62022CJ0352_RES
Lieta C‑352/22
A.
(Oberlandesgericht Hamm lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2024. gada 18. jūnija spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Direktīva 2011/95/ES – 21. pants 1. punkts – Direktīva 2013/32/ES – 9. panta 2. un 3. punkts – Dalībvalsts veikta bēgļa statusa galīga piešķiršana – Bēglis, kurš pēc šīs piešķiršanas dzīvo citā dalībvalstī – Dzīvesvietas dalībvalstij adresēts tādas trešās valsts izdošanas lūgums, kas ir bēgļa izcelsmes valsts – Lēmuma par bēgļa statusa piešķiršanu sekas uz attiecīgo izdošanas procedūru – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 18. pants un 19. panta 2. punkts – Minētā bēgļa aizsardzība pret šādi lūgto izdošanu
Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss – Direktīva 2011/95 – Aizsardzība pret izraidīšanu – Piemērojamība – Trešās valsts valstspiederīgais, kuram piešķirts bēgļa statuss dalībvalstī un kurš dzīvo citā dalībvalstī – Bēgļa izcelsmes valsts izdošanas lūgums, kas adresēts viņa dzīvesvietas dalībvalstij – Izdošanas atļaujas nosacījumi – Informācijas apmaiņa starp lūguma saņēmēju dalībvalsti un tādu citas dalībvalsts iestādi, kas piešķīrusi bēgļa statusu – Šīs iestādes veikta minētā statusa atcelšana
(LES 4. panta 3. punkta pirmā daļa; LESD 78. panta 2. punkta a) apakšpunkts; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. un 18. pants, 19. panta 2. punkts un 51. panta 1. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95 12. un 21. apsvērums, 2. panta b), d) un e) punkts, 11.–14. pants, 21. panta 1. punkts un 36. pants un Direktīvas 2013/32 1., 9., 44., 45. un 49. pants)
(skat. 39.–45., 49., 51.–55., 58. un 61.–72. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Izskatīdama Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes Augstākā tiesa Hammā, Vācija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa virspalātas sastāvā precizē neizraidīšanas principa piemērojamību saistībā ar izdošanas lūgumu, kuru trešā valsts, kas ir bēgļa izcelsmes valsts, iesniegusi viņa dzīvesvietas dalībvalstij situācijā, kad viņam šāds statuss ir piešķirts citā dalībvalstī.
2010. gadā Itālijas iestādes piešķīra A. – kurdu izcelsmes Turcijas valstspiederīgajam – bēgļa statusu, kas ir spēkā līdz 2030. gadam, jo viņam draud politiska vajāšana no Turcijas iestāžu puses viņa atbalsta Kurdistānas Strādnieku partijai (PKK) dēļ. Kopš 2019. gada jūlija A. dzīvo Vācijā.
Pamatojoties uz Turcijas tiesas 2020. gada 3. jūnijā izsniegtu apcietināšanas orderi, Starptautiskās Kriminālpolicijas organizācija (Interpols) attiecībā uz A. izsludināja brīdinājumu, lai viņu aizturētu un izdotu uz Turciju kriminālvajāšanai par slepkavību. Pēc tam, kad A. 2020. gada 18. novembri tika aizturēts Vācijā, viņam tika piemērots apcietinājums, vēlāk – apcietinājums izdošanas nolūkā līdz 2022. gada 14. aprīlim.
Federālās zemes Augstākā tiesa Hammā, kas ir iesniedzējtiesa, ar 2021. gada 2. novembra rīkojumu atzina par pieņemamu A. izdošanu Turcijai, uzskatīdama, ka tai nav saistošs Itālijas iestāžu pieņemtais lēmums par bēgļa statusa piešķiršanu. Kad A. iesniedza konstitucionālo sūdzību, Bundesverfassungsgericht (Federālā konstitucionālā tiesa, Vācija) tomēr šo rīkojumu atcēla, jo minētā tiesa uzskatīja, ka iesniedzējtiesa nav vērsusies Tiesā ar šo prejudiciālo jautājumu.
Šādā kontekstā pēc šīs lietas nodošanas atpakaļ iesniedzējtiesai, kurai no jauna tika iesniegts izdošanas lūgums attiecībā uz A., tā nolēma uzdot Tiesai jautājumu, vai dalībvalsts pieņemtais lēmums par bēgļa statusa piešķiršanu saskaņā ar Savienības tiesībām ir saistošs citā dalībvalstī uzsāktā izdošanas procedūrā.
Tiesas vērtējums
Spriedumā Tiesa vispirms konstatē – tā kā dalībvalsts lēmuma apmierināt izdošanas lūgumu, ko izcelsmes valsts iesniegusi attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kuram piešķirts bēgļa statuss citā dalībvalstī, sekas būtu tādas, ka šim pilsonim tiktu liegtas Direktīvā 2011/95 (
1
) paredzētās tiesības un priekšrocības, jākonstatē, ka pirmajā dalībvalstī veiktā izdošanas procedūra ietilpst Savienības tiesību īstenošanā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 51. panta 1. punkta izpratnē. Tādēļ lūguma saņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde izdošanas jomā nevar atļaut tāda trešās valsts valstspiederīgā izdošanu, kuram cita dalībvalsts piešķīrusi bēgļa statusu, šai trešai valstij, ja šāda izdošana būtu pretrunā Direktīvas 2011/95 21. panta 1. punktā – lasot to kopsakarā ar Hartas (
2
) 18. pantu un 19. panta 2. punktu – noteiktajam neizdošanas principam.
Šajā ziņā Tiesa uzsver, pirmkārt, ka, kamēr pieprasītā persona atbilst bēgļa statusa nosacījumiem, Hartas 18. pants nepieļauj tās izdošanu uz trešo valsti, no kuras viņš ir aizbēdzis un kurā pastāv risks, ka viņš varētu tik vajāts. Otrkārt, ja persona, uz kuru attiecas izdošanas lūgums, norāda uz nopietnu risku, ka izdošanas gadījumā tā tiks pakļauta necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, lūguma saņēmējai dalībvalstij pirms varbūtējās izdošanas jāpārbauda, vai izdošana nelabvēlīgi neietekmēs Hartas 19. panta 2. punktā paredzētās tiesības.
Lai novērtētu risku, ka varētu tikt pārkāpts Direktīvas 2011/95 21. panta 1. punkts, kā arī Hartas 18. panta un 19. panta 2. punkts, apstāklis, ka cita dalībvalsts ir piešķīrusi pieprasītajai personai bēgļa statusu, ir īpaši nopietns elements, kas lūguma saņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei jāņem vērā, tādējādi lēmuma par bēgļa statusa piešķiršanu dēļ – ja vien dalībvalsts, kas šo statusu piešķīrusi, to nav atcēlusi vai atņēmusi – šai iestādei, piemērojot minētās tiesību normas, izdošana jāatsaka. Kopēja Eiropas patvēruma sistēma ir balstīta uz savstarpējās uzticēšanās principu, saskaņā ar kuru jāpieņem, ka attieksme pret starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem, izņemot ārkārtas apstākļus, ikvienā dalībvalstī atbilst Savienības tiesību prasībām, tostarp Hartas, Ženēvas konvencijas (
3
), kā arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (
4
) prasībām.
Turklāt Direktīvas 2011/95 un Direktīvas 2013/32 (
5
) tiesību normas attiecībā uz bēgļa statusa atcelšanu un atņemšanu un tajās paredzētā procedūra tiktu apieta, ja lūguma saņēmēja dalībvalsts varētu izdot trešās valsts valstspiederīgo – kuram cita dalībvalsts ir atzinusi bēgļa statusu – uz viņa izcelsmes valsti. Šāda izdošana faktiski nozīmētu, ka šis statuss tiek izbeigts un ieinteresētajai personai tiek liegta iespēja faktiski izmantot tai Hartas 18. pantā piešķirto aizsardzību, Direktīvas 2011/95 VII nodaļā paredzētās tiesības un priekšrocības saistībā ar starptautiskās aizsardzības saturu, kā arī Direktīvas 2013/32 45. pantā minētās procesuālās garantijas.
Tātad, pamatojoties uz lojālas sadarbības principu (
6
), lūguma saņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei izdošanas jomā cik vien iespējams ātri jāuzsāk informācijas apmaiņa ar tās citas dalībvalsts kompetento iestādi, kas pieprasītajai personai piešķīrusi bēgļa statusu. Šajā ziņā tai jāinformē pēdējā minētā iestāde par izdošanas lūgumu attiecībā uz šo personu, jānosūta tai savs atzinums par šo izdošanu un jālūdz saprātīgā termiņā nosūtīt gan otrās iestādes rīcībā esošo informāciju, kuras dēļ tika piešķirts šis statuss, gan lēmumu jautājumā par to, vai minētās personas bēgļa statuss ir jāatceļ vai jāatņem.
Pirmkārt, šī informācijas apmaiņa ir paredzēta, lai lūguma saņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde izdošanas jomā varētu, pilnībā pārzinot lietas apstākļus, īstenot pārbaudes, kas tai jāveic saskaņā ar Hartas 18. pantu un 19. panta 2. punktu.
Otrkārt, informācijas apmaiņa ļauj citas dalībvalsts kompetentajai iestādei atcelt vai attiecīgā gadījumā atņemt bēgļa statusu, pamatojoties uz Direktīvas 2011/95 14. pantu un pilnībā ievērojot Direktīvas 2013/32 45. pantā noteiktās garantijas.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa norāda, ka tikai gadījumā, ja tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kura pieprasītajai personai piešķīrusi bēgļa statusu, nolemj atcelt vai atņemt šo statusu, pamatojoties uz Direktīvas 2011/95 14. pantu, un ja lūguma saņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde izdošanas jomā nonāktu pie secinājuma, ka šī persona nav vai vairs nav bēglis un ka nepastāv nekāds nopietns risks, ka minētās personas izdošanas trešai valstij, kura to pieprasījusi, gadījumā šai pašai personai tiks piemērots nāvessods, tā tiks spīdzināta vai pakļauta necilvēcīgai un pazemojošai attieksmei vai sodiem, šī izdošana nebūs pretrunā Savienības tiesībām.
Tāpēc, piemērojot Direktīvas 2011/95 21. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar Hartas 18. pantu un 19. panta 2. punktu, tad, ja attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kam dalībvalstī piešķirts bēgļa statuss, citā dalībvalstī, kuras teritorijā viņš dzīvo, ir iesniegts viņa izcelsmes valsts izdošanas lūgums, lūguma saņēmēja dalībvalsts nevar atļaut izdošanu, ja tā nav veikusi informācijas apmaiņu ar iestādi, kas pieprasītajai personai piešķīrusi šo statusu, un ja šī iestāde minēto statusu nav atcēlusi.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.).
(
2
)	Lai gan Hartas 18. pantā ir nostiprinātas patvēruma tiesības, Hartas 19. panta 2. punktā ir paredzēts neizraidīšanas princips.
(
3
)	Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā.
(
4
)	Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī.
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.).
(
6
)	Tiesa precizē, ka šis princips, kas ir ietverts LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā, atbilstoši kuram Savienība un dalībvalstis ar patiesu savstarpēju cieņu palīdz cita citai, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem, ir konkrēti izteikts Direktīvas 2011/95 36. pantā, kā arī Direktīvas 2013/32 49. pantā.