Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 12. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑559/23 P
International Management Group (IMG)
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuse vastuväide lepinguvälise vastutuse hagi aegumise tõttu – Üldkohus jättis enne hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätmist vastuvõetamatuse vastuväite kohta seisukoha võtmata – Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) välisjuurdlus – OLAFi juurdlusaruande edastamine liikmesriikide õigusasutustele – Juurdlusaruande lubamatu avalikustamine ajakirjanduses – Apellandile väidetavalt tekitatud mittevaraline ja varaline kahju – Põhjuslik seos – Kahjustav sündmus, mille eest võib vastutavaks pidada kas Euroopa Liitu või asjaomaseid riiklikke ametiasutusi – Ebakindlus – Tõendamiskoormis
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolev apellatsioonkaebus on esitatud Euroopa Liidu Üldkohtu 28. juuni 2023. aasta kohtuotsuse IMG
vs. komisjon(2) peale, millega Üldkohus jättis põhjendamatuse tõttu rahuldamata International Management Groupi (IMG) hagi liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamiseks selles, et IMG-d puudutav Euroopa Pettustevastane Ameti (OLAF) juurdlusaruanne avaldati ajakirjanduses.
2.        Apellatsioonkaebuse läbivaatamisel peab Euroopa Kohus muu hulgas kinnitama või kritiseerima vaidlustatud kohtuotsuses esitatud Üldkohtu seisukohta, et liidu lepinguväline vastutus tuleb välistada, sest ei ole kindel, kes on kahjustava sündmuse toimepanija, „kuna puuduvad sellekohased kaudsed tõendid“(3), mistõttu kahju võis põhjustada nii liidusisene allikas, nimelt OLAF või Euroopa Komisjon, kui ka liiduväline allikas, nimelt asjaomased liikmesriigi õigusasutused.
3.        Käesolevas ettepanekus teen Euroopa Kohtule ettepaneku vaidlustatud kohtuotsus tühistada põhjusel, et selle hindamisel, kas komisjon ja OLAF on väidetavalt rikkunud oma konfidentsiaalsuskohustust, rikkus Üldkohus tõendamiskoormist ja tõendite kogumist reguleerivaid norme. Esitan põhjused, miks selline õigusnormi rikkumine mõjutab ka tema järeldust, et viimased on väidetavalt rikkunud hoolsuskohustust.
II.    Vaidluse taust
4.        Vaidluse taust on kokku võetud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–12.
5.        IMG asutati tema põhikirja kohaselt rahvusvahelise organisatsioonina. Ta on oma tegevuse raames sõlminud komisjoniga mitu lepingut, rakendades liidu eelarve täitmise meetodit, mida nimetatakse „kaudseks või ühiseks täitmiseks“, mis on ette nähtud liidu finantsreeglites.
6.        OLAFi peadirektor algatas apellandi õigusliku seisundi kohta välisjuurdluse(4). Selle tulemusel leidis ta sisuliselt oma 9. detsembril 2014 koostatud juurdluse lõpparuandes (edaspidi „OLAFi aruanne“), et IMG ei ole „rahvusvaheline organisatsioon“ liidu finantsreeglite tähenduses, ning soovitas komisjonil määrata IMG-le haldus- ja rahalised karistused ning talle selles staatuses makstud summad tagasi nõuda.
7.        OLAFi aruanne edastati 12. detsembril 2014 ametlikult komisjonile ning Prantsuse ja Belgia õigusasutustele. Selle aruande sisu kohta avaldati 13. veebruaril 2015 teavet ajakirjas Der Spiegel. Apellant saatis 18. veebruaril 2015 OLAFile kirja, milles ta märkis selle aruande sisu võimalikku lekkimist ajakirjandusse.
8.        OLAFi peadirektor saatis 13. märtsil 2015 Euroopa Parlamendi presidendile kirja, milles märkis, et teda teavitati asjaolust, et OLAFi aruannet oli väidetavalt levitatud parlamendi eelarvekontrollikomisjonis. Selles kirjas tuletas OLAFi peadirektor meelde, et kõnealust aruannet ei ole Euroopa Parlamendile ametlikult avaldatud, ning palus Euroopa Parlamendi presidendil võtta vajalikud meetmed, et kõnealuse dokumendi levitamine lõpetada.
9.        OLAF vastas 20. märtsi 2015. aasta kirjaga apellandile, et tema aruanne oli edastatud ainult pädevatele liikmesriikide ametiasutustele ja komisjoni peasekretariaadile.
10.      OLAFi aruanne avaldati 11. detsembril 2015 ilma lisadeta ajalehe New Europe veebisaidil. Apellanti teavitati, et komisjoni peasekretär ja OLAF algatasid seejärel kaks juurdlust, et tuvastada selle lekke allikas.
11.      Komisjoni peasekretär saatis 30. jaanuaril 2017 apellandile kirja, milles teavitas teda asjaolust, et juurdlused on lõpetatud ja et need ei võimaldanud lekke allikat tuvastada.
12.      OLAFi aruanne edastati 5. juunil 2018 koos selle lisadega apellandile.
III. Menetlus liidu kohtutes
A.      Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
13.      Apellant esitas 21. detsembril 2020 Üldkohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega ELTL artikli 268 alusel hagi nõudega hüvitada talle varaline ja mittevaraline kahju, mis tema hinnangul tekkis talle seetõttu, et komisjoni ja OLAFi tegevus pärast OLAFi aruannet oli õigusvastane. Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsusega hagi tervikuna rahuldamata.
B.      Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
14.      Apellant esitas 7. septembril 2023 vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Oma nõuetes palub ta Euroopa Kohtul see kohtuotsus tühistada, tema nõuded Üldkohtus rahuldada, otsustada, et komisjonil on lepinguväline vastutus, mõista komisjonilt välja hüvitis talle tekitatud kahju eest, mille suuruseks on esialgsel hinnangul, mida kohus võib täiendada, 10 000 eurot kuus alates 2015. aasta detsembri keskpaigast kuni kohtuotsuse tegemiseni moraalse kahju eest ja 2,1 miljonit eurot materiaalse kahju eest, millele lisanduvad viivised, ning mõista komisjonilt välja mõlema astme kohtukulud.
15.      Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning mõista kohtukulud välja apellandilt.
IV.    Õiguslik analüüs
16.      Apellant põhjendab oma apellatsioonkaebust viie väitega, millest esimese kohaselt on vääralt hinnatud põhjuslikku seost, millest sõltub liidu lepinguvälise vastutuse tekkimine, teiseks on tema arvates vääralt hinnatud tingimust, mis puudutab kahjustava sündmuse eest vastutuse omistamist OLAFile või komisjonile, kolmandaks on vääralt hinnatud õigusvastast käitumist, mis seisneb hoolitsemiskohustuse rikkumisel, neljandaks on vääralt hinnatud hoolsuskohustuse rikkumisel põhinevat õigusvastasust ja viiendaks on rikutud õigusnorme, mis mõjutavad Üldkohtu hinnangut komisjoni õigustalituse arvamuse toimikust eemaldamise kohta.
17.      Komisjon väidab omalt poolt esimese võimalusena, et apellandi kahju hüvitamise hagi oli selle esitamise ajal aegunud, mistõttu on apellatsioonkaebus vastuvõetamatu. Teise võimalusena leiab komisjon, et apellatsioonkaebus tuleb põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta.
A.      Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
18.      Käesolev apellatsioonkaebus tõstatab kaks vastuvõetavusega seotud probleemi.
1.      IMG õigus esitada hagi liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamiseks
19.      Kohtuasjas IMG vs. komisjon (C‑790/24 P), milles ma esitan samuti täna ettepaneku, palutakse Euroopa Kohtul teha otsus apellatsioonkaebuse kohta, mis on esitatud 4. septembri 2024. aasta kohtuotsuse IMG vs. komisjon(5) peale, milles Üldkohus kinnitas, et komisjoni 8. juuni 2021. aasta otsus, millega komisjon keeldus tunnustamast apellandi rahvusvahelise organisatsiooni staatust tagasiulatuvalt alates 16. detsembrist 2014, on õiguspärane.
20.      Juhul kui liidu kohus kinnitab oma analüüsi tulemusel selle otsuse õiguspärasust, leian, et see asjaolu ei saa mõjutada 21. detsembril 2020 esitatud käesoleva kahju hüvitamise hagi vastuvõetavust põhjusel, et IMG kaotas kuupäeval, mil liidu kohus peab otsuse tegema, oma kohtumenetlusõigus- ja -teovõime.
21.      Nimelt nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et mõiste „juriidiline isik“ eeldab põhimõtteliselt liikmesriigi või kolmanda riigi õiguse alusel tekkinud õigusvõimet ja selle õigusega tunnustatud kohtumenetlusõigus- ja -teovõimet(6).
22.      Isegi kui IMG ei ole asutatud rahvusvahelise organisatsioonina või on selle staatuse kaotanud, ei võta asjaolu, et IMG ei ole või enam ei ole rahvusvahelise õiguse subjekt, temalt siiski juriidilise isiku staatust ühe või mitme riigi õiguskorras ega tema kohtumenetlusõigus- ja -teovõimet. Komisjon ei vaidlustanud muide tema seda võimet ka pärast küsimust, mille Euroopa Kohus talle kohtuistungil esitas. IMG-l on sisemine struktuur (eelarve, personal, infrastruktuur), mis tagab talle vajaliku autonoomia, et tegutseda õigussuhetes vastutava üksusena, ning tema põhikirja sätted, nagu ka mitme riigiga sõlmitud peakorterilepingute sätted, annavad talle riigisisese õiguse kohaselt kohtumenetlusõigus- ja -teovõime.
23.      Käesoleval juhul on apellandi olukord sarnane olukorraga, mida käsitleti kohtuasjas, milles tehti 28. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Groupement
des Agences de voyagesvs. komisjon(7), kuna komisjon usaldas apellandile mitme aasta jooksul eelarve täitmisega seotud ülesanded „rahvusvahelise organisatsiooniga“ kaudse eelarve täitmise korras, mistõttu peeti apellanti sel ajavahemikul sellise staatusega organisatsiooniks. Lisan, et komisjon käsitas liidu kohtutes IMGd juriidilise isikuna, kellel on kohtumenetlusõigus- ja -teovõime, kuna ta ei esitanud selle kohta ühtegi vastuvõetamatuse vastuväidet, kuigi liidu kohtus on algatatud 13 menetlust. See kohus ei tuvastanud ka apellandi kaebeõiguse puudumist, kuigi tegemist on avalikul huvil põhineva väitega.
24.      Lisan, et 18. jaanuari 2007. aasta kohtuotsuse PKK ja KNK
vs. nõukogu(8), mis puudutas muu hulgas Kurdistan Workers’ Partyt (PKK), punktis 112 otsustas Euroopa Kohus, et kui liidu seadusandja leiab, et organisatsioon, mille olemasolu on kahtluse alla seatud, tegutseb edasi piisaval määral selleks, et tema suhtes saaks kohaldada piiravaid meetmeid, tuleb ühetaolisusest ja õiglusest lähtuvalt tunnistada, et see üksus on tegutsenud edasi piisavalt selleks, et seda meedet vaidlustada. Nimelt tekiks mis tahes muu hinnangu tõttu olukord, kus organisatsioon võidakse kanda vaidlusalusesse nimekirja, ilma et tal oleks võimalik selle lisamise vastu hagi esitada.
25.      Sama moodi, kui asuda seisukohale, et OLAF ja komisjon olid kohustatud tagama OLAFi aruande järelduste konfidentsiaalsuse, nõuavad tõhusa kohtuliku kaitse õiguse ühtsuse ja vajalikkuse nõuded, et tuleb tunnistada, et apellant on piisavalt olemas selleks, et nõuda selle kahju hüvitamist, mis talle nende järelduste lubamatu avalikustamisega ajakirjanduses väidetavalt tekitati(9).
26.      Kõigil neil põhjustel leian, et IMG-l on õigus esitada liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi, ja seda sõltumata järeldustest, mis tuleb liidu kohtu teha tema rahvusvahelise organisatsiooni staatuse kohta.
2.      Üldkohtu otsus lahendada hagi sisulised küsimused, võtmata seisukohta kahju hüvitamise nõude aegumise kohta
27.      Komisjon esitab oma vastuses apellatsioonkaebusele vastuvõetamatuse vastuväite, et IMG esitatud kahju hüvitamise hagi on aegunud põhjustel, mille ta esitas Üldkohtule esitatud vastuvõetamatuse vastuväites.
28.      Esiteks väidab komisjon, et aegumistähtaeg möödus 11. detsembril 2020 ehk viis aastat pärast OLAFi aruande avaldamist ajalehe New Europe veebisaidil, samas kui apellandi hagi esitati 21. detsembril 2020 ehk kümme päeva hiljem. Sellega seoses tuletab komisjon meelde, et kohtupraktika kohaselt ei ole lisatähtaeg seoses suurte vahemaadega kohaldatav aegumistähtajale, mis on materiaalõiguslik tähtaeg.
29.      Teiseks väidab komisjon, et aegumistähtaeg hakkas jooksma enne seda avaldamist. Nimelt realiseerus apellandi väidetav kahju hiljemalt OLAFi aruande lekkimise ajal. Rikkumised, mida IMG väidab, puudutasid aga tema õigusliku seisundi küsimust ning IMG-le teatati aegsasti enne 11. detsembrit 2015, et OLAF ja komisjon kahtlevad selles küsimuses.
30.      Apellant vaidleb sellele hinnangule vastu. Esiteks rõhutab ta, et komisjon ei esitanud vastuapellatsioonkaebust ega vastuvõetamatuse vastuväidet. Teiseks väidab ta, et kahju, mille hüvitamist ta nõuab, on pidev kahju, mis tekkis kõige varem OLAFi aruande lubamatu levitamise ajal. Sellega seoses märgib ta, et tal ei olnud võimalust selle aruandega enne selle avalikustamist tutvuda, kuna see aruanne edastati talle 2018. aasta juunis, enne 27. septembri 2018. aasta kohtuistungit liidetud kohtuasjades, milles tehti 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus International Management Group
vs. komisjon(10).
31.      Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et aegumine kujutab endast asja läbivaatamist takistavat asjaolu, mis erinevalt menetlustähtaegadest ei põhine avalikul huvil, vaid lõpetab vastutuse tuvastamise hagi üksnes kostja taotlusel, kusjuures aegumistähtaja järgimist ei saa liidu kohus omal algatusel kontrollida, vaid selle küsimuse peab esitama asjaomane pool(11).
32.      Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 22, et komisjon palus Üldkohtul jätta apellandi hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjusel, et see on aegunud. Pärast seda, kui Üldkohus oli selle kohtuotsuse punktis 23 meenutanud kohtupraktikat, mille kohaselt on liidu kohtul õigus iga juhtumi asjaolusid arvestades hinnata, kas korrakohase õigusemõistmise kaalutlustel on põhjendatud jätta hagi sisulistel põhjustel rahuldamata, ilma et ta oleks enne lahendanud hagi vastuvõetavuse küsimust, otsustas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 24 analüüsida apellandi kahju hüvitamise nõuete põhjendatust, ilma et ta oleks eelnevalt otsustanud tema hagi aegumisest tuleneva asja läbivaatamist takistava asjaolu üle(12). Seetõttu palub komisjon Euroopa Kohtul analüüsida, kas apellandi kahju hüvitamise nõue on aegunud.
33.      Sarnaselt lahendusega, milleni jõuti sarnases olukorras 25. märtsi 2010. aasta kohtuotsuses Sviluppo
Italia Basilicatavs. komisjon(13) ja 24. märtsi 2022. aasta kohtuotsuses GVN vs. komisjon(14), tuleb asuda seisukohale, et komisjoni selle argumendi eesmärk ei ole käesoleva apellatsioonkaebuse vastuvõetavust kahtluse alla seada. Selline lahendus ei ole pealegi mõeldav, kuna Üldkohus jättis hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja apellant, kes oli kohtuvaidluse kaotanud, esitas vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse, nagu tal oli Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 teise lõigu alusel õigus teha.
34.      Neid komisjoni argumente tuleb käsitada nii, et nendega vaidlustatakse Üldkohtu otsus jätta hagi sisulistes küsimustes rahuldamata, tegemata otsust komisjoni esitatud vastuvõetamatuse aluse kohta.
35.      Euroopa Kohus otsustas aga, et Üldkohtu ülesanne on hinnata, kas korrakohase õigusemõistmise kaalutlustel on põhjendatud jätta hagi sisuliselt rahuldamata, ilma et lahendataks vastuvõetamatuse põhjendusi, mille esitas käesoleval juhul komisjon, ning leidis lisaks, et sellist hinnangut ei saa pidada komisjoni huve kahjustavaks. Seega, vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei saanud komisjon esitada vastuapellatsioonkaebust(15).
36.      Nii leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 24 menetlusökonoomia huvides, et hagi aegumisest tuleneva asja läbivaatamist takistava asjaolu üle ei ole vaja eelnevalt otsustada, enne kui ta asus analüüsima apellandi kahju hüvitamise nõuete põhjendatust.
37.      Kuna komisjoni argumendid apellandi kahju hüvitamise nõude aegumise kohta ei ole suunatud vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni kahtluse alla seadmisele, siis tuleb neid pidada tulemusetuks ja need võib seega sellisena tagasi lükata(16).
B.      Sisulised küsimused
38.      Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et liidu lepinguvälise vastutuse tekkimiseks ELTL artikli 340 teise lõigu tähenduses on vaja kindlaks teha järgmised asjaolud:
–        isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine;
–        kas kahju on tegelikult tekkinud, ja
–        kas teo toimepanijal lasuva kohustuse rikkumise ja kannatanule tekkinud kahju vahel on otsene põhjuslik seos(17).
39.      Sellest kohtupraktikast tuleneb samuti, et kui üks neist tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi jätta tervikuna rahuldamata, ilma et teisi liidu lepinguvälise vastutuse tingimusi oleks vaja analüüsida. Selle kohtupraktika kohaselt ei ole liidu kohus kohustatud analüüsima neid tingimusi kindlas järjekorras(18).
40.      Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus esiteks, et ühelt poolt konfidentsiaalsuskohustuse ning hoolsuskohustuse ja hoolitsemiskohustuse rikkumise ning teiselt poolt apellandile väidetavalt tekkinud kahju vahel võib esineda põhjuslik seos, välistades sellise seose väidetavate rikkumistega, mis puudutavad juurdluse algatamist, läbiviimist ja järeldusi, millele apellant samuti tugineb (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 42).
41.      Teiseks otsustas Üldkohus, et liidu vastutus ei saa tekkida konfidentsiaalsuskohustuse väidetava rikkumise tõttu, kuna lekke allika suhtes valitseb ebakindlus (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 67), hoolitsemiskohustuse rikkumise tõttu, kuna see ei ole käesolevas asjas kohaldatav (selle kohtuotsuse punkt 73), ega ka hoolsuskohustuse rikkumise tõttu, kuna see ei kohusta komisjoni mõistma hukka OLAFi juurdlusega seotud teabe lekkimist ajakirjandusse ega distantseeruma avaldatud teabest, kuna talle ei saanud omistada vastutust lekke eest (selle kohtuotsuse punkt 92).
42.      Seetõttu jättis Üldkohus apellandi hagi rahuldamata.
1.      Esimene väide, et põhjuslikku seost, millest sõltub liidu lepinguvälise vastutuse tekkimine, on hinnatud vääralt
43.      Esimeses väites vaidleb apellant vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 37–42, milles Üldkohus uuris piisavalt, kas apellandi viidatud OLAFi tegevuse õigusvastasuse ja talle väidetavalt tekitatud kahju vahel on otsene põhjuslik seos.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
44.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–39 esitatud põhjustel märkis Üldkohus, et apellandi väidetud kolm esimest õigusvastasust, mis puudutavad OLAFi pädevust ning tema aruande sisu ja tema juurdluse nõuetekohasust, ei ole piisavalt otseses seoses kahjuga, mis apellandile väidetavalt tekkis.
45.      Seevastu neljanda õigusvastasuse väite kohta märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 40, et see puudutab seda, et OLAF ja komisjon rikkusid oma konfidentsiaalsuskohustust, nagu ka seda, et pärast OLAFi aruande lekkimist ajakirjandusse rikkus komisjon oma hoolsuskohustust ja hoolitsemiskohustust. Üldkohus leidis nimetatud kohtuotsuse punktis 41, et asjaolu, et selle lekke tõttu olid apellandi partnerid ja annetajad selles aruandes sisalduvast konfidentsiaalsest teabest teadlikud, võis tekitada neis kahtlusi apellandi aususes ning õigus- ja teovõimes ning õigusvõimes, ning seega tekitas see apellandile kahju, mille hüvitamist ta nõuab.
46.      Seetõttu leidis Üldkohus, et apellandi viidatud neljanda õigusvastasuse ja selle kahju vahel on piisavalt otsene põhjuslik seos. Seega, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 42, otsustas Üldkohus analüüsida komisjonile ja OLAFile etteheidetava tegevuse õiguspärasust üksnes seoses konfidentsiaalsus-, hoolsus- ja hoolitsemiskohustusega.
b)      Poolte argumendid
47.      Esimene väide jaguneb kaheks osaks.
48.      Esimese väite esimeses osas väidab apellant, et välistades otsese põhjusliku seose ühelt poolt tema viidatud OLAFi aruande sisu puudutavate kolme esimese rikkumise, st juurdluse algatamisel, läbiviimisel ja selle aruande koostamisel esinenud rikkumiste ning teiselt poolt kahju vahel, mida ta enda arvates kandis, tegi Üldkohus otsuse infra petita.
49.      Selle väite teises osas vaidleb apellant vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42 esitatud Üldkohtu hinnangule, mille kohaselt tingimus põhjusliku seose kohta, millest sõltub liidu vastutuse tekkimine, on täidetud üksnes konfidentsiaalsuskohustuse rikkumise seisukohast ning pärast OLAFi aruande ajakirjandusse lekkimist hoolsuskohustuse ja hoolitsemiskohustuse väidetava rikkumise seisukohast. Apellant väidab nimelt, et talle tekitatud kahju ei ole tingitud mitte ainult selle aruande ajakirjandusele avalikustamisest, vaid ka reast lahutamatutest asjaoludest, mis mõjutasid uurimise algatamist, selle läbiviimist ja sellega seotud järelduste koostamist, ilma mille ahelreaktsioonita ei oleks väidetud kahju tekkinud.
50.      Komisjon leiab, et esimene väide ei ole põhjendatud. Eelkõige väidab ta, et apellandi kriitika OLAFi aruande kolme esimese õigusvastasuse arvessevõtmise kohta kuulub tühistamishagi eseme alla, mille suhtes kohaldatakse selle hagi enda aegumistähtaegu.
c)      Õiguslik hinnang
1)      Esimese väite esimene osa, mille kohaselt tegi Üldkohus otsuse infra petita
51.      Teen Euroopa Kohtule ettepaneku see väiteosa põhjendamatuse tõttu kohe tagasi lükata.
52.      Nimelt esitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–39 põhjendatult põhjused, miks ei ole võimalik tuvastada piisavalt otsest põhjuslikku seost ühelt poolt OLAFile juurdluse algatamise tingimuste, juurdluse läbiviimise ja aruande koostamise osas süüks pandavate toimingute ning teiselt poolt IMG väidetava kahju vahel.
53.      Esiteks, mis puutub OLAFi juurdluse algatamise pädevuse puudumisse (esimene õigusvastasus), siis märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 37, et juurdluse algatamise otsus ei ole avalik, ning otsustas, et sellel puudumisel ei ole piisavalt otsest seost kahjuga, mida apellant väidab.
54.      Teiseks, mis puutub mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ (teine õigusvastasus) vääralt tõlgendamisse ning sellesse, et OLAF rikkus oma juurdluse läbiviimise eeskirju ja põhimõtteid (kolmas õigusvastasus), siis leidis Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 39, et need rikkumised puudutavad juurdluse läbiviimist ja aruande koostamist. Ta märkis, et kuna OLAFi aruanded on põhimõtteliselt konfidentsiaalsed, võivad need tekitada kahju üksnes kaudselt pärast seda, kui komisjon või liikmesriigi asutus on pärast aruande edastamist vastu võtnud otsuse, mis põhineb aruande sisul, ning leidis, et need rikkumised ei ole seotud OLAFi aruande ajakirjandusse lekkimisega.
55.      Järelikult, kui Üldkohus otsustas, et IMG väidetud kolm esimest õigusvastasust ei ole piisavalt otseselt seotud apellandile väidetavalt tekitatud kahjuga, ei pannud Üldkohus minu arvates toime eeskirjade rikkumist, mis tuuakse põhjenduseks esimese väite esimeses osas.
2)      Esimese väite teine osa, mille kohaselt on põhjusliku seose olemasolu hinnatud vääralt
56.      Minu arvates ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42, et väidetud kahju põhjustas üksnes OLAFi aruande ajakirjanduses avalikustamine, mitte rikkumised, mis mõjutasid selle sisu.
57.      Õiguslik põhjuslik seos tähendab kitsas mõttes kahe asjaolu, s.o kahjustava sündmuse ja kahju vahelist seost(19). Nagu õiguskirjanduses märgitakse, eelneb kahju tekkimisele tavaliselt palju asjaolusid ja sündmusi. Liidu kohus peab seega kindlaks tegema, millised neist faktilistest asjaoludest või sündmustest on õiguslikult kahju põhjuseks(20). Selleks on olemas kaks teooriat, nimelt piisava põhjusliku seose ja tingimuste võrdväärsuse teooria.
58.      Tingimuste võrdväärsuse teooria kohaselt tuleb iga sündmust, mis oli kahju tekkimiseks hädavajalik, käsitada kahju õigusliku põhjusena. Seevastu piisava põhjusliku seose teooria kohaselt ei ole kõik sündmused, millel oli kahju tekkimises oma osa, tingimata selle õiguslik põhjus. Põhjusena võib arvesse võtta ainult sündmusi, mis peaksid asjade loomulikus käigus ja elu tavapärase kulgemise korral tavaliselt tekitama kahjustava tagajärje(21).
59.      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mis käsitleb ELTL artikli 340 teises lõigus sätestatud põhjusliku seose tuvastamist ja mida Euroopa Kohus meenutas 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsuse WS jt
vs. Frontex (ühine tagasisaatmistoiming)(22) punktides 148–152, ei saa liit olla kohustatud heastama kõiki õigusvastase akti kahjulikke tagajärgi, isegi kui need on kaugel(23). Euroopa Kohus nõuab seega, et peab olema tõendatud, et liidu institutsioonide tegevuse ja kahju vahel on piisavalt otsene põhjuslik seos, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33 õigesti meenutas(24). Lisaks ei piisa sellest, et etteheidetav tegevus on üks väidetava kahju põhjustest või et see oli selle kahju tekkimise vajalik tingimus. Veel on vaja tõendada, et etteheidetav tegevus on väidetava kahju tekkimise määrav põhjus(25). Õiguskirjanduse kohaselt järgi peab kahju olema vaidlusaluse tegevusega „vahetus ja ettenähtavas“ põhjuslikus seoses(26). Seega näib, et Euroopa Kohtu praktika lähtub pigem piisava põhjuslikkuse teooriast.
60.      Käesoleval juhul on selge, et IMG-le väidetavalt tekitatud kahju põhjustasid mitu põhjust, mis olid seotud OLAFi aruandes esitatud teabe, järelduste ja soovitustega ning selle aruande lubamatu avalikustamisega ajakirjanduses. Neil kõigil ei olnud siiski piisavalt otseselt oma osa selle kahju tekkimises. Seega, kuigi OLAFi juurdluse käigus väidetavalt tehtud vigadel võis olla oma osa IMG väidetava kahju tekkimises, ei ole need siiski selle „määrav põhjus“. Asjade tavapärase ja ettenähtava käigu kohaselt võis üksnes selle aruande ajakirjandusele avalikustamine kõige kindlamalt kaasa tuua IMG väidetavalt kantud kahju tekkimise(27) ning just nii otsustas Üldkohus 12. septembri 2007. aasta kohtuotsuses Nikolaou
vs. komisjon(28). Kui OLAFi aruande sisu ei oleks ajakirjanduses avalikustatud, ei oleks apellandi väidetud kahju tekkinud. Vastavalt eeldusele, millel põhineb Üldkohtu analüüs, on OLAFi aruanded nimelt konfidentsiaalsed. Seega nõustun vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38 Üldkohtu esitatud kaalutlusega, et kuigi apellandi väidetud teine ja kolmas õigusvastasus, mis puudutavad mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ vääralt tõlgendamist ja mitme menetlusnormi rikkumist, mõjutaksid vastavalt OLAFi aruande sisu ja OLAFi juurdluse õiguspärasust, ei ole need rikkumised seotud OLAFi aruande lekkimisega ajakirjandusse.
61.      Kõiki neid asjaolusid arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2.      Teine väide, et kahjustava sündmuse OLAFile või komisjonile süüks panemise tingimust on hinnatud vääralt
62.      Teises väites vaidleb apellant vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47‑69 esitatud arutluskäigule, mille tulemusel Üldkohus järeldas, et liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise esimene tingimus ei ole täidetud, kuna liidu tegevuse õigusvastasuse eest, mis seisneb tema konfidentsiaalsuskohustuse rikkumises, ei saa seetõttu, et teabe lekkimise allikas ei ole kindel, pidada vastutavaks liitu.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
63.      Olles vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 märkinud põhimõtet, et liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimuste täidetust peab tõendama hageja, rõhutas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 49 siiski, et sellest põhimõttest on siiski võimalik teha erand. Viidates 8. juuli 2008. aasta kohtuotsusele Franchet
ja Bykvs. komisjon(29) ning 11. juuli 2019. aasta kohtuotsusele BP vs. FRA(30), tuletas Üldkohus meelde, et kui kahjustav sündmus võis olla tingitud mitmest erinevast põhjusest ja liidu institutsioon ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis võimaldaks kindlaks teha, millisele neist põhjustest see sündmus omistatav on, kuigi tal on selle kohta tõendite esitamiseks kõige paremad eeldused, siis peab jäänud ebakindluse eest tõendamiskoormise võtma tema.
64.      Neid kaalutlusi arvestades analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50–68 seda, mil määral saab konfidentsiaalsuskohustuse rikkumist, mis oli tingitud sellest, et OLAFi 13. veebruari 2015. aasta aruanne lekitati ajakirja Der Spiegel ja seejärel 11. detsembril 2015 ajalehe New Europe veebisaidile, süüks panna komisjonile või OLAFile.
65.      Selle kohtuotsuse punktis 62 leidis Üldkohus, et niisugune erand tõendamiskoormise reeglist ei ole käesolevas asjas kohaldatav, kuna esimese ajakirjandusse lekkimise kuupäeval, st 13. veebruaril 2015, ei olnud komisjon ja OLAF enam ainsad institutsioonid, kellel oli OLAFi aruanne, kuna see edastati 12. detsembril 2014 määruse nr 883/2013(31) artikli 11 lõike 3 alusel ka Belgia ja Prantsusmaa õigusasutustele. Üldkohus järeldas sellest, et komisjoni ei saa pidada asutuseks, kellel on kõige paremad eeldused esitada tõendeid, mis võimaldavad kindlaks teha, mis oli lekke ja lekkest tingitud kahju põhjustaja.
66.      Nimetatud kohtuotsuse punktides 64 ja 65 eristas Üldkohus ka käsitletava juhtumi asjaolusid selle kohtuasja asjaoludest, milles tehti Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus Franchet
ja Bykvs. komisjon(32). Üldkohus rõhutas nimelt, et kuigi viimati nimetatud kohtuasjas võisid süüks pandavad lekked olla tingitud mitmest põhjusest (kuna kõnealune konfidentsiaalne teave oli nii komisjoni kui ka Prantsuse õigusasutuste valduses), tuleb meenutada, et komisjon ei olnud Üldkohtus tuginenud võimalusele, et see allikas võis olla väljaspool liidu institutsioone. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56 ja 65, et siin viitas komisjon sellisele võimalusele.
67.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 66 märkis Üldkohus samuti, et Euroopa Ombudsmani 14. detsembri 2017. aasta otsuses 220/2015/ANA esitatud järeldused ega komisjoni siseuurimine ei võimaldanud tuvastada lekke allikat.
68.      Nende asjaolude põhjal järeldas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 67, et „ebakindlus lekke allika suhtes ei saa sellekohaste kaudsete tõendite puudumisel viia selleni, et vastutus selle eest omistatakse komisjonile ja OLAFile“(33). Seetõttu otsustas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 68, et konfidentsiaalsuskohustuse väidetavat rikkumist ei saa liidule süüks panna ja et ei ole vaja analüüsida, kas see kujutab endast isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selget rikkumist.
b)      Poolte argumendid
69.      Teine väide koosneb kolmest osast.
70.      Esiteks väidab apellant, et hagejal lasuva tõendamiskoormise reeglist erandi tegemine, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 viitab, nõuab vastustajaks olevalt institutsioonilt usutavat selgitust või oletust asjaolude kohta, mille korral võib teavet lekkida. Selle institutsiooni pelgast vihjest võimalusele, et lekke põhjustanud õigusvastasuse on toime pannud keegi väljaspool liitu, ei ole apellandi sõnul piisav. Seega rikkus tema arvates Üldkohus õigusnormi ja eiras 8. oktoobri 1986. aasta kohtuotsusest Leussink
vs. komisjon(34) tulenevaid juhiseid, kui ta üksnes komisjoni sellise vihje põhjal leidis, et komisjonil ei ole kõige paremaid eeldusi esitada teabe lekkimise kohta tõendeid, ja et seetõttu erineb tema menetluses olev kohtuasi sellest, milles tehti 8. juuli 2008. aasta kohtuotsus Franchet ja Bykvs. komisjon(35).
71.      Teiseks väidab apellant sisuliselt, et Üldkohus jättis arvesse võtmata teatavad kaudsed tõendid, mis näitasid, et teabe lekkimine oli liidu institutsioonide sisene.
72.      Kolmandaks väidab apellant, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 66 viidatud komisjoni 30. jaanuari 2017. aasta kirja ja Euroopa Ombudsmani 14. detsembri 2017. aasta otsuse 220/2015/ANA moonutamise tõttu, et puuduvad tõendid selle kohta, et lekke oleks põhjustanud OLAF. Apellant lisab sellega seoses, et miski toimikus ei viita sellele, et liikmesriikide ametiasutustelt, kellele OLAFi aruanne edastati, oleks OLAFi juurdluse ja komisjoni uurimise raames küsitud teabe lekkimise allika kohta. Lisaks jättis Üldkohus kontrollimata, kas need uurimised viidi läbi hoolsalt, ega vastanud apellandi argumendile, et see nii ei olnud.
73.      Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu ja leiab, et see väide ei ole põhjendatud.
c)      Õiguslik hinnang
74.      Analüüsin teise väite kolme osa koos, kuna nendega soovitakse kahtluse alla seada viis, kuidas Üldkohus kohaldas kahju hüvitamise hagi raames tõendamiskoormist ja tõendite kogumist reguleerivaid norme, et välistada OLAFi ja komisjoni vastutus konfidentsiaalsuskohustuse väidetava rikkumise eest.
75.      Tuletan meelde, nagu tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb tõendamiskoormist ja tõendite kogumist reguleerivaid norme seoses liidu lepinguvälise vastutuse tekkimisega ELTL artikli 340 teise lõigu alusel, peab põhimõtteliselt sellele vastutusele tuginev pool tõendama veenvate tõenditega, et vastutuse tekkimise tingimused on täidetud(36).
76.      Liidu kohus on nendest normidest siiski erandi teinud, pannes vastutuse kahju tekkimise täpsete põhjustega seotud ebakindluse tagajärgede eest kahju põhjustanud sündmuse toimepanijale, ning seda kannatanule hüvitise maksmise ja õigluse huvides(37).
77.      Selle reegli järeldas Euroopa Kohus 8. oktoobri 1986. aasta kohtuotsuses Leussink
vs. komisjon(38) erilises kontekstis, kus juhtus õnnetus, milles sai komisjoni ametnik kannatada, kui ta oli lähetuses komisjoni autos, mida juhtis komisjoni autojuht. Kuna oli tõendatud, et õnnetus võis olla tingitud kas puudulikust sõiduki hooldamisest või ülevaatusest või hooletusest sõiduki kasutamisel(39) ning et komisjon ei olnud esitanud ühtegi tõendit, mis võimaldaks kindlaks teha, millisega neist põhjustest tuleb õnnetust seostada, ja seda vaatamata sellele, et tal oli kõige paremad eeldused selle kohta tõendeid esitada, otsustas Euroopa Kohus, et selline ebakindlus tuleb seega jätta komisjoni kanda, ning järeldas, et õnnetus oli tingitud hooletusest, mis tõi kaasa komisjoni vastutuse(40). Nagu märkis kohtujurist Slynn oma ettepanekus kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, ei ole komisjon esitanud ühtegi tõendit, näiteks tõend sõiduki töökojas ülevaatamise kohta või sõiduki tehnoülevaatuse tulemused, mis tõendaks, et ta oli oma kohustused täielikult täitnud, ega ole suutnud oma hoolsuskohustuse rikkumise eeldust ümber lükata.
78.      Liidu kohus on seda omistatavuse mehhanismi kasutanud OLAFi valduses oleva konfidentsiaalse teabe avalikustamise tõttu algatatud kahju hüvitamise hagide raames. 12. septembri 2007. aasta kohtuotsuses Nikolaou
vs. komisjon(41) tunnistas Üldkohus, et kuritarvitusliku avalikustamise ohvritel võib olla raske või koguni võimatu tuvastada nii vastutavat isikut kui ka avalikustamise päritolu ning seega esitada tõendeid selle vastutuse tekkimiseks nõutavate tingimuste kohta(42). Kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, oli tõendatud, et lekkinud teave pärines ühest OLAFi asutusesisesest allikast. Seega näis sellel asutusel olevat kõige paremad eeldused esitada tõendeid teabe lekkimise täpsete põhjuste kohta. Tõdedes, et komisjon piirdus OLAFi vastutuse välistamisega, et ta ei esitanud ühtegi argumenti ega konkreetset tõendit, et tõendada OLAFis sellise kontrollisüsteemi olemasolu, mis võiks takistada teabe lekkimist, ega tõendanud, et asjaomase juurdluse teavet on töödeldud nii, et see tagab selle konfidentsiaalsuse, ning et ta ei esitanud ühtegi usutavat selgitust ega isegi ühtegi usutavat oletust asjaolude kohta, mille korral võis teabe lekkimine aset leida(43), otsustas Üldkohus, et võimaliku ebakindluse eest konfidentsiaalsuseeskirjade rikkumise asjaolude osas vastutab komisjon(44).
79.      Samamoodi eeldas Üldkohus 8. juuli 2008. aasta kohtuotsuses Franchet
ja Bykvs. komisjon(45), et konfidentsiaalse teabe lekkimise allikat tuleb omistada OLAFile, kuigi ebaseaduslikult levitatud teave oli nii selle ameti kui ka Prantsuse ametiasutuste valduses. Kõigepealt analüüsis Üldkohus hoolikalt toimikus sisalduvaid eri liiki faktilisi tõendeid ja konteksti, millesse kahju aset leidis, ning võttis seejärel arvesse asjaolu, et komisjon ei tuginenud liidu ametiasutuste väliste, st Prantsuse ametiasutuste vastutusele(46).
80.      Avaliku Teenistuse Kohus otsustas samamoodi ka 11. mai 2010. aasta kohtuotsuses Nanopoulos
vs. komisjon(47).
81.      Seda kohtupraktikat arvestades on teatavate eeskirjade, sealhulgas konfidentsiaalsuskohustuse rikkumise süüks panemise eelduse ja sellega kaasneva tõendamiskoormise erandi kohaldamiseks vaja täita kaks tingimust. Esiteks peab hageja muutma kaudsete tõendite kogumi abil kahjustava sündmuse kindlaksmääratud toimepanijale süüks panemise tõenäoliseks. Teiseks, kui teatav tõenäosus on tuvastatud, peab kostjaks olev institutsioon konkreetsete argumentide või tõenditega ning usaldusväärsete selgituste või oletustega tõendama, et ta ei ole kahju eest vastutav. Seega olukorras, kus hageja esitatud kaudsed tõendid võimaldavad liidu kohtul järeldada, et esineb tõenäoline või usutav põhjuslik seos, võimaldab see reegel kergendada hagejal lasuvat tõendamiskoormist ja nõuda kostjaks olevalt institutsioonilt, kellel näivad kahju laadi arvestades olevat kõige paremad eeldused esitada tõendeid selleks, et tõendada, et ta ei ole oma kohustusi rikkunud.
82.      See tähendab aga ka seda, et Üldkohus teostab täielikult talle antud pädevust. Lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi eesmärk on nimelt seotud eraõigusliku isiku õiguste kaitsega(48). Kui isikul ei ole võimalik saavutada kahjustava akti või tegevuse tühistamist mõne õiguspärasuse kontrolli õiguskaitsevahendi abil, peab tal juhul, kui tema õigusi on rikutud, alati olema võimalik nõuda hüvitist(49). Õiguskaitsevahendite omavahelise seose eesmärk on just vältida seda, et isikule makstakse ebapiisavat või kuritarvituslikku hüvitist(50). Kohtuotsuses Hamoudi
vs. Frontex(51) tuletas Euroopa Kohus selgelt meelde nõudeid, mida Üldkohus peab lepinguvälise vastutuse hagide puhul täitma, et tagada eraõiguslike isikute tõhus kohtulik kaitse. Seega peab Üldkohus:
–        võtma arvesse tema menetluses oleva kohtuasja konkreetseid asjaolusid, et teha kindlaks, kas tõendamiskoormist ja tõendite kogumist käsitlevad normid panevad hagejale ülemäärase tõendamiskoormise, mida on lausa võimatu täita, millisel juhul tuleb neid norme kohandada;
–        viima läbi põhjaliku asjaolude uurimise ja
–        tegema vajalikud menetlustoimingud.
83.      Nagu Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 81 märkis, „piirduda sellega, et lükkab hagejate väited tõendite ebapiisavuse tõttu tagasi, samas kui temast sõltub […] selle ebakindluse kõrvaldamine, mis võib esineda nende väidete õigsuse suhtes, või põhjuste selgitamine, miks selline dokument ei saa mingil juhul ja olenemata selle sisust olla vaidluse lahendamisel asjakohane“(52).
84.      Käesolevas asjas leian, et Üldkohus eiras kohtupraktikast tulenevaid tõendamiskoormise norme.
85.      Esiteks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62 minu arvates ekslikult, et komisjonil ei olnud tõendamiskoormise erandit käsitleva kohtupraktika tähenduses kõige paremaid eeldusi esitada tõendeid, mis tõendavad teabe lekkimise põhjust.
86.      Kõigepealt ei võtnud Üldkohus arvesse selle hagi erilist konteksti, samas kui liidu kohus on varem sarnastes kohtuasjades otsustanud, et kuritarvitusliku avalikustamise ohvritel võib olla raske või koguni võimatu tuvastada nii vastutavat isikut kui ka teabe levitamise allikat ning seega esitada tõendeid selle vastutuse tekkimiseks nõutavate tingimuste kohta. Nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on otsustanud, „on tõendamiskoormise jaotus ja järelduse tegemiseks vajalik veendumuse aste lahutamatult seotud faktiliste asjaolude eripära, esitatud väite laadi ja asjasse puutuva lepingulise õigusega“(53).
87.      Seejärel, vastupidi sellele, mida väidab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62, näib mulle vaieldamatu, et niisugustel asjaoludel, nagu on kõne all käesolevas asjas, olid OLAFil ja/või komisjonil apellandiga võrreldes parimad eeldused, et teha kindlaks, kas väidetavalt tekkinud kahju oli nende endi tegevuse või tegevusetuse tagajärg või pigem nende Prantsuse ja Belgia õigusasutuste tegevuse või tegevusetuse tagajärjel, kellele OLAFi aruanne seaduslikult edastati. Kahe siseuurimise läbiviimine OLAFi ja komisjoni poolt, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 66 lühidalt viitab, näitab sellega seoses, et neil oli a priori vahendeid, mida apellandil ei olnud, arvestades kahjustava sündmuse eset ja laadi.
88.      Lõpuks näib mulle, et Üldkohtu põhjendused on vastuolulised. Nimelt, kuigi ta kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62, et komisjonil ei olnud kõige paremaid eeldusi esitada tõendeid, mis võimaldavad kindlaks teha teabe lekkimise põhjust, omistas ta selle kohtuotsuse punktis 65 siiski ülekaaluka tähtsuse komisjoni väitele, et lekke allikas võis olla liidu institutsioonide väline.
89.      Teiseks ei nõudnud Üldkohus sellises olukorras, nagu on kõne all käesolevas asjas, kus oli mitu potentsiaalset toimepanijat, komisjonilt, et ta täpsustaks konkreetsete tõenditega meetmeid, mis on võetud OLAFi aruandes sisalduva teabe ja asjaomastele liikmesriikide ametiasutustele edastatud teabe konfidentsiaalsuse tagamiseks. Need meetmed on siiski mitmes mõttes keskse tähtsusega. Kõigepealt puudutavad need teavet tegude kohta, mille suhtes võib algatada kriminaalmenetluse, kuna OLAF ei tegutse mitte „rikkumisest teatajana“, vaid uurimisvolitustega ametina, nagu rõhutas Euroopa Kohus 11. jaanuari 2024. aasta kohtuotsuses Planistat
Europe ja Charlotvs. komisjon(54). Seejärel tuleb märkida, et selle teabe avalikustamine ajakirjanduses võib iseenesest tekitada asjaomastele isikutele teatavat varalist ja mittevaralist kahju. Lõpuks ei ole viimased nende kohta koostatud juurdlusaruande adressaadid ega saa väljakujunenud kohtupraktika kohaselt selle aruande peale tühistamishagi esitada, kuna see ei tekita siduvaid õiguslikke tagajärgi(55).
90.      Kolmandaks jättis Üldkohus uurimata tõendid, mille esitasid talle nii IMG kui ka komisjon. Nimelt ei hinnanud ta ei nende tõendite asjakohasust ega tõenduslikku jõudu, millele apellandi ja komisjoni vastutus tugines, ega väiteid, mille esitas komisjon selle vastutuse eelduse ümberlükkamiseks.
91.      Esimese astme kohtuna pidi ta siiski võimalikult õiglasemini ja täpsemini tuvastama või kindlaks tegema, kas kahjustav sündmus on omistatav liidusisesele osalejale, nimelt OLAFile või komisjonile, millisel juhul oli pädev liidu kohus, või liiduvälisele osalejale, st Prantsuse või Belgia õigusasutustele, millisel juhul oli pädev ainult liikmesriigi kohus(56). Selleks pidi ta kindlaks tegema, kas erinevad faktilised asjaolud, millele apellant tugines, et tõendada teabe lekkimise süükspanemist OLAFile või komisjonile, ja kas kontekst, milles see teave ajakirjanduses avaldati, võivad olla piisavalt usutavad või kindlad selleks, et eeldada nende vastutust. Tuleb siiski tõdeda, et Üldkohus piirdus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54 viitega Euroopa Parlamendi presidendile saadetud kirjale, milles OLAFi peadirektor palus viimasel võtta vajalikud meetmed, et lõpetada OLAFi aruande levitamine. Kuigi see asjaolu võis anda alust eeldada institutsioonisisest teabe lekkimist, ei leidnud Üldkohus selle asjakohasust ega tõenduslikku jõudu ega teinud sellest mingeid järeldusi.
92.      Sellest järeldub, et Üldkohtu põhjendused ei võimalda mõista põhjusi, miks ei tule teabe lekkimise allikat omistada komisjonile ja järelikult liidu vastutus välistada, selle asemel et tema vastutus tuvastada.
93.      Tuleb lisada, et lepinguvälist vastutust puudutav õiguslik ebakindlus peab olema tõendatud, välja arvatud juhul, kui tegemist on õigusemõistmisest keeldumisega, mis on vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 41 ja 47(57). Üldiselt leian, et kuna komisjon vastutab OLAFi aruannete konfidentsiaalsuse eest, ei saa ta kahju tekitanud konfidentsiaalse teabe lekkimise korral piirduda kinnitusega, et kuna lekke toimepanijat ei ole tuvastatud, ei saa tema vastutust kohaldada. Leian vastupidi, et kuna konfidentsiaalsuskohustus lasub temal, peaks see rikkumine olema talle omistatav, välja arvatud juhul, kui ta esitab vastupidised tõendid. Mulle näib, et selles valdkonnas peaks Euroopa Kohus minema tõendamiskoormise kergendamisest kaugemale kuni rikkumise süüks panemise tõendamiskoormise ümberpööramiseni.
94.      Jagan ka seisukohta, et liit ei saa olla kohustatud maksma hüvitist kahju eest, mida ta ei ole tekitanud. Kahju hüvitamise kohustus peab lasuma asutusel, kes kõnealuse konfidentsiaalse teabe avalikustas või lasi selle avalikustada(58). Komisjoni ja OLAFi vastutusele võtmine kahju eest, mida nad ei pruugi olla tekitanud, on ebaõiglane lahendus. Siiski näib mulle, et OLAFi ja komisjoni vastutuse välistamine hüpoteetilisel alusel, kui avalikustamise põhjustanud üksust ei ole kindlaks tehtud, on sama ebaõiglane, kuna selline lahendus võib viia apellandi tõhusa kohtuliku kaitse puudumiseni, kuna on oht, et talle ei maksta hüvitist või ei maksta hüvitist piisavalt, samas kui tema kahju näib olevat tegelik ja kindel.
95.      Kõiki neid kaalutlusi arvestades leian, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67 õigusnormi, kui ta järeldas, et esineb ebakindlus teabe lekkimise allika suhtes, kuna „puuduvad sellekohased kaudsed tõendid“, ja järeldas, et seda ei saa komisjonile ja OLAFile süüks panna, kuigi ta ei uurinud piisavalt tõendeid, mille esitasid nii apellant kui ka komisjon, et tuvastada kahju tekitanud sündmuse toimepanija.
96.      See õigusnormi rikkumine muutis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 92 Üldkohtu esitatud hinnangud komisjoni võimaliku tegutsemiskohustuse kohta, millele apellant käesolevas asjas oma neljanda väite põhjendamiseks tugineb, paratamatult õigusvastaseks.
97.      Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku nõustuda teise väitega, kuna see on põhjendatud.
3.      Kolmas väide, et hoolitsemiskohustuse rikkumisel põhinevat õigusvastasust on hinnatud vääralt
98.      Kolmandas väites vaidleb apellant vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71–74 esitatud arutluskäigule, mille tulemusel Üldkohus lükkas tagasi väite õigusvastasuse kohta osas, milles see põhineb hoolitsemiskohustuse rikkumisel.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
99.      Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 71 meelde hoolitsemiskohustuse ulatust, nagu selle määratles Euroopa Kohus 12. novembri 2020. aasta kohtuotsuses Fleig
vs. Euroopa välisteenistus(59). Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 rõhutas Üldkohus, et see kohustus puudutab konkreetselt liidu institutsioonide kohustusi oma ametnike ja teenistujate ees, ning tegi seega selle kohtuotsuse punktis 73 järelduse, et see kohustus ei ole käesolevas asjas kohaldatav.
b)      Poolte argumendid
100. Apellant väidab sisuliselt, et kui Üldkohus piiras hoolitsemiskohustuse ulatust nii, et see piirdub liidu institutsioonide kohustustega oma ametnike ja teenistujate ees, siis rikkus Üldkohus õigusnormi. Sellega seoses viitab apellant mitmele kohtuotsusele, milles Euroopa Kohus on kinnitanud selle kohustuse olemasolu muudes liidu õiguse valdkondades, kus liidu institutsioonidel on haldus- ja juhtimispädevus, nagu Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) juhtimine, ekspordilitsentside süsteem, ühine kaubanduspoliitika ja kaitse dumpingu eest.
101. Komisjon leiab, et see väide on tulemusetu.
c)      Õiguslik hinnang
102. See väide tuleb minu arvates vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
103. ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata eelkõige täpselt tühistamisnõuet toetavad õiguslikud argumendid, vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjaomane väide vastuvõetamatu. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb väide tunnistada vastuvõetamatuks, kui seda toetavad argumendid ei ole piisavalt selged ja täpsed selleks, et võimaldada Euroopa Kohtul teostada õiguspärasuse kontrolli, eelkõige seetõttu, et peamised asjaolud, millel argumentatsioon põhineb, ei nähtu piisavalt ühtselt ja arusaadavalt apellatsioonkaebuse tekstist, mis on selles osas sõnastatud ebaselgelt ja mitmeti mõistetavalt(60).
104. Kuigi käesoleval juhul viitab apellant vaidlustatud kohtuotsuse kritiseeritavatele osadele, tuleb tõdeda, et tema argumendid ei ole täpsed, sidusad ja selged. Nimelt piirdub ta oma apellatsioonkaebuse punktis 55 kohtuasjas Nölle(61) kohtujurist Van Gerveni esitatud ettepaneku joonealuse märkuse 42 kordamisega ja kohtujuristi viidatud kohtupraktika kordamisega, kuigi need viited kohtupraktikale ei puuduta hoolitsemiskohustust, vaid hea halduse põhimõtet, nagu komisjon õigesti märgib. Lisaks, kuigi apellant viitab oma kolmanda väite põhjendamiseks selle ettepaneku punktile 28, milles kohtujurist Van Gerven tõepoolest mainis „hoolitsemispõhimõtet“, tuleb tõdeda, et Euroopa Kohus eelistas 22. oktoobri 1991. aasta kohtuotsuses Nölle(62) viidata hoolitsemiskohustusele.
105. Kuna apellant ei esita põhjusi, miks sellised viited on tema olukorras asjakohased, teen Euroopa Kohtule ettepaneku kolmas väide vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
4.      Neljas väide, et hoolsuskohustuse rikkumisel põhineva õigusvastasuse olemasolu on hinnatud vääralt
106. Neljandas väites, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 78–101 vastu, väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis sisuliselt, et komisjon ei olnud kohustatud talle pandud hoolsuskohustuse alusel OLAFi aruande lekkimist ajakirjandusse avalikult hukka mõistma ega sellest tingitud valeteabe levitamist lõpetama pressiteate avaldamisega.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
107. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 leidis Üldkohus, et selleks, et teha kindlaks, kas komisjon on oma tegevusetuse tõttu toime pannud isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumise, tuleb selle kohtuotsuse punktides 76–79 meenutatud kohtupraktikat arvestades kindlaks teha esiteks, et kas on olemas seadusjärgne tegutsemiskohustus, et kas teiseks on asjaomasel institutsioonil kaalutlusõigus, ning kas kolmandaks on institutsioon ilmselgelt ja selgelt rikkunud selle kaalutlusõiguse piire.
108. Olles vaidlustatud kohtuotsuse punktides 82–84 meelde tuletanud hoolsuskohustuse ulatust, analüüsis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 86–93 seda, kas see kohustus toob kaasa sellise seadusjärgse tegutsemiskohustuse nagu see, millele apellant tugineb. Olles nimetatud kohtuotsuse punktides 87–90 meenutanud määruse nr 883/2013 asjakohaseid sätteid, otsustas Üldkohus, et vaatamata sellest tulenevale OLAFi juurdluste konfidentsiaalsuse kohustusele ja komisjonil lasuvale kohustusele tegutseda, ei saa hoolsuskohustus panna talle sellist tegutsemiskohustust, kui ta ei ole seda konfidentsiaalsuskohustust rikkunud ja kuna vastutust OLAFi aruande lekkimise eest ei saa omistada komisjonile.
109. Seetõttu otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94, et apellant ei ole tõendanud, et komisjonil oli käesolevas asjas tegutsemiskohustus, ning järeldas seega selle kohtuotsuse punktis 95, et väidetav tegevusetus ei saa kaasa tuua liidu vastutust.
110. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96–101 analüüsis Üldkohus, kas komisjon oli „igal juhul“, isegi kui eeldada, et selline seadusest tulenev tegutsemiskohustus oli olemas, ilmselgelt ja raskelt rikkunud oma kaalutlusõiguse piire. Leides, et see ei olnud nii, leidis ta selle kohtuotsuse punktides 102 ja 103, et neljas õigusvastasus ei olnud selge ja et liidu vastutuse tekkimise esimene tingimus ei olnud seega täidetud.
b)      Poolte argumendid
111. Neljas väide jaguneb neljaks osaks.
112. Selle väite esimeses osas väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 93 ja 94 esitatud Üldkohtu hinnangud on ekslikud, kuna vastupidi eeldusele, millele Üldkohus tugineb, vastutab komisjon OLAFi aruande avalikustamise eest.
113. Selle väite teises osas väidab IMG, et Üldkohus ei vastanud tema etteheitele, et alates hetkest, mil see aruanne üldsusele edastati, rikkus komisjon konfidentsiaalsuskohustust, mis lasub tal määruse nr 883/2013 artikli 10 lõike 3 alusel, sõltumata sellest, kas ta on selle avalikustamise eest vastutav. Apellant heidab Üldkohtule ette, et viimane analüüsis seda, mil määral oli komisjon kohustatud tegutsema, arvestades tema vastutust kahjustava sündmuse toimepanemise eest. Apellandi sõnul tuleb aga selle teabe konfidentsiaalsus tagada seda enam, et tegemist on esialgsete järeldustega, mis tehakse sellise menetluse tulemusel, mis ei ole täielikult võistlev ja mille avaldamine võib asjaomastele isikutele kahju tekitada.
114. Sama väite kolmandas osas vaidleb apellant vastu vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustele, mis on esitatud selle punktides 98–100 ja mille alusel Üldkohus järeldas selle kohtuotsuse punktis 101, et „isegi kui eeldada, et komisjonil oli käesolevas asjas seadusjärgne tegutsemiskohustus, ei saa asuda seisukohale, et hoolsuskohustuse rikkumine, mille hageja väidab toime pandud olevat, on käsitatav isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumisena“.
115. Apellant on seisukohal, et vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98, ei ole komisjoni kohustuse tagada OLAFi aruande konfidentsiaalsus ulatust vaja täpsustada õigusnormis selleks, et see võiks viia selle institutsiooni kaalutlusõiguse piiride ilmselge ja raske rikkumiseni. Apellant leiab, et kui see oleks nii, siis puuduks tegelikult igasugune võimalus tugineda sellisele rikkumisele ja panna liitu vastutama, kuna liidu õigusnormid ei määratle tingimata nende ulatust ja liidu kohus peab selle kindlaks määrama.
116. Lisaks eiras Üldkohus apellandi hinnangul kohtupraktikat, mis tuleneb tema 15. märtsi 1995. aasta kohtuotsusest Cobrecaf
jt vs. komisjon(63) ning 9. juuli 1999. aasta kohtuotsusest New Europe Consulting ja Brown vs. komisjon(64), millest tuleneb, et komisjonil on hoolsuskohustus, isegi kui ta ei vastuta konfidentsiaalse dokumendi lekkimise eest. Nimelt analüüsis liidu kohus nendes kohtuotsustes, kas komisjon tegutses hoolsalt, et parandada viga, mille ta oli teinud, vastasel juhul oleks tal tekkinud vastutus. Apellant möönab, et kuna käesolevas asjas eirati OLAFi aruande konfidentsiaalsust, oli selle järgimise tagamise kohustus kaotanud oma sisu, nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100. Siiski on sellisel juhul vaja hoida ära OLAFi aruande konfidentsiaalsuse nõude rikkumise tõttu tekkiva kahju suurenemine, mõistes tema teabe lekkimise avalikult hukka ja andes teavet tema suhtes võetud meetmete kohta.
117. Neljanda väite neljandas osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei võtnud seisukohta komisjoni ja OLAFi vastutuse kohta vajaduse korral in solidum, selle eest, et nad ei võtnud OLAFi aruande konfidentsiaalsuse kaitsmiseks vajalikke ettevaatusabinõusid ega parandusmeetmeid, mida tuli võtta ajakirjanduse ja avaliku arvamuse ning seega apellandi partnerite ja rahastajate suhtes.
118. Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu ja leiab, et neljas väide on põhjendamatu.
119. Tema sõnul on neljas väide segane ja ebaselge. Selle väite esimene osa puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist, kuigi seda ei ole nimetatud väite pealkirjas mainitud, ning sama väite kolmas osa on suunatud täiendavate põhjenduste vastu. Ta rõhutab, et kuigi komisjon ja OLAF ei tegutsenud nii, nagu apellant ootas, reageerisid nad siiski pärast OLAFi aruande lekkimist siseuurimisi läbi viies ning OLAF kirjutas Euroopa Parlamendi presidendile, et see võtaks meetmeid. Lisaks tuletab komisjon meelde, et ta ei järginud selles aruandes OLAFi esitatud soovitusi.
c)      Õiguslik hinnang
120. Leian, et neljanda väite esimest osa, millega IMG vaidlustab vaidlustatud kohtuotsuse punktides 93 ja 94 Üldkohtu antud hinnangute põhjendatuse, ega selle väite neljandat osa, milles ta heidab Üldkohtule ette, et viimane ei võtnud seisukohta komisjoni ja OLAFi vastutuse kohta, vajaduse korral in solidum, ei ole vaja analüüsida, kuna need on tihedalt seotud teise väitega, millega ma soovitan Euroopa Kohtul nõustuda.
121. Üldkohtu analüüs vaidlustatud kohtuotsuse punktides 92–94 põhineb nimelt eeldusel – et kahjustav sündmus ei ole omistatav OLAFile ja komisjonile –, mis näib mulle ekslik põhjustel, mis on esitatud käesoleva ettepaneku punktides 74–97 teise väite analüüsimisel.
122. Neljanda väite teise osa kohta leian, et see ei ole põhjendatud.
123. Nimelt, vastupidi sellele, mida väidab apellant ja millest annab tunnistust vaidlustatud kohtuotsuse punkti 93 esimene lause, võttis Üldkohus seisukoha tema argumendi kohta, mis puudutab konfidentsiaalsus- ja hoolsuskohustuse ulatust. Apellandi sõnul kujutab määruse nr 883/2013 artikli 10 lõikes 3 sätestatud OLAFi juurdluste konfidentsiaalsuse kohustus endast tulemuse saavutamise kohustust, mis nõuab, et komisjon tegutseks hoolsalt, mõistes lubamatu avalikustamise avalikult hukka ja lõpetades valeteabe levitamise, ja seda sõltumata sellest, kas komisjon on selle kahjustava sündmuse toimepanija. Selle kohtuotsuse punktis 92 leidis Üldkohus, et hoolsuskohustus, mida komisjon peab täitma, ei saa talle panna niisugust tegutsemiskohustust, millele apellant tugineb, kuna komisjon ei ole seda konfidentsiaalsuskohustust rikkunud ja kuna talle ei saa omistada vastutust OLAFi aruande ajakirjandusse lekkimise eest. Seejärel täpsustas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 93, et „[h]oolsuskohustusel ei ole ulatust, mille hageja sellele omistab“, lisades, et konfidentsiaalsuskohustuse rikkumine kujutab endast OLAFi aruande lekkimist ajakirjandusse, mitte tegevusetust, mida apellant komisjonile ette heidab. Seetõttu vastas Üldkohus apellandi poolt esimeses kohtuastmes esitatud argumendile põhjendatult.
124. Mis puutub neljanda väite kolmandasse ossa, siis see on minu arvates tulemusetu.
125. Nimelt on see suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96–101 esitatud Üldkohtu hinnangu vastu. Märgin, et Üldkohus kasutas selle kohtuotsuse punkti 96 alguses väljendit „igal juhul“, mis näitab, et need põhjendused kujutavad endast vaidlustatud kohtuotsuse täiendavaid põhjendusi. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste vastu esitatud argumendid tuua kaasa selle kohtuotsuse tühistamist ja on seega tulemusetud(65).
126. Seetõttu leian, et neljas väide tuleb osaliselt tulemusetuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
5.      Viies väide, et Üldkohtu hinnangus komisjoni õigustalituse arvamuse toimikust eemaldamise kohta on rikutud õigusnorme
127. Apellant vaidleb vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116–123 esitatud põhjendustele, mille tõttu Üldkohus rahuldas komisjoni taotluse võtta tema õigustalituse arvamus kohtuasja toimikust välja.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
128. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116–121 esitas Üldkohus kõik põhimõtted, mida tuleb kaaluda sellise institutsiooni õigusliku arvamuse esitamisel liidu kohtus, mille avalikustamiseks institutsioon ei ole luba andnud, viidates kaalutlustele, mille esitas Euroopa Kohus 16. veebruari 2022. aasta kohtuotsuse Ungari
vs. parlament ja nõukogu(66) punktides 53–56, 28. juuni 2012. aasta kohtuotsuse komisjon vs. ÉditionsOdile Jacob(67) punktis 131 ja 31. jaanuari 2020. aasta kohtuotsuse Sloveenia vs. Horvaatia(68) punktis 70.
129. Neid põhimõtteid arvestades analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122 komisjoni õigustalituse arvamuse esitamise konteksti ja seda, mil määral oli selle esitamine liidu kohtule põhjendatud ülekaaluka üldise huviga, enne kui ta rahuldas selle kohtuotsuse punktis 123 komisjoni taotluse see arvamus toimikust eemaldada.
b)      Poolte argumendid
130. Viies väide jaguneb neljaks osaks.
131. Selle väite esimeses osas vaidlustab apellant 16. veebruari 2022. aasta kohtuotsuse Ungari
vs. parlament ja nõukogu(69) ning 28. juuni 2012. aasta kohtuotsuse komisjon vs. ÉditionsOdile Jacob(70) asjakohasuse, millele Üldkohus viitab vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116, 117 ja 118. Esimene kohtuotsus puudutas täiesti teist laadi arvamust, kuna nõukogu õigustalituse arvamus esitati seadusandliku menetluse raames, mis puudutas poliitiliselt tundlikku küsimust erakordselt olulises kohtuasjas. Käesoleval juhul on õigustalituse arvamus määrav dokument, mis puudutab üksnes kõnealust juhtumit. Ajakirjandusse lekkimise tõttu on see dokument juba avalik, mistõttu ei saa apellandile ette heita dokumentidele juurdepääsu reguleerivatest õigusnormidest kõrvalehoidmist. Tema sõnul ei kahjusta see arvamus oma laadi ja avalikustamise tingimuste tõttu ei konfidentsiaalsust ega ülekaalukat üldist huvi ning selle avalikustamine ei kahjusta selle talituse arvamusvabadust ega tema võimet tõhusalt kaitsta komisjoni lõplikku seisukohta liidu kohtus.
132. Mis 28. juuni 2012. aasta kohtuotsusesse komisjon
vs. ÉditionsOdile Jacob(71) puutub, siis komisjoni õigustalituse arvamus puudutab koondumiste kontrolli menetlust ja sellega seotud liidu õigusnorme puudutavat otsustusprotsessi.
133. Viienda väite teises osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 asjakohatule kohtupraktikale ja jättis tähelepanuta apellandi õiguse arutada dokumenti, mida apellant ise ei ole avalikustanud.
134. Selle väite kolmandas osas leiab apellant, et Üldkohtul ei ole alust väita, et läbipaistvuse põhimõte võib õigustada kohtumenetluses sellise institutsiooni dokumendi avalikustamist, mida ei ole üldsusele kättesaadavaks tehtud ja mis sisaldab õiguslikku arvamust, jättes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120 ja 121 tähelepanuta selle kohtuasja konteksti, millele ta viitab, ning osundades kohtupraktikat ebatäiuslikult ja mittetäielikult.
135. Selle väite neljandas osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane eiras õiglases menetluses poolte võrdsuse põhimõtet, mille ulatust ta meenutab, kuna Üldkohus keelas tal tugineda avalikule ja otsustavale dokumendile, samas kui kõik teised pooled olid selle sisust teadlikud(72). Lisaks eiras Üldkohus apellandi arvates võistlevuse põhimõtet, mille ulatust apellant samuti meenutab(73), kuna Üldkohus ei võimaldanud tal arutada kõiki teadaolevaid tõendeid ettekäändel, et selle arvamuse levitamine jäi komisjoni valvsuse alt välja. Apellant tuletab meelde, et Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni(74) artikli 6 lõikega 1 tagatud õiglase kohtuliku arutamise kohustuse rikkumisega on tegemist siis, kui riik või haldusasutus, käesoleval juhul komisjon, on ilma õiguspärase põhjuseta takistanud hagejal kasutada tema valduses olevaid dokumente, mis oleksid aidanud tal oma seisukohta kaitsta(75).
136. Komisjon väidab, et viies väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122 ja 123 esitatud põhjendustes ei ole rikutud ühtegi õigusnormi.
137. Ta vastab esiteks, et 14. mai 2019. aasta kohtumäärusest Ungari
vs. parlament(76) nähtub, et seni, kuni asjaomane institutsioon ei ole lubanud tutvuda oma õigustalituse arvamusega, ei mõjuta selle teabe lekkimine avalikku kasutusse küsimust, kas selline arvamus võib sisalduda liidu kohtus menetletava kohtuasja toimikus. Lisaks tuletab komisjon meelde, et Üldkohus jättis kõrvale kolm esimest õigusvastasust, millele apellant oma hagi põhjendamiseks tugines, mistõttu ei saa komisjoni arvates õiguslikku arvamust kvalifitseerida „määravaks“.
138. Komisjoni sõnul näib apellant olevat seisukohal, et 3. juuni 2021. aasta kohtuotsusest Ungari
vs. parlament(77) nähtub, et liidu institutsioonide õiguslike arvamuste läbipaistvus on reegel, samas kui nimelt selle kohtuotsuse punktist 56 nähtub just vastupidine.
c)      Õiguslik hinnang
139. Leian, et analüüsis, mille tulemusel Üldkohus rahuldas komisjoni taotluse võtta tema õigustalituse arvamus kohtuasja toimikust välja, ei ole rikutud ühtegi õigusnormi.
140. Esiteks ei võimalda ükski apellandi argument seada kahtluse alla nende üldpõhimõtete asjakohasust, mille esitas Euroopa Kohus 28. juuni 2012. aasta kohtuotsuses komisjon
vs. ÉditionsOdile Jacob(78), 31. jaanuari 2020. aasta kohtuotsuses Sloveenia vs. Horvaatia(79) ning 16. veebruari 2022. aasta kohtuotsuses Ungari vs. parlament ja nõukogu(80), mille Üldkohus esitas täpselt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116–121. Asjaolu, et komisjoni õigustalituse arvamus on avalikustatud ja üldsusele kättesaadav, ei ole ilmselgelt asjakohane, et hinnata, mil määral võib see olla liidu kohtus menetletava kohtuasja toimikus. Oluline on üksnes küsimus, kas see institutsioon andis selle dokumendi avalikustamiseks loa.
141. Teiseks ei saa nõustuda ka apellandi argumentidega võistlevuse ja poolte võrdsuse põhimõtte kohaldamise kohta.
142. Tuletan meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on võistlevuse ja poolte võrdsuse põhimõte, mis tuleneb mõistest „õiglane kohtulik arutamine“, lahutamatu osa isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest, mis on sätestatud põhiõiguste harta artiklis 47(81).
143. Võistlevuse põhimõte annab üldjuhul igale menetlusosalisele õiguse tutvuda tõendite ja märkustega, mille on kohtule esitanud tema vastaspool, ning nende üle vaielda, ning sellega on vastuolus, kui liidu kohus rajab oma otsuse faktilistele asjaoludele ja dokumentidele, millega pooled või üks neist ei ole saanud tutvuda ja mille kohta nad ei ole seega saanud seisukohta võtta(82).
144. Mis poolte võrdsuse põhimõttesse puutub, siis see tähendab kohustust anda kummalegi poolele mõistlik võimalus esitada oma seisukoht, sealhulgas tõendid, tingimustel, mis ei aseta teda vastasega võrreldes oluliselt ebasoodsamasse olukorda(83).
145. Selle põhimõtte eesmärk on tagada kohtumenetluse poolte menetluslik võrdsus, tagades nende poolte õiguste ja kohustuste võrdsuse muu hulgas tõendite esitamist reguleerivate normide ja kohtuvaidluse ning poolte edasikaebamisõiguse seisukohast. Et täita nõudeid, mis tulenevad õigusest õiglasele kohtulikule arutamisele, on nimelt oluline, et pooled oleksid saanud tutvuda nende faktiliste ja õiguslike asjaoludega, mis on menetluse tulemuse suhtes määrava tähtsusega, ning nende üle võistlevalt vaielda(84).
146. Apellant saab aga nendele põhimõtetele tugineda üksnes juhul, kui liidu kohtule esitatud tõendid on saadud nõuetekohaselt(85). Nimelt otsustas Euroopa Kohus 12. juuli 2022. aasta kohtuotsuses Nord Stream 2
vs. parlament ja nõukogu(86), millele Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117, et kui esineb tõendeid, mille pool on esitanud õigusvastaselt, nagu määruses (EÜ) nr 1049/2001(87) nimetatud sisedokumendid, mille avaldamist ei ole asjaomane institutsioon heaks kiitnud ega määranud liidu kohus, tuleb arvestada poolte huve, mis on seotud nende õigusega õiglasele kohtulikule arutamisele, võttes arvesse huve, mida kaitsevad õigusnormid, mida on nende tõendite kogumisel rikutud või millest on kõrvale hoitud(88). Lisaks leidis ta, et liidu kohus, kellele on esitatud vastavate tõendite tagasivõtmise taotlus, peab kaaluma ühelt poolt neid tõendeid esitanud hageja huve, võttes eelkõige arvesse nende kasulikkust kohtule esitatud hagi eeliste hindamisel, ja teiselt poolt vastaspoole huve, mida võiks nende tõendite toimikusse jätmine konkreetselt ja tegelikult kahjustada(89).
147. Märgin aga, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116–122 kaalus Üldkohus komisjoni taotluse üle otsustamisel asjasse puutuvaid huve, märkides eelkõige, et apellant näis selle õigusliku arvamuse esitamisel juhinduvat iseenda huvist oma argumente põhjendada, kusjuures apellant ei viidanud ülekaalukale üldisele huvile, mis oleks võinud põhjendada teistsugust järeldust.
148. Lõpuks ei saa ka Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika, millele apellant tugineb, õigustada teistsugust järeldust, kuna see puudutab vaidluse poolte õigust tutvuda tõendite ja asjaoludega, mida kohus on arvesse võtnud, ja mitte küsimust, kas ja kui jah, siis millistel tingimustel võib vaidluse pool esitada kohtule õigusliku arvamuse, mille avalikustamiseks ei olnud selle autor või tema eest vastutav isik luba andnud.
149. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku apellatsioonkaebuse viies väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
150. Kõiki neid kaalutlusi arvestades ja arvestades, et põhjendatud on teine väide, et tingimust, mis puudutab kahjustava sündmuse süükspanemist OLAFile või komisjonile, on hinnatud vääralt, teen Euroopa Kohtule ettepaneku tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus rikkus tõendamiskoormist ja tõendite kogumist käsitlevaid norme, kuna ta eiras juhtumi asjaolusid arvestades tõendamiskoormise kohandamise vajadust ning jättis hindamata nii apellandi kui ka komisjoni esitatud tõendite asjakohasuse ja tõendusjõu.
151. Kuna Üldkohus ei viinud vaidluses läbi nõuetekohast uurimist, et teha kindlaks, kas OLAFi ja komisjoni lepinguvälise vastutuse tingimused on täidetud, ei võimalda menetlusstaadium minu arvates asja lahendada. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse apellandi hagi lahendamiseks ja otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.
V.      Ettepanek
152. Kõikide eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1.      Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 28. juuni 2023. aasta kohtuotsus IMG
vs. komisjon (T‑752/20, EU:T:2023:366).
2.      Saata asi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtule uueks arutamiseks.
3.      Otsustada kohtukulude kandmine hiljem.
1      Algkeel: prantsuse.
2      T‑752/20, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:366.
3      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 67.
4      Välisjuurdlused on otsesed uurimised, mis puudutavad kolmandaid isikuid, kelle tegevus on seotud liidu eelarve toimingutega (vt eriaruanne nr 1/2005 Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juhtimise kohta koos komisjoni vastustega (ELT 2005, C 202, lk 1), punkt 12).
5      T‑509/21, EU:T:2024:590.
6      Vt 28. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Groupement des Agences de voyages vs. komisjon (135/81, EU:C:1982:371, punkt 10) ja 18. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus PKK ja KNK vs. nõukogu (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, punkt 114) ning 24. novembri 2009. aasta kohtumäärus Landtag Schleswig-Holstein vs. komisjon (C‑281/08 P, EU:C:2009:728, punkt 22).
7      135/81, EU:C:1982:371. See kohtuasi puudutas Luksemburgi piiratud vastutusega äriühingut, mille kohtumenetlusõigus- ja -teovõime komisjon vaidlustas. Euroopa Kohus otsustas oma kohtuotsuse punktis 9, et „[k]omisjon ei saa vaidlustada niisuguse üksuse õigust esitada hagi, kellel ta oli lubanud hankemenetluses osaleda ja kellele ta oli saatnud äraütleva otsuse pärast kõikide pakkujate võrdlevat hindamist“.
8      C‑229/05 P, EU:C:2007:32.
9      Vt selle kohta EIK 19. novembri 2020. aasta kohtuotsus Efstratiou jt vs. Kreeka (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
10      C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
11      Vt 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus Euroopa Liit vs. Guardian Europe ja Guardian Europe vs. Euroopa Liit (C‑447/17 P ja C‑479/17 P, EU:C:2019:672, punkt 99 ja seal viidatud kohtupraktika).
12      Vt ka Üldkohtu 2. juuli 2021. aasta kohtumäärus liita vastuvõetamatuse vastuväide kohtuasja sisulise läbivaatamisega.
13      C‑414/08 P, EU:C:2010:165, punkt 52.
14      C‑666/20 P, EU:C:2022:225, punkt 26.
15      Vt 24. märtsi 2022. aasta kohtuotsus GVN vs. komisjon (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
16      Vt 26. märtsi 2022. aasta kohtuotsus GVN vs. komisjon (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
17      Vt 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus Hamoudi vs. Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:977 (edaspidi „kohtuotsus Hamoudi vs. Frontex“), punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).
18      Vt kohtuotsus Hamoudi vs. Frontex (punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka tänase kuupäevaga kohtumäärus kohtuasjas CW vs. Eurojust ja Europol (C-565/25 P, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
19      Forster, N., La responsabilité sans faute de l’Union européenne, 8. novembril 2019 kaitstud doktoriväitekiri, Bruylant, Bruxelles, 2021, punktid 218 (lk 297) ja 219 (lk 299).
20      Forster, N., op. cit., punkt 219 (lk 299).
21      Forster, N., op. cit., punkt 219 (lk 299).
22      C‑679/23 P, EU:C:2025:976.
23      Vt 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus WS jt vs. Frontex (ühine tagasisaatmistoiming) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, punkt 149 ja seal viidatud kohtupraktika).
24      Vt 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus WS jt vs. Frontex (ühine tagasisaatmistoiming) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, punkt 150 ja seal viidatud kohtupraktika).
25      Vt 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus WS jt vs. Frontex (ühine tagasisaatmistoiming) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, punkt 150 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Euroopa Liit vs. Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:612, punkt 50) ja õiguskirjanduses Wildermeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne: le mythe du droit à un recours effectif, Bruylant, Bruxelles, 2019, eriti punkt 625 (lk 484).
26      Wildermeersch, J., op. cit., punkt 625 (lk 484), ja Forster, N., op. cit., punkt 228 (lk 306 ja 307).
27      Vt Forster, N., op. cit., punkt 223 (lk 301 ja 302).
28      T‑259/03, EU:T:2007:254. Selles kohtuotsuses leidis Üldkohus, et „[kui teave OLAFi soovituse kohta algatada hageja suhtes menetlus] edastatakse otseselt või kaudselt ajakirjanikule, ei tule leket pidada mitte ainult selle teabe avaldamisest tuleneva kahju sine qua non põhjuseks, vaid ka piisavalt otseseks põhjuseks“ (punkt 320).
29      T‑48/05, EU:T:2008:257, punkt 183.
30      T‑838/16, EU:T:2019:494, punkt 321.
31      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. septembri 2013. aasta määrus, mis käsitleb Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdlusi ning millega tunnistatakse kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 1073/1999 ja nõukogu määrus (Euratom) nr 1074/1999 (ELT 2013, L 248, lk 1).
32      T‑48/05, EU:T:2008:257.
33      Rõhutan, et Üldkohtu järeldus ei ole kohtupraktikas eraldiseisev, kuna Avaliku Teenistuse Kohtu täiskogu tegi samasuguse järelduse kohtuasjas, mis oli väga sarnane sellele kohtuasjale, milles tehti 13. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus A ja G vs. komisjon (F‑124/05 ja F‑96/06, EU:F:2010:2). Selles kohtuasjas ei olnud „[komisjon] ja OLAF ainsad asutused, kelle valduses oli hageja ärakuulamise protokoll, kuna see edastati võimaliku kohtumenetluse algatamiseks Belgia ametiasutustele“ (punkt 215). Leides, et ei saa asuda seisukohale, et „komisjon oli kõige paremal positsioonil tõendite esitamiseks selleks, et teha kindlaks tekkinud lekke põhjus“, tegi liidu kohus samasuguse järelduse, nagu Üldkohus oli teinud vaidlustatud kohtuotsuses, nimelt et „ebakindlus selle lekke põhjuste osas [ei jää komisjoni] kanda“ (punkt 214).
34      169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371.
35      T‑48/05, EU:T:2008:257.
36      Vt kohtuotsus Hamoudi vs. Frontex (punkt 71).
37      Quézel-Ambrunaz, C., Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civile, Dalloz, Paris, 2010, eriti lk 255.
38      169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371.
39      Vt 8. oktoobri 1986. aasta kohtuotsus Leussink vs. komisjon (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371, punktid 15 ja 16). Vt ka kohtujurist Slynni ettepanek liidetud kohtuasjades Leussink vs. komisjon (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:265).
40      Vt 8. oktoobri 1986. aasta kohtuotsus Leussink vs. komisjon (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371, punkt 17).
41      T‑259/03, EU:T:2007:254.
42      Vt 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Nikolaou vs. komisjon (T‑259/03, EU:T:2007:254, punkt 196).
43      Vt 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Nikolaou vs. komisjon (T‑259/03, EU:T:2007:254, punkt 196 ja 198). Selles kohtuotsuses leidis Üldkohus, et „komisjon [peab] [OLAF-i] nimel selgitama, kuidas see teabe lekkimine võis toimuda, et vajaduse korral tõendada, et OLAFi direktori eespool nimetatud kohustust ei ole rikutud. Kui komisjon neid selgitusi ei esita, tuleb eeldada, et teabe lekkimine on tingitud [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta] määruse nr 1073/1999 [Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdluste kohta (EÜT 1999, L 136, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 91)] artikli 8 lõike 3 rikkumisest, mille pani toime OLAFi direktor oma ülesannete täitmisel EÜ artikli 288 [nüüd ELTL artikkel 340] tähenduses.“ (punkt 197).
44      Vt 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Nikolaou vs. komisjon (T‑259/03, EU:T:2007:254, punkt 196).
45      T‑48/05, EU:T:2008:257. Kohtuasjas, milles tehti see kohtuotsus, tekkis kahju OLAFi, komisjoni ja Prantsuse õigusasutuste valduses oleva konfidentsiaalse teabe avalikustamisest ajakirjanduses.
46      Vt 8. juuli 2008. aasta kohtuotsus Franchet ja Byk vs. komisjon (T‑48/05, EU:T:2008:257, punkt 203).
47      F‑30/08, EU:F:2010:43, punkt 169.
48      Vt selle kohta kohtuotsuse Hamoudi vs. Frontex punkt 103, milles Euroopa Kohus otsustas, et ELTL artikli 268 alusel esitatud lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi võib olla ainus õiguskaitsevahend, mis tagab liidu kohtus liidu asutuse või institutsiooni vastu piisava kohtuliku kaitse.
49      Vt Forster, N., op. cit., punkt 290 (lk 386).
50      Vt 18. septembri 2014. aasta kohtuotsus Holcim (Rumeenia) vs. komisjon (T‑317/12, EU:T:2014:782, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika).
51      Vt kohtuotsus Hamoudi vs. Frontex (punktid 72–80).
52      Vt kohtuotsus Hamoudi vs. Frontex (punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).
53      Vt selle kohta kohtujurist Norkuse ettepanek kohtuasjas Hamoudi vs. Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:257, punkt 18) ja selle ettepaneku joonealuses märkuses 30 viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika: EIK 13. veebruari 2020. aasta kohtuotsus N.D. ja N.T. vs. Hispaania (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, punkt 85) ja 18. novembri 2021. aasta kohtuotsus M.H. jt vs. Horvaatia (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, punkt 268).
54      C‑363/22 P, EU:C:2024:20, punkt 75.
55      Vt 30. novembri 2023. aasta kohtuotsus Sistem ecologica vs. komisjon (C‑787/22 P, EU:C:2023:940, punktid 66 ja 154).
56      Kuigi OLAF ja asjaomased liikmesriikide ametiasutused aitavad oma teabevahetuse kaudu kaasa sama eesmärgi saavutamisele, milleks on võitlus pettuste ja liidu finantshuvide kahjustamise vastu, ei ole nende osalejate vahelise tõhustatud halduskoostöö raames üld- või erisätteid, mis reguleeriksid tingimusi, mille korral võib OLAFi koostatud juurdlusaruannete konfidentsiaalsuse kohustuse rikkumise tõttu tekkida OLAFi või asjaomaste liikmesriikide ametiasutuste lepinguväline vastutus, mistõttu kuuluvad need tingimused vastutuse osas kahe erineva õiguskorra alla. Solidaarvastutuse mehhanismi (Europol), ühise vastutuse (Frontex) puudumise ja solidaarse vastutuse rakendamata jätmise korral vastutab OLAF igasuguse kahju eest, mida ta isikule tema juurdlusaruande lubamatu avaldamisega põhjustab, ning iga liikmesriik vastutab kooskõlas oma riigisisese õigusega mis tahes kahju eest, mis on isikule tekitatud andmete töötlemise tagajärjel, sealhulgas OLAFilt saadud juurdlusaruande lubamatu avalikustamise eest.
57      N. Forster rõhutab, et ebakindlus jääb eraisikute õiguskaitset kahjustavasse pimenurka (op. cit., punkt 256, (lk 338)). Professor Bernard Dubuisson esitab teose Joisten, C., L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile, Larcier, Bruxelles, 2024, eessõnas küsimuse, mis näib mulle eriti asjakohane: „Kuidas ja miks saab õiguslikult kindlaks teha seda, mis ei ole tingimata tegelik [?]“ (lk 9).
58      Forster, N., op. cit., punkt 323.
59      C‑446/19 P, EU:C:2020:918.
60      Vt 11. detsembri 2025. aasta kohtuotsus ABLV Bank vs. SRB (C‑602/22 P, EU:C:2025:953, punktid 45 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika).
61      C‑16/90, EU:C:1991:233.
62      C‑16/90, EU:C:1991:402.
63      T‑514/93, EU:T:1995:49.
64      T‑231/97, EU:T:1999:146.
65      Vt 26. septembri 2024. aasta kohtuotsus WEPA Hygieneprodukte jt vs. komisjon (C‑795/21 P ja C‑796/21 P, EU:C:2024:807, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika).
66      C‑156/21, EU:C:2022:97.
67      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
68      C‑457/18, EU:C:2020:65.
69      C‑156/21, EU:C:2022:97.
70      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
71      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
72      Apellant tugineb sellega seoses EIK 27. oktoobri 1993. aasta kohtuotsusele Dombo Beheer B.V. vs. Madalmaad (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, punkt 33), 7. juuni 2001. aasta kohtuotsusele Kress vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, punkt 72) ja 19. septembri 2017. aasta kohtuotsusele Regner vs. Tšehhi Vabariik (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, punkt 146).
73      Apellant tugineb siinkohal EIK 28. augusti 1991. aasta kohtuotsusele Brandstetter vs. Austria (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, punkt 67).
74      Allkirjastatud Roomas 4. novembril 1950.
75      Apellant viitab siinkohal EIK 9. juuni 1998. aasta kohtuotsusele McGinley ja Egan vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, punktid 86 ja 90).
76      C‑650/18, EU:C:2021:426, punkt 17.
77      C‑650/18, EU:C:2021:426.
78      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
79      C‑457/18, EU:C:2020:65.
80      C‑156/21, EU:C:2022:97.
81      Vt 12. novembri 2025. aasta kohtumäärus Fashion TV RO ja Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
82      Vt 4. detsembri 2019. aasta kohtuotsus H vs. nõukogu (C‑413/18 P, EU:C:2019:1044, punkt 103 ja seal viidatud kohtupraktika).
83      Vt kohtuotsus Hamoudi vs. Frontex (punkt 77 ja seal viidatud kohtupraktika).
84      Vt 12. novembri 2025. aasta kohtumäärus Fashion TV RO ja Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
85      Vt 12. juuli 2022. aasta kohtuotsus Nord Stream 2 vs. parlament ja nõukogu (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 129 ja seal viidatud kohtupraktika).
86      C‑348/20 P, EU:C:2022:548.
87      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).
88      Vt 12. juuli 2022. aasta kohtuotsus Nord Stream 2 vs. parlament ja nõukogu (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 130).
89      Vt 12. juuli 2022. aasta kohtuotsus Nord Stream 2 vs. parlament ja nõukogu (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 131).