62014CC0469
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NILS WAHL
esitatud 21. jaanuaril 2016 (
1
)
Kohtuasi C‑469/14
Masterrind GmbH
versus
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg (Hamburgi finantskohus, Saksamaa))
„Põllumajandus — Määrus (EL) nr 817/2010 — Eksporditoetused — Määrus (EÜ) nr 1/2005 — Loomade kaitse veo ajal — Teekonna kestus ja puhkeajad — „14+1+14 reegel” — „Vähemalt ühetunnise puhkeaja” nõue — Riikliku veterinaararsti väljastatud deklaratsioon, mille kohaselt ei vasta loomade vedu määruse nr 1/2005 nõuetele — Teise liikmesriigi eksporditoetuste maksmise eest vastutava asutuse õigus seda deklaratsiooni kontrollida”
1.
Väidetavalt Mahatma Gandhilt pärineva tuntud ütluse kohaselt saab rahva suuruse ja moraalse arengu üle otsustada selle järgi, kuidas see rahvas kohtleb loomi. Kui see on nii, siis väärib käsitletav küsimus erilist tähelepanu.
2.
Põhikohtuasi puudutab elusveiste Saksamaalt Marokosse veo (edaspidi „põhikohtuasjas käsitletud vedu”) eest makstud eksporditoetuste tagastamise otsuse õiguspärasust. Põllumajanduspoliitikast tulenevalt sõltub Euroopa Liidus eksporditoetuste maksmine elusloomade ekspordi eest kolmandatesse riikidesse sellest, kas veo ajal järgitakse loomade heaolu käsitlevaid eeskirju. Tekkinud erimeelsus puudutab küsimust, kas põhikohtuasjas käsitletud vedu vastas viidatud eeskirjadele.
3.
Käesolevas kohtuasjas tõstatatakse kaks küsimust. Esiteks – kuidas tõlgendada ja kohaldada määruse nr 1/2005 (
2
) I lisa V peatüki punkti 1.4 alapunktis d sätestatud reeglit (edaspidi „14+1+14 reegel”). Teiseks – milline on ühe liikmesriigi riikliku veterinaararsti väljastatud deklaratsiooni mõju teise liikmesriigi pädevale asutusele.
4.
Mis puudutab viimast küsimust, siis minu arvates on selline deklaratsioon üksnes soovitusliku, mitte aga siduva mõjuga. Esimese küsimuse kohta tuleb aga märkida, et kuigi 14+1+14 reeglile tuginedes tuleb teatud määral silmas pidada otstarbekust, ei või seetõttu veel leevendada määruses nr 1/2005 sätestatud heaolunõudeid.
I. Õiguslik raamistik
A. Määrus nr 817/2010 (
3
)
5.
Määruse nr 817/2010 artikli 1 („Reguleerimisala”) esimese lause kohaselt on eksporditoetuste maksmise tingimuseks määruse (EÜ) nr 1/2005 artiklite 3–9 ning selles nimetatud lisade ja määruse nr 817/2010 „täitmine loomade vedamise jooksul lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimesse mahalaadimiskohta”.
6.
Määruse nr 817/2010 artikli 2 („Kontroll ühenduse tolliterritooriumil”) lõige 3 sätestab, et kui väljumiskoha riiklik veterinaararst on veendunud, et määruse nr 1/2005 nõuded on liidu tolliterritooriumil täidetud, „kinnitab ta seda ühega II lisas loetletud kannetest ning lööb templi ja kirjutab allkirja [liidu] tolliterritooriumilt lahkumist tõendava dokumendi kontrolleksemplari T5 lahtrisse J või riikliku dokumendi ettenähtud kohta”.
7.
Määruse nr 817/2010 artikli 4 („Eksporditoetuste maksmise kord”) lõige 2 sätestab muu hulgas, et eksporditoetuste taotlusele lisatakse määruse artikli 2 lõikes 3 osutatud „nõuetekohaselt täidetud” dokument.
8.
Määruse nr 817/2010 artikli 5 („Eksporditoetuse maksmata jätmine”) lõike 1 punkt c sätestab muu hulgas, et eksporditoetust ei maksta loomade eest, kelle puhul pädev asutus leiab „artikli 4 lõikes 2 nimetatud dokumentide ja/või tema käsutuses olevate muude käesoleva määruse täitmist käsitlevate üksikasjade põhjal”, et määruse (EÜ) nr 1/2005 artiklites 3–9 ning selles nimetatud lisades sätestatut ei ole täidetud.
B. Määrus nr 1/2005
9.
Määruse nr 1/2005 artikli 3 („Loomade vedamise üldtingimused”) esimene lause sätestab, et „[l]oomi ei ole lubatud vedada ega lasta vedada viisil, mis võib neile tõenäoliselt põhjustada vigastusi või tarbetuid kannatusi”. Kõnealuse sätte teise lause kohaselt peavad lisaks olema täidetud kaheksa konkreetset üldtingimust. Nende hulka kuuluvad muu hulgas nõuded, et (i) eelnevalt peavad olema tehtud kõik vajalikud korraldused teekonna lühendamiseks ja teekonna vältel loomade vajaduste rahuldamiseks; (ii) loomad veetakse sihtkohta viivitamata ning loomade heaolu tingimusi kontrollitakse regulaarselt ja tagatakse nende püsimine; ja (iii) sobivate ajavahemike tagant antakse loomadele nende liigist ja suurusest sõltuvalt piisava kvaliteediga ja piisavas koguses juua ja süüa ning võimaldatakse neile puhkust.
10.
Määruse nr 1/2005 artikli 6 („Vedajad”) lõige 3 sätestab, et „[v]edajad veavad loomi vastavalt I lisas toodud tehnilistele eeskirjadele”. Määruse nr 1/2005 I lisa V peatükk („Jootmise ja söötmise ajavahemik, teekonna kestus ja puhkeajad”) sätestab muu hulgas koduloomadena peetavate veiste suhtes järgmised nõuded:
„1.1.
Käesolevas jaos esitatud nõudeid kohaldatakse […] koduloomadena peetavate veiste […] liikumisele, välja arvatud õhutransport.
1.2.
Punktis 1.1. osutatud liikidesse kuuluvate loomade teekonna kestus ei tohi ületada kaheksat tundi.
1.3.
Punkti 1.2. maksimaalset teekonna kestust võib ületada, kui on täidetud VI peatüki täiendavad nõuded.
1.4.
Jootmise ja söötmise ajavahemikud, teekonna kestus ja puhkeajad punkti 1.3. nõuetele vastavaid maanteesõidukeid kasutades on määratletud järgmiselt:
[…]
d)
kõigile punktis 1.1. osutatud liikidesse kuuluvatele loomadele [välja arvatud võõrutamata vasikad, lamba- ja kitsetalled ning varsad, kes on veel piimadieedil, ja võõrutamata põrsad] tuleb pärast 14‑tunnist teekonda anda vähemalt ühetunnine puhkeaeg, mis on piisav selleks, et anda neile eelkõige vedelikku ja vajaduse korral sööta; pärast sellist puhkeaega võib neid vedada veel 14 tundi.
1.5.
Pärast sätestatud veo kestust tuleb loomad maha laadida, sööta ja joota ning lasta neil puhata vähemalt 24 tundi.
[…]
1.8.
Loomade huvides võib [punktides 1.3 ja 1.4] osutatud veo kestust pikendada kahe tunni võrra, võttes arvesse eelkõige sihtkoha lähedust.
[…]”.
II. Asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
11.
Masterrind GmbH (edaspidi „Masterrind”) teatas 16. juuni 2011. aasta ekspordideklaratsiooniga kuue tõuveise ekspordist Marokosse ja esitas eksporditoetuse ettemaksu taotluse. Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Hamburg-Jonase peatolliamet, edaspidi „Hauptzollamt”) rahuldas taotluse 13. juuli 2011. aasta otsusega.
12.
Loomad laaditi veokile Northeimis (Saksamaa) 16. juunil 2011 kell 10.30. Veok alustas laadimiskohast vedu ligikaudu kell 11.30. Samal päeval kell 19.00 saabus veok Wasserbilligisse (Luksemburg), kus see peatus ühetunniseks söötmis- ja jootmispausiks. Pärast järgnenud kahetunnist sõiduaega katkestati vedu, arvestades seaduses maanteeliikluse puhul ette nähtud sõidu‑ ja puhkeaegu vastavalt määrusele (EÜ) nr 561/2006 (
4
), teiseks kümnetunniseks söötmis- ja jootmispausiks Épinalis (Prantsusmaa). Veok jätkas teekonda järgmisel hommikul ligikaudu kell 8.00 ning jõudis samal päeval kell 17.00 Sète’i sadamasse (Prantsusmaa). Vedu Northeimist Sète’i kestis 30 tundi ja 30 minutit. Seejärel laaditi loomad laevale, mis suundus Marokosse.
13.
Hauptzollamt teatas 17. jaanuari 2012. aasta kirjaga kaebajale, et Sète’is asuva väljumiskoha tolliasutuse riiklik veterinaararst on teinud deklaratsiooni kontrolleksemplari tagaküljele kõigi kõnesolevate loomade suhtes kande „Non conforme au contrôle officiel visé à l’article 2 du réglement (CE) no 817/2010” (Ei ole kooskõlas ametliku kontrolliga vastavalt määruse nr 817/2010 artiklile 2). Lisaks teatas Hauptzollamt kaebajale, et ta võib lasta kontrollida veterinaararsti kande õiguspärasust Prantsusmaa pädeval veterinaarasutusel. Pärast kohtumist Prantsusmaa veterinaarasutusega selgus, et eelnimetatud kanne tehakse siis, kui veoaeg – sealhulgas seaduses ette nähtud sõidu- ja puhkeajad – ületab 31 tundi.
14.
Võttes arvesse negatiivset kannet, mille tegi riiklik veterinaararst kõikide loomade suhtes, asus Hauptzollamt seisukohale, et kaebaja jättis määruse nr 817/2010 artikli 2 lõikes 2 sätestatud tingimused täitmata ja järelikult tuleb ettemakstud eksporditoetus tagasi maksta. Seetõttu nõudis Hauptzollamt 5. juuni 2012. aasta otsusega, millega muudeti 13. juuli 2011. aasta otsust, et kaebaja tagastaks talle ettemakstud eksporditoetuse, millele lisandub täiendav summa 10%.
15.
Kaebaja vaidlustas 5. juuni 2012. aasta otsuse ja palus komisjonil tõlgendada määruses nr 1/2005 sätestatud teekonna kestust ja puhkeaegu. Tollane tervise- ja tarbijaküsimuste peadirektoraat (edaspidi „peadirektoraat”) vastas 7. märtsi 2013. aasta ja 27. juuli 2013. aasta kirjaga, et veiste puhul on teekonna lubatav kestus maksimaalselt 29 tundi alates pealelaadimisest, sealhulgas ühetunnine puhkeaeg sõidukis. Seda ajavahemikku võib loomade huvides pikendada kahe tunni võrra, võttes arvesse eelkõige sihtkoha lähedust. Seega asus peadirektoraat seisukohale, et eeskirjade kohaselt ei või veo kestus veiste puhul ületada 31 tundi.
16.
Hauptzollamt jättis 19. juuni 2013. aasta otsusega kaebaja vaide rahuldamata. Hauptzollamt leidis, et talle endale ja kaebajale on siduv Prantsusmaa riikliku veterinaararsti otsus, kelle negatiivset kannet pärast komisjonilt vastuse saamist ei muudetud. Seepeale esitas kaebaja 21. augustil 2013 kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, paludes tühistada 5. juuni 2012. aasta otsus ja 19. juuli 2013. aasta vaideotsus.
17.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et põhikohtuasjas käsitletud vedu iseloomustab jaotumine kolmeks etapiks, mil toimus tegelik füüsiline liikumine (sõit), seejuures ei olnud ükski etapp pikem kui 14 tundi. Kohus märgib, et esimene ja teine etapp kokku ega ka teine ja kolmas etapp kokku ei ületanud 14 tundi. Samuti märgib kohus, et veo kolme etapi kogukestus ei ületanud 28 tundi. Seetõttu leiab kohus, et liidu õigus ei välista põhikohtuasjas käsitletud veo jaotamist kolmeks etapiks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et põhikohtuasjas käsitletud veo katkestasid kaks puhkeaega, mille kestus oli kokku 11 tundi.
18.
Seetõttu leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasja tulemus sõltub esiteks sellest, kas pikem kui ühetunnine puhkeaeg on liidu õigusega kooskõlas. Jaatava vastuse korral tekib teiseks küsimus, kas väljumiskoha riikliku veterinaararsti kanne on Hauptzollamtile siduv või on Hauptzollamt pädev ise otsustama, kas põhikohtuasjas käsitletud vedu toimus kooskõlas määruse nr 1/2005 sätetega. Seetõttu otsustas määruste nr 1/2005 ja nr 817/2010 tõlgenduses kahtlev Finanzgericht Hamburg (Hamburgi finantskohus) 14. oktoobril 2014 menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas […] määruse (EÜ) nr 1/2005 […] I lisa V peatüki punkti 1.4., mille kohaselt tuleb loomadele pärast 14‑tunnist teekonda anda vähemalt ühetunnine puhkeaeg, mis on piisav selleks, et anda neile eelkõige vedelikku ja vajaduse korral sööta, ja pärast sellist puhkeaega võib neid vedada veel 14 tundi, tuleb tõlgendada nii, et veo võib katkestada ka pikem kui ühetunnine puhkeaeg või mitu puhkeaega, millest vähemalt üks on ühetunnine?
2.
Kas […] määruse (EL) nr 817/2010 […] artikli 2 lõike 3 alusel väljumiskoha riikliku veterinaararsti tehtud kanne on eksporditoetuse maksmise eest vastutavale liikmesriigi asutusele siduv, mistõttu peab kande tegemisest keeldumise õiguspärasust kontrollima üksnes asutus, kelle nimel piiripunkti veterinaararst tegutseb, või on riikliku veterinaararsti kanne üksnes haldusorgani menetlustoiming, mida on võimalik vaidlustada ainult koos makseasutuse samas asjas tehtava otsusega?”
19.
Kirjalikud seisukohad esitasid Hauptzollamt, Prantsuse valitsus ja komisjon. Vastavalt kodukorra artikli 76 lõikele 2 kohtuistungit ei toimunud.
III. Analüüs
A. Esimene eelotsuse küsimus
1. Eelotsusemenetluses osalenud poolte esitatud sissejuhatavad märkused ja tähelepanekud
20.
Olgugi et loomade vedu käsitlevad eeskirjad on tehniliselt väga üksikasjalikud, on neid raske mõista. Ei ole üllatav, et need on olnud keskseks teemaks arvukates Euroopa Kohtule esitatud kohtuasjades, sealhulgas eelotsusetaotluse esitanud kohtu mitmes varasemas eelotsusetaotluses. (
5
) Selles osas ei ole erinev ka käesolev kohtuasi, mille põhiküsimus seisneb 14+1+14 reeglis kasutatud väljendi „vähemalt ühetunnine” tõlgendamises.
21.
Põhikohtuasjas ilmneb, et kõnealuse veo kestus oli 30,5 tundi. Tegelik sõiduaeg, mille kestel veok füüsiliselt liikus, oli kokku 19,5 tundi. Eelotsusetaotluses on märgitud, et veokijuht tegi kümnetunnise pausi, et täita määruse nr 561/2006 nõudeid. Kuna eelotsusetaotluses ei ole seda sõnaselgelt märgitud, pean täpsustama, et käesolev ettepanek lähtub eeldusest, et puhkepausi ajal loomi maha ei laaditud.
22.
Seega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimese küsimusega sisuliselt teada, kas 14+1+14 reegli nõuetekohase tõlgendamise korral on puhkeaja kestusel ülempiir ja kas sellel võib olla muu eesmärk kui veetavate loomade heaolu. Teisisõnu – kas asjaolu, et reegli kohaselt peab puhkeaeg olema „vähemalt ühetunnine”, võib anda õiguse hoida loomi seisvas sõidukis väga pikka aega?
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud küsimust, milline on vedamise ajal loomade heaolu reguleerivate eeskirjade ning maksimaalset sõiduaega ja minimaalset puhkeaega reguleerivate eeskirjade vastastikune mõju. Seetõttu ei käsitle ma seda küsimust oma ettepanekus.
24.
Hauptzollamt nõustub eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohaga, mille kohaselt nähtub 14+1+14 reeglis esinevast väljendist „eelkõige”, et peadirektoraadi poolt reeglile antud tõlgendus (viidatud eespool punktis 15) ei pruugi olla õige. Finanzgericht Hamburg (Hamburgi finantskohus) pooldab tõlgendust, mille kohaselt võib 28‑tunnise maksimaalse veoaja katkestada mitu puhkeaega, millest üks on minimaalselt ühetunnine, kui puhkepausid kokku ei ületa 14 tundi, mis on 14+1+14 reegli kohaselt veo ühe etapi kestuse ülempiir.
25.
Prantsuse valitsus väidab, et 14+1+14 reeglit ei saa tõlgendada nii, et see lubab ülemäära pikka puhkeaega, mis võib kahjustada loomade heaolu. Prantsuse valitsuse arvates viitab väljend „eelkõige” peale loomade söötmise ja jootmise toimingutele, mille eesmärk on loomade heaolu säilitamine. Lisaks leiab Prantsuse valitsus, et loomi ei ole võimalik hoida sõidukis 10 tundi, eiramata määruse nr 1/2005 eesmärki.
26.
Komisjon on seisukohal, et vastavalt 14+1+14 reeglile on teekonna võimalik maksimaalne kestus 29 tundi, välja arvatud allpool punktis 32 nimetatud erandolukorras. Lisaks ei tohi komisjoni sõnul puhkeaega kasutada muul kui loomade heaolu eesmärgil. Komisjon väidab, et sõna „eelkõige” ei toeta teistsugust seisukohta, sest sellele järgneb väljend „anda neile […] vedelikku ja vajaduse korral sööta”.
2. Hinnang
a) Sissejuhatavad märkused
27.
Nagu allpool näeme, ei anna 14+1+14 reegli sõnastus ega kontekst vastust punktis 22 tõstatatud küsimusele. Eelkõige on asjaomaseid mõisteid ühelt poolt määruse nr 1/2005 põhitekstis ja teiselt poolt selle I lisas kasutatud vastuoluliselt ja ebajärjekindlalt, ja seda nii mõlema dokumendi raames kui ka eeskätt nende vastastikust suhet silmas pidades. Seetõttu tuleb käesolevas ettepanekus kahjuks pidevalt täpsustada, milliste konkreetsete eeskirjadega seoses on neid mõisteid kasutatud.
28.
Eelmises punktis nimetatud vastuolude tõttu tuleb esikohale seada määruse nr 1/2005 eesmärk, mis on täiesti selge. Selleks tuleb 14+1+14 reeglit tõlgendada viisil, mis seab selged piirid seisvas sõidukis veedetavale puhkeajale.
29.
Seda seetõttu, et määruse nr 1/2005 vaieldamatu eesmärk on vältida loomade vedu viisil, mis tõenäoliselt põhjustab neile vigastusi või tarbetuid kannatusi. (
6
) See on kooskõlas ELTL artikliga 13, mille kohaselt on loomad aistimisvõimelised olendid. Kõnealuse sätte kohaselt peavad liit ja liikmesriigid järelikult pöörama poliitika kavandamisel ja rakendamisel täit tähelepanu loomade heaolu nõuetele. (
7
)
30.
Enne käsitluse jätkamist tuleb 14+1+14 reegliga siiski esmalt põhjalikult tutvuda.
b) 14+1+14 reegel
31.
14+1+14 reegel moodustab osa määruse nr 1/2005 I lisas sätestatud eeskirjadest, mis käsitlevad „jootmise ja söötmise ajavahemik[ku], teekonna kestus[t] ja puhkea[egu]”. Reegel kehtib loomade füüsilise vedamise suhtes sõidukitega, mis vastavad loomade heaolu teatud miinimumnõuetele (mis puudutavad sõiduki katust ja põrandat, loomade allapanu, sööta, vaheseinu, vanusele esitatavaid tingimusi, veega varustamist, ventilatsiooni ja navigatsioonisüsteeme). Nõuete täitmise korral võib sõiduk vedada veiseid 14 tundi, misjärel tuleb neile „anda vähemalt ühetunnine puhkeaeg, mis on piisav selleks, et anda neile eelkõige vedelikku ja vajaduse korral sööta”, pärast sellist puhkeaega võib neid vedada veel kuni 14 tundi. Kõnealuse lisa V peatüki punkti 1.5 kohaselt tuleb veised seejärel maha laadida, neid sööta ja joota ning lasta neil puhata vähemalt 24 tundi.
32.
Erandina võib määruse nr 1/2005 I lisa V peatüki punkti 1.8. („+2 reegel”) kohaselt „veo kestust” – lisas kasutatud mõiste – pikendada kahe tunni võrra, kuid ainult juhul, kui see on loomade huvides. Sihtkoha lähedus on tüüpiline näide olukorrast, kus teekonna pikendamine kahe tunni võrra võib põhjustada loomadele vähem kannatusi kui nende mahalaadimine ja uuesti pealelaadimine, mis on väga stressirohke kogemus. (
8
)
33.
Eeltoodust tulenevalt ei sätesta 14+1+14 reegel sõnaselgelt, milline on puhkeaegade maksimaalne kestus ja mida võib sellistel puhkeaegadel teha.
34.
Selles küsimuses ei loo selgust ka kohtupraktika. Euroopa Kohus on piirdunud sedastamisega, et 14+1+14 reegel „näeb ette 28‑tunnise maksimaalse veoaja, mille katkestab pärast esimest 14‑tunnist osa minimaalselt ühetunnine puhkeaeg […]. Seetõttu tuleb [seda reeglit] tõlgendada nii, et sellega lubatakse 28‑tunnist maksimaalset veoaega, mille katkestab minimaalselt ühetunnine puhkeaeg”. (
9
)
35.
Kuna 14+1+14 reegel ei anna põhikohtuasja küsimusele selget vastust, tuleb uurida määruse nr 1/2005 teatud teisi aspekte.
c) Määruse nr 1/2005 kontekst
36.
Määruse nr 1/2005 artiklis 2 on määratletud mitu määruses kasutatavat põhimõistet. Nende mõistete hulka kuuluvad „teekond” („kogu veotoiming lähtekohast sihtkohani, kaasa arvatud mahalaadimine, majutamine ja pealelaadimine teekonna vahepeatustes”) ja „vedu” („loomade liikumine, mida teostatakse ühe või enama veovahendiga ja sellega seonduvad toimingud, kaasa arvatud peale- ja mahalaadimine, ümberlaadimine ja puhkepausid, kuni loomade mahalaadimine sihtkohas on lõpetatud”). (
10
)
37.
Üldiselt nähtub määruse nr 1/2005 artiklis 2 sätestatud määratlustest, et „teekonnale” eelneb ja järgneb alati 48‑tunnine puhkeaeg, mil loomad on väljaspool veovahendit. (
11
) Järelikult ei lõppe teekond enne, kui loomadele on mahalaadimise kohas pakutud peavarju 48 tunniks.
38.
Määruse nr 1/2005 artikkel 2 püüab säilitada mõistete „teekond” ja „vedu” vahelise erinevuse – esimene hõlmab kogu logistikat ja teine ainult tegelikku füüsilist liikumist. Siiski hõlmab mõiste „vedu” – erinevalt varasemast (
12
) – nüüd kummalisel kombel ka puhkeaegu. Nimelt, kui „teekond” on vastavalt kõnealusele sättele kõikide veo- ja puhkeaegade summa, tekib mõistele „vedu” puhkeaja lisamisega küsimus, mis siis teekonda veost õigupoolest eristab. Selline ilmne järjekindlusetus mõjutab määruse I lisas kasutatud mõistete tõlgendamist, mida käsitlen allpool punktis 46.
39.
Määruse nr 1/2005 artiklis 2 on määratletud ka mõiste „puhkekoht”, mis on „peatus teekonnal, mis ei ole sihtkoht”, sõltumata sellest, kas loomad laaditakse maha või mitte. Samal ajal ei ole põhikohtuasja keskmes olevat mõistet „puhkeaeg” üldse määratletud. Määrusele nr 1/2005 eelnenud õigusaktis (
13
) oli see mõiste määratletud, nimelt kui „pidev ajavahemik teekonna jooksul, mille kestel loomi veovahendiga ei veeta”. Kõnealuses määratluses ei ole aga täpsustatud, kas puhkeaja võib veeta veoki sees, ega ka seda, milline on puhkeaja eesmärk (kui see on üldse olemas). Seetõttu ei lahenda ka see käesolevat vaidlust.
40.
Järgnevalt juhin tähelepanu määruse nr 1/2005 kesksele sättele, millele on osutanud mitu seisukohad esitanud poolt, nimelt artiklile 3. Viidatud sätte esimene lause kehastab seda, mida nimetan veo ajal loomade kaitse „üldtingimuseks”. See üldtingimus on kohustuslik ja kehtib alati, kui määrust kohaldatakse. Lisaks on üldtingimus sõnastatud pigem keelu kui kohustusena. Kui välja arvata asjaolu, et keelatud tegevus võib põhjustada loomadele vigastusi või tarbetuid kannatusi, ei sõltu sellisest tegevusest hoidumise kohustus muudest asjaoludest, näiteks teatud aja möödumisest või minimaalsest geograafilisest vahemaast.
41.
Määruse nr 1/2005 artikli 3 teine lause täpsustab teatud põhinõudeid, mida peab täitma igaüks, kes kavatseb loomi vedada. Need nõuded on sõnastatud kohustusena ning neid tuleb järjepidevalt täita kogu „veo” (vastavalt artiklis 2 sisalduvale määratlusele) kestel. Kuigi sõna („lisaks”) valik näitab, et nõuded kehtivad iseseisvalt ja lisaks üldtingimusele, tuleneb artikli 3 pealkirjast siiski, et loomade vedamise üldtingimused on kumulatiivsed.
42.
Lisan vaid, et minu arvates nõuab artikli 3 rikkumise tuvastamine – mis põhimõtteliselt võib kaasa tuua määruse nr 1/2005 artikli 25 kohase karistuse – terviklikku hindamist, mis võtab arvesse kõiki asjaomaseid asjaolusid.
43.
Viimaseks käsitlen allpool punktides 51 ja 52 määruse nr 1/2005 vastuvõtmise õiguslikku konteksti.
d) Seisukoht
44.
Eespool esitatud märkused ajendavad mind asuma järgmisele seisukohale.
45.
Esmalt märgin, et nõustun eelotsusetaotluse esitanud kohtuga selles, et 14+1+14 reegel lubab teha mitte ainult ühe, vaid mitu puhkepausi, tingimusel et pärast iga 14‑tunnist füüsilist liikumist tehakse vähemalt tunniajane puhkepaus (näiteks 7+1+7+1½+12½). Vastasel juhul oleks minu arvates seda reeglit täiesti võimatu järgida: juht peaks ootama 14 tundi, enne kui ta saaks peatuda isiklike vajaduste rahuldamiseks. Lisaks tõstataks see küsimuse, kas sunnitud peatumine näiteks teetööde või liiklusummiku tõttu või raudteeülesõidukohal mahub mõiste „puhkeaeg” alla.
46.
Ebaselge väljendi „vähemalt ühetunnine puhkeaeg” osas ei sisalda määruse nr 1/2005 I lisa ühtegi määratlust. Seetõttu kehtivad eeldatavalt määruse artiklis 2 sätestatud üldmääratlused.
47.
Kahetsusväärselt ei toimi need määratlused paraku määruse nr 1/2005 I lisa V peatüki tõlgendamisel. Esiteks hõlmab määruse artiklis 2 sätestatud „teekonna” üldmääratlus ka teekonna jooksul tehtud puhkepeatusi. Kõnealuse peatüki pealkirjas aga räägitakse „teekonna kestusest” ja „puhkeaegadest” kui teineteisele vastanduvatest. Teiseks näib, et määruse artiklis 2 sätestatud „teekonna” tõlgendamine selliselt, et see on midagi, mis tavaliselt piirneb kahe 48‑tunnise ajavahemikuga (vt eespool punkt 37), on vastuolus selle peatüki punktis 1.5. kasutatud mõistega „teekonna kestus”, mille kohaselt „tasakaalustab” 24‑tunnine puhkeaeg sinnani toimunud sõiduaja. Kolmandaks – nagu on märgitud eespool punktis 38 – hõlmab mõiste „vedu” nüüd ka „puhkeaegu”. See on vastuolus 14+1+14 reegliga, mis eristab ühelt poolt „puhkeaegu” ja teiselt poolt „sõitu” või „vedu”. (
14
)
48.
Sellise ilmse vastuolu tõttu tuleb 14+1+14 reeglit tõlgendada eraldiseisvana, võttes arvesse määruse nr 1/2005 enda põhieesmärki, mida on kirjeldatud eespool punktis 29.
49.
Pole kahtlust, et teekond (määruse nr 1/2005 artikli 2 tähenduses), eelkõige pikk teekond, võib põhjustada veetavatele loomadele ebamugavusi. Näib, et kahtluste vältimiseks põhineb määrus eeldusel, et iga teekond, mis hõlmab loomade kinnihoidmist, pealelaadimist ja mahalaadimist ning mille kestel võivad loomad jääda toidu ja veeta, põhjustab neile teatud määral kannatusi. Selles mõttes on määruse eesmärk lihtsalt vältida vedu viisil, mis põhjustab või võib tõenäoliselt põhjustada loomadele „vigastusi või tarbetuid kannatusi”. Seega tunnistab määrus, et loomad kogevad vedamise ajal paratamatult teatud ebamugavusi, kuid püüab viia need miinimumini. Samas võivad ebamugavused saavutada ulatuse, kus need ei ole enam põhjendatud ning muutuvad tarbetuteks kannatusteks. Aga millal see juhtub?
50.
Siinkohal nõustun komisjoniga selles, et kui määruse nr 1/2005 I lisa V peatüki punkti 1.4. alapunkti d kohaselt „teekonna kestus ja puhkeajad” üheskoos, see tähendab 14+1+14 reegli kolm osa kokku ületavad 29 tundi, oleks see iseenesest vastuolus määrusega nr 1/2005, kuna põhjustaks tõenäoliselt loomadele tarbetuid kannatusi. Loomulikult ei mõjuta see +2 reegli kohaldamist.
51.
Oma seisukoha põhjendamiseks rõhutan, et esiteks on määruse nr 1/2005 selge eesmärk piirata loomade vedamisel pikki teekondi (määruse artikli 2 tähenduses) nii palju kui võimalik. (
15
) Määratlemata puhkeaegade lubamine veoki sees, mis määruse nr 1/2005 I lisa V peatüki punkti 1.5. kohaselt ei „tasakaalusta” senist tegelikku sõiduaega, oleks selle eesmärgiga vastuolus. Minu hinnangut ei muuda asjaolu, et nõukogu ei järginud määrust vastu võttes ekspertide soovitust piirata veiste teekonda 24 tunniga (
16
) ega komisjoni ettepanekut sätestada 9‑tunnine sõiduaja piirmäär, millele peab järgnema 12‑tunnine puhkeaeg (mis võib korduda) (
17
). Tõepoolest, kuigi nõukogu otsustas säilitada sisuliselt muutmatult direktiivi 91/628 lisa VII peatükis sätestatud teekonna kestust ja puhkeaegu käsitlevad eeskirjad, on mul raske ette kujutada, et nõukogu, pöörates kooskõlas loomade heaolu protokolliga õigusloomeprotsessis „täit tähelepanu loomade heaolu nõuetele”, pidas silmas määratlemata pikkusega puhkeaegu veoki sees.
52.
Vastab tõele, et menetlusosaliste viidatud kohtuotsuses Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548) leidis Euroopa Kohus, et määruse nr 1/2005 I lisa V peatükis nimetatud „teekonna kestus” võiks olla pikem kui 28 tundi. See aga minu arvamust ei muuda. Viidatud kohtuotsuses tõlgendas Euroopa Kohus teekonna kestust ja puhkeaegu käsitlevaid eeskirju, mis olid sätestatud direktiivis 91/628. Need eeskirjad võeti vastu selleks, et kõrvaldada tehnilised tõkked elusloomadega kauplemisel ja võimaldada turuorganisatsioonidel häireteta tegutseda, tagades samas teise eesmärgina asjaomaste loomade rahuldaval tasemel kaitse. (
18
) Määruse nr 1/2005 puhul näib, et see eesmärkide tasakaal on ümber pööratud: määruse esmane eesmärk on nüüd loomade kaitse ja sellele järgneb õigusaktide ühtlustamine. (
19
) Igal juhul tuleks kohtuotsust Interboves lugeda tähelepanelikult, sest vastasel juhul võivad hoolimatud vedajad kasutada ära auto- ja merevedusid käsitlevate eeskirjade vahel esinevaid erinevusi. (
20
)
53.
Järelikult ei ole asjaolu, et kohtujurist Mengozzi on märkinud, et „teekonna kestus võib olla näiteks 50 tundi, st kaks (maksimaalselt) 14‑tunnist veoperioodi, mille katkestab 22‑tunnine puhkeaeg”, (
21
) põhikohtuasja eseme suhtes eelmises punktis esitatud põhjustel asjakohane. Pealegi ei ole märgitud, kas 22‑tunnise puhkeaja võib seaduslikult veeta seisva veoki sees.
54.
Teiseks sätestab +2 reegel, et „teekonna kestust” (mitte „teekonda” määruse nr 1/2005 artikli 2 tähenduses) – see tähendab kõikide „tasakaalustava” 24‑tunnise puhkeaja vahele jäävaid füüsilise liikumise aegu kokku, mitte iga üksikut etappi – võib loomade huvides pikendada kahe tunni võrra, võttes eelkõige arvesse sihtkoha lähedust. Näib, et +2 reegel tähendab, et tavaolukorras on „teekonna kestusel” (taas: mitte „teekonnal” määruse nr 1/2005 artikli 2 tähenduses) kindlaksmääratud ülempiir, mis minu parema arusaamise järgi on 14+1+14 reegli puhul 28 tundi.
55.
Seega ei saa minu arvates „vähemalt ühetunnine puhkeaeg” kunagi tuua kaasa seda, et 14+1+14 reegli kohaselt ületavad „teekonna kestus ja puhkeajad” 29 tundi (või vajaduse korral 31 tundi vastavalt +2 reeglile). Teisalt võib määruse nr 1/2005 artikli 2 kohane „teekond” koosneda mitmest 29-tunnisest „teekonna kestusest ja puhkeajast” määruse nr 1/2005 I lisa V peatüki tähenduses, tingimusel et 29‑tunniste ajavahemike vahele jäävad 24‑tunnised ajavahemikud, mille kestel loomad maha laaditakse, neid söödetakse ja joodetakse ning lastakse neil puhata.
56.
Kas sellest hoolimata kehtib ka nõue, et puhkeaegadel peab olema teatud eesmärk?
57.
Sellega seoses väidab komisjon, et vähemalt ühe tunni pikkust puhkeaega võib pikendada ainult loomade heaoluga seotud põhjustel. Prantsuse valitsus on vähem jäigal seisukohal: puhkeaja kestus ei või minna kaugemale mõistlikust piirist, mille ületamisel ei järgita enam põhimõtet, et loomadele ei tohi põhjustada vigastusi ega tarbetuid kannatusi.
58.
Minu arvates on selge, et kogu vedu või minugipoolest „teekond” – sealhulgas puhkeaeg – peab vastama kõikidele määruse nr 1/2005 tingimustele. Euroopa Kohtu sedastustest tuleneb tõepoolest, et liidu seadusandja leidis teadus- ja veterinaaruuringute ning samuti loomade kaitse valdkonnas läbiviidud liidu õigusnormide kohaldamise hindamiste alusel, et loomade heaolu on ohustatud ega ole enam tagatud hetkest, mil loomade tervist käsitlevaid sätteid enam ei järgita. (
22
) See tähendab vähemalt kahte asja.
59.
Esiteks peab puhkeaeg vastama üldtingimusele. See tähendab kohustust hoiduda loomadele vigastuste ja tarbetute kannatuste (võimalikust) põhjustamisest, mitte kohustust tegutseda eranditult nende huvides. Loomulikult põhjustab aeg, mil sõiduk seisab, tavaliselt loomadele vähem kannatusi kui aeg, mil sõiduk liigub: näiteks on väiksem oht, et veetavad loomad kaotavad tasakaalu või kannatavad merehaiguse käes. (
23
) Ma ei saa siiski välistada võimalust, et puhkeaeg, mis ei pikenda 14+1+14 reegli kohaselt kogu „teekonna kestust ja puhkeaegu” üle 29 tunni, võib siiski põhjustada loomadele vigastusi ja tarbetuid kannatusi. Näiteks ei arva ma, et üldtingimus lubab vedada loomi füüsiliselt ühe tunni, millele järgneb 27‑tunnine puhkeaeg veoki sees, enne kui järgneb taas ühetunnine vedu.
60.
Lisaks tuleb puhkeaegadel järjepidevalt täita mitut määruses nr 1/2005 sätestatud kohustust. Pean silmas eelkõige neid kohustusi, mis tulenevad määruse nr 1/2005 artikli 3 teisest lausest, samuti määruse I lisas ja eelkõige selle VI peatükis loetletud nõudeid, mis on kohaldatavad määruse artiklis 2 määratletud „pika teekonna” suhtes.
61.
Ma ei pea väga oluliseks, et 14+1+14 reeglis on märgitud, et loomadele tuleb anda „puhkeaeg, mis on piisav selleks, et anda neile eelkõige vedelikku ja vajaduse korral sööta”. Kuigi sellised toimingud on selgelt loomade huvides, ei lisa see väljend midagi juurde nõudele, mis tuleneb juba määrusest nr 1/2005. (
24
) Pealegi on ilmne vastuväide: mõiste „eelkõige” ei välista sõnaselgelt võimalikku puhkeaega, mis ei ole eranditult loomade huvides. Poliitilise kompromissi väljendusena tuleks 14+1+14 reeglit tõlgendada teatud pragmatismiga, nagu on kirjeldatud eespool punktis 45.
62.
Selleks et teha kindlaks, kas puhkeaja puhul on rikutud määruses nr 1/2005 sätestatud nõudeid, on nõutav asjaolude hindamine, mis kuulub siseriiklike ametiasutuste ja lõppastmes siseriiklike kohtute pädevusse. Tuletaksin siiski meelde, et seoses eksporditoetustega peab eksportija tõendama, et eksporditoetuste andmise tingimused on täidetud. (
25
) Võrdsete asjaolude korral tundub mulle, et mida pikem on puhkeaeg, seda raskem on eksportijal seda teha.
63.
Lisaks nõuab määruse nr 1/2005 artikkel 22 („Viivitused vedamisel”), et kui „loomapartiid on vaja vedamise jooksul kinni pidada kauem kui kaks tundi, tagab pädev asutus asjakohaste korralduste tegemise loomade hooldamiseks ning vajaduse korral nende söötmiseks, jootmiseks, mahalaadimiseks ja varju alla paigutamiseks”. Ma ei näe ühtegi põhjust, miks ei võiks see kahe tunni reegel olla mutatis mutandis vedajatele mõõdupuuks, kui seisak toimub nende algatusel. See toetab ka seisukohta, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu pakutud versioon, mille kohaselt võib veiseid hoida seisvas veokis maha laadimata 14 tundi, ei ole üldse mõeldav.
64.
Põhikohtuasja juurde tagasi tulles olen täheldanud, et põhikohtuasjas käsitletud veo kestus ületab 29 tundi ja Euroopa Kohtu käsutuses oleva teabe kohaselt ei ole Masterrind tuginenud +2 reeglile. Kuna aga põhikohtuasjas käsitletud veo sihtkoht oli Maroko, siis kahtlen sügavalt, kas Masterrind oleks saanud +2 reeglile tugineda. Seetõttu kaldun arvama, et põhikohtuasjas käsitletud vedu rikub 14+1+14 reeglit ja kaebus tuleks põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta.
65.
Igal juhul leian, et kui tegemist ei ole erandolukorraga, siis ei ole kümnetunnine „puhkeaeg” seisva veoki sees põhjendatud ning võib seega põhjustada loomadele tarbetuid kannatusi. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kindlaks tegema, millistel tingimustel kümnetunnine puhkeaeg aset leidis.
66.
Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et määruse nr 1/2005 I lisa V peatüki punkti 1.4. õige tõlgendamise korral võivad selles punktis nimetatud „teekonna kestus ja puhkeajad” hõlmata ühte puhkeaega, mis on pikem kui üks tund, või mitut puhkeaega, tingimusel et iga maksimaalselt 14-tunnise füüsilise liikumise koguperioodi vahele jääb vähemalt ühetunnine puhkeaeg ning sellega ei rikuta muid määruses sätestatud nõudeid. Seda peab kontrollima siseriiklik kohus. Kuni loomade jõudmiseni sihtkohta – viidatud määruse artikli 2 tähenduses – tuleb loomad määruse I lisa V peatüki punkti 1.4. kohaselt alates esimesest pealelaadimisest lähtekohas – sama sätte tähenduses – iga 29 tunni järel maha laadida, neid sööta ja joota ning lasta neil vähemalt 24 tundi puhata. See ei piira sama peatüki punktis 1.8. sätestatud võimalust pikendada teekonna kestust kahe tunni võrra, kui see on loomade huvides, eelkõige võttes arvesse sihtkoha lähedust.
B. Teine eelotsuse küsimus
67.
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas eksporditoetuste maksmise eest vastutava liikmesriigi haldusasutusele on siduv teise liikmesriigi veterinaararsti väljastatud deklaratsioon, mille kohaselt ei vastanud teekond (määruse nr 1/2005 artikli 2 tähenduses), mille eest eksporditoetust taotletakse, loomade heaolu eeskirjadele.
68.
Nagu menetlusosalised märkisid, on seda küsimust käsitlev Euroopa Kohtu praktika ulatuslik.
69.
Kohtuasjas Viamex Agrar Handel paluti Euroopa Kohtul tõlgendada määruse nr 817/2005 eelkäijat. (
26
) Vastupidi kohtujuristi arvamusele (
27
) leidis Euroopa Kohus, et määruses nr 615/98 (nüüd määrus nr 817/2010) nimetatud dokumentide esitamine eksportija poolt ei kujuta endast ümberlükkamatut tõendit selle kohta, et on täidetud eksporditoetusi või vedamise ajal loomade heaolu käsitlevaid kehtivaid eeskirju. Neis dokumentides esitatud tõenditest piisab vaid niivõrd, kuivõrd pädeva asutuse käsutuses ei ole teavet, millest ta võiks järeldada, et eeskirju, mis käsitlevad loomade heaolu vedamise ajal, ei ole järgitud. Selle asutuse kohustus on neid tõendeid ja muud tema käsutuses olevat teavet analüüsida, et teha järeldus selle kohta, kas neid eeskirju on järgitud, ja otsustada, kas eksporditoetuse maksmiseks on alust. (
28
)
70.
Euroopa Kohus on siiski ka märkinud, et see ei anna pädevale makseasutusele õigust seada omavoliliselt kahtluse alla tõendeid, mille eksportija on lisanud oma eksporditoetuse taotlusele. Pädev asutus võib tuvastada rikkumise ainult määruses nr 615/98 (nüüd määrus nr 817/2010) nimetatud dokumentide ja/või muude loomade heaolu käsitlevate objektiivsete asjaolude alusel. Ta ei saa piirduda lihtsalt oletustega või vastavuses kahtlemisega, vaid tema otsus peab põhinema loomade heaolu käsitlevatel objektiivsetel ja konkreetsetel asjaoludel ning igal juhul peab ta põhjendama, miks ei võimalda eksportija esitatud tõendid tema arvates järeldada, et loomade heaolu käsitlevaid eeskirju on järgitud. (
29
)
71.
Euroopa Kohus kinnitas seda otsust hiljem suurkoja otsuses kohtuasjas Heemskerk ja Schaap. (
30
)
72.
Mõlemas eelnimetatud kohtuasjas oli eksportijal riikliku veterinaararsti deklaratsioon, mis tõendas asjaomase merelaeva ja seega veo kui sellise vastavust loomade heaolu eeskirjadele. Põhikohtuasi puudutab vastupidist olukorda: riiklik veterinaararst on deklareerinud, et teekond ei vasta eeskirjadele, mis käsitlevad loomade heaolu vedamise ajal. Eksportija on selle seisukoha vaidlustanud.
73.
Erinevalt Hauptzollamti väitest ei tähenda asjaolu, et määruse nr 817/2010 artikli 5 lõike 1 punkt c käsitleb ainult olukordi, kus loomade heaolu eeskirju ei ole järgitud, mitte olukordi, kus neid on järgitud, loogiliselt võttes seda, et pädev makseasutus võib keelduda maksmast veo eest, mis tegelikult kõikidele neile nõuetele vastab. Määruse nr 817/2010 artikli 1 kohaselt on elusveiste eest eksporditoetuste maksmise tingimuseks määruse (EÜ) nr 1/2005 artiklite 3–9 ning selles nimetatud lisade ja määruse nr 817/2010 täitmine loomade vedamisel kolmanda riigi esimesse mahalaadimiskohta. Ei midagi enamat, ei midagi vähemat. Eksporditoetuste menetluse – elusveiste vedamise eest taotletavate eksporditoetuste suhtes kohaldatava menetluse – eesmärk on tegelikult vaid tagada, et asjaomane toode vastab kõikidele eksporditoetuse saamiseks vajalikele tingimustele. (
31
)
74.
Asjaolu, et eksportija peab tõendama, et kõik eksporditoetuse taotluse heakskiitmiseks vajalikud tingimused on täidetud, ei ole seega oluline, sest see näitab vaid, kellel lasub tõendamiskoormis. See ei muuda mingil juhul asjaolu, et eksporditoetuste maksmise süsteem toetab otsuseid, mis on sisuliselt õiged, sõltumata sellest, kas nendega taotlus rahuldatakse või jäetakse rahuldamata, mis vastab üldpõhimõttele, et haldusasutus peab tegutsema seadusega kooskõlas.
75.
Lisaks pean tunnistama, et mul on raske nõustuda seisukohaga, et riikliku veterinaararsti poolt õigussüsteemi raames, mille osa on määrus nr 817/2010, väljastatud deklaratsiooni kehtivus või õigusmõju on vaid väljumiskoha liikmesriigi õiguse, mitte liidu õiguse kui sellise küsimus. (
32
)
76.
Järelikult kehtib eespool punktides 69–71 viidatud kohtupraktika põhikohtuasjas käsitletava olukorra suhtes ümberpööratult. See tähendab, et riikliku veterinaararsti väljastatud deklaratsioon, mis tõendab, et teekond, mille eest eksporditoetust taotletakse, ei vasta loomade heaolu eeskirjadele, ei kujuta endast selle ümberlükkamatut tõendit.
77.
Mind ei veena teatud väited, mis on esitatud vastupidise seisukoha toetuseks.
78.
Esiteks tuleb tagasi lükata Hauptzollamti väide, mille kohaselt on määruse nr 817/2010 artikli 2 lõikes 3 nimetatud dokument „nõuetekohaselt täidetud” ja seetõttu võib seda vastavalt sama määruse artikli 4 lõike 2 punktile a kontrollida ainult siis, kui väljumiskoha veterinaararst kinnitab, et määruse artikli 2 kohaselt läbi viidud kontrolli tulemused on rahuldavad. Kõigepealt ei saa mõistet „nõuetekohaselt täidetud” tõlgendada nii, et see näeb ette kontrolli teatud tulemuse. Lisaks sätestab määruse artikli 2 lõige 4, et artikli 2 lõikes 3 osutatud dokumendile tuleb kanda loomade koguarv, kelle kohta ekspordideklaratsioon on vastu võetud, millest on lahutatud loomade arv, kes transpordi ajal poegisid või kelle tiinus enneaegselt katkes, kes surid või kelle puhul ei täidetud määruse nr 1/2005 nõudeid.
79.
Teiseks ei nõustu ma väitega, et loomade heaolu huvides ei peaks olema võimalik kontrollida deklaratsioone, mille kohaselt on vedamise ajal loomade heaolu käsitlevaid eeskirju rikutud. Loomade heaolu kaitse eesmärk, nii kiiduväärt kui see ka pole, ei saa õigustada eksporditoetuste maksmisest keeldumist, kui vastupidi teise liikmesriigi veterinaararsti väljastatud rikkumist tuvastavale deklaratsioonile neid eeskirju tegelikult rikutud ei ole.
80.
Lõpuks on minu arvates põhjendamatu Hauptzollamti väide, mis põhineb liidu finantshuvide kaitsel. Neid huvisid ei ähvarda mingi reaalne oht, kui loomade heaolu eeskirju on tegelikult järgitud. Pealegi – näitlikustades seda väidet teistsuguses kontekstis – hüpoteetilises olukorras, kus komisjon rikuks seaduslikkuse põhimõtet, ei jätaks Euroopa Kohus samamoodi konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvisummat jõusse kartuses põhjustada liidule rahalist kahju. (
33
)
81.
Olgu sellega kuidas on, vastavalt Hauptzollamti, Prantsuse valitsuse ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohtadele on loomade füüsiliste tingimuste ja seisundi hindamiseks vaja eriteadmisi ja kogemusi ning seepärast peab kontrolli läbi viima veterinaararst. (
34
) Kontrolli tulemused saadakse tegeliku kohapeal läbi viidud hindamise teel, mis hõlmab loomade tervise ja heaolu keerukat ja tehnilist hindamist. See tähendab, et pädevale makseasutusele antud kaalutlusõigus kontrollida deklaratsioone, mille kohaselt on vedamise ajal loomade heaolu käsitlevaid eeskirju rikutud, ei ole piiramatu (
35
) – pigem on see mutatis mutandis piiratud samamoodi, nagu märgitud eespool punktis 70.
82.
Rikkumist kinnitavat deklaratsiooni vaidlustades peab eksportija objektiivsete tõenditega tõendama, et riikliku veterinaararsti hinnang ei ole usaldusväärne. Samas ei tähenda pelgalt asjaolu, et eksportija ja riiklik veterinaararst on seoses nende loomade seisukorraga, kelle eest eksporditoetust taotletakse, eri arvamusel, et veterinaararsti hinnang on ilmselgelt vale või põhineb ebaõigetel asjaoludel.
83.
Mis puudutab riikliku veterinaararsti otsuse õiguslikke tagajärgi, siis ei õigusta veterinaararsti teadmised ja kogemus vastavalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohale samasugust ettevaatlikkust pädeva makseasutuse poolt. Seega saab kõiki õiguslikke tagajärgi täielikult kontrollida.
84.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et määruse nr 817/2010 artikli 4 lõike 2 kohaselt esitatud eksporditoetuse taotluse läbivaatamisel ei ole riikliku veterinaararsti kanne, mis on tehtud kooskõlas sama määruse artikli 2 lõikega 3, eksporditoetuste maksmise eest vastutavale asutusele siduv. Kui aga asutus otsustab jätta arvesse võtmata veterinaararsti tegeliku hinnangu nende loomade tervisele ja heaolule, keda kanne puudutab, peab ta tuginema objektiivsetele ja konkreetsetele tõenditele loomade tervise ja heaolu kohta. Taotluse tervikuna või osaliselt rahuldamata jätmise korral peab asutus seda otsust igal juhul põhjendama ja sellisel juhul peab eksportija tõendama, et tõendid, millele asutus tugines, ei ole asjakohased.
IV. Ettepanek
85.
Eespool esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Finanzgericht Hamburgi (Hamburgi finantskohus) eelotsuse küsimustele kohtuasjas C‑469/14 järgmiselt:
—
Nõukogu 22. detsembri 2004. aasta määruse (EÜ) nr 1/2005 (mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal ning millega muudetakse direktiive 64/432/EMÜ ja 93/119/EÜ ning määrust (EÜ) nr 1255/97) I lisa V peatüki punkti 1.4. õige tõlgendamise korral võivad selles punktis nimetatud „teekonna kestus ja puhkeajad” hõlmata ühte puhkeaega, mis on pikem kui üks tund, või mitut puhkeaega, tingimusel et iga maksimaalselt 14‑tunnise füüsilise liikumise koguperioodi vahele jääb vähemalt ühetunnine puhkeaeg ning sellega ei rikuta muid määruses sätestatud nõudeid. Seda peab kontrollima siseriiklik kohus. Kuni loomade jõudmiseni sihtkohta – viidatud määruse artikli 2 tähenduses – tuleb loomad määruse I lisa V peatüki punkti 1.4. kohaselt alates esimesest pealelaadimisest lähtekohas – sama sätte tähenduses – iga 29 tunni järel maha laadida, neid sööta ja joota ning lasta neil vähemalt 24 tundi puhata. See ei piira sama peatüki punktis 1.8. sätestatud võimalust pikendada teekonna kestust kahe tunni võrra, kui see on loomade huvides, eelkõige võttes arvesse sihtkoha lähedust.
—
Määruse nr 817/2010 (milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 1234/2007 seoses eksporditoetuste andmise nõuetega, mis käsitlevad elusveiste heaolu veo ajal) artikli 4 lõike 2 kohaselt esitatud eksporditoetuse taotluse läbivaatamisel ei ole riikliku veterinaararsti kanne, mis on tehtud kooskõlas sama määruse artikli 2 lõikega 3, eksporditoetuste maksmise eest vastutavale asutusele siduv. Kui aga asutus otsustab jätta arvesse võtmata veterinaararsti tegeliku hinnangu nende loomade tervisele ja heaolule, keda kanne puudutab, peab ta tuginema objektiivsetele ja konkreetsetele tõenditele loomade tervise ja heaolu kohta. Taotluse tervikuna või osaliselt rahuldamata jätmise korral peab asutus seda otsust igal juhul põhjendama ja sellisel juhul peab eksportija tõendama, et tõendid, millele asutus tugines, ei ole asjakohased.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 22. detsembri 2004. aasta määrus (EÜ) nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal ning millega muudetakse direktiive 64/432/EMÜ ja 93/119/EÜ ning määrust (EÜ) nr 1255/97 (ELT L 3, lk 1).
(
3
)	Komisjoni 16. septembri 2010. aasta määrus (EL) nr 817/2010, milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 1234/2007 seoses eksporditoetuste andmise nõuetega, mis käsitlevad elusveiste heaolu veo ajal (ELT L 245, lk 16).
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määrus (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3820/85 (ELT L 102, lk 1).
(
5
)	Vt eksporditoetuste kohta muu hulgas kohtuotsused Viamex Agrar Handel ja ZVK, C‑37/06 ja C‑58/06, EU:C:2008:18; Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158; Viamex Agrar Handel, C‑485/09, EU:C:2011:440.
(
6
)	Vt määruse nr 1/2005 põhjendus 11.
(
7
)	ELTL artikkel 13 peegeldab Amsterdami lepingule lisatud protokolli loomade kaitse ja heaolu kohta, EÜT 1997 C 340, lk 110, („loomade heaolu protokoll”), mis kehtis määruse nr 1/2005 vastuvõtmise ajal (vt ka kohtuotsus Zuchtvieh-Export, C‑424/13, EU:C:2015:259, punkt 35). Seda, kas liidu meede võtab loomade heaolu piisavalt arvesse, tuleb kontrollida proportsionaalsuse põhimõtte alusel; vt kohtuotsus Jippes jt, C‑189/01, EU:C:2001:420, punktid 79 ja 85.
(
8
)	Vt muu hulgas määruse nr 1/2005 põhjendus 13 ja artikli 3 punkt d. Vt ka loomade tervishoiu ja heaolu teaduskomitee 11. märtsi 2002. aasta aruanne, mis käsitleb loomade (hobuste, sigade, lammaste ja veiste) heaolu vedamise ajal, Euroopa Komisjon, tervise- ja tarbijaküsimuste peadirektoraat, direktoraat C – teaduslikud arvamused, lk 24.
(
9
)	Kohtuotsus Interboves, C‑277/06, EU:C:2008:548, punktid 15 ja 16, mis puudutavad sarnast reeglit, mis on sätestatud nõukogu 19. novembri 1991. aasta direktiivi 91/628/EMÜ, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal ja millega muudetakse direktiive 90/425/EMÜ ja 91/496/EMÜ (EÜT 1991 L 340, lk 17, ELT eriväljaanne 03/12, lk 133; muudetud redaktsioon), lisa punkti 48 alapunkti 4 lõikes d.
(
10
)	Selguse huvides püüan oma ettepanekus kasutada määruse nr 1/2005 artiklis 2 loetletud mõisteid, sealhulgas mõisteid „teekond” ja „vedu”. Ent nagu selgub allpool, on see järjest keerukam. Nagu eespool märgitud, olen vajaduse korral püüdnud olla täpne.
(
11
)	Määruse nr 1/2005 artiklis 2 on „lähtekoht” määratletud kui koht, kus loom esmakordselt laaditakse veovahendile eeldusel, et loom on olnud kõnealuses kohas majutatud vähemalt 48 tundi enne lahkumist. „Sihtkoht” on määratletud kui koht, kus loom veovahendilt maha laaditakse ja majutatakse vähemalt 48 tundi enne lahkumist või tapetakse. Teatud tingimustel võidakse käsitada lähtekohana kogumiskeskusi, ilma et tuleks täita 48 tunni nõuet. See erand ei laiene siiski sihtkoha mõistele. Seetõttu ei jõua esimese pealelaadimiskoha ja lähtekohana käsitletava kogumiskeskuse vaheline teekond ametlikult lõpule enne, kui loomad on kogumiskeskusse 48 tunniks majutatud (või nad tapetakse seal).
(
12
)	Vt direktiivi 91/628 artikli 2 lõike 2 punkt b, kus „vedu” on määratletud kui „transpordivahendi abil teostatav loomade liikumine, mis sisaldab loomade peale- ja mahalaadimist”.
(
13
)	Direktiivi 91/628 artikli 2 lõike 2 punkt h.
(
14
)	Tuleb rõhutada, et määruse nr 1/2005 I lisa V peatüki punkti 1.4. alapunkti d erinevates keeleversioonides puudub samuti järjepidevus nii ühe keeleversiooni raames kui ka eri keeleversioone üksteisega võrreldes. Esiteks ei kasutata mitte kõikides keeltes üksnes sõna „vedu”, vaid mõnes keeleversioonis kasutatakse määratlemata mõisteid (saksa keeles Beförderung, inglise keeles travel). Teiseks kasutatakse teatud keeltes sõna „vedu” asemel sõna „teekond” (itaalia keeles viaggio; portugali keeles viagem; rumeenia keeles călătorie).
(
15
)	Vastavalt määruse nr 1/2005 põhjendusele 5„tuleb [loomade kaitse huvides] loomade, kaasa arvatud tapaloomade, pikki teekondi võimalikult piirata”, kusjuures põhjenduses 18 on märgitud, et pikad teekonnad „vähendavad loomade heaolu rohkem kui lühikesed”. Lisaks sätestab määruse artikli 3 teine lause, et „loomad veetakse sihtkohta viivitamata ning loomade heaolu tingimusi kontrollitakse regulaarselt ja tagatakse nende püsimine”. Lõpuks kohustab artikli 5 („Kohustused loomade veo planeerimisel”) lõike 3 punkt a korraldajaid tagama iga teekonna puhul, et „loomade heaolu ei vähendata teekonna eri osade puuduliku kooskõlastamise tõttu, arvestatakse ilmastikutingimustega”.
(
16
)	Eespool 8. joonealuses märkuses viidatud aruanne, mis käsitleb loomade (hobuste, sigade, lammaste ja veiste) heaolu vedamise ajal, lk 80.
(
17
)	16. juuli 2003. aasta ettepanek: nõukogu määrus, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal ning millega muudetakse direktiive 64/432/EMÜ ja 93/119/EÜ (KOM(2003) 425 lõplik/3), I lisa V peatüki punkti 1.1 alapunkt d (lk 49).
(
18
)	Vt nõukogu 29. juuni 1995. aasta direktiivi 95/29/EÜ, millega muudetakse direktiivi 91/628/EMÜ loomade kaitse kohta vedamise ajal (EÜT L 148, lk 52; ELT eriväljaanne 03/17, lk 466), põhjendused 3 ja 4.
(
19
)	Vt selle kohta kohtuotsus Pfotenhilfe-Ungarn, C‑301/14, EU:C:2015:793, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika. Sellist poliitikaeesmärkide vastupidist järjestust näitab kohtuotsus Zuchtvieh-Export, C‑424/13, EU:C:2015:259, mille kohaselt peavad veokorraldajad enne liidust algavaks loomade rahvusvaheliseks veoks loa saamist tõendama, et järgitakse kõiki määruse nr 1/2005 nõudeid, sealhulgas teekonna kestust ja puhkeaegu, kui osa teekonnast kulgeb kolmandas riigis.
(
20
)	Näide: maksimaalne lubatud sõiduaeg maanteel vastavalt 14+1+14 reeglile ilma „tasakaalustava” 24‑tunnise puhkeajata saab peaaegu otsa (27,5 tundi) vahetult enne ELi‑sisese ro-ro-tüüpi parvlaeva pardale sõitmist. Ülesõit ise (kui see toimub) kestab 28 tundi. Siinkohal näib, et kohtuotsusest Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548, punktid 33 ja 38) tuleneb, et 12‑tunnisest puhkeajast piisab, et „tasakaalustada” vähemalt 55,5‑tunnine teekond autotranspordi ja parvlaevaga, mis eelnes puhkeajale, mille kestel loomi maha ei laaditud. Selles näites jääb ka ebaselgeks, kas pärast 12‑tunnist „tasakaalustavat” puhkeaega võib loomi vedada veel 28 tundi maanteetranspordiga (tingimusel et neile antakse vähemalt tunniajane puhkus). Ro-ro-tüüpi parvlaevaga vedamise korral väljapoole liitu ei ole „tasakaalustavat” aega ette nähtud; vt kohtuotsus Schwaninger Martin, C‑207/06, EU:C:2008:414, punktid 30–35.
(
21
)	Kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Interboves, C‑277/06, EU:C:2008:162, punkt 18.
(
22
)	Vt selle kohta kohtuotsus Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, punkt 48.
(
23
)	Vt veiste tasakaalu kaotamise kohta pikamaaveol eespool 8. joonealuses märkuses viidatud aruanne, mis käsitleb loomade (hobuste, sigade, lammaste ja veiste) heaolu vedamise ajal, lk 81.
(
24
)	Vt määruse nr 1/2005 artikli 3 punkt h ning I lisa VI peatüki punktid 1.3–1.5. ja 2.1.–2.3.
(
25
)	Kohtuotsus Heemskerk ja Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, punkt 24.
(
26
)	Komisjoni 18. märtsi 1998. aasta määrus (EÜ) nr 615/1998, milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad seoses eksporditoetuste andmise nõuetega, mis käsitlevad elusveiste heaolu veo ajal (EÜT L 82, lk 19).
(
27
)	Kohtujuristi ettepanek, Mengozzi, kohtuasi Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2007:680, punktid 29 ja 30 ning resolutsioon.
(
28
)	Kohtuotsus Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, punktid 34 ja 37 ning resolutsiooni esimene taane.
(
29
)	Samas, punktid 39–41 ja resolutsiooni esimene taane.
(
30
)	Kohtuotsus Heemskerk ja Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, punktid 24–32.
(
31
)	Vt selle kohta kohtuotsus Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, punktid 31 ja 32.
(
32
)	Kuigi nõustun, et eksporditoetusi käsitlevate õigusaktide õigussüsteem on „loonud ühenduse võrgu”, mis „eeldab […] liikmesriikidevahelist koostööd” (vt kohtujuristi ettepanek, Mengozzi, kohtuasi Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2007:680, punktid 27 ja 28), järeldan sellest hoopis, et sellist deklaratsiooni, nagu on kõne all põhikohtuasjas, peab olema võimalik kontrollida.
(
33
)	Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (ELT L 298, lk 1), artikkel 83.
(
34
)	Vt määruse nr 817/2010 põhjendus 5.
(
35
)	Vt selle kohta kohtuotsus Heemskerk ja Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika.