Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 19 martie 2026(1)
Cauza C‑842/24
DNO Yemen AS
împotriva
Petrolin Trading Limited,
Moe Oil & Gas Yemen Limited,
The Ministry of Oil and Minerals (of The Republic of Yemen),
Yemen Oil & Gas Corporation/The Yemen Company,
Dove Energy Limited, lichidată
[cerere de decizie preliminară formulată de Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța)]
„ Trimitere preliminară – Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive având în vedere situația din Yemen – Interdicția punerii la dispoziție, în mod indirect, a unor fonduri în beneficiul persoanelor, entităților sau organismelor vizate de măsuri – Punere la dispoziție a unor fonduri către entități publice care nu sunt vizate de măsuri, dar care sunt supuse influenței persoanelor vizate ”
I.      Introducere
1.        Măsurile restrictive adoptate de Uniunea Europeană împotriva unor persoane fizice sau juridice, entități sau organisme ocupă, în contextul geopolitic actual, un loc central în cadrul politicii externe și de securitate comune (PESC). În măsura în care sunt puse în aplicare în mod normal printr‑un regulament adoptat de Consiliu în temeiul articolului 215 TFUE, aceste măsuri sunt direct aplicabile în ordinea juridică a statelor membre și sunt obligatorii pentru toate organele acestora, inclusiv pentru instanțele naționale. Aceasta este printre altele situația Regulamentului (UE) nr. 1352/2014(2), vizat în prezenta cauză.
2.        Interdicția de a pune la dispoziție, direct sau indirect, în beneficiul anumitor persoane, entități sau organisme, fonduri sau resurse economice, prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014, figurează printre măsurile restrictive adoptate în mod normal. Această interdicție poate afecta obligațiile contractuale, inclusiv pe cele care au făcut obiectul unei sentințe arbitrale. Acesta este contextul prezentei cauze.
3.        În cadrul unei acțiuni împotriva unei sentințe arbitrale, pentru motivul că executarea acesteia ar constitui o punere la dispoziție de fonduri interzisă de articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014, Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), instanța de trimitere, adresează Curții trei întrebări preliminare prin care solicită în esență să se precizeze, pe de o parte, domeniul de aplicare al acestei interdicții și, pe de altă parte, nivelul probatoriu necesar pentru ca interdicția menționată să fie aplicabilă, precum și repartizarea sarcinii acestei probe.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul internațional
4.        La 26 februarie 2014, Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite a adoptat Rezoluția 2140(2014) în cadrul celei de a 7119-a sesiuni a sa. Potrivit acestei rezoluții:
„Consiliul de Securitate,
[…]
Reafirmându‑și atașamentul ferm față de unitatea, suveranitatea, independența și integritatea teritorială a Yemenului,
[…]
Constatând cu îngrijorare problemele de ordin politic, economic, umanitar și de securitate, inclusiv violența care continuă să afecteze Yemenul,
[…]
Considerând că situația din Yemen constituie o amenințare la adresa păcii și securității internaționale în regiune,
Acționând în temeiul capitolului VII din Carta Organizației Națiunilor Unite[(3)],
[…]
11.      Decide că toate statele membre trebuie, pentru o perioadă inițială de un an de la adoptarea prezentei rezoluții, să înghețe imediat fondurile, alte active financiare și resurse economice aflate pe teritoriul lor care se află în posesia sau sub controlul direct sau indirect al persoanelor sau entităților desemnate […] sau al oricărei persoane sau entități care acționează în numele sau la ordinele acestora sau al oricărei entități aflate în posesia sau sub controlul acestora și decide, în plus, că toate statele membre trebuie să se asigure că se previne ca cetățenii lor sau vreo persoană ori entitate care se află pe teritoriul lor să pună la dispoziția acestor persoane sau entități fonduri, active financiare sau resurse economice sau să permită utilizarea acestora în beneficiul lor;
[…]”
B.      Dreptul Uniunii
1.      Regulamentul nr. 1352/2014
5.        Articolul 2 din Regulamentul nr. 1352/2014(4) prevede:
„(1)      Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia sau sunt controlate de persoanele fizice sau juridice, entitățile sau organismele incluse pe lista din anexa I la prezentul regulament.
(2)      Se interzice punerea la dispoziție, direct sau indirect, în beneficiul persoanelor fizice sau juridice, entităților sau organismelor enumerate în anexa I, de fonduri sau resurse economice de orice fel[(5)].”
6.        Articolul 3 alineatul (1) din acest regulament prevede:
„Anexa I include persoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele identificate de Comitetul de sancțiuni [din cadrul Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite(6)], ca fiind implicate sau care sprijină acte care amenință pacea, securitatea sau stabilitatea în Yemen
[...]”
7.        Articolul 11 din regulamentul menționat prevede:
„(1)      Faptul de a îngheța cu bună‑credință fondurile și resursele economice sau refuzul cu bună‑credință de a pune la dispoziție aceste fonduri sau resurse economice pe motiv că o astfel de acțiune este conformă cu dispozițiile prezentului regulament nu angajează în niciun fel răspunderea persoanei fizice sau juridice, a entității sau a organismului care o efectuează ori a personalului său de conducere sau a angajaților săi, cu excepția cazului în care se dovedește că fondurile și resursele economice în cauză au fost înghețate sau reținute din neglijență.
(2)      Acțiunile persoanelor fizice sau juridice, ale entităților sau organismelor nu angajează în niciun fel răspunderea acestora, în cazul în care acestea nu au știut și nu au avut niciun motiv întemeiat să suspecteze că acțiunile lor ar încălca interdicțiile prevăzute de prezentul regulament.”
8.        Lista care figurează în anexa I la acest regulament corespunde celei care figurează în anexa la Decizia 2014/932. În versiunea aplicabilă ratione temporis litigiului principal, șase persoane fizice care aparțineau mișcării Huthi sau aliate acesteia figurau pe listele respective. Ulterior, au fost adăugate pe această listă nu numai numele altor persoane(7), ci și mișcarea Huthi, în ansamblu(8).
2.      Orientările privind măsurile restrictive
9.        Punctul 55b din Orientările privind punerea în aplicare și evaluarea măsurilor restrictive (sancțiunilor) în cadrul politicii externe și de securitate comune a UE(9) (denumite în continuare „Orientările privind măsurile restrictive”)(10) prevede:
„Criteriul de care trebuie să se țină seama atunci când se evaluează dacă o persoană juridică sau o entitate este controlată de o altă persoană sau entitate, exclusiv sau în temeiul unui acord cu un alt acționar sau cu o altă terță parte, ar putea include, printre altele[…]:
[…]
(d)      deținerea dreptului de a exercita o influență dominantă asupra unei persoane juridice sau a unei entități în temeiul unui acord încheiat cu această persoană juridică sau entitate sau al unei dispoziții cuprinse în actul constitutiv sau în statutul acestora, în cazul în care legislația care reglementează regimul acelei persoane juridice sau acelei entități permite acest tip de acord sau de dispoziție;
(e)      deținerea competenței de a exercita dreptul de a exercita o influență dominantă menționată la litera (d), fără a fi deținătorul acestui drept;
(f)      deținerea dreptului de a utiliza, în tot sau în parte, activele unei persoane juridice sau ale unei entități;
[…]
Dacă oricare dintre aceste criterii este îndeplinit, se consideră că persoana juridică sau entitatea este controlată de o altă persoană sau entitate, cu excepția situației în care se poate dovedi contrariul, de la caz la caz.”
10.      Punctul 55d din orientările menționate prevede:
„Dacă se stabilește deținerea sau controlul în conformitate cu criteriile menționate anterior, punerea la dispoziție a unor fonduri sau resurse economice către persoane sau entități neînscrise pe liste, care sunt deținute sau controlate de o persoană sau entitate înscrisă pe liste, va fi considerată, în principiu, ca punere la dispoziție indirectă către persoana sau entitatea înscrisă pe liste, cu excepția cazului în care poate fi stabilit în mod rezonabil, de la caz la caz, pe baza unei abordări bazate pe riscuri, ținând seama de toate circumstanțele relevante, inclusiv de criteriile de mai jos, că fondurile sau resursele economice vizate nu vor fi utilizate de persoana sau entitatea respectivă înscrisă pe liste sau nu vor fi utilizate în folosul acesteia.
Criteriile de care trebuie să se țină seama includ, între altele:
(a)      data și natura legăturilor contractuale dintre entitățile vizate (de exemplu contracte de vânzare, cumpărare sau distribuție);
(b)      relevanța sectorului de activitate al entității neînscrise pe listă pentru entitatea înscrisă pe liste;
(c)      caracteristicile fondurilor sau resurselor economice puse la dispoziție, inclusiv utilizarea lor practică potențială de către entitatea înscrisă pe listă sau facilitatea transferului către aceasta.
[…]”
11.      Punctul 55e din aceleași orientări prevede:
„Trebuie observat că punerea indirectă la dispoziție a unor fonduri sau resurse economice către persoane sau entități înscrise pe liste poate include și punerea la dispoziție a acestor elemente unor persoane sau entități care nu sunt deținute sau controlate de entități înscrise pe listă.”
C.      Dreptul francez
12.      Conform articolului 1518 din code de procédure civile (Codul de procedură civilă), „[s]entința pronunțată în Franța în materie de arbitraj internațional poate face doar obiectul unei acțiuni în anulare”.
13.      În temeiul articolului 1520 punctul 5 din acest cod, „[a]cțiunea în anulare este disponibilă numai în cazul în care: […] [r]ecunoașterea sau executarea sentinței este contrară ordinii publice internaționale”.
14.      Potrivit jurisprudenței instanței de trimitere, revine instanței de anulare sarcina de a cerceta în mod concret dacă introducerea în ordinea juridică franceză a unei sentințe arbitrale încalcă în mod grav ordinea publică internațională(11).
15.      Conform articolului 1527 al doilea paragraf din codul menționat, „[r]espingerea acțiunii în anulare conferă exequatur sentinței arbitrale sau acelora dintre dispozițiile sale care nu au fost anulate de instanță”.
III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
16.      Ministerul Petrolului și Minelor din Republica Yemen (denumit în continuare „ministerul”) și Yemen Oil and Gas Corporation (denumită în continuare „YOGC”), societate deținută în întregime de statul yemenit, au încheiat cu DNO Yemen AS (denumită în continuare „DNO”), Petrolin Trading (denumită în continuare „Petrolin”), MOE Oil and Gas Yemen (denumită în continuare „MOE”) și Dove Energy acorduri de exploatare și de partajare a producției de petrol și de gaz natural care includ o clauză de arbitraj.
17.      În anul 2014, DNO, Petrolin, MOE și Dove Energy și‑au exprimat intenția de a se retrage din aceste acorduri. În anul 2015, ministerul și YOGC au declanșat o procedură de arbitraj sub egida chambre de commerce internationale (Camera de Comerț Internațional) și, prin sentința arbitrală pronunțată la Paris (Franța) la 15 iulie 2019, DNO, Petrolin și MOE au fost obligate să le plătească daune interese (denumită în continuare „sentința arbitrală”).
18.      DNO, Petrolin și MOE au formulat o acțiune la cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris, Franța), susținând printre altele că această sentință era contrară ordinii publice internaționale în măsura în care executarea acesteia ar risca să pună în mod indirect fonduri la dispoziția persoanelor fizice sau juridice, entităților sau organismelor incluse în lista din anexa I la Regulamentul nr. 1352/2014 (denumite în continuare „persoanele desemnate”), în sensul articolului 2 alineatul (2) din acesta.
19.      Astfel, în anul 2014, conflictul din Yemen dintre guvernul recunoscut de comunitatea internațională (denumit în continuare „guvernul legitim”) și mișcarea Huthi s‑a intensificat ca urmare a preluării controlului de către aceasta din urmă asupra orașului Sanaa, capitala țării. În anul 2015, o coaliție internațională a intervenit în susținerea guvernului legitim, cu sediul provizoriu la Aden (Yemen). Conflictul și „bifurcarea” economiei și a societății yemenite care au rezultat de aici au condus la instituirea unor structuri de guvernanță paralele: mișcarea Huthi utilizează infrastructurile instituționale existente la Sanaa(12), în timp ce guvernul legitim se bazează pe dezvoltarea de noi capacități instituționale(13).
20.      Prin hotărârea din 5 octombrie 2021, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a respins acțiunea formulată de DNO, Petrolin și MOE pentru motivul că verificarea ce îi revenea în temeiul articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 trebuia efectuată având în vedere situația evaluată la momentul în care instanța statuează și trebuie să se bazeze pe indicii grave, precise și concordante care permit constatarea unei încălcări a acestui regim de sancțiuni.
21.      În speță, această instanță a considerat că, pentru constatarea unei puneri la dispoziție indirecte de fonduri, era necesar să se demonstreze că ministerul și societatea YOGC acționau în mod efectiv „în numele, sub controlul sau la instrucțiunea” persoanelor desemnate și aveau intenția de a utiliza fonduri în beneficiul acestora din urmă. Ea s‑a întemeiat, în această privință, pe criteriile indicate la punctul 55b din Orientările privind măsurile restrictive.
22.      În această privință, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a considerat, pe de o parte, că niciunul dintre elementele prezentate nu permitea să se confirme că ministerul, reprezentant al guvernului legitim, care este recunoscut de comunitatea internațională și beneficiază de sprijinul Băncii Mondiale și al Fondului Monetar Internațional (FMI), ar acționa sub controlul sau la instrucțiunea persoanelor desemnate, deși conflictul armat din Yemen se poartă în principal între acest guvern și mișcarea Huthi.
23.      Pe de altă parte, această instanță a reținut că, deși din elementele prezentate în cadrul dezbaterilor rezulta că controlul asupra societății YOGC fusese revendicat atât de guvernul legitim, cât și de mișcarea Huthi – această situație fiind calificată, în cauza principală, de „influență concurentă” –, nu s‑a dovedit nicidecum că aceste două părți acționează în mod concertat și că YOGC ar fi sub controlul mișcării respective. În această privință, ea s‑a întemeiat pe o scrisoare din 23 august 2015 a prim‑ministrului guvernului legitim, adresată companiilor petroliere străine, pentru a le invita să nu negocieze decât cu persoane aflate sub autoritatea acestui guvern, precizând că toate deciziile, nominalizările și directivele care au fost emise de milițiile Huthi în luna februarie 2015 și adresate ministerului și autorităților și organismelor afiliate acestui minister trebuiau considerate nule și neavenite, nu trebuiau aplicate și, în sfârșit, operatorii străini nu trebuiau să transfere sumele datorate statului atâta vreme cât nu au fost informați despre locul și ora transferului.
24.      În plus, aceasta a considerat că împrejurările potrivit cărora, pe de o parte, site‑ul internet oficial al YOGC, care se poate să fi fost piratat, menționează numele unui ministru Huthi și, pe de altă parte, raportul agenției de presă yemenite Saba, care relatează despre o reuniune care a avut loc în prezența prim‑ministrului Huthi – în cursul căreia directorul executiv al YOGC prezentase o scurtă expunere privind printre altele programul de raționalizare a petrolului, a motorinei și a gazului de uz casnic la nivelul secretariatului capitalei și al guvernoratelor sub controlul Huthi –, nu erau suficiente pentru a constata o preluare a controlului asupra societății YOGC.
25.      În sfârșit, aceasta a arătat că lipsa unui link către site‑ul internet al YOGC de pe site‑ul oficial al guvernului legitim (accesibil la adresa www.mom‑ye.com), precum și faptul că site‑ul internet al YOGC utilizează fostul nume de domeniu guvernamental (www.mom‑gov.ye) utilizat de membrii Huthi care au preluat controlul asupra fostului site internet guvernamental nu repuneau în discuție aspectul că controlul asupra YOGC era de asemenea revendicat de guvernul legitim.
26.      În martie 2022, Republica Yemen, reprezentată de minister, a introdus o cerere de executare a sentinței arbitrale la Tribunalul Districtual din Oslo (Norvegia), care, considerând că aceasta este executorie, a dispus ca DNO să plătească daunele interese datorate. Această decizie a rămas definitivă la 4 noiembrie 2023.
27.      La 4 decembrie 2023, DNO a plătit ministerului suma netă datorată în temeiul sentinței arbitrale. Prin scrisoarea din 13 decembrie 2022, YOGC a confirmat, la cererea DNO, că a cedat ministerului toate drepturile sale în temeiul acestei sentințe și a declarat că nu avea intenția de a solicita sumele deja plătite acestuia din urmă.
28.      DNO și Petrolin au formulat recurs și, respectiv, un recurs incident împotriva hotărârii pronunțate de cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) în fața instanței de trimitere. În susținerea recursurilor întemeiate pe încălcarea gravă a ordinii publice internaționale, aceste societăți au arătat în esență că cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) săvârșise o eroare, pe de o parte, prin faptul că s‑a limitat să examineze dacă YOGC nu era deținută sau controlată de persoane desemnate și, pe de altă parte, prin faptul că nu a verificat dacă executarea sentinței arbitrale în cauză ar pune – sau ar risca să pună – fonduri la dispoziția acestor persoane.
29.      În această privință, în primul rând, instanța de trimitere amintește jurisprudența Curții potrivit căreia expresia „pune […] la dispoziția” are o accepțiune amplă(14), precum și vocația preventivă a măsurilor restrictive(15).
30.      În al doilea rând, această instanță subliniază că problema centrală ridicată în prezenta cauză privește criteriile care permit stabilirea existenței unei puneri la dispoziție indirecte de fonduri în favoarea unor persoane desemnate ca urmare a plății sumelor datorate ministerului și YOGC, în executarea unei sentințe arbitrale(16), înțelegându‑se că acestea din urmă nu sunt entități desemnate. Pe de altă parte, aceasta observă că situația de fapt ridică probleme legate de sarcina probei, având în vedere situația politică incertă din Yemen.
31.      În aceste condiții, Cour de cassation a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări:
„1)      Articolul 2 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1352/2014] trebuie interpretat, în lumina [O]rientărilor [privind măsurile restrictive], în sensul că punerea la dispoziție indirectă poate fi înțeleasă ca punerea fondurilor la dispoziția unor entități publice care nu sunt vizate de măsurile restrictive, dacă se dovedește că persoanele vizate de aceste măsuri exercită, în cadrul acestor entități, o influență concurentă cu cea a guvernului legitim care nu este vizat de aceste măsuri?
2)      Atunci când existența acestei influențe concurente este demonstrată, articolul 2 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1352/2014] trebuie interpretat în sensul că entitățile la dispoziția cărora sunt puse fondurile sunt prezumate a fi controlate de persoanele vizate de măsurile restrictive? În cazul unui răspuns afirmativ, poate fi răsturnată această prezumție? În această privință, este relevantă împrejurarea că guvernul legitim, care nu este vizat de măsurile restrictive, nu cooperează cu persoanele vizate de aceste măsuri?
3)      Atunci când elementele furnizate instanței naționale nu permit să se aprecieze dacă influența decisivă în cadrul entității la dispoziția căreia sunt puse fondurile aparține guvernului legitim sau persoanelor vizate de sancțiuni, simplul risc rezonabil ca acestea din urmă să beneficieze în final în tot sau în parte de aceste fonduri este suficient pentru a aplica sancțiunile?”
32.      DNO, ministerul, guvernele francez, italian și neerlandez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceleași părți, cu excepția guvernelor italian și neerlandez, au participat la ședința care a avut loc la 19 noiembrie 2025.
IV.    Analiză
A.      Cu privire la prima întrebare preliminară
1.      Observații introductive
33.      Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 trebuie interpretat în sensul că vizează plata de fonduri, în executarea unei sentințe arbitrale, către o entitate publică nedesemnată, dacă se stabilește că se exercită o influență concurentă, în cadrul acestei entități, atât de persoane desemnate, cât și de o entitate nedesemnată.
34.      Cu titlu introductiv, arătăm că această întrebare nu privește în mod expres noțiunea de „control”, în sensul înțeles al acestui termen în cadrul măsurilor restrictive. Cu toate acestea, din motivarea deciziei de trimitere reiese că întrebările instanței de trimitere decurg din decizia cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris). Astfel, aceasta din urmă a considerat, întemeindu‑se pe punctul 55b și d din Orientările privind măsurile restrictive, referitor la noțiunea de „control”, că o influență concurentă(17) nu ar intra sub incidența articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014, criteriul pertinent, în sensul acestei dispoziții, fiind în esență existența unui control exercitat asupra destinatarului fondurilor de către persoane desemnate. În plus, în prima întrebare, instanța de trimitere a făcut referire în mod expres la aceste orientări.
35.      În cadrul analizei acestei întrebări, vom face, așadar, mai întâi o scurtă evocare a jurisprudenței referitoare la interpretarea largă a noțiunii de „punere la dispoziție directă și indirectă”. Vom preciza în continuare, în ceea ce privește această noțiune, relevanța existenței – precum și a lipsei – unui control. În sfârșit, vom arăta că, chiar și în lipsa unui control, existența unei influențe concurente poate fi suficientă pentru a constata că fondurile au fost puse la dispoziție în mod indirect, în sensul articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014.
2.      Punerea la dispoziție de fonduri, în mod direct sau indirect: o accepțiune amplă
36.      Din Hotărârea Möllendorf reiese că folosirea termenilor „direct sau indirect” atestă că interdicția de punere la dispoziție a fondurilor este formulată într‑un mod foarte cuprinzător. De asemenea, astfel cum a amintit instanța de trimitere, expresia „pune […] la dispoziția” are o accepțiune amplă, întrucât nu are în vedere o categorie juridică specială, ci înglobează orice act a cărui îndeplinire este necesară, potrivit dreptului intern aplicabil, pentru a permite unei persoane să obțină efectiv puterea de a dispune pe deplin de bunul respectiv(18).
37.      În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Afrasiabi ș.a., Curtea a analizat în mod specific noțiunea de „punere la dispoziție indirectă” în contextul livrării și al instalării unei resurse economice la o entitate nedesemnată, condusă de o persoană nedesemnată care acționase însă în favoarea unei entități desemnate(19).
38.      În acest cadru, Curtea a constatat mai întâi(20) că a acționa în numele, sub controlul sau la instrucțiunile unei persoane desemnate pe o listă de măsuri restrictive constituie de asemenea un element care justifică includerea într‑o listă de persoane care fac obiectul unor măsuri restrictive(21). Curtea a precizat în continuare că același element se dovedește relevant în egală măsură pentru a aprecia  interdicția punerii la dispoziție indirecte de fonduri(22). În sfârșit, Curtea a considerat ca fiind relevant în egală măsură faptul că a avut intenția să exploateze respectivul activ în favoarea unei persoane desemnate(23).
39.      Din decizia de trimitere reiese că cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris)
s‑a întemeiat pe aceleași elemente(24). Prin urmare, aceasta a considerat, după ce a constatat absența lor, că interdicția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 nu se poate aplica în speță.
40.      Cu toate acestea, elementele enunțate în Hotărârea Afrasiabi ș.a. nu pot constitui, în opinia noastră, o listă exhaustivă a împrejurărilor care permit să se constate o punere la dispoziție indirectă de fonduri. Astfel, după cum a arătat Curtea în mod expres, este vorba despre elemente relevante. Orice altă interpretare ar fi contrară accepțiunii ample a noțiunii de „punere la dispoziție de fonduri”.
41.      Or, această accepțiune amplă trebuie înscrisă în contextul necesității de a atinge obiectivele vizate de Regulamentul nr. 1352/2014, precum și de a asigura efectivitatea măsurilor restrictive care sunt prevăzute de acesta și de a evita orice risc de eludare(25).
42.      În această privință, din preambulul Rezoluției 2140(2014), precum și din considerentul (5) al Regulamentului nr. 1352/2014 reiese că măsurile restrictive în discuție în speță urmăresc să facă față amenințării specifice la adresa păcii și a securității internaționale în regiune reprezentate de situația din Yemen. Potrivit articolului 3 din regulamentul menționat, anexa I la acesta include persoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele identificate de Comitetul de sancțiuni ca fiind implicate sau care sprijină acte care amenință pacea, securitatea sau stabilitatea în Yemen. La fel ca majoritatea măsurilor restrictive adoptate de Uniune, măsurile în discuție au o vocație preventivă, în sensul că urmăresc să împiedice acest tip de acte(26).
43.      În consecință, interdicția punerii la dispoziție de fonduri urmărește să evite orice utilizare de fonduri pentru a săvârși sau a susține acte care amenință pacea, securitatea sau stabilitatea din Yemen(27). Or, o interpretare potrivit căreia această interdicție s‑ar limita exclusiv la situații de deținere sau de control ar fi contrară obiectivului respectiv. Alte situații pot intra sub incidența acestei interdicții.
44.      O jurisprudență mai recentă pare să confirme această abordare. În primul rând, Curtea a precizat, în Hotărârea SH, că, pentru a se putea considera că fondurile sunt puse în mod indirect la dispoziția unei persoane desemnate, este necesar ca ele să poată fi plătite mai departe acestei persoane sau ca aceasta din urmă să dețină puterea de a dispune de aceste fonduri, având în vedere, în special, existența unor legături juridice sau financiare între beneficiarul fondurilor și o astfel de persoană(28).
45.      În al doilea rând, Curtea a constatat, în Hotărârea E și F, că accepțiunea amplă a noțiunii de „punere la dispoziție” este independentă de existența sau de inexistența vreunui raport între autorul și destinatarul actului de punere la dispoziție în discuție(29). Este, desigur, adevărat că, în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, instanța de trimitere solicita să se stabilească dacă interdicția de punere la dispoziție privea transmiterea de fonduri în favoarea unei entități desemnate de un membru nedesemnat al entității respective(30). În aceste condiții, apreciem că o asemenea constatare de principiu a Curții, în măsura în care este în concordanță cu accepțiunea amplă a interdicției amintite, trebuie extinsă la inexistența raportului formal dintre autor și destinatarul actului de punere la dispoziție.
3.      Relevanța existenței unui control
46.      Considerăm că, printre criteriile enunțate de Curte în Hotărârea Afrasiabi ș.a. pentru a stabili existența unei puneri la dispoziție indirecte de fonduri, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) s‑a întemeiat în special pe controlul exercitat asupra destinatarului fondurilor de către persoane desemnate, în lumina punctului 55b și d din Orientările privind măsurile restrictive. Prin urmare, este necesar să se precizeze relevanța acestui criteriu.
47.      Potrivit punctului 55d din orientările respective, dacă, în lumina criteriilor menționate la punctul 55b din acestea, se stabilește controlul, punerea la dispoziție a unor fonduri către persoane nedesemnate care sunt deținute sau controlate de o persoană desemnată va fi considerată în principiu ca punere la dispoziție indirectă de fonduri către persoana desemnată.
48.      Cu toate acestea, chiar dacă orientările amintite nu au efect juridic obligatoriu(31), apreciem că trebuie să se țină seama și de punctul 55e din acestea, care, astfel cum a susținut DNO, nu a fost menționat de cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris).
49.      Potrivit acestui punct, interdicția punerii indirecte de fonduri la dispoziția persoanelor desemnate se aplică chiar și în lipsa unei legături de proprietate sau de control între aceste persoane desemnate și destinatarul fondurilor(32).
50.      Astfel, în esență, existența unui control permite să se prezume existența unei puneri la dispoziție indirecte de fonduri. În lipsa unui control, acest aspect trebuie apreciat de la caz la caz.
51.      În opinia noastră, o asemenea interpretare este conformă cu Hotărârea Afrasiabi ș.a., astfel cum a fost interpretată la punctul 40 din prezentele concluzii, precum și cu jurisprudența ulterioară menționată la punctele 44 și 45 din acestea.
52.      În consecință, o instanță națională nu poate concluziona că interdicția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 nu se poate aplica pentru simplul motiv că destinatarul direct al fondurilor nu este controlat de persoane desemnate, în sensul punctului 55b din Orientările privind măsurile restrictive. În schimb, aceasta trebuie să examineze dacă fondurile respective pot fi plătite unor astfel de persoane sau dacă acestea dețin puterea de a dispune de ele(33). Această examinare depinde de elementele de probă de care dispune instanța națională, precum cele menționate la punctele 19 și 23-25 din prezentele concluzii.
4.      Influența concurentă
53.      Ținând seama de considerațiile care precedă, trebuie să se constate că interdicția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 poate include plata de fonduri către o entitate nedesemnată atunci când se stabilește că persoane desemnate exercită asupra acesteia o influență concurentă cu cea a unei entități nedesemnate. Astfel, după cum au arătat în esență guvernele italian și neerlandez, precum și Comisia, această interdicție trebuie să se aplice tuturor situațiilor de fapt care permit persoanelor desemnate să aibă acces la fondurile în cauză.
54.      Hotărârea Petropars Iran ș.a./Consiliul(34), invocată de guvernul francez, nu poate repune în discuție această constatare. Astfel, cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre privea deținerea în comun a capitalului social al unei întreprinderi atât de o entitate desemnată, cât și de o entitate nedesemnată. În acest context, Tribunalul a concluzionat că nu era în interesul acționarilor nedesemnați să ajute acționarul desemnat să exercite o presiune asupra filialei lor comune pentru a eluda efectul măsurilor restrictive care îl vizează numai pe acesta. De asemenea, Tribunalul a subliniat că, într‑o asemenea situație, existența unui control în comun putea împiedica entitatea desemnată să exercite presiuni asupra filialei sale în vederea eludării efectului măsurilor restrictive care o vizează(35).
55.      Or, în speță, nu este vorba despre o deținere în comun a capitalului social al YOGC, ci despre o influență de fapt revendicată atât de mișcarea Huthi, cât și de guvernul legitim, într‑un context de război civil. Ca urmare a acestei influențe concurente asupra YOGC, nu se poate exclude, așadar, ca, în opinia noastră, fondurile să poată fi plătite mișcării Huthi sau ca aceasta din urmă să dețină puterea de a dispune de acele fonduri, în sensul Hotărârii SH(36), aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
56.      Prin urmare, propunem să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 trebuie interpretat în sensul că plata fondurilor, în executarea unei sentințe arbitrale, către o entitate asupra căreia atât persoane desemnate, cât și o entitate nedesemnată exercită o influență concurentă poate intra sub incidența acestei dispoziții atunci când acele fonduri pot fi plătite persoanelor respective sau acestea din urmă dețin puterea de a dispune de ele.
B.      Cu privire la a treia întrebare preliminară
57.      Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, care trebuie examinată înaintea celei de a doua, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 trebuie interpretat în sensul că riscul rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze în tot sau în parte de fondurile plătite unei entități nedesemnate, în executarea unei sentințe arbitrale, declanșează aplicarea interdicției prevăzute de această dispoziție.
58.      Amintim că această întrebare este adresată în cadrul anulării unei sentințe arbitrale în temeiul căreia DNO, Petrolin și MOE au fost obligate să plătească fonduri ministerului și YOGC. În plus, aspectul dacă această plată era contrară Regulamentului nr. 1352/2014 sau Rezoluției 2140(2014) nu a fost examinat în această sentință. Prin urmare, nu este de competența instanței de trimitere să controleze dacă DNO, Petrolin și MOE ar fi trebuit să rețină fondurile, ci să stabilească dacă, ținând seama de elementele de probă de care dispune, sentința arbitrală respectivă trebuie anulată, în măsura în care executarea acesteia este contrară ordinii publice internaționale. Prin urmare, din perspectiva instanței naționale, în cadrul unei acțiuni în anulare, trebuie să se stabilească nivelul probatoriu necesar pentru a considera că interdicția punerii la dispoziție de fonduri, în sensul articolului 2 alineatul (2) din acest regulament, se poate aplica.
59.      Astfel, nivelul probatoriu poate fi diferit în funcție de contextul unei asemenea evaluări. Considerăm, așadar, util să se facă distincție între nivelul probatoriu necesar în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale, precum în speță, cel impus unui operator economic pentru a evalua dacă există un risc ca o tranzacție să încalce articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 și cel impus Consiliului pentru a aplica măsuri restrictive.
1.      Cu privire la gradul de certitudine impus unui operator economic pentru a reține fonduri în temeiul articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014
60.      Astfel cum reiese din articolul 18 din acesta, domeniul de aplicare teritorial și personal al Regulamentului nr. 1352/2014 este destul de larg. Acest regulament se aplică pe teritoriul Uniunii oricărei persoane fizice sau juridice, oricărei entități sau oricărui organism în ceea ce privește activitățile desfășurate în întregime sau în parte pe teritoriul Uniunii(37).
61.      Operatorii economici care intră în acest domeniu de aplicare sunt astfel obligați să se asigure că executarea unei obligații contractuale nu este interzisă la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014(38).
62.      În acest cadru, articolul 11 din Regulamentul nr. 1352/2014 trebuie luat în considerare. Alineatul (1) al acestei dispoziții prevede că refuzul de a pune la dispoziție fonduri trebuie decis „cu bună‑credință” pentru motivul că o astfel de acțiune este conformă cu acest regulament. În plus, potrivit coroborării alineatelor (1) și (2) ale dispoziției menționate, în cadrul examinării care le revine în temeiul regulamentului respectiv, operatorii economici trebuie să facă dovada unei anumite diligențe(39). Pe de o parte, aceștia sunt exonerați de răspundere pentru reținerea fondurilor, „cu excepția cazului în care se dovedește că [acestea] au fost […] reținute din neglijență”. Pe de altă parte, o punere la dispoziție de fonduri, chiar dacă este interzisă de același regulament, nu angajează răspunderea dacă operatorii economici nu știau și nici nu puteau în mod rezonabil să suspecteze că aceasta era situația(40).
63.      Considerăm că din articolul 11 din Regulamentul nr. 1352/2014 reiese că gradul de certitudine impus unui operator economic pentru a reține fonduri, în temeiul articolului 2 alineatul (2) din acest regulament, este destul de scăzut, convingerea, de bună‑credință și fără neglijență, că o astfel de reținere respectă dispoziția menționată fiind suficientă în această privință. În plus, considerăm că dispoziția respectivă este în concordanță cu o „abord[are] bazat[ă] pe riscuri”(41), care favorizează, în caz de incertitudine, reținerea fondurilor.
2.      Cu privire la nivelul probatoriu impus Consiliului pentru adoptarea unei decizii de înscriere
64.      În măsura în care intră sub incidența PESC, adoptarea de măsuri restrictive împotriva unor persoane fizice sau juridice, entități sau organisme impune, într‑o primă etapă, o decizie a Consiliului de stabilire a poziției Uniunii în ceea ce privește aceste măsuri (articolul 29 TUE) și, într‑o a doua etapă, un act al instituției respective adoptat în temeiul articolului 215 TFUE(42). În acest cadru, Consiliul adoptă în general regulamente care prevăd, dacă este cazul, înghețarea activelor persoanelor care îndeplinesc anumite criterii legate de obiectivele pe care măsurile în cauză urmăresc să le îndeplinească, precum și interdicția de a le furniza, direct sau indirect, fonduri sau resurse economice(43).
65.      În conformitate cu articolul 275 al doilea paragraf TFUE, persoanele vizate de măsuri restrictive pot formula o acțiune în fața Curții de Justiție a Uniunii Europene, în condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.
66.      În acest context, Curtea a statuat în mod repetat că, în cadrul controlului legalității motivelor pe care se întemeiază decizia Consiliului de includere a numelui unei persoane în lista de persoane care fac obiectul unor măsuri restrictive
(denumită în continuare „decizia de includere”), instanța Uniunii trebuie să se asigure că această decizie, care are o aplicabilitate individuală pentru persoana în cauză, se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă. Controlul jurisdicțional nu se poate limita la aprecierea verosimilității abstracte a motivelor invocate, ci privește aspectul dacă acele motive – sau cel puțin unul dintre ele, considerat suficient în sine pentru susținerea actelor menționate – sunt întemeiate(44).
67.      O asemenea apreciere trebuie efectuată prin examinarea elementelor de probă nu în mod izolat, ci în contextul în care acestea se integrează, Consiliul achitându‑se de sarcina probei care îi incumbă dacă prezintă în fața instanței Uniunii o serie de indicii suficient de concrete, precise și concordante care să permită să se concluzioneze că persoana în cauză îndeplinește cel puțin unul dintre criteriile de desemnare reținut de Consiliu. În plus, acesta din urmă este cel care are sarcina să demonstreze temeinicia motivelor reținute împotriva persoanei vizate, aceasta din urmă neavând obligația să facă dovada negativă a netemeiniciei acestor motive(45).
68.      Comisia arată în observațiile scrise că aceleași cerințe se aplică „în mod comparabil” în fața unei instanțe naționale, atunci când o persoană refuză să execute o sentință arbitrală susținând că această executare ar constitui o punere la dispoziție indirectă de fonduri interzisă de Regulamentul nr. 1352/2014. Pentru motivele pe care le vom prezenta în continuare, nu împărtășim pe deplin această opinie.
3.      Cu privire la nivelul probatoriu necesar în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale în fața unei instanțe naționale
a)      Un prag inferior celui impus Consiliului
69.      În primul rând, spre deosebire de o decizie de includere, anularea unei sentințe arbitrale prin care se dispune plata de fonduri care pot fi puse indirect la dispoziția unor persoane desemnate nu constituie o măsură cu aplicabilitate individuală pentru persoanele în cauză(46). Aceasta nu determină nici oprobriul și neîncrederea publică pe care le suscită în privința acestor persoane o decizie de includere(47). Astfel, nu este vorba despre includerea ministerului sau a YOGC în lista din anexa I la Regulamentul nr. 1352/2014. Această competență aparține exclusiv Consiliului.
70.      În al doilea rând, în temeiul articolului 296 TFUE, Consiliul este supus obligației de motivare a unor asemenea decizii, precum și respectării principiului bunei administrări, în conformitate cu articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene(48). Aceste dispoziții nu sunt obligatorii pentru o parte privată care, în cadrul unei acțiuni în anulare, arată că punerea la dispoziție de fonduri este interzisă de Regulamentul nr. 1352/2014.
71.      În al treilea rând, instrumentele aflate la dispoziția unui operator economic nu sunt comparabile cu cele de care dispune Consiliul, căruia i s‑a atribuit o competență specifică în materie.
b)      Un prag superior celui impus în afara unei proceduri judiciare
72.      În aceste condiții, considerăm de asemenea că, în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale, precum în speță, gradul de certitudine atât de scăzut impus de articolul 11 din Regulamentul nr. 1352/2014 nu se poate aplica.
73.      În primul rând, trebuie să se aibă în vedere că aplicarea articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 unei asemenea situații poate implica, dacă este cazul, anularea unei sentințe arbitrale pronunțate în mod legitim, în lumina autonomiei de voință a părților(49). Imperative de securitate juridică, precum și de eficacitate a procedurii arbitrale impun ca o asemenea anulare să se limiteze la strictul necesar(50).
74.      În al doilea rând, astfel cum a arătat Comisia ca răspuns la o întrebare a Curții în ședință, instanța națională dispune de elementele de probă furnizate de cele două părți, inclusiv de partea ale cărei potențiale legături cu persoane desemnate sunt în discuție. Aceasta implică în mod necesar o mai bună cunoaștere a împrejurărilor, în raport cu o situație în care un operator economic, în aplicarea unor proceduri interne în materie de vigilență (due diligence)(51), trebuie să decidă dacă trebuie să rețină fonduri.
c)      Este suficient un risc rezonabil?
75.      Reiese din ceea ce precedă că nivelul probatoriu necesar pentru ca o instanță națională să anuleze o sentință arbitrală ca urmare a interdicției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 trebuie să fie inferior celui impus în fața instanței Uniunii în cadrul anulării unei decizii de includere. Acest nivel trebuie să fie, în schimb, superior celui impus în afara unei proceduri judiciare. Se ridică, așadar, problema dacă existența unui risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze de toate sau de o parte din fonduri este suficientă pentru a aplica interdicția prevăzută de această dispoziție.
76.      În această privință, constatăm mai întâi că nici articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014, nici vreo altă dispoziție din acest regulament nu prevăd în mod direct nivelul probatoriu necesar pentru ca interdicția de punere la dispoziție de fonduri să fie aplicabilă. Aceasta nu înseamnă însă că o asemenea chestiune este în mod necesar supusă autonomiei procedurale a statelor membre(52). Astfel, considerăm că nivelul probatoriu necesar pentru aplicarea acestei interdicții decurge implicit din regimurile de măsuri restrictive adoptate de Uniune și trebuie, așadar, să fie determinat pe baza dreptului Uniunii.
77.      În această privință, considerăm că accepțiunea amplă a noțiunii de „punere la dispoziție”, la care am făcut referire în cadrul analizei primei întrebări preliminare, precum și însăși natura măsurilor restrictive și obiectivele care justifică adoptarea acestora impun un nivel probatoriu bazat în esență pe existența unui risc rezonabil. Rezultă că un asemenea risc este intrinsec legat de noțiunea de „punere la dispoziție indirectă”, în sensul articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014, și trebuie, așadar, să facă parte integrantă din această noțiune(53).
78.      În ceea ce privește, în primul rând, obiectivele care justifică adoptarea unor măsuri restrictive având în vedere situația din Yemen(54), amintim în special că interdicția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 are o vocație preventivă, în sensul că urmărește să evite ca fondurile în cauză să fie utilizate pentru susținerea sau săvârșirea actelor care amenință pacea, securitatea sau stabilitatea Yemenului.
79.      Acest obiectiv, precum și necesitatea de a asigura efectul util al Regulamentului nr. 1352/2014 și de a evita eludarea sa impun aplicarea interdicției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din acest regulament de îndată ce există un risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze, în tot sau în parte, de fonduri.
80.      În al doilea rând, potrivit unei jurisprudențe constante, măsurile restrictive au o natură conservatorie, temporară și reversibilă, în măsura în care nu au intenția de a priva persoanele afectate de proprietatea lor(55). În plus, importanța obiectivelor urmărite de aceste măsuri este de natură să justifice consecințe negative, chiar considerabile, pentru anumiți operatori, inclusiv pentru cei care nu au nicio răspundere cu privire la situația care a condus la adoptarea măsurilor în cauză(56).
81.      Ținând seama de această jurisprudență, considerăm că argumentul ministerului și al guvernului francez potrivit căruia anularea sentinței arbitrale ar avea drept consecință faptul că guvernul legitim, susținut de comunitatea internațională, nu ar primi fondurile în cauză nu este pertinent.
82.      Astfel, aplicarea interdicției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 este neutră în ceea ce privește fondul litigiului contractual dintre, printre altele, DNO, pe de o parte, și minister și YOGC, pe de altă parte. După cum a arătat în mod întemeiat DNO în ședință, nimic nu împiedică ministerul să inițieze, singur, o nouă procedură de arbitraj. Nimic nu ar împiedica nici plata de fonduri către YOGC după ce riscul punerii indirecte de fonduri la dispoziția persoanelor desemnate nu mai există sau chiar după ce aceste persoane nu mai figurează pe lista din anexa I la regulamentul menționat(57).
83.      În al treilea rând, interpretarea potrivit căreia interdicția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 se aplică atunci când există un risc rezonabil ca o persoană desemnată să beneficieze de fonduri este confirmată și de jurisprudența Curții care dă efect accepțiunii ample a noțiunii de „punere la dispoziție de fonduri”.
84.      Astfel, Curtea a considerat, în Hotărârea SH, că posibilitatea ca fondurile să fie plătite unei persoane desemnate intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014(58).
85.      În plus, faptul că fondurile se pun, în mod direct sau indirect, la dispoziția unei persoane desemnate determină în sine un risc de deturnare pentru a susține activități contrare obiectivelor măsurilor restrictive, independent de dovedirea faptului că fondurile respective au fost efectiv utilizate de entitatea în cauză pentru activități de această natură(59).
86.      Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când fondurile unei entități care îndeplinește un criteriu de desemnare sunt înghețate, există un risc care nu este neglijabil ca aceasta să exercite, pentru a eluda efectele măsurilor care o vizează, o presiune asupra entităților care îi aparțin sau care sunt controlate de ea. Prin urmare, înghețarea fondurilor acestor entități deținute sau controlate este necesară și adecvată pentru a asigura eficacitatea măsurilor adoptate și pentru a garanta că aceste măsuri nu vor fi eludate(60).
87.      Astfel, dintr‑un asemenea control sau deținere decurge un risc care nu este neglijabil ca entitatea desemnată să poată beneficia de fondurile care aparțin entităților deținute sau controlate. Acest risc este cel care justifică înghețarea fondurilor entităților respective, prevăzut la articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1352/2014.
88.      Or, a treia întrebare preliminară se bazează pe premisa potrivit căreia un risc rezonabil al unui asemenea beneficiu este deja dovedit. Ținând seama de jurisprudența citată la punctul 86 din prezentele concluzii, apreciem că riscul rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze în cele din urmă, în tot sau în parte, de fondurile puse la dispoziția unei entități nedesemnate trebuie de asemenea să fie suficient pentru a face aplicabil articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014.
89.      În plus, necesitatea de a garanta efectul deplin al dreptului Uniunii în cadrul unei proceduri civile poate implica în anumite împrejurări o anumită flexibilizare a normelor în materie de administrare a probelor.
90.      După cum vom arăta în cadrul examinării celei de a doua întrebări preliminare, această flexibilizare pare să se aplice unor situații în care, dacă este cazul, reclamantul întâmpină în mod vădit cele mai mari dificultăți în colectarea elementelor de probă relevante și în măsura în care i se permite pârâtului să prezinte elemente relevante pentru a se opune pretenției reclamantului(61).
91.      În aceste împrejurări, faptul că ansamblul elementelor de probă de care dispune o instanță națională tinde să indice la prima vedere că o interdicție prevăzută de dreptul Uniunii se poate aplica este suficient pentru că revine celeilalte părți sarcina de a stabili corespunzător cerințelor legale că nu aceasta este situația(62). În opinia noastră, un asemenea nivel probatoriu echivalează în esență cu riscul rezonabil care face obiectul celei de a treia întrebări preliminare.
92.      În plus, dorim să arătăm că mai mulți intervenienți au susținut că un simplu risc ipotetic și viitor ca o persoană desemnată să beneficieze de fonduri nu poate fi suficient pentru a justifica aplicarea articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014. Deși, în principiu, suntem de acord cu o astfel de abordare, considerăm totuși că termenul „rezonabil”, utilizat în cadrul celei de a treia întrebări, permite în sine excluderea unor simple ipoteze care nu se bazează pe indicii concrete, precise și concordante care să permită susținerea unui astfel de risc. În orice caz, trebuie ca instanța națională să nu aplice principiile care caracterizează regimul probatoriu național într‑un mod care, în practică, ar însemna să admită probe irelevante sau insuficiente(63).
93.      Prin urmare, propunem să se răspundă la a treia întrebare preliminară că articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 trebuie interpretat în sensul că existența unui risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze, în tot sau în parte, de fondurile plătite unei entități nedesemnate, în executarea unei sentințe arbitrale, declanșează aplicarea interdicției prevăzute de această dispoziție.
C.      Cu privire la a doua întrebare preliminară
94.      Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 trebuie interpretat în sensul că, în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale prin care se dispune obligarea la plata de daune interese, faptul că persoane desemnate exercită, în cadrul unei entități publice nedesemnate, o influență concurentă cu cea a unei entități nedesemnate permite să se prezume că aceste persoane controlează entitatea publică respectivă. Dacă este cazul, instanța de trimitere solicită de asemenea să se stabilească dacă o astfel de prezumție este irefragabilă, având în vedere în special lipsa cooperării dintre această entitate și persoanele respective.
1.      Lipsa prezumției de control
95.      Pentru a răspunde la această întrebare, amintim mai întâi că noțiunea de „societate controlată” nu are, în domeniul măsurilor restrictive, același conținut precum în dreptul societăților, atunci când este vorba despre identificarea răspunderii comerciale a unei societăți care este plasată din punct de vedere juridic sub controlul decizional al unei alte entități comerciale(64).
96.      Astfel, în domeniul măsurilor restrictive, noțiunea de „societate controlată” are în vedere situația în care persoana sau entitatea desemnată este în măsură să influențeze alegerile comerciale ale unei alte persoane sau entități cu care are relații comerciale, chiar și în lipsa oricărei legături juridice, de proprietate sau de participare la capital, între aceste două persoane sau entități(65).
97.      În aceste condiții, practica decizională a Consiliului a permis identificarea anumitor „situații” care implică faptul că o entitate este controlată, a căror listă (neexhaustivă) figurează la punctul 55b din Orientările privind măsurile restrictive(66).
98.      Aceste situații au fost de asemenea, în esență, „codificate” de anumite regulamente în materie(67). Una dintre aceste situații este cea în care o persoană sau o entitate are dreptul sau puterea, de facto, de a exercita o influență dominantă. Dacă una dintre aceste condiții este îndeplinită, controlul se stabilește, cu excepția situației în care se poate dovedi contrariul, de la caz la caz(68).
99.      În schimb, deși, astfel cum reiese din jurisprudența menționată la punctul 96 din prezentele concluzii, alte situații pot fi relevante, nu este mai puțin adevărat că acestea nu trebuie să permită să se prezume controlul entității în cauză. A fortiori, după cum reiese din cuprinsul punctului 50 din prezentele concluzii, nici aceste situații nu trebuie să permită să se prezume că fondurile sunt puse în mod indirect la dispoziția unei persoane desemnate, în sensul articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014(69). Printre aceste alte situații figurează, în opinia noastră, influența concurentă.
100. Rezultă că revine instanței sesizate cu o acțiune împotriva unei sentințe arbitrale pronunțate în favoarea unei entități asupra căreia este exercitată o influență concurentă de persoane desemnate sarcina de a efectua o apreciere întemeiată nu pe prezumții generale, ci pe o examinare a elementelor de probă care îi sunt furnizate în ansamblul lor și ținând seama de contextul în care se înscriu acele elemente, pentru a determina dacă permit să se stabilească existența unui risc rezonabil ca fondurile să fie puse indirect la dispoziția acestor persoane.
101. Totuși, pentru a oferi un răspuns pe deplin util instanței de trimitere, mai trebuie clarificată repartizarea sarcinii probei în cadrul unui litigiu precum cel principal.
2.      Repartizarea sarcinii probei
102. Reamintim că din decizia de trimitere, precum și din explicațiile oferite de guvernul francez în ședință reiese că, în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale, revine instanței sarcina de a examina în mod concret dacă introducerea în ordinea juridică franceză a unei sentințe arbitrale încalcă în mod grav ordinea publică internațională(70). Potrivit acestui guvern, în esență, revine părții care invocă o asemenea încălcare sarcina de a o dovedi (sau de a o constata). Astfel, în speță, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, sarcina probei ar reveni în întregime persoanei care invocă încălcarea articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014(71).
103. Cu toate acestea, trebuie să se constate că o asemenea sarcină a probei poate face imposibilă sau excesiv de dificilă, atât pentru instanța de trimitere, cât și pentru reclamantă, constatarea unei încălcări a interdicției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 și poate compromite în acest mod efectivitatea interdicției respective(72).
104. Astfel, elementele de probă relevante pentru stabilirea sau excluderea acestei încălcări sunt greu accesibile terților, în special într‑un context de război civil precum în speță.
105. Curtea a recunoscut deja această dificultate în contextul unor decizii de includere, amintind că se poate ține seama de contextul în care se înscriu aceste măsuri și în special de dificultatea obținerii unor probe mai precise într‑un stat aflat în situație de război civil(73).
106. În plus, potrivit jurisprudenței Tribunalului, în lipsa unor competențe de investigare în țări terțe, aprecierea autorităților Uniunii trebuie de fapt să se întemeieze pe surse de informare accesibile publicului, rapoarte, articole de presă, rapoarte ale serviciilor secrete sau alte surse de informare similare. Astfel, articolele de presă pot fi utilizate pentru a corobora existența anumitor fapte atunci când sunt suficient de concrete, precise și concordante în ceea ce privește faptele descrise în acestea. Tribunalul a considerat de asemenea că ar fi excesiv și disproporționat să se impună Consiliului să investigheze el însuși pe teren veridicitatea faptelor care sunt transmise de numeroase mijloace de informare în masă(74).
107. În opinia noastră, aceste considerații se impun cu atât mai mult în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale în fața instanțelor naționale.
108. Astfel, revine instanțelor naționale însărcinate misiunea să aplice, în cadrul competențelor lor, dispozițiile dreptului Uniunii obligația de a asigura efectul deplin al acestora(75).
109. În cadrul prezentei cauze, aceasta necesită de asemenea să se țină seama de caracterul esențial al dispozițiilor în cauză pentru ordinea juridică a Uniunii sau de importanța lor fundamentală pentru îndeplinirea misiunilor încredințate Uniunii(76). Astfel, respectarea acestui tip de dispoziții trebuie să facă obiectul unui control complet și efectiv din partea instanțelor naționale în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale(77).
110. În aceste condiții, pentru a se asigura efectul deplin al articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014, considerăm că, în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale privind pretinsa aplicare a interdicției prevăzute de această dispoziție, în cazul în care ansamblul elementelor de probă de care dispune o instanță națională(78) tinde să indice că există un risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze de fondurile plătite unei entități nedesemnate, revine pârâților, în speță ministerul și YOGC, sarcina de a stabili corespunzător cerințelor legale inexistența acestui risc(79).
111. Potrivit dosarului prezentat Curții, elementele de probă de care dispun instanțele naționale privesc în esență revendicarea de către mișcarea Huthi a controlului asupra YOGC, mențiunea, pe site‑ul internet oficial al acestei societăți, a numelui unui ministru Huthi, faptul că acest site utilizează numele de domeniu utilizat de această mișcare („.ye”), precum și pretinsa participare a prim‑ministrului Huthi la o reuniune a YOGC, relatată de o agenție de presă yemenită.
112. În lumina jurisprudenței pe care tocmai am amintit‑o(80), aceste elemente ne par suficiente pentru a indica existența unui risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze de fondurile plătite unei entități nedesemnate, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
113. În aceste condiții și pentru a garanta efectivitatea interdicției de punere la dispoziție de fonduri, va reveni pârâtelor sarcina de a furniza instanței de trimitere elemente prin care să demonstreze că acest risc, în practică, nu există. În această privință, ele pot demonstra printre altele că au stabilit proceduri interne pentru a se evita acest risc, precum firewalls, că site‑ul internet al YOGC utilizează domeniul „.com” sau chiar că acest site a fost piratat. Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 104 din prezentele concluzii, aceste părți sunt singurele care pot dispune de acest tip de informații.
114. În plus, faptul că guvernul legitim nu cooperează cu mișcarea Huthi poate fi de asemenea luat în considerare de instanța de trimitere în cadrul evaluării valorii probante a fiecăruia dintre elementele de care dispune(81). Cu toate acestea, considerăm că această împrejurare nu poate fi decisivă. Astfel, nu influența mișcării Huthi asupra ministerului, ci influența sa asupra YOGC poate justifica aplicarea articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014. Prin urmare, amploarea influenței ministerului asupra YOGC va fi determinantă printre altele pentru a demonstra adoptarea unor proceduri interne care să garanteze că mișcarea Huthi nu va avea acces la fonduri.
115. Pe de altă parte, ministerul a susținut în ședință că, în măsura în care, pe de o parte, DNO i‑a plătit în decembrie 2023 suma datorată în temeiul sentinței arbitrale și, pe de altă parte, YOGC a declarat în anul 2022 că a cedat toate drepturile sale în temeiul acestei sentințe ministerului și nu avea intenția de a solicita sumele deja plătite acestuia din urmă, riscul de încălcare a interdicției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 nu exista în speță.
116. Deși aceste elemente pot fi luate în considerare de instanța de trimitere în lumina principiului liberei aprecieri a probelor, ele nu pot fi, în opinia noastră, decisive pentru a susține lipsa acestui risc. Astfel, chiar dacă suma datorată a fost plătită ministerului, nu este mai puțin adevărat că sentința arbitrală a fost pronunțată și în favoarea YOGC. În plus, cesiunea drepturilor în cauză ar putea fi răsturnată, în măsura în care constituie un act juridic care produce numai efecte inter partes.
117. În plus, potrivit ministerului, răsturnarea sarcinii probei prin fixarea acesteia în sarcina pârâtului, după stabilirea existenței unui risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze de fondurile plătite unei entități nedesemnate, ar fi contrară jurisprudenței potrivit căreia persoana vizată nu are obligația să facă dovada negativă a netemeiniciei motivelor reținute împotriva sa(82). Pentru motivele pe care le vom prezenta în continuare, nu împărtășim această opinie.
118. În primul rând, trebuie să se observe că această jurisprudență privește o decizie de includere. Astfel cum am arătat deja, această situație este supusă unor cerințe specifice în materie de probă.
119. În al doilea rând, după cum reiese din analiza noastră(83), această răsturnare a sarcinii probei este necesară pentru a asigura efectivitatea interdicției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014. Aceasta se explică prin faptul că, în mod normal, pârâtul dispune mai ușor de elementele de probă relevante pentru a demonstra inexistența unui risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze de fondurile plătite unei entități nedesemnate. Prin urmare, este necesar să se găsească un echilibru între diferitele interese existente, neprevăzând reguli nici prea stricte, în special în ceea ce privește această dovadă negativă, nici prea puțin exigente, a căror aplicare ar conduce în practică la răsturnarea totală a sarcinii probei(84).
120. Propunem, așadar, să se răspundă la a doua întrebare preliminară că articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 trebuie interpretat în sensul că, în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale privind pretinsa aplicare a interdicției prevăzute de această dispoziție, faptul că persoane desemnate exercită, în cadrul unei entități publice nedesemnate, o influență concurentă cu cea exercitată de o entitate nedesemnată nu permite să se prezume că aceste persoane controlează entitatea publică respectivă, înțelegându‑se că, în cadrul acestei acțiuni în anulare, atunci când ansamblul elementelor de probă de care dispune instanța națională tinde să indice că există un risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze de fondurile plătite unei entități nedesemnate, aceasta din urmă trebuie să stabilească corespunzător cerințelor legale lipsa unui astfel de risc.
V.      Concluzie
121. Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) după cum urmează:
Articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 1352/2014 al Consiliului din 18 decembrie 2014 privind măsuri restrictive având în vedere situația din Yemen
trebuie interpretat în sensul că:
–        plata de fonduri, în executarea unei sentințe arbitrale, către o entitate asupra căreia atât persoane desemnate, cât și o entitate nedesemnată exercită o influență concurentă poate intra sub incidența acestei dispoziții atunci când fondurile respective pot fi plătite acelor persoane sau acestea din urmă dețin puterea de a dispune de ele;
–        existența unui risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze, în tot sau în parte, de fondurile plătite unei entități nedesemnate, în executarea unei sentințe arbitrale, declanșează aplicarea interdicției prevăzute de această dispoziție;
–        în cadrul unei acțiuni în anularea unei sentințe arbitrale privind pretinsa aplicare a interdicției prevăzute de aceeași dispoziție, faptul că persoane desemnate exercită, în cadrul unei entități publice nedesemnate, o influență concurentă cu cea exercitată de o entitate nedesemnată nu permite să se prezume că aceste persoane controlează entitatea publică respectivă, înțelegându‑se că, în cadrul acestei acțiuni în anulare, atunci când ansamblul elementelor de probă de care dispune instanța națională tinde să indice că există un risc rezonabil ca persoanele desemnate să beneficieze de fondurile plătite unei entități nedesemnate, aceasta din urmă trebuie să stabilească corespunzător cerințelor legale lipsa unui astfel de risc.
1      Limba originală: franceza.
2      Regulamentul Consiliului din 18 decembrie 2014 privind măsuri restrictive având în vedere situația din Yemen (JO 2014, L 365, p. 60).
3      Semnată la San Francisco (Statele Unite) la 26 iunie 1945.
4      Astfel cum reiese din preambul, acest regulament a fost adoptat în temeiul articolului 215 TFUE
și al Deciziei 2014/932/PESC a Consiliului din 18 decembrie 2014 privind măsuri restrictive având în vedere situația din Yemen (JO 2014, L 365, p. 147).
5      O interdicție formulată în mod identic figurează în majoritatea regulamentelor Uniunii de stabilire a măsurilor restrictive. Prin urmare, interpretarea dată de Curte în jurisprudență este în principiu relevantă pentru interpretarea articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014.
6      A se vedea punctul 19 din Rezoluția 2140(2014).
7      A se vedea anexa I la Decizia 2014/932, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Decizia de punere în aplicare (PESC) 2022/2035 a Consiliului din 24 octombrie 2022 (JO
274I, L
2022, p. 4), și anexa I la Regulamentul nr. 1352/2014, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2022/2034 al Consiliului din 24 octombrie 2022 (JO
274I, L
2022, p. 1).
8      A se vedea articolul 1 din Decizia de punere în aplicare (PESC) 2022/420 a Consiliului din 14 martie 2022 privind punerea în aplicare a Deciziei 2014/932/PESC privind măsuri restrictive având în vedere situația din Yemen (JO 2022, L 86, p. 4) și articolul 1 din Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2022/419 al Consiliului din 14 martie 2022 privind punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 1352/2014 privind măsuri restrictive având în vedere situația din Yemen (JO 2022, L 86, p. 1).
9      Orientări adoptate de Consiliu la 8 decembrie 2003 (15579/03). Acestea au fost actualizate la 4 mai 2018 (5664/18). În prezentele concluzii, ne vom referi la această din urmă versiune și la versiunea menționată ne vom referi în prezentele concluzii.
10      Modul de redactare a punctului 55b‑e
din aceste orientări corespunde în esență celui al punctelor 64, 68 și 70 din documentul Consiliului intitulat „Bune practici ale Uniunii Europene pentru punerea în aplicare eficientă a măsurilor restrictive” (denumit în continuare „Documentul privind bunele practici”), în versiunea din 3 iulie 2024 (11623/24).
11      Instanța de trimitere face referire în această privință la hotărârea din 17 mai 2023 (recurs nr. 21-24.106, FR:CCASS:2023:C100324).
12      Din dosarul de care dispune Curtea, precum și din dezbaterile din ședință reiese că sediul YOGC se află în prezent la Aden. În observațiile scrise, DNO a arătat însă că sediul YOGC se afla la Sanaa. În plus, în ședință, ministerul a precizat că mișcarea Huthi înființase o societate YOGC „oglindă” care ar avea sediul la Sanaa.
13      A se vedea documentul intitulat „Action Document for Supporting Pathways for Economic Recovery in Yemen”, Annex II to the Commission Implementing Decision on the financing of the special measure in favour of Yemen for 2023, („Document de acțiune pentru sprijinirea căilor de redresare economică în Yemen”, anexa II la Decizia de punere în aplicare a Comisiei privind finanțarea măsurii speciale în favoarea Yemenului pentru anul 2023), p. 6.
14      Hotărârea Möllendorf și Möllendorf‑Niehuus (C‑117/06, denumită în continuare „Hotărârea Möllendorf”, EU:C:2007:596, punctul 51).
15      Hotărârea din 11 noiembrie 2021, Bank Sepah (C‑340/20, denumită în continuare „Hotărârea Bank Sepah”, EU:C:2021:903, punctele 53 și 54).
16      Dorim să precizăm că instanța de trimitere nu solicită Curții să se pronunțe cu privire la aspectul dacă executarea unei sentințe arbitrale, ca atare, constituie o „punere la dispoziție de fonduri”, în sensul articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014, și nici, eventual, care sunt consecințele care ar trebui să decurgă din aceasta. În schimb, acest aspect face obiectul cauzei Graudu sabiedrība, C‑701/25, pendinte în fața Curții. Prin urmare, propunerile noastre de răspuns în prezentele concluzii nu aduc atingere examinării care trebuie efectuată de Curte în această cauză. În orice caz, fondurile în discuție în speță au fost deja transferate către minister (a se vedea punctul 27 din prezentele concluzii).
17      A se vedea punctul 23 din prezentele concluzii.
18      Hotărârea Möllendorf, punctele 50 și 51.
19      Hotărârea din 21 decembrie 2011, Afrasiabi ș.a. (C‑72/11, denumită în continuare „Hotărârea Afrasiabi ș.a.”, EU:C:2011:874, punctul 50).
20      Referindu‑se printre altele la rezoluția Organizației Națiunilor Unite, care a servit drept bază pentru adoptarea măsurilor restrictive în discuție în această cauză.
21      Hotărârea Afrasiabi ș.a., punctul 51.
22      Hotărârea Afrasiabi ș.a., punctul 52.
23      Hotărârea Afrasiabi ș.a., punctul 53. Precizăm că articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 423/2007 al Consiliului din 19 aprilie 2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (JO 2007, L 103, p. 1), avut în vedere în Hotărârea Afrasiabi ș.a., interzice ca fondurile să fie „utilizate în beneficiul” unor persoane desemnate. Articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 se referă la fonduri „în beneficiul” unor persoane desemnate.
24      A se vedea punctele 21 și 22 din prezentele concluzii.
25      A se vedea prin analogie Hotărârea Bank Sepah, punctul 56. A se vedea de asemenea Hotărârea din 12 martie 2026, EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, punctul 79), în care Curtea a subliniat că pentru atingerea obiectivului măsurilor restrictive, este necesar ca acestea să se aplice unui ansamblu de persoane, de grupuri sau de entități cât mai largi posibil, în vederea evitării eludării lor.
26      A se vedea în acest sens Hotărârea Bank Sepah, punctul 54 și jurisprudența citată.
27      A se vedea prin analogie Hotărârea Bank Sepah, punctul 55 și jurisprudența citată.
28      Hotărârea din 17 ianuarie 2019, SH (C‑168/17, denumită în continuare „Hotărârea SH”, EU:C:2019:36, punctul 62).
29      Hotărârea din 29 iunie 2010, E și F (C‑550/09, EU:C:2010:382, punctul 68).
30      A se vedea Hotărârea din 29 iunie 2010, E și F (C‑550/09, EU:C:2010:382, punctul 63).
31      A se vedea Hotărârea din 18 septembrie 2024, Kozitsyn/Consiliul (T‑607/22 și T‑731/22, EU:T:2024:635, punctul 65). În ceea ce privește efectul neobligatoriu al documentului Comisiei actualizat la 23 ianuarie 2006, referitor la orientările sale, intitulat „Frequently asked questions on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014” („Întrebări frecvente privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 833/2014 și a Regulamentului nr. 269/2014”), a se vedea Concluziile avocatei generale Medina prezentate în cauza Jemerak (C‑109/23, EU:C:2024:307, punctul 69).
32      A se vedea de asemenea în același sens documentul intitulat „Întrebări frecvente privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 833/2014 și a Regulamentului nr. 269/2014”, p. 29.
33      A se vedea Hotărârea SH, punctul 62.
34      Hotărârea din 5 mai 2015 (T‑433/13, EU:T:2015:255).
35      Hotărârea din 5 mai 2015, Petropars Iran ș.a./Consiliul (T‑433/13, EU:T:2015:255, punctul 80).
36      Punctul 62 din această hotărâre.
37      A se vedea prin analogie Concluziile avocatului general Biondi în cauza Reibel (C‑802/24, EU:C:2026:110, punctul 37).
38      A se vedea în acest sens Hotărârea Möllendorf, punctul 62. A se vedea de asemenea Documentul privind bunele practici, punctul 33.
39      A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Afrasiabi ș.a. (C‑72/11, EU:C:2011:737, punctul 92).
40      A se vedea în acest sens Hotărârea Afrasiabi ș.a., punctele 55 și 56.
41      A se vedea Documentul privind bunele practici, punctul 68.
42      A se vedea considerentul (3) al Regulamentului nr. 1352/2014.
43      A se vedea Hotărârea din 28 martie 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punctele 55, 88 și 89), și Hotărârea din 10 septembrie 2024, Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, punctul 45).
44      A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 august 2025, Timchenko/Consiliul (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, punctul 38 și jurisprudența citată).
45      A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 august 2025, Timchenko/Consiliul (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, punctul 39 și jurisprudența citată).
46      A se vedea punctul 66 din prezentele concluzii.
47      A se vedea Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia ș.a./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P
și C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punctul 132 și jurisprudența citată).
48      A se vedea Hotărârea din 12 martie 2026, EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, punctul 102)
49      A se vedea Hotărârea din 6 martie 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, punctul 55), și Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, denumită în continuare „Hotărârea Royal Football Club Seraing”, EU:C:2025:617, punctele 78 și 79).
50      A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 iunie 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, punctul 35), Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punctul 34), și Hotărârea Royal Football Club Seraing (punctul 84).
51      A se vedea documentul intitulat „Avizul Comisiei privind articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 269/2014 al Consiliului”, C(2021) 4223 final, p. 4.
52      A se vedea prin analogie Hotărârea din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands ș.a. (C‑8/08, EU:C:2009:343, punctele 46, 52 și 53).
53      A se vedea prin analogie Hotărârea din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands ș.a. (C‑8/08, EU:C:2009:343, punctele 51-53), precum și Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Eturas ș.a. (C‑74/14, EU:C:2016:42, punctul 33).
54      A se vedea punctele 41-43 din prezentele concluzii.
55      A se vedea Hotărârea din 15 decembrie 2022, Instrubel ș.a. (C‑753/21 și C‑754/21, EU:C:2022:987, punctul 50 și jurisprudența citată).
56      A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2008, Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia (C‑402/05 P
și C‑415/05 P, EU:C:2008:461, punctul 361 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 1 august 2025, Timchenko/Consiliul (C‑703/23 P, EU:C:2025:608, punctul 62).
57      A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, punctul 53).
58      Hotărârea SH, punctul 62.
59      Hotărârea din 29 iunie 2010, E și F (C‑550/09, EU:C:2010:382, punctul 77).
60      A se vedea Hotărârea din 13 martie 2012, Melli Bank/Consiliul (C‑380/09 P, EU:C:2012:137, punctul 58), Hotărârea din 22 septembrie 2016, NIOC ș.a./Consiliul (C‑595/15 P, EU:C:2016:721, punctul 89), și Hotărârea din 31 ianuarie 2019, Islamic Republic of Iran Shipping Lines ș.a./Consiliul (C‑225/17 P, EU:C:2019:82, punctul 110).
61      A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2021, Bank Melli Iran (C‑124/20, denumită în continuare „Hotărârea Bank Melli Iran”,
EU:C:2021:1035, punctele 65-67), precum și Concluziile avocatului general Hogan prezentate în această cauză (EU:C:2021:386, punctul 95). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 21 iunie 2017, W ș.a. (C‑621/15, EU:C:2017:484, punctele 28-32).
62      A se vedea Hotărârea Bank Melli Iran (punctul 67).
63      A se vedea prin analogie Hotărârea din 21 iunie 2017, W ș.a. (C‑621/15, EU:C:2017:484, punctele 34 și 35).
64      A se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2019, HTTS/Consiliul (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punctul 70).
65      A se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2019, HTTS/Consiliul (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punctul 71).
66      A se vedea punctul 47 din prezentele concluzii.
67      A se vedea în special articolul 1 punctul 6 din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 al Consiliului din 27 decembrie 2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului (JO 2001, L 344, p. 70, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 169) și articolul 1 litera (j) din Regulamentul (UE) nr. 269/2014 al Consiliului din 17 martie 2014 privind măsuri restrictive în raport cu acțiunile care subminează sau amenință integritatea teritorială, suveranitatea și independența Ucrainei (JO 2014, L 78, p. 6). În ceea ce privește acest din urmă regulament, a se vedea de asemenea considerentul (6) al Regulamentului (UE) 2025/2037 al Consiliului din 23 octombrie 2025 de modificare a Regulamentului nr. 269/2014 privind măsuri restrictive în raport cu acțiunile care subminează sau amenință integritatea teritorială, suveranitatea și independența Ucrainei (JO
L, 2025/2037).
68      A se vedea Orientările privind măsurile restrictive, punctul 55b,
in fine.
A se vedea de asemenea Hotărârea din 12 martie 2026,
EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, punctul 88).
69      A se vedea, a contrario, punctul 55d din Orientările privind măsurile restrictive.
70      A se vedea punctul 14 din prezentele concluzii.
71      A se vedea prin analogie Hotărârea Bank Melli Iran (punctul 64).
72      A se vedea prin analogie Hotărârea Bank Melli Iran (punctul 65).
73      Hotărârea din 21 aprilie 2015, Anbouba/Consiliul (C‑605/13 P, EU:C:2015:248, punctul 46). A se vedea de asemenea Hotărârea din 1 octombrie 2020, Drex Technologies/Consiliul (C‑348/19 P, EU:C:2020:782, punctul 89).
74      Hotărârea din 6 noiembrie 2024, Karić/Consiliul (T‑520/22, EU:T:2024:774, punctul 82 și jurisprudența citată).
75      Hotărârea din 17 septembrie 2002, Muñoz și Superior Fruiticola (C‑253/00, EU:C:2002:497, punctul 28 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea, în ceea ce privește cazul specific al regulamentelor de instituire a măsurilor restrictive, Concluziile avocatului general Norkus prezentate în cauza Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, punctul 41).
76      Observăm că, în speță, niciuna dintre întrebările preliminare nu vizează caracterul de ordine publică al măsurilor restrictive adoptate de Uniune. În schimb, acest aspect face obiectul cauzelor Reibel, C‑802/24, și Graudu sabiedrība, C‑701/25, pendinte în fața Curții. Ne vom limita, așadar, să arătăm că importanța obiectivelor urmărite de măsurile restrictive adoptate de Uniune pare de necontestat (a se vedea prin analogie Hotărârea Royal Football Club Seraing, punctele 87-89, și Concluziile avocatului generat Biondi prezentate în cauza Reibel, C‑802/24, EU:C:2026:110, punctul 63). În orice caz, toți intervenienții în prezenta cauză consideră că articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1352/2014 ține de ordinea publică a Uniunii. În plus, această dispoziție ține de ordinea publică internațională franceză. A se vedea, în ceea ce privește relația dintre ordinea publică a Uniunii și cea a statelor membre, Hotărârea din 4 octombrie 2024, Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, punctul 39).
77      A se vedea în acest sens Hotărârea Royal Football Club Seraing (punctele 82 și 85-87). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului generat Biondi prezentate în cauza Reibel (C‑802/24, EU:C:2026:110, punctul 58).
78      Problema dacă instanța națională are obligația de a verifica din oficiu dacă vreuna dintre părțile la procedură este o persoană vizată de măsuri restrictive este în discuție în cauza pendinte Čiekuri‑Shishki (C‑480/24). În Concluziile prezentate în această cauză, avocatul general Norkus propune să se răspundă în sensul că „instanța sesizată are obligația să verifice din oficiu, atunci când se află în prezența unor indicii, dacă vreuna dintre părțile la procedură figurează printre persoanele menționate la articolul 2 sau la articolul 11 alineatul (1) litera (a) sau (b) din Regulamentul nr. 269/2014 și, în acest scop, să folosească toate competențele de cercetare judecătorească de care dispune. În special, ea este obligată să solicite informațiile necesare de la autoritățile competente specializate pentru a putea efectua această examinare” (Concluziile avocatului general Norkus prezentate în cauza Čiekuri‑Shishki,
C‑480/24, EU:C:2025:672, punctul 60).
79      A se vedea prin analogie Hotărârea Bank Melli Iran (punctul 67). A se vedea de asemenea prin analogie Hotărârea din 27 octombrie 1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, punctele 14 și 18), și Hotărârea din 31 mai 1995, Royal Copenhagen (C‑400/93, EU:C:1995:155, punctele 24 și 26).
80      A se vedea punctele 105 și 106 din prezentele concluzii.
81      A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Afrasiabi ș.a. (C‑72/11, EU:C:2011:737, punctul 58).
82      Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia ș.a./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P
și C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punctul 121).
83      A se vedea punctul 104 din prezentele concluzii.
84      A se vedea prin analogie Hotărârea din 15 octombrie 2015, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, punctul 29).