62017CC0061
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ELEANOR SHARPSTON
esitatud 21. juunil 2018 (
1
)
Liidetud kohtuasjad C‑61/17, C‑62/17 ja C‑72/17
Miriam Bichat (C‑61/17)
Daniela Chlubna (C‑62/17)
Isabelle Walkner (C‑72/17)
versus
Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesarbeitsgericht Berlin (liidumaa kõrgeim töökohus, Berliin, Saksamaa))
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Kollektiivne koondamine – Direktiiv 98/59/EÜ – Artikli 2 lõige 4 – Mõiste „tööandjat kontrolliv ettevõte“ – Töötajatega konsulteerimise kord – Tõendamiskoormis
1.
Käesolevas eelotsusetaotluses palutakse Euroopa Kohtult juhiseid selle kohta, kuidas tõlgendada direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, (
2
) ning eelkõige selle kohta, kas mõistet „tööandjat kontrolliv ettevõte“ nimetatud artikli 2 lõike 4 tähenduses tuleb tõlgendada ainuüksi de iure suhte alusel või piisab ka de facto suhtest.
Õigusraamistik
Liidu õigus
Harta
2.
Euroopa Liidu põhiõiguste harta (
3
) artiklis 16 on sätestatud:
„Ettevõtlusvabadust tunnustatakse liidu õiguse ning siseriiklike õigusaktide ja tavade kohaselt.“
Direktiiv 98/59
3.
Direktiivi 98/59 põhjendustes 2 ja 11 on märgitud:
„(2)
peetakse oluliseks suurendada töötajate kaitset kollektiivsete koondamiste korral, arvestades samas vajadust saavutada tasakaalustatud majanduslik ja sotsiaalne areng [Euroopa Liidu] piires;
[…]
(11)
tuleb tagada, et tööandjate kohustusi teavitamise, konsulteerimise ja teatamise osas kohaldatakse sõltumata sellest, kas kollektiivset koondamist käsitlev otsus tuleb tööandjalt või seda tööandjat kontrollivalt ettevõttelt“.
4.
Direktiivi artikkel 2 paikneb ainsa artiklina II jaos, mis kannab pealkirja „Teavitamine ja konsulteerimine“. Käesolevas asjas kohases ulatuses on selles sätestatud:
„1.   Tööandja, kes kaalub võimalust võtta vastu otsus kollektiivse koondamise kohta, alustab aegsasti konsultatsioone töötajate esindajatega, et saavutada kokkulepe.
2.   Sellistel konsultatsioonidel tuleks käsitleda vähemalt kollektiivsete koondamiste ärahoidmise või koondatavate töötajate arvu vähendamise ning tagajärgede leevendamise võimalusi sotsiaalmeetmete abil, mille eesmärk on muu hulgas aidata kaasa koondatud töötajate ümberpaigutamisele või ümberõppele.
[…]
3.   Et võimaldada töötajate esindajatel teha konstruktiivseid ettepanekuid, peavad tööandjad konsulteerimise käigus aegsasti:
a)
esitama neile kogu asjaomase teabe ja
b)
teatama neile alati kirjalikult:
i)
kavandatavate koondamiste põhjused;
ii)
koondatavate töötajate arv ja kategooriad;
iii)
töötajate tavaline arv ja kategooriad;
iv)
ajavahemik, mille jooksul kavandatav koondamine toimub;
v)
koondatavate töötajate valiku kriteeriumid niivõrd, kuivõrd see on tööandja pädevuses vastavalt siseriiklikele õigusaktidele ja/või tavadele;
vi)
meetod, mille abil arvutatakse muid kui siseriiklikest õigusaktidest ja/või tavadest tulenevaid koondamisel makstavaid hüvitisi.
[…]
4.   Lõigetes 1, 2 ja 3 sätestatud kohustusi kohaldatakse sõltumata sellest, kas kollektiivse koondamise otsuse teeb tööandja või tööandjat kontrolliv ettevõte.
Käesoleva direktiiviga ette nähtud teavitamise, konsulteerimise ja teatamise nõuete väidetava rikkumise puhul ei võeta arvesse tööandja väiteid, milles ta õigustab ennast sellega, et kollektiivse koondamiseni viinud otsuse teinud ettevõte ei ole talle vajalikku teavet andnud.“
5.
Direktiivi artiklis 6 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et töötajate esindajatel ja/või töötajatel on võimalik kasutada haldusmenetlust või pöörduda kohtusse käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste täitmiseks.“
Riigisisene õigus
6.
Seaduse kaitse kohta töölepingu ülesütlemisel (Kündigungsschutzgesetz, edaspidi „KSchG“) § 17 kehtestati direktiivi 98/59 ülevõtmiseks riigisisesesse õigusse. Käesolevas asjas kohases ulatuses on selles sätestatud:
„[…]
(2)   Tööandja, kes kavatseb teha kollektiivse koondamise otsuse, millest tuleb teatada [föderaalsele tööhõiveametile] […], peab esitama töötajate esinduskogule aegsasti kogu asjaomase teabe ning andma talle kirjalikult teada eelkõige:
1.
kavandatavate koondamiste põhjused;
2.
koondatavate töötajate arvu ja kategooriad;
3.
töötajate tavalise arvu ja kategooriad;
4.
ajavahemiku, mille jooksul kavandatav koondamine toimub;
5.
koondatavate töötajate valimiseks pakutud kriteeriumid;
6.
koondamishüvitise arvutamise meetodi.
Tööandja ja töötajate esinduskogu konsultatsioonid peavad hõlmama vähemalt koondamiste ärahoidmise või koondatavate töötajate arvu vähendamise ning koondamise tagajärgede leevendamise võimalusi.
[…]
Lõigetes 1–3 sätestatud teabe esitamise ja konsulteerimise kohustused kehtivad olenemata sellest, kas kollektiivse koondamise otsuse on teinud tööandja või tööandjat kontrolliv ettevõtja. Tööandja ei saa tugineda sellele, et kollektiivse koondamise kaasa toonud otsuse teinud ettevõtja ei ole vajalikku teavet edastanud.
[…]“
Asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
Kohtuasi C‑61/17
7.
Miriam Bichat, apellant kohtuasjas C‑61/17, töötas äriühingus Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG (edaspidi „APSB“), kes on vastustaja eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses, ning tema eellastest äriühingute juures Berliini Tegeli lennujaamas. (
4
)
8.
APSB täpsed omandisuhted ei ole faktiliselt ega õiguslikult kuigi selged. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et tegemist on äriühinguga, mida kontrollib õiguslikult äriühing nimega GlobalGround Berlin GmbH & Co. KG (edaspidi „GGB“). Selline suhe aga ei tähenda, et riigisisese õiguse kohaselt kuuluksid GGB ja APSB samasse kontserni. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et tema poolt on tuvastatud fakt, et põhikohtuasjas asjakohasel ajal ei olnud GGB-l võimalik ise kontrollida APSB otsustusprotsessi.
9.
GGB teatas 9. ja 22. septembril 2014 APSB-le, et too peab vähendama oma tegevust Tegeli lennujaamas ning et osa tema ettevõttest antakse üle kontsernivälisele äriühingule. Sellest tulenevalt lõpevad ka APSBi lepingud nende toimingute tegemiseks. See teine äriühing ei võtnud tööle ühtegi APSB töötajat.
10.
Samuti 22. septembril 2014 toimus APSB üldkoosolek, millel GGB tema ainsana hääleõigusliku osanikuna otsustas, et APSB tegevus muu hulgas Tegeli lennujaamas lõpeb täielikult 31. märtsil 2015.
11.
APSB teatas 2. jaanuaril 2015 töötajate esindajatele oma kollektiivse koondamise kavast tulenevalt asjaolust, et GGB oli septembris 2014 teatanud töövõtulepingute lõpetamisest. Ta lisas, et GGB ei ole talle avaldanud oma teate põhjuseid, aga ta eeldab, et selle põhjuseks oli jätkuv suur kahjum, mida oli osutunud võimatuks vähendada. Kahjumi põhjuseks peeti kõrgeid palgakulusid ja piiravaid tööaja korraldust käsitlevaid kokkuleppeid.
12.
Töötajate esindajad vastasid 14. jaanuaril 2015, väljendades oma rahulolematust esitatud teabe põhjendamatu ebamäärasuse suhtes, ning nõudsid selgitusi.
13.
APSB tegi 20. jaanuaril 2015 otsuse oma tegevus lõpetada ning teatas 28. jaanuaril 2015 selle otsuse alusel toimuvast kollektiivsest koondamisest Agentur für Artbeitile (tööhõiveagentuur). Kõnealused koondamised pidid kavakohaselt aset leidma hiljemalt 31. märtsil 2015.
14.
Samuti 20. jaanuaril 2015 pidas APSB töötajate esindajatega koosoleku, kus ta esitas koondamiste kohta sisuliselt samad põhjused, mis ta oli esitanud sama aasta 2. jaanuaril. Eelkõige ta märkis, et talle ei ole esitatud täpseid põhjusi, miks GGB on otsustanud töövõtulepingud lõpetada.
15.
Töötajate esindajad teatasid 27. jaanuaril 2015 oma vastuseisust koondamisele selle alusel, et väidetav kahjum on näilik ning et GGB ja APSB finantsarvestust on manipuleeritud.
16.
Kollektiivse koondamise vastu esitati Arbeitsgericht Berlini (Berliini töökohus, Saksamaa) mitu hagi, mis kõik rahuldati. Selle tulemusel näib olevat esitatud uued koondamisteated ning töölepingute lõpetamine toimus lõplikult 31. jaanuaril 2016.
17.
Hageja esitas hagi samasse kohtusse, väites muu hulgas, et tema töölepingu lõpetamine rikkus KSchG § 17, kuna koondamisele ei esitatud ühtegi kohast põhjendust. Nimetatud kohus jättis oma 12. jaanuari 2016. aasta otsusega M. Bichati hagi rahuldamata ja tunnistas koondamised seaduslikuks. Hageja esitas apellatsioonkaebuse Landesarbeitsgericht Berlini (liidumaa kõrgeim töökohus, Berliin, Saksamaa).
18.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et põhikohtuasjas otsuse tegemiseks on vaja tõlgendada direktiivi 98/59 kollektiivset koondamist käsitlevaid sätteid ja eelkõige mõistet „tööandjat kontrolliv ettevõte“, on ta otsustanud esitada Euroopa Kohtule eelotsuse saamiseks järgmised küsimused:
„1.
Kas tööandjat kontrolliv ettevõtja [direktiivi 98/59] artikli 2 lõike 4 esimese lõigu tähenduses on vaid selline ettevõtja, kelle mõju on tagatud osaluste ja hääleõiguste kaudu, või piisab ka lepinguga tagatud ja/või de facto mõjust (mis tuleneb näiteks füüsiliste isikute volist anda korraldusi)?
2.
Kui esimesele küsimusele vastatakse nii, et osaluste ja hääleõigustega tagatud mõju ei ole nõutav:
Kas „kollektiivse koondamise otsusega“ [direktiivi 98/59] artikli 2 lõike 4 esimese lõigu tähenduses on tegemist ka siis, kui tööandjat kontrolliv ettevõtja esitab tööandjale selliseid nõudeid, et tööandjal tekib majanduslik vajadus teha kollektiivse koondamise otsus?
3.
Kui teisele küsimusele vastatakse jaatavalt:
Kas [direktiivi 98/59] artikli 2 lõike 4 teine lõik koosmõjus lõike 3 punktiga a ja punkti b alapunktiga i ning lõikega 1 näevad ette, et töötajate esindajaid tuleb teavitada ka sellest, millistel ettevõttemajanduslikel või muudel põhjustel tegi tööandjat kontrolliv ettevõtja otsused, mille tagajärjel kaalub tööandja kollektiivset koondamist?
4.
Kas [direktiivi 98/59] artikli 2 lõikega 4 koosmõjus lõike 3 punktiga a ja punkti b alapunktiga i ning lõikega 1 on kooskõlas panna töötajatele, kes pöörduvad kollektiivse koondamise raames toimunud töölepingu ülesütlemise otsuse tühiseks tunnistamiseks kohtusse, tuginedes sellele, et töölepingut üles ütlev tööandja ei ole töötajate esindajatega nõuetekohaselt konsulteerinud, põhjendamiskohustus ja tõendamiskoormis, mis läheb ettevõtja kontrollivat mõju tõendavate asjaolude esitamisest kaugemale?
5.
Kui neljandale küsimusele vastatakse jaatavalt:
Milliseid täiendavaid põhjendamis- ja tõendamiskohustusi võib töötajatele sellisel juhul eespool nimetatud sätete alusel panna?“
Kohtuasjad C‑62/17 ja C‑72/17
19.
Faktilised ja õiguslikud küsimused ning esitatud küsimused on sisuliselt identsed kohtuasja C‑61/17 omadega.
Liidetud kohtuasjad C‑61/17, C‑62/17 ja C‑72/17
20.
Euroopa Kohtu presidendi 9. märtsi 2017. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑61/17, C‑62/17 ja C‑72/17 kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
21.
Kirjalikud seisukohad on esitanud M. Chlubna (apellant kohtuasjas C‑62/17) ja I. Walkner (apellant kohtuasjas C‑72/17), APSB, Saksamaa valitsus ja Euroopa Komisjon. Poolte kohtukõned ja vastused Euroopa Kohtu küsimustele kuulati ära 12. aprilli 2018. aasta kohtuistungil.
Hinnang
Sissejuhatavad märkused
Asjade taustad
22.
Nende kohtuasjade täpne faktiline taust ei ole päris selge. Püüdes seda tausta täpsustada, saatis Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtule palve selgitada teatavaid eelotsusetaotluse teemasid, millele nimetatud kohus nõuetekohaselt vastas. Tõin käesoleva ettepaneku punktis 8 ära selliselt Euroopa Kohtule esitatud APSB omandisuhteid ja kontrolli käsitleva teabe, mis näib olevat väljaspool kahtlust.
23.
Samas on apellantide nimel esitatud teatavate põhikohtuasja asjaolude kohta väiteid, mis puudutavad APSB omandisuhteid ja kontrolli tema üle. Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib olevat võtnud neid muresid piisavalt tõsiselt, et esitada Euroopa Kohtule käesolev eelotsusetaotlus. See näib eelkõige puudutavat esimeses küsimuses tõstatatud de facto omandi küsimust. Toon nende väidete kokkuvõtte ära käesoleva ettepaneku punktides 24–28. Pean siiski rõhutama, et siin esitatu ei kujuta endast tuvastatud fakte. (
5
)
24.
Apellandid väidavad, et GGB, mis omas põhikohtuasjas asjakohasel ajal õiguslikku kontrolli APSB üle, omandas kontsern, mis tegutses 2008. aastal katusnime „WISAG“ all. (
6
) Selle kontserni tegevus hõlmab lennujaamateenuseid, sealhulgas sellist maapealset teenindamist, millega tegeles APSB.
25.
APSB tegevus hõlmas põhimõtteliselt ainult reisijate käitlust; ta ei tegutsenud administratiivsel tasandil ehk teisisõnu turul. Viimati nimetatu oli jäetud GGB hooleks.
26.
Aastal 2013 anti kas kogu GGB tegevus või umbes kolmandik sellest üle äriühingule WISAG Contracting GmbH & Co. KG; poolte vahel on vaidlus selle üleandmise tegeliku ulatuse üle. Igal juhul hiljemalt selle aasta lõpuks ei olnud GGB teenistuses enam ühtegi töötajat. Samal ajal oli see äriühing märkimisväärsetes rahalistes raskustes, mis tipnes 7,9 miljoni euro suuruse puudujäägiga 2014. aasta lõpus. Tavalises olukorras oleks GGB sisuline maksejõuetus viinud tema tegevuse lõpetamiseni, ent selle asemel rahastati teda rahavoost, mida pakkus keskselt WISAG-kontsern.
27.
Ajal, mil APSB apellandid koondas, kuulus nimetatud äriühing faktiliselt, ehkki mitte õiguslikult WISAG-kontserni.
28.
Lisaks väidavad apellandid, et teatavad APSB poolt kuni tema tegevuse lõppemiseni täidetud lepingud anti üle WISAG-kontserni teistele äriühingutele.
29.
Eeltoodu kujutab endast vaid apellantide väiteid, mis käsitlevad põhikohtuasjade aluseks olevaid täiendavaid fakte. Piirdun vaid olulisemate punktide edastamisega. Nende väidetega tahetakse ilmselt öelda, et otsus(ed) APSB lepingud lõpetada ning sellest tulenevalt tema sellised töötajad nagu apellandid koondada tehti WISAG-kontserni kõrgema tasandi äriühingus. Sellest tuleneb, et ainult sellel äriühingul võis olla teave kõnealus(t)e otsus(t)e põhjuste kohta, mis oleks tulnud apellantide tõlgenduse kohaselt direktiivi 98/59 artikli 2 lõike 4 kohta esitada APSB-le ja edasi selle üksuse poolt tema töötajatele, et järgida seeläbi nimetatud direktiivis ette nähtud konsulteerimiskohustust.
Vastuvõetavus
30.
Saksamaa valitsus väidab, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimene küsimus on vastuvõetamatu. Ta teeb seda kahel alusel. Esimese väite kohaselt olevat käesoleva asja faktide põhjal selge, et kontroll direktiivi 98/59 tähenduses kuulub GGB-le, kuna see äriühing on ainus APSB osanik, kellel on viimati nimetatus vajalik mõju ja hääleõigus. Seetõttu on see küsimus tarbetu ja hüpoteetiline. Teise väite kohaselt ei olevat käesoleva asja faktilised asjaolud Euroopa Kohtule otsuse tegemiseks piisavalt selgelt esitatud. Eelkõige puuduvad igasugused tõendid, et WISAG oleks teinud mingi otsuse, mis võis otseselt või kaudselt mõjutada APSB tegevust.
31.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt „eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud taotluse jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendamine ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis on vajalikud, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus“. (
7
)
32.
Seda kohtupraktikat arvestades näib Saksamaa valitsuse seisukoht olevat asjakohatu. On tõsi, et eelotsusetaotluses esitatud faktidest väljajoonistuv lugu, isegi täiendatult eelotsusetaotluse esitanud kohtu vastusega, mille ta esitas Euroopa Kohtu selgitustaotlusele, ei ole kuigi selge. Ent see ei ole takistanud Saksamaa valitsust ega komisjoni esitamast Euroopa Kohtule üksikasjalikke seisukohti ning ei saa väita, et need faktid oleksid sedavõrd puudulikud, et tarvilikku vastust ei ole võimalik anda. Mis puudutab seda, kas GGB omand ja hääleõigus APSBs olid piisavad, et kujutada endast „kontrolli“ direktiivi artikli 2 lõike 4 tähenduses, siis on see teema eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse tuumaks ning puudub alus väita, et see oleks hüpoteetiline. Olukord võiks olla teistsugune, kui GGB oleks andnud APSB-le õigel ajal kohase teabe konsultatsioonide läbiviimiseks, ent just seda käesolevas asjas ei tehtudki. (
8
) Kui ta oleks seda teinud, siis tõenäoliselt ei olekski tekkinud alust esitada hagi direktiivi 98/59 alusel. Seetõttu tuleb Saksamaa valitsuse sellekohane väide tagasi lükata.
33.
Saksamaa valitsus väidab samuti, et neljas küsimus on hüpoteetiline ja tuleks jätta vastuseta. Saksamaa õigus ei toimi selliselt, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus mõtleb, nii et tõendamiskoormisega seotud küsimusi käesolevas asjas ei teki.
34.
Nagu ma olen selgitanud oma ettepanekus kohtuasjas Online Games, (
9
) ei või Euroopa Kohus eelistada liikmesriigi valitsuse pakutud liikmesriigi õiguse tõlgendust eelotsusetaotluse esitanud kohtu omale, et sellest lähtudes tunnistada esitatud küsimus vastuvõetamatuks. Ent mulle näib, et just täpselt seda palutaksegi Euroopa Kohtul käesolevas asjas teha. Kui liikmesriigi kohtul on kahtlusi, kuidas tuleks kohaldada liidu õigust olukorrale, mida muidu reguleerib liikmesriigi õigus, siis tuleks kõigist eespool viidatud kohtulahenditest (
10
) tulenevatel põhjustel eeldada nende kahtluste asjakohasust. Seega tuleb Saksamaa valitsuse sellekohane väide tagasi lükata.
Direktiivi 98/59 ülevaade
35.
Kohtupraktikas on kindlalt välja kujunenud, et „liidu õiguse sätte tõlgendamisel tuleb arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on“. (
11
) See seisukoht on eriti asjakohane käesolevas asjas.
36.
Seetõttu lähenen direktiivile 98/59 kõigepealt sellest vaatenurgast, enne kui asun üksikasjalikumalt käsitlema eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusi.
37.
Direktiivi põhisisu on ära toodud artikli 2 lõikes 1. Selle sätte kohaselt peab tööandja, kes kaalub võimalust võtta vastu otsus kollektiivse koondamise kohta, alustama aegsasti konsultatsioone töötajate esindajatega, et saavutada kokkulepe. Artikli 2 lõikes 2 on sätestatud, et neil konsultatsioonidel tuleks käsitleda vähemalt 1) kollektiivsete koondamiste ärahoidmise ja kui see ei ole võimalik või ulatuses, milles see ei ole võimalik, koondatavate töötajate arvu vähendamise ja 2) võetavate meetmete tagajärgede leevendamise võimalusi. Praktiline määratlus on sätestatud artikli 2 lõikes 3, mille kohaselt peavad tööandjad konsulteerimise käigus aegsasti esitama kogu asjaomase teabe, sealhulgas kirjalikult kavandatavate koondamiste põhjused, „et võimaldada töötajate esindajatel teha konstruktiivseid ettepanekuid“.
38.
Need sätted kehtestati liidu õiguses esimest korda direktiiviga 75/129/EMÜ. (
12
) Selleks et täita väidetav „lünk […] varasemas regulatsioonis ning täpsustada kontserni kuuluvate tööandjate kohustusi“, (
13
) lisati direktiiviga 92/56/EMÜ (
14
) säte, mis praegu paikneb direktiivi 98/59 artikli 2 lõikes 4. See säte näeb ette, et artikli 2 lõikes 1 sätestatud kohustusi kohaldatakse sõltumata sellest, kas kollektiivse koondamise otsuse teeb tööandja või „tööandjat kontrolliv ettevõte“. Eelotsusetaotlus puudutabki just eelkõige seda sätet.
39.
Mõiste „tööandjat kontrolliv ettevõte“ võib esmapilgul meelde tuua äriõiguse mõisted ning selles kontekstis mõiste „kontsern“. Seejuures tuleb aga arvestada mitme asjaoluga. Esiteks ei kasutata direktiivis tegelikult mõistet „äriühing“, vaid selle asemel kasutatakse mõistet „ettevõte“. Selle sõna tähendusväli võib olla märkimisväärselt laiem. Teiseks puudub liidu õiguses mõiste „kontsern“ ühine määratlus: see on ainuüksi riigisisese õiguse küsimus. (
15
) Kolmandaks on olukordi, kus direktiivi 98/59 artikli 2 lõige 4 võib olla kohaldatav, palju ja erinevaid. Seda tuleb vaadata raamistikus, mida Euroopa Kohus on kirjeldanud kui „majandusli[kku] konteksti[…], mida iseloomustab suur kontsernide arv“. (
16
) Lihtsaim näide hõlmab äriühingut, mis tegutseb ühesainsas liikmesriigis, ning eksisteerib vaid üks võimalik äriühing, mida võiks mis tahes alusel pidada teda „kontrollivaks“ ning mille asukoht on või mis tegutseb samas liikmesriigis. Ent samas võib see kontrolliv äriühing asuda teises liikmesriigis või isegi täiesti väljaspool Euroopa Liitu ning alati ei pruugi olla võimalik hõlpsasti tuvastada, milline äriühing omab „kontrolli“.
40.
Samuti tasub meeles pidada, et suhete laad „kontsernis“ võib märkimisväärselt varieeruda. Mõnel juhul teostatakse kontrolli ainuliselt tipust ning hierarhias allpool olevatele äriühingutele on jäetud väga vähe või üldse mitte otsustusõigust. Mõnes teises kontsernis võib olla vastupidi ja seal täidab kõrgeima tasandi emaühing „puhta“ haldusühingu rolli ning delegeerib juhtimisotsused allapoole. Seda võib teha vahepealse tasandi äriühing, mis ei pruugi olla sama äriühing, mis on tööle võtnud töötajad. Kontrolliva äriühingu ja tööandjaühingu vahel võib teinekord olla paindlik ja konstruktiivne suhe, mille raames tehakse peamised otsused ainult pärast nende igakülgset läbiarutamist ja nende aluseks olevate põhjuste selgitamist. Teistel juhtudel võidakse eeldada, et tööandjaühing järgib kontrolliva äriühingu juhiseid, ning talle ei pea esitama nende juhiste andmise kohta põhjuseid ega selgitusi. Isegi hierarhilise kontserni struktuuri korral ei pruugi kollektiivseid koondamisi otsustav ühing olla haldusühing, vaid kõigest tööandjaühing. Seetõttu muutuks mõiste „kontroll“, kui seda tehniliselt tõlgendada, sellises kontekstis tähendusetuks. Kokkuvõttes ei saa seetõttu väita, et eksisteeriks ühtainsat liiki õiguslik (või isegi finantsiline) kontrolliv huvi, mis hõlmaks kõiki võimalikke olukordi, milles artikli 2 lõige 4 on kohaldatav. „Kontroll“ võib seega võtta erinevaid kujusid ning eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustest ilmneb, et kui lähtuda pelgalt selle mõiste de iure aspektist, siis võib see viia manipulatsioonide ja isegi kuritarvitusteni.
41.
Lisaksin veel eraldi, et direktiivis ei määratleta, mida mõeldakse mõistega „tööandjat kontrolliv ettevõte“. Nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttest tuleneb, et nimetatud õiguse sellist sätet, mis ei sisalda ühtki sõnaselget viidet liikmesriikide õigusele sätte sisu ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt tõlgendada kogu liidus autonoomselt ja ühetaoliselt, arvestades sätte konteksti ja vastava regulatsiooniga taotletavat eesmärki. (
17
) Kuigi direktiivi 98/59 artikkel 5 lubab liikmesriikidel muu hulgas kehtestada riigisiseseid eeskirju, mis on töötajate jaoks soodsamad, on neile liikmesriikidele, nagu komisjon õigesti märgib, ikkagi siduv direktiivis kasutatud liidu õiguse mõistete autonoomne ja ühetaoline tõlgendus. (
18
)
Esimene küsimus: direktiivi 98/59 artikli 2 lõikega 4 nõutav kontrolliva huvi laad
42.
Esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas tööandja ja teda kontrolliva ettevõtja suhe peab direktiivi artikli 2 lõike 4 tähenduses eksisteerima de iure või kas de facto kontroll on samuti piisav.
43.
Direktiivis ette nähtud menetlus puudutab konsulteerimist. Selles ei püüta reguleerida kontserni ülesehitust ega piirata sellise kontserni vabadust oma tegevust korraldada viisil, mis tema vajadustega kõige paremini sobib. (
19
) Konsulteerimise eesmärk on kavandatud kollektiivne koondamine võimaluse korral üleüldse ära hoida. Kui seda ei ole võimalik saavutada – ning tuleb eeldada, et paljudel juhtudel see ongi nii –, siis tuleks koondatavate arvu vähendada või koondamise tagajärgi leevendada nii palju, kui asjaolusid arvestades on võimalik. Kohustus osaleda on igal juhul tööandjal, seda ei pea tegema kontrolli omav ettevõte, ehkki on selge, et kohustus pidada konsultatsioone võib tekkida olukordades, kus koondamised ei ole tulnud päevakorda otseselt tööandja valikul. Selleks peab tööandja alustama konsultatsioone „aegsasti […], et saavutada kokkulepe“, ning töötajate esindajatel peab olema võimalik esitada „konstruktiivseid ettepanekuid“. (
20
)
44.
Konsultatsioonimenetlus peab olema igas tähenduses tähenduslik. See ei peaks olema pelgalt sümboolne üritus. Mõiste „konsultatsioon“ tuuma kuulub, et mõlemad pooled võivad saavutada arutelude ja läbirääkimiste teel konstruktiivse tulemuse, mida muidu ei oleks saavutatud. Tööandja peab seetõttu tagama, et kõnealustel konsultatsioonidel taotletakse mõistlikku eesmärki. Seda peab tegema tööandja, ta ei või tugineda sellele, et otsuse teinud ettevõtja ei ole temaga teavet jaganud, ning ta vastutab ise sellise tegematajätmise tagajärgede eest. (
21
) Seetõttu on oluline, et õige allikas edastaks selle teabe tööandjale.
45.
Direktiiv 98/59 ei selgita, mis on „kontroll“ artikli 2 lõike 4 tähenduses. Esimene küsimus, mis selles kontekstis tekib, seisneb selles, kas „kontroll“ peaks viitama ettevõttele, mis on hõlmatud riigisisese õiguse mõistega „valdusettevõtja“. Kõik kohtuistungil osalenud menetlusosalised nõustusid, et see võib nii olla. Sellega seoses võib lähtuda analoogiast mõistega „kontrolliv ettevõte“ direktiivi 2009/38 artiklis 3. Selle artikli lõikes 1 määratletakse see mõiste ülekaaluka mõjuvõimu teostamise kaudu näiteks omandist, rahalisest osalusest või seda mõju reguleerivatest eeskirjadest tulenevalt. Lõikes 2 sätestatakse teatavad eeldused, mis ei ole küll sõnaselgelt nii sõnastatud, aga kajastavad sisuliselt äriõiguslikku suhet tütar- ja emaettevõtja vahel. (
22
)
46.
Nõustun siiski komisjoniga, et see määratlus on liiga kitsas sobimaks kõikide direktiivis 98/59 silmas peetud olukordadega. See kajastab direktiivi 2009/38 vastuvõtmise konteksti, nimelt suuremates ettevõtetes (mis on seal määratletud kui „liikmesriikideülesed ettevõtted“ ja „liikmesriikideülesed kontsernid“) töönõukogude asutamist, keda tuleb teavitada ja kellega konsulteerida seoses terve rea küsimustega, mis mõjutavad töötajaskonda üldiselt. (
23
) Äriõigusel põhinev kriteerium direktiivi 98/59 artikli 3 lõikes 2 kajastab asjaolu, et kontrolliv ettevõtja selles kontekstis on enamikel juhtudel kõrgeima tasandi emaettevõtja.
47.
Ent käesolevas asjas see ei ole nii ega pea ka nii olema. Küsimus kontrollist direktiivi 98/59 artikli 2 lõike 4 tähenduses ei seisne selles, „mis ettevõtja on tööandja kõrgeima tasandi emaettevõtja?“, vaid selles, „mis ettevõtja saab esitada vajaliku teabe, et konsultatsioonid oleks võimalik läbi viia direktiivis silmas peetud tähenduslikul viisil?“. Selles kontekstis võib äriõigusel põhineva kriteeriumi eelis seisneda õiguskindluses. Igas muus suhtes on see minu meelest liiga kitsas ega kajasta nii direktiivi 98/59 üldist skeemi. Lisaks ei võtaks selline lähenemine juba oma olemuselt arvesse liikmesriikide äriõiguse erinevusi ning vajadust tõlgendada mõistet „tööandjat kontrolliv ettevõte“ kogu Euroopa Liidus autonoomselt. (
24
)
48.
Sellest tuleneb minu meelest, et de iure suhe ei saa olla määrav; asjakohane võib olla ka de facto suhe.
49.
Aga millist laadi see suhe siis on? Minu meelest peab kontrollival ettevõtjal olema võimalik mõjutada tööandjat selles, kuidas kaalutavat kollektiivset koondamist läbi viia. Selline mõju ei pea olema „ülekaalukas“ selles mõttes, et kontrollival ettevõtjal peaks olema tööandjaga võrreldes kõrgem positsioon struktuurses hierarhias, sest miski ei nõua, et otsus, mis võib viia kollektiivse koondamiseni, tuleks teha organisatsiooniliselt kõrgemal tasandil. Teisisõnu ei pea „kontroll“ tähendama hierarhilist kontrolli. See eeldab ka, et kontrolli omav ettevõtja esitab teabe, mis võimaldab tööandjal konsultatsioonid läbi viia, sest kui seda ei tehta, siis rikub tööandja direktiivist tulenevaid kohustusi.
50.
Kokkuvõttes väidan, et „kontrolli“ omav ettevõtja artikli 2 lõike 4 tähenduses peaks Euroopa Kohtu otsuses Akavan määratletud põhimõtetest tulenevalt prima facie olema ettevõtja, kes teeb asjaomases asjas strateegilise või ärilise otsuse, mis sunnib tööandjat kollektiivset koondamist kaaluma või kavandama. (
25
)
51.
Ent nagu kõik menetlusosalised kohtuistungil nõustusid, on vaja välistada suhted, kus pooled on sõltumatud. Nii ei või mõiste „tööandjat kontrolliv ettevõte“ hõlmata sellist tööandjast sõltumatut ettevõtjat nagu tarnija või klient, kelle käitumisel võib olla majanduslik mõju tööandja ärile, ega nõuda äärmuslikumatel juhtudel tööandjalt kollektiivse koondamise kaalumist ja vajaduse korral rakendamist. Sellisel üksusel ei ole huvi ega põhjust esitada tööandjale vajalikku teavet.
52.
Teisisõnu peab kontrolli omava ettevõtja ja tööandja vahel olema selline suhe, mis annab esimesena nimetatule põhjuse esitada konsulteerimiseks vajalik teave.
53.
Sellega seoses on minu meelest vaja tagasi lükata Saksamaa valitsuse väide, et sellise suhte sisuliseks aluseks on „õiguslikult tagatud kontroll“. Saan aru, et sedasorti kontrolliga võib olla tegemist siis, kui eksisteerib lepinguline kohustus, mis võimaldab tööandjal nõuda kontrolli omavalt ettevõtjalt vajaliku teabe esitamist. Selline kokkulepe tundub samas praktikas üsna ebatõenäoline. Pigem võib mõista Saksamaa väidet nii, et taoline kontroll võib nende kahe üksuse suhetes vaikimisi tuleneda seadusest. Tööandjal oleks sellisel juhul õigus sundida kontrolli omavat ettevõtjat kõnealust teavet esitama. Sellega seoses märgiksin, et sellist suhet ei ole isegi äriõigusliku kontrolliva struktuuri kontekstis. „Kontroll“ toimib hierarhiliselt ülevalt alla, andes valdusettevõtjale voli anda oma tütarettevõtjatele korraldusi selle kohta, kuidas nad peavad oma tegevust korraldama. Ent vastupidine ei ole tõsi: tütarettevõtja võib küsida, ent ta ei saa sundida. Seetõttu ma ei leia Saksamaa valitsuse sellekohastest argumentidest kasulikke ideid.
54.
Samas peab siiski eksisteerima mingit liiki stiimul, millest tulenevalt kontrolli omav ettevõtja oleks huvitatud asjakohaste konsultatsioonide pidamist võimaldava teabe esitamisest. Selline stiimul võib ilmselt seisneda rahalises mõjus, mis võib avalduda tema huvidele tööandjas. Selline mõju võib tekkida näiteks siis, kui riigisisesed eeskirjad näevad ette, et ilma kohase konsulteerimiseta läbi viidud kollektiivne koondamine on tühine, või kui tööandjat tabaks selle kohustuse rikkumise korral rahaline karistus. Sellisel juhul jõuaks rahaline kahju kontrolli omava ettevõtjani tänu huvidele, mida ta omab tööandjas.
55.
See tähendab minu meelest, et need kaks kõnealust üksust peavad jagama kas siis äriõiguslikku struktuuri (de iure) või lepingulise või faktilise seose (de facto) kujul samu ärihuve, mis väljenduvad ühises varalises huvis. See huvi ei pea võtma juriidilise omandisuhte kuju. See huvi võib olla otsene või kaudne ega pea olema eksklusiivne. Selle huvi osalisest omamisest piisab. Kas see huvi on käesolevas asjas piisav, et kujutada endast kontrolli direktiivi 98/59 artikli 2 lõike 4 tähenduses, peab kindlaks määrama riigisisene kohus, mis on pädev hindama tõendeid.
56.
Enne eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimest küsimust käsitleva analüüsi lõpetamist tuleb lühidalt mainida ühte ASPB argumenti. Ta väidab, et iga muu suhe peale selle, mis põhineb asjaomase liikmesriigi äriõiguse valitseva mõju mõistel, rikuks harta artiklit 16. See argument näib mulle täiesti sisutu. Artikkel 16 viitab Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb majandus- või äritegevuse vabadust, ning ELTL artikli 119 lõigetele 1 ja 3, mis tunnustavad konkurentsivabadust. (
26
) Igal juhul kehtib selle suhtes harta artikli 52 lõige 1, mis lubab piirata hartaga tunnustatud õigusi ja vabadusi selles sätestatud tingimustel, mis peavad eelkõige olema seadusega sätestatud. Käesolevas asjas ei viita miski sellele, et minu pakutav direktiivi 98/59 tõlgendus rikuks artiklis 16 sätestatud õigusi ja vabadusi, ning ma ei käsitle rohkem seda küsimust.
57.
Kõigest eeltoodust lähtudes soovitan esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 98/59 artikli 2 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõistet „kontrolliv ettevõte“ tuleb mõista viitena ettevõtjale (kui selline eksisteerib), kes teeb strateegilise või ärilise otsuse, mille tõttu peab tööandja kaaluma või kavandama kollektiivset koondamist. Selline ettevõtja ei pruugi olla ainuüksi ettevõtja, kes kontrollib tööandjat de iure, vaid selleks võib olla ka ettevõtja, kes kontrollib tööandjat de facto. Siiski ei loeta selliste ettevõtjate hulka neid, kes ei ole tööandjaga seotud, nagu tarnija või klient, kelle käitumisel võib olla mõju tööandja äritegevusele. Pigem peavad tööandja ja tema suhtes de facto kontrolli omav ettevõtja jagama lepingulise või faktilise seose kujul samu ärihuve, mis väljenduvad ühises varalises huvis. See huvi ei pea väljenduma juriidilises omandisuhtes. See huvi võib olla otsene või kaudne ega pea olema eksklusiivne. Selle huvi osalisest omamisest piisab. Kas see huvi on käesolevas asjas piisav, et kujutada endast kontrolli direktiivi 98/59 artikli 2 lõike 4 tähenduses, peab kindlaks määrama riigisisene kohus, kes on pädev hindama tõendeid.
Teine küsimus: mõiste „kollektiivse koondamise otsus“
58.
Teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus juhiseid direktiivi 98/59 artikli 2 lõikes 4 sisalduva väljendi „kollektiivse koondamise otsus“ tähenduse kohta. Olen aru saanud, et see küsimus on käesolevas asjas eriti oluline, kuna see puudutab aega, mil kontrolliv ettevõte peab edastama teabe tööandjale selle sätte tähenduses.
59.
Seoses artikli 2 lõikes 4 nimetatud kollektiivse koondamise otsusega võib direktiivi esmalugemisel jääda mulje, et selle sätte nõudeid kohaldatakse ainult siis, kui selline otsus on juba tehtud. Lähemal uurimisel on siiski selge, et see ei saa olla õige tõlgendus. Nagu komisjon õigesti märgib, viitab artikli 2 lõige 4 selle artikli lõigetes 1, 2 ja 3 sätestatud kohustustele. Esimest neist kohaldatakse olukorrale, kus tööandja „kaalub võimalust võtta vastu otsus kollektiivse koondamise kohta“, mis ongi see ajahetk, mil tal tekib kohustus alustada konsultatsioone töötajate esindajatega. Lõike 3 kohaselt peab tööandja „konsulteerimise käigus aegsasti“ esitama teabe, mis võimaldab töötajate esindajatel teha konstruktiivseid ettepanekuid. Sellist lähenemist on kinnitatud Euroopa Kohtu praktikas, mille kohaselt konsulteerimismenetluse peab lõpule viima enne, kui tehakse otsus töötajate lepingute ülesütlemise kohta. (
27
)
60.
Seoses selle ajahetkega, mil konsultatsioone tuleb alustada, on samast kohtupraktikast selge, et see ei sõltu sellest, kas tööandjal on juba võimalik esitada töötajate esindajatele kogu direktiivi artikli 2 lõike 3 punktis b nõutav teave, kuna selle teabe saab esitada konsultatsioonide käigus ning seda ei ole vaja tingimata esitada kohe nende alguses. Teisalt aga pandaks tööandjale talumatu ja ebarealistlik koorem ka sellega, kui tööandjat kohustataks alustama läbirääkimisi isegi siis, kui eksisteerib pelk teoreetiline võimalus, et võib toimuda kollektiivne koondamine. Euroopa Kohus on seetõttu leidnud, et see aeg ei hakka kulgema enne, kui on tehtud strateegiline otsus või muudetud tegevusi selliselt, et selle tõttu peab tööandja kaaluma või kavandama kollektiivset koondamist. (
28
)
61.
Otsuse selle kohta, kas alustada konsultatsioone vastavalt direktiivi 98/59 artikli 2 lõikele 1, peab tegema tööandja. Ta peab selle otsuse tegema vastavalt eespool toodud põhimõtetele. Kui tema suhtes omab artikli 2 lõike 4 tähenduses kontrolli teine ettevõtja, peab ta vastavalt täielikult arvesse võtma kontrollivalt ettevõtjalt saadud teavet ja juhiseid, millel võib olla mõju sellele, kas kollektiivset koondamist kaalutakse või mitte. Ehkki kontrolli omaval ettevõtjal ei ole õiguslikult konsulteerimiskohustust, peab ta esitama tööandjale vajaliku teabe hiljemalt ajaks, mil viimati nimetatu on kohustatud oma sellekohaseid kohustusi täitma. Kui seda teavet ei edastata, siis ei järgita direktiivi eesmärki. Kui kontrolli omav ettevõtja kehtestab tööandja suhtes nõudeid, mille tõttu viimati nimetatul tekib majanduslik vajadus viia läbi kollektiivne koondamine, siis peab tööandja minu meelest igal juhul alustama konsultatsioonimenetlust.
62.
Seetõttu leian, et teisele küsimusele tuleks vastata, et tööandja on kohustatud alustama konsultatsioonimenetlust vastavalt direktiivile 98/59 siis, kui ta saab teadlikuks strateegilise otsuse tegemisest või tegevuse muutumisest, mis sunnib teda kaaluma või kavandama kollektiivset koondamist. Kui eksisteerib nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 4 tähenduses „tööandjat kontrolliv ettevõtja“, kes kehtestab tööandja suhtes nõudeid, mille tõttu viimati nimetatul tekib majanduslik vajadus viia läbi kollektiivne koondamine, siis peab tööandja alustama konsultatsioonimenetlust, kui ta ei ole seda juba teinud.
Kolmas küsimus: teavitamiskohustuse ulatus
63.
Kolmandas küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt juhiseid direktiivi 98/59 artikli 2 lõikes 3 sätestatud teavitamiskohustuse ulatuse kohta.
64.
Jällegi on tähtis meenutada konteksti, milles need kohustused tekivad. Esiteks (artikli 2 lõike 1 kohaselt) peab tööandja, kes kaalub võimalust võtta vastu otsus kollektiivse koondamise kohta, alustama konsultatsioone, „et saavutada kokkulepe“. Teiseks (vastavalt artikli 2 lõikele 2) tuleks sellistel konsultatsioonidel käsitleda vähemalt kollektiivsete koondamiste ärahoidmise või koondatavate töötajate arvu vähendamise ning tagajärgede leevendamise võimalusi (juhul kui koondamised tuleb läbi viia ja vastavas ulatuses). Kolmandaks nõuab artikli 2 lõige 3, et selles määratletud teave tuleb esitada, et „võimaldada töötajate esindajatel teha konstruktiivseid ettepanekuid“. Kui kollektiivse koondamise otsuse teeb artikli 2 lõike 4 kohaselt tööandjat kontrolliv ettevõtja, siis tuleb kõnealune teave edastada tööandjale aegsasti, et tal oleks võimalik täita talle direktiivist tulenevaid kohustusi.
65.
Kehtestatud kohustuste ulatus on seetõttu lai. On selge, et tööandja poolt on vaja palju head tahet, et tagada nende edukas rakendamine. Kas need nõuavad tööandjalt, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, et ta avaldaks majanduslikud ja muud põhjused, mille alusel kontrolliv ettevõtja on teinud oma otsused, mis sunnivad tööandjat kaaluma kollektiivset koondamist?
66.
On tõenäoline, et paljudel, kui mitte kõikidel juhtudel on vastus jaatav. Kui töötajate esindajad ei tea käesoleva ettepaneku punktis 60 nimetatud strateegilise otsuse või tegevuste muutmise põhjusi, siis on neil sisuliselt võimatu esitada konsultatsioonide käigus konstruktiivseid ettepanekuid.
67.
Pean seda üldist seisukohta siiski ühes suhtes piiritlema. Kohustus esitada teave on mõeldud selleks, et töötajate esindajatel oleks võimalik esitada konstruktiivseid ettepanekuid. Puudub kohustus esitada materjale, mis ei teeni seda eesmärki. Kuna selle tingimuse mõju eri puhkudel varieerub, ei ole minu meelest võimalik panna selles suhtes paika üldiseid suuniseid. Pädeva riigisisese kohtu ülesanne on tuvastada igas kohtuasjas faktid ja neid uurida, et otsustada, kuidas tuleks asjakohaseid põhimõtteid tema ees olevas küsimuses kohaldada.
68.
Seetõttu ma leian, et kolmandale küsimusele tuleks vastata, et direktiivi 98/59 artikli 2 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt peab tööandja juhul, kui tööandjat kontrolliv ettevõtja on teinud vastavalt artikli 2 lõikele 4 kollektiivse koondamise otsuse, avaldama majanduslikud või muud põhjused, millest lähtuvalt on kontrolliv ettevõtja teinud otsuse, mis sunnib kaaluma kollektiivset koondamist. Teabe avaldamise kohustus ei kehti sellise materjali suhtes, mis ei teeni eesmärki võimaldada töötajate esindajatel esitada konstruktiivseid ettepanekuid kavandatud koondamiste kohta. Pädeva riigisisese kohtu ülesanne on tuvastada faktid, mis võimaldavad otsustada, kuidas tuleks asjakohaseid põhimõtteid igas konkreetses menetluses kohaldada.
Neljas ja viies küsimus: tõendamiskoormis
69.
Neljanda ja viienda küsimusega, mida on kõige parem käsitleda koos, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt juhiseid tõendamiskoormise kohta direktiivi 98/59 artikli 2 alusel esitatavate nõuete puhul.
70.
Direktiivi artikkel 6 on sõnaselge. See nõuab, et liikmesriigid tagaksid, et töötajate esindajatel ja/või töötajatel on võimalik kasutada haldusmenetlust või pöörduda kohtusse direktiivist tulenevate kohustuste täitmiseks. Erinevalt mõnest teisest liidu õigusaktist ei sisalda direktiiv 98/59 ühtegi sätet tõendamiskoormise kohta. (
29
) Euroopa Kohtu praktikas on kindlalt välja kujunenud, et kui vastavat küsimust reguleerivad liidu õigusnormid puuduvad, siis tuleb liidu õigusnormidest tulenevate üksikisikute õiguste tagamist reguleerivad üksikasjalikud menetlusnormid kehtestada iga liikmesriigi riigisiseses õigussüsteemis. See puudutab tõendeid käsitlevaid eeskirju, sealhulgas (kui see on asjakohane) tõendamiskoormise jagunemise eeskirju. (
30
) Siiski vastutavad liikmesriigid selle eest, et need õigused oleksid igal juhul tõhusalt kaitstud. See on keskne reegel seoses samaväärsuse ja tõhususe põhimõttega ning liidu õiguse nõudega, et kõnealused õigused peavad olema kohtulikult tõhusalt kaitstud. (
31
) Need põhimõtted on leidnud väljenduse direktiivi 98/59 artiklis 6. Töötajatel ja nende esindajatel peab olema võimalus oma direktiivist tulenevaid õigusi jõustada samal viisil, nagu neil on selleks õigus samaväärsete riigisiseste õigusnormide alusel, ning asjaomased menetlusnormid ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. (
32
)
71.
Kuivõrd see on nii, saab Euroopa Kohus anda vaid kõige üldisemaid juhiseid. Pädeva riigisisese kohtu kohustus on uurida ja hinnata tõendeid, et tagada käesoleva ettepaneku punktis 70 viidatud põhimõtete järgimine. Kui riigisisese õiguse normid ei järgi neid põhimõtteid, tuleb jätta need kohaldamata. (
33
) Sellise olukorraga on tegemist muu hulgas juhul, kui kõnealustes normides nõutakse töötajate esindajatelt, kes soovivad kollektiivset koondamist vaidlustada, et nad tõendaksid asjaolusid, mille suhtes ei saa praktikas eeldada, et neil on võimalik hankida selleks vajalikku teavet.
72.
Mul ei ole seoses viienda küsimusega midagi lisada.
73.
Seetõttu olen seisukohal, et neljandale ja viiendale küsimusele tuleks vastata, et direktiivi 98/59 artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt peab töötajatel ja nende esindajatel olema võimalik panna neile direktiiviga antud õigusi maksma samal viisil, nagu neil on võimalik maksma panna samaväärseid riigisisesest õigusest tulenevaid õigusi. Asjaomased menetlusnormid ei tohi muuta nende õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. Pädeva riigisisese kohtu kohustus on uurida ja hinnata tõendeid ja veenduda, kas on järgitud samaväärsuse ja tõhususe põhimõtet ning liidu õiguse nõuet, et kõnealused õigused peavad olema tõhusalt kohtulikult kaitstavad. Kui riigisisese õiguse normid ei järgi neid põhimõtteid, tuleb jätta need kohaldamata. Sellise olukorraga on tegemist muu hulgas juhul, kui kõnealustes normides nõutakse töötajate esindajatelt, kes soovivad kollektiivset koondamist vaidlustada, et nad tõendaksid asjaolusid, mille suhtes ei saa praktikas eeldada, et neil on võimalik hankida selleks vajalikku teavet.
Ettepanek
74.
Kõigil eeltoodud põhjusil leian, et Landesarbeitsgericht, Berlini (liidumaa kõrgeim töökohus, Berliin, Saksamaa) küsimustele tuleks vastata järgmiselt:
1.
Direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 2 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõistet „kontrolliv ettevõte“ tuleb mõista viitena ettevõtjale (kui selline eksisteerib), kes teeb strateegilise või ärilise otsuse, mis sunnib tööandjat kaaluma või kavandama kollektiivset koondamist. Seda liiki ettevõtja ei pruugi olla ainuüksi ettevõtja, kes kontrollib tööandjat de iure, vaid selleks võib olla ka ettevõtja, kes kontrollib tööandjat de facto. Siiski ei loeta selliste ettevõtjate hulka neid, kes ei ole tööandjaga seotud, nagu tarnija või klient, kelle käitumisel võib olla mõju tööandja äritegevusele. Pigem peavad tööandja ja tema suhtes de facto kontrolli omav ettevõtja jagama lepingulise või faktilise seose kujul samu ärihuve, mis väljenduvad ühises varalises huvis. See huvi ei pea väljenduma juriidilises omandisuhtes. See huvi võib olla otsene või kaudne ega pea olema eksklusiivne. Selle huvi osalisest omamisest piisab. Kas see huvi on käesolevas asjas piisav, et kujutada endast kontrolli direktiivi 98/59 artikli 2 lõike 4 tähenduses, peab kindlaks määrama riigisisene kohus, kes on pädev hindama tõendeid.
2.
Tööandja on kohustatud alustama konsultatsioonimenetlust vastavalt direktiivile 98/59 siis, kui ta saab teadlikuks strateegilise otsuse tegemisest või tegevuse muutumisest, mis sunnib teda kaaluma või kavandama kollektiivset koondamist. Kui eksisteerib nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 4 tähenduses „tööandjat kontrolliv ettevõtja“, kes kehtestab tööandja suhtes nõudeid, mille tõttu viimati nimetatul tekib majanduslik vajadus viia läbi kollektiivne koondamine, siis peab tööandja alustama konsultatsioonimenetlust, kui ta ei ole seda juba teinud.
3.
Direktiivi 98/59 artikli 2 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt peab tööandja juhul, kui vastavalt artikli 2 lõikele 4 on kollektiivse koondamise otsuse teinud tööandjat kontrolliv ettevõtja, avaldama majanduslikud või muud põhjused, millest lähtuvalt on kontrolliv ettevõte teinud otsuse, mis sunnib kaaluma kollektiivset koondamist. Teabe avaldamise kohustus ei kehti sellise materjali suhtes, mis ei teeni eesmärki võimaldada töötajate esindajatel esitada konstruktiivseid ettepanekuid kavandatud koondamiste kohta. Pädeva riigisisese kohtu ülesanne on tuvastada faktid, mis võimaldavad otsustada, kuidas tuleks asjakohaseid põhimõtteid igas konkreetses menetluses kohaldada.
4.
Direktiivi 98/59 artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt peab töötajatel ja nende esindajatel olema võimalik panna neile direktiiviga antud õigusi maksma samal viisil, nagu neil on võimalik maksma panna samaväärseid riigisisesest õigusest tulenevaid õigusi. Asjaomased menetlusnormid ei tohi muuta nende õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. Pädeva riigisisese kohtu kohustus on uurida ja hinnata tõendeid ja veenduda, kas on järgitud samaväärsuse ja tõhususe põhimõtet ning liidu õiguse nõuet, et kõnealused õigused peavad olema tõhusalt kohtulikult kaitstavad. Kui riigisisese õiguse normid ei järgi neid põhimõtteid, tuleb need jätta kohaldamata. Sellise olukorraga on tegemist muu hulgas juhul, kui kõnealustes normides nõutakse töötajate esindajatelt, kes soovivad kollektiivset koondamist vaidlustada, et nad tõendaksid asjaolusid, mille suhtes neilt ei saa praktikas eeldada, et neil on võimalik hankida selleks vajalikku teavet.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiiv (EÜT 1998, L 225, lk 16; ELT eriväljaanne 05/03, lk 327).
(
3
)	ELT 2010, C 83, lk 389 (edaspidi „harta“).
(
4
)	Ettepaneku käesolevas osas esitatud kirjeldus on võetud eelotsusetaotlusest ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu vastustest Euroopa Kohtu selgituspalvele. Vt lisaks käesoleva ettepaneku punkt 22 jj.
(
5
)	Rohkem kui ühel juhul on osutunud raskeks eristada ühelt poolt eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt faktidena esitatut ning teiselt poolt pelgalt apellantide väidetel põhinevat teavet. Olen püüdnud selles suhtes eksida pigem liigse ettevaatuse suunas. Kui ei ole selge, kumba kategooriasse asjaolu liigitub, olen lugenud selle väiteks.
(
6
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et see kontsern hõlmab tervet rida ettevõtjaid, mis on omavahel seotud õiguslikult või faktiliselt, ent põhikohtuasjas on osutunud võimatuks nende staatust täielikult välja selgitada.
(
7
)	Vt paljude hulgast 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsus López Pastuzano, C‑636/16, EU:C:2017:949, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
8
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 11.
(
9
)	Kohtujuristi ettepanek kohtuasjas Online Games jt, C‑685/15, EU:C:2017:201, punkt 25.
(
10
)	Vt käesoleva ettepaneku joonealune märkus 7.
(
11
)	Vt mh 6. juuli 2017. aasta kohtuotsus Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
12
)	Nõukogu 17. veebruari 1975. aasta direktiiv kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1975, L 48, lk 29).
(
13
)	10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK jt, C‑44/08, EU:C:2009:533, punkt 61.
(
14
)	Nõukogu 24. juuni 1992. aasta direktiiv, millega muudetakse direktiivi 75/129 (EÜT 1992, L 245, lk 3).
(
15
)	Komisjoni poolt tema nõustamiseks äriõiguse küsimuses mais 2014 kokku kutsutud mitteametlik äriõiguse ekspertrühm koostas oktoobris 2016 aruande, milles märgitakse, et „liikmesriikidel on erinevad ja tihti isegi vastuolulised seisukohad kontserni huvide tunnustamise osas“ (1. osa, lk 5). Vt http://orbilu.uni.lu/bitstream/10993/34455/1/2016-10%20icleg_recommendations_interest_group_final_en.pdf.
(
16
)	10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK jt, C‑44/08, EU:C:2009:533, punkt 44.
(
17
)	Vt mh 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Kozlowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
18
)	Vt selle kohta 27. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, punkt 29.
(
19
)	Vt selle kohta 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK jt, C‑44/08, EU:C:2009:533, punktid 59 ja 42.
(
20
)	Vastavalt direktiivi 98/59 artikli 2 lõiked 1 ja 3.
(
21
)	Vt selle kohta 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK jt, C‑44/08, EU:C:2009:533, punkt 69. Samuti tasub märkimist, et tööandja direktiivi 98/59 artikli 2 lõike 4 tähenduses ei pea tegutsema äriühingu vormis ega asuma Euroopa Liidu territooriumil, millest tulenevalt ei pruugi ta alluda liikmesriikide kohtute jurisdiktsioonile. Seevastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta direktiivi 2009/38/EÜ Euroopa töönõukogu asutamise või töötajate teavitamise ja nendega konsulteerimise korra sisseseadmise kohta liikmesriigiülestes ettevõtetes või kontsernides (ELT 2009, L 122, lk 28) artiklis 4 on ette nähtud erisätteid sellise olukorra kohta; vt samuti, sellele direktiivile eelnenud õigusakti kontekstis, 15. juuli 2004. aasta kohtuotsus ADS Anker, C‑349/01, EU:C:2004:440, punkt 55 jj.
(
22
)	Direktiivi 2009/38 artikli 3 lõikes 2 on sätestatud: „[k]ui ei ole tõendatud vastupidist, võib ülekaalukat mõjuvõimu teise ettevõtte suhtes eeldada, kui ettevõttel otseselt või kaudselt: a) on enamik selle ettevõtte märgitud kapitalist; b) on kontroll selle ettevõtte emiteeritud aktsiakapitaliga seotud häälteenamuse üle; või c) on võimalik ametisse nimetada üle poolte nimetatud ettevõtte haldus-, juht- või järelevalveorgani liikmetest“.
(
23
)	Vt selles suhtes direktiivi 2009/38 artikli 1 lõiked 1 ja 2. Vt ka selle direktiivi põhjendus 17, mille kohaselt „[o]n vaja määratleda kontrolliva ettevõtte mõiste, mis on seotud ainuüksi käesoleva direktiiviga ega mõjuta kontserni või kontrolli mõistete määratlusi muudes õigusaktides“.
(
24
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 39 ja 41.
(
25
)	Vt selle kohta 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK jt, C‑44/08, EU:C:2009:533, punkt 48.
(
26
)	Vt selgitused põhiõiguste harta kohta (ELT 2007, C 303, lk 17).
(
27
)	10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK jt, C‑44/08, EU:C:2009:533, punkt 70.
(
28
)	10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK jt, C‑44/08, EU:C:2009:533, vastavalt punktid 55, 52 ja 49.
(
29
)	Vt nt nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (EÜT 2000, L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79), artikli 10 lõige 1.
(
30
)	Vt selle kohta 24. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, punkt 189.
(
31
)	Vt mh 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, punktid 48 ja 49 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
32
)	Vt selle kohta 12. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
33
)	Vt selle kohta 15. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, punkt 28.