62019CC0084
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
GERARD WILLIAM HOGAN
esitatud 2. aprillil 2020 (
1
)
Liidetud kohtuasjad C‑84/19, C‑222/19 ja C‑252/19
Profi Credit Polska S.A. z siedzibą w Bielsku- Białej
versus
QJ (C‑84/19)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Szczecini–Prawobrzeże ja Zachódi rajoonikohus Szczecinis, Poola))
ja
BW
versus
DR (C‑222/19)
ja
QL
versus
CG (C‑252/19)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy w Opatowie (Opatówi rajoonikohus, Poola))
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Tarbijakrediidi lepingud – Direktiiv 93/13/EMÜ – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Artikli 1 lõige 2 – Kohustuslikke õigus- ja haldusnorme kajastavate lepingutingimuste suhtes ette nähtud erand – Riigisisene õigusnorm, millega nähakse ette tarbija maksimaalne krediidikulu, mis ei hõlma intressi – Artikli 4 lõige 2 – Reguleerimisala – Kohaldamine lepingutingimustele, millega on lisaks intressile ette nähtud tasude maksmine – Kohustus koostada lepingu tingimused lihtsas ja arusaadavas keeles – Artikli 3 lõige 1 – Muu kui intressiga seotud krediidikulu maksimumsummat kehtestava riigisisese õigusakti kooskõlalisus – Direktiiv 2008/48 – Artikli 3 punkt g – Niisuguse riigisisese õigusakti kooskõlalisus, mille kohaselt võetakse muu kui intressiga seotud krediidikulu maksimaalse summa arvutamisel arvesse krediidiasutuse üldkulusid
1.
Käesolevad eelotsusetaotlused puudutavad taas seda, kuidas tõlgendada direktiivi 93/13/EMÜ (
2
) artikli 1 lõiget 2 ja artikli 4 lõiget 2, samuti direktiivi 2008/48/EÜ (
3
) artikli 3 punkti g ja artiklit 22.
2.
Direktiiv 93/13 on juba andnud ainest rohkeks kohtupraktikaks nii Euroopa Kohtus kui ka liikmesriikide kohtutes. Kuigi see direktiiv on selgelt laiendanud tarbijakaitse korda, võimaldades kohtutel tuvastada, et lepingutingimused, mis on koostatud üldiseks kasutamiseks teenuste osutaja või tootja poolt, on ebaõiglased (ja seega mittesiduvad), on selle direktiivi artikli 4 lõikes 2 siiski ette nähtud kaks olulist erandit sellest korrast, nimelt juhuks, kui väidetavalt ebaõiglane tingimus on seotud kas lepingu põhiobjekti määratlemisega või hinna või tasu piisavusega kaupade ja teenuste suhtes. Käesolevates eelotsusetaotlustes on kesksel kohal nende erandite ulatus ning üks põhiküsimusi (kohtuasjas C‑84/19) seisneb selles, kas nendest eranditest kummagi kohaldamisalasse kuuluvad muud kui intressiga seotud tasud, mida panga klient laenulepinguga seoses maksab
3.
Käesolevad küsimused on tekkinud seoses kolme eri tarbijakrediidilepinguga. Sisuliselt on asjaomane tarbija iga kõnealuse lepingu suhtes vastuväiteks krediidiasutuse poolt seoses laenuga esitatud võlanõuetele ja täitemenetluse algatamise nõuetele väitnud, et lepingu teatavad tingimused on ebaõiglased. Iga juhtumiga seoses on tekkinud eraldi seisvad – ehkki kohati kattuvad – küsimused, mis puudutavad direktiivis 93/13 ette nähtud põhimõtete kohaldamist seoses krediidilepingutega. Enne nende küsimuste käsitlemist aga on kõigepealt vaja viidata asjakohastele õigusnormidele.
I. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
1. Direktiiv 93/13
4.
Direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 2 on sätestatud:
„Lepingutingimused, mis põhinevad kohustuslikel põhikirjasätetel või õigusnormidel ning nende rahvusvaheliste konventsioonide sätetel või põhimõtetel, millega liikmesriigid või ühendus on ühinenud, eelkõige transpordi valdkonnas, ei kuulu käesoleva direktiivi reguleerimisalasse.“
5.
Direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„1. Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.“
6.
Direktiivi 93/13 artikli 4 lõige 2 on sõnastatud nii:
„Tingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste, hinna ja tasu piisavuse ega vastutehinguna pakutavate teenuste või kaubaga, kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.“
7.
Direktiivi 93/13 artiklis 5 on sätestatud:
„Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. […]“.
8.
Direktiivi 93/13 artikli 8 kohaselt:
„Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase.“
9.
Sama direktiivi artikli 8a lõike 1 kohaselt:
„Kui liikmesriik võtab vastu sätted vastavalt artiklile 8, teavitab ta sellest ning kõikidest edasistest muudatustest komisjoni […]“.
2. Direktiiv 2008/48
10.
Direktiivi 2008/48 artiklis 3 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
g)
„krediidi kogukulu tarbijale“ – kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud; krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulud, eelkõige kindlustusmaksed, kuuluvad samuti nende hulka, kui krediidi saamiseks või krediidi saamiseks reklaamitavatel lepingutingimustel on lisaks kohustuslik teenuste osutamise lepingu sõlmimine“.
11.
Direktiivi 2008/48 artikli 22 „Ühtlustamine ja käesoleva direktiivi sätete imperatiivsus“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Kuna käesolev direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses säilitada või vastu võtta käesolevas direktiivis sätestatust erinevaid sätteid.“
B.
Liikmesriigi õigus
12.
Liikmesriigi õigusaktide tutvustuseks viitan oma ettepanekule kohtuasjas Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie. (
4
) Sisuliselt on Poola õiguses ette nähtud õiguslikust toimingust tulenev lubatud maksimaalne intressisumma, see tähendab kahekordne seadusest tulenev aastaintress. Teatavad krediidiandjad aga on hiilinud sellest piirmäärast kõrvale, suurendades kunstlikult vahendustasu ja muude tasude summat. Seepeale kehtestas Poola seadusandja 12. mai 2011. aasta tarbijakrediidi seaduse (ustawa z dnia 12 maja 2011 r. o kredycie konsumenckim) (Dziennik Ustaw 2011, nr 126, jrk nr 715; edaspidi „tarbijakrediidiseadus“) artikli 5 punktiga 6a ja artikliga 36a mehhanismi muude kui intressiga seotud krediidikulude piiramiseks.
II. Faktilised asjaolud ja eelotsusetaotlused
A.
Kohtuasi C‑84/19
13.
Profi Credit Polska ja tarbija vahel sõlmiti 19. septembril 2016 vahendaja kaudu tarbijakrediidileping. Laenulepingus on ette nähtud, et 9000 Poola zloti (PLN) (s.o ligikaudu 2090 eurot) eest, mille laenusaaja peab osamaksete kaupa tagasi maksma 36 kuu jooksul, maksab tarbija esiteks intressi 9,83% laenatud kapitalilt aastas; teiseks „ettevalmistustasu“ 129 zlotti (ligikaudu 30 eurot); kolmandaks nn vahendustasu 7771 zlotti (ligikaudu 1804 eurot) ja neljandaks lisapaketitasu (nimetusega „Twój Pakiet – Pakiet Extra“ (edaspidi „Sinu pakett – ekstrapakett“)) 1100 zlotti (ligikaudu 255 eurot).
14.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul jäid lepingus ette nähtud muud kui intressiga seotud krediidikulud tarbijakrediidiseaduse artiklis 36a sätestatud ülempiiri raamesse. Ent lepingus ei olnud täpsustatud, millises rollis tegutseb isik, kes lepingu laenuandja nimel allkirjastas, ning samuti ei olnud seal määratletud mõisteid „ettevalmistustasu“ ja „vahendustasu“ ega näidatud, milliste konkreetsete hageja sooritusega on need tasud seotud. Tuvastada õnnestus vaid tasu nimetusega „Sinu pakett – ekstrapakett“, mis vastas tarbija õigusele ühekordselt edasi lükata kaks osamakset või vähendada nelja osamakse summat ning samal ajal pikendada lepingu kestust (edasilükkamise korral) või teha osamaksed hiljem (vähendamise korral).
15.
Enne osamaksete tähtaja lõppu nõudis Profi Credit Polska maksekäsu väljaandmist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rahuldas Profi Credit Polska nõude tagaseljaotsusega, mille tarbija vaidlustas vastuväidetega teatavate lepingutingimuste ebaõigluse kohta. Selle menetluse käigus selgitas krediidiasutus, et „ettevalmistustasu“ vastab kuludele, mis seoses lepingu sõlmimisega reaalselt kanti, ja „vahendustasu“ kujutab endast tasu krediidi andmise eest, intress aga tasu tarbijale rahaliste vahendite kättesaadavaks tegemise eest.
16.
Sellega seoses on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi, kas lepingu tingimusi nende tasude kohta tuleb pidada niisugusteks, mille puhul on välistatud direktiivis 93/13 ette nähtud hinnangu andmine lepingutingimuste ebaõigluse kohta. Need kahtlused on tekkinud järgmistel põhjustel. Esiteks, niivõrd kui need kulud ei ületa liikmesriigi õigusaktis ette nähtud ülempiiri, võib väita, et need tingimused lihtsalt kajastavad seda õigusakti ega kuulu seega direktiivi 93/13 artikli 1 lõike 2 kohaselt selle direktiivi reguleerimisalasse. Teiseks võivad need hinnatingimused kujutada endast Profi Credit Polska jaoks lepingu põhiobjekti ning sellistena jääda artikli 4 lõikest 2 tulenevalt selle direktiivi reguleerimisalast välja. Kolmandaks, kuna selle analüüsimine, kas need tasud on põhjendatud või mitte, oleks samaväärne hinnangu andmisega selle kohta, kas tasu on vastu saadava teenusega võrreldes adekvaatne, võib ka selline analüüs artikli 4 lõike 2 kohaselt selle direktiivi reguleerimisalast välja jääda. Lõpuks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi, kas tingimust võib pidada direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 tähenduses lihtsas ja arusaadavas keeles koostatuks, kui sellega on ette nähtud intress, tasud ja vahendustasu, kuid ei ole selgitatud nende tasude vahelist erinevust ega nende olemust, ning kui ei ole täpsustatud, millises rollis tegutseb isik, kellega tarbija lepingu sõlmis.
17.
Nendel asjaoludel otsustas Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Szczecini–Prawobrzeże ja Zachódi rajoonikohus Szczecinis, Poola) kohtumenetluse peatada ja taotleda Euroopa Kohtult eelotsust järgmistes küsimustes:
„1.
Kas [direktiivi 93/13] artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui kontrollitakse, kas sellised konkreetsed lepingutingimused, mis käsitlevad muid kui intressiga seotud krediidikulusid, on õiglased, on direktiivi kohaldamine välistatud olukorras, kus liikmesriigis kehtivate õigusnormidega on kehtestatud selliste kulude ülempiir ja on sätestatud, et laenulepingust tulenevad muud kui intressiga seotud krediidikulud ei kuulu tasumisele osas, mis ületab maksimaalseid muid kui intressiga seotud krediidikulusid, arvestatuna seaduses määratletud viisil, või krediidi kogusummat?
2.
Kas [direktiivi 93/13] artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et seda, kas laenusaaja kantud ja koos laenuga lisaks intressile tagasi makstud muud kui intressiga seotud krediidikulud, mis on seotud lepingu sõlmimise ja laenu andmisega (teenustasudena, vahendustasudena või muul kujul), lepingutingimuste kujul – kui need on väljendatud lihtsas ja arusaadavas keeles – on õiglased, ei hinnata selle sätte alusel?
3.
Kas [direktiivi 93/13] artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et lepingutingimused, millega nähakse ette mitmesugused laenu andmisega seotud kulud, ei ole „väljendatud lihtsas ja arusaadavas keeles“, kui need ei selgita, milliste konkreetsete teenustega need kulud on seotud ega võimalda tarbijal neid kulusid eristada?“
B.
Kohtuasi C‑222/19
18.
BW ja tarbija sõlmisid 8. märtsil 2018 tarbijakrediidilepingu tähtajaga kaks aastat. Selle lepinguga, mille üle eraldi läbirääkimisi ei peetud, anti laenuks 4500 Poola zlotti (ligikaudu 1048 eurot), mis tuleb tagasi maksta 24 igakuise osamaksega, ja laen on tagatud blankoveksliga. Selle raha tarbijale kättesaadavaks tegemise eest tuleb lepingu kohaselt maksta intressi 10% aastas, mille kogusumma on 900 zlotti (ligikaudu 210 eurot), ettevalmistustasu 1125 zlotti (ligikaudu 262 eurot) ja haldustasu 2700 zlotti (ligikaudu 628 eurot). Liikmesriigi kohtu sõnul on kindlaks tehtud, et krediidi kulukuse aastamäär on 119,42%. Muud kui intressiga seotud krediidikulud tarbijakrediidiseaduse artikli 36a tähenduses ei ületa siiski selles sättes ette nähtud ülempiiri.
19.
Tarbija sai kokkulepitud summa kätte ja asus tegema makseid. Pärast seda, kui makse oli tegemata jäänud, esitas laenuandja eelotsusetaotluse esitanud kohtule nõude kostja vastu, nõudes maksmata summat koos seaduses ette nähtud viivisega. Samal ajal esitas ta avalduse maksekäsu väljaandmiseks blankoveksli alusel.
20.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul aga on kahtlusi, kas kõnealune Poola õigusakt on direktiiviga 93/13 kooskõlas selles osas, mis puudutab ülempiiri kehtestamist niisuguste muude kui intressiga seotud krediidikulude suhtes, mida krediidiasutus saab nõuda, sest selle ülempiiri väljaarvutamisel on võetud arvesse mitte üksnes krediidilepingu sõlmimise või käsitlemisega seotud kulusid, vaid ka laenuandja üldkulusid. See ei takista laenuandjat kandmast tarbijale üle niisuguseid kulusid nagu andmebaasi haldamine, personali töötasud või tegevusriski haldamine. Ent kohtuotsust Constructora Principado (
5
) saab käsitada nii, et olukorda, kus kutseline müüja või teenuste osutaja kannab tarbijale üldtingimuste kaudu üle kulu, mille ta oleks pidanud kandma ise, saab pidada direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 tähenduses „oluliseks tasakaalustamatuseks“.
21.
Nendel asjaoludel otsustas Sąd Rejonowy w Opatowie I Wydział Cywilny (Opatówi rajoonikohtu I tsiviilkolleegium, Poola) kohtumenetluse peatada ja taotleda Euroopa Kohtult eelotsust järgmises küsimuses:
„Kas [direktiivi 93/13] sätteid, eriti selle artikli 3 lõiget 1 ning tarbijakaitset ja lepinguosaliste tasakaalustatust käsitlevaid liidu õiguse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et kõnealuste sätete ja põhimõtetega on vastuolus see, kui liikmesriigi õiguskorras kehtestatakse „muude kui intressiga seotud maksimaalsete krediidikulude“ institutsioon ning [tarbijakrediidiseaduse] artikli 5 punktis 6a koostoimes artikliga 36a sätestatud kulude väljaarvutamiseks ette nähtud matemaatiline valem, mis võimaldab krediidilepinguga seotud tarbija kantud kulude (krediidi kogukulu) hulka arvata ka ettevõtja äritegevuse kulud?“
C.
Kohtuasi C‑252/19
22.
Tarbija sõlmis 31. augustil 2016 QLiga eraldi läbirääkimisteta krediidilepingu 5000 Poola zloti (ligikaudu 1149 euro) kohta, mis tuli tagasi maksta 36 igakuise osamaksega. Lepingus on ette nähtud, et tasuks selle eest tuleb krediidiasutusele esiteks maksta intressi 9,81% aastas, kokku 796 zlotti (ligikaudu 182 eurot), teiseks ettevalmistustasu 129 zlotti (ligikaudu 29 eurot), kolmandaks 900 zloti (ligikaudu 206 euro) suuruse teenustasu nimetusega „Twój Pakiet“ („Sinu pakett“) ning neljandaks vahendustasu 3939 zlotti (ligikaudu 905 eurot). Selle tagajärjel on tegelik aastane laenuintressi kogumäär 77,77%. Muud kui intressiga seotud krediidikulud tarbijakrediidiseaduse artikli 36a tähenduses jäävad selle sättega ette nähtud piiridesse.
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul aga on kahtlusi, kas liikmesriigi õigusakt, millega on kehtestatud piirang tasudele, mida krediidiasutused saavad nõuda, on direktiiviga 2008/48 kooskõlas. Seda piirangut kehtestades tuleb ju arvesse võtta mitte ainult konkreetse lepingu sõlmimise või teenindamisega seotud kulu, vaid ka laenuandja üldkulusid. Direktiivi 2008/48/EÜ artikli 3 punktist g aga tuleneb, et tarbijalt saab küll nõuda kulude tasumist, ent üksnes piirkulude, st krediidilepinguga seotud kulude osas.
24.
Nendel asjaoludel otsustas Sąd Rejonowy w Opatowie I Wydział Cywilny (Opatówi rajoonikohtu I tsiviilkolleegium, Poola) kohtumenetluse peatada ja taotleda Euroopa Kohtult eelotsust järgmises küsimuses:
„Kas [direktiivi 2008/48/] sätteid ja eriti selle artikli 3 punkti g ja artikli 22 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kõnealuste sätetega on vastuolus see, kui liikmesriigi õiguskorras kehtestatakse „muude kui intressiga seotud maksimaalsete krediidikulude“ institutsioon ning [tarbijakrediidiseaduse] artikli 5 punktis 6a koostoimes artikliga 36a sätestatud kulude väljaarvutamiseks ette nähtud matemaatiline valem, mis võimaldab krediidilepinguga seotud tarbija kantud kulude (krediidi kogukulu) hulka arvata ka ettevõtja äritegevuse kulud?“
III. Õiguslik analüüs
A.
Esimene küsimus kohtuasjas C‑84/19
25.
Esimeses küsimuses palub kohtuasjas C‑84/19 eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada sisuliselt seda, kas direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et tingimused läbirääkimisteta sõlmitud krediidilepingus, kus on ette nähtud, et tarbija maksab kulud, on direktiivi reguleerimisalast välistatud, kui need kulud tervikuna ei ületa teatavat liikmesriigi õigusaktides ette nähtud ülempiiri.
26.
Sellega seoses tuleb meeles pidada, et vastavalt direktiivi 93/13 artikli 1 lõikele 1 koostoimes artikliga 2 ja artikli 3 lõikega 1 on see direktiiv kohaldatav müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud igasuguse lepingu tingimustele, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud. Erandina aga on direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 2 sätestatud, et lepingutingimused, mis põhinevad kohustuslikel õigus- või haldusnormidel, ei kuulu selle direktiivi reguleerimisalasse.
27.
Ehkki see, kas üks või teine lepingutingimus, nagu põhikohtuasjas vaidluse all olev, kuulub kõnealuse konkreetse erandi kohaldamisalasse, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastada, võib Euroopa Kohus siiski anda talle juhtnööre, millega ta peab arvestama hinnangu andmisel selle kohta, kas asjaomane tingimus on ebaõiglane. (
6
) Seega võib eelotsusetaotluse esitanud kohus olla pädev analüüsima, kas selles sättes ette nähtud erand võib olla kohaldatav põhikohtuasjas käsitletava juhtumi suhtes.
28.
Käesolevas asjas kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas tingimused, millega on ette nähtud maksed, mis ei ületa teatavat riigisiseses õigusnormis ette nähtud rahalist ülempiiri, võivad kuuluda direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 2 sätestatud erandi kohaldamisalasse.
29.
Sellega seoses tuleb tähele panna, et pelgalt see, kui lepingu tingimused vastavad õigusakti sättele, ei pruugi sellisena tähendada, et need tingimused igal juhul „põhinevad“ selle sätte sõnastusel.
30.
Käesoleval juhul näib, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljendatud kahtlused tulenevad Euroopa Kohtu praktikas esinevatest märkustest, mille kohaselt direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 2 sätestatud erandi loogika seisneb selles, et on põhjendatud eeldada, et liikmesriigi seadusandja on loonud teatavate lepingute poolte kõikide õiguste ja kohustuste vahel tasakaalu, mille säilitamist liidu seadusandja sõnaselgelt soovis. (
7
)
31.
Mina siiski ei arva, et neid Euroopa Kohtu märkusi tuleb käsitada nii, et kui liikmesriigi seadusandja kehtestab ülempiiri, tähendab see igal juhul, et ta on tasakaalustanud poolte kõik õigused ja kohustused. Asun sellele seisukohale järgmistel põhjendustel.
32.
Esiteks, nagu Euroopa Kohus on märkinud, kuna artikli 1 lõikes 2 on sätestatud tarbijate kaitse eesmärgil direktiivi 93/13 erand, tuleb seda sätet tõlgendada kitsalt. (
8
)
33.
Teiseks, kui seadusandja on kehtestanud rahalise ülempiiri, ei tähenda see tingimata, et sellest ülempiirist allapoole jäävat tingimust, millega nähakse ette tasu maksmine, tuleb igas olukorras tasakaalustatuks pidada. Vastasel juhul saaks liikmesriik kaotada direktiiviga 93/13 ette nähtud kaitse sellega, et ta seab väga kõrge ülempiiri.
34.
Kolmandaks, nagu on osutanud Poola valitsus, kaotaks direktiiv 93/13 kasuliku mõju, kui pidada lepinguid käsitlevate riigisiseste sätetega kooskõlas olevaid tingimusi niisugusteks, mis selle direktiivi artikli 1 lõike 2 tähenduses põhinevad kohustuslikel õigus- või haldusnormidel, sest igal juhul tuleb eeldada, et lepingu tingimused on liikmesriigi õigusnormidega kooskõlas.
35.
Minu arvates püüdis Euroopa Kohus niisugustes kohtuasjades nagu RWE Vertrieb ja Banco Santander ja Escobedo Cortés direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 2 ette nähtud erandi sellele põhjendusele viidates lihtsalt toonitada, et direktiivi 93/13 eesmärk on võtta kontrolli alla mitte liikmesriikide õigusaktid, vaid ebasoodsad olukorrad, millesse tarbija võib sattuda seetõttu, et tema ja müüja või teenuste osutaja vahel on teabe, oskusteadmiste ja läbirääkimispositsiooni asümmeetria. (
9
)
36.
Nendel asjaoludel ei näe ma põhjust kalduda kõrvale järeldusest, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõige 2 ei ole kohaldatav niisugustele tingimustele, mis pelgalt vastavad liikmesriigi õigusaktides sätestatud rahalisele piirile. Seega olen seisukohal, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et eraldi läbi rääkimata tingimused, millega nähakse ette, et tarbija maksab kulud, ei ole selle direktiivi reguleerimisalast välistatud pelgalt seetõttu, et need kulud tervikuna ei ületa teatavat liikmesriigi õigusaktides ette nähtud ülempiiri. (
10
)
B.
Teine küsimus kohtuasjas C‑84/19
37.
Teises küsimuses palub kohtuasjas C‑84/19 eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada sisuliselt seda, kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et eraldi läbi rääkimata krediidilepingu tingimuste kohta, mis on väljendatud lihtsas ja arusaadavas keeles, ei anta nende võimaliku ebaõigluse osas hinnangut seetõttu, et nendes on ette nähtud muude kui intressiga seotud maksete tegemine.
38.
Sellega seoses tuleb meeles pidada, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 on sätestatud kaks erandit lepingutingimuste ebaõigluse hindamise suhtes. Nende erandite kohaldamine oleneb aga nõudest, et asjasse puutuvad tingimused peavad olema väljendatud lihtsas ja arusaadavas keeles.
39.
Kuigi põhimõtteliselt on liikmesriigi kohtute tuvastada, milliseid konkreetseid tingimusi tuleb seetõttu, et need määravad kindlaks lepingu põhisooritused, pidada seotuks lepingu põhiobjektiga, (
11
) või millele hinnangu andmine seondub küsimusega, kas tasu on piisav vastutehinguna pakutavate teenuste või kauba suhtes, tuleb seda erandit ikkagi tõlgendada kogu Euroopa Liidu piires autonoomselt ja ühetaoliselt. Sellest tulenevalt võib Euroopa Kohus määrata, kas artikli 4 lõige 2 saab olla kohaldatav teatavale tingimuste kategooriale. (
12
)
40.
Esimese erandi kohaselt ei võeta ebaõigluse kohta hinnangu andmisel arvesse tingimusi, mis on seotud „lepingu põhiobjekti mõiste[ga]“. Euroopa Kohtu praktika kohaselt on need tingimused niisugused, mis määravad kindlaks lepingu põhisooritused ja mis lepingut sellisena iseloomustavad. Selliste juhtude tuvastamisel tuleb arvesse võtta lepingu laadi, üldist ülesehitust ja peamisi sooritusi, samuti juriidilist ja faktilist konteksti. (
13
)
41.
Selles aspektis on mis tahes lepingu põhiobjekt see, mis iseloomustab selle õiguslikku laadi, st need lepingu tingimused, mis on lepingu tekkimiseks hädavajalikud. Krediidilepingute puhul on need tingimused niisugused, millega laenuandja kohustub andma laenusaajale laenuks teatava summa raha, laenusaaja aga kohustub selle summa kas teataval kuupäeval või osamaksete kaupa tagasi maksma.
42.
Standardses laenulepingus antakse krediiti loomulikult turutingimustel. Laenusaaja põhisooritused on mitte ainult need, mis on seotud talle kättesaadavaks tehtud raha tagasimaksmisega, vaid ka need, mis on seotud selle teenuse eest makstava tasuga. On ju ilmne, et kaupade müügi või teenuste osutamise põhiobjekti hulka kuulub ostja kohustus maksta kokkulepitud hind või tasu. (
14
)
43.
Artikli 4 lõikes 2 sätestatud teise erandi kohaselt ei saa lepingutingimuste ebaõigluse hindamine olla seotud tarnitava kauba või osutatavate teenuste hinna ja tasu piisavusega, mõistagi eeldusel, et need tingimused on sõnastatud lihtsas ja arusaadavas keeles. (
15
)
44.
Kuna lepingutingimus võib olla väljendatud mitmes klauslis, lõigus või järjenumbri all ja vastupidi, võib lepingus olla ka mitu tingimust, millega on ette nähtud maksete tegemine üheainsa teenuse eest. (
16
) Seega kattuvad need kaks erandit, kui lepingu tingimuses on ette nähtud tasud, mis on selle lepingu põhiobjekti moodustavate kaupade või teenuste koguhinna osa.
45.
Käesoleval juhul näivad eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused tulenevat hinna või tasu mõistest. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei saa hinnatingimus olla Poola õiguses seotud krediidilepingu põhiobjektiga, kui see hind on väljendatud teisiti kui intressimaksena.
46.
Selles osas, mis puudutab Euroopa Liidu õigust, ei ole hinna või tasu mõiste siiski nii piirav isegi krediidilepingu puhul. Liidu õiguses ei näi olevat sätet, mille kohaselt saab krediidilepingu alusel makstav tasu olla vaid intress. (
17
) Nii võivad krediidiasutused tasu nõuda intressi ja/või kindlasummalise tasu kujul. (
18
)
47.
Tuge sellele järeldusele leidub ka direktiivi 2008/48 sõnastuses, kus on seoses selle direktiivi reguleerimisalasse kuuluvate krediidilepingutega ette nähtud krediidiasutuste kohustus teavitada tarbijaid sellise krediidi kogukulust, mille arvutamisel tuleb arvesse võtta kõik tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma. Kui liidu õiguse tagajärjel oleks laenuandjatel keelatud saada tasu muul viisil kui intressimaksetena, ei oleks seda viidet igat liiki tasudele vaja olnud.
48.
Konkreetsemalt seoses direktiiviga 93/13, kuna selles ei ole mõistet „hind“ ega „tasu“ määratletud, tuleb nende mõistete tähenduse kindlaksmääramisel seega lähtuda nende harjumuspärasest tähendusest tavakeeles, võttes arvesse nende kasutamise konteksti ja nende sätete eesmärke, mille osa need sõnad on. (
19
)
49.
Tavakeeles vastab sõna „hind“ kogusummale, mis tuleb maksta teatava lepingulise tehingu eest, samas kui „tasu“ vastab üldisemalt rahale, mis makstakse teatava töö või teenuse osutamise eest. Seega on need kaks mõistet enam-vähem sama tähendusega, kuid mõistet „hind“ kasutatakse vahest sagedamini seoses kaupade eest tasumisega, samas kui sõna „tasu“ kasutatakse tavapärasemalt seoses teenusega, eriti tööhõive kontekstis. (
20
)
50.
Seega võivad artikli 4 lõikes 2 sätestatud esimese erandi kohaldamisalasse kuuluda kõik lihtsas ja arusaadavas keeles väljendatud tingimused, kus on ette nähtud asjaomase teenuse või kauba üldine hind, mis on lepingu põhiobjekt, olenemata sellest, et nendes tingimustes on ette nähtud intressi või tasu maksmine, ja vaatamata sellele, milliseid sooritusi peab krediidiasutus tegema krediidi andmiseks.
51.
Põhikohtuasjas vaidluse all oleva juhtumi puhul – kui arvata välja paketiga „Sinu pakett – ekstrapakett“ seotud hinnaklausel – tuleb krediidi hinda reguleeriva lepingulise kokkuleppe tingimusi – olgu see hind väljendatud tasude või intressina – käsitada lihtsalt kui osa tasust laenu andmise eest ja seega kui artikli 4 lõikes 2 sätestatud esimese erandi kohaldamisalasse kuuluvaid.
52.
Krediidi hinda reguleerivad tingimused kuuluvad muidugi ka direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse, kuid ainult küsitavat hinda puudutavas osas. (
21
) Kuna kohtuasjas C‑84/19 vaidluse all olevad tingimused ei ole seotud lihtsalt lepingu põhiobjektiga, kuna nendes on ette nähtud konkreetsed tasud, mis tuleb maksta, ja seega määravad need osaliselt kindlaks hinna, mis tuleb maksta krediidi andmise eest, kuuluvad need tingimused ka teise erandi kohaldamisalasse.
53.
Seda järeldust ei sea küsimärgi alla artikli 4 lõikega 2 taotletavad eesmärgid ega selle sätte süstemaatiline tõlgendamine.
54.
Eesmärgi osas näib, et artikli 4 lõikes 2 sätestatud erandid kajastavad seadusandja poliitilist valikut, et pooltel on vabadus kujundada lepingute põhisooritusi nii, nagu nad sobivaks peavad. (
22
) Vabaturumajanduses eeldatakse üldiselt, et isikud on ratsionaalsed ja võimelised omaenda huve kaitsma. Järelikult eeldatakse, et tarbijad uurivad, mida nad ostavad, st lepingu põhiobjekti, samuti selle eest maksta tulevat hinda. (
23
) Käesoleval juhul näib seadusandja mõtteviis olevat seega olnud niisugune, et erinevalt teistest tüüplepingu tingimustest, mida tarbijad ei pruugi alati lugeda, (
24
) on lepingu põhiobjektiga või hinna või tasuga seotud tingimused palju vähem tõenäoliselt nende jaoks ootamatud. Kõik see eeldab siiski, et lepingu põhiobjekt ja hind või tasu on lihtsas ja arusaadavas keeles selgelt kirjas.
55.
Konteksti osas aga tuleb direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2, kuna selles on sätestatud erandid seoses tingimuste ebaõigluse hindamisega, nagu on ette nähtud selle direktiiviga kehtestatud tarbijakaitse süsteemis, tõlgendada kitsalt. (
25
) Kuna artikli 4 lõike 2 sõnastuses ei ole eristatud seda, kas kõnealuse teenuse hind või tasu selle eest oli väljendatud kindlasummalise tasu või intressina, ei ole niisuguse tõlgendusega põhjendatav muude kui intressiga seotud tasude maksmist käsitlevate lepingutingimuste väljaarvamine selle sätte kohaldamisalast.
56.
Isegi kui lähtuda artikli 4 lõike 2 kitsast tõlgendusest, (
26
) ei viiks see teistsugusele järeldusele, sest peaaegu endastmõistetavalt kujutab hind endast iga lepingu olulist osa. Müüjatel ja teenuste osutajatel on muidugi vabadus näha ette, et maksta tuleb kas tasu või intressi kujul. Ent niipea kui need tasud on osa tasust krediidi andmise – ja mitte kõrvalteenuse – eest, tuleb tingimused, millega sellised tasud on ette nähtud, lugeda artikli 4 lõikes 2 sätestatud nii esimese kui teise erandi kohaldamisalasse kuuluvaks.
57.
Seetõttu ei ole käesoleval juhul oluline, kas hind või tasu teenuse eest on väljendatud kui intressimakse või tasu või kas lepingus on näidatud ülesanded, mida müüja või teenuste osutaja peab selle teenuse osutamiseks sooritama. Oluline on – nagu edaspidi selgitan – see, et tarbija on aru saanud, milline koguhind tal tuleb maksta ja mille ta ostab. Nii saab tarbija kindlaks teha, kas leping vastab tema vajadustele, ja võrrelda seda võimalike muude olemasolevate pakkumistega.
58.
Kõik see tähendab kohtuasjas C‑84/19, et ühe artikli 4 lõikes 2 sätestatud erandi kohaldamisalasse kuulumiseks peab tingimusest, millega on ette nähtud tasud krediidilepingu eest, vaid selgelt ja arusaadavalt nähtuma selle tasu summa. Selle tasu vorm ei ole oluline.
59.
Pealegi ei usu ma, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 kohaldamine tuleb välistada, kui vaidlus puudutab laenuandja vastusoorituse olemasolu konkreetse hinnatingimuse eest. Küsida, kas laenuandja on teinud teatava makse eest tegeliku soorituse, või hinnata teenuse hinna osa sobivust võrreldes ülesannetega, mida on vaja täita selle teenuse osutamiseks, oleks samaväärne sellega, kui seada küsimärgi alla pakutava teenuse kvaliteedi ja nõutava hinna vaheline sobivus, st just see, mille artikli 4 lõige 2 üldiselt välistab.
60.
Ehkki olen nõus, et Euroopa Kohus on väljendanud kohtuotsustes Matei ja Kiss ja CB Bank teatavaid seisukohti, mis ühest küljest vaadatuna võivad viidata teistpidisele, (
27
) usun direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 põhjal, et selle direktiivi kohaselt ei olene iga hinnatingimuse õiglus laenuandja konkreetsest kohustusest iga sellise hinnatingimuse eest. See tähendaks ju kõrvalehoidmist artikli 4 lõike 2 selgest sõnastusest ja seega liidu seadusandja tehtud valikust: direktiiv 93/13 ei hõlma küsimust, kas nõutav hind on ülemäära suur või mitte. Seega, kuna hinna põhjendamine ei puutu direktiivi 93/13 kohaselt tingimuste õigluse hindamisel põhimõtteliselt asjasse, ei tule selles direktiivis sätestatud läbipaistvusnõuet tõlgendada nii, et see kohustab krediidiasutusi teavitama tarbijaid krediidi andmisega kaasnevatest ülesannetest.
61.
Liikmesriikidel on muidugi põhimõtteliselt vabadus kehtestada oma riigisisestes õigusnormides vastupidiseid sätteid. Direktiivi 93/13 artiklis 8 on ette nähtud, et riigid võivad selle direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada rangemaid sätteid, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase, kui need sätted on kõikide kohaldatavate liidu õigusnormidega kooskõlas ja asjaomane liikmesriik on direktiivi 93/13 artiklis 8a sätestatud teavitamisnõude täitnud.
62.
Nii ei ole direktiiviga 93/13 iseenesest vastuolus see, et – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on märkinud – riigisisese õigusakti kohaselt jääb hinna sobivus osutatava teenuse või tarnitava kaubaga lepingutingimuste õigluse hindamisest välja vaid juhul, kui see hind on seotud lepingus ette nähtud põhiteenusega. Samamoodi ei saa seda õigusakti pidada direktiivi 93/13 rikkumiseks pelgalt seetõttu, et selle kohaselt ei saa hinnatingimus olla seotud põhiteenusega, kui nõutav hind ei ole intressi kujul.
63.
Rõhutaksin siiski, et kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus näib olevat seisukohal, et selle riigisisese õigusaktiga sisse seatud hinnakontroll ei ole piisavalt range, on tegu küsimusega, mis ei kuulu liidu õiguse reguleerimisalasse ja on seega ilmselgelt Poola seadusandja, mitte Euroopa Kohtu pädevuses.
64.
Seepärast olen vastuseks teisele eelotsuse küsimusele kohtuasjas C‑84/19 seisukohal, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on nimetatud direktiivis ette nähtud lepingutingimuste ebaõigluse hindamisest välistatud eelneva läbirääkimiseta sõlmitud krediidilepingu tingimused, milles on kindlaks määratud hind või tasu selle krediidi eest, kui need tingimused on väljendatud lihtsas ja arusaadavas keeles, isegi kui nendes nähakse ette muud tasu maksed peale intressi. Liikmesriikidele aga jääb vabadus sätestada oma riigisisestes õigusnormides niisugune hinna õigluse hindamise mehhanism tingimusel, et selle sätted on kohaldatava liidu õigusega kooskõlas ja et liikmesriigid on täitnud ka direktiivi 93/13 artikli 8a nõuded.
C.
Kolmas küsimus kohtuasjas C‑84/19
65.
Kolmandas küsimuses palub kohtuasjas C‑84/19 eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et läbi rääkimata krediidilepingu tingimust, mis kohustab tarbijat maksma teatavaid tasusid, tuleb pidada niisuguseks, mis ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, kui seal ei ole näidatud, milliste teenuste eest tuleb need tasud maksta, ja kui tarbijal ei ole võimalik seda kindlaks teha lepingus antud teabe põhjal.
66.
Nagu juba märkisin, on direktiivi 93/13 artikli 4 lõikega 2 kehtestatud kaks erandit seoses hinnangu andmisega läbi rääkimata krediidilepingute tingimuste õigluse kohta. Mõlema erandi kohta kehtib omakorda tingimus, et asjasse puutuvad lepingutingimused peavad olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.
67.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt tähendab see arusaadavuse nõue, et lepingus peab olema ka selgelt kirjeldatud, kuidas konkreetselt toimib mehhanism, millele kõnealune tingimus viitab, ning vajaduse korral selle mehhanismi ja teistes tingimustes kehtestatud mehhanismide vahelist suhet, mistõttu asjaomasel tarbijal oleks selgete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal võimalik ette näha sellest tingimusest talle tulenevaid majanduslikke tagajärgi. (
28
)
68.
Selle tuvastamisel, kas lepingutingimus on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, tuleb loomulikult arvesse võtta selle lepingulise terviku laadi, üldist ülesehitust ja tingimusi ning juriidilist ja faktilist konteksti, kuhu tingimus kuulub. (
29
) Peale nende on asjakohased muudki tegurid, nagu ühe või teise tingimuse arusaadavus, nende sõnastuse selgus, kasutatud terminite spetsiifilisus ja võimalik visualiseeringute kasutamine. (
30
) Asjakohane võib olla ka tingimuse konkreetne asukoht lepingus või see, et asjakohased tingimused sisalduvad mitmes eri lõigus, punktis või mitme järjenumbri all.
69.
Nagu selgitasin oma ettepanekus kohtuasjas Kiss ja CIB Bank, tähendavad direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 nõuded näiteks seda, et kui leping on suhteliselt pikk ja erinevate osutatavate teenuste vastusooritusena makstav hind on jagatud mitme lepingutingimuse vahel, tuleks need eri tingimused rühmitada lepingus ühte kohta või ühes kohas kokku võtta või vähemalt juhtida tarbija tähelepanu nende tingimuste kombineeritud mõjule. (
31
)
70.
Kohtuotsuses Kásler ja Káslerné Rábai järeldas Euroopa Kohus nii selle direktiivi artikli 4 lõikest 2 kui ka artiklist 5 üldisema läbipaistvuskohustuse olemasolu. (
32
) Sellele vastavalt eeldatakse, et müüjad või teenuste osutajad annavad tarbijatele piisavalt teavet, et mis võimaldaks neil teha ettenägelikke ja teadlikke otsuseid. (
33
)
71.
Järelikult, kui tarbija peab lepingutingimuse kohaselt maksma läbi rääkimata krediidilepingu eest teatavaid tasusid, ei saa nende summa õiglust artikli 4 lõike 2 põhjal kohtulikult hinnata, kui lepingu tingimused on arusaadavad. Sisuliselt tähendab see, et kõiki lepingu elemente ja krediidiasutuse antud teavet arvesse võttes peaks keskmise, nõuetekohaselt informeeritud ja mõistlikult tähelepaneliku tarbija jaoks olema enne lepingu sõlmimist arusaadav, et tal tuleb maksta ka need tasud, ning seega on ta saanud korrektselt hinnata lepingule allakirjutamise majanduslikke tagajärgi.
72.
Sellega seoses tunneb kohtuasjas C‑84/19 eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt huvi, kas see läbipaistvuse nõue kohustab müüjaid ja teenuste osutjaid täpsustama, milliste teenuste eest lepingus ette nähtud tasusid makstakse, või peaks tarbijal vähemalt olema võimalik see teave lepingust tuletada.
73.
Kõigepealt võib täheldada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus näib kasutavat terminit „teenus“ erilises tähenduses, ülesannete kohta, mida müüja või teenuste osutaja peab sooritama, et täita oma kohustused selle teenuse osutamisel, mis on lepingu ese.
74.
Selles aspektis olen seisukohal, et direktiivis 93/13 ette nähtud nõuet, mille kohaselt lepingutingimus peab olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, ei saa tõlgendada nii, et see kohustab informeerima tarbijat ülesannetest, mida müüjal või tarnijal tuleb selle lepingu alusel täita. Selles mõttes ei ole oluline, et tarbija ei saa tuletada seda konkreetset teavet sellest teabest, millele on juhitud tema tähelepanu, muidugi tingimusel, et lepingu üldist laadi on selgitatud. Jõuan sellele järeldusele järgmistel põhjusel.
75.
Esiteks nõuab direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 sätestatud tingimus Euroopa Kohtu praktika kohaselt vaid seda, et tarbijaid informeeritaks lepingu tingimuste tagajärgedest, mitte nende põhjendusest. (
34
) Teisisõnu loeb see, et tarbija eest ei ole enne lepingu sõlmimist kulusid varjatud. Küsimust, kas tarbija on andnud õiguslikult kehtiva nõusoleku, direktiiv 93/13 ei hõlma, sest see küsimus jääb liikmesriikide pädevusse. (
35
) Sama kehtib ebaausate kaubandustavade kohta, mida hõlmab direktiiv 2005/29. (
36
) See direktiiv käsitleb hoopis mõju või tagajärgi, mis on niisugustel lepingutingimustel – eeskätt „väikeses kirjas tingimustel“, kui nii võib väljenduda –, mis üldiselt tarbija tähelepanu ei ärata.
76.
Teiseks, nagu kohtujurist Saugmandsgaard Øe kohtuasjas Ibercaja Banco (
37
) täheldas, on üldine trend Euroopa Kohtu praktikas tagada direktiivis sätestatud läbipaistvusnõude analüüsimisel, et selle nõudega ei mindaks kaugemale sellest, mida kutsealal tegutsejalt võib mõistlikult oodata. Keeruline on vältida muljet, et kohustus viidata konkreetsetele ülesannetele, mille eest teatavaid tasusid nõutakse, asetaks müüjale või teenuste osutajale ülemäärase ja põhjendamatu koormuse.
77.
Kolmandaks tähendaks müüjalt või teenuste osutajalt selle nõudmine sisuliselt nõuet põhjendada iga hinnatingimust. See oleks vastuolus artikli 4 lõikes 2 sätestatud teise erandi loogikaga tervikuna, mis seisneb just nimelt selles, et müüjatel või tarnijatel ei oleks vaja oma tasusid põhjendada ja et kohtud selle kaudu ettevõtte hinnastrateegiatesse ei sekkuks.
78.
Neljandaks, nagu olen juba märkinud, ei ole kauba või teenuse hind kui selline turumajanduses otseselt seotud ülesannetega, mis on vaja täita, või tootmiskuludega, vaid pakkumise ja nõudlusega. Seetõttu, kui lepingus on ette nähtud sama teenuse üldine hind, oleks mõnevõrra kunstlik eeldada, et iga niisugune tingimus kajastab konkreetset ülesannet.
79.
Veelgi vähem realistlik oleks eeldada, et müüjad ja tarnijad annavad tarbijatele usaldusväärset teavet konkreetsete kulude kohta, mis on seostatavad müüdavate kaupade või teenuste iga osaga. Kui ettevõtjal on rohkem kui üks tegevusala, on sageli nii, et üldkulude jaotamisega tema eri tegevusalade vahel kaasneb keerukaid (ja ka kulukaid) raamatupidamistoiminguid. (
38
) See eeldab vähemalt, et ettevõtjad tegeleksid kuluarvestusega, mille eesmärk on teha kindlaks ja hinnata elemente, millest moodustub nende tegevuse puhastulu, olgugi et sellist üldist arvestuskohustust ei ole ette nähtud üheski liidu õiguse normis. (
39
)
80.
Igal juhul näib olevat selge, et käesolev krediidileping kuulub direktiivi 2008/48 reguleerimisalasse. Siiski on selle direktiivi asjakohaseid sätteid vaja arvesse võtta ka sellepärast, et sellega on, nagu on märgitud Euroopa Kohtu praktikas, täielikult ühtlustatud teabekohustused, mida võidakse krediidiasutustele kehtestada. (
40
)
81.
Esiteks, kuna eeldatakse, et liikmesriigid on direktiivi 2008/48 oma riigisisestesse õigusaktidesse üle võtnud, võib tingimusi, mis kajastavad selle direktiivi sätteid selles mõttes, et nendes on ette nähtud selle direktiiviga kohustuslikuks muudetud teave, pidada selle direktiivi artikli 1 lõikest 2 tulenevalt igal juhul direktiivi 93/13 kohaldamisalast välja jäävateks. (
41
)
82.
Teiseks kehtib selge tõlgendamisreegel, et kui ühe ja sama olukorra suhtes kohalduvad mitme liidu õigusakti sätted, tuleb neid tõlgendada võimalikult kooskõlaliselt. (
42
)
83.
Direktiivi 93/13 nõuded läbipaistvuse ja arusaadavuse kohta on lihtsalt niisugused sätted, mis eksisteerivad kõrgemal üldistustasemel, võrreldes direktiivi 2008/48 sätetega, mis on täpsemad. Sellest järeldub, et sellele direktiivi 93/13 üldisele sõnastusele ei tohiks anda tõlgendust, mis seondub täpse teabe avaldamisega tarbijatele, millega kaldutaks kõrvale direktiivi 2008/48 konkreetsematest nõuetest. (
43
)
84.
Minu arvates tuleb asuda seisukohale, et direktiivis 2008/48 täpsustatakse läbipaistvusnõude ulatus seoses selle direktiivi reguleerimisalasse kuuluvate krediidilepingutega. Kui ei ole ette nähtud teisiti, tuleb direktiivi 93/13 suhet muude liidu õigusaktidega, kus on sätestatud kohustus anda täpsemat teavet, käsitada sel viisil, et hoida ära siseturu lõhestamist, mida põhjustaks direktiivi 93/13 lahknev kohaldamine liikmesriikide kohtutes, ja sellest tulenevat ohtu ühtlustamisele, mida nende teiste õigusaktidega püütakse saavutada, võttes samal ajal arvesse tarbijakaitset.
85.
Kuna direktiivi 2008/48 artikkel 10, kus on ette nähtud krediidilepingutesse hõlmatav teave, ei kohusta krediidiasutusi andma üksikasjalikku teavet oma kulude kohta, ei tule krediidilepingu tingimusi pidada direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 ja artikli 5 tähenduses arusaamatus keeles koostatuks ainuüksi seetõttu, et seal ei ole viidatud konkreetsetele teenustele, mille eest neid tasusid tuleb maksta.
86.
Kui käsitada eelotsuse küsimust nii, et see on seotud vajadusega nimetada kõnealused teenused – selle sõna tavalises tähenduses –, mida osutatakse vastutasuks iga hinnatingimuse eest, ja ülesannetega, mida teenuse osutaja peab teenuse osutamiseks täitma, võib niisiis, riskides ennast korrata, öelda, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 sätestatud läbipaistvusnõue on Euroopa Kohtu praktika kohaselt seotud lepingu majanduslike tagajärgedega ja selle põhiobjektiga, mitte iga lepingutingimuse rahalise väärtusega. Seega, kui tarbija ostab komplekti üksteisega tihedalt seotud kaupu või teenuseid, on oluline koguhind, mille ta peab maksma, (
44
) samuti selle eest talle osutatavate teenuste ulatus, mistõttu ta saab sama kaupade või teenuste komplekti suhtes saadaval olevaid eri pakkumisi vajaduse korral võrrelda. Selle komplekti koguhinda aga ei ole vaja eraldi tasuartikliteks liigendada.
87.
Kuna teenuse mõiste on üpriski ebamäärane (
45
) ja kuna teenus võib niisiis olla jaotatud paljudeks eraldi teenusteks, võib nõue, et krediidiasutused peavad näitama iga „teenuse“ hinna, osutuda praktikas täidetamatuks.
88.
Sellepärast olen seisukohal, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 sätestatud läbipaistvuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et põhimõtteliselt ei kohusta see liigendama konkreetsete teenustega seotud konkreetseid kulusid nii, nagu on eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuses viidatud. Sellist teavet võib vaja olla vaid teatavatel konkreetsetel asjaoludel läbipaistvuse nõude täitmiseks.
89.
Minu arvates on ilmselgelt tegu niisuguse olukorraga juhul, kui leping on seotud mitme teenusega, mida saab üksteisest kergesti eraldada (
46
) selles mõttes, et igat loetletud teenust võib tarbijatele osutada teistest teenustest olenemata.
90.
Nii on see ka juhul, kui tarbijal on õigus lõpetada üks teenus enne teisi, ning sel juhul peab ta saama hinnata selle võimaluse kasutamise majanduslikke tagajärgi. Sama kehtib siis, kui lepingus on mainitud valikulisi teenuseid, mille hind on selle lepinguga ette kindlaks määratud. Viimati nimetatud olukorras on selleks, et tarbija saaks hinnata lepingu majanduslikke tagajärgi, hädavajalik, et nende teenuste hinna saaks täpselt kindlaks teha, mis eeldab, et tarbija võib kindlaks teha tasu, mille ta peab maksma, kui ta otsustab iga konkreetset teenust kasutada.
91.
Jällegi võib sedalaadi teavet olla vaja siis, kui lepingus endas on nimetatud mitme teenuse – millest mõned on esmased, teised aga kõrvalteenused – olemasolu ja kui kõnealuses tingimuses või kõnealustes tingimustes ei ole ette nähtud – kuid on olemas võimalus mõjutada – ühe niisuguse teenuse kui sellise hinda. Kuna direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 sätestatud teine erand ei oleks kohaldatav, võib olla vaja kindlaks teha, millise teenusega on lepingutingimus seotud, et tuvastada, kas see kuulub siiski lepingu põhiobjekti hulka, sest see tingimus võib ikkagi kuuluda artikli 4 lõikes 2 sätestatud esimese erandi kohaldamisalasse. (
47
)
92.
Kohtuasja C‑84/19 põhikohtuasjas vastab tõele, et kõnealuses krediidilepingus on nimetatud teenust, mida kirjeldatakse kui kõrvalteenust, s.o paketti „Sinu pakett – ekstrapakett“. Kuigi ma ei arva, et Profi Credit Polska oli kohustatud käsitama seda eraldi teenusena, ei ole vaja selle kohta lõplikku seisukohta väljendada, sest eelotsusetaotluse esitanud kohtu koostatud faktiliste asjaolude kirjeldusest nähtub, et igal juhul oli vaidlusaluses krediidilepingus näidatud selle teenuste kohta eraldi hind. (
48
)
93.
Jääb vaid küsimus, kas lepingus tulnuks selgemalt täpsustada, kas nõutav koguhind hõlmab vahendaja tasu. On eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastada, kas leping oli selles suhtes ebamäärane või mitte või kas põhjusel, et selles tingimuses ei olnud vahendajale viidatud, oli ebaselge, et see vahendustasu on krediidi hinna osa. Ent isegi kui peaks tuvastatama niisugune ebamäärasus seoses vahendaja tasuga, ei ole ma kindel, et see muudaks tingimata krediidiasutuse ja tarbija vahelise lepingu enda direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 tähenduses arusaamatuks. See artikkel määrab ju kindlaks, milline kohaldamisala on selle direktiivi artikli 3 lõikel 1, kus on omakorda sätestatud, et ebaõiglane tingimus läbi rääkimata lepingus ei ole tarbijale siduv. Sellele vastavalt peab artikli 4 lõikes 2 viidatud arusaadavus olema seostatav konkreetse lepingutingimusega. Käesolevas asjas käsitletavas olukorras ei ole minu jaoks selge, milliseid tingimusi saab pidada ebaõiglasteks. Koguhind kas sisaldab vahendaja vahendustasu või mitte. Kui see seda ei sisalda, saab lõpuks ebaõiglaseks pidada mitte lepingus nimetatud hinda, vaid hoopis võimalikku lisavahendustasu, mida võidakse tarbijalt nõuda lisaks lepingus nimetatud hinnale.
94.
Minu arvates võiks selle küsimuse lahendada lihtsalt Poola lepinguõiguse üldpõhimõtteid kohaldades. Juhul kui koguhind vahendaja tasu ei sisalda, on sellel vahendajal õigus nõuda tasu vaid juhul, kui selle tarbijaga sõlmiti leping, milles niisugune tasu ette nähti (määratledes nii vinculum juris’e). Ent sel juhul tarbija teab, et tal tuleb maksta lisatasusid.
95.
Igal juhul täheldan, et direktiivi 2008/48 artiklis 21 on ette nähtud konkreetsed teabekohustused juhuks, kui krediidileping sõlmitakse vahendaja kaudu. Kui need kohustused on täidetud, ei ole selle direktiiviga saavutatud täieliku ühtlustatuse tõttu niisiis võimalik tuvastada läbipaistvuse puudumist krediidiasutuse ja tarbija vahelises suhtes.
96.
Seda arvesse võttes teen ettepaneku vastata kohtuasjas C‑84/19 esitatud kolmandale küsimusele nii, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada sellisena, et läbi rääkimata krediidilepingute tingimusi, milles on ette nähtud tasude maksmine, ei tule põhimõtteliselt pidada niisuguseks, mis ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, ainuüksi seetõttu, et nendes ei ole viidatud ülesannetele, mida ettevõtja peab täitma, ega kuludele, mida ta peab kandma kokkulepitud teenuse osutamiseks. Vaid siis, kui lepingu kui terviku või selle eseme rahalised tagajärjed lepingust ei selgu, eeskätt kuna seal esineb ülemäära palju hinnatingimusi, saab neid tingimusi pidada niisuguseks, mis sellele tingimusele ei vasta.
D.
Eelotsuse küsimus kohtuasjas C‑222/19
97.
Sisuliselt palub kohtuasjas C‑222/19 eelotsuse esitanud kohus oma küsimuses selgitada, kas direktiivi 93/13 sätteid üldiselt, täpsemalt aga selle artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv keelab liikmesriigil sisse seada hinnakontrolli mehhanismi, mis põhineb mõistel „muud kui intressiga seotud maksimaalsed krediidikulud“, niivõrd kui nende kulude arvutamisel tuleb arvesse võtta laenuandja üldkulusid.
98.
Nagu selgub direktiivi 93/13 artikli 3 lõikest 1, ei ole selle direktiivi sätete eesmärk reguleerida riigisisese õiguse sätteid, vaid käsitleda võimalikku tasakaalutust ja ebaõiglust, mida sisaldavad müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingute tingimused, kui neid lepinguid ei ole eraldi läbi räägitud.
99.
Nendel asjaoludel olen seisukohal, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks on vaja see küsimus ümber sõnastada palveks selgitada, kas direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et läbi rääkimata krediidilepingus põhjustab lepingutingimus „olulise tasakaalustamatuse“ sellega, et seal on peale intressi ette nähtud niisuguste tasude maksmine, mille kaudu võivad müüja või teenuste osutaja üldkulud tarbijale edasi kanduda.
100.
Sellega seoses ei tohi unustada, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 kohaselt tuleb ebaõiglaseks pidada läbi rääkimata lepingu iga tingimust, mis vastuolus heausksuse tingimusega põhjustab lepingust tulenevates poolte õigustes ja kohustustes olulist tasakaalustamatust. (
49
)
101.
Ehkki olen seisukohal, et sõnastus „vastuolus heausksuse tingimusega“ lihtsalt kirjeldab olukorda, mis oleks esinenud juhul, kui olulist tasakaalustamatust ei oleks olnud, ega kujuta endast seega eraldi, iseseisvat tingimust, tuleb tunnistada, et Euroopa Kohus on märkinud, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 on mõiste „ebaõiglased tingimused“ määratlemiseks ette nähtud kaks kriteeriumi: ühest küljest „vastuolu heausksuse tingimusega“ ja teisest küljest „poolte lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste oluline tasakaalustamatus, mis kahjustab tarbijat“. (
50
)
102.
Isegi kui see eristus kogu lugupidamise juures ei veena, (
51
) on sel praktikas tõenäoliselt vähe tähtsust. Pidades silmas, kuidas Euroopa Kohus on neid kahte kriteeriumi tõlgendanud, on praktikas juhul, kui teine kriteerium on täidetud, igal juhul täidetud ka esimene. (
52
)
103.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt kaasneb esimese kriteeriumiga analüüs selle kohta, kas müüja või teenuste osutaja, kes kohtleb tarbijat ausalt ja õiglaselt, võis mõistlikult oodata, et tarbija sellise tingimusega nõustub. Teise kriteeriumi kohaselt tuleb võtta arvesse, kas lepingutingimusega ette nähtud kohustused seadsid tarbija oluliselt ebasoodsamasse olukorda võrreldes sellega, mis oleks esinenud liikmesriigi õiguses selle tingimuse puududes, ilma et selle ebasoodsama olukorra eest oleks antud hüvitist. (
53
)
104.
Loogiliselt võttes peab müüja või teenuste osutaja eeldama, et ausalt ja õiglaselt koheldavad tarbijad keelduvad nõustumast tingimusega, mis seab nad oluliselt teistsugusesse olukorda võrreldes sellega, mis esinenuks riigisiseses õiguses selle tingimuse puududes, välja arvatud juhul, kui selle erinevuse korvavad peamiselt asjakohased erinevused hinnas. (
54
) Seega, kui lepingutingimuses on ette nähtud kohustusi, mis kalduvad selgelt kõrvale keskmise üldiselt informeeritud ja mõistlikult tähelepaneliku tarbija õiguspärastest ootustest lepingu sisu suhtes, võib selle tingimuse ebaõiglaseks tunnistada. (
55
)
105.
Sellegipoolest ei usu ma, et krediidilepingu tingimust võib pidada ebaõiglaseks lihtsalt seetõttu, et selles on ette nähtud lisaks intressile ka tasude maksmine või et need tasud võivad olla müüja või teenuste osutaja jaoks moodus, mille abil oma üldkulud tarbijale üle kanda.
106.
Kõigepealt, kuna niisugune tingimus on sellegipoolest seotud krediidi hinnaga, osutaksin, et artikli 4 lõikest 2 tulenevalt võib tarbija makstavate tasude summa kuuluda direktiivis 93/13 ette nähtud hindamise alla vaid juhul, kui see tingimus ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles või ei väljenda piisava sõnaselgusega enda majanduslikke tagajärgi.
107.
Seda erandit silmas pidades on minu arvates keeruline asuda seisukohale, et lepingutingimus põhjustab „olulist tasakaalustamatust“pelgalt seetõttu, et selles on ette nähtud lisaks intressile ka tasude maksmine. Nagu olen juba selgitanud, on krediidiasutustel vabadus määrata kindlaks oma tasu tingimused, eeldusel, et koguhind on tarbija jaoks selge. Direktiivi 2008/48 reguleerimisalasse kuuluva krediidilepingu korral on olukord igal juhul selline, kui on täidetud selles direktiivis ette nähtud kohustused, mis on liikmesriigi õigusesse üle võetud.
108.
Samamoodi ei saa oluline tasakaalustamatus minu arvates tuleneda lihtsalt sellest, et teenuse eest nõutav hind võib olla selle teenuse osutaja jaoks mugav meetod, mille kaudu tema üldkulud edasi kanduvad. Nagu olen selgitanud oma ettepanekus kohtuasjas Kiss ja CIB Bank (
56
), on see, et ettevõtjad kannavad oma kulud, sealhulgas üldkulud üle tarbijatele, pelk majanduslik tõsiasi. Seetõttu on iga teenuse või kauba hinna eesmärk igal juhul osalt korvata laenuandja üldise majandustegevusega seotud kulud.
109.
Tuleb tunnistada, et kohtuotsuses Constructora Principado (
57
) ei välistanud Euroopa Kohus võimalust, et lepingutingimus, mille tagajärjel kandusid korteri ostjale edasi munitsipaalne kinnisvaramaks ja mõningad eri kommunaalteenuste, nagu vee, gaasi, elektri ja kanalisatsiooni liitumistasud, võidakse lugeda ebaõiglaseks.
110.
Ma ei arva siiski, et see põhimõte on kohaldatav kohtuasja C‑222/19 põhikohtuasjas vaidluse all olevale krediidilepingule, sest kohtuotsuses Constructora Principado käsitletud küsimus puudutas mitte teatavate kulude ülekandumist klientidele, vaid oli seotud vaidlusaluse lepingutingimuse läbipaistvusega. Selle lepingutingimusega seotud tasude summa ei olnud lepingu sõlmimise ajal kvantifitseeritud ega munitsipaalse kinnisvaramaksu osas isegi kindlakstehtav. Maksuhaldur pidi selle alles hiljem välja arvutama. Seetõttu kandusid selle tingimuse tagajärjel tarbijale üle mitte ainult teatavad müüja kantud kulud, vaid ka teadmatus küsimuses, milline on nende kulude kogusumma – see teadmatus kujutas endast riski, mille pidi ettevõtjana kandma müüja. (
58
)
111.
Seoses lepingutingimustega, milles on ette nähtud tasu maksmine, usun direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 ja artikli 3 lõiget 1 silmas pidades, et selliseid tingimusi võib olenemata nende vormist ebaõiglaseks tunnistada vaid juhul, kui need vastavad kahele tingimusele: esiteks, et tegelikult on see tasu tarbija eest varjatud, mistõttu avaneb võimalus hinnata selle sobivust, ja teiseks, kui vaidlusaluse teenuse või kauba hind on ülemäära kõrge.
112.
Direktiivis 93/13 on ette nähtud ju vaid üks lepingutingimuste ebaõigluse kriteerium, nimelt selle direktiivi artikli 3 lõikes 1, mille kohaselt peab esinema lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste oluline tasakaalustamatus. (
59
) Seega, kui ühe või teise lepingutingimuse ebaõigluse hindamiseks on vaja arvesse võtta direktiivi 93/13 artikli 4 lõikest 2 ja artiklist 5 tulenevaid arusaadava keelekasutuse nõuet ja läbipaistvuse nõuet, (
60
) ei piisa selguse või läbipaistvuse puudumisest üksi lepingutingimuse ebaõiglaseks tunnistamiseks. (
61
) See lepingutingimus peab olenemata heausksuse nõudest esile kutsuma lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse. (
62
) Teistsugune tõlgendus jätaks artikli 3 lõikes 1 sätestatud kriteeriumi kasuliku toimeta.
113.
Arusaamatu hinnatingimuse korral võib selle olukorra siiski hõlpsasti tuvastada, sest niisugust olulist tasakaalustamatust võib järeldada ülemäära suurest makstavate tasude summast. (
63
) Loogiliselt võttes peab müüja või teenuste osutaja eeldama, et ausalt ja õiglaselt koheldav tarbija oleks saanud sellise hinna maksmisest keelduda.
114.
Sellepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata kohtuasjas C‑222/19 esitatud küsimusele järgmiselt: direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et läbi rääkimata krediidilepingus ei kutsu lepingutingimus esile „olulist tasakaalustamatust“ seoses tarbijate õigustega ainuüksi seetõttu, et seal on ette nähtud lisaks intressile ka tasude maksmine ja et need tasud võivad kujutada endast moodust, mille abil müüja või teenuste osutaja üldkulud tarbijale üle kantakse. Direktiivi 93/13 tähenduses ebaõigluse saab lugeda tuvastatuks vaid juhul, kui esiteks ei ole maksmisele kuuluv koguhind läbipaistev, muu hulgas seetõttu, et esineb ülemäära palju hinnatingimusi, avades seeläbi võimaluse hinnata selle õiglust viisil, mida direktiivi 93/13 artikli 4 lõige 2 erandina tegelikult võimaldab, ja et teiseks on hind ilmselgelt ülemäära kõrge.
E.
Küsimus kohtuasjas C‑252/19
115.
Sisuliselt palub kohtuasjas C‑252/19 eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimuses selgitada, kas direktiivi 2008/48 sätteid, eriti artikli 3 punkti g ja artikli 22 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi õiguses on kasutusele võetud mõiste „muud kui intressiga seotud maksimaalsed krediidikulud“, nagu seda on kasutatud tarbijakrediidiseaduse artiklis 36a, niivõrd kui selle mõistega on nende kulude arvutamisel hõlmatud ettevõtja majandustegevuse kui tervikuga seotud kulud.
116.
Selles aspektis tuleb tähele panna, et direktiivi 2008/48 artikliga 10 on ühtlustatud liikmesriikide õiguse sätted krediidilepingutesse hõlmatava teabe kohta. Kuna direktiivi 2008/48 artikli 22 kohaselt ei tohi liikmesriigid oma riigisiseses õiguses säilitada ega vastu võtta selles direktiivis sätestatust erinevaid sätteid, tuleb seda ühtlustatust pidada täielikuks ja imperatiivseks. (
64
)
117.
Nagu selgitasin oma ettepanekus kohtuasjas Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (
65
) ja nagu Euroopa Kohus selles kohtuasjas suiliselt otsustas, (
66
) ei tähenda see siiski, nagu ei tohiks liikmesriigid kasutada direktiivi 2008/48 reguleerimisalasse kuuluva krediidiga seoses peale direktiivis ettenähtute muid mõisteid, nagu „muud kui intressiga seotud maksimaalsed krediidikulud“, millele on viidatud tarbijakrediidiseaduse artiklis 36a. Ehkki direktiiviga 2008/48 on saavutatud täielik ühtlustatus, piirdub see ühtlustatus siiski krediidilepingute aspektiga, millele on direktiivis viidatud, nimelt teabekohustustega, krediidivõime hindamisega, juurdepääsuga andmebaasidele, lepingust taganemise õigusega ja õigusega krediit varem tagasi maksta.
118.
Kuna direktiiviga 2008/48 saavutatud ühtlustatus ei hõlma niisiis riigisiseseid sätteid, millega on ette nähtud kontroll krediidi andmise eest nõutava hinna või tasu üle, on see aspekt jätkuvalt liikmesriikide pädevuses. Seetõttu võivad liikmesriigid kasutada selle reguleeriva kontrolliga seoses muidki mõisteid peale direktiivi 2008/48 artiklis 3 nimetatute, tingimusel et nende mõistete kasutamine ei riku liidu õigust.
119.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kohtuasja C‑252/19 põhikohtuasjas tuvastada, kas tarbijakrediidiseaduse artiklis 36a kasutatud mõiste „muud kui intressiga seotud maksimaalsed krediidikulud“ tagajärjel seatakse müüjale või tarnijale kohustusi, mis kuuluvad direktiivi 2008/48 kohaldamisalasse.
120.
Seda arvesse võttes usun, et kohtuasjas C‑252/19 esitatud küsimusele tuleb vastata järgmiselt: direktiivi 2008/48, eriti artikli 3 punkti g ja artikli 22 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi õiguses on kasutusele võetud mõiste „muud kui intressiga seotud maksimaalsed krediidikulud“, isegi kui sellised kulud hõlmavad laenuandja üldkulusid, niivõrd kui seda mõistet ei kasutata direktiivi 2008/48 reguleerimisalasse kuuluva riigisisese õigusnormi kohaldamiseks.
IV. Ettepanek
121.
Eespool kirjeldatud kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Szczecini–Prawobrzeże ja Zachódi rajoonikohus Szczecinis, Poola) ja Sąd Rejonowy w Opatowie (Opatówi rajoonikohus, Poola) küsimustele järgmiselt:
1.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et eraldi läbi rääkimata tingimused, millega nähakse ette, et tarbija maksab teatavaid tasusid, ei ole selle direktiivi reguleerimisalast välistatud lihtsalt sellel põhjusel, et need tasud tervikuna ei ületa teatavat liikmesriigi õigusaktides ette nähtud ülempiiri.
2.
Direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on nimetatud direktiivis ette nähtud lepingutingimuste ebaõigluse hindamisest välistatud eelneva läbirääkimiseta sõlmitud krediidilepingu tingimused, milles on kindlaks määratud hind või tasu selle krediidi eest, kui need tingimused on väljendatud lihtsas ja arusaadavas keeles, isegi kui nendes nähakse ette muud tasumaksed peale intressi. Liikmesriikidele aga jääb vabadus sätestada oma riigisisestes õigusnormides niisugune hinna õigluse hindamise mehhanism tingimusel, et selle sätted on kohaldatava liidu õigusega kooskõlas ja et liikmesriigid on täitnud ka direktiivi 93/13 artikli 8a nõuded.
3.
Direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et läbi rääkimata krediidilepingute tingimusi, milles on ette nähtud tasude maksmine, ei tule põhimõtteliselt pidada niisuguseks, mis ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, ainuüksi seetõttu, et nendes ei ole viidatud ülesannetele, mida ettevõtja peab täitma, ega kuludele, mida ta peab kandma kokkulepitud teenuse osutamiseks. Vaid siis, kui lepingu kui terviku või selle eseme rahalised tagajärjed lepingust ei selgu, eeskätt kuna seal esineb ülemäära palju hinnatingimusi, saab neid tingimusi pidada niisuguseks, mis sellele tingimusele ei vasta.
4.
Direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et läbi rääkimata krediidilepingus ei kutsu lepingutingimus esile „olulist tasakaalustamatust“ seoses tarbijate õigustega ainuüksi seetõttu, et seal on ette nähtud lisaks intressile ka tasude maksmine ja et need tasud võivad kujutada endast moodust, mille abil müüja või teenuste osutaja üldkulud tarbijale üle kantakse. Direktiivi 93/13 tähenduses ebaõigluse saab lugeda tuvastatuks vaid juhul, kui esiteks ei ole maksmisele kuuluv koguhind läbipaistev muu hulgas seetõttu, et esineb ülemäära palju hinnatingimusi, avades seeläbi võimaluse hinnata selle õiglust viisil, mida direktiivi 93/13 artikli 4 lõige 2 erandina tegelikult võimaldab, ja et teiseks on koguhind sel juhul ilmselgelt ülemäära kõrge.
5.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, eriti artikli 3 punkti g ja artikli 22 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi õiguses on kasutusele võetud mõiste „muud kui intressiga seotud maksimaalsed krediidikulud“, isegi kui sellised kulud hõlmavad laenuandja üldkulusid, niivõrd kui seda mõistet ei kasutata direktiivi 2008/48 reguleerimisalasse kuuluva riigisisese õigusnormi kohaldamiseks.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL tarbija õiguste kohta (ELT 2011, L 304, lk 64).
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiiv 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66).
(
4
)	C‑779/18, EU:C:2019:1146, punktid 10–17.
(
5
)	16. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, punkt 20).
(
6
)	Vt selle kohta 16. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, punkt 20).
(
7
)	Vt 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, punkt 28) ja 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Banco Santander ja Escobedo Cortés (C‑96/16 ja C‑94/17, EU:C:2018:643, punkt 43).
(
8
)	Vt selle kohta 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 31).
(
9
)	Vt 3. septembri 2015. aasta kohtuotsus Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, punkt 27) ja 17. mai 2018. aasta kohtuotsus Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkt 59). Üldisemalt usun, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõike 2 tõlgendamisel tuleb arvesse võtta artikli 3 lõiget 1. Sellele vastavalt käsitan artikli 1 lõiget 2 nii, et selle eesmärk on arvata direktiivi 93/13 reguleerimisalast välja tingimused, mis niivõrd, kui need pelgalt kordavad kohustuslikke õigus‑ või haldusnorme, ei muuda praktikas poolte õiguslikku olukorda, mis on täies ulatuses määratud kindlaks liikmesriigi õigusaktidega. See aga, kui tingimus jääb allapoole teatavat piiri või on üldisemalt kooskõlas teatava seaduses ette nähtud standardiga, ei välista võimalust, et niisugune tingimus võib muuta poolte õiguslikku olukorda ning seega kuuluda direktiivi 93/13 kohaldamisalasse.
(
10
)	Vt selle kohta ka kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695, punkt 83), kus ta asus seisukohale, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 2 sätestatud erandi kohaldamisalasse ei kuulu lepingutingimus, mille kohaselt tarnija valib mitme seadusandlikult tunnustatud baasindeksi hulgast ühe, mis lepingu suhtes kohaldub.
(
11
)	20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 33).
(
12
)	Vt selle kohta 26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, punkt 50).
(
13
)	Vt 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punktid 49 ja 51).
(
14
)	Vt selle kohta 5. juuni 2019. aasta kohtuotsus GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, punkt 30).
(
15
)	Nagu on märgitud direktiivi 93/13 põhjenduses 19, ei hõlma see teenuste hinna ja kvaliteedi suhtega seotud tingimusi.
(
16
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, 17. joonealune märkus) ja komisjoni teatis Suunised nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ (ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes) tõlgendamiseks ja kohaldamiseks (ELT 2019, C 323, lk 4), punkt 4.3.1.
(
17
)	Tuleb tunnistada, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 kasutatud mõiste „hind“ tähendust ei saa kindlaks määrata, lähtudes direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis g kasutatud mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ tähendusest, niivõrd kui see kogukulu hõlmab ka kolmandatele isikutele tehtavaid makseid. Vt 26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, punkt 47). Siiski ei oleks liidu seadusandjal olnud vaja täpsustada, et selle direktiivi tähenduses mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ hõlmab kõiki kulusid, mida tarbijalt võidakse selle lepingu eest nõuda, kui müüjatel või tarnijatel oleks keelatud saada tasu muul kujul kui intressi nõudmise kaudu.
(
18
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, punkt 37).
(
19
)	Vt analoogia alusel 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Pelham jt (C‑476/17, EU:C:2019:624, punkt 28).
(
20
)	Olgugi et töölepingud direktiivi 93/13 reguleerimislasse ei kuulu. Mõisted „teenus“ ja „kaup“ viitavad sellele, mis kujutab endast lepingu põhiobjekti, st seda, mida tarbija ostab, mitte – nagu edaspidi selgitan – sooritusi, mida müüja või tarnija peab kõnealuse kauba müümiseks või teenuse osutamiseks tegema.
(
21
)	Kohtupraktika kohaselt ei kuulu tingimused, milles ei ole näidatud asjaomase teenuse või kaupade hinda, vaid mis on seotud üldiselt „vastusoorituse[ga], mida tarbija võlgneb laenuandjale, või tingimused, mis mõjutavad tarbija poolt laenuandjale makstavat tegelikku hinda“, põhimõtteliselt teise erandi kohaldamisalasse, vaid kuuluvad esimese erandi kohaldamisalasse, välja arvatud osas, mis puudutab küsimust, kas vastusoorituse summa või lepingus ette nähtud hind on sobiv vastusooritusena laenuandja poolt osutatud teenuse eest. Vt selle kohta 26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, punkt 56) ja 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, punkt 35).
(
22
)	Euroopa Kohus ei ole seni teinud selget otsust artikli 4 lõikes 2 sätestatud esimese erandi („lepingu põhiobjekti mõiste“) eesmärgi kohta. Selles osas, mis puudutab artikli 4 lõikes 2 sätestatud teist erandit („hinna ja tasu piisavus“), on ta märkinud sisuliselt, et see erand on seletatav asjaoluga, et ei ole olemas tunnetatavaid või objektiivseid õiguslikke standardeid, mis võimaldaksid kohtul nõuetekohaselt hinnata hinna ja tasu sobivust. Vt selle kohta 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 55).
(
23
)	Michael Schilligi sõnul kajastub direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 kompromiss kahe (mõnikord teineteisega vastuolus oleva) lähenemisviisi, nimelt tarbija õigustel põhineva lähenemisviisi ja vabaturul põhineva lähenemisviisi vahel. Schillig, M., „Directive 93/13 and the “price term exemption”: A comparative analysis in the light of the “market for lemons’ rationale”“, International and Comparative Law Quarterly, 60. kd, Cambridge University Press, 2011, lk 933–963.
(
24
)	Nagu toonitasin oma ettepanekus kohtuasjas Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2019:1146, punkt 69), nähtub käitumise uuringutest, et inimesed ei loe lepinguid täielikult läbi ja keskenduvad ainult põhielementidele, näiteks hinnale või sellele osale, mida nad peavad kõige olulisemaks. Nagu on täheldanud eespool viidatud Schillig (lk 936): „tarbijad nõustuvad lepingu tüüptingimustega neid läbi lugemata, sest nende läbilugemine, paremate tingimuste otsimine ja läbirääkimine lihtsalt ei ole seda pingutust väärt“.
(
25
)	Vt 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 42) ja 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 34).
(
26
)	Kitsast tõlgendamist ei tohi segi ajada kitsendava tõlgendamisega, mille korral tehakse tekstiväliste elementide, nagu eesmärk ja kontekst, abil kindlaks kitsam tähendus kui see, mida võimaldaks lihtsalt range tõlgendamine, st niisugune, mis põhineb tekstil üksi.
(
27
)	26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, punkt 70) ja 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, punkt 40).
(
28
)	Vt nt 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 45) ja 19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:764, punkt 62).
(
29
)	23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, punkt 50).
(
30
)	Vt Barton, T., Berger-Walliser, G. ja Haapio, H., „Visualization: Seeing Contracts for What They Are, and What They Could Become“, Journal of Law, Business & Ethics, 19. kd, 2013, lk 47–64.
(
31
)	Kohtujurist Hogani ettepanek kohtuasjas Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, punkt 41).
(
32
)	30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 40). Esimene kohtuotsus, milles sellele nõudele viidati, oli 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, punkt 45). Selles kohtuasjas aga küsiti Euroopa Kohtult direktiivide 93/13 ja 2003/55 koostoimes tõlgendamise kohta, ning viimati nimetatud direktiivi artikli 3 lõikes 3 on sõnaselgelt ette nähtud läbipaistvuse nõue. Alles kohtuotsuses Kásler ja Káslerné Rábai viitas Euroopa Kohus sellele nõudele ainult seoses direktiiviga 93/13.
(
33
)	Vt selle kohta 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punktid 73 ja 74) ja 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 51). Seepärast tuleb hinnangu andmisel selle kohta, kas tingimus vastab läbipaistvuse nõudele, arvesse võtta üksnes sellist teavet, mis on antud hiljemalt lepingu allakirjutamise ajal.
(
34
)	30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 75), 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, punkt 50) ja 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 45). Seega tingib artikli 4 lõikes 2 sätestatud tarbija teavitamise nõue mitte sellest, kas müüja või tarnija peab oma kohustuste täitmiseks tegema 5, 10 või 15 valguskoopiat, vaid lepingu tagajärgedest. Müüja või teenuste osutaja majanduslik tulemuslikkus, st tema suutlikkus kulusid minimeerida, ei ole tarbijate esmane mure. Tarbijaid motiveeriv majanduslik eeldus on saada teatav kaup või teenus parima hinnaga. See eeldab, et tarbijad on informeeritud koguhinnast, mille nad peavad osta kavatsetava kauba või teenuse eest maksma, või vähemalt sellest, kuidas see hind arvutatakse, et selles aimu saada, ning sellest, millest see kaup või teenus koosneb.
(
35
)	Vt selle kohta direktiivi 2011/83/EL artikli 3 lõige 1 ja põhjendus 13.
(
36
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22).
(
37
)	Vt kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanek kohtuasjas Ibercaja Banco (C‑452/18, EU:C:2020:61, 77. joonealune märkus).
(
38
)	Näiteks käibemaksu valdkonnas vt 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft GbR (C‑332/14, EU:C:2016:417, punktid 32–34).
(
39
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:451, punkt 55).
(
40
)	Vt 21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 61) ja 9. novembri 2016. aasta kohtuotsus Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, punkt 41).
(
41
)	Kuna direktiiviga 2008/48 on täielikult ühtlustatud krediidiasutustel lasuvad teabekohustused, ei ole lahendus, millele Euroopa Kohus jõudis 6. juuli 2017. aasta otsuses Air Berlin (C‑290/16, EU:C:2017:523, punktid 44–46) minu arvates ülekantav, sest nimetatud kohtuasjas vaidluse all olnud õigusakti, nimelt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. septembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 1008/2008 ühenduses lennuteenuste osutamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta (uuestisõnastamine) (ELT 2008, L 293, lk 3) eesmärk on vaid minimaalne ühtlustamine.
(
42
)	Vt selle kohta 19. novembri 2009. aasta kohtuotsus Sturgeon jt (C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, punkt 47).
(
43
)	Vt selle kohta 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑419/18 ja C‑483/18, EU:C:2019:930, punktid 58–60).
(
44
)	Vt selle kohta 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 47) ja direktiivi 2008/48 artikli 10 punkt g. Vt selle kohta samuti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (ELT 2006, L 376, lk 36) artikli 4 lõige 1.
(
45
)	Seda illustreerib hästi fakt, et direktiivi 2011/83 artikli 2 punktis 6 on mõiste „teenusleping“ määratletud kui „leping, välja arvatud müügileping, mille kohaselt kaupleja osutab või kohustub osutama tarbijale teenust ning tarbija maksab või kohustub maksma selle hinna“. Seega saab järeldada, et teenus on lihtsalt see, mis kujutab endast teenuslepingu eset.
(
46
)	Vt analoogia alusel 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, punkt 53).
(
47
)	Vt 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punktid 37 ja 38).
(
48
)	Teenus nimetusega „Sinu pakett“ ei kujuta endast tegelikult teenust, sest seda ei saa krediidi andmisest lahutada, vaid on hoopis krediidilepingu täitmise tingimuste muudatus, mida esitletakse kaubanduslikel eesmärkidel otsekui teenust.
(
49
)	Artikli 3 lõikes 3 on viidatud direktiivi 93/13 lisale, mis sisaldab soovituslikku ja mitteammendavat loetelu tingimustest, mida võib pidada ebaõiglaseks.
(
50
)	Vt selle kohta 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, punktid 59 ja 60) ning 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, punktid 50 ja 51).
(
51
)	Selle kahe kriteeriumi eristamise kriitika kohta vt minu ettepanek kohtuasjas Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, punktid 56–67). Täheldan samuti, et teatavates kohtuotsustes ei hinnanud Euroopa Kohus neid kahte aspekti eraldi. Vt nt 16. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, punkt 23).
(
52
)	Vt selle kohta komisjoni väljendatud seisukoht tema teatises Suunised nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ (ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes) tõlgendamiseks ja kohaldamiseks, punkt 3.4.1.
(
53
)	14. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, punktid 68 ja 69), 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, punktid 50 ja 51) ning 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑419/18 ja C‑483/18, EU:C:2019:930, punkt 55).
(
54
)	Kuid mitte muud välistavalt. Näiteks tingimuse korral, mis annab tarnijale võimaluse hinda muuta, tuleb tarbijale anda selle eest võimalus leping üles öelda. Vt nt 26. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, punkt 24).
(
55
)	Vastavalt eespool viidatud läbipaistvusnõudele, kui tingimus kuulub lepingu põhiobjekti hulka, kuna see on müüja või tarnija jaoks esmatähtis, võib see tingimus selle hinnangu andmisest välja jääda vaid juhul, kui tarbija tähelepanu on konkreetselt selle tingimuse olemasolule juhitud vastavalt direktiivi 93/13 artikli 4 lõikele 2. Minu arvates on sellel nõudel just selles mõttes funktsioon selle direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaldamisel. Vt selle kohta 5. juuni 2019. aasta kohtuotsus GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, punkt 37).
(
56
)	C‑621/17, EU:C:2019:411, punkt 36.
(
57
)	16. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).
(
58
)	16. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuses Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, punktid 27 ja 28) ei järeldanud Euroopa Kohus, et sedalaadi tingimus on ebaõiglane, vaid jättis liikmesriigi kohtu tuvastada, kas niisugune tingimus „riiva[b] piisavalt rängalt õiguslikku olukorda, millesse kohaldatavad siseriikliku õiguse sätted tarbija kui lepingu poole asetavad“ ja selle võib seega ebaõiglaseks tunnistada.
(
59
)	See selgitab, miks läbipaistvuse nõue kehtib ainult tingimuste tagajärje või mõju kohta.
(
60
)	Kui lepingu läbipaistvus on määrava tähtsusega, ei lahenda see iseenesest asümmeetriliste läbirääkimispositsioonide probleemi, sest tarbijad loevad harva lepinguid, eriti veel internetis. Näiteks lisas firma PC Pitstop lõppkasutajate litsentsilepingusse tingimuse, millega anti „eritasu, mis võib sisaldada rahalist tasu, piiratud arvule volitatud litsentsisaajatele, kes loevad käesolevat litsentsilepingu punkti ja pöörduvad PC Pitstopi poole“. Möödus neli kuud, enne kui üks kasutaja seda tingimust märkas ja tasu suuruses 1000 USA dollarit kätte sai. Vt Ayres, I. ja Schwartz, A., „The No Reading Problem in Consumer Contract Law“, Stanford Law Review, 66. kd, 2014, lk 545–610. Usun, et selles kontekstis on üks direktiivi 93/13 peamisi eeliseid, mida ei ole minu arvates õieti tunnustatud osalt seetõttu, et läbipaistvust on seni ülemäära rõhutatud, selles, et see on andnud tarbijatele niisuguse miinimumkaitse – ootamatute tagajärgede eest, mis tulenevad muudest lepingutingimustest peale nende, millega on ette nähtud hind või lepingu ese –, mida tarbijad saavad põhjendatult eeldada kui standardseid.
(
61
)	Näiteks ei saa minu arvates lepingutingimust ebaõiglaseks tunnistada lihtsalt seetõttu, et see tähendab kirja saatmist tavapostiga ja seega postmargi ostmist, isegi kui tegu on varjatud kuluga.
(
62
)	Vt komisjoni teatis Suunised nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ (ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes) tõlgendamiseks ja kohaldamiseks, punkt 3.4.6, ja selle kohta ka 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, punkt 62) ja 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, punkt 49). Ainus mulle teada olev erand on 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, punkt 69), kus Euroopa Kohus näib olevat nõustunud, et lepingutingimuse võib tunnistada ebaõiglaseks selguse puudumise tõttu. Nagu olen selgitanud oma ettepanekus kohtuasjas Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, punktid 87–89), kui lepingu läbipaistvus on tõepoolest kardinaalselt oluline, usun, et kohtuotsuses Verein für Konsumenteninformation laiendas Euroopa Kohus mõnevõrra liialt direktiivis 93/13 ette nähtud läbipaistvusnõude ulatust. Peale selle on teistes liidu õigusaktides, mis seda teemat samuti käsitlevad, ette nähtud nüansirikkamaid lähenemisviise. Vt nt direktiivi 2005/29 artikkel 7.
(
63
)	Vt selle kohta 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, punkt 51).
(
64
)	Vt 21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 61) ja 9. novembri 2016. aasta kohtuotsus Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, punkt 41).
(
65
)	C‑779/18, EU:C:2019:1146.
(
66
)	Vt selle kohta 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Mikrokasa and Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2020:236, punktid 45–48).