62014CO0013_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza C‑13/14,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Curtea de Apel Bacău (România), prin decizia din 7 ianuarie 2014, primită de Curte la 15 ianuarie 2014, în procedura
Municipiul Piatra Neamț
împotriva
Ministerului Dezvoltării Regionale și Administrației Publice,
CURTEA (Camera a opta),
compusă din domnul C. G. Fernlund, președinte de cameră, și domnii A. Ó Caoimh și E. Jarašiūnas (raportor), judecători,
avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere decizia, luată după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, conform articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
Motivele
1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea dreptului Uniunii în materia neregulilor prin care se aduce atingere bugetului Uniunii Europene.
2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Municipiul Piatra Neamț, pe de o parte, și Ministerul Dezvoltării Regionale și Administrației Publice, pe de altă parte, referitor la un proces‑verbal întocmit de acesta din urmă, prin care sunt constatate nereguli și sunt aplicate corecții financiare.
Litigiul principal și întrebările preliminare
3. Instanța de trimitere arată că Ministerul Dezvoltării Regionale și Administrației Publice a aplicat corecții financiare ca urmare a unor nereguli care ar fi fost săvârșite cu ocazia pregătirii și a încheierii, la 13 septembrie 2010, a unui contract de finanțare, din bugetul Uniunii, a modernizării și a reabilitării unor spații aflate în administrarea reclamantului din litigiul principal.
4. Aceasta indică faptul că, la acea dată, era în vigoare Ordonanța Guvernului nr. 79/2003, care definea neregulile ca fiind „orice abatere de la legalitate, regularitate și conformitate în raport cu dispozițiile legale naționale și/sau comunitare, precum și cu prevederile contractelor ori ale altor angajamente legale încheiate în baza acestor dispoziții, care prejudiciază bugetul general al Comunității Europene și/sau bugetele administrate de aceasta ori în numele ei, precum și bugetele din care provine cofinanțarea aferentă printr‑o cheltuială necuvenită”.
5. Aceasta arată că Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 66/2011, intrată în vigoare la 1 iulie 2011, definește aceleași nereguli ca fiind „orice abatere de la legalitate, regularitate și conformitate în raport cu dispozițiile naționale și/sau europene, precum și cu prevederile contractelor ori ale altor angajamente legal încheiate în baza acestor dispoziții, ce rezultă dintr‑o acțiune sau inacțiune a beneficiarului ori a autorității cu competențe în gestionarea fondurilor europene, care a prejudiciat sau care poate prejudicia bugetul Uniunii Europene/bugetele donatorilor publici internaționali și/sau fondurile publice naționale aferente acestora printr‑o sumă plătită necuvenit”.
6. Aceasta face trimitere la articolul 1 alineatul (2) și la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166) și evidențiază faptul că, în cauze similare pe care le soluționase în primă instanță, Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât că dispozițiile celei de a doua ordonanțe erau incidente pentru motivul că aplicabilitatea acesteia era determinată de „data la care se desfășoară activitățile de constatare a neregulilor și de stabilire a creanțelor bugetare”.
7. În aceste condiții, Curtea de Apel Bacău a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) Dacă tratatele și regulamentele comunitare se opun ca legislația unui stat membru […], care prevede sancțiuni de drept material cu caracter contravențional, să se aplice retroactiv unor contracte de achiziție publică, finanțate din bugetul Uniunii […], încheiate înainte de intrarea în vigoare a legii interne.
2) Dacă tratatele și regulamentele Uniunii Europene se opun legislației unui stat membru care instituie o prezumție absolută de producere a unui prejudiciu și care ar rezulta din simpla constatare a încălcării unor reguli de formă aplicabile procedurii încheierii contractului de achiziție publică.”
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
8. Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale, cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra căruia urmează să se pronunțe (Hotărârea Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, punctul 47 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Impacto Azul, C‑186/12, EU:C:2013:412, punctul 26 și jurisprudența citată).
9. În cadrul acestei cooperări, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului, singura care cunoaște în mod direct situația de fapt care se află la originea acestuia și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, punctul 38, și Hotărârea AGM‑COS.MET, C‑470/03, EU:C:2007:213, punctul 44).
10. Cu toate acestea, din cuprinsul articolului 94 din Regulamentul de procedură al Curții și dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că, pentru a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să îi fie utilă instanței naționale, cererea de decizie preliminară trebuie, în primul rând, să conțină o expunere sumară a obiectului litigiului principal, precum și a faptelor pertinente, astfel cum au fost constatate de instanța de trimitere, sau cel puțin o expunere a circumstanțelor factuale pe care se întemeiază întrebările. Aceasta trebuie, în al doilea rând, să cuprindă conținutul dispozițiilor naționale care ar putea fi aplicate în cauza principală și, dacă este cazul, jurisprudența națională pertinentă. În al treilea rând, instanța de trimitere trebuie să expună motivele care au determinat‑o să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau la validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal (a se vedea în acest sens în special Hotărârea ABNA și alții, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 și C‑194/04, EU:C:2005:741, punctele 45 și 46, precum și Hotărârea Asemfo, C‑295/05, EU:C:2007:227, punctele 32 și 33).
11. Trebuie subliniat că informațiile cuprinse în deciziile de trimitere sunt destinate nu numai să permită Curții să ofere răspunsuri utile, ci și să dea guvernelor statelor membre, precum și celorlalte persoane interesate posibilitatea de a prezenta observații conform articolului 23 din statutul Curții de Justiție. Curtea are sarcina de a veghea la asigurarea acestei posibilități, ținând seama de faptul că, în temeiul acestei dispoziții, persoanelor interesate le sunt notificate numai deciziile de trimitere (Hotărârea Holdijk și alții, 141/81-143/81, EU:C:1982:122, punctul 6, precum și Ordonanța Adiamix, C‑368/12, EU:C:2013:257, punctul 24).
12. Or, în speță, este evident că decizia de trimitere nu îndeplinește aceste cerințe.
13. Astfel, mai întâi, expunerea situației de fapt din litigiul principal conținută în decizia menționată este lacunară, limitându‑se la elementele redate la punctul 3 din prezenta ordonanță, astfel încât nu permite înțelegerea circumstanțelor factuale pe care se întemeiază cele două întrebări.
14. În continuare, lipsește de asemenea o expunere a conținutului dispozițiilor naționale sau a jurisprudenței naționale pertinente care determină formularea celei de a doua întrebări.
15. În sfârșit, tot în ceea ce privește această a doua întrebare, instanța de trimitere nu indică în decizia de trimitere motivele care au determinat‑o să aibă îndoieli cu privire la interpretarea dreptului Uniunii și nici legătura pe care o stabilește între dreptul Uniunii și dreptul național aplicabil litigiului principal.
16. În aceste condiții, trebuie, în acest stadiu al procedurii, să se constate, în temeiul articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, că cererea de decizie preliminară este în mod vădit inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
17. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) dispune:
Cererea de decizie preliminară formulată de Curtea de Apel Bacău (România) prin decizia din 7 ianuarie 2014 (cauza C-13/14) este în mod vădit inadmisibilă.