62008CC0168
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 12. martā (
1
)
Lieta C-168/08
Laszlo Hadadi (Hadady)
pret
Csilla Marta Mesko, laulātā Hadadi (Hadady)
“Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Regula (EK) Nr. 2201/2003 — Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību — 64. pants — Pārejas noteikumi — Tādas dalībvalsts lēmuma piemērošana, kas pievienojās Eiropas Savienībai 2004. gadā — 3. panta 1. punkts — Jurisdikcija laulības šķiršanas lietās — Atbilstošas saiknes — Parastā dzīvesvieta — Pilsonība — Laulātie, kuri dzīvo Francijā un kuriem abiem ir gan Francijas, gan Ungārijas pilsonība”
I — Ievads
1.
Ar savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Francijas Cour de Cassation [Kasācijas tiesa] Tiesai jautā, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. novembra Regulu (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (
2
).
2.
Atbildot uz prejudiciālajiem jautājumiem, ir jānoskaidro, vai jurisdikcija laulības šķiršanas lietā ir Ungārijas vai Francijas tiesai, ja abu laulāto pastāvīgā dzīvesvieta ir Francijā un viņiem ir gan Ungārijas, gan arī Francijas pilsonība.
3.
Prejudiciālie jautājumu tika uzdoti saistībā ar Ungārijas tiesas pieņemta sprieduma laulības šķiršanas lietā atzīšanu Francijā. Tiesvedībā, kas tika uzsākta vēl pirms Ungārijas pievienošanās ES, lēmums šķirt laulību tika pieņemts pirms Regulas stāšanās spēkā. Šādā gadījumā Regulas Nr. 2201/2003 piemērošana atbilstoši attiecīgajiem pārejas noteikumiem ir atkarīga no tā, vai saskaņā ar Regulu izcelsmes dalībvalsts tiesas bija tiesīgas pieņemt šo lēmumu.
II — Atbilstošās tiesību normas
4.
Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punktā (“Vispārējā piekritība”) noteikts:
“1.   Lietas, kas saistītas ar laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu, piekrīt tās dalībvalsts tiesām,
a)
kuras teritorijā atrodas:
—
laulāto pastāvīgā dzīvesvieta vai
—
laulāto pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta, ja viens no tiem arvien tur dzīvo, vai
—
atbildētāja pastāvīgā dzīvesvieta, vai,
—
laulāto kopīga pieteikuma gadījumā, viena vai otra laulātā pastāvīgā dzīvesvieta, vai
—
prasītāja pastāvīgā dzīvesvieta, ja viņš tur pastāvīgi dzīvojis vismaz gadu tieši pirms prasības iesniegšanas, vai
—
prasītāja pastāvīgā dzīvesvieta, ja viņš tur pastāvīgi dzīvojis vismaz sešus mēnešus tieši pirms prasības iesniegšanas un tam ir šīs dalībvalsts piederība vai, Apvienotās Karalistes vai Īrijas gadījumā, “domicils” šajā dalībvalstī;
b)
kuras valsts piederība ir abiem laulātajiem vai, Apvienotās Karalistes un Īrijas gadījumā, kurā ir abu laulāto “domicils”.”
5.
19. panta 1. un 3. punkts attiecībā uz lis pendens laulības lietās nosaka:
“1.   Ja dažādu dalībvalstu tiesās starp tām pašām pusēm tiek iesniegtas prasības par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas iniciatīvas jāaptur tiesvedība, līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība.
[..]
3.   Ja tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, jāatsakās no piekritības par labu pirmajai.”
6.
21. pants regulē ārvalstu spriedumu atzīšanu un izvilkumu veidā skan šādi:
“1.   Dalībvalstī pasludināts spriedums pārējās dalībvalstīs atzīstams bez kādas īpašas procedūras.
[..]
3.   Neskarot šīs nodaļas 4. iedaļu, jebkura ieinteresētā puse, ievērojot šīs nodaļas 2. iedaļā paredzētās procedūras, var pieprasīt lēmumu par to, lai spriedums tiktu vai netiktu atzīts.
[..]
4.   Ja kāda sprieduma atzīšanu izvirza kā iepriekš izlemjamu jautājumu kādas dalībvalsts tiesā, tiesa drīkst izlemt šo jautājumu.”
7.
22. pants spriedumiem, kas saistīti ar laulības šķiršanu, tostarp paredz šādus neatzīšanas pamatus:
“a)
ja šāda atzīšana ir klaji pretrunā tās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, kurā tiek lūgta atzīšana;
b)
gadījumos, ja tas taisīts aizmuguriski — ja atbildētājam dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzīgs dokuments nav noteiktā kārtā uzrādīts pietiekami laicīgi, lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību, ja vien nav konstatējams, ka atbildētājs ir nepārprotami piekritis spriedumam [..].”
8.
Tomēr saskaņā ar 24. pantu nedrīkst apstrīdēt izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību. It īpaši atsauce uz sabiedrisko kārtību, kas minēta 22. panta a) punktā, nav attiecināma uz noteikumiem par piekritību, kas izklāstīti 3.–14. pantā.
9.
64. panta 1., 3. un 4. punktā ir ietverti šādi pārejas noteikumi:
“1.   Šīs regulas noteikumus piemēro tikai uzsāktiem tiesas procesiem, dokumentiem, kas oficiāli sastādīti vai reģistrēti kā publiski akti, un nolīgumiem, kas noslēgti starp pusēm pēc piemērošanas dienas saskaņā ar 72. pantu.
[..]
3.   Spriedumus, kas pirms šīs regulas piemērošanas dienas taisīti lietās, kuras uzsāktas pēc Regulas (EK) Nr. 1347/2000 stāšanās spēkā, atzīst un izpilda saskaņā ar šīs regulas III nodaļas noteikumiem, ja tie attiecas uz laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, vai abu laulāto vecāku atbildību par bērniem laulības lietās.
4.   Spriedum[us], kas pirms šīs regulas piemērošanas dienas, bet pēc Regulas (EK) Nr. 1347/2000 stāšanās spēkā taisīti lietās, kuras uzsāktas pirms dienas, kad spēkā stājusies Regula (EK) Nr. 1347/2000, atzīst un izpilda saskaņā ar šīs regulas III nodaļas noteikumiem, ja tie attiecas uz laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, vai abu laulāto vecāku atbildību par bērniem laulības lietās un ja piekritības pamatā ir noteikumi, kas saskan ar tiem, kuri paredzēti šīs regulas II nodaļā vai Regulā (EK) Nr. 1347/2000, vai konvencijā, kas noslēgta starp izcelsmes dalībvalsti un dalībvalsti, kurā atzīšana vai izpilde tiek prasīta, un bijusi spēkā tiesvedības sākšanas brīdī.”
10.
Atbilstoši 72. pantam Regula stājas spēkā 2004. gada 1. augustā un to piemēro no, izņemot 67., 68., 69. un 70. pantu, ko piemēro no .
11.
Regula Nr. 2201/2003 saturiski ir saistīta ar regulu, ko tā aizstāja, proti, Padomes 2000. gada 29. maija Regulu (EK) Nr. 1347/2000 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem (
3
) (
4
). Regulas Nr. 1347/2000 2. pants vārds vārdā atbilst Regulas Nr. 2201/2003 3. pantam. Regula Nr. 1347/2000 atbilstoši tās 46. pantam stājās spēkā .
12.
Regulā Nr. 1347/2000 lielā mērā tika pārņemtas 1998. gada 28. maija Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu (
5
) (turpmāk tekstā — “Briseles II konvencija”), normas. Līdz ar to konvencija tā arī nestājās spēkā. Pieņemot Regulu Nr. 1347/2000, Padome ņēma vērā profesores Dr. Alegrijas Borasas [Alegría Borrás] paskaidrojošo ziņojumu par Konvenciju (turpmāk tekstā — “Borasas ziņojums”) (
6
) (
7
).
III — Fakti un prejudiciālie jautājumi
13.
Iāslo Hadadi [Iaszlo Hadadi — turpmāk tekstā “Hadadi”] un Čila Marta Mesko [Csilla Marta Mesko — turpmāk tekstā “Mesko”] ir Ungārijas pilsoņi. Viņi apprecējās Ungārijā 1979. gadā un 1980. gadā emigrēja uz Franciju. 1985. gadā viņi ieguva Francijas pilsonību. Pēc Mesko sniegtās informācijas laikposmā no 2000. līdz 2004. gadam viņa atkārtoti kļuva par sava vīra vardarbības upuri. 2002. gada 23. februārī Hadadi Ungārijā Peštas [Pest] tiesā iesniedza prasības pieteikumu par laulības šķiršanu. Pēc Mesko sniegtās informācijas viņa uzzināja par šo prasību tikai pēc sešiem mēnešiem. ar galīgu spriedumu tiesa šķīra viņu laulību.
14.
Savukārt Mesko 2003. gada 19. februārī Francijas Tribunal de grande instance de Meaux [Mjo pirmās instances tiesas] (Francija) ģimenes lietu tiesnesim iesniedza prasību par laulības šķiršanu parādu dēļ. Ar lēmumu ģimenes lietu tiesnesis atzina prasību par nepieņemamu. Pret šo lēmumu Mesko iesniedza apelāciju Cour d’appel Paris [Parīzes apelācijas tiesā], kura atcēla pirmās instances tiesas lēmumu. Cour d’Appel pamatoja savu lēmumu ar to, ka Ungārijas tiesas spriedums par laulības šķiršanu Francijā nevarot tikt atzīts un Mesko prasība par laulības šķiršanu esot pieņemama.
15.
Pret šo spriedumu Hadadi iesniedza kasācijas sūdzību Cour de Cassation (Kasācijas tiesa), kura ar 2008. gada 16. aprīļa lēmumu lūdz Tiesu saskaņā ar EKL 234. pantu un EKL 68. pantu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“1)
Vai Regulas (EK) Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja laulātajiem ir gan tās valsts pilsonība, kurā atrodas tiesa, kas izskata lietu, gan citas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonība, izšķiroša nozīme ir tās valsts pilsonībai, kurā atrodas tiesa, kas izskata lietu?
2)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir noliedzoša, vai tad šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja abiem laulātajiem ir vienu un to pašu dalībvalstu dubultpilsonība, noteicošā no abām esošajām pilsonībām ir tā, kas tikusi visbiežāk lietota?
3)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir noliedzoša, vai tad ir uzskatāms, ka šī tiesību norma sniedz laulātajiem papildu izvēles iespēju un tie var pēc savas izvēles vērsties vienas vai otras tās valsts, kuras pilsoņi viņi abi ir, tiesā?”
16.
Tiesvedībā Tiesā savus argumentus sniedza Hadadi, Mesko, Francijas, Vācijas, Somijas, Polijas, Slovākijas un Čehijas Republikas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija.
IV — Juridiskais vērtējums
A — Ievada apsvērumi par regulas piemērošanu atbilstoši pārejas noteikumiem
17.
Pamata prāvas priekšmets ir Mesko prasības pieteikums par laulības šķiršanu. Viņas prasības pieņemamības priekšnoteikums ir, lai laulība jau nebūtu šķirta ar kādas citas dalībvalsts tiesas spriedumu, kas Francijas tiesām būtu jāatzīst. Tādēļ, pārbaudot prasības par laulības šķiršanu pieņemamību, Francijas tiesām vispirms ir jālemj par 2004. gada 4. maija Ungārijas tiesas sprieduma par laulības šķiršanu atzīšanu.
18.
Turklāt ir jāuzsver, ka Regulas Nr. 2201/2003 21. panta 1. punkts balstīts uz savstarpējās atzīšanas principu. Atbilstoši šīs regulas 24. pantam izcelsmes dalībvalsts tiesas neesoša piekritība parasti nevar būt iemesls atteikt [sprieduma] atzīšanu.
19.
Tomēr laulības šķiršanas pieteikums Ungārijā tika iesniegts un spriedums par laulības šķiršanu pieņemts laikā, kad Regula Nr. 2201/2003 vēl nebija piemērojama. Tādēļ spriedumu par laulības šķiršanu, balstoties uz Regulu, var atzīt tikai saskaņā ar pārejas noteikumiem. Iesniedzējtiesa tiktāl pareizi ir balstījusies uz Regulas 64. panta 4. punktu, kas attiecas uz spriedumiem par laulības šķiršanu, kuri
—
ir taisīti pirms Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas sākuma, bet pēc Regulas Nr. 1347/2000 stāšanās spēkā,
—
tiesvedībā, kura tika uzsākta pirms Regulas Nr. 1347/2000 stāšanās spēkā.
20.
Regulas Nr. 2201/2003 attiecīgās normas atbilstoši tās 72. pantam ir piemērojamas sākot ar 2005. gada 1. martu. Regula Nr. 1347/2000 stājās spēkā . Attiecībā uz Ungāriju nozīmīgs ir, jo saskaņā ar Pievienošanās akta (
8
) 2. pantu acquis communautaire normas ir saistošas un spēkā esošas jaunajās dalībvalstīs tikai no šī datuma. Hadadi pieteikumu par laulības šķiršanu iesniedza un līdz ar to pirms Regulas Nr. 1347/2000 piemērošanas sākuma Ungārijā. Spriedums par laulības šķiršanu tika pasludināts, tātad pēc tam, kad Ungārijā stājās spēkā Regula Nr. 1347/2000, un pirms bija piemērojama Regula Nr. 2201/2003.
21.
Kā izriet no Mesko sniegtās informācijas, viņa uzzināja par [laulības šķiršanas] prasību tikai sešus mēnešus pēc tiesvedības uzsākšanas. Tomēr no sniegtās informācijas neizriet, ka Hadadi nav pildījis pienākumu veikt visus pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu [uz kura pamata ir ierosināta lieta] nosūtītu [Mesko], un ka atbilstoši šīs regulas 16. pantam tajā brīdī tiesā nav iesniegta prasība. Turklāt no dokumentiem izriet, ka Mesko ir piedalījusies tiesvedībā Peštas tiesā.
22.
Līdz ar to tiesvedība ir uzsākta un spriedums ir taisīts laika posmā, uz ko attiecas 64. panta 4. punkts. Līdz ar to spriedums ir jāatzīst saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003, ja tika piemēroti tādi piekritības noteikumi, kas saskan ar tiem, kādi paredzēti šīs regulas II nodaļā vai Regulā Nr. 1347/2000, vai konvencijā, kas noslēgta starp Ungāriju un Franciju un bijusi spēkā tiesvedības sākšanas brīdī.
23.
No dokumentiem nav iespējams secināt, uz kādām tiesību normām Peštas tiesa balstīja savu piekritību un kāds ir to teksts. Lai pieņemtu, ka piemērotie piekritības noteikumi saskan ar Regulas Nr. 2201/2003 3. pantu, ar identiski formulēto Regulas Nr. 1347/2000 2. pantu vai piemērojamiem konvencijas noteikumiem, ir pietiekami, ja no šīm normām izrietētu arī Ungārijas tiesu piekritība. Plašāks attiecīgo normu salīdzinājums nav nepieciešams. 64. panta 4. punktam ir jānodrošina regulas atzīšanas noteikumu plaša piemērošana spriedumos visās tiesās, kuras, piemērojot saskaņotās vai konvencijās noteiktās normas, arī būtu bijušas piekritīgas.
24.
Vai tā tas ir šajā lietā, proti, vai Peštas tiesa saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu bija piekritīga, ir jānoskaidro prejudiciālajā nolēmumā.
B — Par prejudiciālajiem jautājumiem
25.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu lietas, kas saistītas ar laulības šķiršanu, piekrīt tās dalībvalsts tiesām, kuras valsts piederība ir abiem laulātajiem vai, Apvienotās Karalistes un Īrijas gadījumā, kurā ir abu laulāto “domicils”. Attiecībā uz gadījumu, ja abiem laulātajiem ir vienu un to pašu valstu dubultpilsonība, regula neparedz īpašas normas (
9
). Trijos prejudiciālajos jautājumos tiek paredzētas dažādas iespējas, kā šādā gadījumā atbilstoši 3. panta 1. punkta b) apakšpunktam ir jānosaka piekritība.
26.
Atbildot apstiprinoši uz otro prejudiciālo jautājumu, noteicoša būtu biežāk lietotā pilsonība. Par biežāk lietoto pilsonību būtu uzskatāma tā pilsonība, kura, balstoties uz papildu kritērijiem, kā, piemēram, pastāvīgā dzīvesvieta, veido ciešāko saikni ar tiesām vienā no [abām] dalībvalstīm, kuras pilsoņi ir laulātie. Līdz ar to atbilstoši regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktam piekritība būtu tikai biežāk lietotās pilsonības dalībvalsts tiesai. Mazāk lietoto pilsonību dalībvalstu tiesām saskaņā ar šo normu nebūtu jurisdikcijas.
27.
Alternatīvu veido trešajā prejudiciālajā jautājumā minētā iespēja, ka abas kopīgās pilsonības ir uzskatāmas par pamatu [divām] vienādas nozīmes jurisdikcijām, starp kurām prasības iesniedzējs brīvi var izvēlēties. No tā izriet, ka piekritība būtu tās dalībvalsts tiesai, kurā pirmajā ir iesniegta prasība. Citas dalībvalsts tiesai, kurā prasība tika iesniegta vēlāk, saskaņā ar regulas 19. panta 3. punktu būtu jāatsakās no piekritības.
28.
Vispirms Cour de Cassation uzdod jautājumu, vai valsts tiesai dubultpilsonības gadījumā, neskatoties uz to, kura pilsonība ir biežāk lietota, kā prioritārā pilsonība vienmēr ir jāizvēlas savas valsts pilsonība.
1) Par pirmo prejudiciālo jautājumu
29.
Atbildot uz pirmo jautājumu, ir jāņem vērā, ka Francijas tiesas ir saskārušās ar netipisku gadījumu, jo tām Regulas Nr. 2201/2003 64. panta 4. punkta piemērošanas ietvaros ir jāizvērtē nevis savas valsts tiesas piekritība, bet gan citas dalībvalsts tiesas piekritība.
30.
Parasti tiesa, kurā ir iesniegta prasība, pārbauda tikai savu piekritību, un nepieciešamības gadījumā tā saskaņā ar regulas 17. pantu paziņo, ka tai nav piekritības. Ja tiesa uzskata, ka tai ir piekritība, un pieņem spriedumu lietā, tad šis spriedums, neskarot regulas 22. pantā minētos neatzīšanas pamatus, ir jāatzīst citā dalībvalstī. Atzīšanas valstī saskaņā ar regulas 24. pantu vairs nedrīkst apstrīdēt to, vai izcelsmes dalībvalsts tiesai patiešām bija piekritība.
31.
Šis princips ir ietverts arī regulas 19. panta 1. punkta lis pendens normā. Atbilstoši šai normai tiesai, kurā kā otrajā iesniegta prasība par laulības šķiršanu, pēc savas iniciatīvas ir jāaptur tiesvedība, līdz citas dalībvalsts tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, pasludina savu piekritību. Tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, nedrīkst turpināt tajā uzsākto tiesvedību tikai tādēļ vien, ka tā uzskata, ka tiesai, kurā prasība ir iesniegta kā pirmajā, nav piekritības. Tomēr šo tiesību normu šajā lietā tieši piemērot nevar, jo tiesvedības tika uzsāktas vēl pirms regulas piemērošanas sākuma (Regulas Nr. 2201/2003 64. panta 1. punkts).
32.
Tādēļ nav skaidrs, kā ir jārīkojas tiesai atzīšanas valstī, kurai saskaņā ar regulas 64. panta 4. punktu izņēmuma kārtā ir jāpārbauda, vai izcelsmes valsts tiesai saskaņā ar regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir bijusi piekritība, turklāt laulātajiem ir ne tikai izcelsmes valsts pilsonība, bet arī atzīšanas valsts pilsonība.
33.
Attiecībā uz šo situāciju Cour d’appel acīmredzot bija šāds viedoklis: kāda (kopīga) pilsonība regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir abiem laulātajiem, ir jānosaka, tikai un vienīgi balstoties uz valsts tiesību normām. Saskaņā ar Francijas tiesību normām dubultpilsoņi, kuriem ir arī Francijas pilsonība, tiek uzskatīti tikai par Francijas pilsoņiem, neņemot vērā, ka šīm personām papildus ir viena vai vairākas citu valstu pilsonības. No tā izriet, ka Ungārijas tiesām saskaņā ar regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu nav piekritības šķirt Hadadi laulātā pāra laulību, jo viņi — kā to uzskata Francijas tiesas — ir francūži, nevis ungāri.
34.
Tomēr šim viedoklim es nevaru piekrist.
35.
Kā izklāsta Vācijas un Polijas valdības, kā arī Komisija, regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nolūkos nevar izmantot tikai [savas] valsts tiesību normas, lai noteiktu, kāda pilsonība ir dubultpilsonim, proti, kura no vairākām pilsonībām ir jāņem vērā. Drīzāk jau šajā kontekstā ir nepieciešams autonomi interpretēt jēdzienu “pilsonība”. Proti, tikai autonoma interpretācija nodrošina, ka visās dalībvalstīs tiks vienādi piemēroti regulas piekritības noteikumi (
10
).
36.
Borasas ziņojumā tiek izklāstīts, ka konvencijā nekas nav teikts par dubultās pilsonības sekām, līdz ar to katras valsts tiesas attiecīgo vispārējo Kopienu tiesību normu ietvaros piemēro savas valsts tiesību normas (
11
).
37.
Pat ja pieņem, ka šis apgalvojums atbilst konvencijas normām, to nevar ipso facto pārnest uz Regulu Nr. 2201/2003. Pretēji Eiropas Kopienu regulai, dalībvalstu pieņemtā konvencijā, kas balstīta uz EK līgumu, skaidri neregulētie jautājumi, iespējams, visdrīzāk tiks interpretēti, ņemot vērā valsts tiesību normas. Attiecībā uz Kopienu tiesību aktiem šādos gadījumos prioritāri ir jāveic autonoma, uz regulas jēgu un nolūku orientēta interpretācija. Turklāt pašā Borasas ziņojumā ir norāde uz to, ka valsts tiesības ir jāpiemēro vispārējo Kopienas tiesību normu ietvaros.
38.
Šajā kontekstā daži lietas dalībnieki norādīja uz spriedumiem lietās Micheletti un Garcia Avello (
12
), kuros Tiesa apskatīja pamatbrīvību un vispārējā diskriminācijas aizlieguma nozīmi dubultpilsonības gadījumos. Šajā lietā tomēr nerodas jautājums par pamatbrīvību piemērošanas apjomu, jo jau no regulas var atvasināt pietiekami daudz norāžu par saikni ar pilsonību.
39.
Tā regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts neļauj dubultpilsoņus uzskatīt tikai par savas valsts pilsoņiem. Šāds uzskats nozīmētu, ka šīm personām kādas dalībvalsts tiesā — šajā lietā Francijas tiesā — būtu liegta iespēja atsaukties uz regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu, lai pamatotu citas dalībvalsts tiesas — šajā lietā Ungārijas tiesas — piekritību, lai gan šīm personām ir arī tās valsts pilsonība, kuras tiesā tās iesniedza prasību.
40.
Otras dalībvalsts tiesām saskaņā ar regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu būtu jāpasludina sava piekritība šķirt divu savas valsts pilsoņu laulību, ja tām — kā tas ir parastā gadījumā — pašām būtu bijis jāpārbauda sava piekritība (
13
). Ja izņēmuma kārtā kādai atzīšanas valsts tiesai ir jāpārbauda lēmuma pieņēmējas valsts tiesas piekritība, tad tai jāņem vērā, ka laulātajiem ir arī lēmuma pieņēmējas valsts pilsonība, un lēmuma pieņēmējas valsts tiesām, balstoties uz laulāto pilsonību, būtu jāuzskata, ka arī tām ir piekritība. Tas atbilst savstarpējās uzticēšanās un savstarpējās atzīšanas principiem, uz ko balstās regula.
41.
Šī interpretācija nav pretrunā arī 1930. gada 12. aprīļa Hāgas konvencijas 3. pantam par dažiem jautājumiem, kas skar valsts piederības likumu kolīzijas (
14
). Šī norma kodificē paražu tiesību noteikumu, ka personu, kurai ir divas vai vairākas pilsonības, katra valsts, kuras pilsonība šai personai ir, var uzskatīt par savu pilsoni. Šī norma situācijā, kāda ir šajā lietā, neļauj ignorēt to, ka cita valsts, kuras pilsonība ir attiecīgajai personai, šo personu arī uzskata par savu pilsoni (
15
).
42.
Tādēļ uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild šādi:
Ja dalībvalsts tiesai saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 64. panta 4. punktu ir jāpārbauda, vai lēmuma pieņēmējas dalībvalsts tiesai saskaņā ar šī regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir bijusi piekritība, tā nedrīkst uzskatīt laulātos, kuriem ir gan dalībvalsts, kurā ir iesniegta prasība tiesā, gan lēmuma pieņēmējas dalībvalsts pilsonība, tikai par savas valsts pilsoņiem. Drīzāk tai jāņem vērā, ka laulātajiem var būt arī lēmuma pieņēmējas dalībvalsts pilsonība un tādēļ arī tās dalībvalsts tiesām būtu bijusi piekritība.
2) Par otro un trešo prejudiciālo jautājumu
43.
Otrajam un trešajam prejudiciālajam jautājumam ir pakārtots raksturs: nosakot piekritību dubultpilsoņu laulību šķiršanas gadījumā, ir jāņem vērā vai nu tikai biežāk lietotā pilsonība, līdz ar ko pastāv tikai viena jurisdikcija, kas balstās uz pilsonību, vai arī ir jāņem vērā abas pilsonības, kā rezultātā tiesas savu piekritību var pamatot ar pilsonību abās dalībvalstīs. Lai izvērtētu abu risinājumu priekšrocības un trūkumus, abi šie jautājumi ir jāanalizē kopā.
44.
Mesko un Polijas valdība uzskata, ka jāņem vērā biežāk lietotā pilsonība. Mesko ir Francijas pilsonība, jo viņa Francijā ir nodzīvojusi vairāk nekā divdesmit gadus. Viņa uzsver, ka, liekot vienādības zīmi starp abām pilsonībām, tiktu izraisīta sacensība, kurš pirmais vērsīsies tiesā, un “forum shopping”, kas radītu iespēju rīkoties ļaunprātīgi.
45.
Turpretī pārējie lietas dalībnieki uzsver, ka regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir vērsts uz to, ka jāņem vērā tikai laulāto kopīgā pilsonība. Tiesas piekritība nedrīkstot būt atkarīga no tādiem papildu nosacījumiem kā biežāk lietotā pilsonība. Tālāk tiek uzsvērts, ka regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts jau tāpat paredz vairāku vienlīdzīgu jurisdikciju iespēju, ko nosaka, balstoties uz pastāvīgo dzīvesvietu vai kopīgo pilsonību.
46.
Ir jāpieņem, ka Regula Nr. 2201/2003 nosaka tikai tiesas jurisdikciju, bet nevis kolīziju normas, kas nosaka, kuras materiālās tiesības piemērojamas laulības šķiršanai. Tādēļ saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003 piekritīgajai tiesai piemērojamās tiesību normas jānosaka, balstoties uz valsts tiesību normām. Ja valsts kolīziju normas — acīmredzot, arī Ungārijas normas — par prioritāri piemērojamām uzskata tiesību normas, ko piemēro tiesa, kurā ir iesniegta prasība (lex fori), tad vienlaicīgi ar jurisdikcijas noteikšanu var būt saistīts arī [iepriekšējs] lēmums par piemērojamām tiesību normām.
47.
Tādēļ tiesību doktrīnā kritizētā regulas “kolīziju noliegšana (négation des conflits de lois)” (
16
) patiešām varētu izraisīt sacensību, kurš no laulātajiem pirmais iesniegs prasību tiesā. Tā vietā, lai mierīgi vienotos par laulības šķiršanas uzsākšanu, nevienprātīgie laulātie, iespējams, būs mudināti ātri iesniegt prasību kādā no piekritīgajām tiesām, lai nodrošinātu sev priekšrocības, kas izrietētu no konkrētajā jurisdikcijā saskaņā ar starptautiskajām privāttiesībām laulības šķiršanai piemērojamām materiālām tiesībām. Ja prasība tiek iesniegta divās tiesās, tad saskaņā ar regulas 19. pantā paredzēto piekritība ir tiesai, kurā prasība iesniegta pirmajā.
48.
Arī Komisija saskata šī [Regulas] ierobežojuma negatīvās sekas, nosakot piekritību. Tādēļ Komisija attiecībā uz piemērojamām tiesībām ir ieteikusi ieviest vienotus noteikumus (
17
).
49.
Turpmāk izklāstītie apsvērumi gan attiecas tikai uz pašu laulības šķiršanu, nevis uz laulības šķiršanas sekām, it īpaši uz uzturlīdzekļu prasībām. Ar uzturlīdzekļu prasībām saistītā piekritības norma Regulas (EK) Nr. 44/2001 (
18
) 5. panta 2. punktā ir aizstāta ar īpašu regulu (
19
), kas atsaucas arī uz Hāgas 2007. gada 23. novembra Protokolu par uzturēšanas saistībām piemērojamiem tiesību aktiem. Arī piekritība pieņemt spriedumu par vecāku atbildību saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 12. pantu automātiski nesakrīt ar piekritību šķirt laulību. Attiecībā uz laulāto mantas sadali laulības šķiršanas gadījumā neeksistē nekādas Kopienu tiesību normas.
50.
Lai arī Mesko formāli vēršas pret Peštas tiesas piekritību, šķiet, ka šajā lietā viņa galvenokārt uzskata par nepareizu to, ka laulības šķiršanai tika piemērotas Ungārijas, nevis Francijas tiesību normas. Mesko balstās uz to, ka viņas vīrs, lai gan laulātajiem praktiski vairs nav bijusi nekāda saistība ar Ungāriju, laulības šķiršanas prasību Ungārijā iesniedza apzināti, lai izvairītos no sekām, kas saskaņā ar Francijas tiesību normām rastos, šķirot laulību parādu dēļ.
51.
Šī iemesla dēļ jāpārbauda, vai regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tā, ka dubultpilsoņu gadījumā tiesas piekritību pamato tikai biežāk lietotā pilsonība.
52.
Jau ilgāku laiku starptautiskajās tiesībās ir pazīstams princips, ka pārāka ir biežāk lietotā pilsonība (
20
), un šo tiesību ietvaros tas ietekmē pat valsts tiesības piešķirt diplomātisko aizsardzību (
21
). Turklāt par biežāk lietoto pilsonību tiek atzīta tās valsts pilsonība, kurā attiecīgai personai ir pastāvīgā dzīvesvieta (
22
).
53.
Šajā lietā nav jāpārbauda, ciktāl šī principa pārņemšanu ierobežo pamatbrīvības (
23
), ja pati ideja par biežāk lietotās pilsonības pārākumu ir pretrunā regulas normām. Tādēļ ir jāpārbauda, vai jēdzienu “pilsonība” regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā var interpretēt tādējādi, ka dubultpilsoņu gadījumā ir jāņem vērā tikai tās dalībvalsts pilsonība, ar kuru attiecīgai personai ir visciešākā saikne.
54.
Pirmkārt, šādu interpretāciju nepamato regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta teksts. Kā pareizi izklāsta Vācijas valdība, vairākās regulas teksta vietās ir piesaukta pilsonība, nedomājot ar to tikai un vienīgi biežāk lietoto pilsonību. Ja atšķirībā no pārējām vietām regulas tekstā likumdevējs būtu vēlējies 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā iekļaut tikai biežāk lietoto pilsonību, tad tam būtu bijis jābūt skaidri norādītam tekstā.
55.
Tomēr tiesību normas teksts viens pats nav izšķirošs. Drīzāk jāņem vērā arī attiecīgās tiesību normas jēga un mērķis, izcelsmes vēsture, kā arī šīs normas konteksts.
56.
Kā izriet no Regulas Nr. 2201/2003 pirmā apsvēruma, tās mērķis ir izveidot brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kurā tiek nodrošināta personu brīva pārvietošanās. Attiecībā uz tiesību normām laulību lietās regula turpina īstenot jau Regulas Nr. 1347/2000 un Briseles II konvencijas pamatā esošos mērķus (
24
).
57.
Kā tas ir izklāstīts Borasas ziņojumā, Briseles II konvencijas piekritības normas balstījās uz domu, ka jāņem vērā lietas dalībnieku intereses un jānodrošina elastīgs regulējums, kas būtu piemērots personu mobilitātei. Piekritības normām bija jānodrošina vienkāršība, pilsoņiem vienlaicīgi saglabājot tiesisko noteiktību (
25
). Tādēļ piekritības noteikšanai izvēlētie kritēriji esot objektīvi, alternatīvi un ekskluzīvi (
26
).
58.
Šis mērķis saistās ar to, ka personām, kas ir izmantojušas savu pārvietošanās brīvību, ir jānodrošina elastīga tiesu piekritības izvēle. Šādām personām var būt vienkāršāk vērsties tās dalībvalsts tiesā, kurā tām ir pastāvīgā dzīvesvieta. Taču tik pat labi ir iedomājama situācija, kad šīs personas labprātāk vēlētos vērsties tiesā savā izcelsmes valstī, kuras valodu tās pārvalda labāk un arī labāk pazīst tiesu un tiesību sistēmu. Tādēļ Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts pieļauj vairākas jurisdikcijas, kas pretēji dažām jurisdikcijām 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildīšanu civillietās un komerclietās (Briseles konvencija) apzināti netika sarindotas prioritārā kārtībā (
27
).
59.
Ja attiecībā uz dubultpilsoņiem regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta ietvaros tiktu ņemta vērā tikai biežāk lietotā pilsonība, tas ierobežotu izvēles iespējas. Tā kā, kvalificējot biežāk lietoto pilsonību, nozīmīga loma būtu pastāvīgajai dzīvesvietai, jurisdikcija saskaņā ar regulas 3. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu bieži sakristu [ar pastāvīgās dzīvesvietas jurisdikciju]. Dubultpilsoņu gadījumā praksē tas nozīmētu a) un b) apakšpunktā noteikto jurisdikciju sarindošanu pēc prioritātes, kas tieši nav vēlams. Turklāt laulātais pāris, kuriem ir tikai viena kopīga pilsonība, varētu vērsties savas izcelsmes valsts tiesā pat tad, ja viņu pastāvīgā dzīvesvieta jau ilgu laiku ir ārpus izcelsmes valsts un reālā saikne ar izcelsmes valsti ir ļoti maza.
60.
Kā uzsvērts Regulas Nr. 1347/2000 divpadsmitajā apsvērumā (
28
), piekritības kritērijiem ir jānodrošina reāla saikne ar attiecīgo valsti. Šī saikne tiek nodrošināta vai nu ar pastāvīgo dzīvesvietu tiesas valstī, vai ar kopīgu pilsonību. Turklāt likumdevējs, apskatot šos abus tipus, ņem vērā to, ka pilsonībā ir saskatāma reāla saikne, un līdz ar to piesaista to kritērijam, ko ir vienkārši lietot un kas ļauj nešaubīgi noteikt piekritīgo tiesu.
61.
Plašāki kvalitatīvi kritēriji, kā, piemēram, pilsonības lietošanas biežums, netika iekļauti regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā. Proti, pirmkārt, biežāk lietotās pilsonības konstatācija uzliktu papildu slogu tiesas piekritības pārbaudei. Un, otrkārt, tas būtu pretrunā regulas mērķim — nodrošināt tiesisko noteiktību attiecībā uz tiesu piekritību.
62.
Biežāk lietotās pilsonības konstatācija būtu saistīta ar lielu nedrošību jau tādēļ vien, ka trūkst šī neskaidrā jēdziena definīcijas. Turklāt konstatācijā, iespējams, būtu jāņem vērā vairāki faktiski apstākļi, kas ne vienmēr sniegtu viennozīmīgu rezultātu. Ļaunākajā gadījumā varētu rasties negatīvs jurisdikciju konflikts, ja divas tiesas uzskatītu, ka biežāk tiek lietota otras dalībvalsts pilsonība. Regulā nav ietverta attiecīga norma par šādiem jurisdikciju konfliktiem, kad kādas dalībvalsts tiesa ar juridiski saistošu spēku varētu nosūtīt lietu izskatīšanai citas dalībvalsts kompetentajai tiesai (
29
).
63.
Šim secinājumam nav pretrunā arī tas, ka saskaņā ar regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu Apvienotās Karalistes un Īrijas gadījumā noteicošs ir laulāto “domicils”, nevis pilsonība. “Domicilam” var būt zināma līdzība ar biežāk lietoto pilsonību, jo saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību normām katrai personai var būt tikai viens “domicils”  (
30
). No šīs divās dalībvalstīs spēkā esošās īpašās normas, kas tām piekritības pamatošanai ļauj izmantot tradicionāli izmantotos kritērijus, tomēr nevar izdarīt vispārējus secinājumus attiecībā uz jēdziena “pilsonība” interpretāciju.
64.
Turklāt, kā to pareizi uzsver Slovākijas valdība, gadījumā, ja laulātajiem sakrīt gan “domicils” vienā valstī, gan kopīgā pilsonība citā dalībvalstī, tiem rodas tādas pašas problēmas kā tad, ja laulātajiem ir divas kopīgas pilsonības. Regulā nav norādes, ka šādā gadījumā kopīgais “domicils” pamato vienīgo jurisdikciju un laulātajiem ir aizliegts vērsties kopīgās pilsonības dalībvalsts tiesā.
65.
Tādēļ rezumējot var secināt, ka jēdziena “pilsonība” regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā ierobežošana, saprotot ar to tikai biežāk lietoto pilsonību, neatbilst ne Regulas Nr. 2201/2003 tekstam, ne arī mērķim. Regulā paredzētā piekritības sistēma laulību šķiršanas lietās kopumā nebalstās uz vēlmi izslēgt vairākas jurisdikcijas. Drīzāk regulā ir skaidri paredzēta vairāku vienādas nozīmes jurisdikciju līdzāspastāvēšana.
66.
Līdz ar to prasības iesniedzējam ir tiesības izvēlēties. Tas, ka dubultpilsoņi ar šo var izvēlēties starp divu dalībvalstu tiesām, kuru piekritību pamatotu jau viņu pilsonība vien, nav pretrunā regulas normām. Tā kā regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts paredz, ka abiem laulātajiem ir jābūt tās valsts pilsonībai, kuras tiesā tie iesniedza prasību, tad, piemērojot šo tiesību normu, tiek nodrošināts, ka abiem laulātajiem vienādā mērā ir saikne ar šo jurisdikciju un viņi nevar vērsties tādā tiesā, kuras piekritība vienam vai otram laulātajam būtu pilnīgi neparedzama vai sveša.
67.
Prasības iesniedzēja tiesības izvēlēties tiesu nerada arī paaugstinātu tiesisko nedrošību. No tiesiskās drošības principa izriet, ka Kopienu tiesību aktiem ir jābūt precīziem un to piemērošanai ir jābūt paredzamai lietas dalībniekiem (
31
). Regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā, šeit pārstāvētajā interpretācijā, ir ņemtas vērā šīs prasības, jo piekritību, kas balstās uz pilsonību, var noteikt nešaubīgi. Personu ar vairākām pilsonībām gadījumā kā piekritīgās tiesas var būt vairāku dalībvalstu tiesas. Ja šī iemesla dēļ prasība tiek iesniegta dažādu dalībvalstu tiesās, tad šo piekritības konfliktu viennozīmīgā veidā atrisina regulas 19. pants.
68.
Kā to parāda šī lieta, tādas negatīvas blakusparādības kā sacensība, kurš pirmais iesniegs prasību tiesā, pašas par sevi nav tik problemātiskas attiecībā uz tiesu piekritību. Lai arī Mesko jau ilgu laiku dzīvo Francijā un piedalīties tiesas procesā Ungārijā viņai būtu daudz sarežģītāk nekā piedalīties tiesas procesā dzīvesvietas valstī, Mesko tomēr kopumā nevēršas pret tiesu jurisdikciju kā tādu. Drīzāk viņa apstrīd to, ka Francijas tiesību normu vietā tiek piemērotas Ungārijas tiesību normas par laulības šķiršanu. Taču tās nav Regulas Nr. 2201/2003, bet gan Ungārijas starptautisko privāttiesību normu tiešas sekas. Nebūtu pareizi vienotu kolīziju normu trūkumu aizvietot ar tādu pastāvošo piekritības normu interpretāciju, kas ir pretrunā šo normu mērķim un sistemātikai.
69.
Turklāt, kā to mutvārdu procesā izklāstīja Mesko pārstāvis, vēršanās kādā 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajā piekritīgajā tiesā nav uzskatāma par ļaunprātīgu rīcību. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lietas dalībnieki nevar balstīties uz Kopienu tiesību normām krāpnieciskā vai ļaunprātīgā nolūkā (
32
). Tomēr ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanas priekšnoteikums ir, ka, neskatoties uz formālu Kopienu tiesību normu piemērošanu, atsaukšanās uz attiecīgo tiesību aktu būtu pretrunā tā mērķim (
33
).
70.
Vēršanās tiesā dalībvalstī, kuras pilsonība ir abiem laulātajiem, nav pretrunā 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta mērķim — kā izklāstīts — pat gadījumā, ja tika ņemta vērā otra, nevis biežāk lietotā pilsonība.
71.
Turklāt jāievēro, ka saistībā ar normām par tiesu piekritību liela nozīme ir tiesiskajai noteiktībai, kas prasa, lai Kopienu tiesību piemērošana attiecīgajām personām būtu paredzama (
34
). Tādēļ aizdomas par ļaunprātīgu rīcību tikai izņēmuma gadījumos var likt vēršanos tiesā, kurai ir piekritība saskaņā ar piemērojamām tiesību normām, uzskatīt par ļaunprātīgu rīcību.
V — Secinājumi
72.
Ņemot vērā šos apsvērumus, es iesaku uz Cour de Cassation prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
ja dalībvalsts tiesai saskaņā ar Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 64. panta 4. punktu ir jāpārbauda, vai lēmuma pieņēmējas dalībvalsts tiesai saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir bijusi piekritība, tā nedrīkst uzskatīt laulātos, kuriem ir gan dalībvalsts, kurā ir iesniegta prasība tiesā, gan lēmuma pieņēmējas dalībvalsts pilsonība, tikai par savas valsts pilsoņiem. Drīzāk tai ir jāņem vērā, ka laulātajiem var būt arī lēmuma pieņēmējas dalībvalsts pilsonība un tādēļ arī lēmuma pieņēmējas dalībvalsts tiesām būtu bijusi piekritība;
2)
ja laulātajiem ir vairākas kopīgas pilsonības, tad, nosakot piekritību saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu, nav jāņem vērā tikai un vienīgi biežāk lietotā pilsonība. Drīzāk jau saskaņā ar šo tiesību normu piekritīgas ir tiesas visās tajās dalībvalstīs, kuru pilsonība laulātajiem ir kopīga.
(
1
)	Oriģinālvaloda — vācu.
(
2
)	OV L 338, 1. lpp., ar Padomes 2004. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 2116/2004 (OV L 367, 1. lpp.) [turpmāk tekstā — “regula”] grozītajā redakcijā — tiek saukta arī par Briseles II a regulu.
(
3
)	OV L 160, 19. lpp.
(
4
)	Skat. Regulas Nr. 1347/2000 preambulas sesto apsvērumu un Regulas Nr. 2201/2003 preambulas trešo apsvērumu.
(
5
)	OV C 221, 2. lpp.
(
6
)	OV 1998, C 221, 27. lpp.
(
7
)	Skat. Regulas Nr. 1347/2000 preambulas sesto apsvērumu un Regulas Nr. 2201/2003 preambulas trešo apsvērumu.
(
8
)	Akts par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.).
(
9
)	Skat. Borasas ziņojumu, 33. punkta beigas.
(
10
)	Šajā sakarā par Briseles konvenciju skat. 1993. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-125/92 Mulox IBC (Recueil, I-4075. lpp., 11. punkts) un spriedumu lietā C-437/00 Pugliese (Recueil, I-3573. lpp., 16. punkts).
(
11
)	Borasas ziņojums, 33. punkta beigas.
(
12
)	1992. gada 7. jūlija spriedums lietā C-369/90 Micheletti u.c. (Recueil, I-4239. lpp., 10. punkts) un spriedums lietā C-148/02 Garcia Avello (Recueil, I-11613. lpp., 28. punkts). Par atsaukšanos uz kādas dalībvalsts pilsonību skat. arī spriedumu lietā C-122/96 Saldanha un MTS (Recueil, I-5325. lpp., 15. punkts), spriedumu lietā C-179/98 Mesbah (Recueil, I-7955. lpp., 31. un nākamie punkti), spriedumu lietā C-192/99 Kaur (Recueil, I-1237. lpp., 19. punkts) un spriedumu lietā C-200/02 Zhu un Chen (Krājums, I-9925. lpp., 37. punkts).
(
13
)	Tas katrā ziņā ir spēkā tikai attiecībā uz atbildi uz otro prejudiciālo jautājumu par biežāk lietotās pilsonības nozīmi.
(
14
)	League of Nations Treaty Series, 179. sējums, 89. lpp. Tiesību aktam ir šāds teksts: “Subject to the provisions of the present Convention, a person having two or more nationalities may be regarded as it's national by each of the States whose nationality he possesses.”
(
15
)	Šajā sakarā skat. iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Garcia Avello, 28. punkts.
(
16
)	Skat. Kohler, C., “Status als Ware: Bemerkungen zur europäischen Verordnung über das internationale Verfahrensrecht für Ehescheidungen”, no: Vergemeinschaftung des europäischen Kollisionsrechts, P. Mansel (izdevējs), 2001, 41. un 42. lpp. (franču valodas versija: Kohler, C., “Libre circulation du divorce? Observations sur le règlement communautaire concernant les procédures en matière matrimoniale”, no: Estudos em homenagem à Professora Doutora Isabel de Magalhães Collaço, R. M. de Moura Ramos u.c. (izdevēji), I sējums, 2002, 231. un 233. lpp.).
(
17
)	2006. gada 17. jūlija Komisijas priekšlikums Padomes Regulai, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2201/2003 attiecībā uz jurisdikciju laulības lietās un ievieš noteikumus par šajās lietās piemērojamām tiesībām, COM(2006) 399, galīgā redakcija. Skat. arī Zaļo grāmatu par laulības šķiršanai piemērojamiem tiesību aktiem un jurisdikciju, COM(2005) 82, galīgā redakcija. Tā kā līdz šim nebija iespējams panākt vienprātību par priekšlikumu tā saucamajai Romas III regulai, tad pašlaik tiek apsvērts, vai to nevajadzētu panākt pastiprinātās sadarbības ceļā (skat. Paziņojumu presei par 2008. gada 24. un 25. jūlija Eiropas Tieslietu un iekšlietu ministru padomes 2887. sanāksmi, teksts atrodams: http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=PRES/08/205&format=PDF&aged=0&language=LV&guiLanguage=lv). Sīkāk par priekšlikumu skat.: Kohler, C., “Zur Gestaltung des europäischen Kollisionsrechts für Ehesachen: Der steinige Weg zu einheitlichen Regeln über das anwendbare Recht für Scheidung und Trennung”, Zeitschrift für das Gesamte Familienrecht, (FamRZ), 2008, 1673. lpp.
(
18
)	Padomes 2000. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
(
19
)	Padomes 2008. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 4/2009 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (OV 2009, L 7, 1. lpp.).
(
20
)	Skat. iepriekš 41. punktā minētās 1930. gada 12. aprīļa Hāgas konvencijas 5. pantu, kas ir izteikts šādi:
“Within a third State, a person having more than one nationality shall be treated as if he had only one. Without prejudice to the application of its law in matters of personal status and of any conventions in force, a third State shall, of the nationalities which any such person possesses, recognise exclusively in its territory either the nationality of the country in which he is habitually and principally resident, or the country with which in the circumstances her appears to be in fact most closely connected.”
(
21
)	Skat. 1955. gada 6. aprīļa Starptautiskās tiesas spriedumu lietā Nottebohm (C.I.J. Recueil, 1955, 4., 22. un nākamās lpp.).
(
22
)	Skat. iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minētās 1930. gada 12. aprīļa Hāgas konvencijas 5. pantu.
(
23
)	Attiecībā uz šo skat. 12. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru, no kuras daži lietas dalībnieki atvasina secinājumu, ka biežāk lietotās pilsonības noteikšana ir pretrunā pamatbrīvībām.
(
24
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 preambulas otro apsvērumu.
(
25
)	Skat. Borasas ziņojumu, 27. punkts.
(
26
)	Borasas ziņojums, 28. punkts.
(
27
)	Skat. Borasas ziņojumu, 28. punkts.
(
28
)	Šis preambulas apsvērums ir izteikts šādi: “Regulā paredzētais jurisdikcijas pamats balstās uz noteikumu, ka ir jābūt reālai saitei starp attiecīgo personu un jurisdikcijas dalībvalsti; lēmums iekļaut regulā noteiktus jurisdikcijas pamatus atbilst tam, ka tie pastāv dažādu valstu tiesību sistēmās un tiek pieņemti citās dalībvalstīs.”
(
29
)	Skat. manus 2009. gada 29. janvāra secinājumus lietā C-523/07 A (pašlaik izskata Tiesa, 76. un 80. punkts).
(
30
)	Attiecībā uz šo skat. Borasas ziņojumā (34. punkts) atspoguļotos Apvienotās Karalistes un Īrijas argumentus.
(
31
)	Skat. arī 2001. gada 22. novembra spriedumu lietā C-301/97 Nīderlande/Padome (Recueil, I-8853. lpp., 43. punkts), spriedumu lietā C-255/02 Halifax u.c. (Krājums, I-1609. lpp., 72. punkts) un spriedumu lietā C-288/07 Isle of Wight Council u.c. (Krājums, I-7203. lpp., 47. punkts).
(
32
)	Skat. 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C-110/99 Emsland-Stärke (Recueil, I-11569. lpp., 51. un nākamās lpp.) un iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 68. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
33
)	Šajā izpratnē skat. iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Emsland-Stärke, 52. punkts, un iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 74. punkts.
(
34
)	Skat. 31. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.