62006CC0162
ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 8. maijā (
1
)
Lieta C-162/06
International Mail Spain SL, iepriekš TNT Express Worldwide Spain SL
pret
Administración del Estado un Correos
“Direktīva 97/67/EK — Kopīgi noteikumi pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai — Pasta pakalpojumu liberalizācija — Iespēja pārrobežu pasta pakalpojumus rezervēt universālo pasta pakalpojumu sniedzējam tiktāl, “ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu universālo pakalpojumu uzturēšanu””
1.
Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija), administratīvo strīdu palāta, trešās palātas plēnums uzdod Tiesai jautājumu par to, kā interpretēt 7. panta 2. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvā par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai (
2
) pirms grozījumiem, kas tajā izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 10. jūnija Direktīvu 2002/39/EK (
3
).
I — Atbilstošās tiesību normas, strīda faktiskie apstākļi un prejudiciālais jautājums
2.
Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkts atļauj saglabāt pakalpojumu rezervēšanu ar šādiem nosacījumiem:
“[..]
2.   Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu uzturēšanu, var turpināt pārrobežu pasta un tiešā pasta rezervēšanu, ievērojot 1. punktā noteiktos cenas un svara ierobežojumus.
[..].”
3.
1998. gada 13. jūlija Likuma Nr. 24/1998 par universālajiem pasta pakalpojumiem un pasta pakalpojumu liberalizāciju (
4
), ar kuru tika transponēta Direktīva 97/67, 18. panta 1. punkta C) apakšpunktā, kas bija spēkā faktu rašanās laikā, ir noteikts:
“1.   Tirgus dalībniekam, kam ir uzdots sniegt universālos pasta pakalpojumus saskaņā ar Konstitūcijas 128. panta 2. punktu un nākamajā nodaļā paredzētajiem nosacījumiem, ir ekskluzīvi rezervēta šādu ar universālajiem pasta pakalpojumiem saistītu pakalpojumu sniegšana, proti:
[..]
C)
pārrobežu pasta pakalpojumi, kas saistīti ar vēstuļu un pastkaršu iesūtīšanu un izsūtīšanu, ievērojot B) apakšpunktā noteiktos svara un cenas ierobežojumus. Šajā likumā pārrobežu pasta pakalpojumi ir pasta pakalpojumi no citām dalībvalstīm vai uz citām dalībvalstīm.”
4.
Likuma Nr. 24/1998 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā kā ļoti smags pārkāpums paredzēts: “pasta pakalpojumu, kas rezervēti universālo pasta pakalpojumu sniedzējam, sniegšan[a] bez attiecīgas atļaujas, kas apdraud minētā pakalpojuma sniedzēja pakalpojumu sniegšanu”. Minētā panta 3. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka “par smagiem pārkāpumiem tiek uzskatīti: a) pārkāpumi, kas norādīti iepriekš minētā 2. punkta a)–i) apakšpunktā, ja tie nav izdarīti apstākļos, kas tos ļauj kvalificēt kā ļoti smagus pārkāpumus”.
5.
Kopš 1988. gada International Mail Spain SL (pirms tam — TNT Express Worldwide Spain SL) sniedza pārrobežu izejošā pasta pakalpojumus saistībā ar pastkartēm, kas tika saņemtas galvenajās Spānijas tūrisma vietās. Šajā nolūkā pasta kastes tika izvietotas viesnīcās, kempingos, dzīvojamās ēkās, lielveikalos utt., lai savāktu pastkartes, ko paredzēts nosūtīt uz ārzemēm un kurām ir uzlīmētas etiķetes, kas tiek pārdotas tajās pašās vietās, kur pastkartes.
6.
Secretaría General de Comunicaciones (Ministerio de Fomento) [Komunikāciju ģenerālsekretariāts (Attīstības ministrija)] uzskatīja, ka šādu pakalpojumu sniegšana ir smags administratīvs pārkāpums, kas ir noteikts Likuma Nr. 24/1998 41. pantā. Ar 1999. gada 16. jūnija lēmumu tas uzlika International Mail Spain SL naudas sodu 10 miljonu ESP (+/‐ EUR 60100) apmērā un izdeva tai rīkojumu atturēties no šādu pakalpojumu piedāvāšanas un sniegšanas.
7.
Sabiedrība International Mail Spain SL iesniedza prasību Tribunal Superior de Justicia de Madrid [Madrides Augstākā tiesa] administratīvo strīdu palātā, kas šo prasību 2002. gada 6. jūnijā noraidīja un nosprieda, ka Likums Nr. 24/1998 ir saderīgs ar Direktīvu 97/67. International Mail Spain SL iesniedza apelācijas sūdzību Tribunal Supremo, kas 2006. gada 7. martā noformulēja šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 97/67 [..] 7. panta 2. punkts, ar kuru dalībvalstīm tiek atļauts pārrobežu pasta pakalpojumus ierindot rezervēto pasta pakalpojumu skaitā, atļauj minētajām dalībvalstīm šo rezervēšanu noteikt tikai tiktāl, ciktāl tās pierāda, ka pretējā gadījumā universālo pakalpojumu sniedzēja finansiālais līdzsvars ir apdraudēts, vai arī, gluži pretēji, šīs valstis to var saglabāt arī citu iemeslu dēļ, tostarp lietderības dēļ, kas saistīti ar vispārējo situāciju pasta nozarē, ieskaitot šīs nozares liberalizācijas pakāpi brīdī, kad jāpieņem lēmums par minēto rezervēšanu?”
8.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka gadījumā, ja Likuma Nr. 24/1998 18. panta 1. punkta C) apakšpunktā nav ievēroti nosacījumi, kas noteikti Direktīvas 97/67 7. panta 2. punktā, Spānijas tiesību noteikuma neievērošana no privāto tirgus dalībnieku puses nevarēja būt par pamatu administratīvā soda noteikšanai.
9.
Lai pilnībā atainotu situāciju, kurā radās Tribunal Supremo uzdotais jautājums, ir lietderīgi norādīt, ka attiecīgās direktīvas 7. panta 2. punkts (jaunajā redakcijā 1. punkts) ar Direktīvas 2002/39 palīdzību tika pārformulēts šādi:
“[..]
Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu universālo pakalpojumu sniegšanu, piemēram, kad daži pasta darbības sektori jau ir liberalizēti, vai tāpēc, ka dalībvalstī pasta pakalpojumiem ir īpatnības, var turpināt izejošā pārrobežu pasta rezervēšanu tajās pašās svara un cenas robežās.
[..]”
II — Analīze
A — Pieņemamība
10.
Spānijas Karaliste tieši apgalvoja, ka Tribunal Supremo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams. Ir iespējams nošķirt divus iebildumus par nepieņemamību, kurus ir izvirzījusi Spānijas Karaliste: 1) lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepareizs formulējums, jo šķiet, ka tas ir vērsts uz iekšējā normatīvā aktu spēkā esamības novērtēšanu; 2) jautājuma nelietderība un tā hipotētiskais formulējums.
11.
Spānijas valdība savos apsvērumos apgalvo, ka šajā lietā, iesniedzot attiecīgo prejudiciālo jautājumu vai attiecīgos prejudiciālos jautājumus Tiesai, valsts tiesa tai lūdz izvērtēt, vai Likuma Nr. 24/1998 par pasta pakalpojumiem 18. panta 1. punkta C) apakšpunkts ir saderīgs ar Direktīvu 97/67/EK vai arī tas pārsniedz šīs direktīvas noteiktās robežas.
12.
Šī iebilde man nešķiet pārliecinoša. Vienkārši atgādināšu, ka, “lai gan Tiesai nav kompetences EKL 234. panta ietvaros konkrētā gadījumā piemērot Kopienu tiesību noteikumus, ne arī izvērtēt valsts tiesību normu saderību ar šiem noteikumiem, tā tomēr var sniegt valsts tiesai Kopienu tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, lai noteiktu Kopienu tiesību noteikumu tiesiskās sekas” (
5
). Tiesai tiek lūgts sniegt Kopienu tiesību interpretāciju un sniegt valsts tiesām visus nepieciešamos elementus, lai tās varētu noteikt valsts tiesību normas saderību ar Kopienu tiesībām.
13.
Spānijas Karaliste arī norāda uz iesniegtā jautājuma vai, ja vēlaties, iesniegto divu jautājumu nepieņemamību, jo tie nav nepieciešami strīda atrisināšanai pamata prāvā un turklāt tie ir hipotētiski formulēti. Šim argumentam nevar piekrist.
14.
Tiesa vairākas reizes ir atgādinājusi, ka izsvērta pieeja kompetenču sadalījumam starp Tiesu un valsts tiesu nozīmē, ka “EKL 234. pantā noteiktās sadarbības ietvaros starp Tiesu un valsts tiesām tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi” (
6
). Tādējādi gadījumā, ja valsts tiesas uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (
7
).
15.
Ja praksē tiktu sekots Spānijas Karalistes piedāvātajai argumentācijai, saskaņā ar kuru no fakta, ka Tiesas atbilde kā tāda nevar atrisināt strīdu pamata prāvā, izriet jautājuma nepieņemamība, tad jājautā, kādos gadījumos prejudiciālais jautājums būtu pieņemams. Strīda pamata prāvā atrisināšana tomēr ir atkarīga no vērtējuma, kas balstās uz faktiem un valsts tiesību normām un kas ir jāveic valsts tiesai. Fakts, ka Tiesas sniegtā atbilde kā tāda neatrisina strīdu pamata prāvā, nenozīmē, ka šī atbilde nav nepieciešama vai noderīga šī strīda atrisināšanai. Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu man šķiet pieņemams.
B — Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkta interpretācija
16.
Spānijas tiesas uzdotais jautājums attiecas uz 7. panta 2. punkta interpretāciju un, konkrētāk, uz iespējas, kas paredzēta Direktīvā 97/67, rezervēt atsevišķus pakalpojumus, kuru starpā ir “pārrobežu pasts”, universālo pakalpojumu sniedzējam robežu definēšanu.
17.
Iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Direktīva 97/67 ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var paredzēt pakalpojumu rezervēšanu tikai tad, ja tās pierāda, ka, nepastāvot šādām tiesībām, universālo pakalpojumu sniedzēja finansiālais līdzsvars ir apdraudēts, vai arī tās var saglabāt šādu rezervēšanu arī citu iemeslu dēļ, it īpaši tādu, kas saistīti ar lietderību vai vispārējo situāciju pasta nozarē, ieskaitot minētās nozares liberalizācijas pakāpi brīdī, kad tiek pieņemts lēmums rezervēt noteiktus pakalpojumus.
18.
Personu, kas iestājušās lietā, nostāja var tikt rezumēta šādi. Pirmkārt, prasītāja (International Mail Spain SL) un Eiropas Kopienu Komisija ir aizstāvējušas to, ka Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkts tiek stingri akceptēts. Komisija uzskata, ka minētais 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu rezervēšana tiek atļauta tikai tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu universālo pakalpojumu sniedzēja darbību finansiāla līdzsvara apstākļos. Lai noteiktu šo nepieciešamību, citu faktoru starpā ir jāņem vērā pasta darbības liberalizācijas pakāpe un valsts pasta pakalpojumu specifika.
19.
Otrkārt, Spānijas valdība un Beļģijas valdība atbalsta Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkta plašāku interpretāciju, aizstāvot iespēju dalībvalstīm saistībā ar rezervēto pakalpojumu piešķiršanu pamatoties uz apsvērumiem, kas saistīti ar pasta pakalpojumu tirgus vispārējo situāciju kā, piemēram, sektora liberalizācijas pakāpi vai dalībvalsts pasta pakalpojumu specifiku saskaņā ar Direktīvas 2002/39 sniegtajām norādēm. Spānijas Karaliste uzskata, ka šī direktīva sniedz dalībvalstīm (un tas nav saistīts tikai ar finansiālā līdzsvara saglabāšanu) iespēju rezervēt vai nerezervēt universālo pakalpojumu sniedzējam 7. pantā uzskaitītos pakalpojumus, izvērtējot šādas rezervēšanas lietderību.
20.
Pirmkārt, saistībā ar dihotomiju starp finansiālo līdzsvaru un citiem iemesliem, kas jāņem vērā, ir jānorāda, ka pretēji tam, ko šis jautājums varētu ļaut domāt, šie divi aspekti nav obligāti pretrunā viens otram. Kā tika izklāstīts iepriekš, svarīgi ir noteikt apstākļus, kuros šie citi iemesli var tikt ņemti vērā. Galvenais ir interpretēt jēdzienu “vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu uzturēšanu”, un tā saistību ar universālo pakalpojumu sniedzēja finansiālā līdzsvara jēdzienu.
Juridiskais vērtējums
21.
Pasta sektors ir pakļauts progresīvam tirgus atvēršanas un liberalizācijas procesam. Šī attīstība tika pirmo reizi regulēta ar sekundāro tiesību instrumentu kopā ar Direktīvu 97/67. Iespēja rezervēt atsevišķus pakalpojumus, kas paredzēta minētās direktīvas 7. pantā, ir izņēmums no Kopienu tiesību pamatnoteikumiem, kas ir ietverti EK līgumā. Šie izņēmumi ir jāinterpretē šauri (
8
). Turklāt ir skaidrs, ka Direktīvas 97/67 pieņemšana nevar radīt tiesību normu kopumu, ka atšķirtos no tiesību normu kopuma, kas izriet no Līguma. Attiecīgās direktīvas četrdesmit pirmajā apsvērumā turklāt ir atgādināts, ka “šī direktīva neietekmē to, kā piemēro Līguma noteikumus, īpaši tos, kuri attiecas uz konkurenci un pakalpojumu sniegšanas brīvību”.
22.
Liberalizācijas dinamiskais process skaidri izriet no Direktīvas 97/67 astotā un deviņpadsmitā apsvēruma. Saskaņā ar astoto apsvērumu “[ir] jāveic pasākumi, lai nodrošinātu pakāpenisku un vadāmu tirgus liberalizāciju un šo pasākumu pareizu līdzsvarošanu, lai visā Kopienā saskaņā ar [universālo] pakalpojumu sniedzēju tiesībām un pienākumiem garantētu brīvo pakalpojumu sniegšanu pašā pasta nozarē”. Deviņpadsmitajā apsvērumā paredzēts, ka “ir saprātīgi pagaidām atļaut tiešajā pastā un pārrobežu pastā saglabāt rezervēšanas spēju atbilstīgi paredzētajiem cenu un svara ierobežojumiem; tā kā nākamais pasākums pasta pakalpojumu iekšējā tirgus izveidē būtu [..] pieņemt lēmumu par turpmāko pasta pakalpojumu tirgus pakāpenisko vadāmo liberalizāciju, īpaši, lai liberalizētu pārrobežu un tiešo pastu un turpmāk pārskatītu cenu un svara ierobežojumus”.
23.
Direktīvas 97/67 7. pantā paredzēta iespēja rezervēt, “ciktāl tas vajadzīgs”, atsevišķus pakalpojumus, it īpaši, kā tas ir norādīts 2. punktā, tādus kā pārrobežu pasts, ievērojot šajā pašā direktīvā noteiktos cenas un svara ierobežojumus. Tāpat Direktīvas 97/67 četrdesmit otrajā apsvērumā ir skaidri norādīts, ka “dalībvalstīm nekas netraucē pasta nozarē uzturēt spēkā vai ieviest pasākumus, kas ir liberālāki nekā šajā direktīvā paredzētie, ne arī, beidzoties šīs direktīvas termiņam, uzturēt spēkā pasākumus, kurus tās ir ieviesušas, lai izpildītu šo direktīvu, ja vien minētie pasākumi ir saderīgi ar Līgumu”.
24.
No tā ir jāsecina, ka Direktīvā 97/67 noteiktas robežas konkurences ierobežojumu definēšanai, kas ir saderīgi ar Kopienu tiesībām pasta sektorā; jautājums, kas ir iesniegts Tiesai, ir saistīts ar minētajā direktīvā izmantotās frāzes, proti, “tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu uzturēšanu”, precīzu interpretēšanu. Man šķiet, ka atbildi sniedz pati direktīva un tās apsvērumi, priekšroku dodot interpretācijai, kas padara sekundāro tiesību normu saderīgu ar Līgumiem (
9
).
25.
Direktīva 97/67 izveido pasta pakalpojumu tirgus vispārējās liberalizācijas galīgu sistēmu, un tajā paredzēto normu kopums neļauj dalībvalstīm ierobežot Līgumā noteikto konkurences noteikumu piemērošanu. Šīs direktīvas sešpadsmitais apsvērums ir ļoti tiešs šajā sakarā, nosakot, ka “to pakalpojumu klāsta uzturēšana, kurus var rezervēt atbilstīgi Līguma noteikumiem un neskarot konkurences noteikumu piemērošanu, izrādās attaisnojama, pamatojoties uz [universālo] pakalpojumu nodrošināšanu ar finansiāli līdzsvarotiem nosacījumiem”. No tā izriet, ka šajā direktīvā paredzēta ļoti cieša saikne starp universālo pakalpojumu sniegšanu un rezervēto pakalpojumu noteikšanu; šie rezervētie pakalpojumi tiek veikti papildus universālajiem pakalpojumiem, lai tos varētu veikt “finansiāla līdzsvara apstākļos” (
10
).
26.
No Direktīvas 97/67 teksta izriet, ka ir jāizvērtē, pirmkārt, nepieciešamība garantēt universālo pakalpojumu sniedzēja ekonomisko un finansiālo līdzsvaru. Ir jāprecizē, ka nav jābūt apdraudētai uzņēmuma, kuram ir uzdots veikt vispārējo interešu uzdevumu, ekonomiskai dzīvotspējai, lai atsevišķus pakalpojumus varētu rezervēt universālo pakalpojumu sniedzējam, ja šī rezervēšana izrādās vajadzīga, lai garantētu universālo pakalpojumu sniedzēja ekonomisko un finansiālo līdzsvaru; uzņēmumam, kuram ir uzdots sniegt universālos pakalpojumus, ir jāļauj veikt savs uzdevums un izpildīt savus pienākumus pieņemamos ekonomiskos apstākļos, lai garantētu universālo pakalpojumu uzturēšanu. Rezervēšana ir jāveic tikai atkarībā no vajadzībām, kas saistītas universālajiem pakalpojumiem. Finansiālā līdzsvara jēdziens ir jāattiecina uz universālo pakalpojumu uzturēšanu kā tādu, nevis — kā tas paredzēts arī lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu — uz pakalpojuma sniedzēju.
27.
Universālo pakalpojumu sniedzēja pienākumiem, kas rada izdevumus šim pakalpojumu sniedzējam, ir jāatbilst iemaksām, ko garantē ekskluzīvo tiesību piešķiršana Direktīvas 97/67 7. pantā paredzētajā gadījumā universālo pakalpojumu sniedzējam rezervēto pakalpojumu formā. Saskaņā ar šo koncepciju var būt lietderīgi un pieņemami ļaut universālo pakalpojumu sniedzējam no rentablās darbības sektoriem kompensēt mazāk rentablos sektorus (
11
). Mērķis ir izvairīties no tā, ko sauc par “nosmelšanu”, ko veic konkurents, kuram nav universālo pakalpojumu pienākumu, t.i., no tā, ka notiek koncentrēšanās uz dažiem tādiem ekonomiski rentabliem darbības sektoriem, kas ietilpst universālo pakalpojumu jomā. Universālo pakalpojumu sniedzēja konkurenti var noteikt konkurētspējīgākas cenas jau tādēļ vien, ka tiem nav pienākuma, kāds tas ir universālo pakalpojumu sniedzējam, izmantot rentablajos sektoros gūto peļņu, lai pilnībā vai daļēji kompensētu zaudējumus, kas radušies nerentablajos sektoros (
12
).
28.
Piešķirot rezervētos pakalpojumus, valstis garantē universālo pakalpojumu sniedzējam uzņēmumam iespēju veikt savu uzdevumu (saistībā tikai ar pienākumiem, kas izriet no universālajiem pakalpojumiem) ekonomiski pieņemamos apstākļos. Rezervēto pakalpojumu piešķiršana ir atļauta tikai tad, ja rentablo darbību rezervēšana ir nepieciešama, lai kompensētu nerentablo darbību veikšanu, tādējādi garantējot ekonomiskā līdzsvara apstākļus. Šāda rezervēto tiesību piešķiršana nedrīkst “radīt nelabvēlīgu ietekmi uz konkurences nosacījumiem”, kā tas precizēts Direktīvas 97/67 divdesmit astotajā apsvērumā. Tas nozīmē, ka savstarpējas subsīdijas no rezervētā sektora nerezervētajam sektoram nedrīkst nelabvēlīgi ietekmēt konkurences nosacījumus nerezervētajos sektoros uzņēmumiem, kuri nebauda īpašās tiesības.
29.
Rezervēto pakalpojumu saistīšana ar universālo pakalpojumu uzturēšanu, nevis ar pakalpojumu sniedzēja uzņēmuma finansiālo līdzsvaru nozīmē garantēt, ka ekskluzīvās tiesības ir jāpiešķir saskaņā ar objektīvu kritēriju, kas ir cieši saistīts ar izmaksām, kas rodas no universālajiem pakalpojumiem. Šī objektīvā kritērija piemērošana noved vai nu pie tā, ka rezervētie pakalpojumi tiek piešķirti, lai kompensētu izmaksas, kas saistītas ar uzdevuma sniegt universālos pakalpojumus veikšanu, pat ja šī kompensācija nav nepieciešama, lai uzņēmums, kas ir pakalpojumu sniedzējs, ekonomiski izdzīvotu, vai arī tieši pretēji pie tā, ka principā tiek novērsta tādu pakalpojumu rezervēšana, kas nav tieši nepieciešami, lai kompensētu universālo pakalpojumu sniedzēja ekonomiskās izmaksas, bet gan lai nodrošinātu pakalpojumu sniedzēja uzņēmuma ekonomisko dzīvotspēju.
30.
Pirmajā gadījumā, kad nepastāv draudi uzņēmuma, kas ir pakalpojumu sniedzējs, ekonomiskajai dzīvotspējai, kompensācija, kas piešķirta ar rezervēto pakalpojumu starpniecību, nodrošina, ka tas netiek nostādīts nelabvēlīgākā konkurences pozīcijā salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuriem nav pienākumu, kas izriet no universālo pakalpojumu sniegšanas. Nepastāvot kompensācijai par nerentablo pakalpojumu sniegšanu, kas saistīti ar universālajiem pakalpojumiem, uzņēmumiem nebūtu nekāda ekonomiskā stimula uzņemties šos pienākumus un tā rezultātā tiktu apdraudēta pati universālo pakalpojumu pastāvēšana.
31.
Otrajā gadījumā ir paredzēts aizliegt valstīm turpināt finansēt netiešā veidā neefektīvus uzņēmumus un tādējādi traucēt konkurenci tirgū tiktāl, ciktāl šie uzņēmumi, kuriem ir piešķirti rezervētie pakalpojumi, turklāt konkurē ar uzņēmumiem sektoros, kuros ir brīva konkurence. Tomēr, kaut arī principā ir jānodala universālo pakalpojumu ekonomiskais līdzsvars un pakalpojuma sniedzēja ekonomiskais līdzsvars, nevar tikt izslēgts, ka konkrētos gadījumos universālo pakalpojumu uzturēšanas mērķi var būt cieši saistīti ar universālo pakalpojumu sniedzēja turpmākas pastāvēšanas garantiju. Turklāt šīs bažas izskaidro arī šajā sektorā notiekošā progresīvā liberalizācija. Iepriekš minētajā gadījumā ir jābūt iespējai rezervēt noteiktus pakalpojumus saistībā ar nepieciešamību garantēt uzņēmuma dzīvotspēju neatkarīgi no ciešas saiknes pastāvēšanas ar izmaksām, kas rodas no universālo pakalpojumu sniegšanas.
32.
Lai pārbaudītu korelāciju starp rezervēto pakalpojumu piešķiršanu un universālo pakalpojumu finansiālo līdzsvaru, Direktīva 97/67 pakļauj rezervēto pakalpojumu piešķiršanu pilnīgas finanšu pārredzamības nosacījumam, kas jebkurā brīdī ļautu pārbaudīt šo speciālo tiesību piešķiršanas nepieciešamību un atkāpes no Līguma normām nepieciešamību. Turklāt uzskaites pārskatāmības noteikumi (12.–15. pants) apstiprina šo nostāju, nosakot stingru dalījumu uzskaites ziņā starp skaitļiem, kas attiecas uz rezervētajiem pakalpojumiem, un skaitļiem, kas attiecas uz nerezervētajiem pakalpojumiem, un saistībā ar nerezervēto pakalpojumu uzskaiti — starp pakalpojumiem, kas ietilpst universālajos pakalpojumos, un tiem, kas tajos neietilpst.
33.
Direktīvas 97/67 7. panta interpretācija, kas attiecas uz iespēju veikt izejošā pārrobežu pasta rezervēšanu, nemainās ar šī paša panta jauno versiju (izņemot, ja tā kļūst stingrāka), ko sniedz Direktīva 2002/39. Atbilstoši ar minēto direktīvu pārformulētajai versijai ir iespējams turpināt rezervēt pārrobežu pastu, “ciktāl tas vajadzīgs” un, piemēram, “kad daži pasta darbības sektori ir jau liberalizēti, vai tāpēc, ka dalībvalstī pasta pakalpojumiem ir īpatnības”. Šī tiesību norma faktiski sniedz tikai piemērus saistībā ar elementiem, kas var ietekmēt vispārējo interešu pakalpojuma sniegšanu ekonomiskā līdzsvara apstākļos. Runa ir par noderīgām norādēm, lai veiktu vērtējumu saistībā ar tādu speciālo tiesību kā pakalpojumu rezervācija piešķiršanu. Šie elementi ir jāņem vērā tiktāl, ciktāl tiem ir ietekme uz šo universālo pakalpojumu ekonomisko dzīvotspēju.
34.
Atsauce uz agrākiem elementiem — lai novērtētu rezervēšanas saderību ar Kopienu tiesībām — var tikt izskaidrota arī ar Direktīvas 2002/39 sešpadsmito apsvērumu un ar šīs direktīvas pieņemšanas procesu.
35.
Komisijas sagatavotajā pirmajā projektā netika paredzēta iespēja rezervēt izejošo pārrobežu pastu, un tajā bija paredzēta pilnīga pakalpojuma liberalizācija. Tikai pēc Eiropas Parlamenta iesaistīšanās (
13
) Direktīvas 97/67 grozījumu projektā tika uzskatīta par pieņemamu iespēja rezervēt pārrobežu pasta pakalpojumus.
36.
Direktīvas 2002/39 sešpadsmitajā apsvērumā ir skaidri norādīts iespējas rezervēt pārrobežu pastu izņēmuma raksturs: “izejošā pārrobežu pasta pilnīga atvēršana konkurencei ar iespējamiem izņēmumiem, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu sniegšanu, ir samērā vienkārša un vadāma, tomēr nozīmīga turpmākā stadija”. Tātad, lai labāk uzsvērtu to, ka pārrobežu pasta rezervēšana ir jāuzskata par izņēmumu — kas pamatots tikai ar vajadzību garantēt universālo pakalpojumu finansiālo līdzsvaru — minētajā noteikumā ir paredzēti elementi, kas ir jāņem vērā, izvērtējot nepieciešamību rezervēt pārrobežu pasta pakalpojumus.
37.
Ir skaidrs, ka, no pasta tirgus progresīvas liberalizācijas viedokļa, universālo pakalpojumu ekonomiskā līdzsvara garantija ir jāapskata dinamiski un ka dažādiem liberalizācijas līmeņiem atbilst dažādi konteksti un dažādas ekonomiskās situācijas, ja runā par uzņēmumiem, kuriem ir uzdota universālo pakalpojumu sniegšana. Rezervēto jomu samazināšana un atvēršana konkurencei monopolstāvokļa gadījumā teorētiski var pastiprināt koncesiju relatīvo nozīmību dažos sektoros, lai garantētu universālo pakalpojumu sniedzēja ekonomisko līdzsvaru. Jomas paplašināšanās, kas ir pakļauta konkurencei, faktiski var radīt universālo pakalpojumu sniedzēja ekonomiskās nestabilitātes risku palielināšanos. No otras puses, norāde uz dalībvalstu pasta pakalpojumu īpatnībām ir saprotama tādēļ, ka pārrobežu pakalpojumu raksturs katrā dalībvalstī atšķiras atkarībā no izejošā pārrobežu pasta mainīgās ekonomiskās situācijas un tā izmaksām. Šīs atšķirības valsts pasta pakalpojumu strukturālajos un ekonomiskajos aspektos tādējādi uzliek pienākumu veikt vērtējumus, kas katrā dalībvalstī ļoti atšķiras, ņemot vērā nepieciešamību veikt rezervēšanu, lai nodrošinātu ekonomisko līdzsvaru.
38.
Ņemot vērā iepriekš minēto, var secināt, ka Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums, kas ir jāizpilda, lai piešķirtu rezervētos pakalpojumus, ir tāds nosacījums, kas paredzēts, lai garantētu universālo pakalpojumu finansiālo līdzsvaru, kā tas ir noteikts pašā minētajā direktīvā. Apsvērumi, kas attiecas uz vispārējo situāciju pasta sektorā un liberalizācijas pakāpi, var tikt ņemti vērā tiktāl, ciktāl tie ir atbilstoši, lai noteiktu nepieciešamību rezervēt dažus pakalpojumus, lai garantētu universālo pakalpojumu sniegšanu finansiālā līdzsvara apstākļos. Valsts rīcības brīvība saistībā ar rezervēto pakalpojumu noteikšanu ir ierobežota ar tās pienākumu pierādīt rezervētu pakalpojumu nepieciešamību, lai tiktu nodrošināts finanšu līdzsvars, sniedzot ar universālo pakalpojumu saistītus pakalpojumus.
III — Secinājums
39.
Nobeigumā es piedāvāju Tiesai atbildēt uz prejudiciālo jautājumu šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai 7. panta 2. punkts tā oriģinālajā versijā un pēc grozījumu izdarīšanas ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 10. jūnija Direktīvas 2002/39/EK 1. panta 1. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var rezervēt pārrobežu pasta pakalpojumus universālo pakalpojumu sniedzējam(-iem) tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu universālo pakalpojumu sniegšanu finansiālā līdzsvara apstākļos.
(
1
)	Oriģinālvaloda — portugāļu.
(
2
)	OV 1998, L 15, 14. lpp.
(
3
)	OV L 176, 21. lpp.
(
4
)	1998. gada 14. jūlijaBOE Nr. 167, 23473. lpp.
(
5
)	1989. gada 18. aprīļa spriedums lietā 128/88 Di Felice (Recueil, 923. lpp., 7. punkts) un 2002. gada 9. jūlija spriedums lietā C-181/00 Flightline (Recueil, I-6139. lpp., 20. punkts).
(
6
)	1995. gada 15. decembra spriedums lietā C-415/93 Bosman (Recueil, I-4921. lpp., 59. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Flightline (21. punkts).
(
7
)	Skat. manus 2007. gada 1. marta secinājumus apvienotajās lietās no C-222/05 līdz C-225/05 Van der Weerd u.c. (2007. gada 7. jūnija spriedums, Krājums, I-4233. lpp., 12. punkts) un 1990. gada 8. novembra spriedumu lietā C-231/89 Gmurzynska-Bscher (Recueil, I-4003. lpp., 20. punkts); 1995. gada 9. februāra spriedumu lietā C-412/93 Leclerc-Siplec (Recueil, I-179. lpp., 11. punkts), 1995. gada 23. februāra spriedumu apvienotajās lietās C-358/93 un C-416/93 Bordessa u.c. (Recueil, I-361. lpp, 10. punkts), 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C-167/01 Inspire Art (Recueil, I-10155. lpp., 44. punkts) un 2005. gada 22. novembra spriedumu lietā C-144/04 Mangold (Krājums, I-9981. lpp., 35. punkts).
(
8
)	Skat. 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C-410/04 ANAV (Krājums, I-3303. lpp., 26. punkts) un 2005. gada 11. janvāra spriedumu lietā C-26/03 Stadt Halle un RPL Lochau (Krājums, I-1. lpp., 46. punkts).
(
9
)	Tiesas 1983. gada 13. decembra spriedums lietā 218/82 Komisija/Padome (Recueil, 4063. lpp., 15. punkts) un 1995. gada 29. jūnija spriedums lietā C-135/93 Spānija/Komisija (Recueil, I-1651. lpp., 37. punkts).
(
10
)	Šo pašu “finansiālā līdzsvara” jēdzienu Tiesa izmantoja saistībā ar pasta pakalpojumu sektoru 1993. gada 19. maija spriedumā lietā C-320/91 Corbeau (Recueil, I-2533. lpp.) un 2001. gada 17. maija spriedumā lietā C-340/99 TNT Traco (Recueil, I-4109. lpp.).
(
11
)	Iepriekš minētie spriedumi lietā Corbeau (17. punkts) un lietā TNT Traco (55. punkts).
(
12
)	Skat. ģenerāladvokāta La Pergolas [La Pergola] 1999. gada 1. jūnija secinājumus apvienotajās lietās C-147/97 un C-148/97 Deutsche Post (2000. gada 10. februāra spriedums, Recueil, I-825. lpp., 27. punkts).
(
13
)	Rezolūcija par Eiropas Parlamenta nostāju par Komisijas priekšlikumu (OV 2001, C 232, 287. un 301. lpp.).