62024CJ0311
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
29 ianuarie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Agricultură – Concurență neloială – Practici comerciale neloiale –Directiva (UE) 2019/633 – Interzicere – Articolul 3 alineatul (1) litera (d) – Solicitare a unei plăți care nu este legată de vânzarea produselor agricole și alimentare ale furnizorului – Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) – Competența de a impune amenzi – Calificare drept «încălcare unică» atribuită mai multor practici comerciale neloiale interzise care determină impunerea unei singure amenzi – Principiul «ne bis in idem» – Legislație națională care prevede plafonarea amenzii”
În cauza C‑311/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberlandesgericht Wien (Tribunalul Regional Superior din Viena, Austria), prin decizia din 26 aprilie 2024, primită de Curte la 29 aprilie 2024, în procedura
Bundeswettbewerbsbehörde
împotriva
M. GmbH,
CURTEA (Camera a doua),
compusă din doamna K. Jürimäe (raportoare), președintă de cameră, domnul K. Lenaerts, președintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a doua, și domnii F. Schalin, M. Gavalec și Z. Csehi, judecători,
avocat general: domnul A. Rantos,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Bundeswettbewerbsbehörde, de C. F. Winkler;
–
pentru M. GmbH, de S. Albiez, Rechtsanwalt;
–
pentru guvernul austriac, de A. Posch, J. Schmoll și P. Thalmann, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de A. Dawes, M. ter Haar și M. Zerwes, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 septembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din Directiva (UE) 2019/633 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 privind practicile comerciale neloiale dintre întreprinderi în cadrul lanțului de aprovizionare agricol și alimentar (JO 2019, L 111, p. 59).
2
Această cerere a fost formulată, în cadrul a patru cauze conexate, între Bundeswettbewerbsbehörde (Autoritatea federală de concurență, Austria) (denumită în continuare „BWB”), pe de o parte, și societatea M. GmbH, pe de altă parte, în legătură cu validitatea unor solicitări de plată efectuate de aceasta din urmă și adresate furnizorilor săi.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Tratatul FUE
3
Articolul 39 alineatul (1) TFUE prevede:
„Politica agricolă comună are ca obiective:
(a)
creșterea productivității agriculturii prin promovarea progresului tehnic, prin asigurarea dezvoltării raționale a producției agricole, precum și prin utilizarea optimă a factorilor de producție și, în special, a forței de muncă;
(b)
asigurarea în acest fel a unui nivel de trai echitabil pentru populația agricolă, în special prin majorarea venitului individual al lucrătorilor din agricultură;
(c)
stabilizarea piețelor;
(d)
garantarea siguranței aprovizionărilor;
(e)
asigurarea unor prețuri rezonabile de livrare către consumatori.”
4
Articolul 43 alineatul (2) TFUE prevede:
„Parlamentul European și Consiliul [Uniunii Europene], hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară și după consultarea Comitetului Economic și Social [European], stabilesc organizarea comună a piețelor agricole prevăzută la articolul 40 alineatul (1), precum și celelalte dispoziții necesare pentru îndeplinirea obiectivelor politicii comune în domeniul agriculturii și pescuitului.”
Directiva 2019/633
5
Considerentele (1), (6)-(9), (14), (16), (24), (34) și (39) ale Directivei 2019/633 au următorul cuprins:
„(1)
În cadrul lanțului de aprovizionare agricol și alimentar se constată în mod curent inegalități semnificative în ceea ce privește puterea de negociere a furnizorilor și cea a cumpărătorilor de produse agricole și alimentare. Respectivele inegalități privind puterea de negociere pot conduce la practici comerciale neloiale în cazurile în care parteneri comerciali mai importanți și mai puternici încearcă să impună anumite practici sau clauze contractuale care sunt în avantajul lor în legătură cu o tranzacție de vânzare. De exemplu, este posibil ca astfel de practici: să se abată în mod considerabil de la buna conduită comercială, să fie contrare bunei‑credințe și corectitudinii și să fie impuse în mod unilateral de un partener comercial unui alt partener comercial; sau să impună un transfer nejustificat și disproporționat al riscului economic de la un partener comercial la altul; sau să impună o inegalitate semnificativă în ceea ce privește drepturile și obligațiile în defavoarea unui partener comercial. Unele practici ar putea fi vădit neloiale chiar și atunci când ambele părți sunt de acord cu ele. Ar trebui introdus un standard minim al Uniunii [Europene] de protecție împotriva practicilor comerciale neloiale pentru a reduce apariția unor astfel de practici care pot avea un impact negativ asupra nivelului de trai al comunității agricole. Abordarea armonizării minime adoptată în prezenta directivă permite statelor membre să adopte sau să mențină reglementări naționale care depășesc practicile comerciale neloiale enumerate în prezenta directivă.
[…]
(6)
Riscul comercial este inerent tuturor activităților economice, însă producția agricolă este deosebit de plină de incertitudini din cauza faptului că se bazează pe procese biologice și este expusă condițiilor meteorologice. Aceste incertitudini sunt amplificate de faptul că produsele agricole și alimentare sunt într‑o mai mare sau o mai mică măsură perisabile și sezoniere. Într‑un mediu de politică agricolă care este în mod vădit mai orientat spre piață decât în trecut, protecția împotriva practicilor comerciale neloiale a devenit mai importantă pentru operatorii care își desfășoară activitatea în cadrul lanțului de aprovizionare agricol și alimentar.
(7)
În special, este probabil ca astfel de practici comerciale neloiale să aibă un impact negativ asupra nivelului de trai al comunității agricole. Respectivul impact este înțeles ca fiind fie direct, întrucât privește producătorii agricoli și organizațiile acestora în calitatea de furnizori, fie indirect, prin transmiterea în cascadă a consecințelor practicilor comerciale neloiale care apar în lanțul de aprovizionare agricol și alimentar într‑un mod care afectează negativ producătorii primari din lanțul respectiv.
(8)
Majoritatea statelor membre, dar nu toate, au reglementări naționale specifice care protejează furnizorii împotriva practicilor comerciale neloiale aplicate în relațiile dintre întreprinderi în cadrul lanțului de aprovizionare agricol și alimentar. În cazurile în care este posibilă recurgerea la dreptul contractelor sau la inițiativele de autoreglementare, teama de represalii comerciale împotriva unui reclamant, precum și riscurile financiare pe care le implică contestarea unor astfel de practici limitează în practică efectele acestor căi de atac. Anumite state membre, care au adoptat norme specifice referitoare la practicile comerciale neloiale, conferă, în consecință, autorităților administrative competența de asigurare a respectării aplicării acestor norme. Totuși, în măsura în care în statele membre există reglementări privind practicile comerciale neloiale, reglementările respective diferă semnificativ de la un stat la altul.
(9)
Numărul și dimensiunea operatorilor variază de la o etapă la alta a lanțului de aprovizionare agricol și alimentar. Diferențele în ceea ce privește puterea de negociere, care corespund dependenței economice a furnizorului față de cumpărător, sunt susceptibile de a conduce la impunerea de către operatorii mai mari a unor practici comerciale neloiale asupra operatorilor mai mici. O abordare dinamică, ce se bazează pe dimensiunea relativă a furnizorului și a cumpărătorului din perspectiva cifrei lor de afaceri anuală, ar trebui să ofere o mai bună protecție împotriva practicilor comerciale neloiale operatorilor care au cel mai mult nevoie de ea. Practicile comerciale neloiale sunt deosebit de dăunătoare pentru întreprinderile mici și mijlocii (IMM‑uri) din cadrul lanțului de aprovizionare agricol și alimentar. Întreprinderile mai mari decât IMM‑urile, dar cu o cifră de afaceri anuală care nu depășește 350000000 [de euro] ar trebui să fie, de asemenea, protejate împotriva practicilor comerciale neloiale pentru a evita transferarea costurilor unor astfel de practici către producătorii agricoli. Efectul de cascadă asupra producătorilor agricoli pare a fi deosebit de important pentru întreprinderile cu o cifră de afaceri anuală de până la 350000000 [de euro]. Prin protejarea furnizorilor intermediari de produse agricole și alimentare, inclusiv de produse procesate se poate, de asemenea, evita reorientarea schimburilor comerciale dinspre producătorii agricoli și asociațiile lor, care produc produse procesate, spre furnizorii neprotejați.
[…]
(14)
Prezenta directivă ar trebui să se aplice în ceea ce privește conduita comercială a operatorilor mai mari față de operatorii care au o putere de negociere mai mică. Cifra de afaceri anuală a diferiților operatori este o aproximare adecvată a puterii relative de negociere. Cu toate că este o aproximare, acest criteriu oferă operatorilor previzibilitate cu privire la drepturile și obligațiile lor în temeiul prezentei directive. O limită superioară ar trebui să împiedice acordarea de protecție operatorilor care nu sunt vulnerabili sau sunt mult mai puțin vulnerabili decât partenerii sau concurenții lor mai mici. Prin urmare, prezenta directivă prevede categorii de operatori, stabilite pe baza cifrei lor de afaceri, în funcție de care acestea beneficiază de protecție.
[…]
(16)
Când se decide dacă o anumită practică comercială este considerată neloială, este important să se reducă riscul de a se limita utilizarea acordurilor echitabile și generatoare de rezultate bune în materie de eficiență stabilite prin consimțământul părților. Prin urmare, este oportun să se facă distincția între practicile prevăzute prin clauze clare și lipsite de ambiguitate în acordurile de furnizare sau în acordurile ulterioare dintre părți și practicile aplicate după începerea tranzacției, fără un acord prealabil, astfel încât să fie interzise doar modificările unilaterale și cu efect retroactiv ale acelor clauze clare și lipsite de ambiguitate ale acordului de furnizare. Totuși, anumite practici comerciale sunt considerate neloiale prin însăși natura lor și nu ar trebui să facă obiectul libertății contractuale a părților.
[…]
(24)
Prezenta directivă nu armonizează normele privind sarcina probei care se aplică în cadrul procedurilor desfășurate de către autoritățile naționale de aplicare a legii și nici definiția acordurilor de furnizare. Prin urmare, normele privind sarcina probei și definiția acordurilor de furnizare sunt cele prevăzute în dreptul intern al statelor membre.
[…]
(34)
Existența unui factor disuasiv, cum ar fi competența de a impune amenzi sau de a iniția proceduri, de exemplu proceduri în fața instanței în vederea impunerii de amenzi și de alte sancțiuni la fel de eficace, și de a publica rezultatele investigațiilor, inclusiv publicarea de informații privind cumpărătorii care au săvârșit încălcări, poate încuraja schimbări de conduită și soluționarea problemei înaintea declanșării unui litigiu între părți și, prin urmare, ar trebui să fie inclusă printre competențele autorităților de aplicare a legii. Amenzile pot fi deosebit de eficiente și disuasive. Cu toate acestea, autoritatea de aplicare a legii ar trebui să fie în măsură să decidă, în cadrul fiecărei investigații, ce competențe va exercita și dacă va impune o amendă sau o altă sancțiune la fel de eficace, sau va iniția proceduri de aplicare a unei astfel de amenzi sau sancțiuni.
[…]
(39)
Deoarece majoritatea statelor membre au deja reglementări naționale referitoare la practicile comerciale neloiale, deși acestea diferă, este adecvată adoptarea unei directive pentru a introduce un standard minim de protecție în conformitate cu dreptul Uniunii. Acest lucru ar trebui să le permită statelor membre să integreze normele relevante în propriile sisteme juridice și astfel să permită instituirea de sisteme coerente. Statele membre ar trebui să aibă libertatea de a menține sau de a introduce pe teritoriile lor reglementări naționale mai stricte care să prevadă un nivel mai ridicat de protecție împotriva practicilor comerciale neloiale în relațiile dintre întreprinderi în cadrul lanțului de aprovizionare agricol și alimentar, cu condiția respectării dispozițiilor dreptului Uniunii aplicabile funcționării pieței interne și cu condiția proporționalității reglementărilor respective.”
6
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Pentru a combate practicile care deviază considerabil de la buna conduită comercială, care contravin bunei-credințe și corectitudinii și care sunt impuse unilateral de un partener comercial altuia, prezenta directivă stabilește o listă minimă a practicilor comerciale neloiale interzise în relațiile dintre cumpărătorii și furnizorii din cadrul lanțului de aprovizionare agricol și alimentar și prevede norme minime de asigurare a aplicării respectivelor interdicții și modalitățile de coordonare între autoritățile de aplicare a legii.
(2)   Prezenta directivă se aplică anumitor practici comerciale neloiale care apar în legătură cu vânzarea de produse agricole și alimentare de către:
(a)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală nu depășește 2000000 [de euro] către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 2000000 [de euro];
(b)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală depășește 2000000 [de euro], dar este de maximum 10000000 [de euro], către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 10000000 [de euro];
(c)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală depășește 10000000 [de euro], dar este de maximum 50000000 [de euro], către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 50000000 [de euro];
(d)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală depășește 50000000 [de euro], dar este de maximum 150000000 [de euro], către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 150000000 [de euro];
(e)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală depășește 150000000 [de euro], dar este de maximum 350000000 [de euro], către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 350000000 [de euro].
[…]”
7
Articolul 3 din directiva menționată, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că cel puțin toate următoarele practici comerciale neloiale sunt interzise:
[…]
(d)
cumpărătorul solicită furnizorului plăți care nu sunt legate de vânzarea produselor agricole și alimentare ale furnizorului;
[…]”
8
Articolul 6 din aceeași directivă, intitulat „Competențele autorităților de aplicare a legii”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că fiecare dintre autoritățile lor de aplicare a legii dispun de resursele și expertiza necesare pentru îndeplinirea atribuțiilor sale și le conferă următoarele competențe:
[…]
(d)
competența de a lua decizii prin care să constate o încălcare a interdicțiilor prevăzute la articolul 3 și să solicite cumpărătorului să pună capăt practicii comerciale interzise; autoritatea se poate abține de la luarea unei astfel de decizii, dacă o astfel de decizie ar risca să divulge identitatea unui reclamant sau orice altă informație a cărei divulgare este considerată de către reclamant a fi dăunătoare intereselor sale și cu condiția ca reclamantul să fi indicat informațiile respective în conformitate cu articolul 5 alineatul (3);
(e)
competența de a impune autorului încălcării sau de a iniția împotriva acestuia proceduri pentru impunerea de amenzi, de alte sancțiuni la fel de eficace și de măsuri provizorii, în conformitate cu reglementările și procedurile naționale;
[…]
Sancțiunile menționate la primul paragraf litera (e) trebuie să fie eficace, proporționale și disuasive și să țină seama de natura, durata, recurența și gravitatea încălcării.”
9
Potrivit articolului 9 din Directiva 2019/633:
„(1)   În vederea asigurării unui nivel mai ridicat de protecție, statele membre pot menține sau introduce reglementări mai strice pentru combaterea practicilor comerciale neloiale decât cele prevăzute de prezenta directivă, cu condiția ca respectivele reglementări naționale să fie compatibile cu normele privind funcționarea pieței interne.
(2)   Prezenta directivă nu aduce atingere reglementărilor naționale care vizează combaterea practicilor comerciale neloiale care nu se încadrează în domeniul de aplicare al prezentei directive, cu condiția ca asemenea reglementări să fie compatibile cu normele privind funcționarea pieței interne.”
Dreptul austriac
10
Articolul 5a din Bundesgesetz zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen (Faire‑Wettbewerbsbedingungen‑Gesetz) (Legea privind îmbunătățirea aprovizionării de proximitate și a condițiilor de concurență în vederea garantării unor condiții de concurență loială) (BGBl. 392/1977), astfel cum a fost modificată prin Bundesgesetz, mit dem das Bundesgesetz zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen geändert wird (Legea de modificare a Legii privind îmbunătățirea aprovizionării de proximitate și a condițiilor de concurență) (BGBl. I 239/2021) (denumită în continuare „FWBG”), prevede:
„1.   Dispozițiile prezentei secțiuni au ca obiect combaterea practicilor comerciale neloiale care intervin în cadrul vânzării de produse agricole și alimentare. Ele transpun [Directiva 2019/633]. Ele nu au nicio incidență asupra secțiunii 1 și asupra [Bundesgesetz gegen Kartelle und andere Wettbewerbsbeschränkungen (Kartellgesetz 2005) (Legea privind combaterea înțelegerilor și a altor restrângeri ale concurenței)].
2.   Dispozițiile prezentei secțiuni se aplică practicilor comerciale care au loc în cadrul vânzării de produse agricole și alimentare de către:
1)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală nu depășește 2000000 de euro către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 2000000 de euro;
2)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală depășește 2000000 de euro, dar este de maximum 10000000 de euro, către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 10000000 de euro;
3)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală depășește 10000000 de euro, dar este de maximum 50000000 de euro, către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 50000000 de euro;
4)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală depășește 50000000 de euro, dar este de maximum 150000000 de euro, către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 150000000 de euro;
5)
furnizori a căror cifră de afaceri anuală depășește 150000000 de euro, dar este de maximum 350000000 de euro, către cumpărători a căror cifră de afaceri anuală depășește 350000000 de euro;
[…]
3.   Prezenta secțiune se aplică vânzărilor în cazul cărora fie furnizorul, fie cumpărătorul, fie ambii sunt stabiliți în Uniune.
[…]”
11
Potrivit articolului 5b din FWBG:
„[…]
2.   «cumpărător» înseamnă orice persoană fizică sau juridică care nu este consumator, indiferent de locul de stabilire al persoanei respective, sau orice autoritate publică din Uniune, care cumpără produse agricole și alimentare; termenul «cumpărător» poate include un grup de persoane fizice și juridice care fac parte din această categorie;
3.   «furnizor» înseamnă orice producător agricol sau orice persoană fizică sau juridică, indiferent de locul de stabilire al acestora, care vinde produse agricole și alimentare; termenul «furnizor» poate include un grup de producători agricoli sau de persoane fizice și juridice care fac parte din această categorie, precum organizații de producători, organizații de furnizori și asociații ale unor astfel de organizații.”
12
Articolul 5c alineatul 1 din FWBG prevede:
„Practicile comerciale menționate în anexa I sunt interzise. […]”
13
Articolul 6 alineatul 2 din FWBG prevede:
„La cererea autorității de investigare în sensul secțiunii 2, instanța competentă în materie de înțelegeri poate impune unui cumpărător în sensul articolului 5b punctul 2, care încalcă dispozițiile articolului 5c, o amendă în cuantum maxim de 500000 de euro. Calculul cuantumului amenzii ține seama în special de gravitatea și de durata încălcării, de îmbogățirea obținută ca urmare a acesteia din urmă, de gradul de răspundere și de capacitatea economică. Articolul 33 din Legea privind combaterea înțelegerilor și a altor restrângeri ale concurenței se aplică mutatis mutandis.”
14
Anexa I la FWBG, intitulată „Practici comerciale interzise în orice împrejurări”, prevede la punctul 4:
„Cumpărătorul solicită furnizorului plăți care nu sunt legate de vânzarea produselor agricole și alimentare ale furnizorului.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
15
Societatea M., care este pârâta din litigiul principal, exploatează în Austria magazine de vânzare cu amănuntul de produse alimentare.
16
În luna mai 2023, M. a transmis furnizorilor săi de produse agricole și alimentare solicitări de plată care, potrivit BWB, nu erau legate de vânzarea acestor produse și care încălcau, așadar, articolul 5c alineatul 1 și punctul 4 din anexa I la FWBG, care transpun articolul 3 alineatul (1) primul paragraf litera (d) din Directiva 2019/633.
17
Pentru a justifica aceste solicitări de plată, M. a declarat că era puternic afectată pe plan economic de repercusiunile pandemiei de COVID-19 asupra turismului, din care ar rezulta un deficit de clientelă în domeniul vânzării cu amănuntul de produse alimentare și creșteri masive ale costurilor. Prin urmare, ea a inițiat un proces de restructurare completă a întreprinderii sale, inclusiv un proces de transformare a achizițiilor. În cadrul acestui proces de transformare, ea a angajat un consultant extern, care i‑a recomandat să solicite o contribuție din partea furnizorilor săi pentru a compensa în parte costurile ridicate legate de procesul menționat.
18
La 16 mai 2023, M. a organizat online, în acest scop, un „salon al furnizorilor” („Supplier Day”), în cadrul căruia a prezentat furnizorilor săi o imagine de ansamblu a situației actuale a pieței produselor agricole și alimentare, a problemelor pe care le întâmpina pe această piață, precum și a pierderilor pe care le suferea la acea dată. Ea a explicat procesul de transformare în care se afla. Obiectivele acestui proces au fost definite ca fiind profesionalizarea gestionării categoriilor (Category Management) și optimizarea proceselor interne. De asemenea M. a explicat furnizorilor săi nevoia de investiții cu care se confrunta, subliniind necesitatea de a achiziționa unități de producție a hidrogenului care să protejeze clima și de a investi într‑un parc de vehicule grele de marfă neutre din punctul de vedere al emisiilor de CO2.
19
La 17 mai 2023, M. a transmis fiecăruia dintre furnizorii săi una dintre cele două variante ale aceluiași e‑mail, după cum aceștia participaseră sau nu la salon. În acest e‑mail, ea le‑a solicitat să plătească o contribuție într‑un cuantum determinat pentru a participa la finanțarea procesului de transformare pe care intenționa să îl întreprindă. E‑mailurile erau însoțite de facturi pro forma care priveau diferite sume forfetare. Diferitele e‑mailuri au fost transmise simultan. Cu excepția sumei înscrise pe factura pro forma și a distincției după cum furnizorul în cauză participase sau nu la salonul din 16 mai 2023, e‑mailurile aveau conținut identic pentru toți furnizorii.
20
Din decizia de trimitere reiese că M. a decis, din proprie inițiativă, să pună capăt solicitărilor de investiții adresate furnizorilor, să anuleze facturile pro forma anexate la e‑mailuri și să ramburseze imediat sumele deja plătite. În total, numai doi dintre cei 16 furnizori ar fi decis să dea curs cererii de investiție și să plătească sumele indicate în facturile pro forma anexate la e‑mailuri.
21
BWB a constatat că, în calitate de cumpărător, M. solicitase unui număr de 16 furnizori plăți care nu erau legate de vânzarea de produse agricole și alimentare. Procedând astfel, ea a considerat că fiecare dintre aceste solicitări de plată încălca articolul 5c alineatul 1 din FWBG coroborat cu punctul 4 din anexa I la acesta. Prin urmare, la 10 noiembrie 2023, ea a sesizat Oberlandesgericht Wien (Tribunalul Regional Superior din Viena, Austria), care este instanța de trimitere, cu 16 cereri având ca obiect aplicarea unei amenzi societății M., în temeiul articolului 6 alineatul 2 din FWBG.
22
Patru dintre aceste cereri au fost atribuite Camerei a 25-a a acestei instanțe. Ele au fost conexate și se referă la următorii patru furnizori:
–
P. GmbH – solicitare de plată în cuantum de 12000 de euro;
–
L. GmbH – solicitare de plată în cuantum de 10000 de euro;
–
R. GmbH – solicitare de plată în cuantum de 12000 de euro;
–
S. GmbH – solicitare de plată în cuantum de 18000 de euro.
23
BWB consideră că fiecare solicitare de plată constituie o încălcare distinctă.
24
M. contestă că este vorba despre solicitări distincte, susținând că toate cele 16 cereri formulate de BWB se întemeiază pe aceeași situație de fapt. Prin urmare, împărțirea artificială în 16 cereri distincte pare să încalce principiul „ne bis in idem”. În subsidiar, M. susține că, în realitate, i se impută o încălcare unică și continuă. Consideră că acest concept juridic pretorian, rezultat din dreptul aplicabil în materie de înțelegeri și de concurență, este aplicabil și dispozițiilor FWBG care transpun Directiva 2019/633.
25
Potrivit instanței de trimitere, articolul 6 alineatul 2 din FWBG prevede o sancțiune de natură penală. Or, doctrina penală austriacă consideră că un comportament precum cel reproșat societății M. ar trebui calificat drept „încălcare unică” în sensul că ar constitui o unitate de acțiune juridică (tatbestandliche Handlungseinheit). Această instanță arată că, în consecință, chiar dacă faptele privesc relații comerciale cu 16 furnizori, ar trebui aplicată o amendă unică în cuantum maxim de 500000 de euro, prevăzută la articolul 6 alineatul 2 din FWBG.
26
Cu toate acestea, instanța menționată exprimă îndoieli cu privire la aspectul dacă acest rezultat permite atingerea obiectivului definit în Directiva 2019/633, și anume o anumită reechilibrare între puterea de negociere a cumpărătorilor și cea a furnizorilor în lanțul de aprovizionare agricol și alimentar. Aceeași instanță apreciază că această reechilibrare nu poate avea loc decât la nivelul relației individuale dintre cumpărător și furnizor. În schimb, dacă comportamentele societății M. ar trebui calificate ca reprezentând o pluralitate de încălcări care conduc la aplicarea mai multor amenzi în paralel, ar trebui de asemenea să se ridice problema dacă o astfel de soluție este conformă cu această directivă.
27
În aceste condiții, Oberlandesgericht Wien (Tribunalul Regional Superior din Viena) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1
a)
Articolul 6 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2019/633 trebuie interpretat în sensul că – într‑un caz în care un cumpărător, pe baza unei rezoluții întemeiate pe un motiv unic, în aceeași zi, contrar articolului 3 alineatul (1) litera (d) din directiva menționată, adresează separat câte o solicitare de plată unor furnizori diferiți, care sunt beneficiari ai protecției conferite de articolul 1 din directiva menționată – se opune unei reglementări naționale potrivit căreia aceste cereri de plată sunt considerate în ansamblul lor a fi o încălcare unică (concurs ideal de încălcări) care poate fi sancționată numai o singură dată?
b)
Având în vedere dispoziția articolului 6 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2019/633, potrivit căreia sancțiunea trebuie să fie eficace, proporțională și disuasivă și să țină seama de natura, durata, recurența și gravitatea încălcării, pentru răspunsul la [prima întrebare litera a)] este relevant faptul că, potrivit normei naționale austriece de sancționare (articolul 6 alineatul 2 din FWBG), se poate aplica o amendă în cuantum maxim de (numai) 500000 de euro?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la [prima întrebare litera a)]:
Articolul 6 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2019/633 trebuie interpretat în sensul că fiecare solicitare de plată adresată unui furnizor trebuie considerată – în măsura în care încalcă interdicția prevăzută la articolul 3 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2019/633 – o practică comercială sancționabilă independent, pentru care trebuie stabilită câte o sancțiune (amendă) în conformitate cu principiul cumulului, fiind, așadar, necesar să se aplice mai multe amenzi, în condițiile în care norma națională austriacă de sancționare (articolul 6 alineatul 2 din FWBG) prevede aplicarea unei amenzi în cuantum maxim de 500000 de euro?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
28
Prin intermediul primei întrebări, privită în ansamblul ei, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din Directiva 2019/633 trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale care prevede că mai multe solicitări de plată care nu sunt legate de vânzarea produselor agricole și alimentare, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (d) din această directivă, adresate simultan de un cumpărător mai multor furnizori ca urmare a unui mobil unic, trebuie calificate împreună drept încălcare unică, ce determină impunerea unei amenzi unice, care este plafonată la un cuantum fix.
29
Cu titlu introductiv, din considerentele (1), (7) și (39) ale Directivei 2019/633 reiese că aceasta urmărește să introducă un standard minim al Uniunii de protecție a furnizorilor de produse agricole și alimentare împotriva practicilor comerciale neloiale ale cumpărătorilor din cadrul lanțului de aprovizionare agricol și alimentar, pentru a reduce apariția unor astfel de practici care pot avea un impact negativ asupra nivelului de trai al comunității agricole. Respectivul impact este înțeles ca fiind fie direct, întrucât privește producătorii agricoli și organizațiile acestora în calitatea de furnizori, fie indirect, prin transmiterea în cascadă a consecințelor practicilor comerciale neloiale care apar în lanțul de aprovizionare agricol și alimentar într‑un mod care în cele din urmă afectează negativ producătorii primari din lanțul respectiv.
30
Din această perspectivă, pe de o parte, articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din această directivă prevede că statele membre trebuie să se asigure că sunt interzise cel puțin toate practicile comerciale neloiale pe care această dispoziție le enumeră. Printre aceste practici figurează, la litera (d) a dispoziției menționate, cea care constă în faptul că cumpărătorul solicită furnizorului plăți care nu sunt legate de vânzarea produselor agricole și alimentare ale furnizorului.
31
Pe de altă parte, așa cum reiese din articolul 4 din Directiva 2019/633, fiecare stat membru desemnează una sau mai multe autorități pentru a asigura aplicarea la nivel național a interdicțiilor prevăzute la articolul 3 din această directivă. Potrivit articolului 6 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată, fiecare dintre aceste autorități trebuie să dispună de resursele, de expertiza și de competențele necesare pentru a‑și îndeplini atribuțiile.
32
Acestea sunt precizările în lumina cărora trebuie să se răspundă la prima întrebare privind interpretarea articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din aceeași directivă.
33
Această dispoziție prevede că statele membre trebuie să confere autorităților menționate competența de a impune autorului încălcării sau de a iniția împotriva acestuia proceduri pentru impunerea de amenzi, de alte sancțiuni la fel de eficace și de măsuri provizorii, în conformitate cu reglementările și procedurile naționale. Al doilea paragraf al acestui articol 6 alineatul (1) prevede de asemenea că aceste sancțiuni trebuie să fie eficace, proporționale și disuasive și să țină seama de natura, durata, recurența și gravitatea încălcării.
34
Prin urmare, după cum sugerează domnul avocat general la punctul 26 din concluzii, trebuie abordate succesiv cele două aspecte ale problematicii ridicate de instanța de trimitere, referitoare, pe de o parte, la calificarea comună drept încălcare unică atribuită mai multor practici comerciale neloiale considerate împreună, care conduc la impunerea unei singure amenzi pentru ansamblul acestor practici, și, pe de altă parte, la plafonarea acestei amenzi.
35
Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck_292/82, EU:C:1983:335, punctul 12, și Hotărârea din 8 mai 2025, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, punctul 54, precum și jurisprudența citată).
36
În ceea ce privește, în primul rând, compatibilitatea cu articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din Directiva 2019/633 a unei legislații naționale care prevede că mai multe practici comerciale neloiale identice, interzise în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (d) din această directivă, săvârșite simultan de același cumpărător, trebuie calificate împreună drept „încălcare unică” care nu poate conduce la aplicarea decât a unei singure amenzi, trebuie, mai întâi, să se constate că modul de redactare a acestui articol 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) se limitează să facă trimitere, de manieră generală, la reglementările și la procedurile naționale, fără a furniza indicații specifice cu privire la posibilitatea de a califica mai multe practici interzise drept încălcare unică. Această dispoziție lasă, așadar, în principiu, statelor membre libertatea de a opta sau nu pentru o asemenea calificare, cu condiția ca, în conformitate cu al doilea paragraf al articolului 6 alineatul (1) menționat, sancțiunea aplicată în acest temei să fie eficace, proporțională și disuasivă și să țină seama de natura, durata, recurența și gravitatea încălcării.
37
În ceea ce privește, în continuare, contextul în care se înscrie această dispoziție, este necesar să se arate că din considerentele (1) și (39) ale Directivei 2019/633 reiese că legiuitorul Uniunii a ales o abordare întemeiată pe o armonizare minimă a normelor privind practicile comerciale neloiale în relațiile dintre întreprinderi în cadrul lanțului de aprovizionare agricol și alimentar.
38
Această logică de armonizare minimă se manifestă prin intermediul a numeroase trimiteri în textul acestei directive la dreptul statelor membre, cărora le revine sarcina de a preciza punerea în aplicare sau domeniul de aplicare al anumitor norme pe care aceasta le prevede. Considerentul (24) al directivei menționate arată, de exemplu, că aceasta din urmă nu armonizează normele privind sarcina probei care se aplică în cadrul procedurilor desfășurate de către autoritățile naționale de aplicare a legii și nici definiția acordurilor de furnizare. De asemenea articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (c) din aceeași directivă precizează că aceste autorități trebuie să dispună de competența de a efectua inspecții neanunțate la fața locului în cadrul investigațiilor lor, în conformitate cu reglementările și procedurile naționale.
39
În plus, Directiva 2019/633 lasă în mod expres statelor membre libertatea de a completa sistemul de protecție a furnizorilor de produse agricole și alimentare cu norme naționale mai protectoare. În acest sens, articolul 9 din această directivă prevede că, în vederea asigurării unui nivel mai ridicat de protecție, statele membre pot menține sau introduce reglementări mai strice pentru combaterea practicilor comerciale neloiale decât cele prevăzute de directiva menționată, cu condiția ca asemenea reglementări naționale să fie compatibile cu normele privind funcționarea pieței interne.
40
Rezultă că, în lipsa unor prevederi în Directiva 2019/633, logica armonizării minime implică faptul că normele referitoare la contopirea sancțiunilor sau la modalitățile de calificare a unor practici comerciale neloiale multiple țin, în principiu, de libertatea de apreciere a statelor membre cărora Directiva 2019/633 nu le impune și nici nu le interzice să opteze pentru astfel de norme.
41
În sfârșit, interpretarea care reiese din cuprinsul punctelor 36-40 din prezenta hotărâre este susținută de obiectivele urmărite de directiva în cauză. Astfel, nu se poate considera că Directiva 2019/633 se concentrează pe protecția fiecărui furnizor de produse agricole și alimentare în relația sa particulară cu un cumpărător, ceea ce ar interzice orice calificare drept încălcare unică a mai multor încălcări care implică furnizori diferiți sau orice contopire a sancțiunilor aplicabile unor asemenea încălcări. Așa cum a arătat domnul avocat general la punctul 37 din concluzii, obiectivul urmărit de această directivă, și anume protecția nivelului de trai al comunității agricole, depășește simpla protecție a relațiilor individuale dintre cumpărători și furnizori. Din această perspectivă, posibilitatea de a califica împreună mai multe practici ilicite nu diminuează, în principiu, efectivitatea interzicerii acestor practici și nu compromite acest obiectiv al directivei menționate.
42
Pe de altă parte, pentru a furniza instanței de trimitere un răspuns util și complet, trebuie adăugat, primo, că noțiunea de „încălcare unică și continuă”, astfel cum reiese din jurisprudența Curții referitoare la articolul 101 TFUE, nu este relevantă în cadrul Directivei 2019/633. În această privință, trebuie arătat că temeiul juridic al acestei directive, și anume articolul 43 alineatul (2) TFUE, urmărește punerea în aplicare a politicii agricole comune, în conformitate cu articolul 39 alineatul (1) TFUE. Nu este vorba, așadar, despre dispozițiile acestui tratat referitoare la normele de concurență. Aceasta implică faptul că noțiunea de „încălcare unică și continuă”, dezvoltată în contextul dreptului concurenței, ține de o logică diferită de cea care se regăsește în cadrul directivei menționate.
43
În orice caz, potrivit jurisprudenței Curții referitoare la articolul 101 TFUE, o încălcare a acestui articol poate rezulta nu numai dintr‑un fapt izolat, ci și dintr‑o serie de fapte sau dintr‑un comportament continuu. Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într‑un „plan de ansamblu” ca urmare a obiectului identic al acestora, care denaturează concurența în cadrul pieței comune, Comisia Europeană are dreptul să impute răspunderea acestor acțiuni în funcție de participarea la încălcare considerată în ansamblul ei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland ș.a./Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punctul 258). Prin urmare, noțiunea de „încălcare unică și continuă” este utilizată în cadrul normelor referitoare la administrarea probelor în materie de concurență și, mai precis, pentru a facilita imputarea anumitor comportamente unor întreprinderi. Această noțiune nu are, așadar, relevanță atunci când autoritățile de aplicare a legii pot, în vederea impunerii unei sancțiuni mai blânde, să califice împreună mai multe comportamente care se încadrează în aceeași logică și să considere că ele constituie o încălcare unică.
44
Secundo, după cum a arătat în mod întemeiat domnul avocat general la punctele 35 și 36 din concluzii, nici principiul ne bis in idem nu poate fi invocat pentru a impune statelor membre să renunțe la adoptarea unor norme care permit calificarea mai multor practici comerciale neloiale considerate împreună drept încălcare unică.
45
În acest sens, din jurisprudența constantă a Curții referitoare la articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene rezultă că principiul ne bis in idem interzice cumulul atât de procese penale, cât și de sancțiuni pentru aceleași fapte și împotriva aceleiași persoane (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 martie 2018, Garlsson Real Estate ș.a., C‑537/16, EU:C:2018:193, punctul 27, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 20 martie 2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, punctul 25, precum și jurisprudența citată). Deși condiția „idem” impune, astfel, ca faptele materiale să fie identice, acest principiu nu are vocația de a se aplica atunci când faptele în cauză nu sunt identice, ci doar similare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 ianuarie 2025, Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, punctul 58 și jurisprudența citată). Criteriul pertinent în scopul aprecierii existenței unei aceleiași încălcări este cel al identității faptelor materiale, înțeles ca existența unui ansamblu de circumstanțe concrete indisolubil legate între ele care au condus la achitarea sau la condamnarea definitivă a persoanei în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 ianuarie 2025, Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, punctul 57 și jurisprudența citată).
46
Or, în cazul calificării unui ansamblu de practici comerciale neloiale care vizează furnizori diferiți drept încălcare unică, condiția „idem” nu este în principiu îndeplinită.
47
Împrejurarea că practicile în discuție în litigiul principal pot fi calificate drept „încălcare unică” în temeiul dreptului național nu schimbă nimic în această privință. Astfel, Curtea a statuat deja că, pentru constatarea existenței aceleiași infracțiuni, calificarea juridică a faptelor în dreptul național nu este relevantă, întrucât întinderea protecției conferite de articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale nu poate varia de la un stat membru la altul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 martie 2018, Garlsson Real Estate ș.a., C‑537/16, EU:C:2018:193, punctul 38, precum și Hotărârea din 20 martie 2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, punctul 36).
48
Rezultă din ceea ce precedă că articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din Directiva 2019/633 trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, unei legislații naționale care prevede că mai multe practici comerciale neloiale interzise în temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă sunt calificate împreună ca fiind o încălcare unică ce poate determina aplicarea doar a unei singure amenzi.
49
În al doilea rând, trebuie să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2019/633 trebuie interpretat în sensul că se opune totuși unei asemenea legislații naționale atunci când prevede o plafonare a amenzii prevăzute pentru sancționarea acestui ansamblu de practici calificate împreună drept încălcare unică.
50
În acest sens, articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă prevede că sancțiunile menționate la primul paragraf litera (e) al acestui articol 6 alineatul (1) trebuie să fie eficace, proporționale și disuasive și să țină seama de natura, durata, recurența și gravitatea încălcării.
51
În ceea ce privește mai precis principiul proporționalității, Curtea a precizat că acest principiu impune ca, la stabilirea sancțiunii, precum și la stabilirea cuantumului amenzii, să se țină seama de circumstanțele individuale ale speței [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2023, G. ST. T. (Proporționalitatea pedepsei în caz de contrafacere), C‑655/21, EU:C:2023:791, punctul 67 și jurisprudența citată]. De asemenea măsurile represive nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor urmărite de legislația în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 noiembrie 2023, J. P. Mali, C‑653/22, EU:C:2023:912, punctul 32 și jurisprudența citată). Prin urmare, proporționalitatea se apreciază în mod concret în raport cu obiectivele urmărite de măsura represivă în cauză.
52
Această cerință, la fel ca cele care reies din articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf din directiva menționată, presupune ca autoritatea națională de aplicare a legii sau instanța națională care este însărcinată să sancționeze interdicțiile care decurg din articolul 3 din aceeași directivă să dispună de puterea de apreciere necesară pentru a stabili o sancțiune conformă cu toate aceste cerințe.
53
Or, atunci când mai multe practici comerciale neloiale interzise în temeiul articolului 3 din Directiva 2019/633 sunt calificate împreună drept încălcare unică, astfel încât nu pot determina impunerea decât a unei singure amenzi plafonate, este posibil ca autoritatea de aplicare a legii sau instanța însărcinată cu stabilirea cuantumului acestei amenzi să fie, în anumite cazuri, privată de puterea de apreciere necesară pentru a se conforma cerințelor menționate.
54
Mai precis, această situație se poate regăsi atunci când cuantumul maxim al amenzii stabilit de legislația națională este cu mult inferior perspectivei de câștig financiar pe care cumpărătorul o avea în vedere prin impunerea la mulți dintre furnizorii săi a unor plăți care nu sunt legate de vânzarea produselor agricole și alimentare ale acestor furnizori. Astfel, atunci când totalul cumulat al acestor plăți depășește în mare măsură plafonul amenzii, sancțiunea maximă unică pentru ansamblul acestor practici ilicite nu este susceptibilă să fie suficientă pentru a garanta efectul disuasiv urmărit sau să fie eficientă și conformă cu principiul proporționalității.
55
Revine, așadar, instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă dispune, în cadrul cauzei principale, de puterea de apreciere necesară pentru a stabili cuantumul amenzii în conformitate cu cerințele prevăzute la articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2019/633. În acest sens, ea va trebui să țină seama în special de valoarea câștigului financiar pe care cumpărătorul îl avea în vedere prin impunerea la mulți dintre furnizorii săi a unor plăți care nu erau legate de vânzarea produselor lor agricole și alimentare prin raportare la plafonul stabilit pentru amenda care sancționează ansamblul acestor plăți nelegale.
56
Având în vedere ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din Directiva 2019/633 coroborat cu articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei legislații naționale care prevede că mai multe solicitări de plată – care nu sunt legate de vânzarea de produse agricole și alimentare, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (d) din directiva menționată, și care sunt adresate simultan de un cumpărător mai multor furnizori ca urmare a unui mobil unic – trebuie să fie calificate împreună drept încălcare unică, ce determină impunerea unei amenzi unice, care este plafonată la un cuantum fix, cu condiția ca autoritatea națională de aplicare a legii sau instanța națională însărcinată cu sancționarea acestei încălcări să beneficieze de puterea de apreciere necesară pentru a stabili o amendă care să fie eficace, proporțională și disuasivă și să țină seama de natura, durata, recurența și gravitatea încălcării respective.
Cu privire la a doua întrebare
57
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare preliminară, nu mai este necesar să se răspundă la a doua întrebare a instanței de trimitere.
Cu privire la cheltuielile de judecată
58
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din Directiva (UE) 2019/633 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 privind practicile comerciale neloiale în relațiile între întreprinderi din cadrul lanțului de aprovizionare cu produse agricole și alimentare coroborat cu articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune unei legislații naționale care prevede că mai multe solicitări de plată – care nu sunt legate de vânzarea de produse agricole și alimentare, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (d) din directiva menționată, și care sunt adresate simultan de un cumpărător mai multor furnizori ca urmare a unui mobil unic – trebuie să fie calificate împreună drept încălcare unică, ce determină impunerea unei amenzi unice, care este plafonată la un cuantum fix, cu condiția ca autoritatea națională de aplicare a legii sau instanța națională însărcinată cu sancționarea acestei încălcări să beneficieze de puterea de apreciere necesară pentru a stabili o amendă care să fie eficace, proporțională și disuasivă și să țină seama de natura, durata, recurența și gravitatea încălcării respective.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.