62010CC0348_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Satura rādītājs
I –Atbilstošās tiesību normasI – 2
A –Savienības tiesībasI – 2
B –Valsts tiesībasI – 4
II –FaktiI – 7
III –Prejudiciālie jautājumiI – 8
IV –Tiesvedība TiesāI – 9
V –ArgumentiI – 9
VI –VērtējumsI – 10
A –Par pirmo prejudiciālo jautājumu: pakalpojumu iepirkuma nošķiršana no to koncesijasI – 10
B –Par otro jautājumu: Direktīvas 1992/13 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2007/66, tiešā piemērojamībaI – 15
C –Par trešo prejudiciālo jautājumu: Direktīvas 1992/13 iespējami atpakaļejošais spēksI – 18
VII –SecinājumiI – 19
Ar šo prejudiciālo jautājumu Tiesai ir iespēja pilnīgot savu judikatūru par kritērijiem, kas ļauj pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu nošķirt no pakalpojumu koncesijas Savienības tiesību izpratnē, kā arī precizēt, kuros gadījumos par tieši piemērojamu uzskatāma direktīva, kas nav transponēta noteiktajā termiņā. Ar to vienlīdz iespējams vēlreiz uzskatāmi parādīt vajadzību pēc sadarbības starp Savienības un dalībvalstu tiesu iestādēm Savienības tiesību piemērošanā.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
1. Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvā 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru [procedūras] (2) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2004/18”), un Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvā 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (3) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2004/17”), savulaik tika apkopots publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas jomā spēkā esošais regulējums (4), skaidrības labad nodrošinot Kopienu likumdevēja pieņemto koordinēšanas rīku sakārtošanu sistemātiskā veidā. Šajā ziņā attiecībā uz izmantotajām definīcijām un kategorijām Direktīvas 2004/17 1. panta 2. punkta a) un d) apakšpunktā (5) ir noteikts:
“[Piemēro šādas] definīcijas:
a) “Piegādes, būvdarbu un pakalpojumu [iepirkuma] līgumi” ir līgumi, kas finansiālās interesēs [atlīdzības līgumi, kas] rakstiski noslēgti starp vienu vai vairākiem 2. panta 2. punktā minētajiem līgumslēdzējiem un vienu vai vairākiem līgumdarba izpildītājiem, piegādātājiem vai pakalpojumu sniedzējiem.
[..]
d) “Pakalpojumu [iepirkuma] līgumi” ir līgumi, kuri nav būvdarbu vai piegādes [iepirkuma] līgumi un kuru priekšmets ir XVII pielikumā minēto pakalpojumu sniegšana.”
2. Savukārt Direktīvas 2004/17 1. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka “pakalpojumu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu iepirkuma līgums, taču no tā atšķiras tajā ziņā, ka atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu ir vai nu tikai tiesības ekspluatēt attiecīgo pakalpojumu, vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu.
3. Saskaņā ar Direktīvas 2004/17 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu tā “attiecas uz līgumslēdzējiem, [..] kas ir līgumslēdzējas iestādes vai publiski uzņēmumi un kas veic vienu no 3. līdz 7. pantā minētajām darbībām”.
4. Direktīvas 2004/17 5. panta 1. punktā tāpat ir noteikts, ka tā attiecas uz “tādu tīklu nodrošināšanu un ekspluatāciju, kas iedzīvotājiem sniedz pakalpojumus dzelzceļu, automatizēto sistēmu, tramvaju, trolejbusu, autobusu vai trošu transporta jomā”.
5. Savukārt Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvas 92/13/EEK, ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (6) (turpmāk tekstā – “Direktīva 1992/13”), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2007. gada 11. decembra Direktīvu 2007/66/EK (7), mērķis ir nodrošināt efektīvu gan Direktīvas 2004/17, gan Direktīvas 2004/18 piemērošanu, tālab savā 2.d panta 1. punkta b) apakšpunktā nosakot:
“1. Dalībvalstis nodrošina, ka visos turpmāk norādītajos gadījumos līgumu par spēkā neesošu atzīst no līgumslēdzēja subjekta neatkarīga pārskatīšanas struktūra vai ka tā spēkā neesamība ir šādas pārskatīšanas struktūras lēmuma iznākums:
[..]
b) ir pārkāpts šīs direktīvas 1. panta 5. punkts, 2. panta 3. punkts vai 2.a panta 2. punkts, un ar šādu pārkāpumu pretendentam, kas prasa pārskatīšanu, tika liegta iespēja izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus pirms līguma noslēgšanas, ja šāds pārkāpums ir saistīts ar Direktīvas 2004/17/EK pārkāpumu un ja šāds pārkāpums ir ietekmējis pretendenta, kurš prasa pārskatīšanu, izredzes iegūt līguma slēgšanas tiesības;”
6. Atbilstoši Direktīvas 1992/13 2.f panta 1. punkta b) apakšpunktam, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2007/66/EK:
“1. Dalībvalstis var noteikt, ka pārskatīšanas pieprasījums atbilstīgi 2.d panta 1. punktam ir jāiesniedz:
[..]
b) un jebkurā gadījumā, pirms ir pagājuši vismaz seši mēneši no nākamās dienas pēc dienas, kad ir noslēgts līgums.”
B – Valsts tiesības
7. Atbilstīgās valsts tiesību normas būtu šādas: pirmkārt, likums “Par pašvaldībām” (8), kura 15. pantā ir noteikts, ka sabiedriskā transporta pakalpojumu organizēšana ir vietējo pašvaldību ziņā.
8. Otrkārt, Publiskās un privātās partnerības likums (turpmāk tekstā – “PPPL”) (9), atbilstoši kura 1. panta septītajai daļai pakalpojumu koncesijas līgums ir līgums, saskaņā ar kuru pēc publiskā partnera pasūtījuma privātais partneris sniedz Publisko iepirkumu likuma (turpmāk tekstā – “PIL”) 2. pielikumā minētos pakalpojumus un kā atlīdzību vai atlīdzības būtiskāko daļu par šo pakalpojumu sniegšanu iegūst tiesības ekspluatēt šos pakalpojumus, bet vienlaikus tam tiek nodoti arī šo pakalpojumu ekspluatācijas riski vai šo risku būtiskākā daļa.
9. Atbilstoši minētā panta astotajai daļai ar tiesībām ekspluatēt pakalpojumu saprotamas tiesības saņemt samaksu no pakalpojuma galalietotājiem vai tiesības saņemt no publiskā partnera atlīdzību, kuras apmērs ir atkarīgs no galalietotāju pieprasījuma pēc pakalpojuma, vai arī saņemt gan samaksu no pakalpojuma galalietotājiem, gan arī minēto atlīdzību no publiskā partnera.
10. Atbilstoši minētā 1. panta devītajai daļai ar pakalpojumu ekspluatācijas riskiem saprotami ekonomiskie riski, kad privātā partnera ienākumi ir atkarīgi vai nu no pakalpojuma galalietotāju pieprasījuma pēc pakalpojuma (pieprasījuma risks), vai no tā, vai pakalpojums tiek piedāvāts galalietotājam atbilstoši tām prasībām, kuras noteiktas noslēgtajā koncesijas līgumā (pieejamības risks), vai arī visbeidzot, kad ienākumi ir atkarīgi gan no pieprasījuma riska, gan no pieejamības riska.
11. Uz šīs lietas kontekstu attiecināms arī Sabiedriskā transporta pakalpojumu likums (turpmāk tekstā – “STPL”) (10), kura 8. panta otrajā daļā ir noteikts, ka pasūtītājs sabiedriskā transporta pakalpojumu pasūtījumu organizē saskaņā ar PIL vai likumu, kas reglamentē koncesiju piešķiršanu, ciktāl šis likums nenosaka citādi.
12. STPL 10. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka pārvadātājam radušos zaudējumus un izdevumus, kas saistīti ar sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanu, kompensē atbilstoši šā likuma 11. un 12. panta prasībām, savukārt minētā panta trešajā daļā ir noteikts, ka šā likuma izpratnē zaudējumi ir arī maksa par pakalpojumu, ja pasūtītājs sabiedriskā transporta pakalpojumu pasūtījumu organizējis saskaņā ar Publisko iepirkumu likumu.
13. Atbilstoši STPL 11. panta pirmajai daļai ar sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanu saistītos zaudējumus pārvadātājam kompensē:
“1 1 ) no valsts budžeta šim mērķim paredzētajiem līdzekļiem – reģionālo vietējās nozīmes maršrutu tīkla maršrutos;
1 2 ) no pašvaldību budžetu līdzekļiem – reģionālo vietējās nozīmes maršrutu tīkla maršrutos par to sabiedriskā transporta pakalpojumu pasūtījuma daļu, kura pārsniedz šo pakalpojumu nodrošināšanai paredzēto valsts budžeta līdzekļu ietvarus [..].”
14. Saskaņā ar STPL 12. panta pirmo daļu, ja sabiedriskā transporta pakalpojumiem valsts nosaka minimālās kvalitātes prasības, kuras pārvadātājs, darbojoties komerciālos nolūkos, neieviestu un kuru ieviešana tam rada papildu izdevumus, pārvadātājam ir tiesības prasīt no valsts visu šo izdevumu kompensēšanu. Savukārt minētā panta otrajā daļā ir noteikts, ka šā panta pirmajā daļā minētos izdevumus kompensē pārvadātājiem, kuri sniedz sabiedriskā transporta pakalpojumus sabiedriskā transporta pakalpojumu pasūtījuma ietvaros, ja minimālās kvalitātes prasības tiek noteiktas pēc sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanas uzsākšanas.
15. Visbeidzot, Ministru kabineta 2009. gada 26. oktobra noteikumu Nr. 1226 “Sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanā radušos zaudējumu un izdevumu kompensēšanas un sabiedriskā transporta pakalpojuma tarifa noteikšanas kārtība” (turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 1226”) (11), kas izdoti uz STLP pamata, 2. punktā ir paredzēts, ka pārvadātājam kompensē šādus ar sabiedriskā transporta pakalpojumu pasūtījuma līguma izpildi saistītos zaudējumus:
1) ar sabiedriskā transporta pakalpojumu pasūtījuma līguma izpildi saistītās nepieciešamās izmaksas, kas pārsniedz gūtos ieņēmumus;
2) izmaksas, kas radušās, ievērojot pasūtītāja noteiktos tarifus;
3) izmaksas, kas radušās, ja pasūtītājs noteicis braukšanas maksas atvieglojumus atsevišķām pasažieru kategorijām.
16. Minēto noteikumu 3. punktā ir noteikts, ka pārvadātājs ir tiesīgs pieprasīt, lai viņam tiek kompensēti izdevumi, kas radušies, ieviešot pasūtītāja vai normatīvajos aktos noteiktās minimālās kvalitātes prasības pēc tam, kad ir uzsākta sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšana, ja to ieviešana pārsniedz ar iepriekš noteikto kvalitātes prasību nodrošināšanu saistītos izdevumus.
17. Saskaņā ar Noteikumu Nr. 1226 39. punktu pasūtītājs faktiskos zaudējumus nosaka, no kopējiem ieņēmumiem, kas gūti, izpildot sabiedriskā transporta pakalpojumu pasūtījuma līgumu, atņemot sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanā radušās pamatotās izmaksas. Šo noteikumu izpratnē par ieņēmumiem uzskatāmi ieņēmumi no pārdotajām biļetēm, tai skaitā abonementa biļetēm, un pārējie ieņēmumi, kas gūti, izpildot sabiedriskā transporta pakalpojumu pasūtījuma līgumu.
18. Izmaksājamo kompensācijas apmēru pasūtītājs nosaka, zaudējumu apjomam, kas noteikts saskaņā ar Noteikumu Nr. 1226 39. punktu, pieskaitot peļņas apjomu. Peļņas apjomu nosaka, ieņēmumus reizinot ar peļņas procentu, ko aprēķina, summējot 2,5 % un Eiropas starpbanku tirgus likmes ( EURIBOR ) pārskata gada 12 mēnešu vidējo vērtību procentos (40. punkts).
19. Zaudējumu kompensācijas apmērs nedrīkst pārsniegt aprēķināto faktisko zaudējumu apmēru, ja pārvadātājs ir ievērojis pasūtītāja noteiktos tarifus (braukšanas maksu) (49. punkts).
20. Ja sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanas tiesības piešķirtas saskaņā ar PIL, kompensācijas apmēru nosaka atbilstoši iepirkuma līgumā noteiktās sabiedriskā transporta pakalpojuma līgumcenas un faktiski gūto ieņēmumu starpībai (50. punkts).
21. Atbilstoši Noteikumu Nr. 1226 57. punktam, ja sabiedriskā transporta pakalpojumu pasūtījuma līgums tiek lauzts:
1) pārvadātājs atmaksā pasūtītājam pārmaksātos līdzekļus, ja sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanas laikā zaudējumu kompensācijas apmērs pārsniedz faktisko aprēķināto kompensācijas apmēru, un pasūtītājs novirza minētos līdzekļus citu pārvadātāju zaudējumu kompensēšanai;
2) pasūtītājs izmaksā zaudējumu kompensāciju, ja sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanas laikā zaudējumu kompensācijas apmērs ir bijis mazāks par faktisko aprēķināto kompensācijas apmēru.
II – Fakti
22. No šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka 2009. gada 17. jūnijā Ludzas rajona padome izsludināja konkursu par tiesībām sniegt sabiedriskā autobusu transporta pakalpojumus Ludzas pilsētas un Ludzas rajona reģionālo vietējās nozīmes maršrutu tīkla maršrutos. Pieteicējas pamatlietā savu piedāvājumu iesniedza 2009. gada 6. augustā.
23. Ar 2009. gada 31. augusta lēmumu par konkursa uzvarētāju tika atzīts uzņēmums SIA “Ludzas autotransporta uzņēmums” (turpmāk tekstā – “SIA Ludzas ATU”), un 2009. gada 2. septembrī Ludzas novada dome (12) nolēma ar minēto uzņēmumu noslēgt koncesijas līgumu.
24. 2009. gada 16. septembrī pieteicējas minēto lēmumu apstrīdēja tiesā, turklāt lūdzot apturēt tā izpildi. Minētā lēmuma darbība tika apturēta ar Administratīvās rajona tiesas 2009. gada 16. oktobra lēmumu, kas ar Administratīvās apgabaltiesas 2009. gada 14. decembra lēmumu apelācijas instancē tika atstāts negrozīts.
25. Tomēr jau 2009. gada 9. oktobrī rajona padome bija noslēgusi koncesijas līgumu ar SIA Ludzas ATU, un tāpēc 2009. gada 26. novembrī pieteicējas iesniedza pieteikumu Administratīvajā rajona tiesā, lūdzot atzīt līgumu par spēkā neesošu.
26. Administratīvā rajona tiesa ar 2009. gada 3. decembra lēmumu atteica apmierināt pieteikumu atzīt līgumu par spēkā neesošu, norādot, ka noslēgtais līgums ir civiltiesisks un tādēļ nav pakļauts administratīvajai tiesai.
27. Ar 2010. gada 11. maija lēmumu Administratīvā apgabaltiesa šo lēmumu atcēla, tomēr, kā norādīts šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, atteicās pieņemt pieteicēju pieteikumu tāpēc, ka tām “nav subjektīvo tiesību iesniegt pieteikumu par noslēgtā līguma atzīšanu par spēkā neesošu”.
28. Šo lēmumu pieteicējas pārsūdzēja Latvijas Augstākajā tiesā, norādot, ka Direktīvā 2007/66 tām tiek piešķirtas subjektīvas tiesības iesniegt pieteikumu līguma spēkā neesamības atzīšanai. Lai arī atzīdamas, ka līguma noslēgšanas brīdī minētās direktīvas transponēšanas termiņš nebija beidzies, tās apgalvoja, ka tām nevarot liegt tiesības, kas izriet no paša direktīvas mērķa.
III – Prejudiciālie jautājumi
29. Iepriekš izklāstītajos apstākļos Latvijas Augstākā tiesa izteica šādu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, uzdodot trīs jautājumus:
“1) Vai Direktīvas 2004/17/EK 1. panta 3. punkta b) apakšpunkts interpretējams tādējādi, ka par sabiedrisko pakalpojumu koncesiju atzīstams līgums, ar kuru līgumslēdzējai pusei nodotas tiesības sniegt sabiedriskā autobusu transporta pakalpojumus apstākļos, kad daļu no atlīdzības veido tiesības izmantot sabiedriskā transporta pakalpojumus, bet vienlaikus līgumslēdzēja iestāde kompensē pakalpojuma sniedzējam pakalpojuma sniegšanas rezultātā radušos zaudējumus, turklāt pakalpojuma izmantošanas risks ir ierobežots pakalpojuma sniegšanas kārtību reglamentējošo publisko tiesību noteikumu un līguma noteikumu dēļ?
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai Direktīvas 1992/13/EEK, kas grozīta ar Direktīvu 2007/66/EK, 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkts ir tieši piemērojams Latvijā no 2009. gada 21. decembra?
3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai Direktīvas 1992/13/EEK 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas piemērojams attiecībā uz iepirkuma līgumiem, kuri noslēgti pirms Direktīvas 2007/66/EK ieviešanas termiņa beigām?”
30. Uzreiz jāpiebilst, ka iesniedzējtiesas no jautājumu izklāsta izriet pirmās šaubas, ka ir par to, vai līgums par sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanu kvalificējams kā “pakalpojumu koncesija” Direktīvas 2004/17 1. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ja vienlaikus pastāv šādu apstākļu kopums:
1) daļu no atlīdzības veido tiesības ekspluatēt sabiedriskā transporta pakalpojumus (pakalpojuma sniedzējam tiek atlīdzināts ar trešo personu – pakalpojuma lietotāju – maksājumiem);
2) līgumslēdzēja iestāde atbilstoši dalībvalsts normatīvo aktu regulējumam kompensē pakalpojuma sniedzējam pakalpojuma sniegšanas rezultātā radušos zaudējumus;
3) sabiedriskā transporta pakalpojumu ekspluatācijas risks ir ierobežots šo pakalpojumu sniegšanas kārtību reglamentējošo normatīvo aktu un līguma noteikumu dēļ.
31. Savukārt otrajā jautājumā Latvijas Augstākā tiesa vaicā, vai, ņemot vērā apstākli, ka laikā no 2009. gada 21. decembra līdz 2010. gada 14. jūnijam Latvija nebija izpildījusi Direktīvā 2007/66 noteiktos pienākumus, Direktīvas 1992/13 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas jāpiemēro arī attiecībā uz līgumiem, kas paredzēti Direktīvā 2004/17 un noslēgti pirms Direktīvas 2007/66 ieviešanai valsts tiesībās noteiktā termiņa beigām. Šajā ziņā jānorāda, ka atbilstoši Direktīvas 1992/13 2.f panta 1. punkta b) apakšpunktam personai tiesības apstrīdēt noslēgto līgumu ir sešus mēnešus no tā noslēgšanas dienas. Tātad tiesvedībā a quo
izskatāmajā lietā, ievērojot līguma noslēgšanas datumu (2009. gada 9. oktobris), pieteicējām šādas tiesības būtu arī 2009. gada 21. decembrī (pēc direktīvas ieviešanas termiņa beigām).
32. Īsumā sakot, Latvijas Augstākā tiesa uzskata, ka ir šaubas par Direktīvas 2004/17 1. panta 3. punkta b) apakšpunkta un Direktīvas 1992/13 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretāciju, kurai ir izšķiroša nozīme, lai izlemtu jautājumu par pieteicēju tiesībām iesniegt pieteikumu tiesā par līguma atcelšanu.
IV – Tiesvedība Tiesā
33. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā reģistrēts 2010. gada 9. jūlijā.
34. Apsvērumus sniedza Norma‑A
un Dekom, Austrijas un Latvijas valdības, kā arī Komisija.
35. 2011. gada 18. maijā rīkotajā tiesas sēdē piedalījās un savus apsvērumus mutiski izklāstīja Norma‑A
un Dekom, Latgales plānošanas reģiona (13), Latvijas valdības un Komisijas procesuālie pārstāvji.
V – Argumenti
36. Jautājumā par tiesvedībā a quo
izvērtētā līguma kvalificēšanu Norma‑A
un Dekom, kā arī Austrijas valdība un Komisija būtībā apgalvo, ka tas ir pakalpojumu iepirkuma līgums Direktīvas 2004/17 izpratnē, savukārt Latvijas valdības ieskatā tā ir koncesija. Pirmās no tām uzskata, ka riska, kuru uzņēmies līdzējs, apmērs nav pietiekami liels, lai varētu secināt koncesijas iezīmju esamību, savukārt Latvijas valdība un Latgales plānošanas reģions secina, ka attiecīgais ekonomiskais risks ir ievērojams un katrā ziņā pietiekams, lai varētu runāt par pakalpojuma koncesiju.
37. Saistībā ar otro un trešo jautājumu Komisija, Austrijas un Latvijas valdības, kā arī Latgales plānošanas reģions apgalvo, ka attiecībā uz līgumiem, kuri noslēgti pirms Direktīvas 2007/66 transponēšanai noteiktā termiņa beigām, minētā direktīva nav piemērojama. Austrijas valdība turklāt uzskata, ka neesot tās tiešai piemērošanai vajadzīgo beznosacījuma rakstura un precizitātes iezīmju, lai arī, pēc tās domām, jautājums par to ir tīri hipotētisks, jo izskatāmās lietas procesuālie posmi ir notikuši jau pirms transponēšana termiņa beigām, un neesot pamata uzskatīt, ka direktīvā būtu paredzēts atpakaļejošs spēks, kura dēļ par spēkā neesošiem būtu jāatzīst pirms minētajām termiņa beigām noslēgtie līgumi. Jebkurš cits risinājums, arī pēc Latvijas valdības domām, būtu pretrunā tiesiskās drošības principam. Savukārt Komisija, uz abiem pēdējiem jautājumiem atbildot kopā, uzskata, ka attiecīgās direktīvas tiešai piemērojamībai parasti vajadzīgie apstākļi ir iestājušies, tomēr to nevarot attiecināt uz līgumiem, kas noslēgti pirms tās transponēšana termiņa beigām.
38. Visbeidzot Norma‑A
un Dekom
apgalvo, ka atbilstoši Direktīvas 2007/66 2.f panta 1. punkta b) apakšpunktam personām ir tiesības vērsties tiesā, lai lūgtu atzīt līgumu par spēkā neesošu sešu mēnešu laikā pēc tā noslēgšanas. Ņemot vērā, ka šajā lietā dienā, līdz kurai bija jātransponē direktīva, minētais termiņš nebija beidzies, 2.f pants esot piemērojams, pat ja līgums noslēgts pirms tam. Pēc to domām, tāpat kā dalībvalstīm jāatturas no tādu tiesību normu pieņemšanas, kas varētu apgrūtināt direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu, tām arī ir pienākums interpretēt valsts tiesības atbilstoši direktīvai. Pastāvot tādiem apstākļiem kā šajā lietā, subjektīvas tiesības šādā veidā vērsties neatkarīgā struktūrā izriet no minētās direktīvas mērķa.
VI – Vērtējums
A – Par pirmo prejudiciālo jautājumu: pakalpojumu iepirkuma nošķiršana no to koncesijas
39. Pamatlietā aplūkoto tiesisko darījumu kvalificēt piekrīt tikai iesniedzējtiesai, kura no šīs Tiesas var sagaidīt vienīgi Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, lai izlemtu tās izskatāmo lietu (skat. tostarp 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C‑458/03 Parking Brixen, Krājums, I‑8585. lpp., 32. punkts).
40. Tādēļ jautājums par to, vai šī ir “pakalpojumu koncesija” vai “pakalpojumu publiskā iepirkuma līgums”, jāizvērtē tikai Savienības tiesību gaismā (šajā ziņā skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑382/05 Komisija/Itālija, Krājums, I‑6657. lpp., 31. punkts, un 2008. gada 15. oktobra spriedumu lietā C‑196/08 Acoset, Krājums, I‑9913. lpp., 38. punkts).
41. Aplūkojot Direktīvas 2004/17 1. panta 2. punkta a) un d) apakšpunktu kopīgi, secināms, ka pakalpojumu iepirkuma līguma ir atlīdzības līgumi, kas rakstiski noslēgti starp vienu vai vairākiem 2. panta 2. punktā minētajiem līgumslēdzējiem un vienu vai vairākiem līgumdarba izpildītājiem, piegādātājiem vai pakalpojumu sniedzējiem, kuru priekšmets ir minētās direktīvas XVII pielikumā uzskaitīto pakalpojumu, kuru vidū, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, ir arī sauszemes transporta pakalpojumi, sniegšana.
42. Savukārt minētās direktīvas 1. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka “pakalpojumu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu iepirkuma līgums, taču izņēmums ir tas, ka atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu ir “vai nu tikai tiesības izmantot [ekspluatēt] attiecīgo pakalpojumu, vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu”.
43. Atšķirība starp abiem tiesiskajiem darījumiem būtībā ir katrā gadījumā esošajā atlīdzībā par pakalpojumu sniegšanu (skat. 2011. gada 10. marta spriedumu lietā C‑274/09 Privater Rettungdienst und Krankentransport Stadler, Krājums, I‑0000. lpp., 24. punkts).
44. Direktīvā nav noteikts, kādai ir jābūt atlīdzībai par saskaņā ar līgumu sniegto pakalpojumu. Tā kā tajā ir noteikts, ka pakalpojumu koncesija ir gadījumā, kad minētā atlīdzība ir ekspluatācijas tiesības, Tiesa ir atzinusi, ka pamata atšķirība starp abiem tiesiskajiem darījumiem vispirms rodama jau apstāklī, ka samaksu par sniegto pakalpojumu veic tieši līgumslēdzējs vai arī to sedz trešās personas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eurowasser, 51. punkts). Galu galā šādas atšķirības pamatā tomēr ir kritērijs, vai notiek riska, kas saistīts ar neskaidrību par pušu attiecīgo interešu apmierināšanai noslēgtā tiesiskā darījuma iznākumu, uzņemšanās.
45. Trešo personu veikta samaksa par pakalpojumu ir bijis noteicošais kritērijs, lai tiesisko darījumu kvalificētu kā pakalpojumu koncesiju, jo tas norāda, ka pakalpojuma ekspluatācijas risku uzņēmies līdzējs. Dažkārt, kā savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Privater Rettungdienst und Krankentransport Stadler (14) norāda ģenerāladvokāts Mazaks [ Mazák ], pat ar netiešu atlīdzību pašu par sevi ir bijis pietiekami, lai aplūkoto tiesisko darījumu Tiesa atzītu par pakalpojumu koncesiju (15) .
46. Tomēr, manuprāt, patiešām noteicošais ir riska uzņemšanās fakts. Tas izriet no apstākļa, ka tas vien, ka atlīdzību pakalpojumu sniedzējam līgumslēdzējs maksā tieši, nebūt nenozīmē, ka tas noteikti ir pakalpojumu iepirkums. Iemesls tam, kā norādījis ģenerāladvokāts Mazaks secinājumos iepriekš minētajā lietā (28. un 29. punkts), slēpjas apstāklī, ka Tiesa ir noteikusi “pakārtotus kritērijus”, kas tiešas atlīdzības gadījumā ļauj secināt, ka pakalpojuma sniedzējs ir uzņēmies to ekspluatācijas risku, un šī uzņemšanās galu galā liek tiesisko darījumu par spīti tiešai atlīdzībai kvalificēt kā koncesiju (16) .
47. Īsumā sakot, tā kā risks ir pakalpojuma saimnieciskajai ekspluatācijai raksturīgs elements (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eurawasser, 66. punkts), Tiesa uzskatīja, ka, to uzņemoties pakalpojuma sniedzējam, ar līgumslēdzēju noslēgtais līgums atbilst pakalpojumu koncesijas jēdzienam.
48. Atbilstoši judikatūrai ar pakalpojuma saimnieciskās ekspluatācijas risku saprotami draudi tikt pakļautam tirgus mainīgumam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eurawasser, 66. un 67. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Privater Rettungdienst und Krankentransport Stadler, 37. punkts), kas “var sastāvēt no konkurences riska no citiem uzņēmējiem, neatbilstības starp pakalpojumu piedāvājumu un pieprasījumu riska, parādnieku par sniegto pakalpojumu cenu maksātnespējas riska, riska, ka ar ieņēmumiem netiks segti visi izmantošanas [ekspluatācijas] izdevumi, vai arī atbildības par zaudējumiem riska, kas ir saistīts ar pienākumu neizpildi pakalpojumu jomā” (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Privater Rettungdienst und Krankentransport Stadler, 37. punkts, ar atsauci uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietās Contse  u.c., 22. punkts, un Hans & Christophorus Oymanns, 74. punkts).
49. Turpretim riski, kas ir saistīti ar sliktu vadību vai komersanta pieļautajām kļūdām novērtējumā, nav noteicoši, lai kvalificētu līgumu kā pakalpojumu publisko iepirkumu vai koncesiju, jo šādi riski mēdz būt raksturīgi ikvienam līgumam ( Privater Rettungdienst und Krankentransport Stadler, 38. punkts). Tādēļ šajā ziņā nav nozīmes riskiem, kas ir saistīti ar mainīgajiem lielumiem, kuru realitāte ir atkarīga tikai un vienīgi no attiecīgā saimnieciskās darbības subjekta.
50. Visbeidzot riskam, ko uzņēmies pakalpojuma sniedzējs, lai attiecīgais darījums būtu koncesija, jābūt nevis “ ievērojamam absolūtā izteiksmē ”, bet gan tikai vismaz “būtiskai daļai” no riska, kuru jebkurā gadījumā uzņemtos pats līgumslēdzējs, ja tas attiecīgo pakalpojumu sniegtu pats (17) .
51. Proti, Tiesa ir noteikusi, ka apstākļos, kad pakalpojuma saimnieciskās un finansiālās ekspluatācijas regulējums publiskajās tiesībās saimnieciskos riskus samazina līdz minimumam, jāsaglabā iespēja līgumslēdzējām iestādēm nodrošināt pakalpojumu sniegšanu koncesijas ceļā, ja tās šādu līgumattiecību veidu uzskata par vispiemērotāko, lai nodrošinātu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu. Tādēļ būtu nejēdzīgi prasīt, lai tiktu radīti nosacījumi par piemērojamā tiesiskā regulējuma dēļ attiecīgajā nozarē jau esošam lielākam saimnieciskajam riskam tālab vien, lai noteiktu pietiekamu nododamā riska apmēru, ar kuru varētu pamatot publiskā līguma kvalificēšanu par pakalpojumu koncesiju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eurawasser, 72.–76. punkts). Noteicošais, gluži pretēji, ir apstāklis, vai pakalpojuma ekspluatācijai piemītošais risks ir nodots ievērojamā mērā, neatkarīgi no attiecīgā riska lieluma absolūtā izteiksmē, proti, to aplūkojot pašu par sevi.
52. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Latvijas Augstākā tiesa savu pirmo jautājumu formulē, norādot uz līgumu, saskaņā ar kuru “daļu no atlīdzības veido tiesības izmantot sabiedriskā transporta pakalpojumus” un vienlaikus, pirmkārt, līgumslēdzējs “kompensē pakalpojuma sniedzējam pakalpojuma sniegšanas rezultātā radušos zaudējumus”, un, otrkārt, “pakalpojuma izmantošanas risks ir ierobežots pakalpojuma sniegšanas kārtību reglamentējošo publisko tiesību noteikumu un līguma noteikumu dēļ”.
53. Kā norāda iesniedzējtiesa, atlīdzību par pakalpojumu tā sniedzējs saņem ar trešo personu, proti, transporta pakalpojumu lietotāju veiktiem maksājumiem. Tādēļ no šā viedokļa, ņemot vērā Direktīvas 2004/17 1. panta 2. punkta a) un d) apakšpunktu, tas esot tipisks pakalpojumu koncesijas gadījums.
54. Tomēr, pakalpojuma saimnieciskajai ekspluatācijai piemītošais risks ir ierobežots pakalpojuma sniegšanu reglamentējošo valsts tiesību aktu – šajā gadījumā STPL – dēļ; proti, šis nav pakalpojuma sniegšanai pilnīgas tirgus brīvības apstākļos raksturīgais risks. Turklāt līgumslēdzēja iestāde pakalpojuma sniedzējam atlīdzina noteiktus zaudējumus, pat ja arī tikai no pakalpojuma saimnieciskās un finansiālās ekspluatācijas riska regulējuma publiskajās tiesībās izrietošajā apmērā.
55. Kā nupat jau norādīju, galvenais ir no pakalpojuma sniegšanas formas izrietošais risks (51. un 52. punkts). Svarīgi, lai šo konkrēto risku līdzējs uzņemtos būtiskā apmērā, jo, kā esmu norādījis 17. zemsvītras piezīmē, lai tiesisko darījumu kvalificētu kā pakalpojumu iepirkuma līgumu vai koncesiju, neatkarīgi no atlīdzības par pakalpojumu veida, izšķirošā nozīme galu galā ir kritērijam, cik lielā mērā tiek pārņemts risks.
56. Iesniedzējtiesa jau norāda, ka šajā gadījumā pakalpojuma ekspluatācijas risks nav līdzējam. Patiesībā tā apgalvo, ka šis līdzējs neuzņemas pat būtisku tā daļu (lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu 13. punkts).
57. Proti, no reglamentējošo normatīvo aktu un līguma noteikumu kopuma izriet, ka līdzējam ir nodrošināta šādu ar pakalpojuma sniegšanu saistīto zaudējumu kompensēšana: A) ar līguma izpildi saistītās nepieciešamās izmaksas, kas pārsniedz gūtos ieņēmumus; B) izmaksas, kas radušās, ievērojot pasūtītāja noteiktos tarifus; C) izmaksas, kas radušās, ja pasūtītājs noteicis braukšanas maksas atvieglojumus atsevišķām pasažieru kategorijām; D) izmaksas, kas radušās, ieviešot noteiktās minimālās kvalitātes prasības pēc tam, kad ir uzsākta pakalpojumu sniegšana, ja to izpilde pārsniedz ar iepriekš noteikto kvalitātes prasību nodrošināšanu saistītās izmaksas.
58. Turklāt nupat minētajam zaudējumu kompensācijas apmēram jāpieskaita peļņas apjoms, kuru nosaka, ieņēmumus reizinot ar peļņas procentu, ko aprēķina, summējot 2,5 % un Eiropas starpbanku tirgus likmes pārskata gada 12 mēnešu vidējo vērtību procentos.
59. Proti, tiek paredzēts kompensēt gan ar pakalpojuma sniegšanu saistītos zaudējumus ekspluatācijas izmaksu formā, gan peļņas atrāvumu.
60. Šī Latvijas Augstākās tiesas sniegtā informācija principā ir gana daiļrunīga, lai ļautu iesniedzējtiesai secināt, ka tiesvedībā a quo
aplūkotais tiesiskais darījums ir pakalpojumu iepirkuma līgums. Proti, manuprāt, no šajā lietā izvērtējamā tiesiskā darījuma konteksta un saturu nosakošajiem reglamentējošo tiesību aktu un līguma noteikumiem skaidri izriet pietiekams pamats, lai pareizi secinātu, ka tas ir īstens pakalpojumu līgums.
61. Tomēr gan Latvijas valdība, gan Latgales plānošanas reģions norāda virkni iemeslu, lai neuzskatītu, ka riskus uzņemas līgumslēdzējs, un tādēļ uzskatītu to par iepirkuma līgumu, proti, galvenokārt augstais pieprasījuma risks, iespējamo zaudējumu segšanai paredzēto valsts budžeta posteņu samazinājums, neatpelnāmo ieguldījumu izmaksas, maršrutu un reisu skaita palielināšana vai samazināšana u.tml.
62. Taču uzreiz jānorāda, ka Tiesai nenākas nedz vērtēt dažādo informāciju par apstākļiem, ko tiesas sēdē izklāstīja Latvijas valdība un Latgales plānošanas reģions, nedz nebūt ne iesaistīties diskusijā par to, kādas un cik lielā mērā esot vērojamas atšķirības starp līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas laikā apsvērtajām aplēsēm par darījumu un ne tik izdevīgu un labvēlīgu ekonomisko apstākļu kopuma rezultātā faktiski notikušo.
63. Tomēr, ņemot vērā, ka galu galā, kā jau atgādināju [39]. punktā, darījumu kvalificēt piekrīt iesniedzējtiesai, jāpaskaidro, ka tieši Latvijas Augstākās tiesas ziņā ir noteikt, cik lielā mērā Latvijas valdības un Latgales plānošanas reģiona norādītie apstākļi var mainīt secinājumu, kāds dabiski izdarāms, ņemot vērā piemērojamajos normatīvajos aktos un līguma klauzulās noteikto. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka Latvijas Augstākā tiesa pirmo jautājumu uzdod, apgalvodama, pirmkārt, ka līgumslēdzēja iestāde pakalpojuma sniedzējam kompensē pakalpojuma sniegšanas rezultātā radušos zaudējumus, un, otrkārt, ka lietā piemērojamie valsts tiesību akti un līguma noteikumi “ierobežo” ekspluatācijas risku. Spriest, cik lielā mērā tas tā ir, līdz attiecīgā tiesiskā darījuma kvalificēšanas mērķiem nozīmīgo risku uzņemas viena vai otra puse, ir uzdevums, kas piekrīt tikai iesniedzējtiesai, kura ir vienīgā, kas spēj novērtēt lietas apstākļus un mainīgos lielumus visā to pilnībā.
64. Īsumā sakot, pat ja aplūkotā tiesiskā darījuma kvalificēšana ir valsts tiesas ziņā un Tiesai ir tai vienīgi jāsniedz Savienības tiesību skaidrojums, kas tai var būt noderīgs šā uzdevuma paveikšanai, attiecīgās tiesību normas un līguma noteikumi jau tagad ļauj secināt, ka attiecīgajam darījumam piemīt pakalpojumu iepirkuma līguma raksturiezīmes. Tomēr tieši iesniedzējtiesa, ņemot vērā minēto tās kompetenci, nosaka, cik lielā mērā, izvērtējot konkrētos tiesvedības dalībnieku norādītos apstākļus, attiecīgais secinājums Savienības tiesību gaismā joprojām ir visatbilstošākais vai piemērotākais.
B – Par otro jautājumu: Direktīvas 1992/13 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2007/66, tiešā piemērojamība
65. Tātad, ja pieņemtu, ka šis ir pakalpojumu iepirkuma līgums, ratione materiae piemērojama būtu Direktīva 1992/13. Tad uzreiz rodas jautājums, vai Direktīvas 1992/13 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkts redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2007/66, Latvijā bija tieši piemērojams kopš 2009. gada 20. decembra, kad beidzās šīs pēdējās direktīvas transponēšanas termiņš, un vai gadījumā, ja tas tā ir, saskaņā ar minētās direktīvas 2.f panta 1. punkta b) apakšpunktu šī norma bija piemērojama arī attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti pirms transponēšanas termiņa beigām.
66. Abi šie vaicājumi atbilst otrajam un trešajam jautājumam, ko uzdevusi Latvijas Augstākā tiesa. Manuprāt, pretēji tam, kā argumentē Austrijas valdība, trešais jautājums var tikt atbildēts tikai pēc tam, kad ir rasts risinājums otrajam, jo, lai precīzi noteiktu, vai Direktīvas 1992/13 2.f panta 1. punkta b) apakšpunkts ļauj ar atpakaļejošu spēku piemērot 2.d panta 1. punkta b) apakšpunktu, vispirms jānosaka, vai šis pēdējais kopš 2009. gada 21. decembra bija tieši piemērojams. Tikai pēc tam, kad noskaidrots, vai Direktīva 1992/13 kopš minētās dienas bija tieši piemērojama, var iztirzāt jautājumu, vai piemērojama bija arī norma, kurā it kā esot paredzēts minētās direktīvas 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērojamības atpakaļejošais spēks.
67. Lietas dalībnieku starpā nav strīda par to, ka Latvijas Republika nav nodrošinājusi, ka būtu stājušies spēkā “spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2009. gada 20. decembrim izpildītu Direktīvas [2007/66/EK] prasības”, kā noteikts Direktīvas 2007/66 3. panta 1. punktā. Minētā tiesību akta ieviešana valsts tiesībās notika tikai kopš 2010. gada 15. jūnija, un tādēļ, pirmkārt, jānoskaidro, vai laikā no 2009. gada 21. decembra līdz 2010. gada 14. jūnijam Latvijas Republikā, lai arī netransponēts, bija tieši piemērojams direktīvas 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkts, kurā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, lai gadījumos, kad netiek nodrošināta lēmumu par pakalpojumu iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu pārsūdzības apturošā iedarbība, “līgumu par spēkā neesošu atzīst no līgumslēdzēja subjekta neatkarīga pārskatīšanas struktūra vai ka tā spēkā neesamība ir šādas pārskatīšanas struktūras lēmuma iznākums”.
68. Direktīvas transponēšanai noteiktā termiņa beigas vai tās nepareiza transponēšana ir tikai viens no nosacījumiem, kas judikatūrā prasīti, lai izskatītu netransponētās direktīvas tiešas piemērojamības iespēju (skat. tostarp 1980. gada 6. maija spriedumu lietā 102/79 Komisija/Beļģija, Recueil, 1473. lpp., 12. punkts). Turklāt, pirmkārt, ar to privātpersonām jābūt piešķirtām tiesā izmantojamām subjektīvām tiesībām (skat. 1982. gada 19. janvāra spriedumu lietā 8/81 Ursula Becker, Recueil, 3301. lpp., 25. punkts) un visbeidzot, otrkārt, tās tiesību normām jābūt beznosacījuma un pietiekami precīzām (skat. neseno 2011. gada 12. maija spriedumu lietā C‑115/09 Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein‑Westfalen eV, Krājums, I‑0000. lpp., 54. punkts) (18) .
69. Ir skaidrs, ka faktiskajos lietas apstākļos, kuros radušies šajā tiesvedībā uzdotie jautājumi, ir izpildīts gan pirmais no norādītajiem nosacījumiem, gan arī otrais, jo Direktīvas 1992/13 2.d panta 1. punkta b) apakšpunktā dalībvalstīm noteiktajam pienākumam noteikti jāatspoguļojas privātpersonu tiesībās, lai būtu nodrošināts, ka tiesību aizsardzības līdzekļi, kurus tās var izmantot pret lēmumiem par pakalpojumu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, būtu iedarbīgi. Ir skaidrs, ka ar šo pienākumu, kas dalībvalstīm noteikts, lai uzlabotu “pārskatīšanas procedūru efektivitāti [..] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā”, kā teikts Direktīvas 2007/66 preambulas 34. apsvērumā, tiek nodrošinātas iedzīvotāju tiesības uz tiesību efektīvu aizsardzību publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas jomā.
70. Šī ciešā saikne starp Direktīvas 1992/13 2.d panta 1. punkta b) apakšpunktu un tiesībām uz aizsardzību tiesā mudina vaicāt, vai patiesībā un kā tika norādīts tiesas sēdē, ņemot vērā, ka jautājums ir par tādu tiesību, kas, pamatojoties uz Savienības primārajām tiesībām, ir izmantojamas pret dalībvalstīm, spēkā esamību, pārsūdzības tiesības, uz kurām pretendē pieteicējas tiesvedībā a quo, tām bija atzīstamas katrā ziņā [un] tādēļ arī neatkarīgi nedz no minētās direktīvas, nedz, protams, kādas valsts tiesību normas, ar kuru veikta transponēšana. Uzskatu, ka tā principā ir jābūt, lai arī, tā kā pārsūdzības tiesības parasti ir tiesības uz izpildījumu, to efektīvai izmantošanai vajadzīga likumdevēja iejaukšanās. Tādēļ jāizpēta, cik lielā mērā šāda iejaukšanās notikusi šajā gadījumā (19) .
71. Proti, jautājumā par trešo termiņā netransponētas direktīvas tiešai piemērojamībai vajadzīgo nosacījumu, proti, lai Direktīvas 2007/66 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkta normatīvais saturs būtu beznosacījuma un pietiekami precīzs, jāpiekrīt Komisijas teiktajam, ka aplūkotā tiesību norma būtībā ir identiska Direktīvas 89/665/EEK (20) 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumiem, kuri 2005. gada 2. jūnija spriedumā lietā C‑15/04 Koppensteiner
(Krājums, I‑4855. lpp., 38. punkts) ir kvalificēti kā “beznosacījuma un pietiekami precīzi, lai piešķirtu privātpersonai tiesības”.
72. Proti, Direktīvas 89/665 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums rūpēties, lai pasākumos, kas veikti attiecībā uz pārsūdzības procedūrām piegāžu un būvdarbu iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā, tiktu paredzētas iespējas atcelt prettiesiskus lēmumus vai panākt to atcelšanu. Šiem lēmumiem atbilstoši minētās direktīvas 1. panta 1. punktam minētajā direktīvā norādītajos apstākļos jābūt efektīvi un ātri pārsūdzamiem.
73. Ja ir ticis uzskatīts, ka šie Direktīvas 89/665 noteikumi ir “beznosacījuma un pietiekami precīzi”, tas pats ar turpinājumā izklāstīto izņēmumu ir sakāms par Direktīvas 1992/13 2.d panta 1. punkta b) apakšpunktā rodamajiem, jo tajos pavisam precīzi ir izklāstīti nosacījumi, kuros neatkarīgai pārskatīšanas struktūrai līgums jāatzīst par spēkā neesošu, proti, ciktāl tas attiecas uz šo lietu: A) pirmkārt, ka tiek konstatēts, ka ir pārkāpts direktīvas 1. panta 5. punkts, 2. panta 3. punkts vai 2.a panta 2. punkts, kuros ir noteikts, ka jāievēro noteikti līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas gaitas apturēšanas termiņi; B) otrkārt, ka pārkāpuma rezultātā pretendentam, kas prasa pārskatīšanu, ir liegta iespēja izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus pirms līguma noslēgšanas; C) treškārt, ka minēto tiesību normu pārkāpums ir saistīts ar Direktīvas 2004/18 pārkāpumu; D) visbeidzot, ka šis pārkāpums ir ietekmējis pretendenta, kurš prasa pārskatīšanu, izredzes iegūt līguma slēgšanas tiesības.
74. Tomēr vienā ziņā Direktīvā 1992/13 ir rodama Austrijas valdības norādītā nenoteiktība, jo tajā nav noteikts, kas ir “no līgumslēdzējas iestādes neatkarīga pārskatīšanas struktūra”, kurai jāspriež par līguma spēkā esamību. Tādēļ šajā ziņā minimālā vajadzīgā likumdevēja iejaukšanās, uz kuru esmu norādījis 70. punktā, teikdams, ka, tā kā pārsūdzības tiesības ir tiesības uz izpildījumu, ir nenovēršami vajadzīga valsts tiesību artava.
75. Tādēļ, manuprāt, nebūtu izslēdzams, ka Direktīvas 1992/13 2.d panta 1. punkta b) apakšpunktu var uzskatīt par Latvijas Republikā tieši piemērojamu kopš 2009. gada 21. decembra. Tas tā ir tāpēc, ka pienākuma interpretēt valsts tiesības atbilstoši Savienības tiesībām dēļ, kā pareizi norāda minētā Austrijas valdība, apvienojumā ar pienākumu efektīvi aizsargāt iedzīvotāju tiesības iesniedzējtiesai var nākties atbilstoši 1997. gada 17. septembra spriedumā lietā C‑54/96 Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft
( Recueil, I‑4961. lpp.) rastajam risinājumam pārbaudīt, vai saskaņā ar valsts tiesību normām, kas piemērojamas tiesu piekritības jautājumā, ir iespējams noteikt, kuras tiesas piekritībā ir izskatīt Direktīvā 1992/13 minētos tiesībaizsardzības līdzekļus. Tas tā ir vai nu tāpēc, ka ir kāda instance, kurai valsts tiesībās jau piekrīt kontrole pār publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām, vai arī tāpēc, ka, iespējams, jāievēro kāda vispārīga kārtība, kādā nosakāms, kam piekritīgas konkrētā piekritībā neesošas lietas (21) .
C – Par trešo prejudiciālo jautājumu: Direktīvas 1992/13 iespējami atpakaļejošais spēks
76. Esot secinātam, ka Direktīvas 1992/13 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkts redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2007/66, Latvijas Republikā var būt piemērojams kopš dienas, kad beidzās tās transponēšanai noteiktais termiņš, vēl tikai jānosaka, vai minētās Direktīvas 1992/13 2.f panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais sešu mēnešu laiks pēc līguma noslēgšanas dienas kā termiņš minētajā tiesību normā paredzētās pārsūdzības veikšanai ir piemērojams tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkotais. Citiem vārdiem sakot, jānoskaidro, vai pārsūdzības iespēja saskaņā ar Direktīvu 1992/13 attiecināma arī uz līgumiem, kas noslēgti sešos mēnešos pirms dienas, kad direktīva kļuvusi tieši piemērojama. Šādā gadījumā tā šajā lietā būtu piemērojama, jo strīdīgais līgums tika noslēgts 2009. gada 9. oktobrī.
77. Manuprāt, principā jāatzīst, ka direktīvas efektivitātes vairošanas labad, iespējams, varētu iestāties par tās piemērojamību attiecībā uz visiem līgumiem, kas noslēgti sešos mēnešos pirms dienas, līdz kurai tā jātransponē. Citu iemeslu starpā tāpēc, ka šādi tiktu novērsts risks, ka līgumi tiek noslēgti sasteigti, lai izvairītos no tās piemērošanas, un tas turklāt liegtu laika gaitā nostiprināties iedzīvotāju tiesību uz aizsardzību tiesā izmantošanas neefektivitāti sekmējošai tiesiskai situācijai. Tas turklāt arī atbilstu Norma‑A
un Dekom
norādītā Tiesas 1997. gada 18. decembra sprieduma lietā C‑129/96 Inter‑Environnement Wallonia
( Recueil, I‑7411. lpp.) judikatūras garam, ka dalībvalstīm ir pienākums līdz direktīvas ieviešanai valsts tiesībās noteiktā termiņa beigām neapdraudēt tās mērķu sasniegšanu.
78. Tomēr un neatkarīgi no tā, ka nevar neņemt vērā kaitējumu, kas tiesiskajai drošībai tiek nodarīts ikreiz, kad tiesības tiek piemērotas ar atpakaļejošu spēku, direktīvā ne vien nav nevienas skaidras norādes, ka tai būtu atpakaļejošs spēks, bet šāds atpakaļejošais spēks nav arī iespējams tās uzbūves un satura dēļ.
79. Saskaņā ar Direktīvu 1992/13 ir apstrīdami tikai tie līgumi, kas noslēgti atbilstoši pašā direktīvā noteiktajam tiesiskajam regulējumam, jo to apstrīdēšanas pamati ir jāvērtē atbilstoši tajā līgumu slēgšanas procedūrai noteiktajiem nosacījumiem. Tādēļ nevienā no līgumiem, kas noslēgti pirms direktīvas stāšanās spēkā, nevarēja izpildīt tajā paredzētos procesuālos nosacījumus, citstarp attiecībā uz apturēšanas termiņiem, par kuru neievērošanu 2.d panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzētas sankcijas.
80. Tādēļ būtu bezjēdzīgi pieļaut apstrīdēšanu ar atpakaļejošu spēku, kuras vienīgais iespējamais pamatojums ir apstrīdēšanas priekšmeta noslēgšanas laikā nepieprasāmu nosacījumu neizpilde.
VII – Secinājumi
81. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai uz Latvijas Augstākās tiesas uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1) Direktīvas 2004/17/EK 1. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tā izpratnē par pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu principā jāuzskata tāds līgums, saskaņā ar kuru līdzējs kā daļu no atlīdzības iegūst tiesības ekspluatēt sabiedriskā transporta pakalpojumus, līgumslēdzēja iestāde tam atlīdzina pakalpojuma sniegšanas rezultātā radušos zaudējumus un pakalpojuma ekspluatācijas risks tiek ierobežots pakalpojuma sniegšanu reglamentējošajās publisko tiesību normās un līguma noteikumos. Katrā ziņā noteikt, cik lielā mērā, Savienības tiesību gaismā izvērtējot lietas apstākļus, tas kvalificējams citādi, piekrīt iesniedzējtiesai;
2) Direktīvas 1992/13/EEK 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkts redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2007/66/EK, Latvijas Republikā kopš 2009. gada 21. decembra var būt tieši piemērojams, ja vien ir instance, kuras piekritībā ir izskatīt minētajā direktīvā minētās pārsūdzības, un to konstatēt ir iesniedzējtiesas ziņā;
3) Direktīvas 1992/13/EEK 2.d panta 1. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, kas nav piemērojams publiskā iepirkuma līgumiem, kuri noslēgti pirms Direktīvas 2007/66/EK ieviešanai valsts tiesībās noteiktā termiņa beigām.
(1) .
(2)  –	OV L 134, 114. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 7. sēj., 132. lpp.
(3)  –	OV L 134, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 7. sēj., 19. lpp.
(4)  –	Ar Direktīvu 2004/18 zināma veida vienotā kodeksā tiek apvienoti nozaru regulējumi, kas bija rodami Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 2. sēj., 110. lpp.), Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 54. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 2. sēj., 163. lpp.), un Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 1. sēj., 322. lpp.), savukārt ar Direktīvu 2004/17 tas ir izdarīts attiecībā uz tiesību normām, kas ietvertas Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/38/EEK, ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 2. sēj., 194. lpp.).
(5)  –	Kā zināms, konceptuālie apsvērumi attiecībā uz Direktīvā 2004/17 definētajām kategorijām līdzības dēļ ir attiecināmi arī uz Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punktu un 4. pantu. Šajā ziņā skat. tostarp 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑206/08 Eurawasser
(Krājums, 2009, I‑8377. lpp., 43. punkts). Par abu direktīvu rašanos skat. šādas attiecīgās Jan M. Hebly publikācijas: European Public Procurement: Legislative History of the “Utilities” Directive 2004/17/EC, Alfena [ Alphen aan den Rijn ]: Wolters Kluwer, 2008, un European Public Procurement: Legislative History of the “Classic” Directive 2004/18/EC, Alfena [ Alphen aan den Rijn ]: Wolters Kluwer, 2007.
(6)  –	OV L 76, 14. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 1. sēj., 315. lpp.
(7)  –	OV L 335, 31. lpp.
(8)  –	1994. gada 24. maija Latvijas Vēstnesis
Nr. 61, 192. lpp.
(9)  –	2009. gada 9. jūlija Latvijas Vēstnesis
Nr. 107, 4093. lpp., spēkā kopš 2009. gada 1. oktobra. Līdz 2009. gada 30. septembrim bija spēkā Koncesiju likums, kura 1. panta 2. punktā koncesija bija definēta kā “pakalpojumu sniegšanas tiesību nodošana vai izņēmuma tiesības izmantot koncesijas resursus, kuri tiek nodoti uz noteiktu laiku, koncedentam un koncesionāram noslēdzot par to koncesijas līgumu”.
(10)  –	2007. gada 4. jūlija Latvijas Vēstnesis
Nr. 106, 3682. lpp.
(11)  –	2009. gada 20. novembra Latvijas Vēstnesis
Nr. 183, 4169. lpp. Tie ir spēkā kopš 2009. gada 21. novembra un aizstāj Ministru kabineta 2007. gada 2. oktobra Noteikumus Nr. 672 (2007. gada 31. oktobra Latvijas Vēstnesis
Nr. 175, 3751. lpp.).
(12)  –	Iestāde, kas pa to laiku pārņēma minētās rajona padomes funkcijas, pat ja šķiet, ka abas iestādes kādu laiku ir pastāvējušas līdzās viena otrai.
(13)  – Iestāde, kas pamata lietā kā atbildētāja aizstāja Ludzas novada pašvaldību.
(14)  –	2010. gada 9. septembra secinājumi, 25. punkts (14. zemsvītras piezīme).
(15)  –	Piemēram, 2006. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑410/04 ANAV
(Krājums, I‑3303. lpp., 16. punkts) un 2008. gada 13. novembra spriedums lietā C‑324/07 Coditel Brabant
(Krājums, I‑8457. lpp., 24. punkts).
(16)  –	2005. gada 27. oktobra spriedums lietā C‑234/03 Contse  u.c. (Krājums, I‑9315. lpp.), 2007. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑382/05 Komisija/Itālija (Krājums, I‑6657. lpp.) un 2009. gada 11. jūnija spriedums lietā C‑300/07 Hans & Christophorus Oymanns
(Krājums, I‑4779. lpp.). Šiem kritērijiem pieskaitāma atbildības nodošana par kaitējumu, kas nodarīts ar iespējamiem trūkumiem pakalpojuma sniegšanā, vai zināmas ekonomiskās brīvības esamība, lai noteiktu pakalpojuma ekspluatācijas nosacījumus.
(17)  –	Starp citu, manuprāt, tieši šajā ziņā nozīmi iegūst apstāklis, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/17 1. panta 3. punkta b) apakšpunktu atlīdzība par pakalpojumu koncesiju var būt vai nu tikai tiesības ekspluatēt pakalpojumu, vai arī minētās tiesības “kopā ar samaksu”. Tā kā atlīdzībā par pakalpojumu, kas juridiski var būt tikai līgums vai koncesija, ir apvienotas abas sastāvdaļas, nākas izvērtēt katras no tām īpatsvaru. Šis ir darījums, kuru, manuprāt, nevar vērtēt ne pēc kāda cita kritērija kā tikai tā, cik lielu risku galu galā uzņemas pakalpojuma sniedzējs, kura noteikšanai jāņem vērā, cik lielā mērā ar samaksu par ekspluatācijas tiesībām tiek ievērojami mazināts uzņēmējdarbībai piemītošais risks.
(18)  –	Jautājumā par doktrīnu skat. tostarp K. Lenaerts un P. van Nuffel, European Union Law, Londona: Sweet & Maxwell, 3. izd., 2011, 22‑080. un nākamās lpp.
(19)  –	Lai arī šeit nav vajadzības iztirzāt jautājumu par to, vai ir tiesības uz aizsardzību tiesā, kas kā Savienības kā tiesiskas kopienas tiesiskā mantojuma sastāvdaļa būtu visas Kopienu tiesību sistēmas ēkas stūrakmens, tomēr nedrīkstētu neņemt vērā, ka Direktīvā 1992/13 jau tās sākotnējā redakcijā bija garantētas tiesības apstrīdēt līgumslēdzēju iestāžu lēmumus, un Direktīvā 2007/66 tika vairots publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana jomā jau esošo pārsūdzēšanas procedūru iedarbīgums. Cits jautājums ir par to, ka minētais uzlabojums ir panākts, ieviešot sankcijas, ka noteiktos apstākļos līgums nav spēkā, kas gan ir kas vairāk nekā viena vienīga tiesību uz atlīdzinājumu atzīšana. Proti, jāņem vērā, ka ar tiesību aizskārumu nodarītā kaitējuma atlīdzinājums ir, lai arī “sekundāra”, tomēr leģitīma tiesību aizsardzība tiesā. Šajā ziņā skat. Wilfried Erbguth, “Primär‑ und Sekundärrechtsschutz im öffentlichen Recht”, no: Veröffentlichungen der Vereinigung der Deutschen Staatsrechtslehrer, 61. sēj., Berlīne, 2002, 221. un nākamās lpp.
(20)  –	Padomes 1989. gada 21. decembra direktīva par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (OV L 395, 33. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 1. sēj., 246. lpp.).
(21)  –	Šajā ziņā jānorāda, ka saskaņā ar Norma‑A
un Dekom
apgalvoto (rakstveida apsvērumu franču valodas redakcijas 6. un 7. lpp.) kopš 2004. gada 1. februāra Latvijas Republikā ir administratīva tiesa, kuras piekritībā saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 184. panta ir izskatīt pieteikumus par publisko tiesību līgumu spēkā esamību.