62004CC0339_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas kohtuasjas Euroopa Kohtule Itaalia Vabariigi Consiglio di Stato (riiginõukogu) poolt esitatud eelotsuse küsimuste taustaks on ühenduses telekommunikatsiooniteenuste järkjärgulise avamise protsess, mis kaotab riigipiirid ja kõrvaldab asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse takistused.
2. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib konkreetselt teada, kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. aprilli 1997. aasta direktiivi 97/13/EÜ üldlubade ja üksiklitsentside ühise raamistiku kohta telekommunikatsiooniteenuste valdkonnas(2) kohaldatakse ka sideettevõtjatele, kes käitavad isiklikuks otstarbeks kasutatavat võrku, ning kas seeläbi saavad nad kasu piirangust, mille direktiiv kehtestab liikmesriikide õigusele nõuda nende tegevuslubade eest tasu.
I. Ühenduse õiguslik raamistik
A. Telekommunikatsiooniteenuste liberaliseerimine Euroopa Ühenduses
3. Möödunud sajandi kahel viimasel aastakümnel on elektronsidevahenditest saanud üks majanduse käimapanev jõud; ühenduse institutsioonid otsustasid nende arengule tõuke anda, edendades nende liberaliseerimist.(3)
4. Sel eesmärgil on nad töötanud kahes suunas: muutes turud paindlikuks ja ühitades siseriiklikke õigusnorme.
5. Esimeses suunas oli lähtepunktiks komisjoni 28. juuni 1990. aasta direktiiv 90/388/EMÜ konkurentsi kohta telekommunikatsiooniteenuseturgudel,(4) mida on korduvalt muudetud.(5) See õigusakt tunnistati kehtetuks ja asendati komisjoni 16. septembri 2002. aasta direktiiviga 2002/77/EÜ.(6)
6. Teises suunas tuli tõkete kaotamiseks ühtlustada võrkudele juurdepääsu ja nende kasutamise nõuded, mille jaoks võeti vastu nõukogu 28. juuni 1990. aasta direktiiv 90/387/EMÜ,(7) mis kohandati konkurentsitingimustele Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. oktoobri 1997. aasta direktiiviga 97/51/EÜ.(8) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiviga 2002/21/EÜ,(9) millega asendati varasemad direktiivid, püütakse põhjalikumalt ühtlustada õigusnorme ja tehnilisi nõudeid.
B. Direktiiv 97/13
1. Direktiivi sätted „lubade” kohta
7. Nagu ma märkisin ettepanekus kohtuasjas ISIS Multimedia ja Firma 02 (punkt 5),(10) ei tähenda soovitav avamine, et liikmesriigid kaotavad kontrolliõiguse asjakohaste lubade andmise menetluste kaudu. Komisjon ise kinnitas, et sellised kanalid on peamine meetod konkurentsi arengus õiglaste tingimuste loomiseks lubade andmisel ühiste põhimõtete rakendamise teel.(11)
8. Liidetud kohtuasjades Albacom ja Infostrada tehtud ettepanekus(12) märkisin ma, et direktiiv 97/13 vastab sellele vajadusele, sest see näeb ette ühe ainsa alternatiivi, mis tugineb proportsionaalsuse, läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtetele ning mille eesmärk on luua asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabadusega kokkusobiv keskkond (põhjendused 1, 2, 4 ja 11; artikli 3 lõige 2).
9. Selliste eelduste kohaselt on direktiivi aluseks telekommunikatsiooniteenuste osutamise vabadus ja nende võrkude kasutamise avamine. Ühenduse seadusandja soovib nende takistamatut jaotamist ja kasutamist või vajadusel „üldlubade” alusel,(13) kusjuures „üksiklitsentsid”(14) on mõeldud erandjuhtudeks või üldlubade täienduseks (põhjendused 7 ja 13, artikli 3 lõige 3 ja artikkel 7). Mõlemad kuuluvad „loa” kategooriasse.(15)
10. Selle favor libertatis ’e põhimõtte kohaselt on kõnealuse direktiivi juhtkriteerium ka see, et direktiiv ei piira nende üksiklitsentside arvu, mida liikmesriigid võivad väljastada, välja arvatud juhul, kui see on oluline raadiosageduste tõhusa kasutamise ning piisaval arvul numbrite kättesaadavuse tagamiseks. Seega on igal siseriiklikus õiguskorras avaldatud tingimustele vastaval ettevõtjal õigus sellist litsentsi saada (artikli 10 lõige 1 ja artikli 9 lõige 3).
2. Maksusätted
11. Direktiivi artiklites 6 ja 11 soodustatakse samamoodi konkurentsi telekommunikatsiooniturul ja nähakse ette, et ettevõtjatele ei kehtestata muid piiranguid ega tasusid peale hädavajalike,(16) järgides seega proportsionaalsuse põhimõtet. Nende artiklite pealkirjad on vastavalt „Üldlubade andmise kord ja kohaldatavad tasud” ning „Üksiklitsentside andmise kord ja kohaldatavad tasud”.
12. „Artikkel 6
[…]
Ilma et see piiraks universaalteenuse eest makstavat tasu vastavalt lisas sätestatule, tagavad liikmesriigid, et ettevõtjate suhtes loamenetluse osana kehtestatud tasu eesmärk on üksnes katta halduskulud, mis on tekkinud üksiklitsentside väljaandmisel, juhtimise kontrollimisel ja rakendamisel. Teave selliste tasude kohta avaldatakse kohaselt ja piisavalt üksikasjalikult, nii et see on hõlpsasti kättesaadav.” [Siin ja edaspidi on viidatud direktiivi tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
13. „Artikkel 11
[…]
1. Liikmesriigid tagavad, et ettevõtjate suhtes loamenetluse osana kehtestatud tasu eesmärk on üksnes katta halduskulud, mis on tekkinud üksiklitsentside väljaandmisel, juhtimisel, kontrollimisel ja rakendamisel. Üksiklitsentsile kohaldatavad tasud on vajaliku töö hulgaga proportsionaalsed ja teave selliste tasude kohta avaldatakse asjakohaselt ja piisavalt üksikasjalikult, nii et see on hõlpsasti kättesaadav.
2. Kui tuleb kasutada nappe ressursse, võivad liikmesriigid hoolimata lõikest 1 lubada oma riigi reguleerivatel asutustel kehtestada tasu, mis võtab arvesse vajadust tagada nende ressursside optimaalne kasutamine. Selline tasu ei tohi olla diskrimineeriv ja selle puhul tuleb eelkõige arvesse võtta vajadust soodustada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut.”
II. Itaalia õigusnormid
A. Olukord enne turgude avamist
14. 1973. aasta Codice postale e delle telecomunicazioni(17) (posti- ja telekommunikatsiooniseadustik) kuulutas kaugsidevahendid riigiomandiks, kuigi lubas nende kaudset haldamist kontsessiooni teel (artiklid 1, 4 ja 183).
15. Avaliku kasutuse kõrval oli ette nähtud eraviisiline kasutamine ainult valdaja isiklikuks tarbeks, milleks oli samuti vaja kontsessiooni (artiklid 183 ja 213), ja artiklis 214 nimetatakse viimaste hulgas kasutamist avalikke teenuseid osutavate äriühingute abistamiseks.
B. Õigusnormid pärast sektori liberaliseerimist
16. Kui Euroopa Ühenduses alustati protsessi, millest ma andsin ülevaate, nägi 23. oktoobri 1996. aasta dekreetseadus nr 545(18) ette Itaalia õigusaktide kohandamise ühenduse õigusega ja eelkõige direktiiviga 96/19, ning sellest sai mõningate muudatustega 23. detsembri 1996. aasta seadus nr 650.(19)
17. Uue õigusaktiga kaotati ainu- ja eriõigused ning anti kõigile ettevõtjatele õigus osutada teenuseid ja paigaldada telekommunikatsioonivõrke, milleks on aga vaja haldusluba. Seda lähenemisviisi kinnitati 31. juuli 1997. aasta seaduse nr 249(20) Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (sideamet) loomise ning raadiotelevisiooni- ja telekommunikatsioonisüsteeme reguleerivate õigusnormide kohta artikli 4 lõigetes 1 ja 2.
18. Vabariigi presidendi 19. septembri 1997. aasta dekreediga nr 318(21) toimuski Itaalia õiguse lubatud kohandamine alates 1. jaanuarist 1999 kehtiva ühenduse õiguskorra nõuetega.
1. Load ja nendega kaasnevad maksud
19. Üldlubade ja üksiklitsentside saamise korra nägi ette 1997. aasta dekreedi artikkel 6, mille lõiked 5, 20 ja 21 sisaldavad riigi poolt tasu võtmise eeskirju:
„5. Ettevõtjatelt üldlubade väljastamise eest võetav tasu katab üksnes lubade väljaandmisega ning teenuse osutamise ja lubadele seatud tingimustest kinnipidamise kontrollimisega seotud halduskulud […].
[…]
20. Ilma et see piiraks universaalteenuse eest makstavaid tasusid vastavalt artiklile 3, on ettevõtjatelt üksiklitsentside väljastamise menetluses võetava tasu eesmärk üksnes katta taotluse menetlemisega ning teenuse osutamise ja litsentsidele endile seatud tingimustest kinnipidamise kontrollimisega seotud halduskulud […].
[…]
21. Kui tuleb kasutada nappe ressursse, võib asutus võtta tasu ka kõnealuste ressursside optimaalse kasutamise tagamiseks, võttes arvesse vastavaid kaubandusaspekte. See tasu ei tohi olla diskrimineeriv ja selle puhul tuleb eelkõige arvesse võtta vajadust soodustada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut […].”
20. Nendel kolmel juhul kehtestab 1997. aasta seaduses nr 249 nimetatud asutus tasu suuruse eriotsusega, mis avaldatakse vastavalt kehtivatele seadustele ja 1997. aasta dekreedi nr 318 artikli 19 lõike 3 punktile b.(22)
2. Erakontsessioonide kohaldamine
21. Viimati nimetatud dekreedi artikliga 21 laiendati uue regulatsiooni kohaldamisala ka võrkude isiklikuks otstarbeks kasutamisele. 1998. aasta seaduse nr 448 artikkel 20 tunnistas selle artikli siiski kehtetuks (lõige 4) ja nägi ette, et tuleb vastu võtta seda valdkonda reguleeriv määrus ja õigusakt, milles kehtestatakse selle valdkonna tasud vastavalt 1997. aasta dekreedi nr 318 artikli 6 lõigetes 20 ja 21 sätestatud kriteeriumidele, kusjuures see tasu ei või mingil juhul olla väiksem 1998. aastaks ettenähtud tasust, mida suurendatakse eeldatava inflatsioonimääraga võrdse protsendi võrra (lõiked 5 ja 6). Seni jäi kehtima postiseadustik (lõige 7).
22. 1997. aasta seaduse nr 249 artikli 4 lõikega 6 kehtestati omakorda avalikke teenuseid pakkuvatele äriühingutele, kes on oma vajadusteks rajanud kõnealuseid eraomandis olevaid võrke, kohustus tegutseda selles sektoris eraldi äriühingutena, kes peavad maksma selleks tasu vastavalt 1998. aasta seaduse nr 448 artiklile 20.
III. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimused
23. Avalikke teenuseid pakkuval süsivesinikest ja maagaasist energia tootmise ja tarnimisega tegeleval äriühingul Ente Nazionale Idrocarburi (edaspidi „ENI”) oli postiseadustiku artiklite 213 ja 214 alusel pikka aega olnud ainuõigus otsustada raadiosageduste üle oma rajatiste, samuti oma töötajate ohutuse ja juhtimise tagamiseks ning ta oli selleks loonud ja välja arendanud keeruka ja ulatusliku mobiiliüksuste, releesüsteemide ja püsijaamade võrgu.
24. Kontsessiooni aastahind ulatus 26 000 miljoni Itaalia liirini.
25. ENI asutas 1997. aasta seaduse nr 249 artikli 4 lõike 6 alusel tütarettevõtja kaudu kõnealuse aasta detsembris äriühingu Nuova Società di Telecomunicazioni Spa (edaspidi „NST”), et anda viimase juhtida oma ettevõtlusega seotud telekommunikatsioonivõrk.
26. 12. juunil 1998 andis Ministero delle Communicazioni (sideminister) vabariigi presidendi 1997. aasta dekreedi nr 318 alusel NST-le riiklikul tasandil üldsusele avatud teenuste osutamiseks üksiklitsentsi, mille ese oli juba ENI käsutusse antud fikseeritud releevõrk, välja arvatud mobiilsüsteemid. Viimati nimetatud ühenduste eest tasus ta isiklikuks otstarbeks kasutamise kontsessioonile vastava summa (2 107 190 398 Itaalia liiri), samas kui esimeste nimetatud teenuste eest tasus ta üksiklitsentsi tasu, mis arvutati ministri 5. veebruari 1998. aasta käskkirjas sätestatud eeskirjade järgi (1 328 838 000 Itaalia liiri).
27. Äriühing Albacom, milles ENI osalus on 35%, omandas 30. juunil 1998 NST.
28. Sideminister nõudis 26. veebruaril 1999 NST-lt ja ENI‑lt lisaks üksiklitsentsi eest makstavatele summadele tasu kõnealusel aastal selle võrgu kasutamise eest isiklikuks otstarbeks, sealhulgas püsiühenduste eest, see tähendab üldiselt tarbijate jaoks mõeldud võrgu sageduste eest. Itaalia asutus on seisukohal, et NST tegevus toetab ENI‑t ja et seega kasutatakse neid riigi omandisse kuuluvaid ühendusi piiratud ja isiklikuks otstarbeks, kusjuures tema tegevussfääris on sel viisil avalik teenus koos isiklikuks otstarbeks kasutatava teenusega.(23)
29. NST vaidlustas nimetatud makseettepaneku Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazios, kes jättis tema nõuded 26. augusti 2002. aasta otsusega rahuldamata.
30. Selle otsuse peale esitatud apellatsioonkaebust arutav Consiglio di Stato peatas enne otsustamist menetluse, et küsida Euroopa Kohtult:
„Kas siseriiklik säte, mille kohaselt üldsusele suunatud teenust pakkuvad ning varem tasulise litsentsi alusel oma tarbeks telekommunikatsioonivõrke ehitanud äriühingud peavad telekommunikatsioonialaseks tegevuseks asutama eraldi äriühingu, on kooskõlas direktiivi 97/13 üldpõhimõtetega, kui selle siseriikliku sätte kohaselt peab nimetatud eraldiseisev äriühing, isegi kui tal on litsents teatud teenuse pakkumiseks üldsusele, maksma – ehkki vaid ajutiselt – täiendavat tasu telekommunikatsioonivõrgu kasutamise eest tema emaettevõtja poolt?”
31. Juhul kui vastus on jaatav, küsib kohus:
„Kas siseriiklik säte, millega määratakse [rõhutatakse: ajutiselt] täiendav teine tasu, mis tuleb tasuda emaettevõtja kasuks tehtava toimingu eest, on kooskõlas ühenduse õigusega, nagu tõlgendab seda Euroopa Kohus (viies koda) 18. septembri 2003. aasta otsuses, kui nimetatud täiendav tasu makstakse tasuna, mida varem tasus emaettevõtja varem kehtinud üksiklitsentside regulatsiooni kohaselt, mis eristas üldsusele suunatud ja isiklikuks otstarbeks kasutatavate telekommunikatsioonisüsteemide kontsessioone?”
IV. Menetlus Euroopa Kohus
32. Käesolevas eelotsusetaotluses esitasid kirjalikke märkusi põhikohtuasjas hagejaks olev ettevõtja, Itaalia valitsus ja komisjon, kelle esindajad osalesid suuliste väidete esitamiseks möödunud aasta 28. septembril toimunud kohtuistungil.
V. Eelotsuse küsimuste õiguslik analüüs
A. Vaidluse piiritlemine
33. Selleks et hõlbustada kohtuvaidluse lahendamist Consiglio di Stato poolt, tuleb vaidlusest kõrvale jätta faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis takistavad vaidluse põhisisu mõistmist.
34. Eelotsusetaotluse esitanud kohus loetleb eelotsusetaotluses asjaolud, mille taustal tal tuleb otsus teha, tõstatamata selle suhtes poleemikat. Tema kirjelduse kohaselt asutas ENI süsivesinike tootmise ja tarnimise monopoli omav ja oma enda tarbeks võrku haldav äriühing ühenduse õiguse egiidi all kinniselt telekommunikatsiooniturult vaba konkurentsiga turule üleminekul filiaali (NST) selleks, et ta saaks vastavalt Itaalia õigusnormidele võrku edasi kasutada; selle äriühingu, mis omal ajal tegutses üldsusele avatud turul, omandas hiljem kolmas äriühing (Albacom), kes osutas ENI‑le andmesideteenuseid, mis kuulusid varem isikliku kasutuse kontsessiooni.
35. Sellisest lühiülevaatest ajalises järjestuses esitatud asjaoludest eelotsusetaotluses selgub, et esimeses küsimuses piirdub Consiglio di Stato kahtlusega, kas direktiiviga 97/13 on kooskõlas siseriiklik õigusakt, mis nõuab, et eraldiseisev äriühing, kellel on omakorda avaliku telekommunikatsiooniteenuse litsents, peab maksma ajutiselt täiendavat tasu telekommunikatsioonivõrgu kasutamise eest tema emaettevõtja poolt, määratlemata selle suhte olemust ega täpsustamata ettevõtjatevahelisi sidemeid. Seega osutuvad Itaalia valitsuse ja NST avaldustes mõlema aspekti kohta esitatud märkused asjassepuutumatuks.
36. Komisjoni arvates on siin vaja täpsustada, kas kõnealust direktiivi kohaldatakse ka võrkude isiklikuks kasutamiseks antud üksiklitsentsidele. Selline sisuline lähenemine vaidlusele põhikohtuasja üksikasju arvestamata vastab paremini eelotsusetaotluse eesmärgile. Ent seda võiks veelgi täpsemini piiritleda, sest loa (mis oli ENI‑l minevikus seda liiki kasutusõiguse jaoks ja mis võimaldas tal seda jätkuvalt kasutada äriühingu NST ja seejärel Albacomi jaoks) käsitamine „üksiklitsentsina” eeldab Itaalia õiguskorra analüüsimist, mis ei ole Euroopa Kohtu ülesanne.
37. Tegelikult on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tarvis teada, kas telekommunikatsioonivõrgu isiklikuks otstarbeks kasutamine kuulub direktiivi 97/13 kohaldamisalasse, olenemata sellest, mis laadi loa alusel võrku kasutatakse. Selleks tuleb mõisteid rangelt järgida.
B. Terminoloogia täpsustused
38. Kohtudokumentides võib täheldada teatavat segadust sõnavalikus. Juttu on telekommunikatsioonivõrkudest ja -teenustest ning nende loomisest ja ühtede ja teiste kasutamise võimalustest, nimetades neid vahet tegemata „üldkasutatavateks/avalikeks” või „eraomandis olevateks / isiklikuks otstarbeks” mõelduteks, nagu need mõisted oleksid kõikidel juhtudel kasutatavad ühtemoodi.
39. Eelotsusetaotlusele õige lahenduse kättejuhatamiseks tuleb neid mõisteid täpsustada.
40. Telekommunikatsioonivõrk
on edastusvahend ja, olenevalt juhust, kommutatsiooniseadmed ja muud vahendid signaalide edastamiseks juhtme, raadio, optiliste või muude elektromagnetiliste vahendite abil.(24)
41. Telekommunikatsiooniteenused
omalt poolt on signaalide edastamine ja juhtimine võrgu kaudu.(25)
42. Võrku võib nimetada üldkasutatavaks või eraomandis olevaks, olenevalt pakkumise valdkonnast,(26) kusjuures esimene omadussõna tähistab võrke, milles osutatakse teenuseid, mis on vahet tegemata kättesaadavad kõikidele kasutajatele.(27) Direktiivis 97/33 selgitatakse seda punkti, märkides põhjenduse 5 lõpus, et „sõna „üldkasutatavad” ei viita omandile ega ka piiratud hulgal pakkumistele nimetusega „üldkasutatavad võrgud” või „avalikud teenused”, vaid et see tähistab igasugust üldsuse käsutusse kolmandate isikute poolt kasutamiseks antud võrku või teenust”.
43. Kokkuvõttes võib erakätes olev võrk olla üldkasutatav, kui selles pakutakse seda laadi teenuseid, mis on avatud kõikidele tarbijatele.
44. Sellega seoses tuleb selleks, et välja selgitada, kas direktiiv 97/13 puudutab ainult seda liiki võrke või on kohaldatav ka isiklikuks otstarbeks kasutatavate võrkude suhtes, uurida, millised eesmärgid on ühenduse seadusandja selles valdkonnas ühenduse õigusele määranud.
C. Telekommunikatsiooniteenuste direktiivide teleoloogiline tõlgendamine
45. Direktiivides 90/387 ja 90/388 järgitud joon vastas kavatsusele luua telekommunikatsiooniteenuste ühisturg, tagades teenuste vaba liikumise, mille puhul ei ole rohkem piiranguid, kui on üldsuse huvides vajalik. Eesmärgiks seati konkurentsivõimeline turg nii ettevõtjate kui ka klientide jaoks.(28)
46. Kuna aga lähtuti väga erinevast olukorrast, kus teatud ettevõtjatel olid ainu- ja eriõigused,(29) näis soovitatav algatada järkjärguline liberaliseerimine, mis viidi pärast mitut üleminekuperioodi teenuste ja infrastruktuuride pakkumise osas lõpule 1. jaanuaril 1998.(30)
47. Sellistes muutlikes oludes võeti vastu direktiiv 97/13, millega püütakse vastavalt eespool viidatud kohtuotsusele Albacom ja Infostrada lihtsustada uute ettevõtjate turuletulekut, piirates riikide õigusi võtta ettevõtjatelt asjaomaste lubade väljastamise eest rahalist tasu (punktid 35 ja 36).
48. Seega ei või liikmesriigid üldloa või üksiklitsentsi väljastamise eest võtta ettevõtjatelt muid tasusid peale direktiivis sätestatute (eespool viidatud kohtuasjades Albacom ja Infostrada esitatud ettepaneku punktid 28, 47 ja 50).
49. Selline on viidatud kohtuotsuse Albacom ja Infostrada ulatus, kui selles tuvastati, et direktiiviga 97/13 on vastuolus kõik siseriiklikud õigusnormid, mis kohustavad lubade omanikke maksma üksnes loa omamise eest tasusid, mis erinevad direktiivi artiklites 6 ja 11(31) ette nähtud tasudest või lisanduvad neile.
50. Siiski juhul, kui luba on mõeldud telekommunikatsioonivõrgu kasutamiseks tervikuna või osaliselt isiklikuks otstarbeks, mille puhul ei ole põhimõtteliselt konkurente ega vaba konkurentsi, ja kus tegutseb üksnes loaomanik, sest „enda teenuse” või „teise isiku osutatava teenuse” puhul on vaid üks teenuseosutaja ja üks kasutaja, kaovad riikide maksustamisõiguse piiramist õigustavad põhjused. Seetõttu ei ole direktiiv 97/13 sel juhul kohaldatav, sest selline olukord läheb direktiivi eesmärkidest kaugemale; selle kohaldamine rikuks subsidiaarsuse põhimõtet, mida ühendus ise kavatseb telekommunikatsiooniteenuste valdkonnas järgida, nagu on märgitud selle direktiivi põhjenduses 2.
51. Siinkohal näib kohane meenutada, mida ma kirjutasin kohtuotsuse Albacom ja Infostra da ettepaneku punktis 51: direktiiviga 97/13 kavandatud ühtlustamiseesmärgi aluseks on EÜ artikkel 2, kuivõrd maksuseaduste erinevus pärsib selles artiklis seatud eesmärkide saavutamist. Maksualane ühtlustamine ei ole Euroopa Liidu üks eesmärke, vaid see on Euroopa Liidu ehitamise vahend. Sama maksustatava tegevuse osas erinev maksukohtlemine liikmesriikides võib konkurentsi märkimisväärselt moonutada, kahjustades isikute, kapitali ja kaupade vaba liikumist ja teenuste osutamise vabadust.
52. Kokkuvõttes leian, et direktiiv 97/13 ei keela liikmesriigil võtta tasu võrgulitsentsi omavalt äriühingult võrgu puhul, kus erandlikult puuduvad vaba ja avatud turu tingimused, mis soosivad võrgu kasutamist ainult ühe kasutaja poolt. Consiglio di Stato ülesanne on analüüsida, kas põhikohtuasjas on tegemist sellise olukorraga. Sellise lahenduseni viivaid argumente arvestades ei saa ühenduse õigusega sekkuda parameetritesse, mille järgi siseriiklikus õiguses seda tasu arvutatakse.
53. Vastupidine lahendus, mida soovitavad komisjon ja põhikohtuasjas hagejaks olev äriühing, annaks paradoksaalse tulemuse, kus õigusnormid, mis peaksid kaitsma sektorisse pürgivaid uusi ettevõtjaid, töötaksid hoopis eri- või ainupositsiooniga ettevõtjate kasuks suletud turusegmendis, võttes ära kõikidele kasutamiseks mõeldud ressursid, mida võib nappida, näiteks raadiosagedused või numbrid.
54. Selline ebaloogiline tulemus oleks vastuolus ühtlustatud korralduse eesmärkidega ja muudaks asjatuks nimetatud poolte dialektilised pingutused, millega nad oma ettepanekut põhjendasid, lähtudes direktiivide tõlgendusest, mis osutus pealegi asjakohatuks.
D. Süstemaatilise ja sõnasõnalise tõlgendamise kriteeriumide kohaldamatus
55. Ühenduse seadusandja kasutatud väljendid ei anna kindlaid juhiseid, sest – nagu ma juba käesoleva ettepaneku 26. joonealuses märkuses nimetasin – need on teatud määral ebajärjekindlad.
56. Ühtlasi ei saa nende direktiivide – mis andsid nimelt tõuke turu avamiseks 1. jaanuaril 1998 – teatud lõigud üles kaaluda direktiivides välja kuulutatud eesmärki, milleks on sätestada telekommunikatsiooniteenuste liberaliseerimine.(32)
57. Lõpuks ei ole asjakohane lähtuda turgude järkjärguliseks liberaliseerimiseks mõeldud eeskirjade tõlgendamisel õiguslikust raamistikust, mis on vastu võetud vaba konkurentsi olude jaoks ja millesse kuulub ka Itaalia õigusnorm, mida Consiglio di Statol tuleb põhikohtuasjas tõlgendada.(33) Direktiivi 2002/21 põhjenduses 1 on sätestatud, et „[k]ehtiva telekommunikatsiooni reguleeriva raamistikuga on üleminekul monopolidelt täielikule konkurentsile edukalt loodud tulemusliku konkurentsi tingimused telekommunikatsioonisektoris”. Varem ainu- või eriõiguste püsimise tõttu õigustatud erikorral ei ole enam mõtet oludes, kus selliseid erandeid ei ole, sest olenemata sellest, kas see kord kehtiks kõigi suhtes,(34) on vaba konkurents ja liikumise põhivabaduste teostamine ühenduses tagatud.
VI. Ettepanek
58. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Consiglio di Statole, et:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. aprilli 1997. aasta direktiiviga 97/13/EÜ üldlubade ja üksiklitsentside ühise raamistiku kohta telekommunikatsiooniteenuste valdkonnas ei ole vastuolus see, kui liikmesriik võtab litsentsi omavalt ettevõtjalt vaba ja avatud turu tingimustele mittevastava võrgu kasutamise eest isiklikuks otstarbeks ajutiselt muud tasu peale direktiivis ette nähtud tasude, ning ühenduse õiguse seisukohast ei ole oluline, milliste parameetrite järgi riigi seadusandja kõnealust tasu arvutab.
(1) .
(2)
–	EÜT L 117, lk 15.
(3)  –	Rohelises raamatus sideteenuste ja -seadmete ühisturu arendamise kohta (Brüssel, 16. detsember 1987, KOM(87) 290 lõplik) tegi komisjon panuse tulevasele ühisturule, kutsudes kõiki osalisi osalema arutelus, ja nõudis selle sektori järkjärgulist avamist ning samas kodanikule kõikide kaasaegsete sidesüsteemide kasutamise õiguse tagamist (lk 6, 16 jj).
(4)
–	EÜT L 192, lk 10.
(5)
–	Esimene muudatus tehti komisjoni 13. oktoobri 1994. aasta direktiiviga 94/46/EÜ (EÜT L 268, lk 15; ELT eriväljaanne 08/03, lk 3) eelkõige seoses satelliitsidega. Komisjoni 18. oktoobri 1995. aasta direktiiviga 95/51/EÜ (EÜT L 256, lk 49) kaotati piirangud kaabeltelevisioonivõrkude kasutamiseks juba liberaliseeritud telekommunikatsiooniteenuste osutamiseks. Samal aastal kehtestati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 1995. aasta direktiiviga 95/62/EÜ (EÜT L 321, lk 6) tingimused avatud võrgu pakkumise kohaldamise kohta kõneside suhtes. Direktiivi 90/388 muudeti uuesti komisjoni 16. jaanuari 1996. aasta direktiiviga 96/2/EÜ (EÜT L 20, lk 59), et lisada selle kohaldamisalasse mobiil- ja personaalsideteenused ja -süsteemid. Komisjoni 13. märtsi 1996. aasta direktiiv 96/19/EÜ (EÜT L 74, lk 13) käsitles 1990. aasta sätet täieliku konkurentsi rakendamiseks telekommunikatsiooniteenuste turul. Viimane muudatus tehti komisjoni 23. juuni 1999. aasta direktiiviga 1999/64/EÜ (EÜT L 175, lk 39), mille eesmärk oli tagada, et ühele operaatorile kuuluvad telekommunikatsioonivõrgud ja kaabeltelevisioonivõrgud on eraldiseisvad juriidilised isikud.
(6)  –	Direktiiv konkurentsi kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste turgudel (EÜT L 249, lk 21; ELT eriväljaanne 08/02, lk 178).
(7)
–	Direktiiv telekommunikatsiooniteenuste siseturu loomise kohta avatud võrgu pakkumise kaudu (EÜT L 192, lk 1).
(8)
–	EÜT L 295, lk 23. Sama eesmärki täidab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiiv 97/33/EÜ vastastikuse sidumise kohta telekommunikatsioonisektoris seoses universaalteenuse ja koostalitlusvõime tagamisega avatud võrguteenuse osutamise põhimõtete kohaldamise teel (EÜT L 199, lk 32). Sellesse rühma kuuluvad nõukogu 5. juuni 1992. aasta direktiiv 92/44/EMÜ (EÜT L 165, lk 27) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 1998. aasta direktiiv 98/10/EÜ (EÜT L 101, lk 24), millest esimene laiendab kõnealust pakkumist püsiliinidele ja teine kõnesideteenustele.
(9)
–	Direktiiv elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT L 108, lk 33). Praegust vaatepilti täiendavad kaks Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi: 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/19/EÜ (EÜT L 108, lk 7; ELT eriväljaanne 13/29, lk 323) elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (juurdepääsu käsitlev direktiiv) ja sama kuupäeva direktiiv 2002/22/EÜ (EÜT L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367) universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv.
(10)
–	9. detsembri 2004. aasta ettepanek (liidetud kohtuasjad C‑327/03 ja C‑328/03, milles tehti 20. oktoobri 2005. aasta kohtuotsus, EKL 2005, lk I‑8877).
(11)  –	Roheline raamat telekommunikatsiooni infrastruktuuride ja kaabeltelevisioonivõrkude liberaliseerimise kohta,
II osa, Brüssel, 25. jaanuar 1995, KOM(94) 682 lõplik, lk 61 jj. Ka komisjoni teatis „Teel elektroonilise side infrastruktuuri ja sellega seotud teenuste uue raamistiku poole. Sidesektori regulatiivse raamistiku 1999. aasta ülevaade”, Brüssel, 10. november 1999, KOM(1999) 539 lõplik, lk 25.
(12)
–	12. detsembri 2002. aasta ettepanek liidetud kohtuasjades C‑292/01 ja C‑293/01: Albacom ja Infostrada (milles tehti 18. septembri 2003. aasta otsus, EKL 2003, lk I‑9449), mille punkte 2–7 korratakse peaaegu sõna-sõnalt käesoleva ettepaneku punktides 8–13, mida sisaldab ka ettepanek kohtuasjas ISIS Multimedia ja Firma 02.
(13)
–	Vastavalt direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti a esimesele taandele ei pea asjaomane ettevõtja üldloa korral „olenemata sellest, kas seda reguleeritakse „klassilitsentsi” või üldkohaldatavate õigusaktidega, ja kas sellega kaasneb registreerimiskohustus, […] saama enne loast tulenevate õiguste kasutamist siseriikliku reguleeriva asutuse sõnaselget otsust”.
(14)
–	Üksiklitsents on „siseriikliku reguleeriva asutuse väljastatud luba ja millega antakse ettevõtjale eriõigused või millega kohaldatakse ettevõtja tegevuse suhtes lisaks üldloale vajaduse korral erikohustusi, kui kõnealusel ettevõtjal ei ole õigust kasutada asjaomaseid õigusi seni, kuni ta on saanud siseriikliku reguleeriva asutuse otsuse” (direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti a teine taane).
(15)  –	Direktiivis määratletakse viimane mõiste kui „igasugune „üldloa” või „üksiklitsentsi” vormis luba, milles määratletakse konkreetselt telekommunikatsioonisektoris kehtivad õigused ja kohustused, ja mis annab ettevõtjatele õiguse osutada telekommunikatsiooniteenuseid ja, vajadusel, rajada või käitada telekommunikatsioonivõrke nende teenuste osutamiseks […]” (artikli 2 lõike 1 punkti a esimene lõik).
(16)
–	Lubade andmise tingimused on esitatud direktiivi lisas.
(17)
–	Heaks kiidetud vabariigi presidendi 29. märtsi 1973. aasta dekreediga nr 156 ( Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana, edaspidi „ GURI ”, nr 13 regulaarne lisa, 3.5.1973, lk 2).
(18)
–	GURI
nr 249, 23.10.1996, lk 33.
(19)
–	GURI
nr 300, 23.12.1996, lk 16.
(20)
–	GURI
nr 177 regulaarne lisa, 31.7.1997, lk 5.
(21)
–	GURI
nr 221 regulaarne lisa, 22.9.1997, lk 5.
(22)  –	Rahandus-, eelarve- ja majandusplaneerimise ministeerium kehtestas vabariigi presidendi 1997. aasta dekreedi nr 318 artikli 6 alusel 5. veebruari 1998. aasta käskkirjaga ( GURI
nr 63, 17.3.1998, lk 27) üksiklitsentside omanikele kohustuse maksta riigikassasse: a) tasu litsentsi väljastamise ja andmisega seotud kulude katteks, mida makstakse taotluse esitamise ajal (artikkel 3); b) aastatasu kontrollide ja auditite eest (artikkel 4); c) teine sama perioodilisusega makstav tasu nappide reservide kasutamise eest (artikkel 5) ja d) samuti aastamaks tegutsemiseks vajalike numbrite määramise eest (artikkel 6). 23. detsembri 1998. aasta seaduse nr 448 riigikassa stabiilsuse ja arengu kohta – 1999. aasta eelarve seadus – ( GURI
nr 302 regulaarne lisa, 29.12.1998, lk 5) artikli 20 lõige 3 kinnitab, et postiseadustiku artikkel 188 ei ole alates 1. jaanuarist 1999 enam siduv kõnealusel turul avalikke teenuseid osutavatele ettevõtjatele. Sellegipoolest kehtestatakse lõikes 2 „makse telekommunikatsioonivõrkude paigaldamisele ja tarnimisele, telefonsideteenuste pakkumisele ning mobiil- ja personaalsideteenuste pakkumisele”, mille summa arvutatakse eelneval aastal osutatud teenuste pealt teenitud käibe protsendi järgi (3% 1999. aastal, 2,7% 2000. aastal, 2,5% 2001. aastal, 2% 2002. aastal ja 1,5% 2003. aastal).
(23)  –	Consiglio di Stato väidab eelotsusetaotluses, et „mõlemas kohtuastmes tuvastati juba hageja ja litsentsiomaniku NST (kes andis litsentsi üle õigusjärglasele Albacom) hallata oleva võrgu tunnuste ja struktuuri suhtes teostatud uurimise tulemusel faktiliselt, et võrk oli tehnoloogia ja turu arengu tagajärjel esialgse konfiguratsiooniga võrreldes läbi teinud muutuse raadiosideseadmete lisamise, kasutuselt kõrvaldamise ja muutmise teel, ning lisaks ühendati ja integreeriti Albacomi võrku, mis hõlmab lisaks raadio-, kaabel- ja valguskaabliühendusi. Faktiliselt täheldatakse veel, et ENI teatas, et võrgu kasutamine kolmandate isikute poolt ei kahjusta juba teostatud tööd ja et kõik institutsionaalsetel eesmärkidel loodud rajatised, eelkõige inimelu ohutusega seonduvate ülesannete täitmiseks, vastavad funktsionaalselt ja struktuuriliselt uutele kasutusnõuetele”.
(24)  –	Nii on öeldud direktiivi 90/387 artikli 2 punktis 2 direktiivi 97/51 redaktsioonis. Direktiivis 2002/21 lisatakse tehnoloogiauuenduste kajastamiseks nende elektromagnettehnikate hulka satelliidid ja maapealsete tehnikate hulka mobiilvahendid (artikli 2 punkt a).
(25)  –	Direktiivi 90/387 artikli 2 punkt 3 (direktiivi 97/51 versioonis), direktiivi 97/33 artikli 2 lõike 1 punkt d, direktiivi 2002/21 artikli 2 punkt c ja direktiivi 2002/77 artikli 1 punkt 3.
(26)
–	Need mõisted jäävad iseenesest ebaselgeks juba direktiivide 90/387 ja 90/388 sõnastuses, milles „üldkasutatav telekommunikatsioonivõrk” määratleti esialgu kui „avalikkusele kättesaadav telekommunikatsiooni infrastruktuur, mis võimaldab edastada signaale [...]” (artikli 2 punkt 3 ja artikli 1 lõike 1 kolmas taane vastavalt), lähtudes omanduse kriteeriumist. Nimetatud sätete tekstis aga nimetatakse direktiividega 97/51 ja 96/19 tehtud muudatuste tagajärjel (punkt 2 teine lõik ja kolmas taane vastavalt) võrke, „mida tervikuna või osaliselt kasutatakse üldkasutatavate telekommunikatsiooniteenuste pakkumiseks”. Sama kirjeldus säilib direktiivides 97/33 (artikli 2 lõike 1 punkt b), 2002/21 (artikli 2 punkt d) ja 2002/77 (artikli 1 punkt 2).
(27)
–	Avalik võrk, kui see pakub avalikke teenuseid, mille all mõeldakse kõikidele võimaldatavaid teenuseid (direktiiviga 96/19 muudetud direktiivi 90/388 artikli 1 lõike 1 kolmas ja neljas taane). Direktiivis 2002/77 määratletakse „üldkasutatavad elektroonilised sideteenused” „üldsusele kättesaadavatena” (artikli 1 punkt 3). Mõistet „kasutaja” täpsustatakse direktiivi 90/387 artikli 2 punktis 1 (vastavalt direktiivile 97/51); direktiivi 97/33 artikli 2 lõike 1 punktis e, ja direktiivi 2002/21 artikli 1 punktis h, milles nimetatakse selleks juriidilist või füüsilist isikut, kes kasutab üldkasutatavat elektroonilist sideteenust või taotleb selle kasutamist.
(28)  –	Nii on väljendatud nii direktiivi 90/387 põhjendustes 1, 4 ja 6 kui ka direktiivi 90/388 põhjenduses 1.
(29)
–	Direktiivi 90/388 põhjendustes 2–4 kirjeldatakse kokkuvõtlikult tolleaegset olukorda.
(30)  –	Direktiivi 97/33 põhjendus 1.
(31)  –	Kohtuotsuses peetakse silmas üksnes üksiklitsentse ja direktiivi 97/13 artiklit 11, kuid selle põhjendused kehtivad ka üldlubade ja artikli 6 kohta.
(32)  –	Asjaolu, et direktiivi 90/387, millest lähtub direktiiv 97/13, artiklis 2, mida on muudetud direktiiviga 97/51, eristatakse telekommunikatsioonivõrke üldiselt ja üldkasutatavaid telekommunikatsioonivõrke konkreetselt, samas kui algversioonis peeti silmas ainult esimesi, ei näita, nagu väidab komisjon, et sellest muudatusest alates kohaldatakse direktiivi vahet tegemata igat liiki telekommunikatsiooniteenustele. Direktiivi 90/387 artikli 1 lõige 1, kus avaldatakse tahet ühtlustada „avatud ja tõhusad tingimused üldkasutatavatele telekommunikatsioonivõrkudele ja, olenevalt juhust, üldkasutatavatele telekommunikatsiooniteenustele juurdepääsuks ja nende kasutamiseks”, jäi samaks. Samuti ei ole asjassepuutuv asjaolu, et nimetatud direktiivi 97/13 põhjenduse 2 lõpus viidatakse ühistele põhimõtetele, mida kohaldatakse „ kõikide
telekommunikatsiooniteenuste osutamiseks ja kõikide
teenuse osutamiseks vajalike infrastruktuuride rajamiseks või käitamiseks vajalike kõikide
lubade suhtes”. Seda omadussõna tuleb mõista kooskõlas direktiivi eesmärkidega alati siis, kui teemaks on konkurentsivõimeline turg, mitte konkreetse ettevõtja eraomandis olev kinnine turg.
(33)
–	See kohus rõhutab mõlemas küsimuses, et tasu on ajutine.
(34)
–	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/20/EÜ (EÜT L 108, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337) hõlmab kõigi elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lube „olenemata sellest, kas neid võrke ja teenuseid pakutakse üldsusele või ei” (põhjendus 4).