62004CC0140_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šis prejudiciālais jautājums attiecas uz Kopienas Muitas kodeksa (turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) (2) 203. panta 3. punkta pēdējā ievilkuma pirmās daļas interpretāciju.
2. Hof van beroep te Antwerpen
[Antverpenes Apelācijas tiesa] (Beļģija) vēlas noskaidrot, kurai personai ir pienākums samaksāt muitas nodokli gadījumā, ja Kopienā ievestas, muitā deklarētas un uzglabātas preces pazūd, pirms tām nosaka muitas apstiprinātu režīmu vai izmantošanu.
I – Fakti un pamata prāva
3. 1996. gada 9. jūnijā United Antwerp Maritime Agencies NV (turpmāk tekstā – “ Unamar ”) Antverpenes [muitas] iestādē līdz ar pienācīgu kopsavilkuma deklarāciju uzrādīja konteineru ar 901 bloku “L & M” markas cigarešu, kuru tā bija atvedusi no Brazīlijas pilsētas Paranagvas [ Paranagua ] ar sabiedrībai Hamburg Süd
piederošo kuģi Cap Trafalgar (3) .
4. Tā paša gada 18. jūnijā kravu uzglabāšanas un nosūtīšanas sabiedrība Seaport Terminals NV
(kas kļuva par Katoen Natie Terminals NV ; turpmāk tekstā – “ Seaport Terminals ”) kravu izkrāva un līdz muitas apstiprināta režīma vai izmantošanas noteikšanai novietoja glabāšanā sev piederošā šīm vajadzībām izmantojamā laukumā, kas atrodas uz muliņa.
5. 19. jūnija rītā tika konstatēts, ka krava ir pazudusi, un tādējādi vairs nebija iespējams to uzrādīt muitas iestādēm.
6. Beļģijas [muitas] iestāde 1998. gada 13. martā attiecīgi izdeva pieprasījumus Unamar
un Seaport Terminals
samaksāt ievedmuitas nodokli, akcīzes nodokli un īpašus akcīzes nodokļus EUR 785 555,04 apmērā, kā arī samaksāt procentus un [segt] izmaksas.
7. Abas sabiedrības pret tām izdotajiem pieprasījumiem iesniedza protestus, bet to prasības tika noraidītas ar Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen
[Antverpenes Pirmās instances tiesas] (Beļģija) 2002. gada 9. septembra spriedumu, kuru tās pārsūdzēja Hof van beroep te Antwerpen .
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Interpretējamā tiesību norma
8. Ievedmuitas parāds, ievedot [preces] Kopienas teritorijā, var rasties dažādos Muitas kodeksa 201.–205. pantā norādītajos apstākļos, kuros ietilpst 203. pantā paredzētā preču izņemšana no muitas uzraudzības (4) . Saskaņā ar minētā panta 3. punktu par parādnieku ir uzskatāma (5) ne vien persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības, piedalījusies šādā izņemšanā vai ieguvusi vai valdījusi attiecīgās preces, apzinoties to nelikumīgo izcelsmi, bet arī “attiecīgā gadījumā – persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana (6) vai tās muitas procedūras piemērošana, kurā preces nodotas”.
B – Uzrādīšana muitā, kopsavilkuma deklarācija un pagaidu glabāšana
9. Personai, kas ievedusi preces Kopienā, tās ir jānogādā un jāuzrāda muitā; šis otrais pienākums ir arī personai, kas uzņemas atbildību par to pārvadāšanu pēc ievešanas [Muitas kodeksa 38. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 40. pants].
10. Šīm personām turklāt ir arī formāls pienākums iesniegt kopsavilkuma deklarāciju; šis uzdevums attiecīgā gadījumā ir jāizpilda personai, kas tās pārstāv (Muitas kodeksa 43. pants un 44. panta 2. punkts). Šis deklarētāja parakstītais dokuments ir paredzēts, lai varētu vienkāršāk pārliecināties, ka precēm, uz kurām tas attiecas, Muitas kodeksa 49. pantā paredzētā termiņā nosaka kādu muitas apstiprinātu režīmu vai izmantošanu [Regulas (EEK) Nr. 2454/93 (7), turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”, 183. panta 1. un 2. punkts].
11. Pēc iepriekš minēto formalitāšu nokārtošanas preces iegūst “pagaidu glabāšanā esošu preču” statusu un tiek glabātas vienīgi tādās vietās un atbilstoši tādiem noteikumiem, ko paredzējusi iestāde, kas ir tiesīga likt to valdītājam iemaksāt nodrošinājumu, lai nodrošinātu parāda samaksu gadījumā, ja [deklarētās] preces tiktu izņemtas no muitas uzraudzības (Muitas kodeksa 50. un 51. pants un 53. panta 2. punkts kopā ar 203. pantu).
12. Līdz deklarācijā norādīto preču nonākšanai tām apstiprinātajā muitošanas vai izmantošanas režīmā un, kamēr tās nav izkrautas, par tām pēc iestāžu pieprasījuma ir atbildīga persona, kas preces ievedusi, tās pārvadājusi pēc to ievešanas, vai persona, kuras vārdā šīs personas rīkojas. Pēc izkraušanas šis pienākums kļūst saistošs jebkurai personai, kuras valdījumā šīs preces atrodas nolūkā tās pārvietot vai uzglabāt (Īstenošanas regulas 184. pants kopā ar Muitas kodeksa 44. panta 2. punktu un Īstenošanas regulas 183. pantu).
III – Prejudiciālie jautājumi
13. Ņemot vērā izklāstītos apstākļus, Hof van beroep te Antwerpen
ir uzdevusi Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1) Vai par personu, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana (kas paredzēta 203. panta 3. punkta pēdējā ievilkumā Kopienas Muitas kodeksā [..]), var uzskatīt personu, kam jāuzrāda preces muitā (Muitas kodeksa 40. pants), tāpēc tai vai tās pārstāvim ir jāiesniedz kopsavilkuma deklarācija (Muitas kodeksa 44. panta 2. punkts) un tā jāparaksta (183. panta 1. punkts [Īstenošanas regulā] [..]), un jāuzrāda preces muitas iestādēm, šīm precēm vēl atrodoties transportlīdzeklī, ar kuru tās ievestas Kopienā, kamēr tām nav noteikts muitas apstiprināts režīms vai izmantošana?
2) Vai par personu, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana (kas paredzēta Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pēdējā ievilkumā), var uzskatīt personu, kuras valdījumā preces atrodas pēc to izkraušanas ar nolūku tās pārvietot vai uzglabāt un ko tādēļ, pamatojoties uz Muitas kodeksa 51. panta 2. punktu un 53. panta 2. punktu, var uzskatīt par preču valdītāju, kuram šī iemesla dēļ, pamatojoties uz Īstenošanas regulas 184. panta 2. punktu, ir pienākums pēc muitas dienestu lūguma neskartā veidā uzrādīt šīs preces no jauna?
3) Ja atbilde uz pirmo un otro jautājumu ir apstiprinoša, – vai šajos jautājumos minētās personas var uzskatīt par vienlaikus, tātad solidāri atbildīgām attiecībā uz muitas parādu gadījumā, ja tās ir dažādas personas (šajā gadījumā attiecīgi kuģniecības sabiedrības pārstāvis, kas ievedis preces Kopienā, un ekspeditors, kura pienākums ir preces uzglabāt vai pārvietot izkraušanas vietā/uz muitas dienestu norādītā muliņa)?
4) Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša, – vai pirmajā jautājumā minētā persona ir parādnieks līdz brīdim, kad precēm nosaka kādu muitas apstiprinātu režīmu vai izmantošanu, neraugoties uz to, ka pēc izkraušanas no transportlīdzekļa, ar kuru šīs preces ievestas Kopienā, tās ir uzglabājusi vai pārvietojusi otrajā jautājumā minētā persona?
5) Ja atbilde uz trešo jautājumu ir noliedzoša, – vai ir uzskatāms, ka pirmajā jautājumā minētā persona ir muitas parādnieks līdz brīdim, kad preces ir pārņēmusi otrajā jautājumā minētā persona, un vai otrajā jautājumā minētā persona kļūst par parādnieku tikai tajā brīdī, kad uzņemas preču uzglabāšanu un pārvietošanu?
6) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, – vai ir uzskatāms, ka pirmajā jautājumā minētā persona ir parādnieks līdz brīdim, kad preces pārņem otrajā jautājumā minētā persona, vai arī – līdz brīdim, kad precēm ir noteikts muitas apstiprināts režīms vai izmantošana?”
IV – Tiesvedība Tiesā
14. EK Tiesas Statūtu 20. pantā noteiktajā termiņā rakstveida apsvērumus iesniedza Komisija, Beļģijas valdība un abas sabiedrības, kas ir prasītājas pamata prāvā.
15. Tiesas sēdē, kas notika 2005. gada 7. aprīlī, ar mērķi iesniegt mutvārdu apsvērumus piedalījās to lietas dalībnieku pārstāvji, kas bija piedalījušies rakstveida daļā.
V – Prejudiciālo jautājumu izvērtējums
A – Ievada apsvērumi
16. Vispirms jāprecizē divi jautājumi, no kuriem viens attiecas uz faktiem un otrs ir juridiska rakstura jautājums.
17. Pirmais attiecas uz Unamar
kategorisko atteikšanos atzīt, ka tā esot iesniegusi un parakstījusi konosamentu, kas šajā gadījumā tiek izmantots kā kopsavilkuma deklarācija. Šī ir informācija, kas norādīta rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, un tā ir jākonstatē valsts tiesai, [Eiropas Kopienu] Tiesai šajā jautājumā neiejaucoties. Tādējādi šo jautājumu nenākas iztirzāt, un risinājums jārod neatkarīgi no tā, kas ir kārtojis attiecīgo formalitāti.
18. Otrs precizējums, uz kuru norāda Komisija, ir saistīts ar apstākli, ka Beļģijas [muitas] iestāde uzsāka procesu pret Unamar
un Seaport Terminals un tām izdeva pieprasījumus, pamatojoties uz Muitas kodeksa 202. pantu, uzskatīdama, ka parāds ir radies tāpēc, ka tabaka Kopienā ir ievesta nelikumīgi, savukārt Hof van beroep te Antwerpen
uzskata, ka piemērojamā norma ir minētā kodeksa 203. pants, saskaņā ar kuru maksājuma pamatā ir preču izņemšana no muitas uzraudzības. Tiesai jāvadās pēc šā pēdējā risinājuma, sniedzot interpretāciju [iesniedzēj]tiesai, kas, lai izskatītu lietu, ir kompetenta izvēlēties un piemērot tiesību normu (8) .
B – Pirmie divi jautājumi
19. Pamata prāvas strīds ir skaidri noteikts, un tajā ir prasīts noteikt personu, kam preču izņemšanas gadījumā jāuzņemas muitas nodokļa parāda samaksas saistības kopā ar personām, kas izņēmušas preces no muitas uzraudzības, un personām, kas piedalījušās šādā izņemšanā, kā arī personām, kas preces izmanto, apzinoties to nelikumīgo izcelsmi. Tiesību normā ir minēta “persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana” (Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pēdējā ievilkuma pirmā daļa), un Hof van beroep te Antwerpen
vēlas noskaidrot, uz kuru personu minētā daļa attiecas.
20. Iepriekš lakoniski izklāstītajās atbilstošajās tiesību normās ir nošķirti trīs laika posmi. Pirmais ietver preču uzrādīšanu muitā un izpaužas formālā kopsavilkuma deklarācijas iesniegšanas darbībā. Otrais laika posms, kurā preces tiek īslaicīgi glabātas uzrādīšanai pēc [muitas] iestādes pieprasījuma un kam saistībā ar šo prejudiciālo jautājumu ir vislielākā nozīme, ir no to ievešanas Kopienas teritorijā līdz nodošanai muitošanas vai izmantošanas režīmā. Trešais laika posms sākas brīdī, kad ir notikusi minētā nodošana.
21. Sākotnējā posmā nodoklis ir jāmaksā importētājam, personai, kas pārvadā preces pēc tam, kad tās šķērsojušas robežu, vai personai, kuras vārdā šīs personas rīkojas. Otrajā posmā jānošķir divi varianti: ja preces paliek transportlīdzeklī, saistības ir jāuzņemas tām pašām personām, kam pirmajā posmā; ja preces ir izkrautas – personām, kuru valdījumā preces atrodas pārvietošanas vai uzglabāšanas nolūkos. Ne velti Muitas kodeksa 101. panta a) punktā ir noteikts, ka noliktavas turētājam ir pienākums nodrošināt, ka preces ir nepieciešamajā uzraudzībā, kamēr tās atrodas muitas noliktavā.
22. Tādējādi, ja līdz nodošanai muitošanas vai izmantošanas režīmā preces tiek izņemtas no [muitas] iestādes uzraudzības, bez personām, kas to izdarījušas, līdzdalībniekiem un saņēmējiem muitas nodokļa samaksas saistības gadījumā, ja attiecīgās preces vēl nav izkrautas, ir arī importētājam, pārvadātājam vai personām, kuras rīkojas to vārdā; pārējos gadījumos – tām personām, kuru valdījumā pārvietošanas vai uzglabāšanas nolūkā preces atrodas.
23. Šī interpretācija, kas pamatota ar attiecīgo tiesību normu tekstu, kā norāda Komisija, atbilst arī to mērķim, proti, novērst preču nelikumīgu ievešanu, kamēr precēm nav piešķirts konkrēts muitas statuss un noteikts pienākums maksāt nodokli vai atbrīvojums no tā uz laiku vai galīgi (9), valdītājam ievestās preces ir jāuzrāda tik bieži, cik tas tiek pieprasīts, un valdītājs ir atbildīgs par to zudumu (10) . To pašu iemeslu dēļ Muitas kodeksa 51. panta 2. punktā [muitas] iestādei ir piešķirtas tiesības likt preču valdītājam pagaidu glabāšanas gadījumā iemaksāt nodrošinājumu, lai nodrošinātu muitas parāda samaksu gadījumā, ja tās tiktu izņemtas no pienācīgās uzraudzības.
24. Iepriekš izklāstītie apsvērumi man liek ierosināt Tiesai uz abiem pirmajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt tādā veidā, ka Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pēdējā ievilkuma pirmajā daļā norāde uz personu, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana, nozīmē:
– gadījumā, ja preces paliek transportlīdzeklī – a) personu, kas tās ievedusi Kopienas muitas teritorijā, vai b) personu, kas tās uzņemas pārvietot no to ievešanas līdz uzrādīšanai, vai c) jebkuru personu, kuras vārdā rīkojas kāda no iepriekš minētajām personām;
– gadījumā, ja preces ir izkrautas, – personu, kuras valdījumā tās atrodas pārvietošanas vai uzglabāšanas nolūkā.
C – No trešā līdz sestajam jautājumam
25. Ar šiem četriem jautājumiem Beļģijas tiesa vēlas noskaidrot, vai abos iepriekš minētajos gadījumos atbildība ir vienlaicīga un solidāra, vai arī tā ir laika ziņā secīga, šajā otrajā gadījumā lūdzot precizēt brīdi, kurā notiek pāreja. Atbilde netieši izriet no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem un uz abiem pirmajiem jautājumiem piedāvātās atbildes.
26. Muitas kodeksa 203. pantā paredzētajos gadījumos personai, kam jāizpilda no preču pagaidu glabāšanas izrietoši pienākumi, nākas maksāt arī muitas nodokli. Šīs prasības, kas būtībā vērstas uz preču saglabāšanu iestāžu rīcībā, ir saistošas valdītājam, kas Īstenošanas regulas 184. pantā ir noteikts pēc objektīva kritērija: preču izkraušanas. Tādēļ atbildība ir nevis vienlaicīga un solidāra, bet gan secīga; tādējādi persona, kam preces jāuzrāda muitā, kā arī jāsagatavo un jāparaksta kopsavilkuma deklarācija, [par tām] ir atbildīga līdz brīdim, kad tās tiek izkrautas; no izkraušanas brīža par parādnieku kļūst persona, kas ir atbildīga par preču pārvietošanu un uzglabāšanu.
27. Ņemot vērā manis nupat iztirzāto [tiesību] normas mērķi, noteicošais ir preču valdījums un tādējādi to faktiskais valdītājs; personai, kuras turējumā preces atrodas un kas tādējādi ir atbildīga par to saglabāšanu, ir jāizpilda muitas saistības gadījumā, ja, atrodoties tās valdījumā, preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības. Tas izriet no paša Muitas kodeksa 51. panta 2. punkta, kurā ir atļauts pagaidu valdījuma laikā likt iemaksāt nodrošinājumu, lai nodrošinātu nodokļu samaksu gadījumā, ja preces tiktu izņemtas no minētās uzraudzības.
28. Muitas kodeksa 213. pantā ir noteikts, ka gadījumā, ja pienākums samaksāt vienu muitas parādu ir vairākām personām, tad tās par šo parādu ir atbildīgas solidāri; taču šajā tiesību normā tiek iepriekš pieņemts parāda vienlaicīgums (11), kura šajā gadījumā nav, jo – kā jau norādīju – Īstenošanas regulas 184. pantā vienlaicīguma iespēja ir izslēgta, paredzot atbildības secīgumu laikā, pamatojoties uz izkraušanas [secīgumu].
29. Beļģijas valdība uzsver, ka deklarētājam vai Muitas kodeksa 44. panta 2. punktā norādītajām personām ir pienākums veikt darbības preču nodošanai muitošanas vai izmantošanas režīmā, uzņemoties segt izmaksas, kas rodas to stāvokļa nokārtošanai iestāžu veikto pasākumu rezultātā (Īstenošanas regulas 187. pants kopā ar Muitas kodeksa 53. pantu), bet šīs normas nav saistītas ar Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pēdējā ievilkuma pirmās daļas noteikumiem, kas attiecas uz pienākumiem, kuri saistīti ar preču glabāšanu, it īpaši preču nodošanu muitas iestādes uzraudzībā. Citiem vārdiem, pēdējā tiesību norma ir noteikums, ar kuru nodokļa parādnieku konstatē gadījumā, kad ir notikusi izvairīšanās no uzraudzības, par atbildīgu citu starpā atzīstot personu, kam ir jāizpilda pienākumi, kuri izriet no preču pagaidu glabāšanas; savukārt minētajā Īstenošanas regulas 187. pantā ir paredzēta atšķirīga situācija, kurā preces jānodod noteiktā muitas režīmā vai izmantošanā, lai pēc attiecīgo formalitāšu nokārtošanas tās izkļūtu no muitas zonas.
30. Tādēļ pirmajā un otrajā jautājumā minētās personas ir atbildīgas nevis solidāri, bet gan secīgi, tādējādi pirmajā jautājumā minētās personas ir atbildīgas tikai līdz brīdim, kad pēc izkraušanas preces tiek nodotas otrajā jautājumā minētajām personām, kuras, sākot ar šo brīdi, kļūst par vienīgajām personām, kam ir uzlikti Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pēdējā ievilkuma pirmajā daļā paredzētie pienākumi.
VI – Secinājumi
31. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, aicinu Tiesu uz Hof van beroep te Antwerpen
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
“1) Padomes 1992. gada 12. oktobra regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 203. panta 3. punkta pēdējā ievilkuma pirmajā daļā norāde uz “personu, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana”, nozīmē:
– gadījumā, ja preces paliek transportlīdzeklī, ar kuru tās tika ievestas Kopienas muitas teritorijā, – a) personu, kas tās ievedusi šajā teritorijā, vai b) personu, kas tās uzņemas pārvietot no to ievešanas līdz uzrādīšanai, vai c) personu, kuras vārdā rīkojas kāda no iepriekš minētajām personām;
– gadījumā, ja preces ir izkrautas – personu, kuras valdījumā tās atrodas pārvietošanas vai uzglabāšanas nolūkā.
2) Abas iepriekš minētās grupas ir atbildīgas nevis vienlaicīgi un solidāri, bet gan secīgi, tādējādi pirmajā grupā minētās personas ir atbildīgas tikai līdz brīdim, kad pēc izkraušanas preces tiek nodotas otrajā grupā minētajām personām, kuras, sākot ar šo brīdi, kļūst par vienīgajām personām, kam ir uzlikti Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pēdējā ievilkuma pirmajā daļā paredzētie pienākumi.”
(1) .
(2)
–	Pieņemts ar Padomes 1992. gada 12. oktobra regulu (EEK) Nr. 2913/92 (OV L 302, 1. lpp.).
(3)
–	Unamar
kategoriski noliedz, ka būtu pievienojusi minēto dokumentu; šis fakts tomēr ir konstatēts rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu. Savos apsvērumos tā apgalvo, ka dokumentu esot parakstījis un iesniedzis uzņēmuma Hamburg Süd
pārstāvis.
(4)
–	Atbilstoši Kopienu judikatūrai šī norma ir piemērojama gadījumā, kad darbības vai bezdarbības rezultātā iestādēm, lai arī īslaicīgi, tiek liegts piekļūt precēm un veikt to kontroli, kas paredzēta Muitas kodeksa 37. panta 1. punktā [2001. gada 1. februāra spriedums lietā C‑66/99 D. Wandel
( Recueil, I‑873. lpp., 47. punkts), 2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑371/99 Liberexim
( Recueil, I‑6227. lpp., 55. punkts), 2004. gada 12. februāra spriedums lietā C‑337/01 Hamann International ( Recueil, I‑1791. lpp., 31. punkts), 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑222/01 British American Tobacco
( Recueil, I‑4683. lpp., 47. punkts) un 2005. gada 20. janvāra spriedums lietā C‑300/03 Honeywell Aerospace
(Krājums, I‑689. lpp., 19. punkts)].
(5)
–	2004. gada 23. septembra spriedumā lietā C‑414/02 Spedition Ulustrans
(Krājums, I‑8633. lpp., 39. punkts) Tiesa apstiprināja, ka Muitas kodeksā ir izsmeļoši norādīti nosacījumi parādnieku noteikšanai attiecībā uz muitas parādu. Savukārt juridiskajā literatūrā tiek apgalvots, ka Kopienas likumdevējs, izvēloties uzslavas cienīgu praktisku pieeju, ir atteicies definēt ar nodokli apliekamo darījumu un nodokļa maksātāju, vienīgi kazuistiski uzskaitīdams faktorus, kas rada nodokļa samaksas saistības, un personas, kurām tās jāpilda (skat. Pelechá Zozaya, F. El código aduanero comunitario y su aplicación en España . Izdevniecība Marcial Pons, Madride, 1995, 49. lpp.).
(6)
–	Izcēlums mans.
(7)
–	Komisijas 1993. gada 2. jūlija regula, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Kopienas Muitas kodeksam (OV L 253, 1. lpp.).
(8)
–	Citādi izvēle ir pareiza, jo [šajā gadījumā] attiecīgās preces Kopienas teritorijā nonāca nevis nelikumīgi, bet gan saskaņā ar Muitas kodeksa 38.–41. pantā ietvertajiem noteikumiem; tās tika izņemtas no uzraudzības tikai pēc to nodošanas glabāšanā līdz nodošanai muitošanas vai izmantošanas režīmā.
(9)
–	Preces, kas ievestas no valstīm un teritorijām ārpus Eiropas Savienības, iegūst Kopienas preču statusu līdz ar to laišanu brīvā apgrozībā; šī darbība rada likumiskās muitas nodokļu saistības (Muitas kodeksa 79. pants un 201. panta 1. punkts). Tomēr ir iespējams, ka preces paliek ārējā tranzīta režīmā, glabāšanā [muitas noliktavā], saglabājas kā ievestas pārstrādei vai ievestas uz laiku; šajos gadījumos [muitas] nodokļa saistības principā nerodas (Muitas kodeksa 91., 98., 114. un 137. pants).
(10)
–	Atbilstoši Muitas kodeksa 37. pantam preces, kas ievestas Kopienā, no to ievešanas brīža atrodas [muitas] iestāžu uzraudzībā kontroles vajadzībām. Šis stāvoklis turpinās tik ilgi, cik vajadzīgs, lai noteiktu to muitas statusu.
(11)
–	Tā saskaņā ar šajā tiesvedībā interpretējamo frāzi solidāri atbildīgi ir importētājs, pārvadātājs un persona, kuras vārdā tie rīkojas, vai arī valdītāji atkarībā no tā, vai preces ir izkrautas vai nav.