62003CC0028_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajā lietā Simvoulio tis Epikratias
(Grieķijas Valsts padome) ir iesniegusi Tiesā prejudiciālu jautājumu par valsts tiesību aktu, kas paredz darba ņēmēju prasījumu pret apdrošināšanas sabiedrību maksātnespējas stāvoklī privileģētu izskatīšanu attiecībā pret apdrošināto personu prasījumiem pret šādu sabiedrību, saderīgumu ar Kopienas apdrošināšanas direktīvām (2) . Lai arī šis jautājums tika aplūkots īpašā direktīvā 2001. gadā (3), šķiet, tiesas, kura iesniegusi prejudiciālo jautājumu, uzmanība uz to nav vērsta, varbūt tāpēc, ka fakti, kas veido lietu pamata prāvā, radās pirms šīs direktīvas pieņemšanas.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
2. Apdrošināšanas pakalpojumu iekšējo tirgu pakāpeniski izveidoja trīs paaudžu direktīvas par tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, no vienas puses, un dzīvības apdrošināšanu, no otras puses. Abu apdrošināšanas nozaru regulējums vadās no tiem pašiem pamatprincipiem. Pirmais no tiem ir vienas licences [atļaujas] princips, kas pats par sevi sastāv no diviem aspektiem: (1) apdrošināšanas pakalpojumu nodrošināšana iekšējā tirgū ir atkarīga no dalībvalsts atļaujas un (2) ar šādu atļauju pietiek, lai varētu nodrošināt šādus pakalpojumus visā Kopienā. Otrais princips ir izcelsmes valsts kontroles princips, kas nozīmē, ka jebkurš apdrošināšanas pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts tikai tās dalībvalsts pārraudzībai, kurā atrodas tā galvenais birojs [turpmāk tekstā – galvenā vadība].
3. Apdrošināšanas direktīvu noteikumi, kas attiecas uz šo lietu, ir tie noteikumi, kas ir vērsti uz apdrošināšanas sabiedrību finanšu stabilitātes garantēšanu, proti, Direktīvas 73/239, kas grozīta ar [Direktīvu] 92/49, 15., 16. un 22. pants un paralēlie noteikumi, Direktīvas 79/267, kas grozīta ar Direktīvu 92/96, 17., 18. un 26. pants. Tā kā noteikumi apdrošināšanas, kas nav dzīvības apdrošināšana, un dzīvības apdrošināšanas direktīvās ir formulēti gandrīz identiski un atbilde uz prejudiciālo jautājumu nav atkarīga no precīzas redakcijas, es aprobežošos ar pirmās noteikumu citēšanu.
4. Lietā apskatāmo notikumu laikā Direktīvas 73/239 15. panta 1. punkts un 16. panta 1. punkts bija izteikti gandrīz identiski un noteica, ka izcelsmes dalībvalstij ir jāpieprasa katrai apdrošināšanas sabiedrībai nodrošināt pietiekamas tehniskās rezerves un pietiekamas maksātspējas rezerves tās darījumiem kopumā.
5. Saskaņā ar 22. panta 1. punktu atļauja, ko piešķīrusi dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas sabiedrības galvenā vadība, kompetentā iestāde, noteiktos apstākļos var tikt atsaukta. Tādā gadījumā galvenās vadības uzraudzības valsts institūcijai, inter alia, ir jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātu apdrošināto intereses, un jo sevišķi jāierobežo brīva rīcība ar uzņēmuma aktīviem.
6. Lai gan Simvoulio tis Epikratias
to neminēja, ir jāatsaucas arī uz Direktīvu 2001/17, jo tā ir svarīga atbildes sniegšanā uz prejudiciālo jautājumu. Šīs direktīvas 10. un 11. pantā noteikts šādi:
"10. pants (Apdrošināšanas prasījumu grupēšana)
__1. Dalībvalstis nodrošina, ka apdrošināšanas prasījumiem ir prioritāte, salīdzinot ar citiem prasījumiem pret apdrošināšanas sabiedrību, saskaņā ar vienu no turpmāk minētajām metodēm vai saskaņā ar abām šīm metodēm:
a) attiecībā uz aktīviem, kas atbilst tehniskajām rezervēm, apdrošināšanas prasījumiem ir absolūta prioritāte, salīdzinot ar visiem citiem prasījumiem pret apdrošināšanas sabiedrību;
b) attiecībā uz apdrošināšanas sabiedrības aktīvu kopumu apdrošināšanas prasījumiem ir prioritāte, salīdzinot ar visiem citiem prasījumiem pret apdrošināšanas sabiedrību, izņēmumu var piemērot vienīgi:
i) darbinieku prasījumiem, kas izriet no darba līgumiem un darba attiecībām,
ii) [..].
2. Neierobežojot 1. punktā noteikto, dalībvalstis var paredzēt, ka pilnīgi visiem izdevumiem, kas rodas darbības izbeigšanas procesā [kā tas ir definēts valsts tiesību aktos], vai kādai to daļai ir prioritāte, salīdzinot ar apdrošināšanas prasījumiem.
3. [..]
11. pants (Subrogācija, ko īsteno garantiju sistēma)
Izcelsmes dalībvalsts var paredzēt, ka gadījumā, ja apdrošināšanas kreditoru tiesības pārņem garantiju sistēma, kas iedibināta šajā izcelsmes dalībvalstī, šīs sistēmas prasījumiem nepiemēro 10. panta 1. punkta noteikumus.”
B – Grieķijas tiesību akti
7. Apdrošināšanas direktīvas Grieķijas tiesībās tika ieviestas ar prezidenta dekrētiem 118/1985 un 252/1996, kas grozīja likumdošanas dekrētu 400/1970 par privāto apdrošināšanas komercdarbību.
8. Likumdošanas dekrēta 3. pants satur prasību par to, ka apdrošināšanas sabiedrības darbībai Grieķijā ir jāsaņem atļauja, ko piešķir ar Tirdzniecības ministra lēmumu. Tas arī paredz apstākļus, kādos atļauju var atsaukt. Saskaņā ar šī noteikuma septīto daļu "galīga apdrošināšanas sabiedrības darbības atļaujas atsaukšana ietver automātisku dibināšanas atļaujas atsaukšanu un sabiedrības likvidāciju".
9. Likumdošanas dekrēta 7. pants prasa "apdrošināšanas sabiedrībām, kuru galvenā vadība ir Grieķijā [..], izveidot pietiekamas tehniskās rezerves attiecībā uz visa veida apdrošināšanu, ko īsteno gan Grieķijā, gan citās dalībvalstīs filiāļu veidā vai saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību". Šīm tehniskajam rezervēm ir jābūt nosegtām ar ekvivalentas vērtības aktīviem vai tajā pašā valūtā izteiktiem aktīviem.
10. Turklāt likumdošanas dekrēta 8. panta 1. punkts liek apdrošināšanas sabiedrībām, kuru galvenais birojs atrodas Grieķijā, izveidot garantijas fondu, kurā tiek ieskaitīti aktīvi, Grieķijā vai kādā citā Eiropas Savienības un Eiropas ekonomikas zonas dalībvalstī, lai nodrošinātu personu tiesības gūt labumu saskaņā ar apdrošināšanas līgumos noteiktajām interesēm. Garantijas fonds ietver aktīvus, kas nosedz tehniskās rezerves, uz kurām atsaucas likumdošanas dekrēta 7. pants, un aktīvus, kas nosedz vienu ceturtdaļu no minimālā līmeņa, uz ko atsaucas likumdošanas dekrēta 20. panta 2. punkta A. apakšpunkta e) daļa.
11. Ja apdrošināšanas sabiedrība neizpilda augstākminēto 7. un 8. pantu par tehniskajām rezervēm, saskaņā ar likumdošanas dekrēta 9. panta 1. punktu tirdzniecības ministrs var ar Oficiālajā Vēstnesī publicētu lēmumu un pēc sava nodoma paziņošanas jebkuras dalībvalsts, kur sabiedrība darbojas caur filiālēm vai saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību, uzraudzības iestādēm, ieskaitīt daļu no tās brīvajiem līdzekļiem garantijas fondā, aizliegt brīvu rīcību ar daļu vai visiem tās aktīviem, uz laiku vai galīgi atsaukt darbības atļauju dažiem vai visiem apdrošināšanas veidiem, ko tā ir uzņēmusies, un veikt jebkādus citus pasākumus, lai nodrošinātu apdrošināto personu un jebkuru citu personu, kam ir tiesības uz apdrošināšanas izmaksu, intereses.
12. Pamata prāvā izskatāmais noteikums ir likumdošanas dekrēta 10. panta 1. punkts, kas grozīts ar likuma 2496/1997 35. panta 9. punktu:
__Personām, kurām ir tiesības uz apdrošināšanas izmaksu, un visu vai noteiktu to tiesību mantiniekiem ir prioritāte attiecībā uz garantijas fondu, kam ir prioritāte pār jebkuru citu vispārīgu vai noteiktu priekšrocību, izņemot 12.a panta 8. punktā minēto prioritāti un prioritāti attiecībā uz prasījumiem saistībā ar darba algas parādiem, izņemot personu, kuras izmanto tiesības vadīt un pārvaldīt apdrošināšanas sabiedrību, prasījumus”.
12.a panta 8. punkts nodrošina prioritāti likvidācijas vai maksātnespējas uzrauga un likvidatora atlīdzībai un izdevumiem.
13. Visbeidzot, ir jāatzīmē, ka 1996. gadā tirdzniecības ministra pilnvaras uzraudzīt apdrošināšanas sabiedrības tika nodotas attīstības ministram.
III – Fakti, pamata prāva un prejudiciālais jautājums
14. Epikouriko kefalaio
ir juridiska persona, kas nodibināta saskaņā ar Grieķijas privāttiesībām un kas darbojas Grieķijas Tirdzniecības ministrijas uzraudzībā un kontrolē. Tās mērķis ir maksāt apdrošināšanas atlīdzību attiecībā uz civilatbildību, kas rodas no motortransportlīdzekļu negadījumiem, kuriem nav apdrošināšanas seguma, inter alia, ja apdrošinātājs ir maksātnespējas procesa subjekts vai apdrošināšanas sabiedrības darbības atļauja ir anulēta par likuma pārkāpumiem. Tiklīdz Epikouriko kefalaio
ir samaksājusi apdrošināšanas atlīdzību, tā ar subrogāciju iegūst visas tiesības, kas sakarā ar negadījumu rodas personai, kas cietusi kaitējumu, pret personu, kas ir atbildīga par maksājuma veikšanu, vai pret viņa apdrošinātāju.
15. 1995. gadā Grieķijas tirdzniecības ministrs nepārprotami atsauca apdrošināšanas sabiedrības Intercontinental A.E.
dibināšanas un darbības atļauju un bloķēja tās kustamos un nekustamos aktīvus garantijas fondā. Attiecīgi 1998. gada novembrī Grieķijas attīstības ministrs no šīs sabiedrības aktīviem atbrīvoja, inter alia, 28 967 185 Grieķijas drahmu, lai "kā pirmos apmierinātu prasījumus, kas rodas no darba attiecībām", saskaņā ar likumdošanas dekrēta 400/1970 10. panta 1. punktu, ko grozījis likuma 2496/1997 35. panta 9. punkts.
16. Procesā Simvoulio tis Epikratias Epikouriko kefalaio
prasa šā pēdējā lēmuma atzīšanu par spēka neesošu. Tas izsakās, ka 28 967 185 Grieķijas drahmu atbrīvošana no sabiedrības garantijas fonda, lai kā pirmos apmierinātu sabiedrības darba ņēmēju prasījumus, kas rodas no darba attiecībām, samazina pieejamos aktīvus, lai apmierinātu tās pašas prasījumus pret Intercontinental A.E.
Tā uzskata, ka tas ir pretrunā ar apdrošināšanas direktīvu mērķi aizsargāt apdrošināto personu intereses.
17. Simvoulio tis Epikratias
nonāca pie secinājuma, ka likuma 2496/1997 35. panta 9. punkts ir saderīgs ar apdrošināšanas direktīvām. Savā spriedumā tā uzsvēra, ka efektīva apdrošināto personu aizsardzība veido Kopienas tiesību un valsts tiesību, kas transponē tās valsts tiesībās, pamatmērķi un ka pienākums izveidot tehniskās rezerves veido vissvarīgāko garantiju, kas nodrošina šādu personu tiesības. Līdz ar to tā uzskatīja, ka likuma 2496/1997 35. panta 9. punkts, saskaņā ar kuru prasījumi, kas rodas no darba attiecībām ar apdrošināšanas sabiedrību, tiek apmierināti no šīs sabiedrības garantijas fonda pirms personu, kurām ir tiesības uz apdrošināšanas izmaksu, un šādu personu visu tiesību vai noteiktu tiesību mantinieku prasījumiem, ir pretrunā ar Kopienas apdrošināšanas direktīvu attiecīgajām prasībām un ka apstrīdētais lēmums, kas bija pamatots ar 35. panta 9. punktu, ir jāanulē. Tomēr, apsverot, ka var rasties vērā ņemamas šaubas attiecībā uz šo interpretāciju, Simvoulio tis Epikratias
nolēma atlikt galīgo lēmumu lietā un vērsties Eiropas Kopienu Tiesā ar šādu prejudiciālo jautājumu:
"Vai valsts likumdevējs, ņemot vērā, it sevišķi, 15. un 16. panta noteikumus Padomes Pirmajā Direktīvā 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana, kas papildināta un grozīta ar Otro Padomes Direktīvu 88/357/EEK un Trešo Padomes Direktīvu 92/49/EEK, un 17. un 18. panta noteikumus Padomes Direktīvā 79/267/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu dzīvības tiešās apdrošināšanas nozarē, ko groza un papildina Otrā Padomes Direktīva 90/619/EEK un Trešā Padomes Direktīva 92/96/EEK, var noteikt, ka, ja apdrošināšanas sabiedrība ir maksātnespējas procesa subjekts, tiek likvidēta vai kā citādi ir maksātnespējas stāvoklī, prasījumi, kas rodas no darba attiecībām ar to, tiek apmierināti no aktīviem, kas ir iekļauti tās tehniskajās rezervēs, pirms personu, kurām ir tiesības uz apdrošināšanas izmaksu, un visu viņu tiesību vai noteiktu tiesību mantinieku prasījumiem?
18. Rakstiskos apsvērumus ir iesniegušas Epikouriko kefalaio, Grieķijas Republikas un Apvienotās Karalistes valdības un Komisija. Grieķijas Republika un Komisija tika pārstāvētas tiesas sēdē, kas notika 2004. gada 13. maijā.
IV – Atbilde uz prejudiciālo jautājumu
19. Vispirms ir jākonstatē, ka apdrošināšanas direktīvās nav ietverti skaidri izteikti noteikumi attiecībā uz apdrošināšanas sabiedrībām maksātnespējas stāvoklī. Šādi noteikumi Kopienas līmenī tika ieviesti, tikai pieņemot Direktīvu 2001/17. Šīs direktīvas preambulas otrais apsvērums skaidri noteic, ka "apdrošināšanas direktīvās nav ietverti koordinācijas noteikumi likvidācijas procesa gadījumā" un ka "tas ir iekšējā tirgus pienācīgas darbības un kreditoru aizsardzības interesēs", ka tiek ieviesti šādi noteikumi. No tā ļoti vienkārši varētu secināt pretējo, proti, ka apdrošināšanas direktīvas neaizliedz pieņemt un piemērot valsts noteikumus šajā jautājumā.
20. Tomēr fakts, ka šis jautājums tika regulēts Kopienas līmenī vēlāk, neizslēdz iespēju interpretēt apdrošināšanas direktīvas tādā veidā, ka tās aizkavē dalībvalstis ieviest tādus pasākumus, kāds izskatāms pamata prāvā. Tiesa, kas vēršas ar prejudiciālo jautājumu, patiešām nonāca pie šāda slēdziena, kad tā secināja, ka, tā kā apdrošināšanas direktīvas ir paredzētas apdrošināto personu aizsardzībai, jebkurš valsts noteikums, kas citu kategoriju personu intereses izvirza pirms šīm interesēm, nav saderīgs ar šīm direktīvām.
21. Lai noteiktu, vai ir iespējams interpretēt apdrošināšanas direktīvas šādā veidā, jāpievēršas šo direktīvu mērķiem un īpaši tuvināšanas, ko tie cenšas sasniegt, sfērai. No apdrošināšanas direktīvu preambulas pirmā ievilkuma ir skaidrs, ka to primārais mērķis ir pilnveidot apdrošināšanas tirgu un atvieglot Kopienā nodibināto apdrošināšanas sabiedrību Kopienā atrodošos risku un saistību segumu. Vai, kā ir noteikusi Tiesa, tās ir izveidotas, "lai nodrošinātu apdrošināšanas produktu pārdošanu [..] Kopienā". (4) Lai sasniegtu šo mērķi, direktīvas tiecās uz "tādu saskaņošanu, kas ir būtiska, nepieciešama un pietiekama, lai panāktu atļauju un uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu, tādējādi radot iespēju izdot visā Kopienā derīgas vienotas atļaujas un izmantot principu, ka uzraudzību īsteno piederības dalībvalsts". (5) Tas vedina domāt, ka tuvināšanas, kas jāīsteno direktīvām, sfēra, ir ierobežota ar to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu pieeju apdrošināšanas tirgum visā Kopienā, un līdz ar to neietver aspektus, kam nav nozīmes pieejā tirgum.
22. Viens no galvenajiem aspektiem, kas jātuvina šajā nolūkā, bija valsts tiesību akti, kuru mērķis ir apdrošināšanas sabiedrību finanšu un ekonomiskās stabilitātes garantēšana. Kā Tiesa paskaidroja lietā Komisija/Vācija (6), ņemot vērā apdrošināšanas sektora jutību no patērētāja kā polises īpašnieka un apdrošinātas personas viedokļa, visām dalībvalstīm bija jāievieš tiesību akti, kas uz apdrošināšanas sabiedrībām attiecina obligātus noteikumus gan attiecībā uz to finanšu pozīciju un apdrošināšanas, ko tās piemēro, nosacījumiem, gan pastāvīgo uzraudzību, lai nodrošinātu, ka šie noteikumi tiek ievēroti. Tādi noteikumi, kas varētu ierobežot pakalpojumu sniegšanas brīvību, varētu tomēr tikt attaisnoti ar imperatīviem iemesliem, kas saistīti ar sabiedrības interesēm, ja dibināšanas valsts noteikumi nav pietiekami, lai sasniegtu vajadzīgo aizsardzības līmeni, un valsts, kurā pakalpojums tiek sniegts, prasības nepārsniedz to, kas šai ziņā bija vajadzīgs. (7) Šajā situācijā iekšējais tirgus apdrošināšanas sektorā varētu tikt pilnveidots tikai tad, ja atšķirīgi valstu līdzekļi, kuri pamatoti ar Kopienas tiesībām un kuri tādā veidā turpina ierobežot pakalpojumu sniegšanas brīvību, tiek vienādoti, tos tuvinot.
23. Turpretim atšķirībām starp valsts noteikumiem, kas tiecas novērst maksātnespējas stāvokļa rašanos, tādām kā pienākums izveidot tehniskās rezerves un maksātspējas rezervi, varētu būt ietekme piekļuves citu dalībvalstu apdrošināšanas tirgiem iegūšanā; atšķirīgi valstu noteikumi, kas regulē maksātnespējas vai likvidācijas situācijas, nevar prima facie
tikt uzlūkoti kā tādi, kam ir šāda iedarbība, kā norādīja arī Apvienotā Karaliste savos rakstiskajos apsvērumos. Tā pati par sevi ir skaidra norāde, ka maksātnespējas noteikumi nav apdrošināšanas direktīvu ratione materiae
sfērā – tā, ka dalībvalstis saglabātu pilnvaras pieņemt noteikumus šajā sakarā.
24. Tiesas, kas ir iesniegusi lūgumu par prejudiciālo jautājumu, un Epikouriko kefalaio
pozīcija ir balstīta uz argumentu, ka tehnisko rezervju izveidošana galu galā ir paredzēta polišu turētāju un apdrošināto personu interešu aizsardzībai, ja apdrošināšanas sabiedrība ir maksātnespējas stāvoklī, un viņu izmaksu prasījumiem būtu jābauda privileģēts statuss attiecībā pret aktīviem, kas nosedz šīs tehniskās rezerves. Kaut arī šī pozīcija izskatās ļoti loģiska un pieņemama, fakts ir tāds, ka to neatbalsta ne apdrošināšanas direktīvu noteikumi, ne apdrošināšanas direktīvu nolūks. Kamēr valsts tiesību akti, kas bija šīs tuvināšanas subjekts, bija patiesi mērķēti uz patērētāja tiesību aizsardzību apdrošināšanas sektorā, un direktīvas sākotnēji arī tiecas garantēt pietiekamu aizsardzības līmeni visā Kopienā, šo direktīvu primārais uzdevums tajā tuvināšanas stadijā, es atkārtoju, bija likvidēt šķēršļus apdrošināšanas pakalpojumu nodrošināšanai uzņēmējdarbības brīvības vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros. Direktīvu tiesiskais pamats, proti, EEK līguma 57. panta 2. punkts un 66. pants (pašreiz EKL 47. panta 2. punkts un 55. pants), kas dod Padomei pilnvaras izdot direktīvas, lai atvieglotu uzsākt un veikt darbības kā pašnodarbinātai personai (ieskaitot juridiskās personas) vai, citiem vārdiem, veicinātu piekļuvi tirgum, arī norāda šādā virzienā.
25. Grieķijas Republikas valdība apgalvo, ka apdrošināšanas direktīvas ir paredzētas, lai aizsargātu apdrošinātās personas, bet tikai tajā periodā, kurā apdrošināšanas sabiedrība normāli darbojas. Es nedomāju, ka tas ir pareizi. Apdrošināšanas sabiedrības pienākums izveidot atbilstīgas tehniskās rezerves un maksātspējas rezervi acīmredzami ir piesardzības līdzeklis, lai aizsargātu inter alia
šādā apdrošināšanas sabiedrībā apdrošināto personu intereses, jo īpaši, kad šī sabiedrība nonāk situācijā, kad tā nav spējīga izpildīt savas saistības. Šī funkcija tomēr neietekmē dažādu kategoriju kreditoru prasījumu klasifikāciju. Lai gan patērētāju interešu aizsardzība šajā jomā ir apdrošināšanas direktīvu pamatmērķis, tas neizslēdz citu kategoriju kreditoru interešu aizsardzību, kad rodas maksātnespējas stāvoklis.
26. Direktīvas 2001/17 pieņemšana apstiprina šo viedokli. Tā ne tikai tieši noteic skaidri izteiktus noteikumus par prasījumu pret apdrošināšanas sabiedrībām darbības izbeigšanas situācijās klasifikāciju 10. pantā, savā preambulā tā skaidri noteic, ka apdrošināšanas direktīvas "nesatur koordinējošus noteikumus darbības izbeigšanas gadījumā". (8) Šis nepārprotamais Kopienas likumdevēja paziņojums par apdrošināšanas direktīvu sfēru neizbēgami liek secināt, ka pirms Direktīvas 2001/17 pieņemšanas šā jautājuma regulēšana ietilpa dalībvalstu kompetencē.
27. Es to papildinātu ar to, ka, tāpat kā apdrošināšanas sabiedrību maksātnespējas noteikumi, kā es iepriekš piezīmēju, neietekmē pieeju tirgum, Direktīva 2001/17 netiecas pēc šī mērķa kā tāda. Drīzāk tas ir pasniegts kā līdzeklis iekšējā tirgus "pienācīgas darbības" interesēs. (9) Citiem vārdiem sakot, es neticu, ka šīs direktīvas pieņemšana ir pretrunā ar piezīmi, ko es izteicu šo secinājumu 23. punktā.
28. Attiecībā uz polišu turētāju un apdrošināto personu prasījumu iespējamo pārsvaru ir svarīgi, ka Direktīva 2001/17 tās preambulas otrajā ievilkumā atsaucas uz "kreditoru" aizsardzību vispār un ka direktīvas 10. pantā paredzētās divas klasifikācijas sistēmas, kas ir raksturotas kā "būtībā ekvivalentas", arī respektē citu kategoriju kreditoru tiesības, ieskaitot apdrošināšanas sabiedrības darba ņēmējus. Tādējādi, ja pirmā sistēma piešķir absolūtu priekšrocību apdrošināšanas prasījumiem attiecībā uz aktīviem, kas atbilst tikai tehniskajām rezervēm, otrā sistēma piešķir apdrošināšanas prasījumiem relatīvu privilēģiju tādā ziņā, ka tām ir priekšrocība attiecībā uz apdrošināšanas sabiedrības aktīvu kopumu, izņemot četru citu kategoriju kreditoru prasījumus, tostarp apdrošināšanas sabiedrības darba ņēmēju prasījumus.
V – Secinājumi
29. Līdz ar to es uzskatu, ka atbildei, kas sniedzama uz prejudiciālo jautājumu, ko uzdevusi Simvoulio tis Epikratias, būtu jābūt šādai:
15. un 16. pants Padomes Pirmajā Direktīvā 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana, kas papildināta un grozīta ar Otro Padomes Direktīvu 88/357/EEK un Trešo Padomes Direktīvu 92/49/EEK, un 17. un 18. pants Pirmajā Padomes Direktīvā 79/267/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu dzīvības tiešās apdrošināšanas nozarē, kas grozīta un papildināta ar Otro Padomes Direktīvu 90/619/EEK un Trešo Padomes Direktīvu 92/96/EEK, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz valsts likumdevējam noteikt, ka, ja apdrošināšanas sabiedrība ir maksātnespējas procesa subjekts, tiek likvidēta vai citādi ir maksātnespējas stāvoklī, prasījumi, kas izriet no darba attiecībām ar šo sabiedrību, tiek apmierināti no aktīviem, kas ir iekļauti tās tehniskajās rezervēs, pirms personu, kurām ir tiesības uz apdrošināšanas izmaksu, un visu to tiesību vai noteiktu tiesību mantinieku, prasījumiem.
(1) .
(2)
–	Padomes 1973. gada 24. jūlija Pirmā Direktīva 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana, OV 1973, L 228, 3. lpp., kas grozīta ar Otro Padomes Direktīvu 88/357/EEK, OV 1988, L 172, 1. lpp., un Trešo Padomes Direktīvu 92/49/EEK, OV 1992, L 228, 1. lpp., un Padomes 1979. gada 5. marta Direktīva 79/267/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu dzīvības tiešās apdrošināšanas nozarē, OV 1979, L 63, 1. lpp., ko groza Otrā Padomes Direktīva 90/619/EEK, L 330, 50. lpp., un Trešā Padomes Direktīva 92/96/EEK, OV 1992, L 360, 1. lpp. (turpmāk tekstā – apdrošināšanas direktīvas).
(3)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 19. marta Direktīva 2001/17/EK par apdrošināšanas sabiedrību sanāciju un darbības izbeigšanu, OV 2001, L 110, 28. lpp. (turpmāk tekstā – Direktīva 2001/17).
(4)
–	Tiesas 2003. gada 25. februāra spriedums lietā C‑59/01 Komisija/Itālija, Recueil 2003, I‑1759. lpp., 26. punkts.
(5)
–	Direktīvas 92/49 un 92/96 preambulas piektais apsvērums.
(6)
–	Tiesas 1986. gada 4. decembra spriedums lietā 205/84 Komisija/Vācija, Recueil 1986, 3755. lpp.
(7)
–	Sprieduma 30. – 33. punkts.
(8)
–	Preambulas otrais apsvērums.
(9)
–	Preambulas otrais apsvērums.