Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 10. juulil 2025(1)
Kohtuasi C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
versus
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
menetluses osalesid:
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Società italiana degli autori ed editori (SIAE),
Gedi Gruppo Editoriale SpA
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia))
Eelotsusetaotlus – Intellektuaalomand – Autoriõigus ja autoriõigusega kaasnevad õigused – Direktiiv (EL) 2019/790 – Artikkel 15 – Ajakirjandusväljaannete kaitse veebis toimuva kasutuse puhul – Riigisisesed õigusaktid, milles on ette nähtud õiglase hüvitise maksmine – Infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud kohustused – Sõltumatule haldusasutusele antud volitused – Põhiõiguste kaalumine – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikli 17 lõige 2 – Põhiõigus intellektuaalomandi kaitsele – Artikkel 16 – Ettevõtlusvabadus – Artikkel 11 – Sõna‑ ja teabevabadus
Sissejuhatus
1.        Majandussektorite hulgas, mida digirevolutsioon ja interneti esilekerkimine on puudutanud – ja üksnes väheseid ei ole –, on esireas meediasektor ja eriti kirjutav ajakirjandus. See sektor on nimelt läbi elanud märkimisväärseid vapustusi. Nende vapustusteni on viinud eeskätt kasutajate harjumuste muutumine, sest nemad mitte üksnes ei asenda paberkandjal ajakirjandusväljaandeid juurdepääsuga sisule internetis, vaid ka mitmekesistavad selle sisu allikaid, kusjuures nende valik on digikeskkonnas peaaegu piiramatu. Teiseks esitab neile väljakutseid see, et on tekkinud ajakirjandusülevaateteenused, mida pakuvad sageli suured veebiplatvormid. Need teenused tekitavad „asendusefekti“, võimaldades kasutajatel tutvuda – ehkki küll pealiskaudselt – ajakirjandussisuga ilma, et nad suunduksid algallikate juurde, st läheksid ajalehtede ja perioodikaväljaannete saitidele. Kolmandaks avaldab neile konkurentsi traditsiooniline meedia uute teabe levitamise kanalitega, mille internet on võimalikuks teinud ja milleks on eelkõige sotsiaalmeedia.
2.        Need vapustused on viinud ajakirjandusväljaannete kirjastajate tulude drastilise vähenemiseni, nii et nad ei ole enam suutelised kandma traditsioonilise majandusmudeliga seotud kulusid. See langus on tingitud nii ajalehtede ja ajakirjade paberväljaannete müügi kokkukukkumisest kui ka reklaamitulude kaotusest, sest neid tulusid saavad nüüd eelkõige suured veebiplatvormid.
3.        Traditsioonilise meedia kriisi tagajärjed ei ole siiski üksnes majanduslikud. Meedia etendab põhjapanevat rolli demokraatlike ühiskondade toimimises: see on ühteaegu peamine usaldusväärse teabe allikas laiale avalikkusele ja tõhusaim vahend tagada poliitilises elus kaasategijate käitumise kontroll avaliku arvamuse läbi. Selle nõrgenemine ja asendamine uute osatäitjatega, kelle info kvaliteet on parimal juhul varieeruv, aitab tugevalt kaasa tõsiste ühiskondlike ja poliitiliste probleemide tekkimisele.
4.        Seepärast on ajakirjandusväljaannete kirjastajate kaitseks võetud õigusloomemeetmeid kolmandates riikides,(2) kuid ka liikmesriikides, täpsemalt Saksamaal ja Hispaanias. Need meetmed pole siiski andnud lubatud tulemusi probleemide tõttu, mis on seotud nii nende õiguspärasuse kui ka ebatõhususega.(3)
5.        Ajakirjandusväljaannete kirjastajate olukord veebiplatvormide suhtes ei ole nimelt nii lihtne, nagu esmapilgul paistab. Kuigi need platvormid kahjustavad kirjastajate huve, eelkõige „asendusefekti“ ja konkurentsiga, mida nad avaldavad, on neil ka positiivne „laiendamisefekt“, sest need meelitavad ligi uut avalikkust. Selgub aga, et kasutajate harjumused on muutunud niivõrd, et väga märkimisväärne osa nendest tutvub praegu ajakirjandussisuga ainult mitmesuguste platvormide vahendusel. Kirjastajad sõltuvad uute klientide saamisel seega suurel määral nendest platvormidest, mistõttu on hädavajalik, et nende sisu oleks platvormidel. Vastupidi aga mitte: veebiplatvormidele ei ole ülioluline, et nende sisu oleks seal. Kirjastajad on seega nende platvormide suhtes haavatavas seisundis, mistõttu on katsed parandada olukorda uute intellektuaalomandi õiguste andmisega nendele kirjastajatele ebatõhusad. Lisaks ei puuduta see kõiki ajakirjandusväljaannete kirjastajaid samamoodi: kui asendusefekt puudutab enim suuri väljaandeid, siis väikesed, eriti kohalikud kirjastajad, saavad pigem kasu laiendamisefektist, pääsedes ligi avalikkusele, kelleni nad traditsiooniliste vahendite abil poleks suutnud jõuda.
6.        Ei ole niisiis imekspandav, et liidu õigusnorme, mida käesolevas kohtuasjas käsitletakse ja millega on kehtestatud uus intellektuaalomandi õigus kirjastajatele, on ägedalt kritiseeritud, nii nende vastuvõtmise menetluse ajal kui ka pärast nende jõustumist.(4) Olukorda on võrreldud isegi Hans Christian Anderseni kuulsa muinasjutuga „Keisri uued rõivad“.(5)
7.        Kõnesolevate liidu õigusnormide ülevõtmisel on mõned liikmesriigid siiski võtnud niisuguseid meetmeid nagu põhikohtuasjas käsitletavad Itaalia meetmed, et tugevdada ajakirjandusväljaannete kirjastajate läbirääkimispositsiooni ja riietada keiser seega tõelistesse rõivastesse. Euroopa Kohtu ülesanne on nüüd kindlaks teha piirid, mis on liidu õigusega kehtestatud ja mida need meetmed ei tohi ületada.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
8.        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. aprilli 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/790, mis käsitleb autoriõigust ja autoriõigusega kaasnevaid õigusi digitaalsel ühtsel turul ning millega muudetakse direktiive 96/9/EÜ ja 2001/29/EÜ(6) artiklis 15 on muu hulgas sätestatud:
„1.      Liikmesriigid näevad liikmesriikides asuvatele ajakirjandusväljaannete kirjastajatele ette direktiivi 2001/29/EÜ(7) artiklis 2 ja artikli 3 lõikes 2 sätestatud õigused nende väljaannete kasutuseks veebis infoühiskonna teenuste osutajate poolt.
Esimeses lõigus sätestatud õigusi ei kohaldata ajakirjandusväljaannete eraviisilisele ja mittekaubanduslikule kasutamisele üksikkasutajate poolt.
Esimeses lõigus sätestatud õigusi ei kohaldata hüperlinkimisele.
[…]
4.      Lõikes 1 sätestatud õigused kaotavad kehtivuse kaks aastat pärast ajakirjandusväljaande avaldamist. Seda tähtaega arvutatakse alates ajakirjandusväljaande avaldamise kuupäevale järgneva aasta 1. jaanuarist.
[…]“.
Itaalia õigus
9.        22. aprilli 1941. aasta seaduse nr 633 autoriõiguse ja muude selle kasutamisega kaasnevate õiguste kaitse kohta (Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio)(8) põhikohtuasja suhtes kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „seadus nr 633/1941“) artiklis 43bis on eelkõige ette nähtud:
„1.      Nii üksik- kui ka sidusettevõtjana või konsortsiumis tegutsevatel ajakirjandusväljaannete kirjastajatel on artiklite 13 ja 16 kohane ainuõigus kontrollida oma ajakirjandusväljaannete reprodutseerimist ja levitamist veebikasutuses […] infoühiskonna teenuste osutajate, sealhulgas meediaseire ja pressiülevaadete pakkujate poolt.
[…]
6.      Lõikes 1 ette nähtud õigusi ei kohaldata selle suhtes, kui ajakirjandusväljaandeid kasutavad eraviisiliselt ja mittekaubanduslikult üksikkasutajad, ega hüperlinkimise suhtes ega osas, mis puudutab üksikute sõnade või ajakirjandusväljaannete väga lühikeste väljavõtete kasutamist.
[…]
8.      Infoühiskonna teenuste osutajad maksavad lõikes 1 osutatud isikutele ajakirjandusväljaannete veebikasutuse eest õiglast hüvitist. 60 päeva jooksul pärast käesoleva sätte jõustumist võtab Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni [sideteenuste tagamise amet, edaspidi „AGCOM“] vastu määruse, et kehtestada kriteeriumid esimese lause kohase õiglase hüvitise kindlaksmääramiseks, võttes muu hulgas arvesse artikli veebis vaatamiste arvu, lõikes 3 osutatud kirjastajate tegutsemisaastaid ja osakaalu turul ning nende juures töötavate ajakirjanike arvu, samuti kummagi poole kulutusi tehnoloogia- ja taristuinvesteeringutele ning majanduslikku kasu, mida kumbki pool avaldamisest nähtavuse ja reklaamitulu näol saab.
9.      Kui infoühiskonna teenuste osutajad, sealhulgas meediaseire ja pressiülevaadete pakkujad peavad lõikes 3 osutatud kirjastajatega lõikes 1 osutatud õiguste kasutamise lepingu sõlmimiseks läbirääkimisi, võetakse arvesse ka lõikes 8 osutatud määruses ette nähtud kriteeriume. Läbirääkimiste vältel ei piira infoühiskonna teenuste osutajad kirjastajate sisu nähtavust otsingutulemustes. Nende sisu põhjendamatut piiramist läbirääkimiste etapis võib hinnata, kui kontrollitakse tsiviilseadustiku artiklis 1337 ette nähtud heausksusekohustust.
10.      Piiramata õigust pöörduda lõikes 11 nimetatud üldkohtusse, võib kumbki pool juhul, kui hüvitise suuruses ei ole kokkuleppele jõutud 30 päeva jooksul pärast emma-kumma huvitatud poole esitatud taotlust läbirääkimiste alustamiseks, pöörduda [AGCOMi] poole ja paluda määrata kindlaks õiglane hüvitis, selgitades taotluses oma majanduslikku ettepanekut. 60 päeva jooksul pärast huvitatud poole taotluse saamist, sealhulgas juhul, kui nõuetekohaselt kohale kutsutud pool ei ilmu kohale, annab [AGCOM] lõikes 8 osutatud määruses kehtestatud kriteeriumidest lähtudes teada, milline tehtud majanduslik ettepanek neile kriteeriumidele vastab, või nimetab omal algatusel õiglase hüvitise summa, kui ta ei pea ühtegi ettepanekut kriteeriumide kohaseks.
11.      Kui pooltel ei õnnestu pärast seda, kui [AGCOM] on õiglase hüvitise kindlaks määranud, lepingut sõlmida, võib kumbki pool pöörduda üldkohtu ettevõtluskolleegiumi poole […], sealhulgas selleks, et kasutada 18. juuni 1998. aasta seaduse nr 192 artiklis 9 nimetatud õiguskaitsevahendit.
12.      Infoühiskonna teenuste osutajad, sealhulgas meediaseire ja pressiülevaadete pakkujad, on kohustatud tegema huvitatud isiku taotlusel, sh kollektiivse esindamise organisatsioonide või sõltumatu esindamise üksuste kaudu […], kui neid on volitatud, või [AGCOMi] taotlusel […] kättesaadavaks andmed, mida on õiglase hüvitise suuruse kindlaksmääramiseks vaja. Esimeses lauses sätestatud kohustuse täitmine ei vabasta lõikes 3 nimetatud kirjastajaid neile teatavaks saanud äri-, tööstus- ja finantsteabe konfidentsiaalsuse tagamise kohustusest. Teenuseosutajate teavitamiskohustuse täitmise üle teeb järelevalvet [AGCOM]. Kui neid andmeid ei ole pärast esimeses lauses osutatud taotluse esitamist 30 päeva jooksul esitatud, määrab see amet kohustuse rikkujale haldustrahvi, mille suurus on kuni 1% selle viimase majandusaasta käibest, mis on enne kaebuse esitamist lõpule jõudnud.
[…]
14.      Käesolevas artiklis osutatud õigused aeguvad kaks aastat pärast ajakirjandusliku teose avaldamist […].“
10.      AGCOMi otsuses nr 3/23/CONS (delibera n. 3/23/CONS), mille AGCOM võttis vastu 19. jaanuaril 2023 ja mille lisa A sisaldab 22. aprilli 1941. aasta seaduse nr 633 artikli 43bis kohase ajakirjandusväljaannete veebikasutuse eest makstava õiglase hüvitise määramise aluskriteeriumide kehtestamise määrust (regolamento in materia di individuazione dei criteri di riferimento per la determinazione dell’equo compenso per l’utilizzo online di pubblicazioni di carattere giornalistico di cui all’articolo 43‑bis della Legge 22 aprile 1941, n. 633):
–        on sätestatud õiglase hüvitise suuruse kindlaksmääramise kriteeriumid, sealhulgas arvutamisalus, mis põhineb infoühiskonna teenuste osutajate reklaamitulul, mida nad kirjastaja ajakirjandusväljaannete veebikasutusest saavad ning millest on maha arvatud kirjastaja tulud liikluse ümbersuunamisest oma veebisaidil (artikkel 4);
–        on määratud kindlaks kuni 70‑protsendiline määr, mida kohaldatakse baassumma suhtes, et määrata kindlaks õiglase hüvitise summa teatava hulga selle artikli 4 lõikes 2 kehtestatud täiendavate kriteeriumide põhjal;
–        on loetletud andmete kättesaadavaks tegemise kohustused, piiritletud AGCOMi kontrollipädevus ning nähtud ette haldustrahvi määramine kohustuste rikkujale, kusjuures selle trahvi suurus on kuni 1% selle viimase majandusaasta käibest, mis on enne kaebuse esitamist lõpule jõudnud (artikkel 5);
–        on ette nähtud menetlus, millega saab AGCOMilt taotleda õiglase hüvitise suuruse kindlaksmääramist, ning sätestatud selle menetluse käik, jättes AGCOMile võimaluse see summa ühepoolselt kindlaks määrata (artiklid 8–12).
Põhikohtuasi, menetlus ja eelotsuse küsimused
11.      Iirimaal asuv äriühing Meta Platforms Ireland Limited (edaspidi „Meta“) osutab infoühiskonna teenuseid, muu hulgas veebisotsiaalvõrgu Facebook operaatorina.
12.      Meta esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule Tribunale Amministrativo Regionale per il Laziole (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia) kaebuse, milles palus tühistada otsuse nr 3/23/CONS ja selle lisad.
13.      Oma kaebuse põhjendamiseks väidab Meta muu hulgas, et seaduse nr 633/1941 artikkel 43bis ja vaidlusalune otsus on vastuolus direktiivi 2019/790 artikliga 15, milles ei ole ette nähtud õigused tasule, vaid ainuõigused. Lisaks on need õigusnormid infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud kohustuste, ettevõtjate lepinguvabaduse märkimisväärsete piirangute ning AGCOMi rolli ja talle antud volituste tõttu vastuolus ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 16 tagatud ettevõtlusvabadusega ja eelkõige vaba konkurentsi põhimõttega. Meta rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et Itaalia seadusandja meetmed ei ole proportsionaalsed ega sobivad, sest takistavad teistes liikmesriikides asuvatel äriühingutel osutada Itaalias teenuseid või vähemalt muudavad selle vähem atraktiivseks.
14.      Nendel asjaoludel otsustas Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [direktiivi 2019/790] artiklit 15 võib tõlgendada nii, et selliste riigisiseste õigusnormide kehtestamine, nagu on sätestatud [seaduse nr 633/1941] artiklis 43bis ja AGCOMi otsuses nr 3/23/CONS, on sellega vastuolus, kui:
a)      lisaks ainuõigustele, mis on ette nähtud direktiivi 2019/790 artiklis 15, on nende sätetega pandud [infoühiskonna teenuste osutajatele] kohustus maksta kirjastajatele tasu (õiglast hüvitist);
b)      neile teenuseosutajatele on pandud järgmised kohustused:
–        alustada kirjastajatega läbirääkimisi,
–        anda neile kirjastajatele ja [AGCOMile] teavet, mida on õiglase hüvitise kindlaksmääramiseks vaja,
–        ning mitte piirata kirjastaja sisu nähtavust otsingutulemustes kuni läbirääkimiste lõpuleviimiseni;
c)      [AGCOMile] on antud:
–        järelevalve- ja karistamispädevus,
–        pädevus kehtestada õiglase hüvitise kindlaksmääramise kriteeriumid,
–        pädevus määrata juhul, kui pooled ei jõua kokkuleppele, kindlaks õiglase hüvitise täpne summa?
2.      Kas eespool punktis 1 viidatute taolised riigisisesed õigusnormid, millega on infoühiskonna teenuste osutajatele pandud andmete teatavaks tegemise kohustus, mille üle teeb järelevalvet [AGCOM] ja mille täitmata jätmisel kohaldatakse halduskaristusi, on direktiivi 2019/790 artikliga 15 vastuolus?
3.      Kas ülalviidatud riigisisesed õigusnormid on […] harta artiklites 16 ja 52 sätestatud ettevõtlusvabaduse põhimõtte, ELTL artiklis 109 sätestatud vaba konkurentsi põhimõtte ja […] harta artiklis 52 sätestatud proportsionaalsuse põhimõttega vastuolus, kui:
a)      nende riigisiseste normidega on lisaks direktiivi 2019/790 artiklis 15 osutatud ainuõigustele kehtestatud tasu saamise õigused, mille rakendamisega kaasnevad ülalkirjeldatud süsteemis järgmised infoühiskonna teenuste osutajate kohustused: alustada kirjastajatega läbirääkimisi, anda kirjastajatele ja/või [AGCOMile] teavet, mida on õiglase hüvitise kindlaksmääramiseks vaja, ning mitte piirata nende läbirääkimiste lõpuni kirjastaja sisu nähtavust otsingutulemustes;
b)      nendega on [AGCOMile] antud:
–        järelevalve- ja karistamispädevus,
–        pädevus kehtestada õiglase hüvitise kindlaksmääramise kriteeriumid,
–        pädevus määrata juhul, kui pooled ei jõua kokkuleppele, kindlaks õiglase hüvitise täpne summa?“
15.      Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtusse 21. detsembril 2023. Kirjalikud seisukohad esitasid Meta, Federazione Italiana Editori Giornali (Itaalia ajalehekirjastajate liit, FIEG), Belgia, Itaalia, Prantsusmaa ja Taani valitsus ning Euroopa Komisjon. Meta, FIEG, Società italiana degli autori ed editori (SIAE) (Itaalia autorite ja kirjastajate ühing), Gedi Gruppo Editoriale SpA, Itaalia, Prantsusmaa ja Poola valitsus ning komisjon osalesid kohtuistungil, mis toimus 10. veebruaril 2025.
Õiguslik analüüs
16.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus on esitanud käesolevas kohtuasjas kolm eelotsuse küsimust. Kaks esimest küsimust, mida ma analüüsin koos, puudutavad Itaalia seadusandja eri meetmete kooskõla direktiivi 2019/790 artikliga 15 ja nende tasude laadi, mida ajakirjandusväljaannete kirjastajatele maksta tuleb, ajakirjandusväljaandeid kasutavate infoühiskonna teenuste osutajate kohustusi ning AGCOMi volitusi. Kolmas küsimus käsitleb nende meetmete kooskõla harta artiklitega 16 ja 52 ning ELTL artikliga 109.
17.      Sissejuhatava märkusena, mis puudutab kõiki esitatud küsimusi, juhin tähelepanu, et nii põhikohtuasi, eelotsusetaotlus kui ka käesolevas menetluses esitatud seisukohad toovad ilmsiks sügava eriarvamuse huvitatud isikute vahel küsimuses, kuidas tuleb põhikohtuasjas käsitletavaid Itaalia õigusnorme tõlgendada. Eri arvamustel on ühelt poolt Meta, kelle tõlgendust näib jagavat eelotsusetaotluse esitanud kohus, ning teiselt poolt Itaalia valitsus, menetlusse astunud kirjastajate organisatsioonid ja komisjoni esitatud teabe põhjal AGCOM. Eri arvamustel ollakse esiteks nende sätetes ette nähtud ajakirjandusväljaannete kirjastajate tasu laadi ning teiseks infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud kohustuste ja AGCOMile antud volituste siduvuse suhtes. Euroopa Kohus saab eelotsusetaotluse raames kindlaks määrata üksnes tingimused, mille korral võib õigusnorme pidada liidu õigusega kooskõlas olevaks, kuid riigisiseste õigusnormide tõlgendamine kuulub ainult liikmesriikide kohtute pädevusse. Rõhutan seda põhimõtet käesolevas ettepanekus, meenutades samas eelotsusetaotluse esitanud kohtule kohustust – mis on igal liikmesriigi kohtul – tõlgendada oma riigisisest õigust võimaluste piires kooskõlas liidu õigusega.
Esimene ja teine eelotsuse küsimus
18.      Kahe esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollida, kas direktiivi 2019/790 artikliga 15 on kooskõlas: 1) ajakirjandusväljaannete kirjastajatele õiglase tasu maksmise hüvitise kohustus, mis on infoühiskonna teenuste osutajatele väidetavalt kehtestatud (esimese küsimuse punkt a), 2) infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud muud kohustused (esimese küsimuse punkt b) 3) AGCOMi volitused läbirääkimisprotsessis infoühiskonna teenuste osutajate ja ajakirjandusväljaannete kirjastajate vahel (esimese küsimuse punkt c ja teine küsimus). Enne kui hakkan analüüsima neid eri aspekte, soovin teha mõned üldised märkused direktiivi 2019/790 artikli 15 kohta.
Direktiivi 2019/790 artikkel 15
19.      Mis puudutab esiteks direktiivi 2019/790 artikliga 15 ajakirjandusväljaannete kirjastajatele antud õiguste laadi, siis selle artikli lõike 1 esimeses lõigus on mainitud „[direktiivi 2001/29] artiklis 2 ja artikli 3 lõikes 2 sätestatud õigusi“. Meenutan, et need viimased sätted annavad vastavalt ainuõiguse lubada või keelata kaitstud objekti ükskõik missuguses vormis reprodutseerimist (reprodutseerimisõigus) ning ainuõiguse lubada või keelata üldsusele kättesaadavaks tegemist nii, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal (üldsusele kättesaadavaks tegemise õigus).
20.      Meta arvates eeldab direktiivi 2019/790 artikli 15 niisugune sõnastus, milles on viidatud direktiivi 2001/29 sätetele, et ajakirjandusväljaannete kirjastajate õigused on täpselt sama laadi nagu selles direktiivis silmas peetud kaasnevad õigused, st ainuõigused, mis võimaldavad nende omajatel keelata või lubada, vajaduse korral tasu eest, kaitstud objekte kasutada isikutel, kes soovivad neid kasutada, mõlema poole lepinguvabaduse alusel ja ilma avalikku võimu teostavate asutuste mis tahes sekkumiseta.
21.      Ma ei ole siiski veendunud, et direktiivi 2019/790 artiklit 15 tuleb tõlgendada nii. Kui liidu seadusandja eesmärk oleks olnud lihtsalt luua uusi autoriõigusega kaasnevaid õigusi ajakirjandusväljaannete kirjastajatele, oleks piisanud direktiivi 2001/29 artiklis 2 ja artikli 3 lõikes 2 esitatud õiguste omajate loetelude laiendamisest ja nii direktiiviga 2006/116/EÜ(9) sätestatud ainuõiguste kaitse tähtaja võimalikust kohandamisest. Minu meelest ei piirdu artikli 15 eesmärk aga sellega.
22.      Direktiivi 2019/790 eesmärk on – nagu ilmneb eelkõige selle põhjendusest 3 – täiendada liidu autoriõigust mitmes eri aspektis, et lahendada konkreetseid probleeme, mis on seotud eelkõige tehnoloogia ja majanduse kiirete arengutega digikeskkonnas. Mis puudutab konkreetsemalt selle direktiivi artikli 15 vastuvõtmise põhjuseid, siis need on esitatud eelkõige direktiivi põhjendustes 54 ja 55, mille kohaselt oli liidu seadusandja esimene mure leevendada käesoleva ettepaneku sissejuhatuses mainitud raskusi.
23.      Selleks otsustas liidu seadusandja küll tõesti anda ajakirjandusväljaannete kirjastajatele reprodutseerimise ja üldsusele kättesaadavaks tegemise ainuõigused ning direktiivi 2019/790 põhjenduse 57 kohaselt peaksid need õigused „olema sama ulatusega kui [direktiivis 2001/29] sätestatud [vastavad] õigused“. Viimasele väitele kõneleb siiski vastu direktiivi 2019/790 artikli 15 sõnastus ise.
24.      Kui reprodutseerimisõigus direktiivi 2001/29 artikli 2 tähenduses puudutab kaitstud objekti „otsest või kaudset ajutist või alalist reprodutseerimist mis tahes viisil või vormis, osaliselt või täielikult“ ning üldsusele kättesaadavaks tegemise õigus selle direktiivi artikli 3 lõike 2 tähenduses hõlmab üldsusele kättesaadavaks tegemist nii, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal, siis direktiivi 2019/790 artiklis 15 ette nähtud ajakirjandusväljaannete kirjastajate õigustel on palju piiratum ulatus. Need õigused hõlmavad ainult seda, kui infoühiskonna teenuste osutajad kasutavad ajakirjandusväljaannete kirjastajate väljaandeid internetis. Sõnaselgelt on välja arvatud see, kui neid teenuseid kasutavad üksikkasutajad eraviisiliselt või mittekaubanduslikult, samuti „hüprelinkimine“.(10) Lisaks ei kohaldata ajakirjandusväljaannete kirjastajate õigusi ajakirjandusväljaannetest võetud üksikute sõnade või väga lühikeste väljavõtete kasutamise suhtes – piirang, mille puhul näib, et seda ei kohaldata muude autoriõigusega kaasnevate õiguste suhtes.(11) Küll aga on kõik direktiivi 2001/29 artikli 5 alusel kohaldatavad erandid ja piirangud kohaldatavad ka ajakirjandusväljaannete kirjastajate õiguste suhtes. Lõpuks tuleb märkida, et nende õiguste kaitse tähtaeg, mis on kaks aastat, on selgelt lühem kui muude kaasnevate õiguste kaitse tähtaeg, sest viimaseid kaitstakse üldjuhul 50 aasta vältel.(12)
25.      Ajakirjandusväljaannete kirjastajate õigused ei ole seega üldised nagu autoriõigus või muud autoriõigusega kaasnevad õigused, vaid on keskendatud direktiivi 2019/790 artikli 15 eesmärgi saavutamisele. See eesmärk ei seisne aga lihtsalt selles, et ajakirjandusväljaannete kirjastajatel võimaldatakse olla selle vastu, et infoühiskonna teenuste osutajad nende väljaandeid ilma rahalise tasuta kasutavad, sest see võinuks olla kahjulikum kirjastajatele kui infoühiskonna teenuste osutajatele, vaid niisuguste tingimuste loomises, kus neid väljaandeid kasutatakse tõesti, võimaldades samas kirjastajatel saada õiglase osa tuludest, mida infoühiskonna teenuste osutajad sellest kasutamisest saavad. Seega kui need õigused jäävad sisuliselt ennetavateks ainuõigusteks lubada või keelata, olen arvamusel, et liikmesriikidel peab olema nende rakendamisel ulatuslik kaalutlusõigus, mis võimaldab arvesse võtta direktiivi 2019/790 artikli 15 eesmärki koos kõigi selle saavutamise raskustega ja võtta meetmeid, mis ületavad selle, mis on autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste elluviimisel tavapäraselt ette nähtud, eelkõige direktiiviga 2004/48/EÜ(13).
26.      Teiseks näib mulle vajalik teha mõned täpsustused direktiivi 2019/790 artikli 15 kohaldatavuse kohta niisuguste infoühiskonna teenuste osutajate suhtes nagu Meta, st sotsiaalmeediateenusteks nimetatavate teenuste osutajate suhtes. Nimelt tundub mulle, et selleteemaline arutelu ühe küsimuse üle, mille Euroopa Kohus kohtuistungist osavõtjatele esitas, tõi ilmsiks mõned arusaamatused. Kuigi põhikohtuasi ei puuduta tõesti – nagu rõhutab komisjon – direktiivi artikli 15 rakendamiseks kehtestatud Itaalia õigusnormide konkreetse kohaldamise juhtumit, vaid nende normide õiguspärasuse abstraktset kontrolli, näib mulle, et need täpsustused võimaldavad paremini mõista selle artikli ulatust ja selle rakendamise tähtsust.
27.      Seega on küll selge, et niisugune sotsiaalvõrgu teenus nagu Facebook, mida Meta pakub, vastab „infoühiskonna teenuse“ määratlusele, mis on esitatud direktiivi 2019/790 artikli 2 punktis 5, tõlgendatuna koostoimes direktiivi (EL) 2015/1535(14) artikli 1 lõike 1 punktiga b. Selle teenuse toimimise mudel rajaneb siiski kasutajate üles laaditud sisul. Direktiivi 2019/790 artikli 15 lõike 1 teise lõiguga on ajakirjandusväljaannete kirjastajate autoriõiguste kohaldamisalast aga välja jäetud see, kui infoühiskonna teenuste kasutajad kasutavad nende väljaandeid eraviisiliselt ja mittekaubanduslikult. Selles kontekstis tekib küsimus, mil määral tuleb ajakirjandusväljaannete kasutamist sotsiaalvõrgu raames pidada selle direktiivi artiklis 15 ette nähtud õigustega hõlmatuks.
28.      Sotsiaalvõrgu kasutajad saavad ajakirjandusväljaandeid oma kontodel jagada. Kui see toimub eraviisiliselt (st kui sisu on nähtav üksnes piiratud adressaatide ringile, keda võib nimetada eraringiks) või mittekaubanduslikult (st ilma, et see oleks seotud asjaomase kasutaja tulundusliku tegevusega), ei kuulu need toimingud direktiivi 2019/790 artikli 15 lõike 1 teise lõigu alusel ajakirjandusväljaannete kirjastajate ainuõiguste kohaldamisalasse.
29.      Nagu aga rõhutasid mitu kohtuistungil osalejat, ei ole Facebooki võrk lihtsalt passiivne koht, kus jagatakse sisu kasutajate vahel. Keerukate algoritmide abil pakutakse kasutajatele konkreetset sisu olenevalt nende oletatavatest huvikeskmetest, ilma et need kasutajad oleksid teinud selle sisu otsingut või et teised kasutajad oleksid seda kasutajatele pakkunud. Facebook on seega tõeline autonoomne sisupakkuja, mille eripära on see, et tema ei ole seda sisu ei loonud ega ostnud: kasutajad on selle üles laadinud ja alles seejärel võtab Facebook enda ülesandeks seda sisu kasutajatele pakkuda. Niisugust kasutamist ei saa minu arvates seega omistada kasutajatele, vaid seda tuleb käsitada nii, et kasutajaks on infoühiskonna teenuste osutaja, kelleks on Meta, ja niivõrd, kuivõrd see kasutamine puudutab ajakirjandusväljaandeid, kuulub see niisiis kirjastajate ainuõiguste kohaldamisalasse.
30.      Seevastu juhul, kui ajakirjandusväljaannete kirjastajad jagavad ise omaenese väljaandeid niisuguses sotsiaalvõrgus nagu Facebook, ei saa nad pretendeerida mingisugusele tasule direktiivi 2019/790 artiklis 15 ette nähtud õiguste alusel, sh nende väljaannete järgnevate kasutamiste puhul sotsiaalvõrgu poolt asjaomase teenuse osutamise tingimustes ette nähtud raamistikus. See tuleneb nende õiguste kui ainuõiguste laadist. Tuleks nimelt eeldada, et niisuguse õiguse omaja, kes on andnud ise kaitstud objekti üldsuse käsutusse sotsiaalvõrgus või ükskõik missuguses muus infoühiskonna teenuses, on anud oma nõusoleku selle objekti kasutamisteks kooskõlas asjaomase teenuse osutamise tingimustega.(15)
Õigus õiglasele hüvitisele
31.      Esimese küsimuse punktiga a soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2019/790 artikliga 15 on vastuolus see, kui ajakirjandusväljaannete kirjastajatele antakse õigus „õiglasele hüvitisele“, mis lisandub selles artiklis sätestatud ainuõigusele või asendab selle. Meta väidab nimelt oma põhikohtuasjas esitatud kaebuses ja käesolevas asjas esitatud seisukohtades, et niisugune õigus on selle artikli ülevõtmiseks vastu võetud Itaalia õigusnormidega kehtestatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib selle seisukohaga nõustuvat. Seevastu Itaalia valitsus kinnitab, et asjaomaste riigisiseste õigusnormide niisugune tõlgendus on ekslik, sest kõnesolev „õiglane hüvitis“ on ainult ajakirjandusväljaannete kirjastajate ja infoühiskonna teenuste osutajate nende läbirääkimiste tulemus, mis puudutasid ajakirjandusväljaannete kasutamist viimaste poolt.
32.      Termini „õiglane hüvitis“ kasutamine seaduse nr 633/1941 artikli 43bis lõikes 8 ei ole tõesti sobiv, sest see termin ei tähista mitte ennetavat laadi ainuõigust, millised on kehtestatud direktiivi 2019/790 artiklis 15, vaid lihtsat õigust tasule või hüvitisele ilma õiguse omaja võimaluseta olla kaitstud objekti kasutamise vastu.(16) Nüüdseks väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa aga ennetavat laadi ainuõiguse omajalt – ükskõik kas see ainuõigus kuulub autoriõiguse või sellega kaasnevate õiguste valdkonda – isegi rahalise hüvitise eest ära võtta õigust anda või mitte eelnevalt luba kaitstud objektide ükskõik milliseks kasutamiseks, välja arvatud asjakohastes liidu õigusnormides sellest õigusest ette nähtud erandite ja piirangute kohaldamise korral.(17) Kuigi selle loa andmise viisi võib kohandada, sh õiguste kollektiivse esindamise või (ümberlükatavate) eelduste kasutamisega, jääb eelneva nõusoleku põhimõte püsima.(18) Seega kuna direktiivi 2019/790 artiklis 15 ette nähtud ajakirjandusväljaannete kirjastajate õigused on ennetavat laadi ainuõigused, oleks see, kui need õigused kujundatakse ümber lihtsaks õiguseks saada õiglast hüvitist selle eest, et infoühiskonna teenuste osutajad kasutavad kirjastajate väljaandeid, ilma et kirjastajatel oleks võimalik olla niisuguse kasutamise vastu, selle sättega vastuolus.
33.      Lisaks tuleb direktiivi 2019/790 artiklit 15 nagu ka muid liidu õigusnorme, millega on kehtestatud autoriõigusega kaasnevad õigused, minu arvates tõlgendada kui sellega antud õiguste materiaalse sisu täieliku ühtlustamise meedet.(19) Liikmesriigid ei saa seega vabalt ette näha õigust õiglasele hüvitisele, mis neid õigusi täiendab. Eelkõige ei saa infoühiskonna teenuste osutajad olla kohustatud maksma niisugust hüvitist, kui nad ei kasuta selle sättega kaitstud ajakirjandusväljaandeid.
34.      Lõpuks on direktiivi 2019/790 põhjenduses 82 märgitud, ühtegi selle sätet ei tohiks tõlgendada nii, et see takistaks autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste omajatel anda luba oma teoste ja muu kaitstud materjali kasutamiseks tasuta. Eeldusel, et see puudutab ka direktiivi artiklis 15 ette nähtud õigusi, tuleks seda artiklit tõlgendada nii, et ajakirjandusväljaannete kirjastajatel on vabadus anda lubasid oma väljaannete kasutamiseks, nõudmata rahalist hüvitist. See tuleneb ainuõiguse olemusest endast, sest see ei hõlma võõrandamatut õigust tasule.
35.      Selle artikli lõiget 8 tuleb tõlgendada siiski seaduse nr 633/1941 artikli 43bis kõikidest sätetest ja rakendussätetest lähtudes. Mis puudutab aga nende õigusnormidega loodud süsteemi, siis tundub, et selleks, et infoühiskonna teenuste osutajad võiksid kasutada ajakirjandusväljaannete kirjastajate väljaandeid, on nõutav viimaste eelnev luba, mis peab olema antud pooltevaheliste vabade, ehkki abistatud läbirääkimiste tulemusena. Tundub ka, et selle artikliga ei ole vastuolus see, kui kirjastajad keelduvad loa andmisest, ega see, kui nad annavad loa tasuta. Mis puudutab infoühiskonna teenuste osutajate kohustust sõlmida ajakirjandusväljaannete kirjastajatega leping, siis see näib olevat seotud sellega, kas infoühiskonna teenuste osutajad kasutavad neid ajakirjandusväljaandeid tõesti, või vähemalt niisuguse kasutamise kavatsusega. Ilma kasutamata maksmist ei saa niisiis olla.
36.      Seega näib kõnesolevate Itaalia õigusnormide lugemisel, et termin „õiglane hüvitis“ tähistab – nagu väidab Itaalia valitsus – tasu, mida ajakirjandusväljaannete kirjastajad võivad infoühiskonna teenuste osutajatelt saada oma niisuguste väljaannete kasutamiste eest, mida hõlmavad direktiivi 2019/790 artikli 15 alusel kaitstud õigused. Itaalia seadusandja näib olevat lähtunud põhimõttest, et see tasu peaks olema õiglane.
37.      Igal juhul tuleb direktiivi 2019/790 artiklit 15 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi riigisisesed õigusnormid, milles on nähtud ette ajakirjandusväljaannete kirjastajate õigus saada õiglast tasu oma loa eest, mis võimaldab infoühiskonna teenuste osutajatel kasutada nende väljaandeid, tingimusel et need õigusnormid ei võta esiteks kirjastajatelt võimalust keelduda loa andmisest või anda see tasuta ning teiseks ei kohusta infoühiskonna teenuste osutajaid tegema makset, mis ei ole ajakirjandusväljaannete tegeliku või kavandatava kasutamisega seotud. Seda, kas need tingimused on täidetud, peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, võttes arvesse iga liikmesriigi kohtu kohustust tõlgendada oma riigisisest õigust võimaluste piires kooskõlas liidu õigusega.
Infoühiskonna teenuste osutajatel lasuvad kohustused
38.      Esimese küsimuse punktiga b soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2019/790 artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui infoühiskonna teenuste osutajatel on kohustus alustada kirjastajatega läbirääkimisi, anda tasu kindlaksmääramiseks vajalikku teavet ja mitte piirata kirjastajate sisu nähtavust läbirääkimisperioodil. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused on tingitud sellest, et Itaalia seadusandja on ületanud selle sätte normatiivse sisu ja kehtestanud avalikku võimu teostava asutuse sekkumise mehhanismid valdkonnas, mida nimetatud kohtu hinnangul peaks reguleerima üksnes asjaomaste isikute tahe, mida nad vabade läbirääkimiste käigus avaldavad.
39.      Mulle tundub siiski, et sellest ei piisa järeldamaks, et Itaalia õigusaktid on direktiivi 2019/790 artikliga 15 vastuolus.
40.      Kuigi liidu autoriõigust käsitlevaid õigusnorme nagu direktiivi 2019/790 artiklit 15, millega kehtestatakse kaitstud õigused, tuleb – nagu ma juba mainisin – pidada millekski, mis kujutab endast nende õiguse materiaalõigusliku sisu täieliku ühtlustamise meedet,(20) ei ole see samamoodi nende õiguste rakendamise meetmetega. Direktiivid on liikmesriikidele siduvad eesmärgi osas, mis tuleb saavutada, jättes neile võimaluse valida vabalt selle eesmärgi saavutamise vorm ja vahendid.
41.      Kui liikmesriigid peavad seda vajalikuks, on neil seega võimalus sisustada ainuõiguste kasutamine nii, et oleks tagatud nende tõhusus. Nõnda on see eelkõige õigustega, mis on kehtestatud direktiivi 2019/790 artikliga 15, mille eesmärk on määrata kindlaks tingimused, mis võimaldavad ajakirjandusväljaannete kirjastajatel saada tasu oma väljaannete kasutamise eest veebis.(21) Arvestades olulist tasakaalustamatust turul nende kirjastajate ja infoühiskonna teenuste osutajate vahel, on liikmesriikidel õigus võtta meetmeid olukorra leevendamiseks, kehtestades eelkõige teenuste osutajatele konkreetsed kohustused osas, mis puudutab läbirääkimiste pidamist nende väljaannete kasutamise loa saamiseks.
42.      Niisugused lisakohustused ei ole seega direktiivi 2019/790 artikliga 15 vastuolus, tingimusel et need ei muuda selles sättes ette nähtud õiguste kui ennetavate ainuõiguste laadi. Mulle näib, et infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud kohustused, mida on silma peetud esimese küsimuse punktis b, ei ole selle tingimusega vastuolus.
43.      Tundub seega, et kohustust alustada läbirääkimisi ajakirjandusväljaannete kirjastajatega, mis Meta sõnul seaduse nr 633/1941 artikli 43bis lõigetest 8–10 tuleneb, kohaldatakse ainult juhul, kui infoühiskonna teenuste osutajad kasutavad ajakirjandusväljaandeid tõesti või kavatsevad seda teha. Kuna direktiivi 2019/790 artikliga 15 on antud kirjastajatele ainuõigused niisuguste kasutamiste puhul, on loomulik, et infoühiskonna teenuste osutajad peavad saama kirjastajatelt eelneva loa, mille andmise tingimuste üle peavad asjaomased pooled pidama läbirääkimisi.
44.      Küll aga ei saa seda riigisisest õigusnormi tõlgendada kooskõlas direktiivi 2019/790 artikliga 15 nii, et sellega on infoühiskonna teenuste osutajaid kohustatud pidama ajakirjandusväljaannete kirjastajate loa üle läbirääkimisi kasutamisviiside puhul, mida ei ole nendel teenuste osutajatel kavas, või kasutama kirjastajate väljaandeid, kui nad seda ei soovi.
45.      Näib, et niisugust kohustust ei tulene infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud keelust varjata kõnesolevatel läbirääkimistel ajakirjandusväljaannete kirjastajate väljaandeid otsingutulemustes. Esiteks kui tegemist on väljaannetega, mis tulevad välja otsingutulemustes, võib oletada, et neid kasutatakse direktiivi 2019/790 artiklis 15 nimetatud tingimustel. Teiseks, kuna seda keeldu kohaldatakse teenuste osutajate ja kirjastajate vaheliste läbirääkimiste raames, näivad need läbirääkimised kujutavat endast selle keelu kehtima hakkamisele eelnevat sündmust. Tegemist ei ole seega infoühiskonna teenuse osutajatele kehtestatud üldise kohustusega kasutada ajakirjandusväljaandeid viisil, mis kuulub selles artiklis ette nähtud ainuõiguste kohaldamisalasse.
46.      Selle keelu eesmärk näib seega olevat ainult hoida ära infoühiskonna teenuste osutajate ükskõik missugune kuritarvitus seeläbi, et nemad võivad nende turgu valitseva seisundi tõttu püüda avaldada kirjastajatele survet või varjata majanduslikku väärtust, mida ajakirjandusväljaannete kasutamine nende jaoks endast kujutab.
47.      Lõpuks on teatava teabe avaldamise kohustuse eesmärgiks selgelt leevendada tasakaalustamatust, mis seejuures ajakirjandusväljaannete kirjastajate ja infoühiskonna teenuste osutajate vahel valitseb. Üksnes infoühiskonna teenuste osutajatel on nimelt teave, mis võimaldab hinnata majanduslikku väärtust, mida ajakirjandusväljaannete kasutamine veebis endast kujutab. Turul, kus pakkumise ja nõudluse puhas mehhanism ei saa oma rolli täita seepärast, et suurimad infoühiskonna teenuste osutajad on peaaegu monopoolses seisundis ja kirjastajad on nendest teenuste osutajatest sõltuvuses, näib aga läbipaistvus juurdepääsu osas sellele teabele hädavajalik, et tagada õiglus läbirääkimistel, mis puudutavad kirjastajate luba nende väljaannete kasutamiseks.
48.      Niisugune kohustus ei ole seevastu üldsegi vastuolus ajakirjandusväljaannete kirjastajatele direktiivi 2019/790 artikliga 15 antud õiguste ainuõigusliku ja ennetava laadiga. Asjaolu, et õiguste omajad võivad vabalt lubada oma kaitstud objekte kasutada ja potentsiaalsed kasutajad võivad vabalt niisugust luba küsida, ei takista seadusandjal võtta meetmeid läbirääkimiste tasakaalustatuse tagamiseks, kui asjaomased pooled otsustavad need algatada.
49.      Järeldan, et direktiivi 2019/790 artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus põhikohtuasjas käsitletavate Itaalia õigusnormidega infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud mitmesugused kohustused, tingimusel et järgitakse käesoleva ettepaneku punktis 37 nimetatud kohustusi.
AGCOMi volitused
50.      Esimese küsimuse punktiga c ja teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2019/790 artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega on läbirääkimiste raames, mida viiakse läbi selleks, et asjakirjandusväljaannete kirjastajad annaksid loa selleks, et infoühiskonna teenuste osutajad võiksid kasutada nende väljaandeid, antud niisugusele avalikku võimu teostavale üksusele nagu AGCOM teatavad volitused, st järelevalve‑ ja karistamispädevus; pädevus määrata kindlaks kriteeriumid, mille põhjal määratakse kindlaks tasu, mida infoühiskonna teenuste osutajad peavad kirjastajatele maksma; pädevus määrata kindlaks selle tasu täpne summa, kui pooled ei jõua kokkuleppele, ja lõpuks pädevus määrata karistus, kui infoühiskonna teenuse osutaja ei täida oma teabe andmise kohustust.
51.      Samamoodi nagu infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud kohustusi puudutava küsimuse raames on eelotsusetaotluse esitanud kohtul ka siin kahtlus, kas niisugune avalikku võimu teostava üksuse sekkumise pädevus on kooskõlas pooltevaheliste vabade läbirääkimiste põhimõttega, mis tuleneb tema sõnul sellest, et direktiivi 2019/790 artikliga 15 ajakirjandusväljaannete kirjastajatele antud õigused on ennetavad ainuõigused.
52.      Jällegi ei arva ma, et niisugust sekkumispädevust võiks pidada selle õigusnormiga vastuolus olevaks. Üldiselt võivad liikmesriigid tänu ulatuslikule kaalutlusõigusele, mis neil niisuguste direktiivi sätete nagu direktiivi 2019/790 artikli 15 ülevõtmisel on, näha ette avalikku võimu teostava asutuse sekkumise meetmed tingimusel, et see sekkumine ei võta pooltelt võimalust vabalt nõuda, anda ja kindlaks määrata nende lubade andmise tingimusi. Seega tuleb põhikohtuasjas käsitletavaid õigusnorme selleks, et need oleksid kooskõlas viidatud artikliga, tõlgendada nii, et nendega ei ole avalikku võimu teostavale asutusele – käsitletaval juhul AGCOMile – antud sunni kasutamise pädevust, mis puudutab lepingu sõlmimist ja selle tingimusi, vaid ainult poolte abistamise pädevus ja kui vaja, siis pädevus kontrollida, kas nad järgivad neil lasuvaid kohustusi.
53.      Konkreetsemalt näib mulle, et kriteeriumid, mille AGCOM kehtestab ning mille põhjal määratakse kindlaks tasu, mida infoühiskonna teenuste osutajad maksma peavad, ja summa, mille nimetatud asutus võib vastaval juhul kindlaks määrata omal algatusel, kui pooled kokkuleppele ei jõua, ei ole neile siduvad ja nad võivad lepingu vabalt sõlmida nende ettepanekute põhjal või mitte või leppida kokku teistsuguses tasusummas. Niisugune avalikku võimu teostava asutuse sekkumine, mis on piiratud poolte abistamise meetmetega, näib mulle põhjendatud, sest tegemist on äsja loodud õigustega, mille turuväärtus ei ole seega veel hästi välja kujunenud, ning turuga, kus turul tegutsejate vahel valitseb domineerimise ja sõltuvuse suhe. Lisaks, kuna pooled saavad vabalt lõplikult kindlaks määrata oma suhete tingimused, ei tundu see sekkumine mulle olevat vastuolus asjaoluga, et direktiivi 2019/790 artikliga 15 antud õigused on ennetavad ainuõigused.
54.      AGCOMi järelevalve‑ ja karistamispädevuse kohta tuletan infoühiskonna teenuste osutajate teabe andmise kohustust arvesse võttes meelde,(22) et minu arvates on see kohustus direktiivi 2019/790 artikliga 15 kooskõlas. Pädevust, mille kohaselt saab avalikku võimu teostav asutus selle kohustuse järgimist kontrollida, koos võimalike karistustega mittejärgimise korral, ei saa seega käsitada nii, et see on viidatud õigusnormiga vastuolus, tingimusel et järgitakse proportsionaalsuse põhimõtet.
55.      Seega tuleb direktiivi 2019/790 artiklit 15 tõlgendada nii, et täpselt samamoodi nagu infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud kohustuste korral ei ole sellega vastuolus põhikohtuasjas käsitletavates Itaalia õigusnormides ette nähtud AGCOMi volitused, sest need ei võta asjaomastelt pooltelt vabadust taotleda ja anda luba ajakirjandusväljaannete kasutamiseks veebis ning määrata kindlaks selle võimaliku tasu summa, mida loa eest maksta tuleb.
Lõpumärkused direktiivi 2019/790 artikli 15 kohta ja vastus küsimustele
56.      Mulle näib vajalik teha kaks märkust, et direktiivi 2019/790 artikli 15 analüüsi täiendada.
57.      Esiteks märgin, et seaduse nr 633/1941 artikli 43bis lõike 11 kohaselt on nii, et kui pooled ei suuda jõuda kokkuleppele isegi AGCOMi kindlaks määratud tasu summa põhjal, võib kumbki neist pöörduda kohtusse. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole seda küsimust tõstatanud, ei ole niisuguse õiguskaitsevahendi ese täiesti selge. See säte puudutab tõesti Itaalia õiguses ette nähtud konkreetset õiguskaitsevahendit, mis võimaldab selle liikmesriigi valitsuse sõnul tuvastada, et üks pooltest kasutab teise poole majanduslikku sõltuvust ära. Sellele märkele eelneb siiski sõna „sealhulgas“,(23) mis võib näidata, et võimalikud on ka muude esemetega õiguskaitsevahendid.
58.      Minu arvates oleks aga problemaatiline, kui üks asjaomastest pooltest ja täpsemalt infoühiskonna teenuste osutaja võiks kohtu kaudu sundida teist poolt lepingut sõlmima ja andma oma luba ajakirjandusväljaannete kasutamiseks. Niisugune võimalus oleks nimelt vastuolus asjaoluga, et direktiivi 2019/790 artikliga 15 ajakirjandusväljaannete kirjastajatele antud õigused on ennetavad ainuõigused. Liikmesriigi riigisisest õigust tuleb selleks, et see oleks viidatud sättega kooskõlas, tõlgendada nii, et see välistab niisuguse võimaluse.
59.      Teiseks väidab Meta oma kirjalikes seisukohtades, et meetmed, mille Itaalia seadusandja on direktiivi 2019/790 artikli 15 rakendamiseks võtnud, lahknevad niivõrd selle artikli sõnastusest – nagu ka meetmed, mille on selleks võtnud teised liikmesriigid –, et need viivad siseturu killustumiseni ajakirjandusväljaannete kirjastajate õigusi puudutavas osas, seades nii ohtu ühtlustamiseesmärgi, mida liidu seadusandja taotleb.
60.      Mulle näib siiski, et siseturu teatav killustumine on autoriõigusele ja sellega kaasnevatele õigustele omane, igal juhul liidu õiguse arengu praeguses staadiumis selles valdkonnas. Kaitstud objektide kasutamise load antakse tavaliselt välja teatava liikmesriigi osas ja nende õiguste kollektiivset esindamist korraldatakse riigisisesel tasandil. Seega puudutab ühtlustamine selles valdkonnas peamiselt kaitstud õiguste sisu,(24) samas kui nende õiguste kasutamise viise reguleerivad ikka riigisisesed õigussüsteemid ja need võivad eega olla eri liikmesriikides erinevad.
61.      Direktiivi 2019/790 artiklis 15 nimetatud ajakirjandusväljaannete kirjastajate õigused ei ole siin erandiks. Ajakirjandusväljaannete kasutamise lubade üle tuleb pidada läbirääkimisi ja need tuleb saada igas liikmesriigis kehtivate õigusnormide kohaselt, mis on paratamatult erinevad teiste liikmesriikide omadest. Ma ei arva niisiis, et see kahjustab selle artikliga taotletavat ühtlustamiseesmärki, mis puudutab kirjastajate õiguste sisu. Lisaks ei ole Itaalia Vabariik minu teada ainus liikmesriik, kes on võtnud vastu õigusnormid, mis lähevad kaugemale ajakirjandusväljaannete kirjastajate ainuõiguste lihtsast jaatamisest.(25)
62.      Teen seega ettepaneku vastata esimesele ja teisele küsimusele, et direktiivi 2019/790 artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi riigisisesed õigusnormid,
–        milles on ajakirjandusväljaannete kirjastajatele ette nähtud õigus saada õiglast hüvitist loa eest, mis võimaldab infoühiskonna teenuste osutajatel nende väljaandeid kasutada;
–        on infoühiskonna teenuste osutajatele, kes soovivad niisuguseid väljaandeid kasutada, kehtestatud teatavad kohustused läbirääkimistel nende kirjastajatega, st teabe avaldamine ja heausksus läbirääkimistel;
–        antud avalikku võimu teostavale üksusele reguleerimis‑, järelevalve‑ ja karistamispädevus, sh võimalus pakkuda välja kriteeriumeid kirjastajatele makstava tasu ja selle tasu summa kindlaksmääramiseks;
tingimusel et need õigusnormid ei võta esiteks kirjastajatelt võimalust keelduda loa andmisest või anda see tasuta ning teiseks ei kohusta infoühiskonna teenuste osutajaid tegema makset, mis ei ole ajakirjandusväljaannete tegeliku või kavandatava kasutamisega seotud, ning et nendega ei piirata siduvalt poolte lepinguvabadust. Seda, kas need tingimused on täidetud, peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, võttes arvesse iga liikmesriigi kohtu kohustust tõlgendada oma riigisisest õigust võimaluste piires kooskõlas liidu õigusega.
Kolmas eelotsuse küsimus
63.      Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas harta artikleid 16 ja 52 ning „ELTL artiklis 109 sätestatud vaba konkurentsi põhimõtet“ tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 62 ja mis on vastu võetud direktiivi 2019/790 artikli 15 ülevõtmiseks.
64.      Kohe tuleb märkida, et ELTL artikkel 109 niisugust põhimõtet ei sisalda, sest see puudutab liidu institutsioonide volitusi võtta riigiabi käsitlevate ELTL artiklite 107 ja 108 rakendusmeetmeid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetab oma otsuse põhjendustes selle põhimõtte allikana seevastu muu hulgas ELTL artiklit 119. Ka Meta viitab oma seisukohtades sellele viimasele õigusnormile. Kuigi ELTL artiklis 119 on tõesti kahel korral mainitud „vabal konkurentsil põhinevat avatud turumajandust“, paikneb see siiski EL toimimise lepingu VIII jaotise „Majandus‑ ja rahapoliitika“ sissejuhatavas osas ning käsitleb viisi, kuidas liikmesriigid peavad oma majanduspoliitikaid koordineerima. See artikkel ei ole niisiis asjakohane nende meetmete kontrollimisel, mille liikmesriigid on võtnud, et võtta üle niisugust valdkonda nagu autoriõigus ühtlustavad õigusnormid.
65.      Kuna ei ELTL artikkel 119 ega ammugi ELTL artikkel 109 ei ole põhikohtuasjas käsitletavate riigisiseste õigusnormide kooskõla kontrollimisel seega asjakohased, piirdun sellega, et analüüsin kolmandat küsimust ainult harta sätetest lähtudes.
66.      Harta artiklis 16 on sätestatud, et „[e]ttevõtlusvabadust tunnustatakse liidu õiguse ning siseriiklike õigusaktide ja tavade kohaselt“.(26) Euroopa Kohus on juba märkinud, et arvestades selle sätte sõnastust, mis eristub harta II jaotises sätestatud muude põhivabaduste omast, kuid on samas sarnane harta IV jaotise teatud sätete sõnastusega, võib ettevõtlusvabaduse suhtes olla lubatud lai valik avaliku võimu sekkumisi, millega võidakse üldistes huvides kehtestada piirangud majandustegevusele, ja millega tuleb arvestada vastavalt selle ülesandele ühiskonnas. See asjaolu peegeldub aga eelkõige viisis, kuidas tuleb proportsionaalsuse põhimõtet kooskõlas harta 52 lõikega 1 rakendada.(27) Lisaks on tarvis tagada õiglane tasakaal ettevõtlusvabaduse ja muude põhiõiguste vahel, milleks on eelkõige harta artikli 17 lõikes 2 ette nähtud intellektuaalomandi kaitse.(28)
67.      Ettevõtlusevabaduse sisu kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et see hõlmab majandus- või äritegevuse vabadust, lepinguvabadust ja vaba konkurentsi.(29)
68.      Näiteks ettevõtlusvabaduse piiranguid, mis on kehtestatud üldist huvi pakkuval eesmärgil, saab selle vabadusega vastuolus olevaks pidada ainult erandjuhul, st juhul, kui need on ilmselgelt ebaproportsionaalsed või kahjustavad selle olemust.(30)
69.      Minu arvates ei ole see nõnda niisuguste riigisiseste meetmetega, millega on tegemist käsitletaval juhul ja mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 62, sest need vastavad seal loetletud tingimustele. Need meetmed on võetud üldist huvi pakkuval eesmärgil, mida liidu seadusandja direktiivi 2019/790 vastuvõtmisel tunnustas ja milleks on tugevdada ajakirjandusväljaannete kirjastajate – igas demokraatlikus ühiskonnas oluliste turul tegutsejate – seisundit võrreldes infoühiskonna teenuste osutajatega. Kuna Itaalia õigusnormidega ei ole kohustatud asjaomaseid isikuid sõlmima ärisuhteid teatavatel tingimustel siduvalt, ei mõista ma, kuidas võiksid need kahjustada majandustegevusega tegelemise vabaduse või lepinguvabaduse olemust. Ka infoühiskonna teenuste osutajatele kehtestatud mitmesugused kohustused ega volitused, mis on AGCOMil, ei tundu mulle olevat ilmselgelt ebaproportsionaalsed võrreldes raskustega, mis on ajakirjandusväljaannete kirjastajatel tulude saamisel nende veebiväljaannete kasutamise eest.
70.      Mis puudutab vaba konkurentsi – ettevõtlusvabaduse elementi, millele Meta ja eelotsusetaotluse esitanud kohus viitavad –, siis tuleb märkida, et see sisaldab muu hulgas keeldu kuritarvitada turgu valitsevat seisundit, mis on liidu õiguses sätestatud ELTL artiklis 102. Infoühiskonna teenuste osutajad etendavad aga ajakirjandusväljaannete kirjastajate suhtes topeltrolli: nad on korraga nii teenuste osutajad, mis puudutab mitmesuguseid veebis edastamise teenuseid, ja nende konkurendid nii teabe levitamise turul kui ka reklaamiturul. Selles topeltstaatuses võivad infoühiskonna teenuste osutajad kalduda erilistelt kuritarvitama oma valitsevat seisundit eri turgudel, kus tegutsevad ka ajakirjandusväljaannete kirjastajad. Seega tuleb meetmeid, mille eesmärk on tugevdada nende kirjastajate läbirääkimispositsiooni, pidada mitte vaba konkurentsi kahjustavaks, vaid soodustavaks.
71.      Olen seega arvamusel, et harta artiklit 16 ja selle artiklit 52, milles on ainult kinnitatud seda ettevõtlusvabadusele omast võimalust näha ette hartas sätestatud õiguse piiranguid, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 62, tingimusel et täidetud on seal loetletud tingimused.
Ettepanek
72.      Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. aprilli 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/790, mis käsitleb autoriõigust ja autoriõigusega kaasnevaid õigusi digitaalsel ühtsel turul ning millega muudetakse direktiive 96/9/EÜ ja 2001/29/EÜ artiklit 15 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 16 ja 52
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus liikmesriigi riigisisesed õigusnormid,
milles on
–        ajakirjandusväljaannete kirjastajatele ette nähtud õigus saada õiglast hüvitist loa eest, mis võimaldab infoühiskonna teenuste osutajatel nende väljaandeid kasutada;
–        infoühiskonna teenuste osutajatele, kes soovivad niisuguseid väljaandeid kasutada, kehtestatud teatavad kohustused läbirääkimistel nende kirjastajatega, st teabe avaldamine ja heausksus läbirääkimistel;
–        avalikku võimu teostavale üksusele antud reguleerimis‑, järelevalve‑ ja karistamispädevus, sh võimalus pakkuda välja kriteeriume kirjastajatele makstava tasu ja selle tasu summa kindlaksmääramiseks;
tingimusel et need õigusnormid ei võta ajakirjandusväljaannete kirjastajatelt võimalust keelduda loa andmisest või anda see tasuta, ei kohusta infoühiskonna teenuste osutajaid tegema makset, mis ei ole ajakirjandusväljaannete tegeliku või kavandatava kasutamisega seotud, ning et nendega ei piirata siduvalt poolte lepinguvabadust.
1      Algkeel: prantsuse.
2      Näiteks tuuakse sageli Austraalia News Media Bargaining Code’i.
3      Vt teiste hulgas Rosati, E., „Neighbouring Rights for Publishers: are National and (possible) EU Initiatives Lawful?“, International review of intellectual property and competition law, 2016, vol. 47(5), lk 569. Saksamaa õigusnormid on viinud ka kohtumenetluseni, sest neist ei teatatud kui teenuseid käsitlevatest õigusnormidest (vt 12. septembri 2019. aasta kohtuotsus VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716). Seevastu Hispaania kirjastajatele sai osaks šantaaž internetis tegutseva suurima otsingumootori operaatori poolt, kes ei kaasanud nende väljaandeid enam oma koondamisteenusesse.
4      Vt eelkõige IVIR Institute for Information Law, Academics Against Press Publishers’ Right, 24. aprilli 2018. aasta avalik kiri (https://www.ivir.nl/academics-against-press-publishers-right); Geiger, Ch., Bulayenko, O., Frosio, G. F., „The Introduction of a Neighbouring Right for Press Publishers at EU Level: the Unneeded (and Unwanted) Reform“, European Intellectual Property Review, 2017, vol. 39(4), lk 202; Colangelo, G., Torti, V., „Copyright, Online News Publishing and Aggregators: a Law and Economics Analysis of the EU Reform“, International Journal of Law and Information Technology, 2019, vol. 27(1), lk 75; Sganga, C., Contardi, M., „When Harmonisation Leads to Fragmentation (and Potential Invalidity Claims): Snapshots from the Implementation of the New Press Publishers’ Right“, European Intellectual Property Review, 2022, vol. 44(8), lk 472, ning hiljuti Balasingham, B., Kozak, M., Ruiz Palacios, T. A., „Fair P(l)ay in the Digital Arena – In Search of a Balanced Relationship Between Press Publishers and Digital News Aggregators“, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 6. mai 2025.
5      Furgał, U., „The Emperor Has No Clothes: How the Press Publishers’ Right Implementation Exposes Its Shortcomings“, GRUR International, 2023, vol. 72(7), lk 650.
6      ELT 2019, L 130, lk 92.
7      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiiv autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230).
8      GURI nr 166, 16.7.1941.
9      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja kohta (ELT 2006, L 372, lk 12).
10      Ilma et oleks täpsustatud, kas see puudutab ka hüperlinke, mis kujutavad 8. septembri 2016. aasta kohtuotsuse GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644) kohaselt endast üldsusele edastamist direktiivi 2001/29 artikli 3 tähenduses.
11      Vt 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Pelham jt (C‑476/17, EU:C:2019:624, resolutsiooni punkt 1).
12      Direktiivi 2006/116 artikkel 3.
13      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta (ELT 2004, L 157, lk 45; ELT eriväljaanne 17/02, lk 32).
14      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. septembri 2015. aasta direktiiv, millega nähakse ette tehnilistest eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (kodifitseeritud tekst) (ELT 2015, L 241, lk 1).
15      Vt analoogia alusel 16. novembri 2016. aasta kohtuotsus Soulier ja Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, punktid 35 jj).
16      Mõne õigusteoreetiku arvates on see „terminiloogiline nihe“ seletatav asjaoluga, et seda seostatakse hüvitisega isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi alusel. Vt Sganga, C., Contardi, M., „The new Italian Press Publishers’ Right: Creative, Fairness-oriented … and Invalid?“, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2022, no 5, lk 421–428. „Õiglast hüvitist“ on nimelt mainitud direktiivi 2019/790 artiklis 16, milles on ette nähtud, et ajakirjandusväljaannete kirjastajatel on õigus saada üks osa sellest hüvitisest, mida makstakse teoste eest, mille kasutamise õigused on need kirjastajad omandanud.
17      Vt viimasena 6. märtsi 2025. aasta kohtuotsus ONB jt (C‑575/23, EU:C:2025:141, punktid 105 ja 106 ning seal viidatud kohtupraktika).
18      Vt 14. novembri 2019. aasta kohtuotsus Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, punktid 42 ja 43).
19      Vt analoogia alusel 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Pelham jt (C‑476/17, EU:C:2019:624, resolutsiooni punkt 5).
20      29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Pelham jt (C‑476/17, EU:C:2019:624, resolutsiooni punkt 5).
21      Vt käesoleva ettepaneku punkt 25.
22      Vt käesoleva ettepaneku punktid 47 ja 48.
23      Meenutan, et selles sättes on ette nähtud, et „[k]ui pooltel ei õnnestu pärast seda, kui [AGCOM] on õiglase hüvitise kindlaks määranud, lepingut sõlmida, võib kumbki pool pöörduda üldkohtu ettevõtluskolleegiumi poole […], sealhulgas selleks, et kasutada 18. juuni 1998. aasta seaduse nr 192 artiklis 9 nimetatud õiguskaitsevahendit“.
24      Samuti vähemal määral nende kaitset ja kollektiivset esindamist.
25      Selliseid meetmeid on võtnud muu hulgas Belgia, Hispaania ja Prantsusmaa (vt Furgał, U., op.cit.).
26      Kohtujuristi kursiiv.
27      22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punktid 45–47).
28      Vt eelkõige 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, punktid 81–83).
29      2. juuni 2022. aasta kohtuotsus Skeyes (C‑353/20, EU:C:2022:423, punkt 48).
30      Vt selle kohta 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punktid 82–88).