62024CC0129
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 27. martā (
1
)
Lieta C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
pret
Commissioner for Environmental Information,
piedaloties:
Nezināmai(‑ām) personai(‑ām), dēvētai par John un/vai Jane Doe,
Īrijai,
Attorney General,
Right to Know CLG
(High Court (Augstā tiesa, Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Orhūsas konvencija – Direktīva 2003/4/EK – Vides informācijas pieejamība sabiedrībai – Vides informācijas pieejamība pēc pieprasījuma – Jēdzieni “informācijas pieprasītājs” un “pieprasījums” – Anonīmi vai ar pseidonīmu iesniegts pieprasījums – Prasība informācijas pieprasītājiem norādīt faktisko vārdu un pašreizējo fizisko adresi – Pieprasījuma nederīgums – Pieprasījuma noraidīšana, ja tas ir acīmredzami nepamatots
I. Ievads
1.
Tiesības piekļūt vides informācijai ir pirmais no trim pīlāriem, kas ir Orhūsas konvencijas (
2
) pamatā – kopā ar sabiedrības līdzdalības tiesībām un tiesībām vērsties tiesu iestādēs (
3
). Šo tiesību galīgais mērķis ir dot iespēju ikvienam iedzīvotājam “īstenot”“tiesības dzīvot vidē, kas atbilst šīs personas veselības stāvoklim un labklājībai, un [pildīt] pienākum[u] gan individuāli, gan sadarbībā ar citiem aizsargāt un uzlabot vidi pašreizējo un nākamo paaudžu labā” (
4
). Orhūsas konvencijai ir “divējāda identitāte” (
5
) – tā saista vides tiesības un cilvēktiesības (
6
). Tās “pīlāri” ir “savstarpēji atbalstoši” (
7
), un tiesības piekļūt vides informācijai ir priekšnoteikums, lai darbotos citas tiesības (
8
).
2.
Direktīvas 2003/4 (
9
) pirmais apsvērums atspoguļo tiesību uz informāciju nozīmi un pauž centienus, ka “plašāka pieeja vides informācijai un šādas informācijas izplatīšana palīdz[ēs] pievērst sabiedrības uzmanību vides problēmām [..] un galu galā palīdz[ēs] uzlabot vidi”.
3.
Izskatāmā lieta attiecas uz jautājumu, vai uz piekļuvi vides informācijai principā var attiecināt prasību informācijas pieprasītājiem norādīt savu vārdu un fizisko adresi. Šajā lietā izvirzīts arī jautājums par to, kāda aizsardzība ir pieejama valsts iestādēm, izskatot pieprasījumus, kurus tās uzskata par nenozīmīgiem vai provokatīviem.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Starptautiskās tiesības
4.
Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts:
“1.   Katra Puse nodrošina to, ka, atbildot uz lūgumu sniegt vides informāciju, valsts iestādes – ievērojot turpmākos šā panta punktus un attiecīgās valsts tiesību aktus – sabiedrībai dara pieejamu lūgto informāciju, tostarp – pēc atbilstoša lūguma un saskaņā ar šā punkta b) apakšpunktu – to dokumentu kopijas, kuros ir attiecīgā informācija, neatkarīgi no tā, vai tajos ir arī cita informācija:
a)
neprasot, lai sabiedrība pamato savu interesi.”
B.
Eiropas Savienības tiesības
5.
Saskaņā ar Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punktu ““informācijas pieprasītājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas pieprasa vides informāciju”.
6.
Direktīvas 2003/4 3. panta “Vides informācijas pieejamība pēc pieprasījuma” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, lai publiskajām institūcijām, neprasot pamatojumu, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem būtu pienākums sniegt to rīcībā esošo vai tām pieejamo vides informāciju ikvienam informācijas pieprasītājam, kas iesniedzis pieprasījumu.”
C.
Īrijas tiesības
7.
European Communities (Access to Information on the Environment) Regulations 2007 to 2014 (Eiropas Kopienu (piekļuve vides informācijai) noteikumi no 2007. līdz 2014. gadam; turpmāk tekstā – “Noteikumi par piekļuvi vides informācijai”) 6. pantā paredzēts:
“6. (1) Vides informācijas pieprasījumā –
[..]
(c)
jānorāda informācijas pieprasītāja vārds, adrese un jebkura cita attiecīgā kontaktinformācija [..]
[..]
(2) Informācijas pieprasītājam nav jāpamato interese iesniegt pieprasījumu.”
III. Īss pamatlietas izklāsts un prejudiciālie jautājumi
8.
No 2022. gada 13. marta līdz 30. maijam pieprasījuma iesniedzējs vai iesniedzēji (varbūt viens, bet, iespējams, vairāki) veica ilgstošu saraksti ar Coillte (publiski-privāts Īrijas mežsaimniecības uzņēmums), iesniedzot ļoti lielu skaitu, iespējams, anonimizētu vai pseidonimizētu pieprasījumu, kas sagatavoti identiskā vai gandrīz identiskā formātā, pieprasot piekļuvi vides informācijai. Fiziskās adreses netika norādītas. Vārdi bija aizgūti no filmu varoņiem.
9.
Agrākos pieprasījumus, kuros lietoti daži no vārdiem, ko izmantojuši informācijas pieprasītāji šajā tiesvedībā, Coillte bija izskatījusi parastā kārtībā, jo tajā brīdī tie tika uzskatīti par vienreizējiem pieprasījumiem. Tomēr, kad kopš 2022. gada 20. martu sāka parādīties anonīmi līdzīga stila un veida pieprasījumi ar līdzīgu frazeoloģiju, Coillte kļuva skaidrs, ka tie ir daļa no organizētas kampaņas, un tā veica pasākumus, lai pārbaudītu informācijas pieprasītāju identitāti.
10.
Iesniedzējtiesas ieskatā Coillte pamatoti uzskatīja, ka šie pieprasījumi nav paredzēti, lai iegūtu vides informāciju, un ir daļa no plašākas kampaņas, ko apšaubāmu iemeslu dēļ īsteno nezināmas personas. Kampaņa ļoti būtiski ietekmēja Coillte darbību, atņemot laiku un resursus patiesu vides informācijas pieprasījumu izpildei un tādējādi izraisot ar to saistītu kavēšanos un neapmierinātību patiesos vides informācijas pieprasītājos.
11.
Coillte atbildēja uz šiem pieprasījumiem, lūdzot informācijas pieprasītājus norādīt viņu (pašreizējo) adresi un apstiprinājumu, ka vārdi ir informācijas pieprasītāju faktiskie (juridiskie) vārdi. Iesniedzējtiesa konstatē, ka Coillte, ņemot vērā apstākļus, pamatoti uzskatīja, ka pastāv prima facie jautājums par informācijas pieprasītāju sniegtās informācijas patiesumu attiecībā uz to identitāti. Iesniedzējtiesa arī uzskata, ka iesniegto pieprasījumu skaita dēļ attiecīgā valsts iestāde ir rīkojusies pamatoti, ņemdama vērā citu tā paša informācijas pieprasītāja iesniegto pieprasījumu apjomu, veidu un biežumu, lai noteiktu, vai pieprasījumi ir acīmredzami nepamatoti.
12.
Iesniedzējtiesa norāda, ka, tā kā nav pierādījumu par pretējo, Coillte lūgtais apstiprinājums informācijas pieprasītāja faktiskajam vārdam un/vai pašreizējai fiziskai adresei bija paredzēts, lai pārbaudītu informācijas pieprasītāja identitāti, nevis lai noskaidrotu informācijas pieprasītāja intereses.
13.
Tā kā Coillte pieprasītā informācija netika sniegta, saskaņā ar Noteikumu par piekļuvi vides informācijai 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu tā noraidīja pieprasījumus kā nederīgus.
14.
Pēc tam informācijas pieprasītāji iesniedza Coillte pieprasījumus veikt iekšēju pārskatīšanu. Coillte lūdza informācijas pieprasītājus apstiprināt to faktiskos juridiskos vārdus un norādīt pašreizējās adreses. Tā kā šie lūgumi sniegt apstiprinājumu atkal netika izpildīti, pieprasījumi veikt iekšēju pārskatīšanu tika noraidīti kā nederīgi.
15.
No dažādajiem atteikumiem sniegt informāciju vairāki tika pārsūdzēti Commissioner for Environmental Information (komisārs vides informācijas jautājumos, Īrija; turpmāk tekstā – “komisārs”). Komisārs 2022. gada 29. augustā pieņēma lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurā konstatēja, ka izskatīt pārsūdzības ir viņa kompetencē un ka Coillte nebija pamata uzskatīt anonīmi vai ar pseidonīmu iesniegtos pieprasījumus par nederīgiem saskaņā ar Noteikumu par piekļuvi vides informācijai 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
16.
Coillte par apstrīdēto lēmumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
17.
Īrija un Attorney General (ģenerālprokurors) iestājās lietā kā dalībnieki, Right to Know CLG (turpmāk tekstā – “Right to Know”) – kā amicus curiae.
18.
Iesniedzējtiesa vēlas precizēt Direktīvas 2003/4 6. panta 1. punktā ietvertā jēdziena “pieprasījums” un šīs direktīvas 2. panta 5. punktā minētā jēdziena “informācijas pieprasītājs” interpretāciju.
19.
Runājot par jēdzienu “pieprasījums”, iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Noteikumu par piekļuvi vides informācijai 6. pantu vides informācijas pieprasījumam jāatbilst noteiktām formālām prasībām, tostarp norādot vārdu un adresi. Pieprasījums, kas neatbilst šīm formalitātēm, ir uzskatāms par nederīgu. Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata, ka jēdziens “pieprasījums” var nozīmēt tikai derīgu pieprasījumu, kas atbilst Direktīvai 2003/4 un transponējošajiem valsts tiesību aktiem.
20.
Runājot par jēdzienu “informācijas pieprasītājs”, iesniedzējtiesa ņem vērā, ka šis jēdziens nozīmē fizisku vai juridisku personu, kas identificēta pēc tās pašreizējā juridiskā vārda un fiziskās adreses, pretstatā anonīmai personai vai personai ar pseidonīmu. Tā norāda – tas, ka Direktīva 2003/4 piešķir tiesības fiziskām un juridiskām personām, nozīmē, ka informācijas pieprasītājam jānorāda faktiskais vārds un fiziskā adrese, lai konstatētu tiesības tikt uzskatītam par informācijas pieprasītāju. Šīs informācijas neesamība var arī izraisīt neapmierinošu rezultātu, ja strīds tiek izskatīts tiesā, kā tas ir noticis ieinteresēto personu gadījumā – tās nav identificējamas, pamatojoties uz minimālo informāciju, kas jānorāda, lai piedalītos tiesvedībā.
21.
Iesniedzējtiesa vaicā, vai gadījumā, ja Tiesa konstatētu, ka “informācijas pieprasītājs” Direktīvas 2003/4 izpratnē nav jāidentificē, šī direktīva nepieļauj valsts tiesību aktus, kuros paredzēts, ka informācijas pieprasītājiem, lai iesniegtu pieprasījumu, jānorāda savs vārds un/vai pašreizējā fiziskā adrese. Iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar valsts procesuālās autonomijas principu dalībvalsts var izvēlēties transponēt Direktīvu 2003/4 tādā veidā, kas paredz pieprasītājiem prasību sevi identificēt, lai valsts iestāde varētu pārbaudīt, vai tie ir fiziskas vai juridiskas personas, kam ir piešķirtas informācijas pieprasītāju tiesības.
22.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai gadījumā, ja Tiesa konstatētu, ka Direktīva 2003/4 nepieļauj valsts tiesību aktus, kuros paredzēta prasība identificēt informācijas pieprasītājus, valsts iestāde tomēr var lūgt apstiprinājumu informācijas pieprasītāja vārdam un/vai pašreizējai fiziskai adresei, ja tai ir pamatots iemesls uzskatīt, ka sniegtā informācija ir nepatiesa vai nepilnīga. Apstāklim, ka šāda informācija varētu radīt pieņēmumus par informācijas pieprasītāja interesēm, nevajadzētu būt nozīmei.
23.
Visbeidzot iesniedzējtiesa jautā, vai iestāde var lūgt informāciju par pieprasītāja identitāti, lai noteiktu, vai konkrētais pieprasījums ir acīmredzami nepamatots, ņemot vērā citu tā paša informācijas pieprasītāja iesniegto pieprasījumu apjomu, veidu un biežumu.
24.
Šādos apstākļos High Court (Augstā tiesa, Īrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai vārds “pieprasījums” Direktīvas 2003/4 6. panta 1. punktā, ņemot vērā [Orhūsas konvencijas] 4. panta 1. punktu, nozīmē tikai pieprasījumu, kas ir pamatots, atsaucoties uz direktīvu un attiecīgās dalībvalsts transponējošo tiesību aktu?
2)
Vai vārdi “informācijas pieprasītājs” Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punktā, tostarp ņemot vērā [Orhūsas konvencijas] 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu un/vai 6. panta 1. un/vai 2. punktu, un/vai 2. panta 5. punktu, 4. panta 1. punktu un 3. punkta b) apakšpunktu, nozīmē fizisku vai juridisku personu, kas identificēta pēc tās faktiskā vārda un/vai pašreizējās fiziskās adreses, pretstatā anonīmai personai vai personai ar pseidonīmu un/vai informācijas pieprasītājam, kura vienīgā identificējošā informācija ir e‑pasta adrese?
3)
Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša: vai Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punktam un/vai 5. punkta c) apakšpunktam, ņemot vērā [Orhūsas konvencijas] 4. panta 1. punktu, ir pretrunā valsts tiesību akti, kuros ir paredzēts, ka informācijas pieprasītājam ir jānorāda savs faktiskais vārds un/vai pašreizējā fiziskā adrese, lai iesniegtu pieprasījumu?
4)
Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša un atbilde uz trešo jautājumu kopumā ir apstiprinoša: vai Direktīvai 2003/4, interpretējot to [Orhūsas konvencijas] 4. panta gaismā, ir tāda ietekme, ka gadījumā, ja valsts iestādei ir pamatots viedoklis, ka pastāv prima facie jautājums par informācijas pieprasītāja sniegtās informācijas patiesumu attiecībā uz viņa identitāti, valsts iestāde nevar lūgt apstiprinājumu informācijas pieprasītāja faktiskajam vārdam un/vai pašreizējai fiziskai adresei, lai pārbaudītu informācijas pieprasītāja identitāti, nevis noskaidrotu informācijas pieprasītāja intereses, pat ja informācijas pieprasītāja faktiskā vārda un/vai pašreizējās fiziskās adreses sniegšana varētu netieši vai citā veidā radīt valsts iestādei iespēju izdarīt secinājumus vai pieņēmumus attiecībā uz jebkura informācijas pieprasītāja interesēm direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē?
5)
Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša un uz trešo jautājumu kopumā ir apstiprinoša: vai direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktam, interpretējot to [Orhūsas konvencijas] 4. panta 3. punkta b) apakšpunkta gaismā, ir tāda ietekme, ka valsts iestāde nevar lūgt apstiprinājumu informācijas pieprasītāja faktiskajam vārdam un/vai pašreizējai fiziskai adresei, lai noteiktu, vai konkrētais pieprasījums ir acīmredzami nepamatots, ņemot vērā citu tā paša informācijas pieprasītāja iesniegto pieprasījumu apjomu, veidu un biežumu, nevis lai noskaidrotu informācijas pieprasītāja intereses, pat ja informācijas pieprasītāja faktiskā vārda un/vai pašreizējās fiziskās adreses sniegšana varētu netieši vai citā veidā radīt valsts iestādei iespēju izdarīt secinājumus vai pieņēmumus attiecībā uz jebkura informācijas pieprasītāja interesēm direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē?”
25.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Coillte, komisārs, Čehijas un Itālijas valdības, Īrija un Eiropas Komisija.
IV. Izvērtējums
A.
Ievada apsvērumi
26.
Vispirms jāatgādina, ka Eiropas Savienība, pievienojoties Orhūsas konvencijai, ir apņēmusies Savienības tiesību piemērojamības jomā nodrošināt piekļuvi valsts iestāžu rīcībā esošajai vides informācijai (
10
).
27.
Kā apstiprināts Direktīvas 2003/4 5. apsvērumā, pieņemot šo direktīvu, Savienības likumdevējs ir vēlējies nodrošināt Savienības tiesību saderību ar šo konvenciju, lai Eiropas Savienība to noslēgtu, paredzot vispārēju sistēmu ar mērķi nodrošināt, lai ikvienai dalībvalsts fiziskai vai juridiskai personai būtu tiesības piekļūt valsts iestāžu rīcībā esošajai vai tām pieejamai vides informācijai, nepamatojot tās nepieciešamību (
11
).
28.
No minētā izriet, ka, interpretējot Direktīvu 2003/4, jāņem vērā Orhūsas konvencijas, kuru ar šo direktīvu ir paredzēts ieviest Savienības tiesībās, teksts un mērķis (
12
).
29.
Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmata var tikt uzskatīta par skaidrojošu dokumentu, ko papildus citiem nozīmīgiem apstākļiem attiecīgā gadījumā var ņemt vērā, lai interpretētu šo konvenciju, lai gan šajā rokasgrāmatā ietvertajai analīzei nav saistoša spēka un tai nepiemīt tāds normatīvs tvērums, kāds ir minētās konvencijas normām (
13
).
B.
Par pirmo jautājumu
30.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai jēdziens “pieprasījums” Direktīvas 2003/4 6. panta 1. punktā, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē tikai pieprasījumu, kas ir derīgs, atsaucoties uz šo direktīvu un attiecīgās dalībvalsts transponējošajiem tiesību aktiem.
31.
Saskaņā ar Direktīvas 2003/4 6. panta 1. punktu dalībvalstīm jānodrošina, lai ikvienam “informācijas pieprasītājam, kas uzskata, ka viņa informācijas pieprasījums ignorēts vai nepamatoti noraidīts [..], ka nav saņemta pienācīga atbilde vai citādi nav ievēroti 3., 4. vai 5. panta noteikumi, būtu pieejama procedūra, kura paredz attiecīgās publiskās institūcijas darbības vai bezdarbības pārskatīšanu, ko veic tā pati vai cita publiskā institūcija, vai izskatīšanu administratīvā kārtā, kuru veic saskaņā ar tiesību aktiem izveidotā neatkarīga un objektīva struktūra”.
32.
No Direktīvas 2003/4 sistēmas, kā būtībā norādījusi Komisija, izriet, ka šīs direktīvas 6. panta 1. punktā minētais jēdziens “informācijas pieprasījums” attiecas uz “pieprasījumu”, kas iesniegts saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu.
33.
Atbilstoši Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punktam valsts iestādēm, “neprasot pamatojumu”, ir pienākums sniegt to rīcībā esošo vides informāciju “ikvienam informācijas pieprasītājam, kas iesniedzis pieprasījumu”.
34.
Direktīvā 2003/4 nav definēts vārds “pieprasījums”, kā arī tās 3. pantā nav noteiktas konkrētas derīguma prasības informācijas pieprasītāja iesniegtam pieprasījumam.
35.
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru piekļuves tiesības, kas garantētas ar Direktīvu 2003/4, ir piemērojamas vienīgi, ciktāl pieprasītā informācija atbilst šajā direktīvā paredzētajām prasībām par informācijas pieejamību sabiedrībai, kas it īpaši prasa, lai tā būtu “vides informācija” minētās direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē (
14
).
36.
Tādējādi pieprasījumam jāatbilst 3. pantā paredzētajām vispārīgajām piekļuves tiesību piemērošanas prasībām – tas nozīmē, ka “informācijas pieprasītājam” jāiesniedz pieprasījums “publiskai institūcijai” un tā mērķis ir iegūt tās “rīcībā esošo vai tai pieejamo vides informāciju”. Šo jēdzienu nozīme ir definēta Direktīvas 2003/4 2. pantā.
37.
Turklāt nedz Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punktā, nedz 3. panta 1. punktā nav paredzēti pieprasījuma iesniegšanas formas vai derīguma nosacījumi. Jēdziens “pieprasījums” jāsaprot plaši – kā jebkurš pieprasījums, kas iesniegts saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu.
38.
Nepieciešamību jēdzienu “pieprasījums” saprast plaši apstiprina Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punkts, kas pusēm paredz pienākumu nodrošināt, ka, atbildot uz pieprasījumu sniegt vides informāciju, tās sabiedrībai dara pieejamu prasīto informāciju, ievērojot valsts tiesību aktus. Saskaņā ar Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmatu ““pieprasījums” var būt tāds jebkurš sabiedrības pārstāvja paziņojums valsts iestādei, ar kuru tiek lūgts sniegt vides informāciju” (
15
). Minētajā rokasgrāmatā ir arī norādīts, ka “konvencijā nav precizēta pieprasījuma forma, tādējādi tas nozīmē, ka jebkurš 4. panta prasībām atbilstošs pieprasījums, kas iesniegts mutvārdos vai rakstveidā, tiks uzskatīts par pieprasījumu saskaņā ar konvenciju” (
16
).
39.
Pirmajā jautājumā izvirzītā problemātika ir saistīta ar to, vai dalībvalstis var noteikt derīguma prasības attiecībā uz pieprasījuma iesniegšanu un vai tās var šīs prasības attiecināt uz Direktīvas 2003/4 6. pantā paredzētajām tiesībām vērsties tiesu iestādēs.
40.
Pirmkārt, jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/4 3. panta 5. punkta c) apakšpunktu, lai izmantotu tiesības piekļūt vides informācijai pēc pieprasījuma, dalībvalstīm jānodrošina, lai “būtu noteikti praktiski pasākumi”, kas ļauj efektīvi izmantot minētas tiesības. Šādi “praktiski pasākumi” paredz, piemēram, iecelt personas, kuras atbild par informācijas nodrošināšanu, izveidot un uzturēt struktūrvienības, kas izvērtē pieprasīto informāciju, un izveidot valsts iestāžu rīcībā esošās vai tām pieejamās vides informācijas reģistrus un sarakstus vai informācijas punktus. Minētās direktīvas 15. apsvērumā norādīts – “šiem pasākumiem jānodrošina, ka informācija ir efektīvi un viegli pieejama, lai tā pakāpeniski kļūtu arvien vairāk pieejama sabiedrībai”. 3. panta 5. punkta a) un b) apakšpunkts attiecas uz dalībvalstu pienākumu nodrošināt, lai amatpersonas atbalstītu sabiedrības centienus saņemt informāciju un valsts iestāžu saraksti būtu publiski pieejami. Turklāt saskaņā ar 3. panta 5. punkta pēdējo daļu dalībvalstīm jānodrošina, lai valsts iestādes pienācīgi informē sabiedrību par tās tiesībām un tālab pietiekami sniedz tai informāciju, ieteikumus un padomus.
41.
Saistībā ar Direktīvas 2003/4 3. panta 5. punktu pienākums nodrošināt “praktiskus pasākumus”, lai efektīvi īstenotu tiesības piekļūt vides informācijai, ir daļa no valsts iestāžu pienākuma atvieglot sabiedrībai savu tiesību izmantošanu (
17
).
42.
Tādējādi Direktīvas 2003/4 3. panta 5. punktā paredzētais pienākums noteikt “praktiskus pasākumus”, lai izmantotu tiesības pieprasīt informāciju, atšķiras no derīguma prasību noteikšanas. Proti, lai gan “praktiskie pasākumi” paredzēti, lai atvieglotu piekļuvi informācijai, derīguma prasības ir formalitātes vai priekšnoteikumi, kas informācijas pieprasītājam jāievēro, lai saņemtu piekļuvi attiecīgajai informācijai.
43.
Lai gan valsts tiesību aktos var noteikt pieprasījuma iesniegšanas un apstrādes sistēmu, attiecīgie noteikumi nedrīkst pārsniegt Direktīvas 2003/4 3. panta 5. punktā paredzētā mērķa sasniegšanai nepieciešamo, proti, garantēt vieglu un efektīvu vides informācijas pieejamību.
44.
Otrkārt, no Direktīvas 2003/4 6. panta izriet, ka gadījumā, ja “informācijas pieprasījums ir ignorēts vai nepamatoti noraidīts (pilnībā vai daļēji), nav saņemta pienācīga atbilde vai citādi nav ievēroti 3., 4. vai 5. panta noteikumi”, valsts iestādes darbībai vai bezdarbībai jābūt pārskatāmai administratīvā kārtā un pārsūdzamai tiesā.
45.
Līdz ar to tiesību vērsties tiesā īstenošana nav atkarīga no tā, vai valsts iestāde uzskata, ka pieprasījums ir derīgs vai ka ir izpildīti valsts tiesību aktos paredzētie tiesību uz vides informāciju īstenošanas nosacījumi. Tas, vai pastāv “pieprasījums” saskaņā ar Direktīvu 2003/4 – kā tas ir arī visu pārējo materiāltiesisko nosacījumu gadījumā, lai rastos tiesības piekļūt vides informācijai –, ir jautājums, kam jābūt pārskatāmam administratīvā kārtā un pārsūdzamam tiesā, kā noteikts šīs direktīvas 6. pantā. Atbildīgajai struktūrai jāpārbauda, vai vides informācijas pieprasījums atbilst nosacījumiem, kas paredzēti šīs direktīvas 3. panta 1. punktā.
46.
Pretējā gadījumā tiesības vērsties tiesā un kompetence, kas ar Direktīvas 2003/4 6. pantu piešķirta tiesām un saskaņā ar tiesību aktiem izveidotām neatkarīgām un objektīvām struktūrām, būtu atkarīga no valsts iestāžu piemērotās vides informācijas pieejamības nosacījumu interpretācijas. Kā apgalvoja komisārs, tiesas iestāžu pieejamības nodrošināšanas mehānismu varētu apdraudēt vienkārša valsts iestādes darbība, uzskatot pieprasījumu par nederīgu.
47.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka jēdziens “pieprasījums” Direktīvas 2003/4 6. panta 1. punktā, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē pieprasījumu, kas iesniegts saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 1. punktu. Jautājumam, vai pieprasījums ietilpst pēdējās minētās normas piemērošanas jomā, jābūt pārskatāmam administratīvā kārtā un pārsūdzamam tiesā atbilstoši Direktīvas 2003/4 6. pantam.
C.
Par otro jautājumu
48.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai vārdi “informācijas pieprasītājs” Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punktā, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 2. un 4. pantu, nozīmē fizisku vai juridisku personu, kas identificēta pēc tās faktiskā vārda un/vai pašreizējās fiziskās adreses, pretstatā anonīmai personai vai personai ar pseidonīmu un/vai informācijas pieprasītājam, kura vienīgā identificējošā informācija ir e‑pasta adrese?
49.
Atbilstīgi 2. panta 5. punktam “informācijas pieprasītājs” ir “jebkura fiziska vai juridiska persona, kas pieprasa vides informāciju”.
50.
Saskaņā ar Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punktu valsts iestādēm, “neprasot pamatojumu”, ir pienākums sniegt to rīcībā esošo vai tām pieejamo vides informāciju “ikvienam informācijas pieprasītājam, kas iesniedzis pieprasījumu”.
51.
Rodas jautājums, vai jēdziens “informācijas pieprasītājs” ietver fiziskas vai juridiskas personas identifikāciju pēc tās faktiskā vārda vai arī tas tāpat var tikt attiecināts uz anonīmiem informācijas pieprasītājiem vai informācijas pieprasītājiem ar pseidonīmu.
52.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no vajadzības Savienības tiesības piemērot vienveidīgi, gan no vienlīdzības principa izriet, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi (
18
).
53.
Interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (
19
).
54.
Runājot par 2. panta 5. punkta tekstu, šajā tiesību normā “jebkura fiziska vai juridiska persona” ir kvalificēta kā informācijas pieprasītājs. Tajā nav precizēts, ka šādas fiziskas vai juridiskas personas jāidentificē pēc to faktiskā juridiskā vārda un/vai pašreizējās fiziskās adreses.
55.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesību piešķiršana fiziskām un juridiskām personām nozīmē, ka informācijas pieprasītājam jānorāda faktiskais vārds un/vai fiziskā adrese, lai to varētu uzskatīt par informācijas pieprasītāju.
56.
Coillte, Čehijas un Itālijas valdības, kā arī Īrija atbalsta šo nostāju. Tās apgalvo, ka tikai persona, kas identificēta pēc šīs personas vārda un adreses, var iesniegt vides informācijas pieprasījumu. Tas tā ir tāpēc, ka valsts iestādēm jāspēj apstiprināt tās personas statusu, kas iesniedz pieprasījumu, un šajā nolūkā visvienkāršākais un uzskatāmākais mehānisms ir prasība norādīt faktisko vārdu un/vai pašreizējo fizisko adresi.
57.
Savukārt komisārs un Right to Know apgalvo, ka vārdi “informācijas pieprasītājs”, tā kā nav atsauces uz informācijas pieprasītāja identitāti, nenozīmē prasību identificēt.
58.
Komisija norāda, ka atsauce uz “personu” Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punktā nozīmē, ka šāda persona patiešām pastāv, un liedz fiktīvai personai iesniegt pieprasījumu saskaņā ar šo direktīvu un gūt labumu no tās noteikumiem. Komisija ierosina ņemt vērā arī tos veidus, kādos vides informācija var tikt darīta pieejama – tie ne vienmēr paredz informācijas pieprasītāja identificēšanu.
59.
Manuprāt, prasība identificēt informācijas pieprasītāju nav raksturīga jēdzienam “informācijas pieprasītājs”. Kā būtībā norādījusi Komisija, tas, ka persona ir identificējama saskaņā ar 2. panta 5. punktu, nenozīmē, ka šajā tiesību normā ir prasīta identifikācija. Proti, viena lieta ir atzīt, ka informācijas pieprasītājam patiešām jāpastāv, nevis jābūt automatizētam botam vai fiktīvai personai. Pavisam cita lieta ir pieņemt, ka informācijas pieprasītājam, lai izmantotu 3. panta 1. punktā paredzētās tiesības, noteikti jāsniedz identitātes dati un jāpakļaujas sistemātiskai identitātes pārbaudei.
60.
Tāpēc, kā norāda Komisija, ciktāl tas attiecas uz jēdziena “informācijas pieprasītājs” definīciju Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punkta izpratnē, tikai tas vien, ka pastāv fiziska vai juridiska persona, ir pietiekami, lai šī persona varētu izmantot šajā direktīvā paredzētās tiesības.
61.
Iepriekš minētais neskar dalībvalstu rīcības brīvību noteikt situācijas, kurās jāidentificē informācijas pieprasītājs – tas sīkāk tiks aplūkots turpmākajā izklāstā saistībā ar trešo, ceturto un piekto jautājumu.
62.
Orhūsas konvencijā nav arī precizēts, ka vides informācijas pieprasītāji jāidentificē, lai īstenotu to piekļuves tiesības šai informācijai. Orhūsas konvencijā jēdziens “informācijas pieprasītājs” nav definēts. Saskaņā ar minētās konvencijas 4. panta 1. punktu valsts iestādes “sabiedrībai” dara pieejamu prasīto vides informāciju pēc atbilstoša lūguma. Atbilstoši 2. panta 4. punktam “sabiedrība” ir “viena vai vairākas fiziskas vai juridiskas personas un – saskaņā ar attiecīgās valsts likumiem vai praksi – to apvienības, organizācijas vai grupas”. Šī plašā “sabiedrības” definīcija Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmatā ir interpretēta tādējādi, ka tā attiecas uz “ikvienas personas” principu (
20
).
63.
Kā norādīts juridiskajā literatūrā (
21
), tas, ka Orhūsas konvencijā nav noteikta prasība, iesniedzot pieprasījumu, sniegt informāciju par identitāti un nav prasības pamatot informācijas nepieciešamību, nozīmē, ka valsts iestādēm jāievēro identitātes ziņā neitrāla pieeja attiecībā uz informācijas pieprasītāju (“applicant blind”). Saskaņā ar šo pieeju “nevienam – privātpersonām, NVO vai citiem, kas pieprasa vides informāciju, –nav sevi jāidentificē vai jāpamato savs pieprasījums” (
22
).
64.
Viens no iemesliem, kāpēc iesniedzējtiesa uzskata, ka varētu būt nepieciešama identifikācija, ir tāds, ka tas ļauj pārbaudīt, vai informācijas pieprasītāji ir fiziskas vai juridiskas personas, kurām ir piešķirtas informācijas pieprasītāju tiesības, it īpaši pretstatā nereģistrētām struktūrām. Coillte piekrīt šim viedoklim – tāpat kā vairākas ieinteresētās personas, tostarp Čehijas valdība –, ka Direktīva 2003/4 un Orhūsas konvencija tiesības uz vides informāciju saista ar informācijas pieprasītāja juridiskās personas statusu.
65.
Šajā ziņā jānorāda, ka no Direktīvas 2003/4 2. apsvēruma izriet, ka tā “nodrošina vēl lielāku informācijas pieejamību, nekā paredzēts Direktīvā 90/313/EEK” (
23
). Atbilstoši Direktīvai 90/313, kā uzsvērts juridiskajā literatūrā, tiesību iegūt vides informāciju tvērums attiecībā uz personām ir plašs un tas jāsaprot kā tāds, kas ietver “praktiski ikvienu”, neparedzot prasību par konkrētu juridisko formu (
24
). Tiesību iegūt vides informāciju tvēruma attiecībā uz personām plašu izpratni apstiprina vides informācijas pieejamības sabiedrībai mērķi, kuri atbilstoši Direktīvas 2003/4 1. apsvērumam ir “palīdz[ēt] pievērst sabiedrības uzmanību vides problēmām, veicin[āt] viedokļu brīvu apmaiņu, sabiedrības efektīvāku līdzdalību lēmumu pieņemšanā vides jomā un galu galā palīdz[ēt] uzlabot vidi”. Autori ir norādījuši, ka Direktīva 2003/4 “deva piekļuvi informācijai cilvēktiesību kontekstā” un ka tādēļ “tiesības tika piešķirtas nevis tikai Savienības pilsoņiem, bet gan ikvienam, tostarp apvienībām” (
25
).
66.
Turklāt atbilstoši Direktīvas 2003/4 3. panta 5. punkta a) apakšpunktam amatpersonām ir pienākums atbalstīt “sabiedrības centienus saņemt informāciju”. Šīs direktīvas 2. panta 6. punktā jēdziens “sabiedrība” ir definēts kā “viena vai vairākas fiziskas vai juridiskas personas, kā arī – saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem vai praksi – to apvienības, organizācijas vai grupas”. No šo abu tiesību normu kopīgas interpretācijas izriet, ka fiziskām vai juridiskām personām un – saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi – to apvienībām, organizācijām vai grupām jābūt iespējai piekļūt vides informācijai.
67.
Direktīvas 2003/4 3. panta 5. punkta a) apakšpunktā paredzētā prasība amatpersonām atbalstīt “sabiedrības” centienus saņemt informāciju zaudētu jēgu, ja atsevišķām “sabiedrības” kategorijām un it īpaši apvienībām, kurām nav juridiskas personas statusa, tiktu atņemtas jebkuras tiesības piekļūt vides informācijai, iesniedzot pieprasījumu saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu.
68.
Turklāt, kā norādīts šo secinājumu ievada apsvērumos, interpretējot Direktīvu 2003/4, jāņem vērā Orhūsas konvencijas, kuru ar šo direktīvu paredzēts ieviest Savienības tiesībās, teksts un mērķis (
26
). Šajā ziņā jāatgādina, ka Orhūsas konvencijā ir ievērota “ikvienas personas” principa piemērošana attiecībā uz tiesībām piekļūt vides informācijai (
27
). Orhūsas konvencijā jēdziens “sabiedrība” ir tieši attiecināms uz fizisku vai juridisku personu “apvienībām, organizācijām vai grupām saskaņā ar attiecīgās valsts likumiem vai praksi”. Visām valsts tiesību aktos noteiktajām prasībām jāatbilst Orhūsas konvencijas mērķim nodrošināt “plašu piekļuvi” tajā paredzētajām tiesībām (
28
). Interpretācija, kas iestādēm ļautu atteikt tiesības uz vides informāciju, pamatojoties tikai uz informācijas pieprasītāju juridiskās personas statusu, varētu šo principu apdraudēt.
69.
Katrā ziņā atsevišķām fiziskām personām, kas ir (vēl) nereģistrētas apvienības biedri, acīmredzami ir tiesības pieprasīt piekļuvi informācijai (
29
).
70.
Tādējādi, ciktāl ikvienam ir tiesības piekļūt vides informācijai, “informācijas pieprasītāja” juridiskā statusa pārbaude vien nevar būt iemesls prasīt informācijas pieprasītāja identifikāciju.
71.
Runājot par jēdziena “informācijas pieprasītājs”kontekstu, jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punktu valsts iestādēm, “neprasot pamatojumu”, atbilstoši šai direktīvai ir pienākums sniegt vides informāciju “ikvienam informācijas pieprasītājam, kas iesniedzis pieprasījumu”. No šīs direktīvas 8. apsvēruma izriet, ka ikvienai fiziskai vai juridiskai personai ir tiesības iegūt vides informāciju, nepamatojot tās nepieciešamību.
72.
“Ikviena” informācijas pieprasītāja tiesības pieprasīt vides informāciju un atbilstošais iestāžu pienākums sniegt šo informāciju papildina iestāžu proaktīvo pienākumu sniegt informāciju, kas izriet no Direktīvas 2003/4 7. panta. Saskaņā ar minētās direktīvas 1. panta b) punktu proaktīvais pienākums paredzēts, lai nodrošinātu, ka “vides informācija tādējādi kļūst arvien plašāk pieejama un tiek publiski izplatīta, lai panāktu cik iespējams plašu sistemātisku vides informācijas publisku pieejamību un izplatīšanu”. Turklāt minētās direktīvas 9. apsvērumā noteikts, ka valsts iestādēm “cik iespējams” jānodrošina arī vides informācijas pieejamība plašai sabiedrībai un tās izplatīšana, “jo īpaši izmantojot informācijas un sakaru tehnoloģijas”.
73.
No Direktīvas 2003/4 7. panta, lasot to kopsakarā ar 1. panta b) punktu un ņemot vērā tās 9. apsvērumu, izriet, ka “tādējādi” vides informācija – “cik iespējams” – “jādara pieejama” plašai sabiedrībai un līdz ar to sabiedrībai šī informācija nav pat jāpieprasa. Formulējums “darīt pieejamu” ir pietiekami plašs, lai ietvertu dažādas informācijas pieejamības metodes. Kā apgalvo Right to Know, informācijas pieprasītājam vides informācija var tikt sniegta valsts iestādes birojos (aplūkojot uz vietas vai saņemot), izmantojot tīmekļvietni vai izsniedzot to pārstāvim. Nevienā no šīm situācijām nav acīmredzama iemesla, kādēļ fiziskām vai juridiskām personām, kuras vēlas izmantot tiesības piekļūt vides informācijai, vispirms sevi jāidentificē. Turklāt Direktīvā 2003/4 nav precizēts veids, kādā informācija būtu “jāsniedz”. Tādējādi informāciju var nosūtīt, piemēram, uz informācijas pieprasītāja e‑pasta adresi, ja informācijas pieprasītājs ir sazinājies ar administrāciju, izmantojot šo līdzekli.
74.
Valsts iestāžu vispārējais pienākums proaktīvi izplatīt informāciju sabiedrībai atbilst interpretācijai, saskaņā ar kuru gadījumā, ja sabiedrības pārstāvis vēlas saņemt piekļuvi vides informācijai, iesniedzot pieprasījumu, nav īpašas prasības sniegt informāciju par identitāti.
75.
Coillte, Īrija un Čehijas valdība apgalvo, ka Direktīvas 2003/4 6. pants apstiprina secinājumu, ka jēdziens “informācijas pieprasītājs” prasa identificēt informācijas pieprasītāju. Pēc to domām, ciktāl informācijas pieprasītājs var lūgt lēmuma, ar kuru noraidīts informācijas pieprasījums, pārskatīšanu administratīvā kārtā saskaņā ar 6. panta 1. punktu un pārbaudi tiesā atbilstoši 6. panta 2. punktam, informācijas pieprasītājs jāidentificē, kad tiek pieprasīta vides informācija.
76.
Mani nepārliecina paralēļu vilkšana starp prasībām attiecībā uz tiesību uz vides informāciju izmantošanu un procedūru, kas reglamentē pārskatīšanu administratīvajā iestādē vai pārbaudi tiesā. Šo abu tiesību izmantošanai noteiktās prasības jāizvērtē atsevišķi. Tomēr, atzīstot iespēju anonīmi iesniegt pieprasījumu, kas pamatots ar Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punktu, netiktu skarti noteikumi, ko dalībvalstis var paredzēt attiecībā uz tiesību uz administratīvu pārskatīšanu vai pārbaudi tiesā izmantošanu. Uz dalībvalstu pieņemtajiem noteikumiem par tiesību piekļūt vides informācijai izpildi ir attiecināms procesuālās autonomijas princips, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, kā arī tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību Hartas 47. pantu (
30
).
77.
Nepārliecina arī Komisijas vilktā paralēle starp šo režīmu un sabiedrības tiesībām piekļūt dokumentiem atbilstoši Regulai (EK) Nr. 1049/2001 (
31
) piemērojamo režīmu. Pirmkārt, Regulā Nr. 1049/2001 paredzētais to personu tvērums, kurām ir tiesības piekļūt dokumentiem, ir ierobežotāks nekā Direktīvā 2003/4 noteiktais to personu tvērums, kurām ir tiesības uz vides informāciju. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 1. punktu tiesības piekļūt dokumentiem ir “ikvienam Savienības pilsonim un fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī”. Attiecībā uz to personu tvērumu, kurām ir tiesības piekļūt vides informācijai, šādi aspekti nav paredzēti. Otrkārt, Savienības iestāžu rīcībā esošās vides informācijas piekļuvi sabiedrībai reglamentē Regula (EK) Nr. 1367/2006 (
32
). Šajā regulā, kā norādīts akadēmiskajā literatūrā (
33
), ir “paplašināts personu, kurām ir piekļuves tiesības, [loks]” atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 2. pantam, atzīstot, ka informācijas pieprasītājam ir tiesības piekļūt vides informācijai “bez diskriminācijas pilsonības, tautības vai dzīvesvietas dēļ un – attiecībā uz juridisku personu – bez diskriminācijas juridiskās adreses vai faktiskās darbības vietas dēļ” (
34
).
78.
Tāpēc, ņemot vērā tiesību izmantotāju tvēruma atšķirības, nav lietderīgi noteikt prasību, ka Direktīvā 2003/4 minētie informācijas pieprasītāji jāidentificē, balstoties uz Regulā Nr. 1049/2001 paredzētajām prasībām.
79.
Kas attiecas uz Direktīvas 2003/4 mērķiem, atbilstoši tās 1. panta a) punktam šīs direktīvas mērķis ir garantēt valsts iestāžu rīcībā esošās vai tām pieejamās vides informācijas iegūšanas tiesības. Kā izriet no šīs direktīvas 1. apsvēruma un kā jau norādīts šo secinājumu 65. punktā, šīs tiesības veicina “sabiedrības efektīvāku līdzdalību lēmumu pieņemšanā vides jomā un galu galā palīdz uzlabot vidi”. Turklāt no šīs direktīvas 2. apsvēruma izriet, ka tiesības iegūt vides informāciju ir daļa no “izmaiņām” saistībā ar “atklātumu un pārredzamību” (
35
).Tāpat no šīs direktīvas 16. apsvēruma izriet, ka informācijas publiskošana kalpo sabiedrības interesēm. Tādējādi publiskošanu sekmējošas tiesības iegūt vides informāciju kalpo sabiedrības interešu mērķim un nav atkarīgas no tās konkrētās personas interesēm, kura pieprasa informācijas izpaušanu. Šī iemesla dēļ un kā skaidri paredzēts Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punktā, informācijas pieprasītajiem nav jāpamato informācijas nepieciešamība.
80.
Apstāklis, ka informācijas pieprasītāji var iegūt vides informāciju, neatklājot savu identitāti, atbalsta plašākas piekļuves vides informācijai un pārredzamības mērķi. Anonimitātes saglabāšana var būt īpaši svarīga – kā būtībā norādījis komisārs un Right to Know – atsevišķiem informācijas pieprasītajiem, ja to juridiskā vārda un adreses norādīšana var netieši atklāt to intereses iesniegt pieprasījumu (
36
). Identificēšanas prasības neesamība atbilst arī tiesību iegūt informāciju sabiedrības interešu mērķim (
37
).
81.
Coillte un vairākas ieinteresētās personas ir brīdinājušas par risku, kas saistīts ar mākslīgā intelekta ģenerētiem un automātiski nosūtītiem piekļuves pieprasījumiem. Šāds risks, lai arī nopietns, nešķiet raksturīgs anonīmiem pieprasījumiem. Tas drīzāk ir attiecināms uz informācijas sabiedrības līdzekļiem, ko izmanto saziņai ar valsts iestādēm (pretstatā fiziski iesniegtiem pieprasījumiem). Lai novērstu šo risku, dalībvalsts pienākums ir īstenot nepieciešamos atbilstošos tehniskos drošības pasākumus, lai nodrošinātu, ka iestādes apstrādā tikai tos pieprasījumus, kas saņemti no personas, nevis no automatizēta bota (
38
).
82.
Valdības, kas iesniedza rakstveida apsvērumus, un Īrija ir arī brīdinājušas par ļaunprātīgas izmantošanas risku anonīmi vai ar pseidonīmu iesniegtu pieprasījumu gadījumā. Jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/4 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu dalībvalstis var noraidīt “acīmredzami nepamatotus” vides informācijas pieprasījumus. Šis atteikuma pamats ir pietiekami plašs, lai valsts iestāde varētu noraidīt pieprasījumu, kurš ir provokatīvs vai kura mērķis ir iespaidot vai radīt traucējumus. Kā iztirzāšu turpinājumā saistībā ar piekto jautājumu, piemērojot šo izņēmumu, valsts iestādes var lūgt apstiprināt identitāti.
83.
Līdz ar to tiesību uz informāciju ļaunprātīga izmantošana var izraisīt pieprasījuma noraidīšanu, bet tā neattaisno jēdziena “informācijas pieprasītājs” šauru interpretāciju.
84.
Secinu, ka no Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punkta teksta, konteksta un mērķa izriet, ka jēdziens “informācijas pieprasītājs” neprasa identificēt fizisku vai juridisku personu, kas pieprasa vides informāciju saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu.
85.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka vārdi “informācijas pieprasītājs” Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punktā, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 2. un 4. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nav attiecināmi tikai uz fizisku vai juridisku personu, kas identificēta pēc tās faktiskā vārda un/vai pašreizējās fiziskās adreses, bet ietver arī anonīmu personu vai personu ar pseidonīmu un/vai informācijas pieprasītāju, kura vienīgā identificējošā informācija ir e‑pasta adrese.
D.
Par trešo un ceturto jautājumu
86.
Ar trešo un ceturto jautājumu, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punkts, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesību akti, kuros paredzēts, ka informācijas pieprasītājiem, lai iesniegtu vides informācijas pieprasījumu, jānorāda savs faktiskais vārds un/vai pašreizējā fiziskā adrese, un ka ar to netiek pieļauts, ka valsts iestāde pārbauda informācijas pieprasītāja identitāti, pat ja ir šaubas par pieprasītāja sniegtās informācijas patiesumu attiecībā uz tā identitāti.
87.
Uz šo jautājumu būs jāatbild, ja Tiesa ņems vērā uz otro jautājumu ierosināto atbildi.
88.
Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punkts, kurā, kā norādīts iepriekš, paredzēts pienākums valsts iestādēm, “neprasot pamatojumu, [..] sniegt to rīcībā esošo vai tām pieejamo vides informāciju ikvienam informācijas pieprasītājam, kas iesniedzis pieprasījumu”, atbilst Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punktam. Pēdējā minētā tiesību norma paredz valsts iestādēm pienākumu, atbildot uz vides informācijas pieprasījumu, sniegt sabiedrībai šo informāciju.
89.
Kā norādīts atbildē uz otro jautājumu, Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punkts neparedz prasību informācijas pieprasītājam sniegt datus par identitāti.
90.
Jautājums ir par to, vai dalībvalstis tiesību aktos var noteikt šādu prasību nodrošināt identifikāciju.
91.
No LESD 288. panta izriet, ka dalībvalstīm, transponējot direktīvu, ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz to veidu un līdzekļu izvēli, kas paredzēti, lai nodrošinātu direktīvas īstenošanu. Šī brīvība nemazina katras dalībvalsts, kurai tā adresēta, pienākumu veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pilnīgu iedarbību atbilstoši tajā izvirzītajam mērķim (
39
).
92.
Attiecībā uz tiesību piekļūt vides informācijai īstenošanu Direktīvas 2003/4 3. panta 5. punktā ir konkrēti paredzēts, ka dalībvalstīm jānosaka “praktiski pasākumi”, kas ļauj “efektīvi izmantot” šīs tiesības. Kā norādīts iepriekš (
40
), šo praktisko pasākumu mērķis ir atvieglot tiesību izmantošanu.
93.
Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punktā noteikts, ka valsts iestādēm jāsniedz vides informācija, “ievērojot [..] attiecīgās valsts tiesību aktus”. Atbilstoši Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmatai tas nozīmē, ka “valsts tiesību aktos būtu jāparedz sistēma informācijas pieprasījumu apstrādei saskaņā ar [Orhūsas] konvenciju” (
41
). Lai īstenotu tiesības uz vides informāciju, Savienības tiesību akti – un it īpaši Direktīva 2003/4 – ir uzskatāmi par dalībvalsts tiesību aktu daļu (
42
).
94.
No Direktīvas 2003/4 3. panta 5. punkta un Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punkta izriet, ka, nosakot praktiskus pasākumus, lai efektīvi izmantotu vides informācijas tiesības, dalībvalstīm ir rīcības brīvība noteikt informācijas pieprasījumu iesniegšanas un apstrādes procesu.
95.
Šajā kontekstā, pirmkārt, lai iestādes varētu atbildēt uz pieprasījumu, varētu būt nepieciešamība identificēt informācijas pieprasītāju. Piemēram, valsts iestādes var pieprasīt norādīt informācijas pieprasītāja vārdu un pasta adresi, ja pieprasītājs nav sniedzis citu kontaktinformāciju.
96.
Informācijas pieprasītāja identitātes dati var būt nepieciešami arī gadījumā, ja informācija tiek sniegta, piemērojot (samērīgu) maksu saskaņā ar Direktīvas 2003/4 5. panta 2. punktu (
43
).
97.
Otrkārt, dati attiecībā uz identitāti var būt nepieciešami, ja uz informācijas pieprasījumu ir attiecināms kāds no Direktīvas 2003/4 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem.
98.
Šīs direktīvas 4. pantā ir precīzi uzskaitīti izņēmumi, ko dalībvalstis var ieviest attiecībā uz tiesībām piekļūt vides informācijai. Ciktāl šādi izņēmumi patiešām ir transponēti valsts tiesībās, valsts iestādes uz tiem var atsaukties, lai noraidītu tām iesniegtos informācijas pieprasījumus (
44
).
99.
Šie izņēmumi tostarp attiecas uz pieprasījumu, kas ir acīmredzami nepamatots, pieprasījumu, kas skar materiālus, kuri ir sagatavošanas procesā, iekšēju informācijas apmaiņu un situācijas, kurās informācijas izpaušana var kaitēt valsts iestāžu iekšējo lietu konfidencialitātei, starptautiskām attiecībām, sabiedrības drošībai vai valsts aizsardzībai, komerciālas vai rūpnieciskas informācijas konfidencialitātei vai personas datu konfidencialitātei.
100.
Direktīvas 2003/4 4. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēts, ka katrā konkrētā gadījumā sabiedrības ieguvumu, izpaužot informāciju, pretstata ieguvumam atteikuma gadījumā. Līdz ar to atteikums sniegt vides informāciju 4. pantā minēto iemeslu dēļ vienmēr jāpamato ar attiecīgo interešu izsvēršanu.
101.
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka šī izsvēršana jāveic, faktiski un atsevišķi katru situāciju, ar kādu sastopas kompetentās iestādes, izvērtējot saskaņā ar Direktīvu 2003/4 iesniegto pieprasījumu par piekļuvi vides informācijai (
45
).
102.
Tā kā piekļuves pieprasījuma pārbaudē jāņem vērā specifiskie ieguvumi katrā konkrētā gadījumā, publiskajai institūcijai ir arī jāpārbauda norādes, ko informācijas pieprasītājs var būt sniedzis, par iemesliem, kuri var pamatot prasītās informācijas izpaušanu (
46
).
103.
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2003/4 4. panta 5. punktu par atteikumu sniegt informāciju informācijas pieprasītājam “jāpaziņo” rakstiski vai elektroniski, ja pieprasījums iesniegts rakstiski vai ja informācijas pieprasītājs to pieprasa. Paziņojumā jānorāda atteikuma iemesli. Ja tiek paziņots par atteikumu, valsts iestāde vairs nesniedz informāciju. Tā vietā tā pieņem administratīvu lēmumu, saistībā ar kuru var tikt pieprasīti dati attiecībā uz informācijas pieprasītāja identitāti (
47
).
104.
No tā izriet, ka, piemērojot izņēmumu no tiesībām piekļūt informācijai, iestādei jāsazinās ar informācijas pieprasītāju veidā, kas atšķiras no vienkāršas informācijas sniegšanas. Šādās situācijās dalībvalstis varētu uzskatīt par nepieciešamu pieprasīt informāciju attiecībā uz informācijas pieprasītāja identitāti (
48
).
105.
Tomēr gadījumā, ja informācijas pieprasītājs pieprasa vides informāciju un sniedz kontaktinformāciju un iestāde var sniegt informāciju bez īpašas saziņas ar pieprasītāju, kā arī nepiemērojot izņēmumu, informācijas pieprasītājs piekļuves tiesību izmantošanai nav jāidentificē. Nav acīmredzams, kāpēc, piemēram, personai, kura vēlas piekļūt vides informācijas reģistriem vai sarakstiem, kas izveidoti un uzturēti saskaņā ar Direktīvas 2003/4 3. panta 5. punktu, vai kura atrodas uz vietas objektā, lai pārbaudītu vides informāciju, vispirms būtu sevi jāidentificē. Tas pats attiecas, piemēram, uz personu, kura vides informācijas pieprasījumu iesniedz, nosūtot e-pasta vēstuli un parakstot to ar pseidonīmu (
49
).
106.
Kā būtībā apgalvojis komisārs un Right to Know, sistemātiska prasība visiem vides informācijas pieprasītājiem sevi identificēt noteiktas personas varētu atturēt no informācijas iegūšanas. Kā norādīts atbildē uz pirmo jautājumu, atsevišķu informācijas pieprasītāju vārds varētu norādīt uz viņu interesēm un tā atklāšana nozīmētu prasību norādīt savas intereses, bet tas ir pretrunā Direktīvai 2003/4 un Orhūsas konvencijai. Šīs ieinteresētās personas īpaši uzsvēra aizskaršanas risku, runājot par personām, kuras izmanto savas tiesības uz vides informāciju, proti, risku, kas nav teorētisks vai abstrakts, it īpaši, ja tiek skartas ekonomiskās intereses. Pieeja, kas attiecībā uz informācijas pieprasītāju identitātes ziņā ir neitrāla (“applicant blind”), un pieeja, kas ir neitrāla attiecībā uz informācijas nepieciešamības pamatojumu (“motive blind”), var novērst Orhūsas konvencijas 3. panta 8. punktā minēto atriebības risku (
50
).
107.
Tā kā informācijas pieprasītāja identificēšana nevar būt vispārēja tiesību piekļūt vides informācijai izmantošanas prasība, šaubas par pieprasītāja sniegtās informācijas patiesumu nav atbilstīgs pamats, lai administrācija varētu lūgt apstiprinājumu informācijas pieprasītāja identitātei. Tomēr iepriekš minētais, kā tiks izvērtēts turpinājumā saistībā ar piekto jautājumu, neskar situāciju, kurā apstiprinājuma mērķis ir noteikt, vai pieteikums ir acīmredzami nepamatots atbilstoši Direktīvas 2003/4 4. panta 1. punkta b) apakšpunktam.
108.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punkts, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tādi valsts tiesību akti, kuros principā ir paredzēts, ka informācijas pieprasītājiem, lai iesniegtu vides informācijas pieprasījumu, jānorāda savs vārds un fiziskā adrese, pat ja ir šaubas par pieprasītāja sniegtās informācijas patiesumu. Iepriekš minēto piemēro, ja identifikācija nav nepieciešama, lai sniegtu atbildi uz pieprasījumu, un šīs direktīvas 4. pantā paredzētā atkāpe nav piemērojama.
E.
Par piekto jautājumu
109.
Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/4 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 4. panta 3. punkta b) apakšpunktu, jāinterpretē tādējādi, ka valsts iestāde nevar lūgt apstiprinājumu informācijas pieprasītāja faktiskajam vārdam un/vai pašreizējai fiziskai adresei, lai noteiktu, vai konkrētais pieprasījums ir acīmredzami nepamatots, ņemot vērā citu tā paša informācijas pieprasītāja iesniegto pieprasījumu apjomu, veidu un biežumu.
110.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvā 2003/4 paredzētās tiesības piekļūt vides informācijai nozīmē, ka šādas informācijas izpaušanai vajadzētu būt vispārējam noteikumam un ka publiskām institūcijām būtu jāļauj atteikt piekļuvi vides informācijai tikai īpašos, skaidri noteiktos gadījumos. Tādējādi atkāpes no piekļuves tiesībām ir jāinterpretē šauri, lai sabiedrības ieguvumu informācijas izpaušanas gadījumā samērotu ar ieguvumu atteikuma gadījumā (
51
).
111.
Kā minēts iepriekš (
52
), šīs direktīvas 4. pantā ir precīzi uzskaitīti izņēmumi, ko dalībvalstis var ieviest attiecībā uz tiesībām piekļūt vides informācijai. Ciktāl šādi izņēmumi patiešām ir transponēti valsts tiesībās, publiskas institūcijas uz tiem var atsaukties, lai noraidītu tām iesniegtos informācijas pieprasījumus (
53
).
112.
Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 2003/4 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu dalībvalstis var paredzēt, ka vides informācijas pieprasījums tiek noraidīts, ja pieprasījums ir “acīmredzami nepamatots”.
113.
Iesniedzējtiesa īpaši jautā, vai, piemērojot šo izņēmumu, valsts iestādes var lūgt apstiprinājumu informācijas pieprasītāja identitātei un vai, nosakot pieprasījuma pamatotību, tās var ņemt vērā citu tā paša informācijas pieprasītāja iesniegto pieprasījumu apjomu, veidu un biežumu.
114.
Vispirms jānorāda, ka dažās iepriekš minētās tiesību normas valodu versijās, lai raksturotu pieprasījumu, tiek lietots jēdziens “nepamatots” (
54
), savukārt citās valodu versijās tiek izmantots jēdziens “ļaunprātīgs” (
55
). Tomēr nevienā no valodu versijām nav norādīti konkrēti kritēriji, lai novērtētu pieprasījuma acīmredzamo nepamatotību vai ļaunprātīgo raksturu.
115.
Direktīvas 2003/4 4. panta 3. punktā noteikts – ja dalībvalsts paredz izņēmumus, tā var sagatavot publiski pieejamu kritēriju sarakstu, pamatojoties uz kuru attiecīgā iestāde var lemt par pieprasījumiem (
56
).
116.
Tālab dalībvalstīm ir rīcības brīvība noteikt šī atteikuma pamata piemērošanas aspektus.
117.
Tomēr, ciktāl tas ir izņēmums no vispārējā noteikuma, ka informācija ir jāsniedz, atteikums acīmredzami nepamatota pieprasījuma dēļ jāizmanto tikai izņēmuma gadījumos.
118.
Tādējādi standartam, lai pieprasījumu kvalificētu par acīmredzami nepamatotu, jābūt augstam.
119.
Īpaši attiecībā uz pieprasītās informācijas apjomu saskaņā ar Direktīvas 2003/4 3. panta 2. punkta b) apakšpunktu šis aspekts (kā arī pieprasītās informācijas sarežģītība) attaisno viena mēneša termiņa, kurā administrācijai jāsniedz atbilde, pagarinājumu. No Direktīvas 2003/4 3. panta 2. punkta b) apakšpunkta un šīs direktīvas 4. panta 2. punkta b) apakšpunkta kopīgas interpretācijas izriet, ka pieprasītās informācijas apjoms pats par sevi nepadara pieprasījumu par acīmredzami nepamatotu (
57
).
120.
Runājot par pieprasījumu biežumu, jāatgādina, ka tiesībām piekļūt vides informācijai ir vispārējs mērķis palīdzēt pievērst sabiedrības uzmanību vides problēmām. Informācijas pieprasītājam ir tiesības pieprasīt vides informāciju no dažādām iestādēm vai no vienas un tās pašas iestādes bez ierobežojumiem attiecībā uz pieprasījumu skaitu. Ja tiktu noteikta absolūta skaitliska robežvērtība, kuru pārsniedzot, pieprasījums varētu tikt kvalificēts kā acīmredzami nepamatots, tiktu apdraudētas tiesības uz vides informāciju (
58
).
121.
Ņemot to vērā, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Savienības tiesībās pastāv vispārējs tiesību princips, saskaņā ar kuru indivīdi nevar ļaunprātīgi vai krāpnieciski atsaukties uz Savienības tiesību normām (
59
). Indivīdiem, tostarp informācijas pieprasītājiem, kuri izmanto tiesības uz vides informāciju, jāievēro šis vispārējais tiesību princips (
60
).
122.
Direktīvas 2003/4 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktais izņēmums atspoguļo Tiesas judikatūru un, kā apgalvo Īrija, apstiprina, cik svarīgi ir izvairīties no šajā direktīvā piešķirto tiesību ļaunprātīgas izmantošanas.
123.
Lai konstatētu, ka pieprasījums ir acīmredzami nepamatots, attiecīgajai iestādei jāņem vērā visi katras konkrētās lietas attiecīgie apstākļi, tostarp pieprasījuma raksturs un tā avots. Tas it īpaši attiecas uz gadījumiem, kā to būtībā norādījusi Čehijas valdība, kad lietas apstākļi liecina, ka pieprasījums ir provokatīvs vai nenozīmīgs, kad tas var aizskart vai radīt traucējumus vai kad tas atklāj informācijas pieprasītāja vai pieprasītāju nolūku paralizēt šīs iestādes darbību, pārslogojot to ar pieprasījumiem (
61
).
124.
Šajā kontekstā varētu būt jālūdz informācijas pieprasītāja vārda un adreses apstiprinājums, lai iestādes varētu paziņot pieprasītājam atteikuma pilnībā vai daļēji sniegt pieprasīto informāciju iemeslus, kā paredzēts Direktīvas 2003/4 4. panta 5. punktā.
125.
No tā izriet – tas, vai pieprasījums ir acīmredzami nepamatots, ir atkarīgs nevis no pieprasījumu skaita, veida vai biežuma, aplūkojot šos aspektus atsevišķi, bet gan no visiem katras lietas apstākļiem. Šie apstākļi var ietvert acīmredzami nenozīmīga vai provokatīva pseidonīma izmantošanu.
126.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Direktīvas 2003/4 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 4. panta 3. punkta b) apakšpunktu, jāinterpretē tādējādi, ka valsts iestādei nav liegts lūgt informācijas pieprasītāja faktiskā vārda un/vai pašreizējās fiziskās adreses apstiprinājumu, lai noteiktu, vai konkrētais pieprasījums ir acīmredzami nepamatots, ņemot vērā citu tā paša informācijas pieprasītāja iesniegto pieprasījumu apjomu, veidu un biežumu, ciktāl šie kritēriji netiek aplūkoti atsevišķi, bet gan visaptveroši izvērtēti saistībā ar katras lietas apstākļiem. Tas it īpaši attiecas uz gadījumiem, kad konkrētie lietas apstākļi liecina, ka pieprasījums ir provokatīvs vai nenozīmīgs, kad tas var aizskart vai radīt traucējumus vai kad tas atklāj informācijas pieprasītāja vai pieprasītāju nolūku paralizēt valsts iestādes darbību.
V. Secinājumi
127.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz High Court (Augstā tiesa, Īrija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Jēdziens “pieprasījums” Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/4/EK (2003. gada 28. janvāris) par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu 6. panta 1. punktā, lasot to kopā ar Konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, kas parakstīta Orhūsā 1998. gada 25. jūnijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2005. gada 17. februāra Lēmumu 2005/370/EK, 4. panta 1. punktu
jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē pieprasījumu, kas iesniegts saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 1. punktu. Jautājumam, vai pieprasījums ietilpst pēdējās minētās normas piemērošanas jomā, jābūt pārskatāmam administratīvā kārtā un pārsūdzamam tiesā atbilstoši Direktīvas 2003/4 6. pantam.
2)
Vārdi “informācijas pieprasītājs” Direktīvas 2003/4 2. panta 5. punktā, lasot tos kopā ar Orhūsas konvencijas 2. un 4. pantu,
jāinterpretē tādējādi, ka tie nav attiecināmi tikai uz fizisku vai juridisku personu, kas identificēta pēc tās faktiskā vārda un/vai pašreizējās fiziskās adreses, bet ietver arī anonīmu personu vai personu ar pseidonīmu un/vai informācijas pieprasītāju, kura vienīgā identificējošā informācija ir e‑pasta adrese.
3)
Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punkts, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 4. panta 1. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tādi valsts tiesību akti, kuros principā ir paredzēts, ka informācijas pieprasītājiem, lai iesniegtu vides informācijas pieprasījumu, jānorāda savs vārds un fiziskā adrese, pat ja ir šaubas par pieprasītāja sniegtās informācijas patiesumu. Iepriekš minēto piemēro, ja identifikācija nav nepieciešama, lai sniegtu atbildi uz pieprasījumu, un šīs direktīvas 4. pantā paredzētā atkāpe nav piemērojama.
4)
Direktīvas 2003/4 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts, lasot to kopā ar Orhūsas konvencijas 4. panta 3. punkta b) apakšpunktu,
jāinterpretē tādējādi, ka valsts iestādei nav liegts lūgt informācijas pieprasītāja faktiskā vārda un/vai pašreizējās fiziskās adreses apstiprinājumu, lai noteiktu, vai konkrētais pieprasījums ir acīmredzami nepamatots, ņemot vērā citu tā paša informācijas pieprasītāja iesniegto pieprasījumu apjomu, veidu un biežumu, ciktāl šie kritēriji netiek aplūkoti atsevišķi, bet gan visaptveroši izvērtēti saistībā ar katras lietas apstākļiem. Tas it īpaši attiecas uz gadījumiem, kad konkrētie lietas apstākļi liecina, ka pieprasījums ir provokatīvs vai nenozīmīgs, kad tas var aizskart vai radīt traucējumus vai kad tas atklāj informācijas pieprasītāja vai pieprasītāju nolūku paralizēt valsts iestādes darbību.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Konvencija par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, kas parakstīta Orhūsā 1998. gada 25. jūnijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2005. gada 17. februāra Lēmumu 2005/370/EK (OV 2005, L 124, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Orhūsas konvencija”).
(
3
)	Skat. Ebbesson J., u.c. The Aarhus Convention: An Implementation Guide [Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmata], 2. izdevums, United Nations, Ženēva, 2014, 19. lpp. (turpmāk tekstā – “Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmata”).
(
4
)	Orhūsas konvencijas preambulas septītais un astotais punkts.
(
5
)	Barritt, E., The Foundations of the Aarhus Convention, Londona, Hart Publishing, 2020, 5. lpp.
(
6
)	Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmata, 15. lpp.
(
7
)	Whittaker, S., Reid, C.T. un Mendel, J., Freedom of Environmental Information: Aspirations and Practice, Intersentia, Kembridža, 2023, 38. lpp.
(
8
)	Piekļuvi vides informācijai un tās sniegšanu var attaisnot arī ar tādiem iemesliem kā vajadzība atbalstīt ilgtspējīgu attīstību un uzlabot tiesību aktu vides jomā izpildi. Skat. Bell, S. u.c., Environmental Law, 9. izd., Oxford University Press, Oksforda, 2024, 248. lpp.
(
9
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2003. gada 28. janvāris) par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu (OV 2003, L 41, 26. lpp.).
(
10
)	Spriedums, 2021. gada 15. aprīlis, Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Fish Legal un Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
12
)	Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Fish Legal un Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Deutsche Umwelthilfe (Mehānisko transportlīdzekļu tipa apstiprinājums) (C‑873/19, EU:C:2022:857, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
14
)	Spriedums, 2021. gada 15. aprīlis, Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
15
)	Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmata, 79. lpp. (mans izcēlums).
(
16
)	Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmata, 79. lpp.
(
17
)	Skat. Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmatu, 62. lpp.
(
18
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. aprīlis, Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Spriedums, 2025. gada 16. janvāris, Banco de Santander (Atsevišķu patērētāju pārstāvība) (C‑346/23, EU:C:2025:13, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmata, 55. lpp. (mans izcēlums).
(
21
)	Whittaker, S. u.c., minēts iepriekš 7. zemsvītras piezīmē, 49. lpp.
(
22
)	Turpat.
(
23
)	Padomes Direktīva (1990. gada 7. jūnijs) par brīvu piekļuvi vides informācijai (OV 1990, L 158, 56. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā: 15. nod., 1. sēj., 402. lpp.)
(
24
)	Skat. Krämer, L., “La Directive 90/313/CEE sur l’accès à l’information en matière d’environement: genèse et perspectives d’application” in Pallemaerts, M., (izd.), Het recht op informatie inzake leefmilieu = Le droit à l’information en matière d’environnement = The right to environmental information, E. Story–Scientia, Brisele, 1991, 17.–39. lpp., 32. lpp. (mans izcēlums), Klein, D. R. “Kapitel 3 Reaktive Umweltinformationspflichten”, no: Umweltinformation im Völker- und Europarecht: Aktive Umweltaufklärung des Staates und Informationszugangsrechte des Bürgers, Mohr Siebeck, Tībengene, 2011, 320. lpp. un turpmākās norādes uz juridisko literatūru.
(
25
)	Krämer, L. un Badger, C., Krämer’s EU Environmental Law, 9. izd., Hart Publishing, Oksforda, 2024, 139. lpp. (mans izcēlums). Skat. vispārīgi Boer, B. (izd.), Environmental Law Dimensions of Human Rights, Oxford University Press, Oksforda, 2015.
(
26
)	Skat. šo secinājumu 28. punktu. Vides tiesību jomā tas atspoguļo pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Savienības tiesību teksti cik vien iespējams jāinterpretē, ņemot vērā starptautiskās tiesības, it īpaši, ja šādi teksti ir domāti tam, lai īstenotu Savienības noslēgtu starptautisku līgumu. Skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, EIB un Komisija/ClientEarth (C‑212/21 P un C‑223/21 P, EU:C:2023:546, 66. punkts). Skat. Krämer, L., “The Aarhus Convention and the European Union”, no: Banner, C. (izd.), The Aarhus Convention, A Guide for UK Lawyers, Hart Publishing, Londona, 2015, Bloomsbury, 79. lpp.
(
27
)	Skat. šo secinājumu 62 punktu.
(
28
)	Skat. Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmatu, 55. lpp. Skat. arī manus secinājumus lietā Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB&CD (C‑252/22, EU:C:2023:592, 37. un 38. punkts).
(
29
)	Skat. Klein, D.R., minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 321. lpp.
(
30
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, East Sussex County Council (C‑71/14, EU:C:2015:656, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.).
(
32
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2006. gada 6. septembris) par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV 2006, L 264, 13. lpp.).
(
33
)	Etemire, U., “Access to environmental information under EU Law”, no: Peeters, M. un Eliantonio, M. (izd.), Research Handbook on EU Environmental Law, Edward Elgar Publishing, Čeltnema, 2020, 117.–132. lpp., 120. lpp.
(
34
)	Regulas Nr. 1367/2006 3. pants.
(
35
)	Par tādu pieeju pārredzamībai vides tiesību jomā, kas balstīta uz tiesībām, skat. citstarp Hunter, B. D., “The emerging norm of transparency in international environmental governance”, no: Ala’i, P., and Vaughn, G. R., (izd.) Research Handbook on Transparency, Edward Elgar, Čeltnema, Apvienotā Karaliste, 2014.
(
36
)	Komisārs sniedz piemēru par personu, kura iepriekš valsts iestādei ir izteikusi iebildumus par kāda projekta ietekmi uz vidi, vai par personu, kura vēlas iegūt informāciju par kādu pasākumu vai darbību, kas ietekmē vidi viņa apkaimē, vai par situāciju, kad informāciju iegūst organizācija, kurai ir īpaši mērķi vides jomā.
(
37
)	Skat. Whittaker, S. u.c., minēts iepriekš 7. zemsvītras piezīmē, 49. lpp., kur norādīts, ka “nav nozīmes, kurš iesniedz vides informācijas pieprasījumu (vai pieprasījumus), jo ikvienam, kas to dara, tas būtu jādara ar vides aizsardzības un vides kvalitātes uzlabošanas mērķi šai un nākamajām paaudzēm”.
(
38
)	Tas varētu nozīmēt, piemēram, ka elektroniski pieprasījumi tiek iesniegti, izmantojot veidlapu, kuras iesniegšanai ir nepieciešams apstiprināt, ka informācijas pieprasītājs nav robots.
(
39
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 12. novembris, Komisija/Austrija (Dzelzceļa drošības iestāde) (C‑796/19, EU:C:2020:920, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
40
)	Skat. šo secinājumu 41. punktu.
(
41
)	Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmata, 79. lpp.
(
42
)	Skat. Orhūsas konvencijas Atbilstības komiteja, Paziņojums ACCC/C/2006/18, Dānija.
(
43
)	Par “samērīgas” maksas jēdzienu skat. spriedumu, 1999. gada 9. septembris, Komisija/Vācija (C‑217/97, EU:C:1999:395, 48. punkts).
(
44
)	Spriedums, 2023. gada 23. novembris, Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, 35. punkts).
(
45
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 20. janvāris, Land Baden‑Württemberg (Iekšējā informācijas apmaiņa) (C‑619/19, EU:C:2021:35, 59. punkts).
(
46
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 20. janvāris, Land Baden‑Württemberg (Iekšējā informācijas apmaiņa) (C‑619/19, EU:C:2021:35, 63. punkts).
(
47
)	Skat. Karg, M., “Informationszugang auf Antrag – §4 Antrag und Verfahren – B. Antragserfordernis (Abs. UIG § 4 Absatz 1)”, no: Gersdorf, H. un Paal, B.P. (izd.), BeckOK, Informations- und Medienrecht, 45. izd., C.H. Beck, Minhene, 2021, 5. punkts.
(
48
)	Piemēram, saskaņā ar Zviedrijas tiesību aktiem, ar kuriem tiek transponēta Direktīva 2003/4 (Lag (2005:181) om miljöinformation hos vissa enskilda organ; (Likums (2005:181) par dažu neatkarīgu struktūru vides informāciju), ikviens var pieprasīt piekļuvi vides informācijai. No minētā likuma 3. panta izriet, ka personām, kuras pieprasa informāciju, nav pienākuma norādīt savu vārdu vai pieprasījuma iesniegšanas iemeslus. Tomēr identificēšana varētu būtu nepieciešama, lai administrācija pārbaudītu, vai informācijas izpaušanai pastāv šķēršļi. Šķēršļi būtībā ir tie paši, kas paredzēti Direktīvas 2003/4 4. pantā. Somijā valsts tiesību akts, ar kuru transponē Direktīvu 2003/4, ir Laki vesihuoltolain 16 §:n muuttamisesta 28.01.2005/54 (Likums 2005/54, ar ko groza Ūdensapgādes likuma 16. pantu). Taču valsts tiesību aktos, ņemot vērā Laki viranomaisten toiminnan julkisuudesta 21.5.1999/621 (Likums 1999/621 par piekļuvi informācijai) atbilstošos noteikumus, jau ir efektīvi izpildītas Direktīvas 2003/4 prasības. Saskaņā ar pēdējā minētā likuma 13. pantu personām, kuras pieprasa piekļuvi, nav jāidentificē sevi vai jānorāda pieprasījuma iesniegšanas iemesli, ja vien tas nav nepieciešams iestādes rīcības brīvības īstenošanai vai lai noteiktu, vai persona, kas pieprasa piekļuvi, ir tiesīga piekļūt dokumentam. Grieķijas tiesību aktos, ar ko transponē Direktīvu 2003/4, (Ypourgiki apofasi HP 11764/653, Prosvasi toy koinou stis dimosies arches gia parochi pliroforion sxetika me to perivallon (Ministra lēmums HP 11764/653, Vides informācijas pieejamība sabiedrībai, FEK B’327/17.03.2006, kodificēts ar Proedriko Diatagma 28/2015, Kodikopoiisi diataxeon gia tin prosvasi se dimosia eggrafa kai stoixeia (Prezidenta dekrēts 28/2015, Noteikumu par piekļuvi publiskiem dokumentiem un sabiedrības informēšanas elementiem kodifikācija (FEK A’34/23.03.2015)), nav precizēts, vai pieteikums var būt anonīms. Tomēr ir vērts norādīt, ka kopš 2025. gada 1. janvāraKodikas Dioikitikis Diadikasias (Grieķijas Administratīvā procesa kodekss; Likums 2690/1999, FEK A' 45/9.3.1999), kas piemērojams visām valsts iestādēm, ja vien nav noteikts citādi, nepārprotami atļauj anonīmi iesniegt pieprasījumus. Iestādei tomēr nav pienākuma atbildēt, ja tiek noraidīts anonīmi iesniegts pieprasījums vai pieprasījums, kas ir acīmredzami neskaidrs vai iesniegts atkārtoti.
(
49
)	Tomēr, ja lietotais pseidonīms atklāj informācijas pieprasītāja ļaunprātīgu nodomu, uz pieprasījumu varētu tikt attiecināts Direktīvas 2003/4 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais izņēmums.
(
50
)	Skat. Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmatu, 71. lpp., kurā norādīts, ka “tāpat kā daudzās situācijās, kas saistītas ar atklātību un pārredzamību, kā arī gadījumos, kad ir apdraudētas ekonomiskās intereses, personas, kuras uzņemas risku, pieprasot noteikumu izpildi un pienācīgu procedūru ievērošanu, ir jāaizsargā no atriebības”.
(
51
)	Spriedums, 2023. gada 23. novembris, Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, 34. punkts).
(
52
)	Šo secinājumu 98. punkts.
(
53
)	Spriedums, 2023. gada 23. novembris, Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, 35. punkts).
(
54
)	Tas tā ir, piemēram, bulgāru (“неоснователно”), čehu (“nepřiměřená”), latviešu (“nepamatots”), spāņu (“irrazonable”), holandiešu (“onredelijk”) un grieķu valodas (“παράλογη”) versijās.
(
55
)	Tas tā ir, piemēram, franču (“abusive”), vācu (“missbräuchlich”) un portugāļu valodas (“abusivo”) versijās.
(
56
)	Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmata, 84. lpp., kurā norādīts, ka gadījumā, ja (Orhūsas konvencijas) Puse nolemj paredzēt šo izņēmumu, “tai būs jādefinē jēdziens “acīmredzami nepamatots”, lai palīdzētu valsts iestādēm noteikt, kuros gadījumos pieprasījums ir tik nepamatots, ka tas var tikt noraidīts, pamatojoties uz šo izņēmumu, un lai aizsargātu sabiedrības intereses, ka šis kritērijs netiks piemērots patvaļīgi”.
(
57
)	Orhūsas konvencijas piemērošanas rokasgrāmatā ir apstiprināta šāda pieeja, norādot 84. lpp., ka, “lai gan konvencijā nav tiešu norādījumu par to, kā definēt jēdzienu “acīmredzami nepamatots”, ir skaidrs, ka tam [jāattiecas] ne tikai uz pieprasītās informācijas apjomu un sarežģītību”.
(
58
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 9. janvāris, Österreichische Datenschutzbehörde (Pārmērīgi pieprasījumi) (C‑416/23, EU:C:2025:3, 47. punkts).
(
59
)	Spriedums, 2024. gada 19. septembris, Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:761, 51. punkts).
(
60
)	Turpat, 52. punkts.
(
61
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 9. janvāris, Österreichische Datenschutzbehörde (Pārmērīgi pieprasījumi) (C‑416/23, EU:C:2025:3, 57. punkts).