Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA RIMVĪDA NORKUS [RIMVYDAS NORKUS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 7. maijā (1)
Lieta C‑276/25
RÖSSLE GROUP GmbH
pret
EVROmat a.s.
(Nejvyšší soud (Augstākā tiesa, Čehijas Republika) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Direktīva 2004/48/EK – Intelektuālā īpašuma tiesību piemērošana – Tiesvedība, kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu – Tiesības uz informāciju – Apjoms – Tiesības ne tikai uz informāciju, bet arī uz attiecīgiem dokumentiem, kas pierāda šīs informācijas patiesumu un pilnīgumu
1.        Savienības tiesību mērķis ir aizsargāt intelektuālā īpašuma tiesības – būtisku iekšējā tirgus panākumu virzītājspēku. Šai aizsardzībai raksturīgs procesuāls pasākums ir intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka tiesības iegūt informāciju par to preču vai pakalpojumu izcelsmi un izplatīšanas tīkliem, ar ko pārkāptas intelektuālā īpašuma tiesības. Vai šis pasākums ļauj iegūt vienkārši informāciju, ar to saprotot pašus datus, vai arī apstiprinošus dokumentus, kas pierāda šīs informācijas patiesumu un pilnīgumu? Šāds ir jautājums, par kuru Tiesai lūgts lemt šajā lietā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
2.        Šajā lietā nozīme ir Direktīvas 2004/48/EK (2) 1., 3., 10., 13., 14., 17., 20. un 21. apsvērumam, kā arī 1., 3. un 6.–8. pantam.
Čehijas tiesības
3.        Direktīvas 2004/48 8. pants Čehijas tiesībās ir transponēts ar zákon č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví (Likums Nr. 221/2006 par rūpnieciskā īpašuma tiesību īstenošanu) 3. pantu. Šajā 3. pantā noteikts:
“(1)      Tiesību īpašnieks var prasīt trešai personai,
a)      kura ir turējusi kontrafakta preces, lai gūtu tiešu vai netiešu finansiālu vai komerciālu labumu, vai
b)      kura ir izmantojusi kontrafakta pakalpojumus, lai gūtu tiešu vai netiešu finansiālu vai komerciālu labumu, vai
c)      par kuru ir konstatēts, ka tā ir sniegusi kontrafakta darbībās izmantotos pakalpojumus, lai gūtu tiešu vai netiešu finansiālu vai komerciālu labumu, vai
d)      kuru a), b) vai c) apakšpunktā minētās personas ir norādījušas kā personu, kas iesaistīta attiecīgo preču producēšanā, ražošanā, uzglabāšanā vai izplatīšanā vai attiecīgo pakalpojumu sniegšanā,
sniegt informāciju par kontrafakta preču vai pakalpojumu izcelsmi un izplatīšanas tīkliem.
(2)      Ja 1. punktā norādītā informācija netiek brīvprātīgi sniegta saprātīgā termiņā, tiesīgā persona var to pieprasīt, iesniedzot lūgumu tiesā tiesvedībā par tiesību pārkāpumu. Tiesa noraida lūgumu, ja tas nav samērīgs ar tiesību apdraudējuma vai pārkāpuma smagumu.
(3)      Informācija ietver:
a)      kontrafakta preču vai pakalpojumu izgatavotāja, ražotāja, uzglabātāja, izplatītāja, piegādātāja un cita iepriekšējā turētāja vārdu un uzvārdu vai firmu un dzīvesvietas adresi vai juridisko adresi,
b)      informāciju par izgatavotajiem, ražotajiem, piegādātajiem, uzglabātajiem, saņemtajiem vai pasūtītajiem daudzumiem, kā arī cenu, kas maksāta par attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem.
(4)      Šī panta 1. un 2. punkta noteikumi ir piemērojami, neskarot speciālā regulējuma normas, kas it īpaši attiecas uz:
a)      tiesībām saņemt plašāku informāciju,
b)      informācijas izmantošanu civilprocesā vai kriminālprocesā,
c)      atbildību par tiesību uz informāciju ļaunprātīgu izmantošanu,
d)      konfidencialitātes ievērošanas pienākumu,
e)      tiesībām atteikties sniegt informāciju, ja 1. punktā minētā persona tādējādi atzītu savu vai savu radinieku līdzdalību tiesību pārkāpumā,
f)      informācijas avotu vai personas datu apstrādes konfidencialitātes aizsardzību.”
Pamatlietas fakti, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
4.        Pamatlietā ir strīds starp saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātu sabiedrību RÖSLE GROUP, kurai pieder Kopienas dizainparaugi Nr. 004702645‑0001 un Nr. 004702645‑0002 (abiem ir noteikta prioritāte 2018. gada 9. februārī) un kura šos dizainparaugus ir izmantojusi savu izstrādājumu ražošanā, un saskaņā ar Čehijas tiesībām dibinātu sabiedrību EVROmat, kura RÖSLE GROUP
ieskatā ir tirgojusi RÖSLE dizainparaugiem formas ziņā identisku izstrādājumu (vāku, kas ir lietus ūdens novadīšanas sistēmas daļa).
5.        RÖSLE GROUP
tostarp lūdza, lai EVROmat tiktu piespriests pārtraukt minētā izstrādājuma ražošanu, piedāvāšanu un pārdošanu, un tai tiktu piespriests sniegt RÖSLE GROUP
attiecīgu informāciju par šo izstrādājumu, ieskaitot attiecīgus šo informāciju apstiprinošus dokumentus.
6.        Pirmās instances tiesa Městský soud v Praze (Pilsētas tiesa Prāgā, Čehijas Republika) RÖSLE GROUP
prasību noraidīja pilnībā. Tomēr apelācijas instancē Vrchní soud v Praze (Augstā tiesa Prāgā, Čehijas Republika) grozīja pirmajā instancē pasludināto spriedumu, piespriežot, lai EVROmat, pirmkārt, pārtrauktu izstrādājuma ražošanu, piedāvāšanu un pārdošanu un, otrkārt, sniegtu RÖSLE GROUP
šādu informāciju par izstrādājumu: a) šo preču producenta, ražotāja, izplatītāja, piegādātāja un cita iepriekšējā turētāja vārdu, uzvārdu, komercnosaukumu vai firmu, kā arī dzīvesvietu vai juridisko adresi; b) informāciju par saražoto, izgatavoto, piegādāto, uzglabāto, saņemto vai pasūtīto preču daudzumu, kā arī par cenu, kas maksāta un saņemta par šīm precēm.
7.        Tomēr apelācijas tiesa atstāja negrozītu pirmās instances tiesas lēmumu noraidīt RÖSLE GROUP
prasību par šo informāciju apstiprinošu dokumentu uzrādīšanu. Apelācijas tiesa savu lēmumu saistībā ar tiesībām uz informāciju pamatoja tādējādi, ka saskaņā ar Likuma Nr. 221/2006 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu var uzlikt tikai pienākumu sniegt informāciju, nevis prasīt uzrādīt attiecīgus to apstiprinošus dokumentus, jo pienākuma uzrādīt attiecīgus dokumentus noteikšana būtiski paplašinātu juridisko pienākumu un tostarp radītu lielākus izdevumus par informācijas sniegšanu atbildīgajai personai.
8.        RÖSLE GROUP
un EVROmat iesniedza kasācijas sūdzību par apelācijas instances tiesas spriedumu iesniedzējtiesā Nejvyšší soud (Augstākā tiesa, Čehijas Republika), kā iemeslu norādot kļūdu tiesību vērtējumā.
9.        Iesniedzējtiesas ieskatā Tiesas līdzšinējā judikatūrā nav atrisināts jautājums par to, vai “privātpersonai, kurai ir pienākums sniegt informāciju saskaņā ar Direktīvas 2004/48 8. pantu (vai valsts tiesību normu, ar ko ir transponētas tiesības uz informāciju), vienlaikus var pieprasīt pierādīt sniegtās informācijas patiesumu un pilnīgumu, uzrādot prasītājam attiecīgos dokumentus”. Iesniedzējtiesa uzskata, ka Savienības tiesību normas šajā jomā nesniedz nepārprotamu atbildi uz uzdoto jautājumu tādā veidā, lai to varētu iegūt bez jebkādām pamatotām šaubām, citiem vārdiem, tās nav acte clair.
10.      Šajos apstākļos Nejvyšší soud (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Direktīvas 2004/48] 8. panta 1. un 2. punkta normas ir interpretējamas tādējādi, ka valsts tiesai pēc prasītāja lūguma jāpieprasa, lai pārkāpējs (vai cita šajās normās norādītā persona) ne tikai sniegtu tajās norādīto informāciju, bet arī pierādītu šīs informācijas patiesumu un pilnīgumu, uzrādot prasītājam attiecīgos dokumentus?”
11.      Iesniedzējtiesas nolēmums, kas pieņemts 2025. gada 19. martā, Tiesas kancelejā iesniegts 2025. gada 11. aprīlī. Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītāja pamatlietā RÖSLE GROUP
un Eiropas Komisija. Saskaņā ar Reglamenta 76. panta 2. punktu Tiesa nolēma nerīkot tiesas sēdi.
Juridiskā analīze
12.      Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, kāds ir tiesību uz informāciju apjoms atbilstoši Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punktam. It īpaši jānoskaidro, vai intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam, kura tiesības pārkāptas, ar šo pantu tiek piešķirta prerogatīva saņemt, ja izpildīti minētā panta nosacījumi, tikai šajā pantā uzskaitīto informāciju vai arī vēl dokumentus, kas pierāda minētās informācijas patiesumu un pilnīgumu.
13.      Iesniedzējtiesa, kuras ieskatā, šķiet, īpaša nozīme ir Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punktā ietvertā jēdziena “informācija” nozīmei, kas, pēc tās domām, norāda uz pašiem datiem, uzskata, ka tiesvedības priekšmets saskaņā ar minēto pantu varētu būt tikai šo datu paziņošana. Turpretī Komisija un RÖSLE GROUP
būtībā apgalvo, ka tiesību uz informāciju apjoms šā panta izpratnē būtu interpretējams plaši, ietverot ne tikai informācijas sniegšanu, bet arī tādu dokumentu uzrādīšanu, kas pierāda tās patiesumu un pilnīgumu.
14.      Šajā ziņā iesākumā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/48 8. panta 1. punktu dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās tiesu iestādes saistībā ar tiesvedību, kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu, un atbildot uz pamatotu un samērīgu prasību, var pieprasīt, lai informāciju par to preču vai pakalpojumu izcelsmi un izplatīšanas tīkliem, ar kurām pārkāpj intelektuālā īpašuma tiesības, sniedz pārkāpējs un/vai cita persona, par ko konstatēts, ka tā komercdarbībai raksturīgā daudzumā sniedz pakalpojumus, kurus izmanto kontrafakta darbībās.
15.      Direktīvas 2004/48 8. panta 2. punktā precizēts, ka šī panta 1. punktā minētā informācija atkarībā no konkrētā gadījuma ietver attiecīgo preču vai pakalpojumu producentu, ražotāju, izplatītāju, piegādātāju un citu bijušo turētāju vārdus vai nosaukumus un adreses, kā arī paredzētos vairumtirgotājus un mazumtirgotājus, un informāciju par saražotajiem, izplatītajiem, piegādātajiem, saņemtajiem vai pasūtītajiem daudzumiem, kā arī cenu, kas maksāta par attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem.
16.      Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punkta formulējumā nav nekā par to, vai dalībvalstīm jānodrošina, lai kompetentās tiesas – tādā situācijā kā pamatlietā – varētu uzdot atbildētājam ne tikai sniegt pieprasīto informāciju, bet arī pierādīt tās patiesumu un pilnīgumu. Citiem vārdiem, no paša šī panta formulējuma nevar izdarīt secinājumus par to, kādā formā ir sniedzama informācija, ne arī par tās nosūtīšanas kārtību. Tomēr 8. panta 1. un 2. punkta formulējums neļauj arī izslēgt šīs informācijas sniegšanu ar dokumentiem, kas tādējādi pierāda tās patiesumu un pilnīgumu (3).
17.      Tajā pašā laikā no Tiesas judikatūras izriet, ka Direktīvas 2004/48 8. panta 1. punktā paredzētā informācijas pieprasīšanas procedūra par labu intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam ir autonoma procedūra un veido Savienības tiesību īpatnību (4). Ar 8. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām uz informāciju tiek konkretizētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā garantētās pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un tādējādi tiek nodrošināta pamattiesību uz īpašumu, pie kurām pieder tās 17. panta 2. punktā aizsargātās intelektuālā īpašuma tiesības, efektīva īstenošana. Līdz ar to tiesības uz informāciju intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam ļauj identificēt šo tiesību pārkāpēju un veikt šo tiesību aizsargāšanai nepieciešamos pasākumus, piemēram, iesniegt pieteikumus par Direktīvas 2004/48 9. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem pagaidu pasākumiem vai prasības par šīs direktīvas 13. pantā paredzēto kompensāciju. Proti, ja intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam nebūtu pilnībā zināms, kāds ir tā tiesību aizskāruma apjoms, tas nevarētu precīzi noteikt vai aprēķināt kompensāciju, uz kādu tam ir tiesības šī pārkāpuma dēļ (5). Tādējādi ir skaidrs, ka Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punktā paredzēts procesuāls pasākums, kas intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam ļauj iegūt informāciju, lai to informētu par tiesību pārkāpumā iesaistītajām personām un šī pārkāpuma apmēru.
18.      Uzskatu, ka par īsto pārkāpuma apmēru un tajā iesaistītajām personām var būt paziņots tikai tad, ja sniegtā informācija ir patiesa un pilnīga. Lai nodrošinātu šīs informācijas patiesumu un pilnīgumu, tiesības uz informāciju Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punkta izpratnē ir jāsaprot kā tādas, kas attiecas ne tikai uz tajā minētās informācijas sniegšanu, bet arī uz tādu dokumentu iesniegšanu, kuros apstiprināts tās patiesums un pilnīgums, ja prasītājs to lūdz. Kontekstuālie un teleoloģiskie elementi šādu pieeju apstiprina (6).
19.      Runājot par Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punkta kontekstu, jānorāda, ka tās 21. apsvērumā ir paredzēts, ka tiesības uz informāciju, kuru mērķis ir nodrošināt augstu aizsardzības līmeni, ļauj iegūt precīzu informāciju par to preču vai pakalpojumu izcelsmi, uz kuriem attiecas pārkāpums, kā arī par to izplatīšanas kanāliem un visu to trešo personu identitāti, kas ir iesaistītas pārkāpumā. Tādējādi šis apsvērums nostiprina interpretāciju, atbilstoši kurai tiesībām uz informāciju šī 8. panta 1. un 2. punkta izpratnē būtu jānodrošina intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam, kura tiesības pārkāptas, tādu konkrētu patiesi identificētu datu iegūšana (7), kuru pamatā ir apstiprinoši pierādījumi.
20.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka tādu dokumentu uzrādīšanai, kas pamato apgalvojumu par intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu, būtu jānotiek vēlākā izpildes procedūrā saskaņā ar valsts tiesību normām, ievērojot Direktīvas 2004/48 6. un 7. pantā paredzētos noteikumus. Citiem vārdiem, procedūras, kas sāktas saskaņā ar minētās direktīvas 6 un 7. pantu un tās 8. pantu, ir atšķirīgas, un pēdējā minētā procedūra notiekot pirms tām, kuras uzsāktas atbilstoši 6. un 7. pantam.
21.      Norādīšu, ka nekas Direktīvā 2004/48 neliecina par to, ka uz šiem procesuālajiem pasākumiem noteikti attiektos iesniedzējtiesas norādītā hronoloģiskā secība. Jāatgādina, ka visi šie pasākumi, kas uzskaitīti minētās direktīvas 2. nodaļā “Pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi”, ir sadalīti pa dažādām iedaļām pēc to procesuālā veida.
22.      Šī nodaļas 2. iedaļā, kas attiecas uz Direktīvā 2004/48 aplūkotajiem pierādījumiem,
ietvertā 6. un 7. panta, kuros konkrēti noteikti dalībvalstu pienākumi nodrošināt efektīvu pierādījumu uzrādīšanas un saglabāšanas līdzekļu esību, mērķis ir garantēt, ka prasītājam un kompetentajām tiesu iestādēm ir pieejama vajadzīgā informācija, lai noteiktu, vai ir noticis intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpums, un, attiecīgajā gadījumā, kādas ir tā sekas (8). Turklāt šīs direktīvas 20. apsvērumā tiek uzsvērta ne tikai pierādījumu nozīme intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma konstatēšanā, bet arī tas, cik būtiski ir nodrošināt, lai būtu pieejami efektīvi pierādījumu uzrādīšanas, iegūšanas un saglabāšanas līdzekļi. Tiesību uz informāciju Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punkta izpratnē mērķis vairāk ir vērsts uz to, lai informētu intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieku nevis par pašu pārkāpuma esību, bet gan par tā avotu un apjomu.
23.      Turklāt Direktīvas 2004/48 6. un 7. pantā paredzētajiem procesuālajiem pasākumiem, šķiet, saistībā ar attiecīgo informāciju ir plašāks tvērums nekā tam, kas paredzēts šīs direktīvas 8. pantā. Proti, 8. panta 2. punktā ir izsmeļoši aprakstīta informācija, kas var būt šī procesuālā pasākuma priekšmets, savukārt tās 6. un 7. pantā ir tikai vispārīgi minēti pierādījumi, neierobežojot faktus, kuru pierādīšanai tie paredzēti. Turklāt Direktīvas 2004/48 8. pants ļauj iegūt plašāku informāciju nekā tā, ko iespējams saņemt tikai no pārkāpēja, un tādējādi identificēt visas tās personas, kuras pārkāpumā iesaistītas “aizkulisēs” – nereti kā sarežģīta izplatīšanas tīkla daļa (9). Šis iepriekš minēto procesuālo pasākumu raksturojums, manuprāt, liecina par labu secinājumam, ka šie pasākumi ir patstāvīgi, nevis savstarpēji atkarīgi cits no cita vai pakļauti noteiktai to īstenošanas secībai.
24.      Tādējādi tiesības uz informāciju ir “cits” pasākums ar mērķi nodrošināt augstu aizsardzības līmeni, līdztekus tiem pasākumiem, kuri attiecas uz pierādījumu uzrādīšanu, iegūšanu un saglabāšanu (10). Šajā ziņā tiesības uz informāciju un līdzekļus pierādījumu uzrādīšanai un saglabāšanai nepieciešamības gadījumā tomēr var uzskatīt par savstarpēji papildinošiem. Proti, lai gan tiesības uz informāciju kā procesuāls līdzeklis ir paredzētas, lai ļautu iegūt Direktīvas 2004/48 8. panta 2. punktā uzskaitīto informāciju, manuprāt, šīs tiesības var tikt īstenotas kopā ar citiem procesuāliem pasākumiem, kas tostarp attiecas uz pierādījumu par intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu uzrādīšanu un iegūšanu, ja ir izpildīti šo pēdējo minēto pasākumu īstenošanas nosacījumi saskaņā ar direktīvas 6. panta 1. punktu.
25.      Direktīvas 2004/48 14. apsvērums ļauj apstiprināt secinājumu par to, ka procesuālie pasākumi, kas paredzēti minētās direktīvas 8. panta 1. un 2. punktā, no vienas puses, un 6. panta 1. punktā, no otras puses, ir savstarpēji papildinoši. Proti, atbilstoši šim apsvērumam minētās direktīvas 6. panta 1. punktā un 8. panta 2. punktā noteiktie pasākumi ir apvienoti kā tādi, kas jāpiemēro tikai attiecībā uz darbībām, ko veic komercnolūkā, neierobežojot dalībvalstu iespēju šos pasākumus piemērot arī citām darbībām (11).
26.      Turklāt atbilstoši Tiesas judikatūrai informācijas pieprasījumu saskaņā ar Direktīvas 2004/48 8. panta 1. punktu var iesniegt pat pirms prasības celšanas par intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu (12), kā arī pēc šādas lietas galīgas pabeigšanas (13). Taču iesniedzējtiesas piedāvātā hronoloģiskā secība, kādā būtu iesniedzami, pirmkārt, pieprasījumi par informācijas iegūšanu un, otrkārt, to apstiprinošie dokumenti, rada risku nonākt pretrunā ar iepriekš aprakstīto kontekstu.
27.      Turklāt hronoloģiskā secībā izskatīt informācijas pieprasījumu, pirms veikta tās patiesuma un pilnīguma pārbaude, var būt pretrunā Direktīvas 2004/48 3. pantā paredzētajam vispārīgajam pienākumam, kas – ievērojot vispārīgās normas raksturu, par ko liecina šīs direktīvas II nodaļas “Pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi” 1. iedaļas, kurā šis pienākums ietverts, nosaukums, – ir paredzēts piemērošanai šķērsgriezumā intelektuālo īpašuma tiesību aizsardzības jomā, uz kuru attiecas šī direktīva (14). Konkrētāk, ja saskaņā ar Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punktu sniegtās informācijas patiesums un pilnīgums būtu pārbaudāms vēlākā izpildu procedūrā, tiktu radīts risks pagarināt un nevajadzīgi sarežģīt tiesvedību, vai to pat padarīt dārgāku, it īpaši intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam, kura tiesības ir pārkāptas (15). Turklāt risinājums, kas paredz nošķirt informācijas sniegšanu no dokumentu, kuri apstiprina tās patiesumu un pilnīgumu, uzrādīšanas, raugoties no tiesu labas pārvaldības skatpunkta, var izrādīties maz attaisnojams.
28.      Tāpēc, manuprāt, šis konteksts nepieļauj iesniedzējtiesas atbalstīto secinājumu par to, ka Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punkta izpratnē sniegtās informācijas patiesuma un pilnīguma pārbaude būtu veicama vēlākā un atsevišķā izpildes procedūrā, neskarot Direktīvas 2004/48 6 un 7. panta noteikumu ievērošanu, lai gan intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks to ir lūdzis darīt, īstenojot savas tiesības uz informāciju.
29.      No teleoloģiskā viedokļa raugoties, secinājums, ka pēc intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka lūguma Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punkta izpratnē ir jāsniedz ne tikai šajā pantā minētā informācija, bet arī pierādījumi, kas apstiprina tās patiesumu un pilnīgumu, Direktīvas 2004/48 mērķim šķiet atbilstošākais.
30.      Proti, Savienības likumdevējs ir izvēlējies ar šo direktīvu iekšējā tirgū nodrošināt augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, tuvinot dalībvalstu tiesību aktus (16), un tādējādi veikt minimālu saskaņošanu attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu kopumā (17). Intelektuālā īpašuma aizsardzībai ir ļoti liela loma iekšējā tirgus veiksmīgas darbības nodrošināšanā. It īpaši šī aizsardzība ir svarīga ne vien jauninājumu un jaunrades veicināšanai, bet arī nodarbinātības attīstībai un konkurētspējas uzlabošanai (18).
31.      Intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanas līdzekļiem ir milzīga nozīme iekšējā tirgus veiksmīgas darbības nodrošināšanā (19). Šajā ziņā Direktīvā 2004/48 ir paredzēti pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (20). Tiesa ir nospriedusi, ka šīs direktīvas normu mērķis ir regulēt nevis visus ar intelektuālā īpašuma tiesībām saistītos aspektus, bet tikai tos, kas skar, pirmkārt, šo tiesību ievērošanu un, otrkārt, to pārkāpumus, liekot paredzēt efektīvus tiesību aizsardzības līdzekļus, kuru mērķis ir novērst, pārtraukt vai atlīdzināt ikvienu esošo intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu (21).
32.      Tādējādi Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punktā noteiktās tiesības uz informāciju ir instrumentālas tiesības, kas paredzētas, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma efektīvu aizsardzību, ar mērķi zināmā mērā izlīdzināt atšķirīgus informētības līmeņus starp personu, kura, iespējams, ir pārkāpusi intelektuālā īpašuma tiesības, un šo tiesību īpašnieku (22). Tāpēc informācijas patiesums un pilnīgums, ko ļauj sasniegt šīs tiesības uz informāciju, man – tāpat kā Komisijai – šķiet būtisks, lai nodrošinātu šo tiesību lietderīgo iedarbību un vispārīgi – intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību;
to garantēšanai domāti Direktīvā 2004/48 paredzētie pasākumi.
33.      Šajā ziņā jāatgādina, ka spriedumā Knor, kad Tiesai tika jautāts par prasītājam izvirzītajām prasībām pierādīt, ka tas ir intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks, lai varētu pieprasīt informāciju, pamatojoties uz Direktīvas 2004/48 8. panta 1. punktu, tā uzskatīja, ka, lai precīzi noteiktu šī informācijas pieprasījuma procedūrā iesniegto pierādījumu pietiekamību, jāņem vērā intelektuālā īpašuma tiesību raksturs, iespējamās īpašās formalitātes, no kurām atkarīga šo tiesību piederība, un tādējādi iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai šis prasītājs ir iesniedzis pietiekamus pierādījumus, kas apliecina, ka viņš ir attiecīgo intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks (23).
34.      Šajā ziņā – vai nevajadzētu izvērtēt iespējamo nepieciešamību nodrošināt prasību paralēlismu intelektuālo tiesību aizsardzības jomā saskaņā ar Direktīvu 2004/48, kādu to nodrošina tās 8. panta 1. punktā paredzētais procesuālais pasākums? Konkrēti, ja prasītājam, lai pieprasītu informāciju par tā intelektuālā īpašuma tiesībām nodarītā kaitējuma apjomu, ir pienākums iesniegt pierādījumus, ar ko pietiek šādu tiesību esības konstatēšanai, kāpēc tad pārkāpējam vai jebkurai trešai personai būtu jābūt atbrīvotai no tādu dokumentu uzrādīšanas, kas apstiprina šajā procedūrā iesniegtās informācijas patiesumu un pilnīgumu?
35.      Šī prasība iesniegt ne tikai informāciju, bet arī to apstiprinošos dokumentus, manuprāt, ir jo pamatotāka tādēļ, ka tiesības uz informāciju Direktīvas 2004/48 8. panta izpratnē nav absolūtas tiesības. Proti, tās ir nosacītas, jo netiek pieļauta šo tiesību ļaunprātīga izmantošana (24). It īpaši, ja tiek konstatēts, ka pieprasījums par tiesību uz informāciju izmantošanu ir ļaunprātīgs, iesniedzējtiesai tas ir jānoraida (25). Pats par sevi saprotams, ka
arī gadījumā, ja pārkāpējam vai trešai personai tiek prasīts iesniegt intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam informāciju saskaņā ar 8. pantu, tostarp to apstiprinošos dokumentus,
ir piemērojams vispārējais Savienības tiesību princips impossibilium nulla obligatio est (26). It īpaši būtu jāpieprasa iesniegt tikai tādus informāciju apstiprinošos dokumentus, kas ir saprātīgi pieejami, ievērojot valsts tiesību aktos noteikto kārtību, kurai jābūt tādai, kas ļautu sasniegt Direktīvas 2004/48 mērķus, it īpaši padarīt efektīvu un samērīgu procesuālo pasākumu, proti, tiesības uz informāciju (27), vienlaikus nodrošinot līdzsvaru starp tiesvedības dalībnieku tiesībām un pienākumiem.
36.      Visbeidzot, raugoties praktiski, jāatceras, ka pie informācijas, kuru apstiprinošus pierādījumus pieprasa RÖSLE GROUP, pieder informācija par saražotajiem, izgatavotajiem, piegādātajiem, uzglabātajiem, saņemtajiem vai pasūtītajiem daudzumiem, kā arī par cenu, kas samaksāta un saņemta par šīm precēm.
37.      Attiecībā uz šo informāciju, runājot it īpaši par daudzumiem un cenu, kas samaksāta un saņemta par precēm, grūti iedomāties, ka Savienības likumdevēja ieskatā pietiktu ar to, ka pārkāpējs vai jebkura trešā persona, kas minēta Direktīvas 2004/48 8. panta 1. punktā, paziņo tikai informāciju – ar to saistīto datu izpratnē – bez apstiprinošiem dokumentiem, piemēram, pasūtījuma veidlapām, apstiprinājumiem par saņemšanu vai arī rēķiniem. Šādā skatījumā, ņemot vērā it īpaši augsto aizsardzības līmeni, ko šis likumdevējs vēlējās nodrošināt ar Direktīvu 2004/48, būtu grūti iedomāties, ka informācijas par intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma apjomu paziņošana tiek nošķirta no tāda dokumentu uzrādīšanas, kas pamato šo informāciju. Proti, bez sniegtās informācijas pamatojumam uzrādītajiem dokumentiem pārkāpto intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka rīcībā nebūtu nekādu līdzekļu, kā pārbaudīt, vai šī informācija nav kļūdaina, neprecīza vai nepilnīga. Šādos apstākļos, ja tam tiktu noteikts pienākums uzsākt turpmāku procedūru, lai “uz aklo” iegūtu apliecinošos dokumentus, bez norādēm par sniegtās informācijas patiesumu, tas būtu neapmierinošs risinājums, ņemot vērā šo augsto intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības līmeni, kas noteikts Direktīvā 2004/48.
38.      Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka uz šajā lietā uzdoto prejudiciālo jautājumu jāatbild apstiprinoši. Konkrētāk, Direktīvas 2004/48 8. panta 1. un 2. punkts interpretējams tādējādi, ka pēc intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka lūguma minētā panta izpratnē jāsniedz ne tikai tajā minētā informācija, bet arī attiecīgie dokumenti, kas pierāda šīs informācijas patiesumu un pilnīgumu.
Secinājumi
39.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Nejvyšší soud (Augstākā tiesa, Čehijas Republika) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu 8. panta 1. un 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesai jābūt iespējai, atbildot uz prasītāja pamatotu un samērīgu lūgumu, pieprasīt, lai pārkāpējs vai cita šajā pantā norādītā persona ne tikai sniegtu tajā minēto informāciju, bet arī ar atbilstošu dokumentu uzrādīšanu prasītājam pierādītu šīs informācijas patiesumu un pilnīgumu.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV 2004, L 157, 45. lpp.).
3      Šajā ziņā jāatzīst, ka jēdziens “informācija” ir ļoti plašs un parastajā nozīmē attiecas uz visiem datiem, neatkarīgi no datu nesēja – tostarp rakstveida datu nesēja –, kurā tie ietverti. Tādējādi, vai nebūtu mākslīgi jau tekstuāli nošķirt datus no dokumentiem, kuros tie ietverti? Turklāt no Direktīvas 2004/48 atšķirīgos ietvaros, kas, protams, ir ļoti specifiski, piemēram, konkurences tiesību jomā, Tiesa saistībā ar informācijas vākšanu attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu ir atzinusi, ka, tā kā Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā
(OV 2003, L 1, 1. lpp.), 19. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “informācija” ir vispārīgs jeb ģenērisks, šī norma bez nošķiršanas ir piemērojama gan “netiešu pierādījumu”, gan “pierādījumu” kategorijai (spriedums, 2023. gada 9. marts, Intermarché Casino Achats/Komisija (C‑693/20 P, EU:C:2023:172, 103.–108. punkts)).
4      Spriedums, 2023. gada 27. aprīlis, Castorama Polska un Knor (C‑628/21, turpmāk tekstā – “spriedums Knor”, EU:C:2023:342, 40. un 45. punkts).
5      Skat. spriedumu, 2017. gada 18. janvāris, NEW WAVE CZ (C‑427/15, EU:C:2017:18, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
6      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (skat. spriedumu Knor
(36. punkts un tajā minētā judikatūra)).
7      Par jēdzienu “précis” (“precīzs”) kā sinonīmu jēdzienam “exact”, skat. Centre national de ressources textuelles et lexicales (CNRTL) (Valsts teksta un leksikas resursu centrs), https://www.cnrtl.fr/definition/pr%C3 %A9cis.
8      Šajā nozīmē skat. Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai “Norādījumi par dažiem aspektiem saistībā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu”, 2017. gada 29. novembris (COM(2017) 708 final, 29. lpp.).
Vārda “informācija” izmantošana šajā paziņojumā saistībā ar Direktīvas 2004/48 6. un 7. pantu, manuprāt, apstiprina domu, ka nav lietderīgi skaidri nošķirt informāciju un pierādījumus. Proti, nekas neliedz informāciju ietvert minētajos pierādījumos.
9      Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par to, kā tiek īstenota Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (SEC(2010) 1589, galīgā redakcija, 11. lpp.)
10      Direktīvas 2004/48 21. apsvērums kopsakarā ar 20. apsvērumu.
11      Saskaņā ar Direktīvas 2004/48 14. apsvērumu “komercnolūkā veiktas darbības ir darbības, ko veic, lai gūtu tiešu vai netiešu ekonomisku vai komerciālu labumu; tas parasti izslēdz darbības, ko godprātīgi veic galapatērētāji”.
12      Spriedums, 2021. gada 17. jūnijs, M.I.C.M. (C‑597/19, EU:C:2021:492, 84. un 96. punkts).
13      Spriedums, 2017. gada 18. janvāris, NEW WAVE CZ
(C‑427/15, EU:C:2017:18, 28. punkts).
14      Saskaņā ar šo tiesību normu, pirmkārt, pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu tādu intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu, pie kurām pieder arī Direktīvas 2004/48 8. pantā minētās tiesības uz informāciju, ir taisnīgi, nav nevajadzīgi sarežģīti vai dārgi un neietver nepamatotus termiņus vai kavēšanos (minētā panta 1. punkts). Otrkārt, šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi ir arī efektīvi, proporcionāli un preventīvi, un tos piemēro tā, lai izvairītos no šķēršļu radīšanas likumīgai tirdzniecībai, un nodrošinātu, ka tos neizmanto ļaunprātīgi (minētā panta 2. punkts).
15      Šajā ziņā jāuzsver, ka, lai gan pārkāpējam vai jebkurai trešai personai, kas piedalās pārkāpumā, var būt lielākas izmaksas, tas man nešķiet problemātiski, jo šīs izmaksas var uztvertas kā prevenciju pret intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem saskaņā ar Direktīvas 2004/48 3. panta 2. punktu.
16      Skat. Direktīvas 2004/48 10. apsvērumu un 2019. gada 18. decembra spriedumu IT Development (C‑666/18, EU:C:2019:1099, 38. punkts).
17      Spriedums, 2020. gada 9. jūlijs, Constantin Film Verleih (C‑264/19, EU:C:2020:542, 36. punkts).
18      Direktīvas 2004/48 1. apsvērums.
19      Direktīvas 2004/48 3. apsvērums.
20      Direktīvas 2004/48 1. pants.
21      Skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta P. Krusa
Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus lietā Coty Germany (C‑580/13, EU:C:2015:243, 24. punkts).
23      Spriedums Knor
(46., 47. un 51. punkts).
24      Direktīvas 2004/48 3. panta 2. punkts.
25      Skat. spriedumu Knor
(53. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Skat. spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 79.punkts un tajā minētā judikatūra).
27      Direktīvas 2004/48 3. panta 2. punkts.