García-Gallardo Gil-Fournier], M. D. Domingess Peress [M. D. Domínguez Pérez] un A. Sajagess Torress [A. Sayagués Torres], abogados,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otrs lietas dalībnieks —
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv J. Kurals [J. Currall], pārstāvis, kam palīdz H. Gutjeress Hisberts [J. Gutiérrez Gisbert], H. Rivass Andress [J. Rivas Andrés] un M. Kanals [M. Canal], abogados, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja pirmajā instancē.
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents) un T. fon Danvics [T. von Danwitz],
ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 22. marta tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 7. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Apelācijas sūdzībā Errero Romeu [Herrero Romeu] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T-298/02 Herrero Romeu/Komisija (Krājums-CDL, I-A-295. un II-1349. lpp.; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), kurā šī tiesa noraidīja viņas prasību atcelt Eiropas Kopienu Komisijas 2002. gada 10. jūnija lēmumu atteikt viņai Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā — “Civildienesta noteikumi”) VII pielikuma 4. panta 1. punktā paredzēto ekspatriācijas pabalstu, kā arī ar to saistītos pabalstus (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
2
Civildienesta noteikumu 69. panta pirmajā teikumā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā piemērojamajā redakcijā noteikts, ka ekspatriācijas pabalsts ir 16 % no kopsummas, ko veido pamatalga, apgādnieka pabalsts un apgādājamā bērna pabalsts, uz ko attiecīgajam ierēdnim ir tiesības.
3
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā noteikts, ka ekspatriācijas pabalstu izmaksā
“a)
ierēdņiem:
—
kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā,
un
—
kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņu dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā. Piemērojot šo noteikumu, neņem vērā apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā;
[..].”
Prāvas rašanās fakti
4
Prāvas rašanās faktus Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 3.–8. punktā ir izklāstījusi šādi:
“3
Prasītāja, Spānijas pilsone, no 1993. gada janvāra līdz 2001. gada novembrim strādāja apvienības Català Pro Europa (turpmāk tekstā — “apvienība”) — iestādes, kas pārstāv Katalonijas autonomās kopienas (Comunidad Autónoma de Cataluña) valdības intereses Kopienas iestādēs Briselē, — pārstāvniecībā Briselē, pamatojoties uz līgumu, ko viņa ar šo apvienību bija noslēgusi 1993. gada 15. janvārī.
4
2001. gada 16. novembrī prasītāja stājās darbā Komisijā ierēdņa statusā. Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā minētais piecu gadu periods, kas nepieciešams, lai saņemtu ekspatriācijas pabalstu, saukts par “atsauces periodu”, šajā lietā bija no 1996. gada 16. maija līdz 2001. gada 15. maijam.
5
2001. gada 19. novembrī prasītājai bija saruna ar “Personāla un administrācijas” ģenerāldirektorāta (ĢD) nodaļu, lai noteiktu viņas tiesības un aizpildītu viņas personāla lietas veidlapu par stāšanos darbā. Šīs tikšanās laikā viņai tika mutiski paziņots, ka pagaidām viņai nevarēja piešķirt ekspatriācijas pabalstu. Šajā datumā rakstītajā personas lietā arī tika norādīts, ka ekspatriācijas pabalsts viņai ir atteikts.
6
2002. gada 18. janvārī prasītāja Personāla un administrācijas ĢD “Individuālo tiesību pārvaldes” nodaļas vadītājam nosūtīja lūgumu viņai paziņot noteikumus par to jauno ierēdņu pabalstiem, kuri iepriekš strādājuši reģionu pārstāvniecībās Briselē. Kad uz šo lūgumu atbilde no Komisijas netika saņemta, prasītāja 2002. gada 14. februāra vēstulē lūgumu atkārtoja.
7
2002. gada 14. februārī prasītāja saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par 2001. gada 19. novembra lēmumu.
8
[Apstrīdētajā lēmumā] iecēlējinstitūcija prasītājas sūdzību noraidīja. No šā lēmuma izriet, ka ekspatriācijas pabalsts un ar to saistītie pabalsti prasītājai tiek atteikti saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, jo viņa bija dzīvojusi un strādājusi Briselē piecus gadus ilgu periodu, kas beidzās sešus mēnešus pirms stāšanās darbā. Iecēlējinstitūcija it īpaši uzsvēra, ka darbs, ko viņa veica apvienībā, nebija pielīdzināms “darbam citas valsts labā” 4. pantā minētā izņēmuma izpratnē un tādēļ nebija ņemams vērā.”
Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
5
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 1. oktobrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu.
6
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību. Tā tādējādi noraidīja četrus viņas izvirzītos pamatus par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, kļūdu faktu vērtējumā, pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
7
Par pirmo pamatu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 26. punktā atzina, ka jautājums bija par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas darbs apvienības pārstāvniecībā Briselē bija jāuzskata par darbu, kas veikts kādas citas valsts labā, minētā VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē.
8
Noraidot šo pamatu, Pirmās instances tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 29. punktā atgādināja, ka Tiesa ir atzinusi, ka no EK līguma un EEZ līguma vispārīgās sistēmas skaidri izriet, ka dalībvalsts jēdziens noteikumu par iestādēm izpratnē attiecas tikai uz dalībvalstu valdības iestādēm un to nevar attiecināt arī uz reģionu vai autonomo kopienu valdībām neatkarīgi no tām uzticēto kompetenču apmēra.
9
Turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 30. punktā Pirmās instances tiesa būtībā atzina, ka Civildienesta noteikumu normās ir lietota precīza terminoloģija, kuru nedrīkst piemērot pēc analoģijas gadījumos, kas nav skaidri norādīti. Visbeidzot, minētā sprieduma 31. punktā tā norādīja, ka likumdevējs ir izvēlējies terminu “valsts”, kaut gan laikā, kad tika pieņemti Civildienesta noteikumi, jau pastāvēja dalībvalstis ar federālu vai reģionālu struktūru kā Vācijas Federatīvā Republika, nevis tikai valstis ar centralizētu iekšējo struktūru. No tā tiesa secināja, ka, ja Kopienu likumdevējs būtu vēlējies minētajā pantā ietvert politiskas apakšstruktūras vai pašvaldības, tas to būtu izteicis nepārprotami.
10
Tādējādi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 32. punktā secināja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā minētais jēdziens “valsts” attiecas tikai uz valsti kā juridisku personu un vienotu starptautisko tiesību subjektu un tās valdības iestādēm.
11
No tā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 33. punktā secināja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas uz darbu, kas veikts valsts politisko apakšstruktūru valdībās.
12
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 35.–42. punktā arī ir noraidījusi vairākus apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītus argumentus.
13
35. punktā tā atspēkoja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka Kopienu tiesībās pastāvot autonoms valsts jēdziens, kas ietverot decentralizētas iestādes. 36. un 37. punktā noraidīti argumenti, ka Spānijas tiesību sistēmā autonomajām kopienām esot savas kompetences, un argumenti, kas ņemti no kāda Konstitucionālās tiesas 1994. gada 26. maija lēmuma. 38.–40. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja argumentus par to, ka uz prasītāju attiecās tāds pats veselības apdrošināšanas un nodokļu režīms kā uz personām, kas strādāja Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā Briselē. Visbeidzot, 41. un 42. punktā tā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu par autonomo kopienu pārstāvju piedalīšanos konsultāciju komitejās Komisijā.
14
Noraidot otro prasības pamatu par kļūdu, ko Komisija esot pieļāvusi faktu vērtējumā, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja gan atskaites periodā, gan pastāvīgi uzturējās un galveno profesionālo darbību veica Briselē un ka viņas interešu centrs arī atradās šajā pilsētā. Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 59. punktā precizēja, ka šo secinājumu nemaina arī fakti, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja minējusi, lai pierādītu, ka viņas interešu centrs šajā pašā periodā atradās Spānijā.
15
Pirmās instances tiesa noraidīja trešo prasības pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, pārsūdzētā sprieduma 68.–70. punktā uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija zināmi visi iemesli, kāpēc iecēlējinstitūcija viņai bija atteikusi ekspatriācijas pabalstu.
16
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 81. un 82. punktā nolēma, ka ceturtais apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais pamats par vienlīdzības principa pārkāpumu nebija apmierināms, jo minētā principa pārkāpums nebija pierādīts.
17
Par lūgumu izmaksāt pabalstus, kas saistīti ar ekspatriācijas pabalstu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 84. punktā uzskatīja, ka, tā kā bija konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nebija tiesību saņemt ekspatriācijas pabalstu, šis lūgums bija jānoraida.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas instancē
18
Šajā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu, nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesā
un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
19
Komisija lūdz Tiesu:
—
pilnībā noraidīt apelācijas sūdzību;
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
Lietas dalībnieku argumenti
20
Izvirzot vienu pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēja Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nepareizi interpretējot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā ietverto jēdzienu “apstākļi, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts labā”. Šim pamatam ir divas atsevišķas daļas.
21
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir stingri interpretējusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu. Taču tādējādi Pirmās instances tiesa esot atkāpusies no agrākās judikatūras, konkrētāk, tās 1993. gada 30. marta sprieduma lietā T-4/92 Vardakas/Komisija (Recueil, II-357. lpp., 34. punkts), kurā tā esot nospriedusi, ka šī tiesību norma kā izņēmums no izņēmuma ir jāinterpretē plaši.
22
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka minētā izņēmuma jēga ir tāda, ka nevar uzskatīt, ka personas, uz kurām tas attiecas, būtu izveidojušas stingru saikni ar pašreizējās darbavietas valsti, jo to atrašanās šajā valstī ir pagaidu rakstura.
23
Taču pārsūdzētajā spriedumā, izslēdzot no šī izņēmuma darbu, kas veikts attiecīgās dalībvalsts labā autonomajās kopienās, tiekot ignorēta minētās tiesību normas jēga un turklāt pieļauta diskriminācija starp ierēdņiem, kas veikuši darbu šīs valsts labā centrālās pārvaldes iestādēs, strādājot kādā pastāvīgajā pārstāvniecībā, ierēdņiem, kuriem ir tiesības uz ekspatriācijas pabalstu (Pirmās instances tiesas 2005. gada 13. septembra spriedums lietā T-72/04 Hosman-Chevalier/Komisija, Krājums, II-3265. lpp., 40. punkts), un ierēdņiem, kas strādājuši autonomās kopienas pārvaldes iestādēs. Abos gadījumos ierēdņiem neesot stingras saiknes ar darbavietas valsti pirms stāšanās darbā Kopienās to atrašanās šajā valstī pagaidu rakstura dēļ. Galu galā galvenais esot tas, vai ierēdnim ar darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne.
24
Visbeidzot, pretēji Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 32. punktā atzītajam šī plašā interpretācija neļaujot uzskatīt par “valsti” visas publiskās iestādes, kuras ir juridiskas personas. Šāda interpretācija attiecoties tikai uz iestādēm, kurām ir kompetences Kopienu jomā, kā tas ir autonomo kopienu gadījumā, un esot saderīga ar citām EK līguma tiesību normām, piemēram, normām par valsts atbalstu vai publiskajiem iepirkumiem.
25
Iebildumu rakstā Komisija apgalvo, pirmkārt, ka Pirmās instances tiesa Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu nav tulkojusi šauri, bet gan plaši ar noteikumu, ka starp ieinteresēto personu un attiecīgo dalībvalsti pastāv tieša juridiska saikne. Tomēr šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējai ar Spānijas Karalisti šādas saiknes nebija.
26
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti ir balstīti uz kļūdainu pieņēmumu, kas iedragā viņas pārējos argumentus. Viņa jaucot divus jēdzienus, proti, pirmkārt, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētā izņēmuma ratio legis un, otrkārt, šajā izņēmumā minētā jēdziena “valsts” izmantošanas ratio legis. Taču Pirmās instances tiesā esot apspriesta tikai jēdziena “valsts” interpretācija un nozīme esot tikai tai.
27
Turklāt neesot diskriminācijas starp ierēdņiem, kas strādājuši attiecīgās dalībvalsts labā pastāvīgā pārstāvniecībā, kura pieder pie šīs valsts centrālās pārvaldes, un ierēdņiem, kas strādājuši autonomā kopienā. Šīs abas situācijas neesot līdzīgas veiktā darba ziņā, jo, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 37. punkta, autonomo kopienu pārstāvniecību mērķis ir tās pārstāvēto pārvaldes iestāžu interešu aizsardzība, bet šīs intereses ne vienmēr sakrīt ar citu autonomo kopienu vai Spānijas Karalistes kā valsts interesēm.
28
Katrā ziņā esot jāievēro Kopienu likumdevēja lēmums, bet tam neesot bijis nodoma minētajā izņēmumā iekļaut valsts politiskās apakšstruktūrās, piemēram, reģionu, autonomo kopienu un citu vietējo struktūru valdības.
29
Vēl Komisija apgalvo, kā Pirmās instances tiesa ir atzinusi pārsūdzētā sprieduma 32. punktā, ka ievērot apelācijas sūdzības iesniedzējas aizstāvēto interpretāciju nozīmētu, “ka par valsti būtu jāuzskata visas publiskās organizācijas, kuras ir juridiskas personas un kurām centrālā valdība ir nodevusi iekšējas kompetences, ieskaitot pašvaldības vai visas struktūras, kurām valsts pārvaldes iestādes ir deleģējušas funkcijas”.
30
Arguments, ka “galu galā galvenais esot tas, vai ierēdnim ar darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne”, attiecoties uz jaunu jautājumu, kas vismaz šādā veidā neesot izteikts Pirmās instances tiesā, un tāpēc rodoties šaubas par tā pieņemamību.
Tiesas vērtējums
Par pieņemamību
31
Saskaņā ar Komisijas viedokli apelācijas sūdzības iesniedzējas minētais arguments, ka “galu galā galvenais esot tas, vai ierēdnim ar pašreizējās darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne”, esot jauns jautājums vai vismaz jautājums, kas šādā veidā neesot izteikts Pirmās instances tiesā.
32
Jānorāda, ka no Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta kopā ar Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punkta noteikumiem izriet, ka apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējs var izvirzīt ikvienu nozīmīgu argumentu, ja vien ar apelācijas sūdzību netiek mainīts Pirmās instances tiesā izskatītās prasības priekšmets (2007. gada 18. janvāra spriedums lietā C-229/05 P PKK un KNK/Padome, Krājums, I-439. lpp., 66. punkts).
33
Taču jākonstatē, ka minētais arguments ir izvirzīts, lai pamatotu pamatu par to, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro ievilkumu. Tāpēc, pat pieņemot, ka šis arguments Pirmās instances tiesā nebija izteikts tādiem pašiem vārdiem, kā minēti šī sprieduma 31. punktā, tas nemaina Pirmās instances tiesā izskatītās prasības priekšmetu un tāpēc neveido jaunu pamatu Tiesas Reglamenta 42. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē.
34
No tā izriet, ka vienīgais apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais pamats ir pilnībā pieņemams.
Par lietas būtību
35
Lai atbildētu uz apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto pamatu, ir jāizlemj jautājums par to, vai, interpretējot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto jēdzienu “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
36
Vispirms jānorāda, ka pretēji Komisijas apgalvotajam jēdziens “valsts” nav jānošķir no teikuma, pie kura tas pieder, lai to interpretētu atsevišķi. Tāds Kopienu tiesību jēdziens kā “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, ir jāizvērtē, ņemot vērā tā kontekstu, un jāinterpretē atkarībā no tiesiskā regulējuma, kurā tas iekļauts, sistēmas un mērķiem (šajā sakarā skat. 2000. gada 18. maija spriedumu lietā C-301/98 KVS International, Recueil, I-3583. lpp., 21. punkts; 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C-156/98 Vācija/Komisija, Recueil, I-6857. lpp., 50. punkts; 2001. gada 14. jūnija spriedumu lietā C-191/99 Kvaerner, Recueil, I-4447. lpp., 30. punkts, kā arī 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C-63/00 Schilling un Nehring, Recueil, I-4483. lpp., 24. punkts).
37
Šajā sakarā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu 69. pantā paredzētā ekspatriācijas pabalsta (kura piešķiršanas noteikumi ir precizēti minēto noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā, tiesību normā, kurā ietverts jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”) mērķis ir kompensēt īpašas izmaksas un nelabvēlīgus apstākļus, kas, stājoties darbā Kopienās, rodas ierēdņiem, kuriem šī iemesla dēļ ir jāmaina dzīvesvieta savā valstī uz dzīvesvietu darbavietas valstī un jāintegrējas citā vidē. Ekspatriācijas jēdziens ir atkarīgs arī no ierēdņa subjektīvās situācijas, proti, viņa integrācijas pakāpes jaunajā vidē, kas izriet, piemēram, no viņa ierastās dzīvesvietas vai galvenās profesionālās darbības veikšanas (skat. 1994. gada 15. septembra spriedumu lietā C-452/93 P Magdalena Fernández/Komisija, Recueil, I-4295. lpp., 20. punkts, un 2007. gada 21. jūnija spriedumu lietā C-424/05 P Komisija/Hosman-Chevalier, Krājums, I-5027. lpp., 35. punkts).
38
Tātad ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas mērķis ir kompensēt faktiski radušos nevienlīdzību starp ierēdņiem, kas ir integrējušies sabiedrībā darbavietas valstī, un tiem, kas nav (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Hosman-Chevalier, 36. punkts).
39
Šādā ekspatriācijas situācijā atrodas arī ierēdnis, kas, lai gan ir dzīvojis vai veicis profesionālo darbību darbavietas valsts Eiropas teritorijā piecus gadus, kas beigušies sešus mēnešus pirms viņa dienesta attiecību uzsākšanas, ir strādājis kādas citas valsts labā vai kādā starptautiskā organizācijā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Hosman-Chevalier, 37. punkts).
40
Tas, ka darbs tiek veikts “kādas citas valsts labā vai kādā starptautiskā organizācijā”, nozīmē, ka ieinteresētā persona saglabā īpašu sasaisti ar šo citu valsti vai šo starptautisko organizāciju, kas tādējādi kavē stingras sasaistes rašanos ar darbavietas valsti un attiecīgi šīs ieinteresētās personas pietiekamu integrāciju šīs valsts sabiedrībā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Hosman-Chevalier, 38. punkts).
41
Šajā sakarā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma normās nekas neļauj secināt, ka darbs, kas veikts “citas valsts labā”, noteikti ir darbs, kas veikts kādas Eiropas Savienības dalībvalsts labā. Šādu secinājumu neliedz izdarīt fakts, ka praksē vairākumā gadījumu nākamie Eiropas Savienības ierēdņi veic darbu kādas dalībvalsts, nevis trešās valsts labā.
42
Tā kā runa ir arī par trešām valstīm, lai interpretētu jēdzienu “valsts” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē, ir jāatsaucas uz starptautiskajām publiskajām tiesībām, kas regulē attiecības starp dalībvalstīm un trešām valstīm.
43
Pat ja kompetenču sadalījums valstīs atšķiras atkarībā no katras valsts institucionālās uzbūves, valsts starptautisko publisko tiesību izpratnē ir jāuzskata par vienotu subjektu. Ievērojot šo koncepciju, tiek prasīts, lai valstis citās valstīs un starptautiskās organizācijās pārstāvētu vienota diplomātiskās pārstāvniecības sistēma, kas atspoguļo konkrētās valsts vienotību starptautiskā līmenī.
44
Taču Tiesa jau šajā sakarā ir spriedusi, ka, ja, lai varētu uzskatīt, ka attiecīgais ierēdnis ir strādājis “citas valsts” labā, nav būtiski, lai viņš būtu nodarbināts šīs citas valsts centrālās pārvaldes iestādēs, viņa funkcionāla integrācija šīs valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā ir nozīmīgs faktors (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Hosman-Chevalier, 42. punkts).
45
Minētā sprieduma lietā Komisija/Hosman-Chevalier 43. punktā Tiesa uzskatīja, ka ieinteresētās personas īpašā statusa dēļ kā pastāvīgās pārstāvniecības personāla loceklei, tai bija īpaša sasaiste ar konkrēto dalībvalsti. Šis privileģētais statuss tai deva dažādas privilēģijas un imunitātes saskaņā ar 1961. gada 18. aprīļa Vīnes konvenciju par diplomātiskajiem sakariem, kas vien radīja šķērsli tam, lai ieinteresētajai personai varētu izveidoties stingra sasaiste ar darbavietas valsti un lai tā pietiekami integrētos šīs valsts sabiedrībā.
46
Iepriekš minēto apliecina atbilstošs arguments, kas izriet no viena lietas materiālos ietverta dokumenta. Atbildē uz Pirmās instances tiesas jautājumu, kas uzdots procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, Spānijas Karaliste precizēja, un tas netika apstrīdēts, ka ierēdņu integrācija šīs dalībvalsts pastāvīgajā pārstāvniecībā un to akreditācija Beļģijas iestādēs nozīmē, ka viņi saglabā savu juridisko dzīvesvietu izcelsmes dalībvalstī un ka, tā kā viņi nav pierakstīti Beļģijas Karalistes komūnās, kompetentās iestādes neuzskata, ka viņi uzturas šajā dalībvalstī.
47
Taču arī šādi apstākļi var liegt šiem ierēdņiem pietiekami integrēties dalībvalstī, kurā atrodas viņu darbavieta, un tāpēc tie var pastiprināt ekspatriācijas situāciju, kurā atrodas šie ierēdņi.
48
Šajā sakarā, kā minēts šī sprieduma 23. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēja Pirmās instances tiesai pārmet diskriminācijas radīšanu starp ierēdņiem, kas veikuši darbu šīs valsts labā centrālās pārvaldes iestādēs, strādājot kādā pastāvīgajā pārstāvniecībā, ierēdņiem, kuriem ir atzītas tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, un ierēdņiem, kas strādājuši autonomās kopienas pārvaldes iestādēs.
49
Tomēr tas, vai darbs valsts labā ir veikts centrālās pārvaldes iestādē vai autonomās kopienas pārvaldes iestādē, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam nav būtisks atšķirības kritērijs, kas jāņem vērā, piešķirot ekspatriācijas pabalstu.
50
Gan darbinieki, kas ir strādājuši valsts labā tās centrālās pārvaldes iestādē, gan tie, kas ir strādājuši autonomās kopienas labā tās pārvaldes iestādēs, ir jāuzskata par tādiem, kas atrodas ekspatriācijas situācijā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē, bet ar nosacījumu, ka viņi formāli ir integrēti minētās valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā.
51
Taču šajā gadījumā nav apstrīdēts, ka atskaites periodā apelācijas sūdzības iesniedzēja nestrādāja Spānijas centrālās pārvaldes iestādēs un turklāt nebija formāli integrēta Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā.
52
Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu par vienlīdzības principa pārkāpumu atliek tikai noraidīt.
53
Turklāt kā piemērs jāmin, ka saskaņā ar vienošanos par lietām, kas Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā attiecas uz autonomajām kopienām, un par autonomo kopienu piedalīšanos Eiropas Savienības Padomes darba grupās, ko Spānijas valdība pieņēmusi 2004. gada 9. decembrīConferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas [Konference par Eiropas Kopienu jautājumiem], pat ja šī vienošanās nepastāvēja pamata prāvu izraisījušo faktu laikā un tāpēc nav tai piemērojama, Spānijā vismaz divus autonomo kopienu lietu padomdevēju amatus minētajā pastāvīgajā pārstāvniecībā ieņem autonomo kopienu ierēdņi, kam ir kompetence valsts apakšstruktūru mērogā, bet kas ir integrēti šajā pastāvīgajā pārstāvniecībā.
54
Tāpēc, tā kā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā minētā izteikuma “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, interpretācijā par būtisku ir atzīstams tikai fakts, ka darbam ir jābūt veiktam valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā, no tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 33. punktā minēto izteikumu interpretējot tā, ka tas neattiecas uz darbu, kas veikts valstu politisko apakšstruktūru valdībās.
55
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
56
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši šī paša reglamenta 70. pantam tiesvedībā, kurā lietas dalībnieki ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tomēr no minētā reglamenta 122. panta otrās daļas pirmā ievilkuma izriet, ka 70. pants nav piemērojams apelācijas sūdzībai, kuru iesniedzis ierēdnis vai cits iestādes darbinieks pret šo iestādi. Tā kā Komisija ir lūgusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un apelācijas sūdzības iesniedzējai spriedums nav labvēlīgs, viņai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Errero Romeu atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — spāņu.