62023CC0627
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI
sniegti 2024. gada 5. septembrī (
1
)
Lieta C-627/23
Commune de Schaerbeek
,
Commune de Linkebeek
pret
Holding Communal SA
(Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2003/71/EK – Vērtspapīru tirdzniecības atļauja – Kapitāla palielināšana – Prospekts, kurš jāpublicē – Jēdziens “kapitāla tirgū tirgojamie vērtspapīri” – Holdingsabiedrības akcijas, kuru turētāji ir vienīgi provinces un pašvaldības un kuru pārdošanai ir jāsaņem valdes apstiprinājums
I. Ievads
1.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/71/EK (2003. gada 4. novembris) par prospektu, kurš jāpublicē, publiski piedāvājot vērtspapīrus vai atļaujot to tirdzniecību, un par Direktīvas 2001/34/EK (
2
) grozījumiem, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 11. marta Direktīvu 2008/11/EK, 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu (
3
).
2.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Sārbēkas [Schaerbeek] un Linkebēkas [Linkebeek] (Beļģija) pašvaldībām un sabiedrību Holding Communal SA par to, ka Holding Communal SA ir palielinājusi kapitālu, par to nobalsojot bez prospekta iepriekšējas publicēšanas, un uz kuru pašvaldības ir parakstījušās.
3.
Es piedāvāšu Tiesai atbildēt uz Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) iesniegto jautājumu tādējādi, ka, lai palielinātu kapitālu, kas ir strīdīgais darījums šajā lietā un kas tiek vērtēts kā vērtspapīru publisks piedāvājums, pirms tam bija jāpublicē prospekts, pat ja šo akciju turpmākai pārdošanai nepieciešams valdes apstiprinājums un minētās akcijas var turēt vienīgi provinces un pašvaldības.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 93/22/EEK
4.
Padomes Direktīvas 93/22/EEK (1993. gada 10. maijs) par ieguldījumu pakalpojumiem vērtspapīru jomā (
4
) vienpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
“tā kā šīs direktīvas ļoti plašās pārvedamu vērtspapīru un naudas tirgus instrumentu definīcijas ir spēkā tikai šajā direktīvā un tāpēc nekādi neietekmē finanšu instrumentu dažādās definīcijas, ko dalībvalstu tiesību aktos izmanto citiem mērķiem, piemēram, nodokļiem; tā kā turklāt pārvedamu vērtspapīru definīcija attiecas tikai uz tirgojamiem instrumentiem; tā kā šī definīcija tādējādi neattiecas uz akcijām un citiem akcijām līdzvērtīgiem vērtspapīriem, ko emitējušas tādas iestādes kā building societies un industrial and provident societies, kuru īpašumu praksē nevar atsavināt citādi, kā vien attiecīgajai emitentiestādei tās atpērkot”.
5.
Šīs direktīvas 1. panta 4. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
[..]
4.
“pārvedami vērtspapīri” ir:
–
akcijas un akcijām līdzvērtīgi vērtspapīri,
–
obligācijas un citādas parādzīmes, ko var tirgot kapitāla tirgū,
un
–
citādi parasti tirgojami vērtspapīri, kas dod tiesības iegūt šādus pārvedamus vērtspapīrus parakstoties vai biržā vai paredz norēķinu skaidrā naudā,
bet kas nav maksāšanas līdzekļi”.
2. Prospektu direktīva
6.
Prospektu direktīvas 5., 10., 12., 16., 18. un 19. apsvērumā ir noteikts:
“(5)
2000. gada 17. jūlijā Padome izveidoja Viedo komiteju Eiropas vērtspapīru tirgu regulēšanai. Savā sākotnējā 2000. gada 9. novembra ziņojumā komiteja uzsvēra saskaņotas vērtspapīru publiskā piedāvājuma definīcijas trūkumu, kā rezultātā viena un tā pati darbība dažās dalībvalstīs tiek uzskatīta par privātu izvietošanu un citās – ne; pašreizējā sistēma attur uzņēmumus no kapitāla piesaistīšanas [Eiropas Savienības] līmenī un tādējādi attur no reālas piekļuves lielam, likvīdam un integrētam finanšu tirgum.
[..]
(10)
Šīs direktīvas mērķim un tās izpildes pasākumiem jānodrošina ieguldītāju aizsardzība un tirgus efektivitāte atbilstoši augstiem reglamentējošiem standartiem, kas pieņemti attiecīgos starptautiskos forumos.
[..]
(12)
Lai nodrošinātu ieguldītāju aizsardzību, vajadzīgs arī pilns segums kapitāla un citiem vērtspapīriem, kas piedāvāti publiski vai pielaisti tirdzniecībai regulētos tirgos, kā noteikts Padomes Direktīvā [93/22], un ne tikai tiem vērtspapīriem, kas ir iekļauti biržu oficiālajos sarakstos. Šīs direktīvas plašais vērtspapīru definējums, kas ietver garantijas vērtspapīrus un segtus garantijas vērtspapīrus un sertifikātus, ir spēkā tikai saistībā ar šo direktīvu, un tādēļ tas nekādā veidā neietekmē dažādās finanšu instrumentu definīcijas, ko izmanto valsts tiesību aktos citos nolūkos, piemēram, nodokļu politikā. Daži vērtspapīri, kas definēti šajā direktīvā, turētājam dod tiesības iegūt vērtspapīrus vai naudas summu ar naudas izmaksu, ko nosaka atsauce uz citiem instrumentiem, īpaši vērtspapīriem, valūtām, procentiem vai ienesīgumu, precēm vai citiem rādītājiem vai pasākumiem. Depozitārija kvītis un konvertējamie vērtspapīri, piemēram, vērtspapīri, kas konvertējami pēc ieguldītāja izvēles, ietilpst šajā direktīvā dotajā to vērtspapīru definīcijā, kas nav kapitāla vērtspapīri.
[..]
(16)
Viens no šīs direktīvas mērķiem ir aizsargāt ieguldītājus. Tādēļ lietderīgi ir ņemt vērā dažādās prasības attiecībā uz dažādu kategoriju ieguldītāju aizsardzību un to zināšanu līmeni. Ar prospektu nav nepieciešams izziņot piedāvājumus, kas attiecas tikai uz kvalificētiem ieguldītājiem. [..]
[..]
(18)
Pilnīgas informācijas sniegšana par vērtspapīriem un šo vērtspapīru emitentiem kopā ar uzņēmējdarbības noteikumiem veicina ieguldītāju aizsardzību. Turklāt šāda informācija ir efektīvs līdzeklis, lai stiprinātu uzticību vērtspapīriem un tādējādi veicinātu vērtspapīru tirgu pareizu darbību un attīstību. Piemērots veids, kā darīt šo informāciju pieejamu, ir publicēt prospektu.
(19)
Līdzīgi kā citi ieguldīšanas veidi, ieguldīšana vērtspapīros ir saistīta ar risku. Drošības pasākumi pašreizējo un potenciālo ieguldītāju interešu aizsardzībai ir vajadzīgi visās dalībvalstīs, lai nodrošinātu tiem iespēju izdarīt pienācīgu šādu risku novērtējumu un tādējādi pieņemt ieguldījumu lēmumus, pilnībā apzinoties apstākļus.
7.
Prospektu direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot prasības attiecībā uz tā prospekta sastādīšanu, apstiprināšanu un izplatīšanu, kas jāpublicē, publiski piedāvājot vērtspapīrus vai atļaujot to tirdzniecību regulētā tirgū, kurš atrodas vai darbojas dalībvalstī.
2.   Šī direktīva neattiecas uz:
[..]
d)
vērtspapīriem, ko bez nosacījumiem un neatsaucami garantējusi dalībvalsts vai kāda no dalībvalstu reģionu vai vietējo pašvaldību iestādēm;
[..]”
8.
Šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a) un d) apakšpunktā, kā arī e) apakšpunkta ii) punktā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)
“vērtspapīri” ir Direktīvas [93/22] 1. panta 4. punktā definētie vērtspapīri, izņemot Direktīvas [93/22] 1. panta 5. punktā definētos naudas tirgus instrumentus, kuru termiņš ir īsāks nekā 12 mēneši. Šiem instrumentiem var piemērot valsts tiesību aktus;
[..]
d)
“publisks akciju [vērtspapīru] piedāvājums” ir jebkura veida un ar jebkuriem līdzekļiem izdarīts paziņojums personām, ar kuru sniedz pietiekamu informāciju par piedāvājuma noteikumiem un piedāvājamajiem vērtspapīriem, lai ļautu ieguldītājiem lemt par šo vērtspapīru iegādi vai parakstīšanos uz tiem. Šī definīcija ir arī piemērojama vērtspapīru izvietošanai, izmantojot finanšu starpniekus;
e)
“kvalificēti investori” ir:
[..]
ii)
valstu valdības un reģionu pašvaldības, centrālās bankas, starptautiskas un pārvalstiskas iestādes, piemēram, Starptautiskais valūtas fonds [SVF], Eiropas Centrālā banka [ECB], Eiropas Investīciju banka [EIB] un citas līdzīgas starptautiskas organizācijas”.
9.
Saskaņā ar Prospektu direktīvas 3. pantu:
“1.   Dalībvalstis nepieļauj savās teritorijās izdarīt publisku vērtspapīru piedāvājumu bez iepriekšējas prospekta publikācijas.
2.   Pienākums publicēt prospektu neattiecas uz šādiem piedāvājuma veidiem:
a)
vērtspapīru piedāvājums, kas attiecas tikai uz kvalificētiem ieguldītājiem; un/vai
b)
vērtspapīru piedāvājums, kas katrā dalībvalstī attiecas uz mazāk nekā 100 fiziskām vai juridiskām personām, kuras nav kvalificēti ieguldītāji; un/vai
c)
vērtspapīru piedāvājums, kas attiecas uz ieguldītājiem, kuri katrs katrā atsevišķā piedāvājumā iegūst vērtspapīrus par kopējo samaksu vismaz EUR 50000; un/vai
d)
vērtspapīru piedāvājums, kura vienas vienības nominālvērtība ir vismaz EUR 50000; un/vai
e)
vērtspapīru piedāvājums ar kopējo samaksu mazāku nekā EUR 100000, kas aprēķināta par 12 mēnešiem.
[..]”
10.
Šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir norādīts, uz kādu kategoriju publiski piedāvātajiem vērtspapīriem neattiecas pienākums publicēt prospektu.
11.
Saskaņā ar minētās direktīvas 13. panta 1. un 4. punktu:
“1.   Prospektu nepublicē, pirms to nav apstiprinājusi izcelsmes dalībvalsts kompetentā iestāde.
[..]
4.   Ja kompetentā iestāde pamatoti konstatē, ka tai iesniegtie dokumenti ir nepilnīgi vai ka vajadzīga papildu informācija, termiņš, kas minēts 2. un 3. punktā, ir spēkā tikai no dienas, kurā šādu informāciju ir sniedzis emitents, piedāvātājs vai persona, kas lūdz pielaidi tirdzniecībai regulētā tirgū.
Gadījumā, kas minēts 2. punktā, kompetentai iestādei, ja dokumenti ir nepilnīgi, jāpaziņo emitentam 10 darbdienu laikā pēc pieteikuma iesniegšanas.”
12.
Šīs pašas direktīvas 25. panta 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot dalībvalstu tiesības uzlikt kriminālsankcijas un neskarot to civiltiesisko atbilstības režīmu, dalībvalstis atbilstoši saviem valsts tiesību aktiem nodrošina, lai varētu veikt attiecīgus administratīvus pasākumus vai piemērot administratīvas sankcijas pret atbildīgām personām, ja nav ievēroti noteikumi, kas pieņemti, īstenojot šo regulu. Dalībvalsts nodrošina, ka šie pasākumi ir efektīvi, samērīgi ar nodarījumu un preventīvi.”
3. MiFID I direktīva
13.
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/39/EK (2004. gada 21. aprīlis), kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem un ar ko groza Padomes Direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK un atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK (
5
), kas ir grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. aprīļa Direktīvu 2006/31/EK (
6
), 1. un 44. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Ar Padomes Direktīvu [93/22] bija paredzēts izveidot nosacījumus, saskaņā ar kuriem pilnvarotas ieguldījumu sabiedrības un bankas ar piederības valsts atļauju tās uzraudzībā varētu sniegt konkrētus pakalpojumus vai veidot filiāles citās dalībvalstīs. Tālab minētās direktīvas mērķis bija saskaņot atļaujas piešķiršanas un darbības sākotnējās prasības attiecībā uz ieguldījumu sabiedrībām, tostarp profesionālās ētikas normas. Tā arī paredzēja saskaņot dažus nosacījumus, kas reglamentē regulētu tirgu darbību.
[..]
(44)
Ņemot vērā divkāršo mērķi – aizsargāt ieguldītājus un nodrošināt vērtspapīru tirgu nevainojamu darbību – jānodrošina darījumu pārskatāmība un tas, ka šim mērķim paredzētos noteikumus piemēro ieguldījumu sabiedrībām, kad tās darbojas tirgos. Lai ieguldītājiem vai tirgus dalībniekiem ļautu jebkurā laikā novērtēt akciju darījuma nosacījumus, ko tie izskata, un lai pēc tam pārbaudītu apstākļus, kādos konkrētais darījums veikts, jāizveido kopīgi noteikumi attiecībā uz informācijas publicēšanu par pabeigtiem darījumiem ar akcijām un informācijas atklāšanu par akciju tirdzniecības pašreizējām iespējām. Šie noteikumi ir vajadzīgi, lai nodrošinātu dalībvalstu akciju tirgus efektīvu integrāciju, lai tādējādi veicinātu vispārējā cenu veidošanās procesa efektivitāti attiecībā uz pašu kapitāla instrumentiem un lai palīdzētu efektīvi īstenot “labākās izpildes” pienākumus. Attiecībā uz šiem apsvērumiem vajadzīgs visaptverošs pārskatāmības režīms, kas piemērojams visiem darījumiem ar akcijām neatkarīgi no tā, vai tos veic ieguldījumu sabiedrība divpusēji vai ar regulētu tirgu vai daudzpusēju tirdzniecības sistēmu [MTF] starpniecību. Šajā direktīvā paredzētie ieguldījumu sabiedrību pienākumi noteikt pirkšanas un pārdošanas cenu un izpildīt pasūtījumu par noteikto cenu neatbrīvo ieguldījumu sabiedrības no pienākuma nosūtīt pasūtījumu uz citu izpildes vietu, ja šāda internalizācija var traucēt sabiedrībai ievērot “labākās izpildes” pienākumus.”
14.
MiFID I direktīvas 4. panta 1. punkta 14), 17) un 18) apakšpunktā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
14)
“Regulēts tirgus” ir daudzpusēja sistēma, ko izmanto vai vada tirgus dalībnieks, kurš apvieno trešo personu pirkšanas un pārdošanas intereses attiecībā uz finanšu instrumentiem vai veicina šādu interešu apvienošanu – sistēmā un atbilstoši tās nediskrecionāriem noteikumiem – tā, ka rezultātā tiek noslēgts līgums attiecībā uz finanšu instrumentiem, kuru tirdzniecība ir atļauta saskaņā ar tā noteikumiem un/vai sistēmām, un kam ir piešķirta atļauja, un kas pastāvīgi darbojas saskaņā ar III sadaļas noteikumiem.
[..]
17)
“Finanšu instrumenti” ir instrumenti, kas noteikti I pielikuma C iedaļā.
18)
“Pārvedami vērtspapīri” ir vērtspapīri, kas ir tirgojami kapitāla tirgū un kas nav maksāšanas instrumenti, piemēram:
a)
uzņēmumu akcijas un citi vērtspapīri, kas ir līdzvērtīgi uzņēmumu, personālsabiedrību vai citu vienību akcijām, un depozitārija kvītis attiecībā uz akcijām;
b)
obligācijas vai cita veida parāda vērtspapīri, tostarp depozitārija kvītis attiecībā uz šādiem vērtspapīriem;
c)
jebkādi citi vērtspapīri, kas dod tiesības iegādāties vai pārdot šādus pārvedamus vērtspapīrus vai paredz norēķinu skaidrā naudā, ko nosaka, atsaucoties uz pārvedamiem vērtspapīriem, valūtām, procentu likmēm vai ienesīgumu, precēm vai citiem rādītājiem vai pasākumiem.”
15.
Šīs direktīvas 40. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis pieprasa, lai regulētajiem tirgiem ir skaidri un pārskatāmi noteikumi attiecībā uz to, kā atļauj finanšu instrumentu tirdzniecību.
Šie noteikumi nodrošina, ka visi finanšu instrumenti, kurus atļauts tirgot regulētā tirgū, var būt godīgi, precīzi un efektīvi tirgojami un attiecībā uz pārvedamiem vērtspapīriem ir brīvi apgrozāmi.”
16.
Saskaņā ar minētās direktīvas 69. pantu:
“Direktīvu [93/22] atceļ no 2007. gada 1. novembra. Atsauces uz Direktīvu [93/22] uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu. Atsauces uz noteikumiem, kas definēti Direktīvā [93/22], vai tās pantiem uzskata par atsaucēm uz līdzvērtīgajiem noteikumiem, kas definēti šajā direktīvā, vai šīs direktīvas pantiem.”
17.
MiFID I direktīvas I pielikumā ir sniegts “pakalpojumu, darbību un finanšu instrumentu saraksts”. Šā pielikuma C iedaļas “Finanšu instrumenti” 1) punktā ir norādīti “pārvedami vērtspapīri”.
4. Regula (EK) Nr. 809/2004
18.
Regulas (EK) Nr. 809/2004 (
7
), kas grozīta ar Komisijas 2008. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 1289/2008 (
8
), 3. panta otrajā daļā ir noteikts:
“Prospektā iekļauj ziņas, kas sniedzamas saskaņā ar I–XVII pielikumu atkar[ībā] no emitenta un attiecīgo vērtspapīru veida [..].”
B.
Beļģijas tiesības
19.
2006. gada 16. jūnijaLoi relative aux offres publiques d’instruments de placement et aux admissions d’instruments de placement à la négociation sur des marchés réglementés (
9
) (Likums par ieguldījumu instrumentu publisko piedāvājumu un atļaujām ieguldījumu instrumentu tirdzniecībai regulētos tirgos) 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šajā likumā “publisks piedāvājums” ir jebkura veida un ar jebkuriem līdzekļiem izdarīts paziņojums personām, ar kuru sniedz pietiekamu informāciju par piedāvājuma noteikumiem un piedāvājamajiem ieguldījuma instrumentiem, lai ļautu ieguldītājiem lemt par šo ieguldījuma instrumentu iegādi vai parakstīšanos uz tiem, un to sniedz persona, kas var emitēt vai nodot šos ieguldījuma instrumentus, vai persona, kas rīkojas tās vārdā.
Uzskatāms, ka persona, kas rīkojas tādas personas vārdā, kura var emitēt vai nodot ieguldījuma instrumentus, ir ikviena persona, kura tieši vai netieši saņem atlīdzību vai priekšrocības piedāvājuma gadījumā.”
20.
Šā likuma 4. panta 1. punkta 1) un 10) apakšpunktā ir paredzēts:
“Šajā likumā “ieguldījuma instrumenti” ir:
1)
vērtspapīri;
[..]
10)
visi citi instrumenti, kas ļauj veikt finanšu ieguldījumu, neatkarīgi no tam pamatā esošiem aktīviem.”
21.
Saskaņā ar minētā likuma 5. panta 1. punktu:
“Šajā likumā “vērtspapīri” ir visu veidu ieguldījumu instrumenti, kurus var tirgot kapitāla tirgū (izņemot maksāšanas instrumentus), piemēram:
1)
uzņēmumu akcijas un citi ieguldījuma instrumenti, kas ir līdzvērtīgi uzņēmumu, personālsabiedrību vai citu vienību akcijām, tostarp ieguldījuma instrumenti, kurus emitējuši kopieguldījumu fondi, kas darbojas uz līguma pamata vai kā trasti, pārstāvot šo fondu dalībnieku tiesības uz šiem aktīviem, kā arī depozitārija kvītis attiecībā uz akcijām;
2)
obligācijas un citas parādzīmes vai parāda instrumenti, citstarp depozitārija kvītis attiecībā uz šīm parādzīmēm un nekustamā īpašuma ienākuma sertifikāti;
3)
jebkādi citi vērtspapīri, kas dod tiesības iegādāties vai pārdot šādus pārvedamus vērtspapīrus vai paredz norēķinu skaidrā naudā, kuru summu nosaka, atsaucoties uz pārvedamiem vērtspapīriem, valūtām, procentu likmēm vai ienesīgumu, precēm vai citiem rādītājiem vai pasākumiem.”
22.
2006. gada 16. jūnija likuma IV daļa attiecas uz “prospektu”. Šīs daļas 1. nodaļas “Pienākums publicēt prospektu” 1. iedaļā “Piemērošanas joma” ir iekļauts 17. pants, kurā noteikts:
“Šī nodaļa attiecas uz visiem ieguldījuma instrumentu publiskajiem piedāvājumiem, kas veikti Beļģijas teritorijā, un visām atļaujām ieguldījuma instrumentu tirdzniecībai Beļģijas regulētajā tirgū.”
23.
Saskaņā ar šīs nodaļas 2. iedaļu “Prospekta publicēšana” šā likuma 20. pants formulēts šādi:
“Emitentam, piedāvātājam vai personai, kas vēlas saņemt atļauju veikt tirdzniecību regulētā tirgū, par visiem darījumiem, kas paredzēti šajā nodaļā, vajadzības gadījumā iepriekš ir jāpublicē prospekts.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
24.
Holding Communal, iepriekš saukta par Crédit communal de Belgique, ir dibināta 1860. gada 24. novembrī, lai finansētu vietējo iestāžu ieguldījumus Beļģijā. Tās akcionāri ir Beļģijas pašvaldības un provinces, tostarp konkrēti Shārbēkas un Linkebēkas pašvaldības, kas saņem no tās finansējumu.
25.
1996. gadā Crédit communal de Belgique apvienojās ar Crédit local de France, un tādējādi radās Groupe Dexia. Divus gadus vēlāk Crédit communal de Belgique tika pārveidota par holdingsabiedrību un ieguva tās pašreizējo nosaukumu Holding Communal. Holding Communal pieder nozīmīga akciju sabiedrības Dexia un akciju sabiedrības Dexia Banque (šobrīd – Belfius Banque) kapitāla daļa.
26.
Saistībā ar 2008. gada finanšu krīzi Holding Communal piedalījās akciju sabiedrības Dexia kapitāla palielināšanā līdz 500 miljoniem EUR. Lai varētu uzsākt šo parakstīšanos un pēc tam, kad 2009. gada vasarā neizdevās saņemt aizdevumu, Holding Communal valde nolēma vērsties pie akcionāriem, tiem piedāvājot palielināt kapitālu, it īpaši ar naudas iemaksām, kā rezultātā tika emitētas akcijas “kumulatīvi priviliģētās A” (turpmāk tekstā – strīdīgais kapitāla palielināšanas darījums”).
27.
2009. gada septembrī notika informatīva sanāksme, kurā tika sniegta informācija akcionāriem un tika pielāgots darījuma grafiks, lai ņemtu vērā konkrēto lēmumu pieņemšanas procesu pašvaldībās un provincēs. 2009. gada 30. septembrī visi Holding Communal akcionāri pilnsapulcē apstiprināja šo kapitāla palielināšanu. Attiecībā uz strīdīgo kapitāla palielināšanas darījumu tā nolēma parakstīšanos rīkot divos posmos. Shārbēkas pašvaldība pirmajā posmā parakstījās uz summu 8161689,60 EUR un otrajā posmā uz summu 1359011,84 EUR, un tās parakstītā summa tika finansēta ar aizdevumu 8161698 EUR, ko izsniedza Dexia Banque. Linkebēkas pašvaldība katrā no posmiem parakstījās uz summu 53575,68 EUR.
28.
2011. gada 7. decembrīHolding Communal ārkārtas pilnsapulcē pieņēma lēmumu par sabiedrības izbeigšanu un likvidācijas uzsākšanu. Tā kā nebija nekādu ieņēmumu, ko izmaksāt no likvidācijas, akcionāri zaudēja visus ieguldījumus.
29.
Shārbēkas un Linkebēkas pašvaldības pret Holding Communal cēla prasību tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Briseles frankofonā komerclietu tiesa, Beļģija), lūdzot atcelt parakstīšanos uz strīdīgo palielināšanas darījumu 2006. gada 16. jūnija likuma pārkāpuma dēļ. Tās apgalvoja, ka saskaņā ar šo likumu pirms uzaicinājuma akcionāriem parakstīties uz šo kapitāla palielināšanu bija jāpublicē prospekts. Šī tiesa uzskatīja, ka minētais likums, kā arī Prospektu direktīva reglamentē tikai tādu vērtspapīru piedāvājumus, kas ir tirgojami kapitāla tirgū, un secināja, ka Holding Communal akcijas nav vērtspapīri, kas tirgojami šādā tirgū.
30.
Šo lēmumu ar 2022. gada 12. aprīļa spriedumu apstiprināja cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa, Beļģija), secinot, ka 2006. gada 16. jūnija likums, ar kuru transponēta Prospektu direktīva, regulē tikai tādu vērtspapīru piedāvājumus, kuri ir tirgojami kapitāla tirgū. Savukārt akcijas, kas emitētas pret naudas iemaksām strīdīgajā kapitāla palielināšanas darījumā, nav apgrozāmas kapitāla tirgū, jo tās var turēt tikai pašvaldības un provinces iestādes un tās var pārdot tikai ar valdes apstiprinājumu.
31.
Shārbēkas un Linkebēkas pašvaldības pārsūdzēja šo spriedumu Cour de cassation (Kasācijas tiesa) un apgalvoja, ka sabiedrību akcijas ir apgrozāmas kapitāla tirgū, pat ja šī tirdzniecība ir darījums, kas attiecas tikai uz pašvaldības un provinces iestādēm, un ja tā veikšanai ir nepieciešams valdes apstiprinājums.
32.
Šādos apstākļos Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Prospektu] direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā ir atsauce uz [MiFID I] direktīvas 4. panta 1. punkta 18. apakšpunktu, jāinterpretē tādējādi, ka kapitāla tirgū tirgojamo vērtspapīru jēdziens ietver holdingsabiedrības akcijas, kuru turētāji ir vienīgi provinces un pašvaldības un kuru pārdošanai ir jāsaņem valdes apstiprinājums?”
33.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Shārbēkas un Linkebēkas pašvaldības, Holding Communal, kā arī Eiropas Komisija.
IV. Izvērtējums
34.
Ar šo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, vai holdingsabiedrības akcijas, kuras var turēt tikai provinces un pašvaldības un kuru pārdošanai ir jāsaņem valdes apstiprinājums, ir kapitāla tirgū tirgojami vērtspapīri, kuru publiskai piedāvāšanai ir nepieciešams iepriekš publicēt prospektu.
35.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāatzīmē, ka Prospektu direktīvas 3. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis nepieļauj savās teritorijās izdarīt publisku vērtspapīru piedāvājumu bez iepriekšējas prospekta publikācijas, tāpēc ir jādefinē, kas ir “vērtspapīri”, no vienas puses, un “publisks piedāvājums”, no otras puses.
36.
Attiecībā uz šiem jēdzieniem jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (
10
). Savukārt šajā lietā nav tiešas atsauces uz dalībvalstu tiesībām, tādējādi minētie jēdzieni jāinterpretē autonomi un vienveidīgi.
37.
Pirmām kārtām, attiecībā uz jēdzienu “publisks piedāvājums” Prospektu direktīvas 2. panta 1. punkta d) apakšpunktā tas definēts kā “jebkura veida un ar jebkuriem līdzekļiem izdarīts paziņojums personām, ar kuru sniedz pietiekamu informāciju par piedāvājuma noteikumiem un piedāvājamajiem vērtspapīriem, lai ļautu ieguldītājiem lemt par šo vērtspapīru iegādi vai parakstīšanos uz tiem”. Izmantotie termini ir ļoti plaši, neierobežojot, kas ir attiecīgās personas vai kādas ir paziņošanas formas. Savukārt ir nepieciešams, lai paziņojumā būtu ietverta pietiekama informācija par vērtspapīru iegādes nosacījumiem.
38.
Turklāt Prospektu direktīvā ir uzskaitīti noteiktu veidu piedāvājumi, uz kuriem neattiecas pienākums publicēt prospektu, ņemot vērā piedāvājumā paredzēto personu kvalifikāciju, atsevišķa ieguldījuma minimālo summu vai kopējā piedāvājuma maksimālo summu (3. panta 2. punkts), vai noteiktu veidu vērtspapīru publiski piedāvājumi vai pielaide tirdzniecībai regulētajā tirgū, kurai vairs nav nepieciešama prospekta publicēšana (4. pants). Varētu rasties jautājums, vai apstrīdētais piedāvājums atbilst nosacījumiem, lai tam piemērotu kādu no izņēmumiem, kas paredzēti minētās direktīvas 3. panta 2. punkta b) apakšpunktā (
11
), c) apakšpunktā (
12
) vai d) apakšpunktā (
13
).
39.
No šiem izņēmumiem izriet, ja piedāvājums attiecas uz vismaz 100 personām, kas nav kvalificēti investori (kas varētu būt valstu valdības un reģionu pašvaldības saskaņā ar Prospektu direktīvas 2. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punktu), prospekts ir jāpublicē. Tomēr lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētie apstākļi neļauj uzzināt, cik daudz pašvaldību un provinču ir sniegušas piedāvājumu, ņemot vērā strīdīgo kapitāla palielināšanas darījumu, un vai šīs provinces ir reģionu pašvaldības minētās direktīvas izpratnē. Šie apstākļi būs jāizvērtē iesniedzējtiesai. Katrā ziņā 100 personas ir ļoti zems slieksnis, un, to pārsniedzot, prospekts ir jāpublicē.
40.
Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nav saprotams, par kādu summu katrs ieguldītājs ir iegādājies vērtspapīrus, vai kāda ir piedāvāto vērtspapīru nominālvērtība. Tāpēc nav iespējams noskaidrot, vai ir sasniegts slieksnis 50000 EUR, līdz kuram prospekts nav obligāts. Iesniedzējtiesai tas būs jāpārbauda. Tomēr tas savukārt pierāda – tiklīdz katrs ieguldītājs sasniedz šo 50000 EUR slieksni vai tiklīdz 50000 EUR atbilst piedāvātās akcijas summai, prospekts ir nepieciešams.
41.
Tādējādi, izņemot Prospektu direktīvas 3. un 4. pantā paredzētos konkrētos piedāvājumus, visi vērtspapīru piedāvājumi ir uzskatāmi par publiskiem, un tādēļ iepriekš ir jāpublicē prospekts.
42.
Konteksts, kādā šī direktīva tika izstrādāta, apstiprina šo plašo jēdziena “publisks piedāvājums” interpretāciju saskaņošanas nolūkā. Faktiski minētās direktīvas 5. apsvērumā ir atgādināts, ka sākotnējā 2000. gada 9. novembra ziņojumā Viedā komiteja Eiropas vērtspapīru tirgu regulēšanai uzsvēra saskaņotas vērtspapīru publiskā piedāvājuma definīcijas trūkumu, “kā rezultātā viena un tā pati darbība dažās dalībvalstīs tiek uzskatīta par privātu izvietošanu un citās – ne”. Tas, ka trūkst vienotas termina “publisks piedāvājums” definīcijas, ir norādīts arī Viedās komitejas galīgajā ziņojumā (
14
). Turklāt Paskaidrojuma rakstā, kas pievienots Komisijas priekšlikumam direktīvai (
15
), daļā, kas attiecas uz 2. pantu, ir norādīts, ka “jēdziena “publisks piedāvājums” ieviešana ir būtiska inovācija. Kad tika pieņemta [Padomes 1989. gada 17. aprīļa] Direktīva 89/298/EEK, [ar ko koordinē prasības par to, kā sastāda, pārbauda un izplata prospektus, kas jāpublicē sakarā ar pārvedamu vērtspapīru publisko piedāvājumu] (
16
), izrādījās, ka nav izdevies sniegt vienotu definīciju (skat. minētās direktīvas 7. apsvērumu)”. Tāpēc no saskaņotas definīcijas izstrādes brīža izņēmumi ir jāinterpretē šauri un definīcijas termini ir jāinterpretē plaši.
43.
Tā kā nebija jēdziena “publisks piedāvājums” definīcijas, tā rezultātā, kā norādīja dalībvalstis, viena veida piedāvājumiem prospekta publicēšana vai nu bija obligāta, vai arī nebija obligāta, kas apgrūtināja tirgu efektivitāti Savienībā. Tomēr tirgus efektivitāte līdztekus ieguldītāju aizsardzībai ir viens no Prospektu direktīvas mērķiem, kā tas ir arī norādīts minētās direktīvas 10. apsvērumā. Faktiski prospekta publicēšana ir galīgais posms direktīvas 1. panta 1. punktā aprakstītajā procesā, kas sastāv no vairākiem posmiem, proti, prospekta sastādīšanas, apstiprināšanas un izplatīšanas posma.
44.
Tirgu efektivitātes mērķis tiek izpildīts, izstrādājot prospektu, kas var kalpot par pasi Savienībā, jo, izplatot prospektu, ieguldītāji Savienībā saņem viena veida informācijas minimumu par viena veida piedāvājumiem, un tādējādi viena veida piedāvājumam vairākās dalībvalstīs var izstrādāt vienu prospektu.
45.
Līdz ar to ieguldītāju aizsardzību nodrošina tas, ka visiem potenciālajiem ieguldītājiem tiek sniegta viena informācija, kā arī tas, ka dalībvalsts ieceltā kompetentā iestāde var pieprasīt papildu informāciju un attiecīgā gadījumā pēc tam apstiprināt vai neapstiprināt prospekta saturu, kā tas paredzēts Prospektu direktīvas 13. panta 1. un 4. punktā. Tādējādi potenciālie ieguldītāji gūst pārliecību, ka publicēto prospektu ir pārbaudījusi šī iestāde.
46.
Šo divu mērķu izpilde apvienojumā ar jēdziena “publisks piedāvājums” definīcijā izmantoto terminu vispārīgumu liek domāt, ka tāds piedāvājums, kādu rosināja Holding Communal, ir publisks piedāvājums, pat ja tas, šķiet, ir paredzēts tikai esošajiem akcionāriem, ar nosacījumu, ka tas neietilpst kādā no piedāvājumu kategorijām, kurām nepiemēro pienākumu publicēt prospektu, piemērojot Prospektu direktīvas 3. panta 2. punktu.
47.
Otrām kārtām, saistībā ar jēdzienu “vērtspapīri” – tas Prospektu direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir definēts ar atsauci uz Direktīvas 93/22 1. panta 4. punktā noteikto definīciju.
48.
Minētajā direktīvā pārvedami vērtspapīri ir “akcijas un akcijām līdzvērtīgi vērtspapīri, obligācijas un citādas parādzīmes, ko var tirgot kapitāla tirgū, un citādi parasti tirgojami vērtspapīri, kas dod tiesības iegūt šādus pārvedamus vērtspapīrus parakstoties vai biržā vai paredz norēķinu skaidrā naudā, bet kas nav maksāšanas līdzekļi”. Tādējādi pašas akcijas ir vērtspapīri, un tām nav jābūt tirgojamām kapitāla tirgū pretēji obligācijām un citādām parādzīmēm.
49.
Tomēr Direktīva 93/22 no 2007. gada 1. novembra ir atcelta ar MiFID I direktīvu, kuras 69. pantā ir noteikts, ka “atsauces uz Direktīvu [93/22] uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu. Atsauces uz Direktīvā [93/22] definētajiem terminiem vai tās pantiem uzskata par atsaucēm uz atbilstīgajiem šajā direktīvā definētajiem terminiem vai šīs direktīvas pantiem”. Tā kā MiFID I direktīvā ir definēts jēdziens “vērtspapīri”, būtu jāizvērtē šī definīcija.
50.
Proti, MiFID I direktīvas 4. panta 1. punkta 18) apakšpunktā vērtspapīri ir definēti šādi: “vērtspapīri, kas ir tirgojami kapitāla tirgū un kas nav maksāšanas instrumenti”, un ir sniegts piemēru uzskaitījums, proti, “uzņēmumu akcijas un citi vērtspapīri, kas ir līdzvērtīgi uzņēmumu, personālsabiedrību vai citu vienību akcijām, un depozitārija kvītis attiecībā uz akcijām”. Šajā jaunajā definīcijā akcijas ir “vērtspapīri” šīs direktīvas izpratnē tikai tad, ja tās ir tirgojamas kapitāla tirgos, atšķirībā no tā, kā bija paredzēts Direktīvā 93/22 un Komisijas priekšlikumā, kura rezultātā tika izstrādāta Prospektu direktīva (
17
). Turpmāk būtu jāņem vērā akciju tirgojamība kapitāla tirgos, lai varētu kvalificēt “vērtspapīrus”MiFID I direktīvas izpratnē.
51.
Pirmkārt, no gramatiskā skatupunkta vērtspapīrus kvalificē, pamatojoties uz diviem jēdzieniem “tirgojamība” un “kapitāla tirgus”.
52.
No vienas puses, ar adjektīvu “tirgojams” [négociable] var apzīmēt kaut ko, ko var tirgot, tirgošanās objektu un it īpaši biržas jomā – tas attiecas uz vērtspapīriem vai valsts izdotiem vērtspapīriem, ar kuriem veic kārtējus darījumus un kuriem nav nekādu konkrētu ierobežojumu (
18
).
53.
Tādējādi vārda “tirgojams” gramatiskā interpretācija norāda uz vispārēju pārdošanas iespēju vai uz to, ka nav nekādu konkrētu pārdošanas ierobežojumu. Tāpēc tā neļauj atbildēt uz iesniedzējtiesas jautājumu, jo valdes apstiprinājumu var vērtēt kā pārdošanas ierobežojumu.
54.
No otras puses, attiecībā uz jēdzienu “kapitāla tirgus” biržas jomā tirgus nozīmē, ka pastāv dažādu veidu vienošanās, kas regulē darījumus ar vērtspapīriem (
19
). Tādējādi kapitāla tirgus definīcija ir ļoti plaša un nesniedz atsauci tikai uz regulētu tirgu vai kotēšanu biržā; ar to apzīmē darījumus ar viena veida līdzekļiem, šajā gadījumā – ar vērtspapīriem.
55.
Otrkārt, interpretējot jēdzienus “tirgojamība” un “kapitāla tirgus”, ir jāņem vērā tas, kādā kontekstā šie jēdzieni tiek lietoti.
56.
Šajā ziņā Prospektu direktīvas 12. apsvērumā ir skaidri noteikts, ka “vajadzīgs arī pilns segums kapitāla un citiem vērtspapīriem, kas piedāvāti publiski vai pielaisti tirdzniecībai regulētos tirgos, kā noteikts Padomes Direktīvā [93/22], un ne tikai tiem vērtspapīriem, kas ir iekļauti biržu oficiālajos sarakstos”.
57.
Turklāt 3. panta otrajā daļā Regulā Nr. 809/2004, ar kuru īsteno Prospektu direktīvu, ir precizēts, ka prospektā iekļauj ziņas, kas sniedzamas saskaņā ar I–XVII pielikumu atkarībā no emitenta un attiecīgo vērtspapīru veida. Tādējādi minētās regulas I un X pielikuma 21.2.3. punktā ir noteikts, ka ir jāsniedz apraksts par katrai akciju kategorijai piemērotajiem ierobežojumiem. Vēl precīzāk, minētās regulas III pielikuma 4.8. punktā noteikts sniegt aprakstu par visiem ierobežojumiem, kas piemēroti vērtspapīru brīvai tirdzniecībai (
20
). Tāds pats pienākums sniegt aprakstu pastāv, ja ir vienošanās par akciju bloķēšanu; tādā gadījumā prospektā norāda attiecīgās puses, izklāsta vienošanās saturu un izņēmumus un norāda bloķēšanas termiņa ilgumu (
21
).
58.
Tomēr, kā uzsver Komisija, šādi ierobežojumi vai vienošanās par akciju bloķēšanu nedrīkst padarīt pārdošanu neiespējamu vai pārmērīgi grūti īstenojamu, jo tādā gadījumā vērtspapīrus nevarētu uzskatīt par tirgojamiem. Tas tā varētu būt gadījumā, ja nav iespējama pārdošana trešām personām, un vienīgi emitents varētu iegādāties emitētos vērtspapīrus.
59.
Tādējādi Prospektu direktīvas kontekstā ir skaidrs, ka vērtspapīru tirgojamības ierobežojumi vai pat vienošanās par bloķēšanu nav šķērslis, lai attiecīgās parādzīmes nevarētu definēt par vērtspapīriem, kuriem ir piemērojams pienākums publicēt prospektu publiska piedāvājuma gadījumā, tomēr ar nosacījumu, ka šo ierobežojumu un vienošanās dēļ pārdošana nekļūst neiespējama vai ārkārtīgi grūti īstenojama.
60.
Direktīvas 93/22 kontekstā, tā kā vērtspapīru definīcija ir aizstāta ar definīciju, kas iekļauta MiFID I direktīvā, kura ir piemērojama šajā lietā, interpretācijai jābūt tādai pašai, proti, jēdziens “vērtspapīri” ir jāskata plaši. Tādējādi, ja Direktīvas 93/22 vienpadsmitajā apsvērumā bija atgādināts, ka pārvedamu vērtspapīru definīcija ir ļoti plaša, tajā tika arī precizēts, ka tā attiecas tikai uz tirgojamiem instrumentiem un ka definīcijā nav iekļautas akcijas, kuru īpašumtiesības praksē varētu nodot tikai tad, ja tās atpērk emitentsabiedrība, piemēram, būvniecības sabiedrības [building societies] un rūpnieciskās un sociālās nodrošināšanas sabiedrības [industrial and provident societies]. Šis pieņēmums ir paredzēts arī attiecībā uz noteiktiem kriptoaktīviem (
22
).
61.
Turklāt arī, ja runa ir par atļauju tirgot regulētajā tirgū, MiFID I direktīvas 40. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka vērtspapīriem ir jābūt brīvi tirgojamiem.
62.
Šo skatījumu apstiprināja arī pati Komisija, atbildot uz biežāk uzdotajiem jautājumiem saistībā ar šo direktīvu. Šajā saistībā tā norādīja, ka vērtspapīru definīcijas būtība ir tāda, ka tiem kā kategorijai ir jābūt tirgojamiem kapitāla tirgū (
23
). Saistībā ar tirgiem tā piebilda, ka to definīcija ietver visus kontekstus, kuros satiekas vērtspapīru pārdevēju un pircēju intereses (
24
).
63.
No šīs interpretācijas izriet, ņemot vērā kontekstu, ka Holding Communal akciju tirgojamības ierobežojumi, ko rada tas, ka ir nepieciešams valdes apstiprinājums, lai pārdotu šīs akcijas noteiktu kategoriju personām (provincēm un pašvaldībām), nav tādi, ka principā pilnīgi liedz šo akciju tirgojamību, izņemot, ja iesniedzējtiesa konstatē, ka nav iespējams vai ir ārkārtīgi grūti īstenot šo pārdošanu. Turklāt uzskatu, ka attiecībā uz šiem aktīviem pastāv kapitāla tirgus, jo ir vairākas juridiskās personas, kas var būt akcionāri. Faktiski Komisija atzīmēja, ka Beļģijā ir 581 pašvaldība un 10 provinces – tās visas ir juridiskas personas, kas ir akcionāri vai kas var būt akcionāri, ja atpērk citiem akcionāriem piederošas akcijas. Tomēr, kā jau atgādināju šo secinājumu 39. punktā, ja ir vairāk par 100 potenciālajiem ieguldītājiem, Prospektu direktīva paredz, ka ir jāsagatavo prospekts, kas apstiprina to, ka mazs akcionāru skaits un tādējādi ierobežots sekundārais tirgus, kurā tiek atkārtoti pārdotas akcijas, pats par sevi nav šķērslis, lai uzskatītu, ka akcijas ir tirgojamas. Šīs akcijas tādējādi ietilpst vērtspapīru definīcijā, kuru publiskais piedāvājuma paredz prospekta publicēšanu.
64.
Treškārt, jēdzieni “tirgojamība” un “kapitāla tirgus” ir jāinterpretē saistībā ar Prospektu direktīvas un MiFID I direktīvas mērķiem, kas ietver vērtspapīru definīciju.
65.
Kā atgādināts šo secinājumu 43. punktā, Prospektu direktīvai ir divi mērķi – nodrošināt ieguldītāju aizsardzību un tirgu efektivitāti. Šie mērķi ir nosprausti arī MiFID I direktīvā (
25
).
66.
Tāpēc minētie mērķi liek jēdzienus “tirgojamība” un “kapitāla tirgus” definēt plaši, jo prospekts nodrošina labāku informāciju ieguldītājiem, ņemot vērā, ka prospektā, kura saturu kontrolē valsts iestāde, ir jāsniedz vienāda minimālā informācija, un nodrošina tirgu labāku efektivitāti, jo prospektu var izmantot vairākās dalībvalstīs.
67.
Tiesa jau ir atzinusi, ka no Prospektu direktīvas 10., 18. un 19. apsvēruma izriet, ka tai ir “jānodrošina ieguldītāju aizsardzība un tirgus efektivitāte”, ka pilnīga informācija par pārvedamiem vērtspapīriem “ir efektīvs līdzeklis, lai stiprinātu uzticību vērtspapīriem un tādējādi veicinātu vērtspapīru tirgu pareizu darbību un attīstību” un ka “drošības pasākumi pašreizējo un potenciālo ieguldītāju interešu aizsardzībai ir vajadzīgi visās dalībvalstīs, lai nodrošinātu tiem iespēju izdarīt pienācīgu [..] [ar ieguldījumiem vērtspapīros saistītu] risku novērtējumu un tādējādi pieņemt ieguldījumu lēmumus, pilnībā apzinoties apstākļus” (
26
).
68.
Tā arī atzina – ņemot vērā iepriekš minēto, prospektu publicēšana ir paredzēta ar mērķi, pirmkārt, ļaut investoriem novērtēt riskus, kas saistīti ar pārvedamu vērtspapīru publisku piedāvāšanu vai laišanu tirgū, tādējādi ļaujot tiem pieņemt lēmumu, pilnībā apzinoties apstākļus, un, otrkārt, nodrošināt, lai nenotiktu prettiesiska attiecīgo tirgu pareizas darbības traucēšana (
27
).
69.
Lietā Almer Beheer un Daedalus Holding (
28
), kurā pasludināts spriedums 2014. gada 17. septembrī, Tiesa balstījās uz minētajiem mērķiem, lai atzītu, ka vērtspapīru piespiedu pārdošanai pēc kreditora pieprasījuma nebija nepieciešama prospekta publicēšana, jo pārdošanas mērķi atšķīrās no mērķiem, kas noteikti Prospektu direktīvā. Tomēr saistībā ar jautājumu, kas Tiesai uzdots šajā lietā, nevar piemērot līdzīgu argumentāciju, jo, no vienas puses, pārdošana notika parastos apstākļos bez trešo pušu ierosinātas tiesvedības, un, no otras puses, sabiedrībai Holding Communal bija pienākums sagatavot iespējamo prospektu kā vērtspapīru emitentam un tai bija visa informācija, kas nepieciešama tā sagatavošanai.
70.
Tādējādi arī teleoloģiskā interpretācija liek jēdzienus “tirgojamība” un “kapitāla tirgus” uzlūkot plaši.
71.
Tāpēc Holding Communal akcijas, kuras var pārdot tikai Beļģijas provincēm un pašvaldībām ar valdes apstiprinājumu, ietilpst vērtspapīru kategorijā Prospektu direktīvas izpratnē, un pirms to emisijas bija jāpublicē prospekts, lai 581 pašvaldība un 10 provinces varētu nodarboties ar to apmaiņu.
72.
Tomēr iesniedzējtiesai būs jāpārliecinās par vairākiem jautājumiem, pirmkārt, vai ir izpildīti Prospektu direktīvas 3. panta 2. punktā noteiktie izņēmuma apstākļi, otrkārt, ka valdes apstiprinājuma nosacījumi un tas, ka pārdošana ir iespējama tikai starp provincēm un pašvaldībām, nepadara pārdošanu neiespējamu vai ārkārtīgi grūti īstenojamu tādu iemeslu dēļ, kas nav minēti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, un treškārt, ka administratīvie pasākumi vai administratīvas sankcijas, ko dalībvalstis ir ieviesušas saskaņā ar minētās direktīvas 25. panta 1. punktu par šo tiesību normu neievērošanu, ir efektīvas, samērīgas un preventīvas.
73.
Ņemot vērā visus šos aspektus, piedāvāju atbildēt uz iesniedzējtiesas jautājumu, ka Prospektu direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “kapitāla tirgū tirgojamie vērtspapīri” ietver holdingsabiedrības akcijas, kuru turētāji ir vienīgi provinces un pašvaldības un kuru pārdošanai ir nepieciešams valdes apstiprinājums, ar nosacījumu, ka šo ierobežojumu dēļ šo akciju tirgojamība kapitāla tirgū nav neiespējama vai ārkārtīgi grūti īstenojama.
V. Secinājumi
74.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/71/EK (2003. gada 4. novembris) par prospektu, kurš jāpublicē, publiski piedāvājot vērtspapīrus vai atļaujot to tirdzniecību, un par Direktīvas 2001/34/EK grozījumiem, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 11. marta Direktīvu 2008/11/EK, 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
jēdziens “kapitāla tirgū tirgojamie vērtspapīri” ietver holdingsabiedrības akcijas, kuru turētāji ir vienīgi provinces un pašvaldības un kuru pārdošanai ir nepieciešams valdes apstiprinājums, ar nosacījumu, ka šo ierobežojumu dēļ šo akciju tirgojamība kapitāla tirgū nav neiespējama vai ārkārtīgi grūti īstenojama.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2003, L 345, 64. lpp.
(
3
)	OV 2008, L 76, 37. lpp. (turpmāk tekstā – “Prospektu direktīva”).
(
4
)	OV 1993, L 141, 27. lpp.
(
5
)	OV 2004, L 145, 1. lpp.
(
6
)	OV 2006, L 114, 60. lpp. (turpmāk tekstā – “MiFID I direktīva”).
(
7
)	Komisijas Regula (2004. gada 29. aprīlis) par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/71/EK īstenošanu attiecībā uz prospektos iekļauto informāciju, kā arī prospektu formu, informācijas iekļaušanu ar norādi un prospektu publicēšanu, un attiecībā uz reklāmas izplatīšanu (OV 2004, L 149, 1. lpp.).
(
8
)	OV 2008, L 340, 17. lpp. (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 809/2004”).
(
9
)	2006. gada 21. jūnijaMoniteur belge, 31352. lpp. (turpmāk tekstā – “2006. gada 16. jūnija likums”).
(
10
)	Skat. spriedumu, 2024. gada 30. aprīlis, M.N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, 109. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	Vērtspapīru piedāvājums, kas katrā dalībvalstī attiecas uz mazāk nekā 100 fiziskām vai juridiskām personām, kuras nav kvalificēti ieguldītāji.
(
12
)	Vērtspapīru piedāvājums, kas attiecas uz ieguldītājiem, kuri katrs katrā atsevišķā piedāvājumā iegūst vērtspapīrus par kopējo samaksu vismaz 50000 EUR.
(
13
)	Vērtspapīru piedāvājums, kura vienas vienības nominālvērtība ir vismaz 50000 EUR.
(
14
)	Skat. Viedās komitejas Eiropas vērtspapīru tirgu regulēšanai 2001. gada 15. februāra galīgo ziņojumu, pieejams angļu valodā interneta vietnē: https://www.esma.europa.eu/sites/default/files/library/2015/11/lamfalussy_report.pdf (12. un 15. lpp.).
(
15
)	Priekšlikums – Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva par prospektu, kurš jāpublicē, publiski piedāvājot vērtspapīrus vai atļaujot to tirdzniecību (COM(2001) 280 final).
(
16
)	OV 1989, L 124, 8. lpp.
(
17
)	Skat. šo secinājumu 15. zemsvītras piezīmē minētā priekšlikuma direktīvai 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu: “Šajā direktīvā pārvedami vērtspapīri ir akcijas un akcijām līdzvērtīgi vērtspapīri, obligācijas un citādas parādzīmes, ko var tirgot kapitāla tirgū, un citādi parasti tirgojami vērtspapīri, kas dod tiesības iegūt šādus pārvedamus vērtspapīrus parakstoties vai biržā vai paredz norēķinu skaidrā naudā, bet kas nav maksāšanas līdzekļi”.
(
18
)	Skat. Dictionnaire de l’Académie française.
(
19
)	Skat. Dictionnaire de l’Académie française.
(
20
)	Tas pats attiecas uz vairākiem citiem vērtspapīriem; skat. Regulas Nr. 809/2004 V pielikuma 4.13. punktu, X pielikuma 27.10. un 28.10. punktu, XII pielikuma 4.1.10. punktu, XIII pielikuma 4.14. punktu, kā arī XIV pielikuma 1.8. punktu.
(
21
)	Skat. Regulas Nr. 804/2004 III pielikuma 7.3. punktu un X pielikuma 27.14. punktu.
(
22
)	Šajā nozīmē skat. Eiropas Vērtspapīru un tirgu iestādes (EVTI) 2024. gada 29. janvāra konsultatīvo dokumentu par vadlīniju projektu saistībā ar nosacījumiem un kritērijiem kriptoaktīvus kvalificēšanai par finanšu instrumentiem; pieejams angļu valodā interneta vietnē: https://www.esma.europa.eu/sites/default/files/2024-01/ESMA75-453128700-52_MiCA_Consultation_Paper_-_Guidelines_on_the_qualification_of_crypto-assets_as_financial_instruments.pdf (109. punkts).
(
23
)	Skat. jautājumus un Komisijas atbildes saistībā ar MiFID I direktīvu, dokuments pieejams interneta vietnē: https://finance.ec.europa.eu/system/files/2020-01/mifid-2004-0039-commission-questions-answers_en_0.pdf (22. lpp.): “MiFID I direktīvas 4. panta 18. punktā sniegtās vērtspapīru definīcijas būtība ir tāda, ka vērtspapīri kā kategorija ir tirgojami kapitāla tirgos. [..] Daļas tādu personālsabiedrību akcijās, kas nav “tirgojamas kapitāla tirgos”, nav līdzvērtīgas tirgojamām akcijām. Noteicošais faktors tāpēc ir, vai šādas daļas personālsabiedrībās un sabiedrībās ar ierobežotu atbildību ir tirgojamas kapitāla tirgos. Ja attiecīgie vērtspapīri ir tādi, ka tos var tirgot regulētā tirgū vai daudzpusējā tirdzniecības sistēmā (MTF), tas būs izšķirošs rādītājs, ka tie ir vērtspapīri, pat ja atsevišķi vērtspapīri faktiski netiek tirgoti. Savukārt, ja tos nav iespējams tirgot šādās daudzpusējās sistēmās, tas var liecināt, ka vērtspapīri nav tirgojami, taču tas nav izšķirošs rādītājs. [..] Tirgojamība nozīmē, ka instruments ir tirgojams. Ja šādā kontekstā ierobežojumi veikt pārvedumu liedz instrumentam būt tirgojamam, tas nav vērtspapīrs” (brīvs tulkojums).
(
24
)	Skat. šo secinājumu 23. zemsvītras piezīmē minētos jautājumus un atbildes (1. lpp.).
(
25
)	Skat. MiFID I direktīvas 5., 44. un 71. apsvērumu.
(
26
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 17. septembris, Almer Beheer un Daedalus Holding (C‑441/12, EU:C:2014:2226, 31. punkts).
(
27
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 17. septembris, Almer Beheer un Daedalus Holding (C‑441/12, EU:C:2014:2226, 33. punkts).
(
28
)	C‑441/12, EU:C:2014:2226.