62000CJ0326_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑326/00
par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EK līguma 234. pantam
iesniedza Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis
(Grieķija) nolūkā saņemt prāvā, kuru iztiesā šī tiesa, starp
Idryma Koinonikon Asfaliseon
( IKA )
un
Vasileios Ioannidis
prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 31. un 36. pantu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kurā izdarīti grozījumi un kura ir atjaunota ar Padomes 1983. gada 2. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2001/83 (OV L 230, 6. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1995. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3096/95 (OV L 335, 10. lpp.), un 31. un 93. pantu Padomes 1972. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kura ir atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, kurā izdarīti grozījumi ar Regulu Nr. 3096/95, kā arī EK līguma 56. un 59. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 46. un 49. pants) un EK līguma 60. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 50. pants), un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas papildprotokola 1. pantu.
TIESA
šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [ G. C. Rodríguez Iglesias ], palātu priekšsēdētāji M. Vatelē [ M. Wathelet ], R. Šintgens [ R. Schintgen ] un K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], tiesneši K. Gulmans [ C. Gulmann ], D. A. O. Edvards [ D. A. O. Edward ], A. La Pergola [ A. La Pergola ] (referents), P. Janns [ P. Jann ], V. Skouris [ V. Skouris ], F. Makena [ F. Macken ], N. Kolnerika [ N. Colneric ], S. fon Bārs [ S. von Bahr ] un H. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigues ],
ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [ D. Ruiz‑Jarabo Colomer ],
sekretārs H. A. Rīls [ H. A. Rühl ], galvenais administrators,
izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
– Idryma Koinonikon Asfaliseon
( IKA ) vārdā – D. G. Anastasopuls [ D. G. Anastassopoulos ], pārstāvis,
– Grieķijas valdības vārdā – S. Spiropuls [ S. Spyropoulos ], I. Bakopuls [ I. Bakopoulos ] un I. Galani‑Marangudaki [ I. Galani‑Marangoudaki ], pārstāvji,
– Beļģijas valdības vārdā – A. Snūksa [ A. Snoecx ], pārstāve,
– Spānijas valdības vārdā – N. Diasa Abada [ N. Díaz Abad ], pārstāve,
– Īrijas valdības vārdā – D. Dž. O’Hagans [ D. J. O'Hagan ], pārstāvis, kam palīdz A. M. Kolinss [ A. M. Collins ], BL,
– Austrijas valdības vārdā – H. Dosi [ H. Dossi ], pārstāvis,
– Apvienotās Karalistes valdības vārdā – R. Megrila [ R. Magrill ], pārstāve, un S. Mūrs [ S. Moore ], barrister,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Mišāra [ H. Michard ] un M. Panaiotopuls [ M . Panayotopoulos ], pārstāvji,
ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko 2002. gada 10. septembra tiesas sēdē sniedza Idryma Koinonikon Asfaliseon
( IKA ), ko pārstāvēja D. G. Anastasopuls, Grieķijas valdība, ko pārstāvēja S. Spiropuls un I. Bakopuls, Spānijas valdība, ko pārstāvēja N. Diasa Abada, Īrijas valdība, ko pārstāvēja A. M. Kolinss, Nīderlandes valdība, ko pārstāvēja H. H. Sevenstere [ H. G. Sevenster ], pārstāve, Somijas valdība, ko pārstāvēja T. Pinne [ T. Pynnä ], pārstāve, Apvienotās Karalistes valdība, ko pārstāvēja D. Loids‑Džounss [ D. Lloyd‑Jones ], QC, un Komisija, ko pārstāvēja H. Mišāra un M. Patakja [ M. Patakia ], pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2002. gada 15. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar 2000. gada 31. janvāra rīkojumu, kas Tiesas kancelejā saņemts šī paša gada 4. septembrī Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis
[Saloniku Pirmās instances administratīvā tiesa] atbilstoši EKL 234. pantam ir iesniegusi piecus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt 31. un 36. pantu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kurā izdarīti grozījumi un kura atjaunota ar Padomes 1983. gada 2. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2001/83 (OV L 230, 6. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1995. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3096/95 (OV L 335, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), un 31. un 93. pantu Padomes 1972. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kura ir atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, kurā izdarīti grozījumi ar Regulu Nr. 3096/95 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 574/72”), kā arī EK līguma 56. un 59. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 46. un 49. pants) un EK līguma 60. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 50. pants), kā arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, papildprotokola 1. pantu.
2. Šie jautājumi radušies prāvā starp Joanidi [ Ioannidis ] un Idryma Koinonikon Asfaliseon
(Grieķijas Sociālās apdrošināšanas aģentūra, turpmāk tekstā – “ IKA ”) par IKA
atteikšanos samaksāt izmaksas par Joanida hospitalizāciju, kas notikusi, kamēr viņš atradās Vācijā.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesības
3. 31. pantā ar nosaukumu “Pensionārs un/vai viņa ģimenes locekļi, kas uzturas valstī, kura nav viņu dzīvesvietas valsts”, kas ietverts Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 1. nodaļas 5. iedaļā ar nosaukumu “Pensionāri un viņu ģimenes locekļi”, ir noteikts:
“Pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kuram ir arī tiesības saņemt pabalstus natūrā saskaņā ar vienas vai vairāku šo valstu tiesību aktiem, kopā ar saviem ģimenes locekļiem saņem šādus pabalstus, uzturoties dalībvalstī, kas nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts:
a) materiālas izteiksmes pabalstus [pabalstus natūrā], ko nodrošina uzturēšanās vietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro, un par tiem jāmaksā pensionāra dzīvesvietas institūcijai;
[..].”
4. Minētās regulas 22. panta 1. punktā ar nosaukumu “Darbinieki un viņu ģimenes locekļi”, kas ietverts tās pašas nodaļas 2. iedaļā, ir paredzēts:
“Darba ņēmējs [vai pašnodarbināta persona], kurš atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem [..] un:
a) kura stāvoklī vajadzīgi tūlītēji pabalsti uzturēšanās laikā citā dalībvalstī
vai
b) [..]
vai
c) kuram kompetentā institūcija ir atļāvusi doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu tur savam stāvoklim pienācīgu aprūpi,
ir tiesības:
i) uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina uzturēšanās vai dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts; tomēr kompetentās valsts tiesību akti reglamentē laikposma ilgumu, kurā tiek nodrošināti šie pabalsti;
[..].”
5. Regulas Nr. 1408/71 22.a pantā ar nosaukumu “Speciāli noteikumi noteiktu kategoriju personām” ir noteikts:
“Neskatoties uz šīs regulas 2. pantu, 22. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkti attiecas arī uz personām, kas ir dalībvalsts pilsoņi un ir apdrošināti saskaņā ar šīs valsts likumiem, kā arī viņu ģimenes locekļiem, kas uzturas kopā ar viņiem.”
6. Regulas Nr. 574/72 31. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1. Lai saņemtu pabalstus natūrā saskaņā ar regulas [Nr. 1408/71] 31. pantu, pensionārs iesniedz institūcijai [uzturēšanās vietā] izziņu, kas apliecina, ka viņam ir tiesības saņemt minētos pabalstus. Vajadzības gadījumā šajā izziņā, kuru izsniedz institūcija pensionāra dzīvesvietā, ja iespējams, pirms viņš ir atstājis savas dzīvesvietas dalībvalsti, cita starpā norāda maksimālo laikposmu, kurā drīkst piešķirt pabalstus natūrā saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem. Ja pensionārs nav iesniedzis minēto izziņu, institūcija pēc uzturēšanās vietas saņem to tieši no dzīvesvietas institūcijas.
2. Līdzīgi piemēro īstenošanas regulas 17. panta 6., 7. un 9. punktu. Šajā gadījumā institūcija pēc pensionāra dzīvesvietas ir uzskatāma par kompetento institūciju.”
7. Saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 17. panta 6., 7. un 9. punktu:
“6. Hospitalizācijas gadījumā dzīvesvietas institūcija trīs dienu laikā no dienas, kad tā ir uzzinājusi par hospitalizāciju, paziņo kompetentajai institūcijai par slimnieka uzņemšanas datumu, hospitalizācijas iespējamo ilgumu un slimnieka izrakstīšanas datumu. Tomēr paziņojumam nav nozīmes, ja izdevumus saistībā ar pabalstiem natūrā atmaksā, veicot [kopsummas] maksājumu dzīvesvietas institūcijai.
7. Dzīvesvietas institūcija informē kompetento institūciju, iekams tiek pieņemts jebkurš lēmums piešķirt pabalstus natūrā, kas ietverti regulas 24. panta 2. punktā minētajā sarakstā. Kompetentās institūcijas rīcībā ir piecpadsmit dienas no dienas, kurā šī informācija ir izsūtīta, lai celtu iebildumus un pamatotu šo iebildumu iemeslus; ja, beidzoties šim termiņam, nekādi iebildumi nav celti, dzīvesvietas institūcija piešķir pabalstus natūrā. Ja šie pabalsti jāpiešķir īpašas steidzamības gadījumā, dzīvesvietas institūcija nekavējoties dara to zināmu kompetentajai institūcijai. Paziņot par iebildumiem, pamatojot savu iebildumu iemeslus, tomēr nav vajadzības, ja izdevumus saistībā ar pabalstiem natūrā atmaksā, veicot [kopsummas] maksājumu dzīvesvietas institūcijai.
[..]
9. Divas vai vairākas dalībvalstis vai šo dalībvalstu kompetentās iestādes pēc Administratīvās komisijas atzinuma saņemšanas var vienoties par īstenošanas noteikumiem.”
8. Kā izriet no Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvās komisijas 1993. gada 7. oktobra Lēmuma 94/604/EK Nr. 153 par veidlapu paraugiem, kas vajadzīgi Regulu Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 (E 001, no E 103 līdz E 127) (OV 1994, L 244, 22. lpp.) piemērošanai, veidlapa E 111 atbilst Regulas Nr. 574/72 31. panta 1. punktā minētajai “izziņai”. Saskaņā ar šo lēmumu šī veidlapa ir jāizmanto situācijā, uz ko attiecas Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļa, bet veidlapa E 112 – situācijā, uz ko attiecas šīs regulas 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) daļa.
9. Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 1. nodaļas 7. iedaļā ar nosaukumu “Institūciju savstarpējie norēķini” ir ietverts 36. pants, kurš ir formulēts šādi:
“1. Pabalsti natūrā, ko saskaņā ar šo nodaļu nodrošinājusi kādas dalībvalsts institūcija kādas citas dalībvalsts institūcijas vārdā, ir jākompensē pilnībā.
2. Šā panta 1. punktā minētās kompensācijas nosaka un veic saskaņā ar 98. pantā minētajā īstenošanas regulā paredzēto kārtību, ņemot par pamatu vai nu iesniegtos faktisko izdevumu pierādījumus, vai kopsummas maksājumus.
Ja izmanto kopsummas maksājumus, tie ir tādi, kas nodrošina, lai kompensācija pēc iespējas precīzāk atbilstu faktiskajiem izdevumiem.
3. Divas vai vairāk dalībvalstis vai šo valstu kompetentās iestādes var noteikt citu kompensācijas kārtību, kā arī var atteikties no jebkādiem kompensācijas norēķiniem to jurisdikcijā atrodošos institūciju starpā.”
10. Saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 93. pantu:
“1. Pabalstu natūrā faktisko summu, ko piešķir saskaņā ar Regulas [Nr. 1408/71] [..] 31. pantu, institūcijai, kura piešķīrusi minētos pabalstus, kā tas norādīts tās grāmatvedības rēķinos, atmaksā kompetentā institūcija.
2. Regulas [Nr. 1408/71] [..] 31. pantā minētajos gadījumos, kā arī, piemērojot šā panta 1. punktu, institūcija pensionāra dzīvesvietā ir uzskatāma par kompetento institūciju.
3. Ja 1. punktā minēto pabalstu faktiskā summa nav uzrādīta tās institūcijas grāmatvedības dokumentos, kas tos ir piešķīrusi, un nav panākta vienošanās saskaņā ar 6. punktu, atmaksājamo summu nosaka, pamatojoties uz [kopsummas] maksājumiem, aprēķinot tos pēc visām attiecīgajām norādēm un izmantojot visus pieejamos datus. Administratīvā komisija izvērtē, kas būtu jāņem par pamatu, aprēķinot vienreizējos maksājumus, un lemj par to summu.
[..]
6. Divas vai vairākas dalībvalstis vai šo dalībvalstu kompetentās iestādes pēc Administratīvas komisijas atzinuma saņemšanas var vienoties par citiem atmaksājamo summu novērtēšanas paņēmieniem, piemēram, ņemot par pamatu [kopsummas] maksājumus.”
11. Regulas Nr. 574/72 34. pantā ir paredzēts:
“1. Ja, darba ņēmējam [vai pašnodarbinātai personai] uzturoties dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts, nav iespējams nokārtot Īstenošanas regulas [..] 31. pantā paredzētās formalitātes, viņa izdevumus pēc pieteikuma iesniegšanas atmaksā kompetentā institūcija saskaņā ar tarifiem, ko piemēro uzturēšanās vietas institūcija.
2. Pēc kompetentās institūcijas pieprasījuma uzturēšanās vietas institūcija nodod tai vajadzīgo informāciju par šiem tarifiem.
Ja starp uzturēšanās vietas institūciju un kompetento institūciju ir noslēgts līgums, kas paredz, ka par piešķirtajiem pabalstiem natūrā netiek veikta kompensācija vai tiek veikts [kopsummas] maksājums, piemērojot regulas 31. pantu, uzturēšanās vietas institūcijai papildus kompetentajai institūcijai ir jāpaziņo apmērs, kas ieinteresētajai personai pienākas saskaņā ar 1. punkta nosacījumiem.
3. Liela apmēra izdevumu gadījumā kompetentā institūcija ieinteresētajai personai var izmaksāt atbilstošu avansu, tiklīdz šī persona minētajai institūcijai ir iesniegusi kompensācijas pieteikumu.
4. Neskatoties uz 1., 2. un 3. punkta nosacījumiem, kompetentā institūcija radušos izdevumus var kompensēt saskaņā ar tarifiem, ja saskaņā ar šiem tarifiem ir iespējams veikt kompensāciju tā, ka kompensējamās izmaksas nepārsniedz Administratīvās komisijas noteikto līmeni un darba ņēmējs vai pašnodarbinātā persona, vai pensionārs piekrīt šī noteikuma piemērošanai. Jebkurā gadījumā kompensācijas apmērs nedrīkst pārsniegt faktiski radušos izdevumu apmēru.
5. Ja uzturēšanās valsts tiesību akti neparedz kompensācijas tarifus, kompetentā institūcija var veikt kompensāciju saskaņā ar 4. punktā minētajiem noteikumiem bez ieinteresētās personas piekrišanas.”
Atbilstošās valsts tiesību normas
12. Darba ministra 1956. gada 2. jūnija Lēmumā Nr. 33651/E. 1089 par IKA
Slimnīcu aprūpes noteikumiem (FEK B' 126/3.7.1956), kuros vēlāk vairākas reizes ir izdarīti grozījumi (turpmāk tekstā – “ IKA
noteikumi”), ir ietverts 3.a pants, no kura it īpaši izriet, ka, ja nav iespējams diagnosticēt slimību vai arī personai, kas apdrošināta IKA, nav iespējams nodrošināt ārstēšanu Grieķijā sakarā ar nepieciešamās specializācijas ārstu vai piemērotu zinātnisko līdzekļu trūkumu, IKA
pilnībā sedz diagnosticēšanas un ārstēšanās izmaksas, kas apdrošinātajai personai radušās ārzemēs. Šādas ārstēšanās slimnīcā ārzemēs izmaksu kompensēšana ir pakļauta iepriekšējās atļaujas sistēmai, kas IKA
ļauj pārliecināties, ka ir izpildīti iepriekš minētie nosacījumi.
13. Tomēr kā izņēmums IKA
noteikumu 3.a panta 4. punkta g) apakšpunktā ir noteikts:
“Ārkārtējos izņēmuma gadījumos kompetentas reģionālās nodaļas direktors pēc kompetentas medicīniskās komisijas atzinuma saņemšanas var apstiprināt jau notikušu ārstēšanos ārvalsts slimnīcā, ja laikā, kad apdrošinātā persona īslaicīgi atradusies ārzemēs, slimības pēkšņas izpausmes dēļ vai tāpēc, ka reāls risks tās dzīvībai lika to nekavējoties nogādāt slimnīcā ārvalstī, nebija iespējams saņemt iepriekšēju atļauju. Tādos gadījumos otrā medicīniskā komisija sniedz atzinumu, pamatojoties uz pieejamo informāciju par Grieķijā pieejamu ārstēšanos slimnīcā un terapiju un par ārstēšanos slimnīcā un terapiju, kas veikta ārvalstī.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
14. Joanidis dzīvo Grieķijā un tur saņem vecuma pensiju, ko viņam maksā IKA . Kamēr viņš atradās Vācijā, no 1996. gada 26. novembra līdz 2. decembrim viņš bija ievietots Minhenes Tehniskās universitātes klīnikā, kur viņam tika veikta katetrizācija ar sirds katetru. No šajā sakarā izdotajām medicīniskajam izziņām izriet, ka viņš slimnīcā tika uzņemts neatliekamā kārtā sakarā ar atkārtotām sāpēm krūškurvī, ko radīja angina pectoris .
15. 1996. gada 6. decembrī Joanidis lūdza uzņēmuma Karstadt
Slimokasi, kas atrodas Esenē (Vācija) (turpmāk tekstā – “Vācijas Slimokase”), kā uzturēšanās vietas institūciju samaksāt IKA
vārdā minētās hospitalizācijas izmaksas.
16. Vācijas Slimokase tāpēc nosūtīja IKA
veidlapu E 107, lai tā kā kompetentā institūcija izdotu veidlapu E 112 vai vismaz apstiprinājumu, ka šādu veidlapu nav iespējams izdot.
17. Lai gan IKA
dienestiem bija zināms, ka tās kompetentā reģionālā nodaļa 1996. gada 15. novembrī Joanidim bija izdevusi veidlapu E 111, kas bija derīga no 1996. gada 16. novembra līdz 31. decembrim, tie pieprasīja Otrās medicīniskās komisijas (turpmāk tekstā – “OMK”) atzinumu par to, vai bija iespējams a posteriori atļaut ieinteresētās personas hospitalizāciju.
18. OMK sniedza negatīvu atzinumu, jo Joanida slimība viņa atrašanās laikā Vācijā nebija izpaudusies pietiekami pēkšņi, lai attaisnotu neatliekamu ievietošanu slimnīcā, un to būtu bijis iespējams atbilstoši izārstēt Grieķijā. OMK it īpaši uzsvēra, ka Joanida slimība bija hroniska, par ko liecināja dažādas 1996. gada jūnijā veiktās pārbaudes, viņa veselības stāvokļa pasliktināšanās nebija pēkšņa, jo 1996. gada 11. novembrī Grieķijā veiktā koronārā angiogrāfija uzrādīja tādus pašus rezultātus kā tā, kas tika veikta Vācijas slimnīcā, un, visbeidzot, minētā hospitalizācija esot bijusi iepriekš plānota.
19. Uzskatot, ka nebija izpildīti IKA
noteikumu 3.a panta 4. punkta g) apakšpunktā paredzētie nosacījumi, IKA
1997. gada 18. aprīlī nolēma neatļaut a posteriori
Joanida ārstēšanu. IKA
turklāt nosūtīja Vācijas Slimokasei atpakaļ veidlapu E 107, paziņojot, ka šajā gadījumā tā nevar izdot veidlapu E 112.
20. Joanidis par šo atteikšanos sniegt atļauju iesniedza sūdzību kompetentajā IKA
administratīvajā komisijā. Viņš it īpaši uzsvēra, ka viņš Vācijā uzturējās, lai apciemotu dēlu, kurš tur dzīvo kopā ar savu māti.
21. Uzskatot, ka Joanida slimība tomēr bija izpaudusies pēkšņi viņa uzturēšanās laikā un ka viņa hospitalizācija bija vajadzīga, lai novērstu reālu risku viņa dzīvībai, komisija 1997. gada 14. jūlijā nolēma, ka apstrīdētā ārstēšana ir jāatļauj a posteriori
saskaņā ar IKA
noteikumu 3.a panta 4. punkta g) apakšpunktu un ka IKA
ir jāatlīdzina tās izmaksas.
22. IKA
cēla prasību Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis, lūdzot atcelt šo lēmumu, apgalvojot, ka šajā lietā nebija izpildīti minētajā tiesību normā ietvertie nosacījumi.
23. Šādos apstākļos minētā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai IKA
(Grieķijas Sociālās apdrošināšanas aģentūra) Slimnīcu aprūpes noteikumu 3.a panta 4. punkta g) apakšpunkta redakcijā, kas bija spēkā atbildētāja hospitalizācijas laikā, tiktāl, ciktāl tajā kā papildu nosacījums tam, lai aģentūra samaksātu jau notikušas hospitalizācijas ārvalsts slimnīcā izmaksas, ir noteikts, ka kompetentas IKA
reģionālās nodaļas direktoram pēc IKA
Otrās medicīniskās komitejas atzinuma saņemšanas ir jāizsniedz atbilstoša atļauja, kas tiek izdota tikai ārkārtējos izņēmuma gadījumos, proti, ja aģentūras izmaksātas pensijas saņēmējam, kas lūdz atlīdzināt šīs izmaksas, konkrētā slimība ir izpaudusies pēkšņi īslaicīgas uzturēšanās laikā ārvalstīs vai ja viņš ir slimnīcā ir nogādāts steidzami, lai novērstu reālu risku dzīvībai, ir saderīgs ar Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantu un Padomes 1972. gada 21. marta Regulas Nr. 574/72 31. un 93. pantu, ja, pat pieņemot, ka šīs tiesību normas dalībvalstīm principā dod rīcības brīvību pieņemt tādas tiesību normas attiecībā uz cita starpā pensionāra, kas īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts, slimības pabalstiem natūrā, kuros ir jāietver arī ārstēšana slimnīcā, kurās kā papildu nosacījums izmaksu kompensācijai ir paredzēta atļaujas izsniegšana, pat ja tas notiek a posteriori, nav pilnīgi skaidrs un neapšaubāms, vai minētās Kopienu tiesību normas ļauj dalībvalstīm pieņemt tiesību normas, kurās šādas atļaujas izdošanai obligāti tiek prasīts, lai būtu izpildīti tādi nosacījumi, kādi paredzēti iepriekš minētajā aģentūras noteikumu tiesību normā, proti, apstākļus, kas ir saistīti ar neatliekamu ārstēšanos slimnīcā?
2) Tā kā slimnīcā sniegtās aprūpes pakalpojumi ir pakalpojumi EK līguma 60. panta izpratnē, vai minētā aģentūras noteikumu tiesību norma iepriekš minētajos aspektos ir saderīga ar EK līguma 59. un 60. pantu, pat ja tā nav pretrunā iepriekš minētajām Eiropas Kopienu Padomes regulu tiesību normām?
3) Ja uz otro jautājumu tiek sniegta negatīva atbilde, vai aģentūras attiecīgajā tiesību normā ietvertais regulējums ir attaisnojams, pamatojoties uz veselības aizsardzības apsvērumiem šajā gadījumā – sabalansētu un pieejamu slimnīcu pakalpojumu nodrošināšanu visiem Grieķijas iedzīvotājiem, un vai uz to šajā sakarā attiecas EK līguma 56. pantā paredzētie izņēmumi?
4) Pieņemot, ka tiesības uz slimības pabalstiem natūrā un ar tām saistītās tiesības uz attiecīgo izmaksu atlīdzību ir “īpašums” Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas Parīzē 1952. gada 20. martā parakstītā papildprotokola 1. panta izpratnē, vai attiecīgā aģentūras regulējuma tiesību norma, pat ja tiek uzskatīts, ka iepriekš minētajos aspektos tā nav pretrunā minēto regulu pantiem un EK līgumam, vai arī ja šī tiesību norma, ja ar to tie tiktu pārkāpti, būtu attaisnojama, ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, šajā ziņā ir saderīga ar papildprotokola 1. panta pirmo daļu?
5) Ja uz ceturto jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde, vai attiecīgā aģentūras regulējuma tiesību norma ir attaisnojama, pamatojoties uz vispārējo interešu apsvērumiem, kas saistīti ar sociālās drošības sistēmas finansiālo stabilitāti, un vai uz to šajā sakarā attiecas papildprotokola 1. panta otrajā daļā minētie izņēmumi?”
Par pirmo jautājumu
24. Uzdodot pirmo jautājumu, valsts tiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantā un Regulas Nr. 574/72 31. un 93. pantā ir aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā pensionāra dzīvesvietas institūcijas izmaksāta kompensācija par viņa ārstēšanos slimnīcā, atrodoties citā dalībvalstī, ir pakļauta a posteriori
izsniegtas atļaujas saņemšanai, kas tiek izdota tikai tad, ja minētajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto parasti prasīto iepriekšējo atļauju nav bijis iespējams saņemt tāpēc, ka slimība ir izpaudusies pēkšņi, personai uzturoties ārzemēs, radot steidzamu vajadzību pēc ārstēšanas.
Par jautājuma nozīmi
25. IKA
un vairākas valdības, kas Tiesai iesniegušas rakstveida apsvērumus, ir izteikušas šaubas par Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērojamību pamata prāvas faktiskajos apstākļos. IKA
un Grieķijas valdība it īpaši apgalvoja, ka Joanidis bija devies uz Vāciju, lai tur saņemtu viņam sniegto ārstēšanu, tāpēc atbilstoši to teiktajam fakti būtu jāizvērtē Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta, nevis 31. panta aspektā.
26. Šajā sakarā no Tiesas judikatūras noteikti izriet, ka Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā regulētas tiesības uz pabalstiem natūrā pensionāriem, kas dzīvo kādā dalībvalstī un lūdz kompetentām iestādēm atļauju, lai varētu doties uz citas dalībvalsts teritoriju saņemt savam veselības stāvoklim atbilstošu ārstēšanu, bet šīs regulas 31. pantā regulētas tiesības uz tādiem šai sociāli apdrošināto personu kategorijai paredzētiem pabalstiem natūrā, kuri kļūst nepieciešami, kamēr persona uzturas citā dalībvalstī, nevis tajā, kur tā dzīvo (skat. 1979. gada 31. maija spriedumu lietā 182/78 Pierik, Recueil, 1977. lpp., 6. un 8. punkts).
27. Tomēr ir jāatgādina, ka EKL 234. pantā norādītajā procesā, kas ir balstīts uz skaidru funkciju sadalījumu starp valsts tiesām un Eiropas Kopienu Tiesu, lietas faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē (skat. it īpaši 1979. gada 15. novembra spriedumu lietā 36/79 Denkavit Futtermittel, Recueil, 3439. lpp., 12. punkts, un 1998. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑235/95 Dumon un Froment, Recueil, I‑4531. lpp., 25. punkts). Tāpat tikai valsts tiesa, kurā ierosināta lieta un kas atbild par taisāmo spriedumu, pamatojoties uz lietas apstākļiem, var novērtēt gan vajadzību saņemt prejudiciālu nolēmumu, lai varētu taisīt spriedumu, gan Tiesai uzdoto jautājumu nozīmi. Tādējādi, ja valsts tiesas uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums sniegt nolēmumu (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 59. punkts).
28. No tā izriet, ka vienīgi iesniedzējtiesas kompetencē ir novērtēt, vai Joanida ārstēšanās Vācijā faktiski bija ieinteresētās personas ieplānota un vai viņa uzturēšanās bija plānota medicīniskos nolūkos, kad, kā norādīts iepriekš 26. punktā, ir jāpiemēro tikai Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 2. punkts, izslēdzot šīs regulas 31. pantu.
29. Šajā gadījumā tomēr nešķiet, ka iesniedzējtiesa uzskatītu, ka Joanidis pamata prāvā apstrīdēto ārstēšanos slimnīcā būtu iepriekš ieplānojis un ka viņa uzturēšanās Vācijā būtu plānota medicīniskos nolūkos. Šī tiesa faktu izklāstā it īpaši atsaucas uz medicīniskajām izziņām, kas liecina, ka Joanidis slimnīcā tika uzņemts neatliekamā kārtā sakarā ar atkārtotām sāpēm krūškurvī, ko radīja angina pectoris . Šādos apstākļos pirmā jautājuma, kas attiecas uz Regulas Nr. 1408/71 31. panta interpretāciju, pieņemamību nevar apšaubīt, un tas nav jāpārformulē, lai attiektos uz Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
Par Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērojamību
30. Lai atbildētu uz prejudiciālo jautājumu, vispirms ir jādefinē Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērojamība.
31. Šajā sakarā, pirmkārt, jāatzīmē, ka pretēji Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktam, kurā paredzētas tiesības uz pabalstiem natūrā daba ņēmējiem un pašnodarbinātām personām, “kuru stāvoklī vajadzīgi tūlītēji pabalsti uzturēšanās laikā citā dalībvalstī”, šīs regulas 31. pantā, kurā paredzētas līdzīgas tiesības pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem, kas uzturas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā viņi dzīvo, nav ietverts atbilstošs precizējums par ieinteresēto personu veselības stāvokli.
32. Otrkārt, jāatgādina, ka Tiesa noteikti ir atzinusi, ka, lai gan pensionāri neveic profesionālu darbību, uz viņiem sakarā ar viņu saistību ar sociālā nodrošinājuma sistēmu attiecas Regulas Nr. 1408/71 noteikumi par “darba ņēmējiem”, un tā ir piebildusi, ka tas tā ir, ja attiecībā uz viņiem šajā sakarā nav pieņemtas īpašas tiesību normas (iepriekš minētais spriedums lietā Pierik, 4. punkts).
33. Šajā sakarā norādījusi, ka Regulas Nr. 1408/71 27.–33. pantā ir noteiktas speciālas tiesību normas, kas attiecināmas tikai uz pensionāriem, Tiesa ir it īpaši atzīmējusi, ka šīs tiesību normas 31. pantā regulētas šo apdrošināto personu tiesības uz pabalstiem natūrā, ja vajadzība pēc tiem rodas, personai uzturoties dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts (iepriekš minētais spriedums lietā Pierik, 5. un 6. punkts).
34. Šādos apstākļos pretēji vairāku dalībvalstu valdību ieteikumiem nav iespējams apgalvot, ka uz pensionāriem, kas uzturas dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts, attiektos Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkts vai ka šī panta noteikumi varētu ietekmēt minētās regulas 31. panta interpretāciju.
35. Kā ir atzīmējušas Beļģijas un Somijas valdības, kā arī Komisija, interpretācija, kas tuvinātu ar iepriekš minētajiem diviem pantiem izveidotās sistēmas, būtu pretrunā gan šī sprieduma 31. punktā minētajai pantu tekstu atšķirībai, gan tam, ka Kopienas likumdevējs ir uzskatījis par noderīgu pieņemt īpašu tiesību normu sociāli apdrošināto personu kategorijai, kurā ietilpst pensionāri un viņu ģimenes locekļi.
36. Tādu pašu iemeslu dēļ pretēji Īrijas un Nīderlandes valdību apgalvotajam nevar uzskatīt, ka Regulas Nr. 1408/71 22.a pants uz pensionāriem attiecinātu šīs regulas 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto sistēmu. Šādai interpretācijai turklāt nav pamata ne 22.a panta tekstā, kurā atbilstoši tā virsrakstam ir paredzēti “speciāli noteikumi noteiktu kategoriju personām”, ne arī, kā ir norādījusi Somijas valdība, apsvērumos Padomes 1995. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 3095/95, ar kuru izdarīti grozījumi Regulā Nr. 1408/71, Regulā Nr. 574/72, Regulā (EEK) Nr. 1247/92, ar kuru izdarīti grozījumi Regulā Nr. 1408/71, un Regulā (EEK) 1945/93, ar kuru izdarīti grozījumi Regulā (EEK) Nr. 1247/92 (OV L 335, 1. lpp.), ar kuru Regulā Nr. 1408/71 ir ieviests 22. pants.
37. Nevar piekrist arī Īrijas un Nīderlandes valdību argumentam, ka nepieciešamo apdrošināto personu vienlīdzību varot nodrošināt tikai Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktam analoģiska piemērošana.
38. Kā norādījusi Grieķijas valdība rakstveida apsvērumos un ģenerāladvokāts secinājumu 32. punktā, to, ka Kopienas likumdevējs nav vēlējies izveidot tādu pašu nestrādājošiem pensionāriem piemērojamu sistēmu kā darba ņēmējiem vai pašnodarbinātām personām, var izskaidrot ar vēlēšanos veicināt faktisku šīs kategorijas sociāli apdrošināto personu mobilitāti, ņemot vērā noteiktas šīm personām raksturīgas īpašības, piemēram, potenciāli lielāku vārīgumu un atkarību veselības jomā, kā arī lielāku brīvību, kas ļauj biežāk uzturēties citās dalībvalstīs.
39. No iepriekš minētā izriet, ka ar Regulas Nr. 1408/71 31. pantu izveidotā sistēma atšķiras no tās, kas izveidota ar šīs regulas 22. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
40. Regulas Nr. 1408/71 31. pantu it īpaši nevar interpretēt tā, ka tajā nodrošinātās tiesības uz pabalstiem natūrā būtu tikai tiem pensionāriem, kuru stāvoklis pieprasa neatliekamus pabalstus viņu uzturēšanās laikā citā dalībvalstī, t.i., tās nevar attiekties tikai uz ārstēšanos, kas ir atzīta par medicīniski neatliekamu (1996. gada 2. maija spriedums lietā C‑206/94 Paletta, Recueil, I‑2357. lpp., 20. punkts) un ko nevar atlikt līdz brīdim, kad apdrošinātā persona atgriezīsies valstī, kurā tā dzīvo.
41. Šo tiesību normu nevar interpretēt arī tā, ka pabalsti būtu paredzēti tikai gadījumos, kad sniegtā ārstēšana ir vajadzīga pēkšņas slimības dēļ. It sevišķi ar to, ka ārstēšanās, kas kļuvusi vajadzīga apdrošinātās personas veselības stāvokļa pasliktināšanās dēļ, kamēr tā īslaicīgi uzturas citā dalībvalstī, var tikt saistīta ar iepriekš pastāvošu un apdrošinātajai personai zināmu pataloģiju, piemēram, hronisku slimību, nevar pietikt, lai ieinteresētajai personai liegtu izmantot Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzētās tiesības.
42. Turklāt jāatzīmē, ka pretēji it īpaši Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktam šīs regulas 31. pantā attiecībā uz pabalstiem natūrā, kas tajā nodrošināti pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem, kamēr viņi atrodas citā dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts, nav paredzēta atļaujas izdošanas sistēma.
43. No visa iepriekš minētā izriet, ka dalībvalsts nevar Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzēto pabalstu natūrā piešķiršanu pensionāriem, kas uzturas citā dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts, padarīt atkarīgu no jebkāda veida atļaujas izdošanas sistēmas vai nosacījuma, ka slimība, kurai nepieciešama konkrētā ārstēšana, ir izpaudusies pēkšņi laikā, kad persona ir uzturējusies citā dalībvalstī, tādējādi ārstēšanu padarot nepieciešamu nekavējoties.
Par Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērošanu praksē
44. No pirmā prejudiciālā jautājuma teksta izriet, ka valsts tiesa jautā arī par Regulas Nr. 574/72 31. panta piemērojamību, kas ir tiesību norma, kas attiecas uz Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērošanu.
45. Ņemot vērā pamata lietas apstākļus, jāatgādina, ka šajā tiesību normā ir it īpaši paredzēts, ka pensionāram, lai viņš varētu saņemt pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 31. pantu, ir institūcijai pagaidu uzturēšanās vietā jāiesniedz izziņa no pastāvīgās uzturēšanās vietas institūcijas, kas apliecina, ka viņam ir tiesības saņemt šos pabalstus. Šajā tiesību normā tomēr ir precizēts, ka, ja ieinteresētā persona šādu izziņu neiesniedz, institūcijai pagaidu uzturēšanās vietā pašai ir jāvēršas pie dzīvesvietas institūcijas, lai to iegūtu.
46. Šajā gadījumā no rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka šāda izziņa, proti, veidlapa E 111, Joanidim bija izdota, pirms viņš devās uz Vāciju.
47. Savukārt, kā ir norādījusi Īrijas valdība, šajā rīkojumā nav norādīts, vai šī veidlapa tika iesniegta Vācijas Slimokasei. Tomēr jāatzīst, ka tam, ka persona pati veidlapu, iespējams, nav iesniegusi, nevar būt izšķiroša nozīme. Tādā gadījumā uzturēšanās vietas institūcijai ir jāpārliecinās, vai ieinteresētajai personai nav šādas veidlapas, un, ja nav, jālūdz kompetentā institūcija, kurā tā apdrošināta, to izdot, kā ir noteikts Regulas Nr. 574/72 31. pantā.
48. Pamata prāvā Vācijas Slimokase tomēr lūdza IKA
atsūtīt veidlapu E 112, t.i., izziņu, kas tiek lietota gadījumā, kad tiek lūgta atļauja doties uz citas dalībvalsts teritoriju ārstēties saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
49. Šāda attieksme ir jāuzskata par vienlīdzīgu ar atteikšanos piemērot Regulas Nr. 1408/71 31. pantu neatkarīgi no tā, vai apdrošinātā persona pati uzrādīja veidlapu E 111 vai nē. No tā, ka uzturēšanās vietas institūcija pieprasa uzrādīt veidlapu E 112 tā vietā, lai pietiktu ar to, ka apdrošinātā persona uzrāda veidlapu E 111, vai no šādas veidlapas pieprasīšanas no dzīvesvietas institūcijas noteikti izriet, ka uzturēšanās vietas institūcija uzskata, ka apdrošinātajai personai nepienākas pabalsti natūrā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 31. pantam.
50. Lai varētu atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, jāprecizē, ka, ņemot vērā šādu uzturēšanās vietas institūcijas atteikumu un prasību, kompetentā dzīvesvietas institūcija, kas iepriekš apdrošinātajai personai ir izdevusi veidlapu E 111, nevar pieņemt, ka Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērošanas nosacījumi nav izpildīti, kā to, šķiet, darīja IKA
pamata prāvā.
51. Uzturēšanās un dzīvesvietas institūcijām ir kopīgs uzdevums piemērot Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantu un Regulas Nr. 574/72 31. un 93. pantu, un tām saskaņā ar EKL 10. pantu un Regulas Nr. 1408/71 84. pantu ir jāsadarbojas, lai pareizi nodrošinātu šo tiesību normu piemērošanu un tādējādi – pilnīgu pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzēto tiesību ievērošanu, lai veicinātu šo apdrošināto personu brīvu pārvietošanos (skat. pēc analoģijas 1996. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑335/95 Picard, Recueil, I‑5625. lpp., 18. punkts, un 2000. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑202/97 FTS, Recueil, I‑883. lpp., 51. un 56. punkts).
52. No tā it īpaši izriet, ka, ja dzīvesvietas institūcija saņem no uzturēšanās vietas institūcijas lūgumu izdot veidlapu E 112, pat ja tā iepriekš apdrošinātajai personai ir izdevusi veidlapu E 111, tai ir jāpārliecinās, vai acīmredzamais atteikums nodrošināt Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzētos pabalstus natūrā ir pamatots, vajadzības gadījumā pieprasot uzturēšanās vietas institūcijai visu būtisko informāciju. Ja dzīvesvietas institūcija ir pārliecināta, ka ir jāpiemēro 31. pants un attiecīgi Regulas Nr. 1408/71 36. pants, kā arī Regulas Nr. 574/72 93. pants par kompensāciju institūciju starpā, tai par to ir jāinformē uzturēšanās vietas institūcija. Pēdējās pienākums tad ir pārdomāt sava viedokļa pamatotību un vajadzības gadījumā to mainīt.
Par Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzētās ārstēšanas finansēšanu
53. Ņemot vērā pamata prāvas priekšmetu, kas attiecas uz iespējamu pienākumu kompensēt ieinteresētās personas ārstēšanās izdevumus slimnīcā citā dalībvalstī, kas nav tās dzīvesvietas valsts, iesniedzējtiesa, visbeidzot, kā izriet no pirmā prejudiciālā jautājuma, šaubās par Regulas Nr. 1408/71 36. panta un Regulas Nr. 574/72 93. panta piemērojamību.
54. Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu pabalstiem natūrā, ko vienas dalībvalsts institūcija izmaksā citas dalībvalsts institūcijas vārdā, ir jātiek pilnībā kompensētiem saskaņā ar Regulā Nr. 574/72 paredzēto procedūru vai nu pēc faktisko izdevumu uzrādīšanas, vai kā kopsummas maksājums, ja vien abas iesaistītās dalībvalstis vai šo valstu kompetentās institūcijas nav vienojušās par citu kompensācijas kārtību vai atteikušās no kompensācijas norēķiniem starp institūcijām savā jurisdikcijā.
55. Lai piemērotu minēto tiesību normu, Regulas Nr. 574/72 93. pantā ir it īpaši paredzēts, ka uzturēšanās vietas institūcijas sniegtos pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 31. pantu atmaksā ieinteresēto personu dzīvesvietas institūcija un ka kompensācijas apmērs principā ir faktiskais šo pabalstu apmērs saskaņā ar uzturēšanās vietas institūcijas rēķiniem. Ja šis apmērs rēķinos nav uzrādīts un iesaistīto dalībvalstu kompetentās institūcijas nav vienojušās par citām novērtējuma metodēm, kompensācijas apmēru kā kopsummas maksājumu nosaka Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvā komisija.
56. Šie noteikumi parasti ir piemērojami gadījumos, kad pensionārs ir saņēmis pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 31. pantu.
57. Tomēr pamata prāvā, kā norādīts šī sprieduma 48. un 49. punktā, Vācijas Slimokase atteicās nodrošināt Joanidim šādus pabalstus natūrā, tātad no tā var secināt, pat ja tas skaidri neizriet no rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, ka ieinteresētā persona droši vien pati personīgi sedza ārstēšanās izmaksas, kuru kompensāciju tai šobrīd atsaka IKA .
58. No Regulas Nr. 574/72 34. panta patiešām izriet, ka, ja nav bijis iespējams izpildīt šīs regulas 31. pantā paredzētās formalitātes, kamēr persona ir atradusies dalībvalsts teritorijā, kur tā ārstēta, ieinteresētā persona var lūgt dzīvesvietas institūciju kompensēt radušās izmaksas šajā tiesību normā minētajā apmērā.
59. Tomēr, kā pareizi uzsvērusi Grieķijas valdība rakstveida apsvērumos un ģenerāladvokāts secinājumu 53. punktā, jāatzīst, ka uzturēšanās vietas institūcijas atteikumu piemērot Regulas Nr. 1408/71 31. pantu un tās prasību izsniegt veidlapu E 112 nevar pielīdzināt kādas Regulas Nr. 574/72 31. pantā paredzētas formalitātes neizpildei.
60. Tomēr, kā iziet no šī sprieduma 50.–52. punkta, pastāvot šādam atteikumam un prasībai, kompetentajai dzīvesvietas institūcijai, kas iepriekš apdrošinātajai personai ir izdevusi veidlapu E 111, ir jāveicina pareiza Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērošana.
61. No tā izriet, ka, ja šķiet, ka uzturēšanās vietas institūcija ir nelikumīgi atteikusies piemērot šo tiesību normu un dzīvesvietas institūcija, kurai ir paziņots par šo atteikšanos, atturas no sadarbības, lai veicinātu pareizu šīs tiesību normas piemērošanu, kas ir tās pienākums, tai pašai, neietekmējot uzturēšanās vietas institūcijas iespējamo atbildību, ir tieši jākompensē apdrošinātajai personai tās veiktās ārstēšanās izmaksas, lai nodrošinātu tādu pašu finansējumu, kāds tai būtu pienācies, ja būtu ievēroti minētā panta noteikumi (skat. pēc analoģijas 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑368/98 Vanbraekel u.c., Recueil, I‑5363. lpp., 34. punkts).
62. Turklāt, tā kā šī kompensācija tādā gadījumā aizstāj pabalstus natūrā, kas pensionāriem paredzēti Regulas Nr. 1408/71 31. pantā, dalībvalstis nevar šo kompensāciju padarīt atkarīgu no jebkāda veida atļaujas izdošanas procedūras vai nosacījuma, ka slimība, kas radījusi vajadzību pēc ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties citā dalībvalstī, padarot ārstēšanas nodrošināšanu neatliekami nepieciešamu.
63. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo prejudiciālo jautājumu jāatbild šādi:
Regulas Nr. 1408/71 31. pants ir jāinterpretē tā, ka tiesības uz pabalstiem natūrā, kas šajā tiesību normā paredzēti pensionāriem, kas uzturas dalībvalstī, kura nav viņu dzīvesvietas valsts, nav pakļautas nosacījumam, ka slimība, kura radījusi vajadzību pēc ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties citā dalībvalstī, padarot ārstēšanos neatliekami nepieciešamu. Šī tiesību norma tādējādi liedz dalībvalstij pakļaut šo tiesību izmantošanu šādam nosacījumam.
Regulas Nr. 1408/71 31. pantā dalībvalstij ir aizliegts šajā tiesību normā paredzēto tiesību saņemt pabalstus natūrā izmantošanai paredzēt jebkādu atļaujas izdošanas procedūru.
Regulas Nr. 1408/71 31. pantā minēto pabalstu nodrošināšanai un finansēšanai parasti ir jānotiek saskaņā ar šī panta saistībā ar šīs regulas 36. pantu un Regulas Nr. 574/72 31. un 93. panta nosacījumiem.
Ja šķiet, ka uzturēšanās vietas institūcija ir nelikumīgi atteikusies nodrošināt Regulas 1408/71 31. pantā minētos pabalstus un dzīvesvietas institūcija, kurai ir paziņots par šo atteikšanos, atturas no sadarbības, lai veicinātu pareizu šī panta piemērošanu, kas ir tās pienākums, tai, neietekmējot uzturēšanās vietas institūcijas iespējamo atbildību, pašai ir jākompensē apdrošinātajai personai tās veiktās ārstēšanās izmaksas, lai nodrošinātu tādu pašu finansējumu, kāds tai būtu pienācies, ja būtu ievēroti minētā panta noteikumi.
Pēdējā gadījumā Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantā un Regulas Nr. 574/72 31. un 93. pantā ir aizliegts valsts tiesiskajā regulējumā šādu kompensācijas izmaksu pakļaut a posteriori atļaujas saņemšanai, kas tiek izsniegta tikai tad, ja tiek pierādīts, ka slimība, kura radījusi nepieciešamību pēc konkrētās ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties citā dalībvalstī, padarot ārstēšanu nepieciešamu nekavējoties.
Par otro, trešo, ceturto un piekto jautājumu
64. No otrā, trešā, ceturtā un piektā prejudiciālā jautājuma teksta izriet, ka tie ir uzdoti gadījumam, ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu būtu, ka Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantā un Regulas 574/72 31. un 93. pantā nav aizliegta tāda tiesiskā regulējuma piemērošana kā pamata prāvā. Tāpēc, ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz pirmo prejudiciālo jautājumu, šie jautājumi nav jāizvērtē.
Par tiesāšanās izdevumiem
65. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Grieķijas, Beļģijas, Spānijas, Īrijas, Nīderlandes, Austrijas, Somijas un Apvienotās Karalistes valdībām, kā arī Komisijai, kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu,
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2000. gada 31. janvāra rīkojumu iesniedza Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis, nospriež:
1) 31. pants Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kurā izdarīti grozījumi un kas atjaunota ar Padomes 1983. gada 2. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2001/83, kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1995. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3096/95, ir jāinterpretē tā, ka tiesības uz pabalstiem natūrā, kas šajā pantā paredzēti pensionāriem, kas uzturas dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts, nav pakļautas nosacījumam, ka slimība, kura radījusi vajadzību pēc ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties citā dalībvalstī, padarot ārstēšanos neatliekami nepieciešamu. Šī tiesību norma tādējādi liedz dalībvalstij pakļaut šo tiesību izmantošanu šādam nosacījumam;
2) Regulas Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kura atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, 31. pantā dalībvalstij ir aizliegts šajā tiesību normā paredzēto tiesību saņemt pabalstus natūrā izmantošanai paredzēt jebkādu atļaujas izdošanas procedūru;
3) Regulas Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kas ir atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 3096/95, 31. pantā minēto pabalstu nodrošināšanai un finansēšanai parasti ir jānotiek saskaņā ar šī panta saistībā ar šīs regulas 36. panta un Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71 un kurā izdarīti grozījumi un kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 3096/95, 31. un 93. panta nosacījumiem;
4) ja šķiet, ka uzturēšanās vietas institūcija ir nelikumīgi atteikusies nodrošināt Regulas Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 3096/95, 31. pantā minētos pabalstus un dzīvesvietas institūcija, kurai ir paziņots par šo atteikšanos, atturas no sadarbības, lai veicinātu pareizu šī panta piemērošanu, kas ir tās pienākums, tai pašai, neietekmējot uzturēšanās vietas institūcijas iespējamo atbildību, ir jākompensē apdrošinātajai personai tās veiktās ārstēšanās izmaksas, lai nodrošinātu tādu pašu finansējumu, kāds tai būtu pienācies, ja būtu ievēroti minētā panta noteikumi;
5) pēdējā gadījumā Regulas Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 3096/95, 31. un 36. pantā un Regulas Nr. 574/72, kurā izdarīti grozījumi un kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 3096/95, 31. un 93. pantā ir aizliegts valsts tiesiskajā regulējumā šādu kompensācijas izmaksu pakļaut a posteriori atļaujas saņemšanai, kas tiek sniegta tikai tad, ja tiek pierādīts, ka slimība, kura radījusi nepieciešamību pēc konkrētās ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties citā dalībvalstī, padarot ārstēšanu nepieciešamu nekavējoties.