62022CJ0130
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2024. gada 12. decembrī (
*1
)
Apelācija – Civildienests – Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi un Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība – Pagaidu darbinieki – Uz nenoteiktu laiku noslēgta līguma izbeigšana – Uzteikuma periods – Lojalitātes un konfidencialitātes pienākuma saglabāšanās – Disciplinārlieta – Administratīvās izmeklēšanas sākšana – Izmeklēšanas izbeigšana – Prettiesiska rīcība, kurā vainojama iecēlējinstitūcija – Morālais kaitējums – Pierādījumi – Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumi
Lietā C‑130/22 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2022. gada 24. februārī iesniedzis
DD, ko pārstāv N. Lorenz, Rechtsanwältin,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūra (FRA), ko sākotnēji pārstāvēja M. O’Flaherty, vēlāk – S. Rautio, pārstāvji, kuriem palīdz B. Wägenbaur, Rechtsanwalt,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Regans [E. Regan] un Z. Čehi [Z. Csehi] (referents),
ģenerāladvokāts: P. Pikamēe [P. Pikamäe],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību DD lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 21. decembra spriedumu DD/FRA (T‑703/19, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2021:923), ar ko minētā tiesa noraidīja viņa prasību, kura pamatota ar LESD 270. pantu un kurā būtībā lūgts atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējam iespējami nodarīto morālo kaitējumu, kas ex æquo et bono novērtēts 50000 EUR apmērā un ko radījusi Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūrā (FRA) sāktā un veiktā administratīvā procedūra.
Atbilstošās tiesību normas
Civildienesta noteikumi
2
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 11. panta pirmajā daļā noteikts:
“Ierēdnis veic savus pienākumus un darbojas tikai un vienīgi [Eiropas] Savienības interesēs. Ierēdnis nepieprasa, kā arī nepieņem norādījumus ne no vienas valdības, iestādes, organizācijas vai personas ārpus tā iestādes. Ierēdnis pilda tam noteiktos pienākumus objektīvi, neitrāli un atbilstoši savam lojalitātes pienākumam pret Savienību.”
3
Civildienesta noteikumu 12.a panta 1. punktā paredzēts:
“Ierēdņi atturas no jebkāda veida psiholoģiskas [vardarbības] vai seksuālas uzmākšanās.”
4
Civildienesta noteikumu 17. pants formulēts šādi:
“1.   Ierēdnis atturas no jebkādas informācijas neatļautas atklāšanas, ko tas saņēmis, pildot savus pienākumus, ja vien šī informācija jau nav publicēta vai kļuvusi pieejama sabiedrībai.
2.   Ierēdnim šis pienākums ir saistošs arī pēc atbrīvošanas no amata.”
5
Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā paredzēts:
“Par jebkuru lēmumu, kas saistīts ar konkrētu personu un kas pieņemts saskaņā ar šiem Civildienesta noteikumiem, nekavējoties rakstveidā iepazīstina attiecīgo ierēdni. Jebkurā lēmumā, kas nelabvēlīgi ietekmē ierēdni, ir jānorāda iemesli, uz kuriem pamatojoties, tas pieņemts.”
6
Civildienesta noteikumu 86. pants formulēts šādi:
“1.   Ja ierēdnis [vai bijušais ierēdnis] tīši vai netīši neievēro šajos Civildienesta noteikumos noteiktos pienākumus, tas saucams pie disciplināras atbildības.
2.   Ja iecēlējinstitūcijai vai [Eiropas Birojam krāpšanas apkarošanai (OLAF)] kļūst zināmi pierādījumi par pienākumu neievērošanu 1. punkta nozīmē, veic administratīvo izmeklēšanu, lai pārbaudītu, vai šāda pienākumu neievērošana ir notikusi.
3.   Disciplinārie noteikumi, procedūras un pasākumi, un noteikumi un procedūras attiecībā uz administratīvo izmeklēšanu ir noteiktas IX pielikumā.”
7
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 1. pantā noteikts:
“1.   Ja OLAF izmeklēšanā tiek atklāts, ka, iespējams, kādas iestādes ierēdnis vai bijušais ierēdnis ir personīgi iesaistīts, šo personu nekavējoties informē, ar nosacījumu, ka tas nekaitē izmeklēšanai. Jebkurā gadījumā, tiklīdz izmeklēšana ir pabeigta, nevar izdarīt secinājumus, minot ierēdni vārdā, nedodot attiecīgajam ierēdnim iespēju komentēt faktus, kas uz viņu attiecas. Secinājumos izdara atsauci uz šiem komentāriem.
[..]
3.   Ja pēc OLAF izmeklēšanas nav iespējams celt prasību pret ierēdni, kas tiek turēts aizdomās, ar OLAF direktora lēmumu attiecīgo izmeklēšanu izbeidz bez kādas turpmākas rīcības, un par to direktors ierēdni un viņa iestādi informē rakstiski. Ierēdnis var pieprasīt šo lēmumu iekļaut viņa personīgajā lietā.”
8
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 2. panta 1. punktā paredzēts:
“Šā pielikuma 1. pantā paredzētie noteikumi ar nepieciešamajām izmaiņām ir piemērojami citām administratīvām izmeklēšanām, ko veic iecēlējinstitūcija.”
9
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. pantā noteikts:
“Pamatojoties uz izmeklēšanas ziņojumu, pēc visu lietā esošo pierādījumu paziņošanas ierēdnim un pēc attiecīgā ierēdņa uzklausīšanas iecēlējinstitūcija var:
a)
izlemt, ka nav iespējams celt prasību pret ierēdni, un par to rakstveidā informēt ierēdni; vai
b)
izlemt, ka, pat ja ir vai šķiet, ka ir notikusi pienākumu neievērošana, netiks piemēroti disciplinārsodi, un vajadzības gadījumā izteikt ierēdnim brīdinājumu; vai
c)
gadījumā, kad nav pildīti pienākumi Civildienesta noteikumu 86. panta nozīmē:
i)
izlemt ierosināt disciplinārlietu, kā paredzēts šā pielikuma 4. iedaļā, vai
ii)
izlemt ierosināt disciplinārlietu izskatīšanai Disciplinārlietu kolēģijā.”
10
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 29. pantā paredzēts:
“Ja atbilstoši šā pielikuma 1. panta 3. punktam un 22. panta 2. punktam prasība pret ierēdni netiek celta, ierēdnis ir tiesīgs pieprasīt ciestā kaitējuma vēršanu par labu, atbilstoši darot zināmu iecēlējinstitūcijas lēmumu.”
Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība
11
Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība”) 47. panta redakcija ir šāda:
“Izņemot nāves iestāšanās gadījumus, pagaidu darbinieku darba tiesiskās attiecības beidzas:
[..]
c) ja līgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku:
[..]
i)
līgumā paredzētā paziņošanas termiņa beigās; paziņošanas termiņš ir vismaz viens mēnesis par katru pilnu dienesta gadu, bet ne īsāks kā trīs mēneši un ne ilgāks kā 10 mēneši. [..]
[..]”
Regula (EK) Nr. 45/2001
12
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 45/2001 (2000. gada 18. decembris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OV 2001, L 8, 1. lpp.) 4. panta 1. punktā paredzēts:
“Personas datiem jābūt:
a)
godprātīgi un likumīgi apstrādātiem;
[..].”
Tiesvedības priekšvēsture
13
Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 1.–26. punktā izklāstīta šādi:
“1
2000. gada 1. augustā Eiropas Rasisma un ksenofobijas uzraudzības centrs (EUMC), kas kļuvis par Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūru (FRA), pieņēma darbā prasītāju DD kā pagaidu darbinieku saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punktu. Sākotnēji viņš tika pieņemts darbā ar līgumu uz noteiktu laiku, bet no 2006. gada 16. decembra ar viņu tika noslēgts līgums uz nenoteiktu laiku.
2
Ar 2013. gada 13. jūnija vēstuli FRA direktors informēja prasītāju par lēmumu izbeigt viņa uz nenoteiktu laiku noslēgto līgumu un lūdza viņu neapmeklēt darba vietu uzteikuma perioda laikā, “kas sākas [tajā pašā dienā] un beidzas 2014. gada 12. aprīlī”.
3
Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta c) punkta i) apakšpunktā paredzētais 10 mēnešu uzteikuma periods beidzās 2014. gada 13. aprīlī. Uzteikuma perioda laikā prasītājs bija atbrīvots no pienākuma pildīt darba uzdevumus un ierasties FRA telpās.
4
Ar 2014. gada 5. marta un 9. oktobra elektroniskā pasta vēstulēm (turpmāk tekstā kopā – “strīdīgās e‑pasta vēstules”) prasītājs no savas privātās e‑pasta adreses nosūtīja FRA bijušajam ierēdnim A noteiktu FRA iekšēju konfidenciālu informāciju. Tie bija dokumenti, kas citstarp ietvēra to maksājumu sarakstu, kurus FRA bija veikusi B, tās bijušajam juridiskajam padomniekam.
5
FRA direktors 2015. gada 20. martā uzsāka administratīvo izmeklēšanu saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 2. pantu, kas būtībā attiecās uz apstākļiem, kādos FRA iekšējie dokumenti tika nosūtīti ar iestādi nesaistītām personām (turpmāk tekstā [..] – “administratīvā izmeklēšana”).
6
[Administratīvā] izmeklēšana tika veikta, pamatojoties uz trim lēmumiem (turpmāk tekstā kopā – “ar administratīvās izmeklēšanas sākšanu saistītie lēmumi”), proti, pirmkārt, 2015. gada 20. marta Lēmumu DIR/003/2015 par administratīvās izmeklēšanas sākšanu (turpmāk tekstā – “lēmums par administratīvās izmeklēšanas sākšanu”), otrkārt, 2016. gada 3. marta Lēmumu DIR/004/2016 par administratīvās izmeklēšanas tvēruma paplašināšanu (turpmāk tekstā – “lēmums par administratīvās izmeklēšanas paplašināšanu” [..]) un, treškārt, 2016. gada 18. marta Lēmumu DIR/005/2016 par izmeklēšanas komisijas iecelšanu.
7
Ar 2015. gada 8. oktobra spriedumu DD/FRA (F‑106/13 un F‑25/14, EU:F:2015:118) Civildienesta tiesa atcēla šī sprieduma 2. punktā minēto lēmumu par līguma izbeigšanu. Tomēr tā noraidīja prasītāja prasījumus par morālā kaitējuma atlīdzināšanu.
8
Prasītājs iesniedza apelācijas sūdzību par šo Civildienesta tiesas spriedumu, kas tika noraidīta ar 2017. gada 19. jūlija spriedumu DD/FRA (T‑742/15 P, [..], EU:T:2017:528).
9
2016. gada 29. februārīFRA atjaunoja prasītāju amatā, izpildot 2015. gada 8. oktobra spriedumu DD/FRA (F‑106/13 un F‑25/14, EU:F:2015:118).
10
2016. gada 30. martāFRA nosūtīja prasītājam paziņojumu, kurā informēja viņu, pirmkārt, par administratīvās izmeklēšanas sākšanu un, otrkārt, par uzklausīšanu, kas paredzēta 2016. gada 5. aprīlī.
11
Tajā pašā dienā, apmainoties ar e‑pasta vēstulēm, prasītājs lūdza FRA paziņot pret viņu vērstos pierādījumus. Atbildot uz viņa lūgumu, izmeklētāji tajā pašā dienā nosūtīja viņam dažus dokumentus, citstarp viņa 2014. gada 9. oktobra e‑pasta vēstules kopiju.
12
Ar 2016. gada 4. aprīļa e‑pasta vēstuli papildus šī sprieduma 11. punktā minētās e‑pasta vēstules nosūtīšanai FRA nosūtīja prasītājam papildu pierādījumus, citstarp viņa 2014. gada 5. marta e‑pasta vēstules kopiju.
13
2016. gada 5. aprīlīFRA izmeklētāji uzklausīja prasītāju, kā arī septiņus citus lieciniekus.
14
2016. gada 10. oktobrī prasītājs tika informēts, ka izmeklēšanas ziņojums [(turpmāk tekstā – “izmeklēšanas ziņojums”)] ir pabeigts.
15
2016. gada 12. oktobrī prasītājs lūdza FRA nosūtīt viņam izmeklēšanas ziņojuma secinājumus, izmeklēšanā izdarītos secinājumus, kā arī visus dokumentus, kas tieši saistīti ar apsūdzībām, kas celtas pret viņu.
16
Ar 2016. gada 20. oktobra e‑pasta vēstuli, atbildot uz šī sprieduma 15. punktā minēto e‑pasta vēstuli, FRA nosūtīja prasītājam izmeklēšanas ziņojuma secinājumus.
17
2016. gada 17. novembrī prasītājs tika uzaicināts uz 2016. gada 6. decembrī paredzēto uzklausīšanu Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta izpratnē. Šajā sakarā prasītājs saņēma arī izmeklēšanas ziņojuma kopiju ar tam pievienotajiem pielikumiem.
18
2016. gada 5. decembrīFRA informēja prasītāju, ka šī sprieduma 17. punktā minētā uzklausīšana ir pārcelta uz vēlāku datumu.
19
Uzklausīšana notika 2017. gada 12. janvārī. Šīs uzklausīšanas laikā prasītājs iesniedza rakstveida paziņojumu, kurā apgalvoja, ka 2014. gada 9. oktobra e‑pasta vēstule bija nopludināta FRA iekšienē notikušas informācijas noplūdes rezultātā, un lūdza sākt iekšējo izmeklēšanu par šo jautājumu.
20
2017. gada 13. janvārī prasītājs saņēma šī sprieduma 19. punktā minētās uzklausīšanas protokolu.
21
2017. gada 20. janvārī prasītājs nosūtīja FRA direktoram savus galīgos apsvērumus par izmeklēšanas ziņojumu.
22
2017. gada 28. aprīlīFRA direktors nolēma izbeigt administratīvo izmeklēšanu bez turpmākas rīcības. Šis lēmums prasītājam tika paziņots 2017. gada 4. maijā.
23
2018. gada 27. augustā prasītājs iesniedza lūgumu [..] Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta izpratnē, ar kuru viņš lūdza, pirmkārt, atļaut piekļūt noteiktiem dokumentiem, proti, lēmumiem par administratīvās izmeklēšanas sākšanu, kā arī FRA Cilvēkresursu nodaļas vadītāja 2015. gada 20. marta ziņojumam direktoram [..], otrkārt, sākt izmeklēšanu par administratīvās izmeklēšanas konfidencialitātes pārkāpumu un, treškārt, atlīdzināt morālo kaitējumu, kas viņam administratīvās izmeklēšanas laikā nodarīts FRA prettiesiskās rīcības dēļ.
24
2018. gada 21. decembrīFRA direktors daļēji apmierināja 2018. gada 27. augusta lūgumu, piešķirot prasītājam piekļuvi dažiem viņa pieprasītajiem dokumentiem, kas minēti šī sprieduma 23. punktā (turpmāk tekstā – “2018. gada 21. decembra lēmums”). Prasītājam nosūtīto dokumentu vidū bija arī lēmumi par administratīvās izmeklēšanas sākšanu. Pārējā daļā minētais lūgums tika noraidīts.
25
2019. gada 5. martā prasītājs atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam iesniedza sūdzību par 2018. gada 21. decembra lēmumu [..].
26
Ar 2019. gada 24. jūnija lēmumu FRA direktors nosūtīja prasītājam 2015. gada 20. marta ziņojumu un pārējā daļā noraidīja šī sprieduma 25. punktā minēto sūdzību (turpmāk tekstā – “2019. gada 24. jūnija lēmums”).”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
14
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 11. oktobrī, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla šī sprieduma 1. punktā minēto prasību.
15
Pamatojot pirmo prasījumu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza Vispārējo tiesu piespriest FRA atlīdzināt morālo kaitējumu, kas viņam esot nodarīts FRA pieļauto prettiesisko darbību dēļ, – gan sākot administratīvo izmeklēšanu, gan tās laikā – viņš izvirzīja deviņus prettiesiskuma pamatus saistībā ar FRA prettiesisko rīcību (turpmāk tekstā kopā – “prettiesiskā rīcība”), kas izriet no tā, ka:
–
pirmām kārtām, izmeklētājiem nebija pietiekamu pilnvaru izmeklēt, pirmkārt, viņa pieļauto Civildienesta noteikumu 11. un 17. panta pārkāpumu un, otrkārt, 2014. gada 5. marta e‑pasta vēstuli, un administratīvajai izmeklēšanai attiecīgi nebija juridiska pamata, un ar to ir pārkāpts Civildienesta noteikumu 86. panta 2. punkts, kā arī FRA valdes 2013. gada 22. maija Lēmuma 2013/01 par administratīvo izmeklēšanu un disciplinārlietām 2. pants (turpmāk tekstā – “pirmais prettiesiskuma pamats”);
–
otrām kārtām, lēmums par administratīvās izmeklēšanas sākšanu nebija balstīts uz pamatotu aizdomu esamību (turpmāk tekstā – “otrais prettiesiskuma pamats”);
–
trešām kārtām, FRA nav laikus informējusi viņu par administratīvās izmeklēšanas sākšanu un nav nosūtījusi viņam ar to saistītos lēmumus (turpmāk tekstā – “trešais prettiesiskuma pamats”);
–
ceturtām kārtām, administratīvās procedūras ilgums bija pārmērīgs un nesaprātīgs (turpmāk tekstā – “ceturtais prettiesiskuma pamats”);
–
piektām kārtām, lēmumā par izmeklēšanas izbeigšanu nav norādīts pamatojums (turpmāk tekstā – “piektais prettiesiskuma pamats”);
–
sestām kārtām, izmeklēšanas ziņojumā bija pieļauta tiesību kļūda un acīmredzama kļūda vērtējumā;
–
septītām kārtām, FRA ir pieļāvusi administratīvās izmeklēšanas konfidencialitātes pārkāpumu;
–
astotām kārtām, ir pārkāpts Regulas Nr. 45/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts (turpmāk tekstā – “astotais prettiesiskuma pamats”) un
–
devītām kārtām, ir pieļauts pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses pārkāpums, objektivitātes un neitralitātes trūkums, kā arī pilnvaru nepareiza izmantošana.
16
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nosprieda, ka trešais un ceturtais prettiesiskuma pamats ir pamatoti. Tomēr tā atzina, ka šajā lietā nav izpildīti nosacījumi, lai varētu iestāties Savienības iestādes vai struktūras atbildība. Proti, tās skatījumā apelācijas sūdzības iesniedzējs nav pierādījis nedz tā morālā kaitējuma esamību, kas viņam nodarīts prettiesiskās rīcības dēļ, nedz arī cēloņsakarību starp šo prettiesisko rīcību un apgalvoto kaitējumu.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
17
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
attiecīgi piespriest samaksāt viņam atlīdzību par nodarīto nemantisko kaitējumu, kas ex æquo et bono novērtēts 50000 EUR apmērā, un vajadzības gadījumā atcelt 2018. gada 21. decembra lēmumu, kā arī 2019. gada 24. jūnija lēmumu, un
–
piespriest FRA atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
18
FRA lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
19
Apelācijas sūdzības pamatojumam tās iesniedzējs izvirza astoņus pamatus par kļūdām, kuras Vispārējā tiesa esot pieļāvusi attiecīgi katrā no astoņām pārsūdzētā sprieduma daļām, proti, faktu izklāstā, izvērtējot pirmo, otro un piekto līdz devīto prettiesiskuma pamatu, kā arī daļā, kas attiecas uz faktisko zaudējumu un cēloņsakarības esamības pārbaudi.
Par pirmo pamatu, trešā pamata otro daļu un piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
20
Ar pirmo pamatu, trešā pamata otro daļu un piekto pamatu, kas jāizskata kopā, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus un pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīstot, ka šajā lietā 10 mēnešu uzteikuma periods ir uzskatāms par parastas nodarbinātības laikposmu, kas neatbrīvo apelācijas sūdzības iesniedzēju no lojalitātes un konfidencialitātes pienākuma, kurš viņam noteikts attiecīgi Civildienesta noteikumu 11. un 17. pantā.
21
Apelācijas sūdzības iesniedzējs it īpaši norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 3. un 78. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, vienlaikus kļūdaini kvalificējot faktus, nospriezdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs uzteikuma periodā ne vien bija “atbrīvots no pienākuma pildīt darba uzdevumus”, bet viņam bija lūgts ne tikai neveikt profesionālos pienākumus, bet arī neapmeklēt FRA telpas. Tādēļ pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi pārsūdzētā sprieduma 77. un 78. punktā, uzteikuma periodu nevar uzskatīt par parastas nodarbinātības laikposmu. Attiecīgi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka uz šo laikposmu nevar balstīties, lai atbrīvotu apelācijas sūdzības iesniedzēju no lojalitātes un konfidencialitātes pienākumiem, kas viņam noteikti attiecīgi Civildienesta noteikumu 11. un 17. pantā. Replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzējs piebilst, ka šī pierādījumu sagrozīšana ir pamats pārsūdzētā sprieduma 58., 63., 86., 155., 174., 229., 243. un 245. punktā ietvertajiem Vispārējās tiesas secinājumiem.
22
Apelācijas sūdzības iesniedzējs arī uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 77.–80. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīstot, ka šie lojalitātes un konfidencialitātes pienākumi bija piemērojami arī uzteikuma periodā. Pirmkārt, uzteikuma periodu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzējam atšķirībā no citiem personāla locekļiem nebija piekļuves FRA telpām, nevar kvalificēt kā “parastas nodarbinātības laikposmu”. Otrkārt, Vispārējā tiesa Civildienesta noteikumu 17. pantu esot interpretējusi plaši – tā, ka attiecīgā persona šajā laikposmā ir personāla loceklis tik ilgi, kamēr pastāv līgumattiecības. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja ieskatā no šīs tiesību normas franču un vācu valodas versijām izriet, ka Civildienesta noteikumu 17. panta piemērošanai nav pietiekami tikai ar to, ka šādas attiecības ir pastāvējušas arī uzteikuma periodā. Tāpat arī visās Civildienesta noteikumu 11. panta valodu versijās kā prasība tā piemērošanai esot norādīta aktīva darbinieka statusa esamība.
23
Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 154. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka 2014. gada 5. martā, kad tika nosūtīta viena no strīdīgajām e‑pasta vēstulēm, apelācijas sūdzības iesniedzējs joprojām bija darbinieks, kam piemērojami Civildienesta noteikumi.
24
FRA ieskatā, pirmkārt, apgalvojot, ka 10 mēnešu uzteikuma periods šajā gadījumā nav “parastas nodarbinātības laikposms”, apelācijas sūdzības iesniedzēja mērķis ir apšaubīt Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, un tas apelācijas stadijā esot nepieņemami. Katrā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs šajā uzteikuma periodā esot turpinājis izmantot visas savas finanšu tiesības, vienlaikus saglabājot savus personāla locekļa pienākumus, izņemot pienākumu pildīt darba uzdevumus uzteikuma periodā.
25
Otrkārt, FRA uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, apgalvojot, ka Civildienesta noteikumu 11. un 17. pantā paredzētie pienākumi uzteikuma periodā nebija piemērojami, tikai atkārto argumentus, kurus viņš bija izvirzījis prasības pieteikumā, kā arī pirmajā instancē iesniegtajā replikā un kurus Vispārējā tiesa noraidīja. Katrā ziņā no judikatūras izrietot, ka Civildienesta noteikumos paredzētie pienākumi ir saistoši arī atvaļinājuma personisku iemeslu dēļ laikā, tāpēc tas pats ir attiecināms arī uz uzteikuma periodu.
Tiesas vērtējums
26
Pirmām kārtām, saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu par iespējamo sagrozīšanu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 3. un 78. punktā, jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu faktiskā neprecizitāte izriet no tai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, novērtēt šos faktus. No tā izriet, ka faktu vērtējums, izņemot gadījumu, kad Vispārējai tiesai iesniegtie pierādījumi ir sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir jāizskata Tiesai (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, NS/Parlaments, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Šāda sagrozīšana ir notikusi, ja, neizmantojot jaunus pierādījumus, esošo pierādījumu vērtējums šķiet acīmredzami kļūdains vai acīmredzami pretējs to formulējumam. Tomēr šādai sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem tā, lai nebūtu jāveic jauns faktu un pierādījumu vērtējums. Turklāt, kad apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, tam ir precīzi jānorāda pierādījumi, ko Vispārējā tiesa esot sagrozījusi, un jāpierāda kļūdas analīzē, kuru dēļ tā vērtējumā Vispārējā tiesa šo sagrozīšanu ir pieļāvusi (spriedumi, 2023. gada 27. aprīlis, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro u.c./Komisija, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, 73. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2024. gada 11. janvāris, Foz/Padome, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, 38. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
28
Šajā lietā jāuzsver, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 3. un 78. punktā ir atsaukusies uz 2013. gada 13. jūnija e‑pasta vēstuli, ar kuru FRA apelācijas sūdzības iesniedzēju informēja par lēmumu izbeigt viņa darba līgumu. Kā Vispārējā tiesa konstatēja pārsūdzētā sprieduma 2. punktā un kā atzinis pats apelācijas sūdzības iesniedzējs, no šīs e‑pasta vēstules skaidri izriet, ka FRA direktors lūdza viņu uzteikuma periodā neierasties darba vietā.
29
Apelācijas sūdzības iesniedzējs nav izvirzījis nevienu argumentu, ar ko varētu pierādīt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi faktisku neprecizitāti, interpretējot šo e‑pasta vēstuli. Proti, apelācijas sūdzības iesniedzējs ar prasīto skaidrību un precizitāti nav izskaidrojis, kā tieši Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi minētās e‑pasta vēstules saturu, pārsūdzētā sprieduma 3. un 78. punktā konstatējot, ka uzteikuma periodā apelācijas sūdzības iesniedzējs bija atbrīvots no pienākuma pildīt darba uzdevumus un apmeklēt FRA telpas. Tādēļ šī argumentācija jānoraida kā nepamatota.
30
Otrām kārtām, saistībā ar argumentu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, kļūdaini atzīdama, ka uzteikuma periods ir kvalificējams kā “parastas nodarbinātības laikposms”, tā pārsūdzētā sprieduma 77.–80. un 154. punktā būtībā konstatēja, ka 10 mēnešu uzteikuma periodā, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam bija jāievēro, pat ja viņš bija atbrīvots no pienākuma pildīt no darba līguma izrietošos uzdevumus un apmeklēt FRA telpas, uz viņu tomēr turpināja attiekties no Civildienesta noteikumiem izrietošās tiesības un pienākumi, to skaitā lojalitātes un konfidencialitātes pienākumi.
31
Šajā ziņā no Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta c) punkta i) apakšpunkta izriet, ka, izņemot nāves iestāšanās gadījumus, ja līgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku, pagaidu darbinieka darba tiesiskās attiecības beidzas līgumā paredzētā paziņošanas termiņa beigās un paziņošanas termiņš ir vismaz viens mēnesis par katru pilnu dienesta gadu, bet ne īsāks kā trīs mēneši un ne ilgāks kā 10 mēneši.
32
No tā izriet, ka pagaidu darbinieks uzteikuma periodā nezaudē Savienības darbinieka statusu un tādēļ – ja vien nav skaidri noteikts citādi – uz viņu ir attiecināmi pienākumi, kas saistoši visiem Savienības ierēdņiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2001. gada 6. marts, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 69. punkts).
33
Attiecīgi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 77., 79. un 154. punktā nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs uzteikuma periodā – pirms viņa darba līguma ar FRA izbeigšanas – saglabāja Savienības darbinieka statusu, uz kuru ir attiecināmas no Civildienesta noteikumiem izrietošās tiesības un pienākumi.
34
Konkrētāk – par argumentāciju, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini atzinusi, ka uzteikuma periodā ir piemērojami lojalitātes un konfidencialitātes pienākumi, kas izriet attiecīgi no Civildienesta noteikumu 11. un 17. panta, jāuzsver, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvotajam šo pantu sistēmā, kontekstā un mērķī nav nekādu norāžu par to, ka, nepastāvot īpašiem noteikumiem, to piemērošanai nepieciešams, lai attiecīgais Savienības darbinieks vai ierēdnis “aktīvi” būtu amatā, kurā viņam jāpilda profesionālie pienākumi, un ka tādēļ minētie panti, sākoties uzteikuma periodam, vairs nav piemērojami.
35
Pirmkārt, Civildienesta noteikumu 11. panta gadījumā tajā paredzētais lojalitātes pienākums ir piemērojams vismaz tajā laikposmā, kurā attiecīgajai personai ir ierēdņa vai darbinieka statuss, jo šis pienākums galvenokārt ir noteikts, lai saglabātu attiecības, kuru pamatā ir uzticēšanās un kurām jāpastāv starp pēdējiem minētajiem un attiecīgo Savienības iestādi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 6. marts, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 44. punkts).
36
Otrkārt, attiecībā uz konfidencialitātes pienākumu, kas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 17. panta pirmo daļu paredz, ka ikvienam Savienības ierēdnim vai darbiniekam jāatturas no jebkādas tādas informācijas neatļautas izpaušanas, ko tas saņēmis, pildot savus pienākumus, ja vien šī informācija jau nav publicēta vai kļuvusi pieejama sabiedrībai, pietiek norādīt, ka no šīs tiesību normas otrās daļas izriet, ka ierēdnim vai darbiniekam šis pienākums ir saistošs arī pēc atbrīvošanas no amata.
37
Tādējādi šis princips vēl jo vairāk ir piemērojams uzteikuma periodam, kas attiecīgā gadījumā ir vēl pirms Savienības ierēdņa vai darbinieka atbrīvošanas no amata.
38
Šos apsvērumus nevar atspēkot apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītie argumenti par to, ka šajā lietā FRA direktors lika viņam uzteikuma periodā neveikt profesionālos pienākumus un liedza viņam iekļūt šīs struktūras telpās un tādēļ darba devējs šajā periodā pret viņu neizturējās kā pret personāla locekli.
39
Šajā ziņā jākonstatē – lai gan Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta c) punkta i) apakšpunktā nav skaidri paredzēts, ka uzteikuma periodā var tikt koriģēti tā darbinieka darba apstākļi, ar kuru tiek izbeigts darba līgums, un tādēļ šis periods tiek uzskatīts par parastas nodarbinātības laikposmu, tomēr Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām ir plaša rīcības brīvība lemt par savu dienestu organizāciju un personāla locekļu iecelšanu amatā, ja vien šī iecelšana amatā notiek dienesta interesēs un ievērojot amatu līdzvērtību, citstarp attiecībā uz personāla locekļiem, kuriem piemērojams uzteikuma periods.
40
Tādēļ lēmums atbrīvot pagaidu darbinieku, kura darba līgums tiek izbeigts, no pienākuma pildīt no šī līguma izrietošos uzdevumus un liegt viņam uzteikuma periodā apmeklēt tās Savienības iestādes vai struktūras telpas, kurā viņš norīkots darbā, principā var būt dienesta interesēs veikts pasākums un pretēji tam, ko būtībā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, tas ne vienmēr liedz kvalificēt šo uzteikuma periodu kā “parastas nodarbinātības laikposmu”.
41
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 80. punktā atzīstot, ka apstāklis, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs uzteikuma periodā bija atbrīvots no pienākuma sniegt profesionālos pakalpojumus un nevarēja apmeklēt FRA telpas, šajā lietā nevarēja atbrīvot viņu no lojalitātes un konfidencialitātes pienākumiem, kas viņam noteikti attiecīgi Civildienesta noteikumu 11. un 17. pantā, un tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā izvirzītā argumentācija jāatzīst par nepamatotu.
42
Tādējādi pirmais pamats, trešā pamata otrā daļa un piektais pamats jānoraida kā nepamatoti.
Par otro pamatu, kā arī trešā pamata pirmo un trešo daļu
Lietas dalībnieku argumenti
43
Ar otro pamatu, kā arī trešā pamata pirmo un trešo daļu, kas jāizskata kopā, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 49.–84. punktā ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kā arī sagrozījusi pierādījumus, izvērtējot pirmo un otro prettiesiskuma pamatu, kas attiecas uz administratīvās izmeklēšanas sākšanu un tās tvēruma paplašināšanu, un nav sniegusi pietiekamu pamatojumu šajā ziņā.
44
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus un pieļāvusi tiesību kļūdas, konstatējot, ka lēmums par administratīvās izmeklēšanas sākšanu ietvēra arī strīdīgās e‑pasta vēstules, proti, arī 2014. gada 5. marta e‑pasta vēstuli, lai gan šis lēmums attiecās tikai uz 2014. gada 9. oktobra e‑pasta vēstuli. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi viņa argumentāciju par to, ka minētais lēmums attiecās tikai uz viena dokumenta, proti, 2014. gada 9. oktobra e‑pasta vēstulei pievienotā dokumenta, noplūdi, nevis uz 2014. gada 5. marta e‑pasta vēstules saturu. Šajā ziņā viņš norāda, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, pirmkārt, minētā lēmuma formulējumu un, otrkārt, kontekstu, kurā tas iekļaujas. Tāpat pārsūdzētā sprieduma 52.–61. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdas, interpretējot lēmuma par administratīvās izmeklēšanas paplašināšanu tvērumu, neņemot vērā nedz tā skaidro formulējumu, nedz kontekstu, kurā tas iekļaujas, un it īpaši no Regulas Nr. 45/2001 izrietošās prasības un lēmuma par izmeklēšanas komisijas iecelšanu rezolutīvās daļas formulējumu.
45
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa savā analīzē nav pietiekami nošķīrusi administratīvās izmeklēšanas sākšanu un tās tvēruma paplašināšanu. Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējs atzīst, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 66. punkta, ka otrais prettiesiskuma pamats ir cieši saistīts ar pirmo, viņš uzskata, ka saistībā ar pēdējo minēto lēmums par administratīvās izmeklēšanas sākšanu attiecās tikai uz viena dokumenta noplūdi, savukārt otrajā prettiesiskuma pamatā izvirzītais tiesību jautājums bija par to, vai pierādījumi, kas bija FRA rīcībā, uzsākot administratīvo izmeklēšanu, atbilda nosacījumiem, lai tos varētu uzskatīt par prima facie pierādījumiem, kas nepieciešami administratīvās izmeklēšanas sākšanai. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot pietiekami nošķīrusi strīdīgās e‑pasta vēstules un neesot norādījusi, ka 2014. gada 9. oktobra e‑pasta vēstule, kas bija vienīgā, sākot administratīvo izmeklēšanu, sākotnēji minētā e‑pasta vēstule, varētu tikt uzskatīta par šādu prima facie pierādījumu.
46
Trešām kārtām, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, sniegusi nepietiekamu pamatojumu un pieļāvusi tiesību kļūdu – pretēji tam, kas izriet no 2016. gada martā pieņemtā lēmuma par administratīvās izmeklēšanas paplašināšanu ļoti plašā formulējuma –, konstatējot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments, ka FRA pret viņu bija sākusi “izlases veida meklēšanas operāciju” vai “informācijas makšķerēšanu”, ir tikai apgalvojums, ko neapstiprina neviens konkrēts pierādījums.
47
FRA ieskatā otrais pamats, kā arī trešā pamata pirmā un trešā daļa nav pieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs ir vienīgi apstrīdējis Vispārējās tiesas konstatētos faktus un apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācija katrā ziņā esot acīmredzami nepamatota.
Tiesas vērtējums
48
Pirmām kārtām, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, kļūdaini interpretējot ar administratīvās izmeklēšanas sākšanu saistītos lēmumus, jāatgādina, ka, lai gan pierādījumu sagrozīšana var izpausties kā dokumenta interpretācija, kas ir pretrunā tā saturam, šādas sagrozīšanas konstatēšanai nepietiek pierādīt, ka šo dokumentu varēja interpretēt atšķirīgi no Vispārējās tiesas sniegtās interpretācijas. Šajā nolūkā jāpierāda, ka Vispārējā tiesa ir acīmredzami pārsniegusi šī dokumenta saprātīgas izvērtēšanas robežas, tostarp interpretējot to pretēji tā tekstam (spriedums, 2023. gada 23. marts, PV/Komisija, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, 134. punkts).
49
Šajā lietā, pirmkārt, jākonstatē, ka no lēmuma par administratīvās izmeklēšanas sākšanu rezolutīvās daļas formulējuma, kas atspoguļots pārsūdzētā sprieduma 50. punktā, kurš šajā apelācijas tiesvedībā nav apstrīdēts, izriet, ka šī izmeklēšana bija vērsta uz to, lai noteiktu faktus un apstākļus, kādos apelācijas sūdzības iesniedzēja rīcībā bija nonākuši FRA iekšējie dokumenti, lai gan kopš 2013. gada 14. jūnija viņam vairs nebija piekļuves šādiem dokumentiem. Otrkārt, ar lēmumu par administratīvās izmeklēšanas paplašināšanu FRA saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 53. punktā, kurš arī nav apstrīdēts šajā apelācijas tiesvedībā, nolēma paplašināt šīs izmeklēšanas tvērumu gan laika, gan personāla ziņā, attiecinot to arī uz ārējiem dalībniekiem un FRA bijušajiem darbiniekiem, lai noteiktu iesaistītās personas un identificētu informācijas noplūdes avotus.
50
Tādēļ pārsūdzētā sprieduma 51., 55. un 58. punktā ietvertais Vispārējās tiesas konstatējums, ka ar administratīvās izmeklēšanas sākšanu saistītie lēmumi ir formulēti pietiekami plaši, lai varētu uzskatīt, ka tie aptver visus ar strīdīgo informācijas noplūdi saistītos apstākļus, un tādēļ šī izmeklēšana noteikti varēja attiekties arī uz jebkuru citu dokumentu, kas varētu būt bijis neatļauti izpausts un kam ir saikne ar strīdīgajām e‑pasta vēstulēm, proti, gan 2014. gada 9. oktobra e‑pasta vēstuli, gan 2014. gada 5. marta e‑pasta vēstuli, nešķiet acīmredzami nepareizs, ņemot vērā šo dokumentu formulējumu un kontekstu.
51
Tāpēc argumentācija par to, ka ir sagrozīti ar administratīvās izmeklēšanas sākšanu saistītie lēmumi, jānoraida kā nepamatota.
52
Otrām kārtām, attiecībā uz argumentāciju, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 64.–85. punktā nav pietiekami nošķīrusi administratīvās izmeklēšanas sākšanu un tās tvēruma paplašināšanu, jo 2014. gada 5. marta e‑pasta vēstule nevarēja būt prima facie pierādījums, kas ļautu sākt administratīvo izmeklēšanu, jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 26. punktā minētās judikatūras, ka apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē nav ne konstatēt faktus, ne principā izvērtēt pierādījumus, ar kuriem Vispārējā tiesa ir pamatojusi šos faktus.
53
Ja šie pierādījumi ir tiesiski iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi un procesuālās normas, kas piemērojamas attiecībā uz pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu, vienīgi Vispārējās tiesas ziņā ir izvērtēt, kāda nozīme jāpiešķir tai iesniegtajiem pierādījumiem, izņemot gadījumu, kad tie ir sagrozīti (spriedums, 2024. gada 11. janvāris, Foz/Padome, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
Ar argumentāciju, kas apkopota šī sprieduma 45. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējs patiesībā vēlas panākt, lai Tiesa pārskatītu pirmajā instancē iesniegtos un pārsūdzētajā spriedumā analizētos pierādījumus, nenorādot, ka Vispārējā tiesa būtu tos sagrozījusi, un tas iepriekšējā punktā minēto iemeslu dēļ pārsniedz Tiesas kompetenci.
55
Tādēļ šī argumentācija jānoraida kā nepieņemama.
56
Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs visbeidzot norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 85. punktā ir kļūdaini atzinusi, ka arguments par to, ka FRA 2016. gada martā bija sākusi “izlases veida meklēšanas operāciju” vai “informācijas makšķerēšanu”, ir tikai apgalvojums, ko neapstiprina nekādi konkrēti pierādījumi.
57
Šajā ziņā jāsecina, ka šī iebilduma pamatojumam izvirzītā argumentācija neļauj pierādīt, ka minētajā pārsūdzētā sprieduma punktā ietverto Vispārējās tiesas konstatējumu pamatā ir pirmajā instancē iesniegto pierādījumu sagrozīšana, un šīs argumentācijas mērķis tādējādi patiesībā ir apstrīdēt Vispārējās tiesas šajā ziņā veikto neatkarīgo faktu vērtējumu.
58
Tādēļ atbilstoši šī sprieduma 26. punktā atgādinātajai judikatūrai šī argumentācija jānoraida kā nepieņemama.
59
Attiecīgi otrais pamats, kā arī trešā pamata pirmā un trešā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemami un daļēji nepamatoti.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
60
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 145.–149. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdas, sniegusi nepietiekamu pamatojumu un nepilnīgi izvērtējusi pirmajā instancē celto prasību.
61
Apelācijas sūdzības iesniedzējs vispirms uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 146. punktā ir kļūdaini atzinusi, ka Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā aplūkots pienākums norādīt pamatojumu, it īpaši attiecībā uz Savienības ierēdnim nelabvēlīgiem lēmumiem. Turpinājumā viņš apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka viņš nevarēja leģitīmi atsaukties uz Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta pārkāpumu, jo lēmums par administratīvās izmeklēšanas izbeigšanu nebija pamatots. Turklāt Vispārējā tiesa nav pamatojusi, kādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarēja atsaukties uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. pantu.
62
Visbeidzot – Vispārējā tiesa esot tikai daļēji izvērtējusi piekto prettiesiskuma pamatu un pārsūdzētā sprieduma 149. punktā neesot juridiski pietiekami pamatojusi savu lēmumu, ka nav jāizvērtē pārējos apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā izvirzītos argumentus, it īpaši saistībā ar apgalvoto tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
63
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ieskatā, izbeidzot administratīvo izmeklēšanu un neizvēloties konkrētu risinājumu, FRA ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu. Proti, Civildienesta noteikumu IX pielikuma 29. pantā paredzēto tiesību uz tādam Savienības ierēdnim vai darbiniekam nodarītā kaitējuma atlīdzinājumu, attiecībā uz kuru nav celta prasība, izmantošana ir atkarīga no tā, vai iecēlējinstitūcija ir nolēmusi izvēlēties Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta a) punktā minēto risinājumu. Šajā lietā, neizvēloties vienu no šajā 3. pantā paredzētajiem risinājumiem, FRA esot apgājusi šo tiesību normu, kā arī Civildienesta noteikumu IX pielikuma 29. pantu un būtiskā apjomā atņēmusi šīm normām jēgu un iedarbību. Tādēļ FRA esot pārkāpusi tiesiskās drošības principu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējam bija leģitīma interese izmantot tiesības, kas viņam atzītas Civildienesta noteikumu IX pielikuma 29. pantā, lasot to kopā ar 3. pantu.
64
FRA apgalvo, ka ceturtais pamats ir nepieņemams, un piebilst, ka jebkurā gadījumā tas ir acīmredzami nepamatots.
65
Tā norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu šīs tiesību normas c) apakšpunkts ir piemērojams tikai adresātam nelabvēlīgiem lēmumiem. FRA ieskatā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 145. un 147. punktā pamatoti ir nospriedusi, ka lēmums izbeigt disciplinārlietu bez turpmākas rīcības nav attiecīgajai personai nelabvēlīgs akts un Vispārējā tiesa šajā ziņā ir norādījusi pietiekamu pamatojumu.
66
Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, ar lēmumu izbeigt administratīvo izmeklēšanu bez turpmākas rīcības neesot pārkāpts tiesiskās drošības princips.
67
Treškārt, tā apgalvo, ka šajā lietā, pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot, ka lēmums par izmeklēšanas izbeigšanu bez turpmākas rīcības bija jāpamato, tas apelācijas sūdzības iesniedzējam nesniegtu nekādas priekšrocības. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējam nevar būt leģitīmas intereses pamatojuma neesamības dēļ kritizēt lēmumu, ar kuru attiecībā uz viņu veiktā administratīvā izmeklēšana izbeigta bez turpmākas rīcības.
Tiesas vērtējums
68
Jāatgādina, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 25. panta otrās daļas otro teikumu jebkurā atbilstoši Civildienesta noteikumiem pieņemtā lēmumā, kas “nelabvēlīgi ietekmē” attiecīgo ierēdni, jānorāda iemesli, uz kuriem pamatojoties, tas pieņemts. Šī pienākuma norādīt nelabvēlīga akta pamatojumu mērķis ir, pirmkārt, nodrošināt attiecīgajai personai pietiekamu informāciju, lai noteiktu, vai akts ir pamatots vai arī tajā, iespējams, ir pieļautas kļūdas, kas ļauj apstrīdēt tā tiesiskumu, un, otrkārt, ļaut tiesai veikt pārbaudi šajā ziņā (rīkojums, 2019. gada 23. jūlijs, UC/Parlaments, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, 5. punkts (ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] nostāja, 6. punkts un tajā minētā judikatūra)).
69
Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 147. un 148. punktā, nelemjot par citiem apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā izvirzītajiem argumentiem, secināja, ka viņš nevarēja leģitīmi atsaukties uz Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta pārkāpumu, kas izriet no tā, ka lēmumā par administratīvās izmeklēšanas izbeigšanu nav norādīts pamatojums, jo šāds lēmums nav uzskatāms par “nelabvēlīgu aktu” Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta izpratnē.
70
Tādēļ vispirms jāpārbauda, vai minētais lēmums par administratīvās izmeklēšanas izbeigšanu ir nelabvēlīgs akts Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē.
71
Atbilstīgi šai tiesību normai ikviena persona, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumu piemērojamība personām, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par tai nelabvēlīgu aktu. Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā precizēts, ka Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā ir jebkurš strīds starp Savienību un jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, attiecībā uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu minētā 90. panta 2. punkta izpratnē. Šie noteikumi pēc analoģijas ir piemērojami arī citu darbinieku prasībām saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 117. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 15. decembris, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 94. punkts).
72
Saskaņā ar Tiesas judikatūru Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē vienīgi tādi akti vai pasākumi var būt nelabvēlīgi, kuri rada saistošas tiesiskās sekas, kas var tieši un nekavējoties ietekmēt prasītāja intereses, būtiski mainot viņa tiesisko stāvokli (spriedums, 2022. gada 15. decembris, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 95. punkts un tajā minētā judikatūra).
73
Lai noteiktu, vai tiesību aktam ir šādas sekas, jāizvērtē šī tiesību akta būtība un tā sekas, ņemot vērā tādus objektīvus kritērijus kā šī tiesību akta saturs, attiecīgā gadījumā – tā pieņemšanas konteksts un tās iestādes pilnvaras, kas ir pieņēmusi tiesību aktu (spriedums, 2022. gada 15. decembris, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
74
Jēdziens “nelabvēlīgs akts” Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē jāinterpretē plaši un jāsaprot kā jebkurš akts, kas var tieši ietekmēt noteiktu tiesisko stāvokli (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Scuola europea di Varese, C‑431/22, EU:C:2023:1021, 64. punkts).
75
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. pantā, kura mērķis ir reglamentēt iecēlējinstitūcijas rīcību, noslēdzot tās administratīvās izmeklēšanas posmu, kas šajā lietā ir izbeigta bez turpmākām darbībām, ir izsmeļoši uzskaitītas trīs iespējas, kuras ir šīs institūcijas rīcībā, pamatojoties uz administratīvās izmeklēšanas ziņojumu. Proti, no šī panta skaidrā un nepārprotamā formulējuma izriet, ka pēc visu lietā esošo dokumentu paziņošanas attiecīgajam Savienības ierēdnim un pēc viņa uzklausīšanas iecēlējinstitūcija, pirmkārt, var izlemt, ka pret šo ierēdni nav iespējams celt prasību, un šādā gadījumā tai par to rakstiski jāinformē šis ierēdnis. Otrkārt, pat ja ir vai šķiet, ka ir notikusi attiecīgo pienākumu neievērošana, iecēlējinstitūcija var izlemt nepiemērot nekādu disciplinārsodu un vajadzības gadījumā tā var tikai izteikt minētajam ierēdnim brīdinājumu. Treškārt, ja ierēdnis vai bijušais ierēdnis tīši vai netīši neievēro Civildienesta noteikumos paredzētos pienākumus, iecēlējinstitūcija var izlemt ierosināt disciplinārlietu un attiecīgā gadījumā vērsties Disciplinārlietu kolēģijā (šodienas spriedums, C‑587/21 P, DD/FRA, 36. punkts).
76
Tā kā lēmums par izmeklēšanas izbeigšanu bez turpmākas rīcības var būt arī lēmums, ar kuru iecēlējinstitūcija konstatē, ka pret attiecīgo personu nav iespējams celt prasību Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta a) punkta izpratnē, jānorāda, ka šāds lēmums rada izmaiņas šīs personas tiesiskajā stāvoklī, piešķirot tai noteiktas tiesības.
77
Pirmām kārtām, kā izriet no Civildienesta noteikumu IX pielikuma 29. panta, lasot to kopā ar šī pielikuma 1. panta 3. punktu un 2. panta 1. punktu, ja pret attiecīgo personu netiek celta prasība, šai personai attiecīgā gadījumā var būt tiesības saņemt atlīdzību par kaitējumu, kas nodarīts, atbilstoši publiskojot iecēlējinstitūcijas lēmumu.
78
Otrām kārtam, saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 1. panta 3. punktu, lasot to kopā ar šī pielikuma 2. panta 1. punktu, ja pret ierēdni, kas tiek turēts aizdomās, nav iespējams celt prasību, ar iecēlējinstitūcijas lēmumu attiecībā uz viņu ierosināto izmeklēšanu izbeidz bez turpmākas rīcības un par to rakstiski informē ierēdni, kurš var pieprasīt iekļaut šo lēmumu viņa personas lietā.
79
Tādēļ lēmums bez turpmākas rīcības izbeigt administratīvo izmeklēšanu, kuras subjekts ir Savienības ierēdnis vai darbinieks, uzskatāms par aktu, kas var tieši ietekmēt viņa tiesisko stāvokli, un attiecīgi par “viņam nelabvēlīgu aktu” Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē a fortiori tad, ja šī akta formulējums un konteksts, kurā tas iekļaujas, neļauj – kā šajā lietā – ar pietiekamu pārliecību konstatēt, ka pret šo ierēdni vai darbinieku nav iespējams celt prasību Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta izpratnē. Tomēr, lai neliegtu apelācijas sūdzības iesniedzējam efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas ļautu viņam atsaukties uz tiesībām, kuras izriet no Civildienesta noteikumiem, viņam jābūt iespējai precīzi zināt konkrētos iemeslus, kuru dēļ attiecībā uz viņu ierosinātā administratīvā procedūra tika izbeigta.
80
Ņemot vērā šos apstākļus, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 147. un 148. punktā nospriežot, ka FRA lēmums bez turpmākas rīcības izbeigt administratīvo procedūru attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju nav viņam nelabvēlīgs akts un tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarēja leģitīmi atsaukties uz Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka minētajā lēmumā nav norādīts pamatojums.
81
Attiecīgi ceturtais pamats ir jāapmierina un pārsūdzētais spriedums jāatceļ daļā, kurā Vispārējā tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto piekto prettiesiskuma pamatu.
Par sesto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
82
Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 169.–173. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas un ir nepilnīgi izvērtējusi argumentus, ko viņš bija izvirzījis astotā prettiesiskuma pamata atbalstam. Turklāt Vispārējā tiesa šajā ziņā neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
83
Sestā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka kļūdas, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, izvērtējot pirmo un otro prettiesiskuma pamatu, ietekmē astotā prettiesiskuma pamata vērtējumu, tādēļ viņa argumentācija daļēji pārklājas ar pirmo divu pamatu atbalstam izvirzīto argumentāciju. Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav juridiski pietiekami pamatojusi savu lēmumu par to, ka šajā lietā nav pārkāpts Regulas Nr. 45/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējai tiesai bija arī jāpārbauda, vai administratīvā izmeklēšana atbilst personas datu aizsardzības jomā pastāvošajām prasībām.
84
Sestā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini atzinusi, ka, tā kā administratīvā izmeklēšana tika sākta, pamatojoties uz pietiekamiem pierādījumiem, apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarēja pamatoti atsaukties uz Regulas Nr. 45/2001 pārkāpumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja skatījumā administratīvās izmeklēšanas sākšana un norise, kā arī visi turpmākie administratīvās izmeklēšanas rezultātā veiktie pasākumi ir pretrunā Regulai Nr. 45/2001. FRA faktiski bija ieguvusi apelācijas sūdzības iesniedzēja personas datus, kas bija ietverti strīdīgajās e‑pasta vēstulēs kā pieteikumam par piekļuvi trešās personas dokumentiem pievienoti dokumenti, un esot nolēmusi vēlāk apstrādāt šos datus ar šo mērķi nesaderīgā veidā. Šajā ziņā viņš pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav lēmusi par šiem argumentiem, kas sniegti viņa 2021. gada 15. februāra apsvērumos par FRA atbildēm uz Vispārējās tiesas jautājumiem.
85
FRA ieskatā sestais pamats ir acīmredzami nepieņemams. Tas katrā ziņā neesot arī pamatots. FRA būtībā norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs vienīgi atkārto apgalvojumus, ko viņš jau bija izvirzījis pirmajā instancē.
Tiesas vērtējums
86
Saskaņā ar šī sprieduma 26. punktā minēto judikatūru vispirms kā nepieņemami jānoraida argumenti, kas izvirzīti sestā pamata pirmajā daļā un ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējs, apgalvojot, ka nebija nekāda juridiska pamata 2014. gada 9. oktobra e‑pasta vēstules iekļaušanai administratīvajā izmeklēšanā un tādēļ arī “prima facie pierādījumu” esamībai, lai varētu sākt šo izmeklēšanu, būtībā apstrīd Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, nenorādot, ka šie fakti būtu sagrozīti.
87
Par apgalvoto pārsūdzētā sprieduma pamatojuma neesamību jāatgādina – no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka pienākums norādīt pamatojumu neliek Vispārējai tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un pa vienam būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie argumenti, tādējādi Vispārējās tiesas pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav piekritusi to argumentiem, un sniedz Tiesai pietiekamu informāciju, lai tā varētu veikt pārbaudi (spriedums, 2023. gada 9. novembris, XC/Komisija, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, 99. punkts un tajā minētā judikatūra).
88
Šajā lietā, pārsūdzētā sprieduma 170. punktā konstatējot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītie argumenti, ka FRA, sākot administratīvo izmeklēšanu, šķietami ir pārkāpusi Regulas Nr. 45/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir cieši saistīti ar argumentiem, kurus viņš izvirzīja, pamatojot otrā prettiesiskuma pamata esamību, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 171.–173. punktā nosprieda, ka no analīzes, kas veikta saistībā ar otro prettiesiskuma pamatu, izriet, ka administratīvā izmeklēšana attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju tika sākta, pamatojoties uz pietiekamiem pierādījumiem par Civildienesta noteikumos paredzēto pienākumu neizpildi atbilstoši Civildienesta noteikumu 86. panta 2. punktam. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa būtībā secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti, ar kuriem viņš apgalvo, ka FRA ir pārkāpusi Regulas Nr. 45/2001 noteikumus, ir jānoraida, jo tie balstīti uz kļūdainu pieņēmumu.
89
Šis pamatojums ir pietiekams, lai ļautu apelācijas sūdzības iesniedzējam saprast iemeslus, kuru dēļ viņa argumentācija noraidīta, un Tiesai veikt pārbaudi. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojums par nepietiekamu pamatojumu jānoraida kā nepamatots.
90
No tā izriet, ka sestā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
91
Attiecībā uz sestā pamata otro daļu pietiek norādīt, pirmkārt, ka, ciktāl šīs daļas pamatojumam izvirzītie argumenti jāsaprot kā tādi, ar kuriem tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentāciju, ar kuru papildināta argumentācija, ko viņš bija izvirzījis astotā prettiesiskuma pamata atbalstam, ar kuru apgalvots Regulas Nr. 45/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpums, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs esot pieļāvis 2021. gada 15. februāra apsvērumos, no šī sprieduma 88. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 172. un 173. punktā nospriezdama, ka FRA ir likumīgi sākusi administratīvo izmeklēšanu, netieši, bet noteikti ir atzinusi, ka strīdīgajās e‑pasta vēstulēs ietvertie apelācijas sūdzības iesniedzēja personas dati atbilstoši šai tiesību normai ir tikuši apstrādāti likumīgi. Tādēļ Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā šajā ziņā nebūtu izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
92
Otrkārt, par apgalvoto tiesību kļūdu, kas radusies Regulas Nr. 45/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpuma dēļ, jo Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā to, ka strīdīgās e‑pasta vēstules, kurās bija ietverti apelācijas sūdzības iesniedzēja personas dati, FRA bija saņēmusi kļūdaini un tādēļ tās nebija iegūtas likumīgi, pietiek atgādināt, ka Savienības tiesībās prevalē pierādījumu brīvas iesniegšanas princips, tādēļ lietas dalībnieki kāda fakta pierādīšanai principā var brīvi izmantot jebkāda veida pierādījumus (spriedums, 2020. gada 10. septembris, Hamas/Padome, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 73. punkts).
93
Šajā ziņā jāatgādina, ka Regulas Nr. 45/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikts, ka personas dati jāapstrādā godprātīgi un likumīgi. Tomēr pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, no šīs tiesību normas nevar secināt, ka tā būtu tāda vispārīgāka noteikuma izpausme, kuram šajā lietā būtu bijis jāliedz FRA izmantot administratīvajā izmeklēšanā informāciju, ko šai struktūrai nodevusi trešā persona, tikai tādēļ vien, ka šī informācija bija iegūta citos nolūkos un tā tika kļūdaini nodota minētajai struktūrai.
94
Šādos apstākļos sestā pamata otrā daļa jāatzīst par nepamatotu.
95
Attiecīgi sestais pamats jānoraida kopumā.
Par septīto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
96
Ar septīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 223.–229. punktā ietvertajā analīzē ir pieļāvusi tiesību kļūdas, noraidot viņa apgalvojumus par iespējamo psiholoģisko vardarbību kā neskaidri formulētus. Viņš būtībā apgalvo, ka trešais un ceturtais prettiesiskuma pamats, kurus Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 98., 111. un 139. punktā atzina par pierādītiem attiecībā uz FRA, ir saistīti ar administratīvo izmeklēšanu un atbilst no judikatūras izrietošajiem kritērijiem, kuriem jābūt izpildītiem, lai neatbilstošo rīcību varētu kvalificēt kā vardarbību. Tādējādi pretēji tam, kas izrietot no pārsūdzētā sprieduma 227. punkta, tos nevar uzskatīt par daļu no parastās administratīvās izmeklēšanas gaitas.
97
FRA apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentāciju. Tā būtībā apgalvo, ka septītais pamats ir acīmredzami nepieņemams un katrā ziņā nepamatots, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs tikai apstrīd Vispārējās tiesas veikto pirmajā instancē izvirzīto pierādījumu vērtējumu.
Tiesas vērtējums
98
Ar septīto pamatu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 223.–229. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīstot, ka, neraugoties uz to, ka pārsūdzētā sprieduma 98., 111. un 139. punktā tā secināja, ka trešo un ceturto prettiesiskuma pamatu patiešām var attiecināt uz FRA, ar to tomēr nav pietiekami, lai pierādītu psiholoģiskas vardarbības esamību, no kuras apelācijas sūdzības iesniedzējs būtu cietis administratīvās izmeklēšanas laikā.
99
Šajā ziņā jānorāda, ka šis Vispārējās tiesas apsvērums ir balstīts uz tās veikto faktu un pierādījumu neatkarīgo izvērtējumu attiecībā uz trešā un ceturtā prettiesiskuma pamata smagumu, kuri atzīti par pierādītiem attiecībā uz FRA. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 227.–229. punktā nosprieda, ka šos prettiesiskuma pamatus, pat kopumā ņemot un nepastāvot citiem apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegtiem pierādījumiem, nevar uzskatīt par tādiem, kas raksturīgi psiholoģiskai vardarbībai Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē.
100
Tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējs nav izvirzījis nevienu konkrētu juridisku argumentu, ar ko varētu pierādīt, kā Vispārējā tiesa, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 228. punktā, neievērojot pārsūdzētā sprieduma 223.–225. punktā minēto judikatūru par jēdzienu “psiholoģiskā vardarbība” Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, būtu juridiski kļūdaini kvalificējusi faktus.
101
Tādēļ jākonstatē, ka apgalvotās tiesību kļūdas aizsegā apelācijas sūdzības iesniedzējs patiesībā vēlas panākt, lai Tiesa atkārtoti izvērtētu faktiskos apstākļus, ar kuriem viņš bija pamatojis savu pirmajā instancē celto prasību, nenorādot, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi šos faktiskos apstākļus, bet tas saskaņā ar šī sprieduma 26. punktā minēto judikatūru nav Tiesas kompetencē.
102
Ņemot vērā šos apsvērumus, septītais pamats jānoraida kā nepieņemams.
Par astoto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
103
Ar astoto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 237. un 240.–242. punktā kļūdaini interpretējusi Savienības ārpuslīgumiskās atbildības jomā piemērojamo judikatūru, konkrētāk, attiecībā uz pierādījumiem, kas jāiesniedz, lai pierādītu morālā kaitējuma esamību. Viņš, atsaucoties uz Vispārējās tiesas judikatūru, apgalvo, ka piedāvājuma sniegt pierādījumus iesniegšana ne vienmēr tiek uzskatīta par nemantiskā kaitējuma atzīšanas nosacījumu un ka prasītājam pietiek pierādīt, ka attiecīgajai Savienības iestādei vai struktūrai pārmestā rīcība varēja viņam radīt šādu kaitējumu. Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka nemantiskā kaitējuma gadījumā nav precīzi jāpierāda kaitējuma un cēloņsakarības esamība, jo to var izsecināt arī no pārkāpuma rakstura un apstākļiem.
104
Apelācijas sūdzības iesniedzējs arī apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā nekādi nav pamatots, kādēļ tas, ka FRA nenosūtīja visus pieprasītos dokumentus un neatzina savu prettiesisko rīcību pirmstiesas procedūras laikā, nevarēja radīt viņam stresu, trauksmi un netaisnības sajūtu.
105
Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka ir pārkāpts Hartas 47. pants, kurā paredzētas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jo Vispārējā tiesa nav piešķīrusi atlīdzību par viņam nodarīto morālo kaitējumu, lai gan ir atzinusi FRA pieļautās nelikumības administratīvās izmeklēšanas laikā. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējās tiesas vērtējums liedz viņam efektīvu tiesību aizsardzību, kas ļautu atlīdzināt ar šāda veida nelikumībām saistīto kaitējumu.
106
FRA skatījumā argumenti, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējs kritizē pārsūdzētā sprieduma 242. punktu, ir, pirmkārt, acīmredzami nepamatoti, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs tādējādi vienīgi atkārto argumentus, kas izklāstīti pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 134. punktā, un, otrkārt, acīmredzami nepieņemami, ciktāl viņš apgalvo, ka ir cietis nefinansiālu kaitējumu.
107
Par apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, ka pastāv Hartas 47. panta pārkāpums, šī struktūra norāda, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ir saistītas ar piekļuvi tiesai, bet nesniedz nekādas garantijas, ka tiesvedība būs sekmīga. Tāpat FRA apgalvo, ka Savienības tiesības neatbrīvo apelācijas sūdzības iesniedzēju no pierādīšanas pienākuma un neļauj apmierināt prasību atlīdzināt iespējamo nefinansiālo kaitējumu, ja šī prasība ir balstīta tikai uz pieņēmumiem.
Tiesas vērtējums
108
Saskaņā ar Tiesas judikatūru jebkuru Savienības iestādi vai struktūru var saukt pie atbildības par tās rīcību, ja ir izpildīti nosacījumi par šīs rīcības prettiesiskumu, zaudējumu esamību un cēloņsakarības esamību starp minēto rīcību un norādīto kaitējumu (spriedumi, 2020. gada 4. jūnijs, Schokker/AESA, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, 54. punkts, un 2022. gada 2. jūnijs, EM/Parlaments, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, 122. punkts).
109
Par nosacījumiem attiecībā uz zaudējumu esamību un cēloņsakarību jāteic, ka šī atbildība var iestāties tikai tad, ja prasītājs faktiski ir cietis reālu un droši zināmu kaitējumu un ja šis kaitējums pietiekami tieši izriet no apgalvotās attiecīgās rīcības prettiesiskuma. Tādējādi prasītājam jāiesniedz Savienības tiesai pierādījumi par tā apgalvotā kaitējuma esamību un apmēru, kā arī pietiekami tiešas cēloņsakarības esamību starp šo pārkāpumu un apgalvoto kaitējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 5. marts, Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, 135. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
110
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras arī izriet, ka piedāvājuma sniegt pierādījumus iesniegšana ne vienmēr tiek uzskatīta par morālā kaitējuma atzīšanas nosacījumu. Prasītājam vismaz jāpierāda, ka attiecīgajai iestādei pārmestā rīcība varēja viņam šādu kaitējumu radīt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 16. jūlijs, SELEX Sistemi Integrati/Komisija, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, 38. punkts).
111
No tā izriet, ka, pat ja nav pierādījumu par morālā kaitējuma esamību un apmēru, nosacījumu par šāda kaitējuma esamību var izpildīt, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs pierāda, ka morālais kaitējums noteikti izrietēja no pārmestās rīcības.
112
Šajā lietā attiecībā uz morālā kaitējuma esamību, kas balstīts uz ceturto prettiesiskuma pamatu par administratīvās procedūras pārmērīgo ilgumu, jākonstatē – tā kā Vispārējā tiesa, neatkarīgi izvērtējot faktus, atzina, ka šī kaitējuma esamību nevarēja prezumēt, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs – pirms viņš tika informēts par šo izmeklēšanu – nevarēja būt pakļauts stresa vai trauksmes riskam, un pēc tam, kad viņš tika par to informēts, procedūra notika saprātīgā termiņā, pārsūdzētā sprieduma 234.–236. punktā tā varēja pamatoti nospriest, ka saskaņā ar šī sprieduma 110. punktā minēto judikatūru apelācijas sūdzības iesniedzējam ir jāiesniedz pierādījumi, kas apliecinātu tādu stresa un trauksmes līmeni, kurš pārsniedz to, kāds būtu pieņemams administratīvā procedūrā, bet viņš to nebija izdarījis.
113
Savukārt saistībā ar divām citām prettiesiskajām rīcībām, kuras Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 89.–111. punktā atzina par pamatotām, izvērtējot trešo prettiesiskuma pamatu, proti, pirmkārt, neizpildīto pienākumu laikus informēt apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka pret viņu tiek veikta administratīva izmeklēšana, un, otrkārt, to dokumentu nenosūtīšanu, kas tieši saistīti ar attiecībā uz viņu pastāvošajām aizdomām, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 237. un 238. punktā atzina, ka ar to vien, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir atsaucies uz prettiesisko rīcību, kuru FRA pieļāvusi administratīvās izmeklēšanas laikā un kura aizskar viņa cieņu un integritāti, kā arī uz to, ka šī rīcība bija īpaši kaitējoša, jo radīja viņam ievērojamu psiholoģisku kaitējumu, nav pietiekami, lai pierādītu, ka šī iemesla dēļ viņam nodarītais morālais kaitējums ir reāls un droši zināms, jo viņš nav iesniedzis nekādus pierādījumus savu apgalvojumu pamatojumam.
114
Tomēr šo iemeslu dēļ Vispārējā tiesa, neievērojot šī sprieduma 110. punktā atgādināto judikatūru, nav pierādījusi, ka pienākuma laikus informēt par administratīvas izmeklēšanas esamību neizpilde un to dokumentu nenosūtīšana, kas tieši saistīti ar attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju pastāvošajām aizdomām, pati par sevi nevarēja radīt viņam apgalvoto kaitējumu, proti, stresu, trauksmi un netaisnības sajūtu.
115
No iepriekš minētā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 237. un 238. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīstot, ka tikai tādēļ vien, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis pierādījumus, lai pamatotu savu prasību par zaudējumu atlīdzību, nevar uzskatīt, ka viņš ir pierādījis, ka morālais kaitējums, kas viņam esot nodarīts tāda iemesla dēļ, ka nav izpildīts pienākums laikus informēt par administratīvas izmeklēšanas esamību un nav nosūtīti dokumenti, kas tieši saistīti ar attiecībā uz viņu pastāvošajām aizdomām, ir reāls un droši zināms.
116
Tādēļ astotais apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina un pārsūdzētais spriedums jāatceļ daļā, kurā Vispārējā tiesa ir noraidījusi prasībā ietvertos prasījumus par zaudējumu atlīdzību, ciktāl ar tiem lūgts atlīdzināt kaitējumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam esot nodarīts trešajā prettiesiskuma pamatā minētās prettiesiskās rīcības dēļ.
Par lietas nodošanu atpakaļ Vispārējai tiesai
117
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. pantam gadījumā, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.
118
Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 230. un 231. punkta izriet – tā kā Vispārējā tiesa apmierināja pirmajā instancē izvirzītos prasības pamatus saistībā ar trešo un ceturto prettiesiskuma pamatu, tā minētā sprieduma 232.–243. punktā lēma tikai par apgalvoto kaitējumu, kas izriet no prettiesiskās rīcības, uz kuru attiecas šie prettiesiskuma pamati, proti, pirmkārt, no administratīvās procedūras nesaprātīgā ilguma, kā arī pienākuma laikus informēt par administratīvas izmeklēšanas esamību neizpildes, un, otrkārt, to dokumentu nenosūtīšanas, kas ir tieši saistīti ar attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju pastāvošajām aizdomām.
119
Kā konstatēts šī sprieduma 80. punktā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 147. un 148. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, būtībā nospriezdama, ka FRA lēmums bez turpmākas rīcības izbeigt attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ierosināto administratīvo procedūru nebija akts, kas varētu būt viņam nelabvēlīgs, un tādēļ nebija nedz pēc būtības jāizvērtē viņa argumentācija par piekto prettiesiskuma pamatu, kas saistīts ar šī lēmuma pamatojuma neesamību, nedz arī jāpārbauda, vai šajā lietā ir izpildīti pārējie nosacījumi, kam kumulatīvi jābūt izpildītiem, lai varētu iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība.
120
Pastāvot šādiem apstākļiem, šajā lietā saistībā ar prasību atlīdzināt morālo kaitējumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam esot nodarīts prettiesiskās rīcības dēļ, uz kuru viņš ir norādījis, pamatojot savas pirmajā instancē celtās prasības piekto prettiesiskuma pamatu, Tiesas skatījumā tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu un lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā varētu pēc būtības izskatīt šo prettiesiskuma pamatu.
121
Tāpat Vispārējai tiesai būs jāizvērtē, vai prettiesiskā rīcība, ko tā ir atzinusi par pierādītu saistībā ar pirmajā instancē celtās prasības trešo prettiesiskuma pamatu, varēja izraisīt apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoto morālo kaitējumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
122
Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem šajā apelācijas tiesvedībā pieņemšana ir jāatliek.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 21. decembra spriedumu DD/FRA (T‑703/19, EU:T:2021:923) daļā, kurā ar to, pirmkārt, noraidīts DD izvirzītais piektais prettiesiskuma pamats un, otrkārt, kā nepamatoti noraidīti saistībā ar trešo prettiesiskuma pamatu prasībā izvirzītie prasījumi atlīdzināt zaudējumus, ciktāl ar tiem bija lūgts atlīdzināt kaitējumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam nodarīts tādēļ, ka Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūra (FRA) nav izpildījusi pienākumu laikus informēt apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka pret viņu tiek veikta administratīva izmeklēšana, un nav nosūtījusi dokumentus, kas tieši saistīti ar attiecībā uz viņu pastāvošajām aizdomām.
2)
Pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt.
3)
Nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par pirmajā instancē celto prasību saistībā ar, pirmkārt, DD šīs prasības atbalstam izvirzīto piekto prettiesiskuma pamatu un, otrkārt, tā morālā kaitējuma esamību, uz ko DD norādījis trešajā prettiesiskuma pamatā un kas viņam nodarīts tādēļ, ka Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūra (FRA) nav izpildījusi pienākumu laikus informēt apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka pret viņu tiek veikta administratīva izmeklēšana, kā arī nav nosūtījusi dokumentus, kas tieši saistīti ar attiecībā uz viņu pastāvošajām aizdomām.
4)
Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.