62010CC0242_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
[Lombardijas reģionālā Administratīvā tiesa] būtībā vaicā Tiesai, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgas konkrētas saistības, kas noteiktas elektroenerģijas uzņēmumiem, kuriem pieder Itālijas elektroenerģijas sistēmas darbībai saistībā ar tā dēvētajiem “dispečervadības un līdzsvarošanas” pakalpojumiem “būtiskas iekārtas”.
2. Minētais “būtisko iekārtu” regulējums ir risinājums vajadzībām, kādas ir minētajiem “dispečervadības un līdzsvarošanas” pakalpojumiem, kuri, kā zināms, ir cieši saistīti ar sistēmas drošību un apgādes regularitāti. Tādēļ no šā viedokļa šī lieta skaidri varētu ietilpt Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu (2) 11. panta regulējumā. Tomēr Itālijas likumdevējs un regulatīvās iestādes norāda, ka strīdīgajam pasākumam ir arī plašāks mērķis, proti, kontrolēt galalietotāju par elektroenerģiju maksātās cenas. Šā otrā aspekta un pašu minētā Itālijas regulējuma īpašību dēļ vērtējumā jāatsaucas uz vairāku lietas dalībnieku norādīto tās pašas direktīvas 3. panta 2. punktu tiktāl, ciktāl tajā dalībvalstīm noteiktos gadījumos un ar zināmiem nosacījumiem ļauts noteikt sabiedrisko pakalpojumu saistības uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas nozarē. 2010. gada 20. aprīļa spriedums lietā Federutility (3), kurā pirmoreiz judikatūrā iztirzāts šis jautājums par sabiedrisko pakalpojumu saistībām enerģētikas nozarē (4), ir tiešs precedents šīs tiesību normas interpretācijai. Tādējādi šajā lietā Tiesai būs iespēja spriest par šā noteikuma piemērojamību no minētajā spriedumā vērtētā skaidri atšķirīgā kontekstā.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
3. Direktīvas 2003/54 3. pantā ir reglamentētas tā dēvētās sabiedrisko pakalpojumu saistības un patērētāju aizsardzība. Tās 2. punktā ir noteikts:
“Pilnībā ievērojot attiecīgos Līguma noteikumus, īpaši tā 86. pantu, dalībvalstis uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas nozarē, var vispārējās ekonomiskās interesēs uzlikt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, kuras attiecas [var atteikties] uz drošību, tostarp piegādes drošību, piegādes regularitāti, kvalitāti un cenu, kā arī uz vides aizsardzību, tostarp energoefektivitāti un klimata aizsardzību. Šādām saistībām ir jābūt skaidri definētām, pārredzamām, nediskriminējošām, pārbaudāmām, un tām jāgarantē tas, ka visiem ES elektroenerģijas uzņēmumiem ir vienlīdzīga pieeja valstu patērētājiem. Attiecībā uz piegāžu drošību, energoefektivitātes un pieprasījuma attiecības pārvaldību un vides aizsardzības mērķu izpildi, kā minēts šajā punktā, dalībvalstis var ieviest ilgtermiņa plānošanu, ņemot vērā iespēju, ka sistēmai vēlēsies piekļūt trešās personas.”
4. Saskaņā ar šā 3. panta 9. punktu, “īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis informē Komisiju par visiem pasākumiem, ko tās pieņēmušas, lai izpildītu universālā pakalpojuma un sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības”.
5. Direktīvas 11. panta par “dispečervadību un līdzsvarošanu” (5) 2. punktā ir noteikts, ka “ražošanas objektu [iekārtu] dispečervadību un starpsavienojumu izmantošanu nosaka, ņemot vērā kritērijus, kurus var apstiprināt attiecīgā dalībvalsts un kuriem jābūt objektīviem, publicētiem un nediskriminējoši piemērojamiem, lai nodrošinātu pareizu iekšējā elektroenerģijas tirgus darbību. Jāņem vērā ekonomisk[ā] priekšrocīb[a], kāda ir elektroenerģijai, ko iegūst no pieejamiem ražošanas objektiem [pieejamām ražošanas iekārtām] vai caur starpsavienojumiem, un sistēmas tehnisk[ie] ierobežojum[i]”. Turklāt tā 6. punktā ir noteikts, ka, “ja pārvades sistēmas operatori iepērk enerģiju, ko izmanto enerģijas zudumu segšanai un rezerves jaudai savā sistēmā, tad šo iepirkšanu veic saskaņā ar pārredzamām, nediskriminējošām un tirgus principiem atbilstīgām procedūrām”.
B – Valsts tiesiskais regulējums (6)
1) AEEG Lēmums Nr. 168/03 un Lēmums Nr. 111/06
6. 2003. gada 30. decembrī Autorità per l’energia elettrica e il gas
(turpmāk tekstā – “ AEEG ”) pieņēma Lēmumu Nr. 168/03 (7), kurā izklāstīti nosacījumi dispečervadības sabiedrisko pakalpojumu darbībai, lai nodrošinātu elektroenerģijas pieprasījuma apmierināšanu pietiekamos drošības nosacījumos.
7. Ar AEEG
2009. gada 9. jūnijā pieņemto Lēmumu ERG/alt
Nr. 111/06 (8) Lēmumā Nr. 168/03 tika izdarīti grozījumi, atļaujot Itālijas elektroenerģijas pārvades sistēmas operatorei un par dispečervadības darbības veikšanu visā valsts teritorijā atbildīgajai Terna Rete Elettrica Nazionale SpA (9) noteikt elektroenerģijas sistēmas drošībai “būtiskās vienības”, šādi nodrošinot iespēju identificēt dispečervadības pakalpojuma izvēršanai vajadzīgos resursus.
2) Likums Nr. 2/09
8. Ar 2009. gada 28. janvāra Likumu Nr. 2 (10) ir ieviesti zināmi grozījumi Lēmumā Nr. 111/06 noteiktajā būtisko vienību regulējumā. Tā 3. panta 10. punkta d) apakšpunktā ir norāde uz reformu dispečervadības pakalpojumu tirgū, kura vadība ir uzticēta “pārvades un dispečervadības pakalpojuma koncesionāram, lai ļautu izraudzīties elektroenerģijas sistēmas drošības nodrošināšanai vajadzīgo resursu pieprasījumu, [pamatojoties uz sistēmai katra resursa sniegtajiem dažādajiem pakalpojumiem], veicot pārredzamu un no saimnieciskā viedokļa efektīvu vērtējumu. Dispečervadības pakalpojumus nodrošina, atļauju saņēmušajiem operatoriem iepērkot vajadzīgos resursus. Dispečervadības pakalpojumu tirgū enerģijas cenu nosaka, pamatojoties uz dažādām cenām, ko saistoši piedāvājis katrs atļauju saņēmušais lietotājs un akceptējis dispečervadības pakalpojumu koncesionārs, priekšroku dodot piedāvājumiem par zemākām cenām, līdz pilnībā tiek apmierināts pieprasījums [..]”.
9. Likuma Nr. 2/09 3. panta 11. punktā ir noteikts, ka, ņemot vērā ārkārtīgo starptautisko ekonomisko krīzi un tās ietekmi arī uz izejvielu cenām “lai garantētu izmaksu samazināšanu ģimenēm un uzņēmumiem un pazeminātu elektroenerģijas cenu”, AEEG lēmumos, citstarp attiecībā uz elektroenerģijas dispečervadību, jāievēro šādi principi un pamatnostādnes:
“a) subjektiem, kuru individuālā rīcībā ir dispečervadības pakalpojumu pieprasījuma apmierināšanai būtiskas atsevišķas iekārtas vai to kopumi, kas saskaņā ar šā apakšpunkta noteikumiem ir identificēti atbilstoši [ AEEG ] noteiktajiem kritērijiem, jāsniedz piedāvājumi tirgos ar nosacījumiem, kurus nosaka [ AEEG ], kura veic vajadzīgos pasākumus, lai līdz minimumam samazinātu sistēmas izmaksas un nodrošinātu taisnīgu atlīdzību ražotājiem, proti, dispečervadības pakalpojumu pieprasījumam būtiskas tikai un vienīgi laikā, kad ir iestājušies turpinājumā minētie nosacījumi, ir iekārtas, kuras ir tehniski un strukturāli nepieciešamas, lai novērstu jaudas noslogotību sistēmā vai nodrošinātu ilglaicīgu atbilstoša valsts energosistēmas līmeņa drošību.
[..]”
3) AEEG Lēmums Nr. 52/09
10. Saskaņā ar šo Likumu Nr. 2/09 2009. gada 29. aprīlī AEEG pieņēma Lēmumu AGR/elt Nr. 52/09 (11), ar kuru tika izdarīti grozījumi tās agrākajā Lēmumā Nr. 111/06, ieviešot jaunu regulējumu jautājumā par “elektroenerģijas sistēmas darbībai būtiskām iekārtām”.
11. Saskaņā ar Lēmuma Nr. 111/06 63. panta 9. punktu, grozījumi kurā izdarīti ar Lēmuma Nr. 52/09 1. panta c) punktu, pārvades sistēmas un dispečervadības pakalpojumu operatoram ( Terna SpA ) reizi gadā jāsagatavo un jāpublicē par elektroenerģijas sistēmas darbībai un drošībai būtiskām uzskatīto iekārtu vai to kopumu saraksts, attiecībā uz katru no tām citu ziņu starpā norādot iemeslus, kādēļ tās iekļautas sarakstā, un laikposmus, kuros attiecīgā iekārta tiek uzskatīta par būtisku.
12. Saskaņā ar Lēmuma Nr. 111/06 63. panta 2. punktu uzņēmums Terna SpA par būtiskām uzskata:
“a) ikvienu iekārtu, bez kuras, tostarp ņemot vērā citu ražošanas iekārtu un tīkla elementu plānotas uzturēšanas vajadzības, nākamā kalendārā gada laikā nebūtu iespējams nodrošināt atbilstoša līmeņa pārvaldību elektroenerģijas sistēmas drošības ziņā;
b) neatkarīgi no a) apakšpunktā minētajām iekārtām – ikvienu citu iekārtu, kas ietilpst par būtiskām saskaņā ar 63. panta 6. punktu noteikto iekārtu kopumā.”
13. Līdz ar iekārtas atzīšanu par būtisku vai būtisku iekārtu kopumam piederīgu to īpašniekiem Itālijas elektroenerģijas biržā piedāvājumi attiecībā uz šīm iekārtām atbilstoši sadalījumam katrā tirgus segmentā, proti, iepriekšējās dienas tirgū, izlīdzinājumu tirgū un dispečervadības pakalpojumu tirgū, ir jāiesniedz, “ievērojot Terna SpA
noteiktās prasības un kritērijus attiecībā uz katru tirgu” (64. panta 2. punkts). Iepriekšējās dienas tirgū un izlīdzinājumu tirgū sniegto piedāvājumu [vienības cenai] jābūt “vienādai ar nulli” (64. panta 5. punkts). Dispečervadības pakalpojumu tirgū sniegto piedāvājumu cena, kas atbilst daudzumiem, attiecībā uz kuriem konkrētā iekārta tiek uzskatīta par būtisku sistēmas drošībai katrā attiecīgajā laikposmā, atbilst elektroenerģijas pārdošanas cenai ražošanas iekārtas atrašanās vietā esošajā iepriekšējās dienas tirgū (64. panta 7. punkts). Ja atlīdzība par saistošā regulējuma ietvaros piegādāto elektroenerģiju nav pietiekoša, lai segtu ražošanas vienības mainīgās izmaksas, Terna SpA atlīdzina operatoriem starpību (64. panta 8. punkts).
14. Būtiskajām iekārtam piemērojamajam “parastajam” regulējumam Lēmumā Nr. 52/09 ir paredzētas divas alternatīvas.
15. Pirmkārt, saskaņā ar Lēmuma Nr. 111/06 63. panta 11. punktu (redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Lēmumu Nr. 52/09) būtisko iekārtu īpašnieki var lūgt AEEG piemērot tā dēvēto “regulējumu par izmaksu atlīdzināšanu”, kas ļauj saņemt konkrētu summu, kura atbilst starpībai starp iekārtai atzītajām ražošanas izmaksām un ieņēmumiem, kas ar to gūti laikposmā, kamēr tā būtu bijusi būtisko iekārtu sarakstā (63. panta 13. punkts). Lai varētu izmantot šo regulējumu, operatoriem ir jāpilda 65. pantā noteiktie pienākumi.
16. Otrkārt, saskaņā ar 65.a pantu (kas iekļauts ar Lēmumu Nr. 52/09) uz būtiskas iekārtas vai to kopuma īpašnieku var neattiekties to “parastais” regulējums, ja tas ar Terna SpA noslēdz līgumu, saskaņā ar kuru šā uzņēmuma rīcībā tiek nodots iepriekš noteikts (visās iekārtās, ne tikai būtiskajās saražots) enerģijas daudzums par cenu, kura katrā ziņā var tikt pielāgota (pārdošanas piedāvājumi par cenu, kas vienāda ar nulli, un pirkšanas piedāvājumi par cenu iepriekšējās dienas tirgus attiecīgajā zonā) vai kurai noteikta augstākā vai zemākā robeža.
III – Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
17. ENEL Produzione SpA
(turpmāk tekstā – “ Enel ”) kā elektroenerģijas ražotājuzņēmums un par būtiskām uzskatītu iekārtu īpašnieks apstrīdēja AEEG
Lēmumu Nr. 52/09 Tribunale Administrativo Regionale per la Lombardia, pamatojoties uz to, ka tas esot pretrunā Direktīvas 2003/54 11. panta 2. un 6. punktam.
18. Minētā administratīvā tiesa uzskata, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums varētu būt nesaderīgs ar Līguma noteikumiem par uzņēmējdarbības brīvību, pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī preču un kapitāla brīvu apriti un ka tas nebūtu attaisnojams nedz saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu (tagad – LESD 106. panta 2. punkts), nedz saskaņā ar Direktīvas 2003/54 3. panta 2. punktu. Tādēļ tā uzdod Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar Līguma 23., 43., 49. un 56. pantu, kā arī Direktīvas 2003/54 11. panta 2. un 6. punktu un 24. pantu tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, nepaziņojot Eiropas Komisijai, noteiktiem elektroenerģijas ražotājiem, kuriem konkrētajos apstākļos ir būtiska loma, lai tiktu apmierinātas dispečervadības pakalpojumu pieprasījuma vajadzības, ir pastāvīgi noteikts pienākums elektroenerģijas biržas tirgos iesniegt piedāvājumus atbilstoši sistēmas operatora patstāvīgi noteiktām programmām un ražotājam tiek liegts brīvi noteikt par šiem piedāvājumiem saņemamās atlīdzības apmēru, jo tā tiek saistīta ar kritērijiem, kuri nav tikuši iepriekš noteikti saskaņā ar pārredzamām, nediskriminējošām un tirgus principiem atbilstīgām procedūrām?”
IV – Tiesvedība Tiesā
19. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā ir reģistrēts 2010. gada 17. maijā.
20. Rakstveida apsvērumus sniedza Enel, Terna SpA, Austrijas un Itālijas valdības un Komisija.
21. 2011. gada 11. maijā rīkotajā tiesas sēdē mutvārdu apsvērumu izteikšanai piedalījās Enel, Terna SpA, Itālijas Republikas un Komisijas pārstāvji.
V – Prejudiciālā jautājuma vērtējums
A – Elektroenerģijas sistēmas “dispečervadības un līdzsvarošanas” funkcijas Direktīvā 2003/54
22. Direktīvas 2003/54 11. pantā rodamais “dispečervadības un līdzsvarošanas” pakalpojumu regulējums kopā ar tās 3. panta 2. punktu un preambulas 17. un 24. apsvērumu iemieso šajā tiesību normā noteikto kompromisu starp liberalizāciju un sabiedrisko pakalpojumu. Patiesībā Direktīvas 2003/54 preambulas 17. apsvērumā un 11. pantā (kas gandrīz bez izmaiņām ir pārņemti Direktīvas 2009/72/EK (12) preambulas 35. apsvērumā un 15. pantā), neizslēdzot iespēju, ka dispečervadības un līdzsvarošanas pakalpojumi tiek izvērsti brīvā tirgū, tiek pavērta iespēja daļējai un skaidri lokalizētai valsts iestāžu kontrolei šajā jomā.
23. Direktīvas 2003/54 11. pantā ļoti vispārīgi var izšķirt dažādus šajā “dispečervadības un līdzsvarošanas” pakalpojumā ietilpstošos uzdevumus. Pirmais uzdevums ir enerģijas “dispečervadība” jeb “plūsmas virzība” sistēmā: sistēmas operators, pildot šo funkciju, “izsauc” savā teritorijā esošās ražošanas iekārtas atkarībā no pieprasījuma vajadzībām (13) . Saskaņā ar direktīvas 11. panta 2. punktu minētajā “izsaukumā” jeb “dispečervadībā” jāievēro dažādu iekārtu piedāvājumu “ekonomiskās prioritātes” secība, kas ir tas pats, kas piemērot no iepriekšējās dienas tirgus un dienas tirgus izrietošo programmēšanu (14) . Programmēšanā atspoguļotā “ekonomiskās prioritātes” secība var punktuāli mainīties divu dažādu apstākļu dēļ: pirmkārt, ja attiecīgā dalībvalsts ir nolēmusi dot priekšroku “koģenerācijai vai arī ražošanas objektiem, kas izmanto neizsīkstošos enerģijas avotus vai atkritumus” (direktīvas 11. panta 3. punktā paredzētā iespēja) (15), un, otrkārt, ja to stingri ievērot liedz “sistēmas tehniskie ierobežojumi” (direktīvas 11. panta 2. punkts).
24. Otrkārt, saistībā ar minētajiem sistēmas tehniskajiem ierobežojumiem “dispečervadība” ietver arī virkni uzdevumu, kas paredzēti, lai novērstu programmēšanā konstatētos vai reāllaikā iespējamos tehniskos ierobežojumus, – regulēt spriegumu, pārvaldīt nobīdes starp ražošanu un patēriņu un radīt un uzturēt rezerves kapacitāti. Šie būtu tehniskie dispečervadības pakalpojumi vārda tiešā nozīmē (16) . Tie ir īpaši norādīti minētās direktīvas 11. panta 6. punktā un saistībā ar sistēmas “līdzsvarošanas” nodrošināšanai paredzētajiem uzdevumiem – šeit neiztirzājamajā minētā panta 7. punktā. Saskaņā ar 11. panta 6. punktu enerģijas, kuru sistēmas operators izmanto “enerģijas zudumu segšanai un rezerves jaudai”, iegādei jānotiek “saskaņā ar pārredzamām, nediskriminējošām un tirgus principiem atbilstīgām procedūrām” (17) .
B – Elektroenerģijas nozare Itālijā un tās regulējums. Strīdīgais pasākums
25. Pirmie ar Direktīvu 96/92 noteiktie pasākumi Itālijas elektroenerģijas nozares atvēršanai Itālijā tika īstenoti ar tā dēvēto “ Bersani dekrētu” (18) . Šo regulējumu papildināja virkne vēlāku tiesību normu, pielāgojot Itālijas elektroenerģijas tirgu Direktīvas 2003/54 prasībām.
26. Saskaņā ar šīm tiesību normām elektroenerģijas pārdošana Itālijā vispārīgi var īstenoties vai nu brīvās divpusējās sarunās pirms piegādes brīža, vai arī piedaloties elektroenerģijas tirgū vai biržā, kas notiek šim brīdim tuvākā laikā. Savukārt šajā elektrības tirgū ir divi sekojoši posmi jeb tirgi – tā dēvētais “iepriekšējās dienas tirgus” un “dienas tirgus”, kuros var piedalīties visi elektroenerģijas ražotāji. Pēc šā pirmā posma beigām atveras tā dēvētais “dispečervadības pakalpojumu tirgus”.
1) Iepriekšējās dienas tirgus un dienas tirgus
27. “Iepriekšējās dienas tirgū”, pirmkārt, notiek sarunas par elektroenerģijas iepirkšanas un pārdošanas piedāvājumiem katrai piegādes dienas stundai. Patiesībā tas atveras deviņas dienas pirms tām un slēdzas dienu iepriekš plkst. 9:00, kad, pamatojoties uz minētajām sarunām, tiek noteiktas iepriekšējas programmas elektroenerģijas padevei un izmantošanai (kurš to ražos un kurš to patērēs) katrā sistēmas punktā un katrā nākamās dienas stundā.
28. “Dienas tirgus” (agrāk saukts par “izlīdzinājumu tirgu”) darbojas pēc tam – joprojām dienu pirms piegādes, un tajā notiek jaunas sarunas, kas ļauj operatoriem veikt pielāgojumus vai izmaiņas no iepriekšējās dienas tirgus izrietošajā iepriekšējā programmēšanā.
2) Dispečervadības un līdzsvarošanas funkcija: dispečervadības pakalpojumu tirgus
29. Tomēr ir praktiski neiespējami, ka no abiem iepriekšējiem tirgiem izrietošā programmēšana precīzi atbilstu faktiskajām svārstībām, kas piegādes dienā reāllaikā notiek piedāvājumā un faktiskajā elektroenerģijas piegādes pieprasījumā. Tā kā elektroenerģija nav uzglabājama prece, piegādes dienā pieprasījumam ik brīdi jābūt precīzi izlīdzinātam ar atbilstošu ražošanu.
30. Uzņēmums Terna SpA
pārvades sistēmas operatora statusā uzņemas veikt ražošanas iekārtu “dispečervadību un līdzsvarošanu”, proti, pakalpojumu, ar kuru paredzēts nodrošināt elektroenerģijas piedāvājuma un pieprasījuma pastāvīgu līdzsvarošanu valsts pārvades sistēmā un tādējādi – elektroapgādes drošību un pastāvību (19) .
31. Lai sniegtu par tehniskajiem dispečervadības pakalpojumiem dēvētos pakalpojumus, Itālijas elektrotīkla operators Terna SpA izmanto jau minēto “dispečervadības pakalpojumu tirgu”. Tajā tātad pieprasījumu rada Terna SpA, bet piedāvājumu – iepriekš par “būtiskām” atzīto iekārtu īpašnieki.
32. Dispečervadības pakalpojumu tirgū uzņēmumi, kuru rīcībā ir būtiskās vienības, piedāvā savas iekārtas uz noteiktu laiku nodot Terna SpA “rīcībā”, un šī pēdējā tiem norāda, vai tobrīd tīklā jāpadod par programmēto vairāk vai mazāk elektroenerģijas. Šķiet nav strīda par to, ka šā veida pakalpojums elektroenerģijas ražotājiem ir ievērojami sadārdzināts, ņemot vērā, ka pieprasījums ir neparedzams un gandrīz atkarīgs no apstākļu sakritības un tas jāapmierina uzreiz ar lielu reaģētspēju. Izmaksas, kas rodas uzņēmumam Terna SpA, iegādājoties enerģiju, lai sniegtu šos pakalpojumus, tiek segtas ar tā dēvēto “uplift”, kuru sedz visi patērētāji.
33. Tādēļ šā dispečervadības pakalpojumu tirgus priekšnosacījums ir virknes par elektroenerģijas sistēmas darbībai un drošībai “būtiskām” atzītu infrastruktūru individualizēšana. Minētās kvalificēšanas iznākumā tiek piemērots īpašs regulējums par dalību elektrības tirgos, kurā 2009. gadā tika veikta ievērojama reforma.
3) 2009. gada reforma: jaunais būtisko iekārtu regulējums
34. Būtisko iekārtu sarakstu, ievērojot AEEG
Lēmuma Nr. 111/06 63. pantā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Lēmuma Nr. 52/09 1. panta c) punktu, tālab paredzētos kritērijus un kārtību, reizi gadā sagatavo Terna SpA .
35. Līdz 2009. gada reformai pastāvējusī sistēma, kā norādīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, esot bijusi “ne visai efektīva” gan tāpēc, ka par būtiskām bija atzīts niecīgs skaits spēkstaciju, gan tāpēc, ka “būtiskums” attiecās tikai un vienīgi uz atsevišķām iekārtām, nevis uzņēmumiem, kuriem tās pieder, jo tādējādi “varēja gadīties, ka ar saistošā regulējuma attiecināšanu uz kādu atsevišķu iekārtu nebija pietiekami, lai novērstu, ka dominējošā stāvoklī tirgū atrodas noteikti operatori, kuri kā citu iekārtu, kas savā kopumā ir nepieciešamas, lai nodrošinātu dispečervadības pakalpojumu pieprasījumu, īpašnieki tik un tā būtu varējuši vienpusēji noteikt pārdošanas cenu noteiktos sistēmas darbības apstākļos vajadzīgajam elektroenerģijas robeždaudzumam”.
36. Intervences pasākumiem pakļautās elektroenerģijas ziņā reformas nozīme ir neapstrīdama. Saskaņā ar Enel sniegtajām ziņām (kuras pārējie lietas dalībnieki nav apstrīdējuši) pirms Likuma Nr. 2/09 un Lēmuma Nr. 52/09 pieņemšanas atzīšana par būtisku attiecās uz ražošanas kopjaudu 500 MW apmērā, savukārt pēc reformas par būtisku tika atzīti 10 413 MW no Enel produkcijas, kam, visnotaļ iespējam, pieskaitāmi citi šeit nezināmi pārējo elektroenerģijas ražošanas uzņēmumu daudzumi.
37. Tādēļ attiecībā uz katru būtisko iekārtu īpašnieku noteikt par būtisku atzīstamo stundu skaitu un jaudu ir Terna SpA
ziņā. Pārējais laiks un jauda ražotājam ir “brīvi”, un tas var piedāvāt tirgū daudzumu, kādu tas vēlas, par cenu, kādu tas vēlas. Turpretim attiecībā uz stundām un jaudu, kas atzītas par būtiskām, piedāvājumi iepriekšējās dienas tirgū, dienas tirgū un dispečervadības pakalpojumu tirgū jāveic, “izpildot saistības un atbilstoši kritērijiem, ko attiecībā uz katru no šiem tirgiem noteikusi Terna SpA ” (Lēmuma Nr. 111/06 64. panta 2. punkts).
38. Pirmkārt, tas nozīmē, ka Terna SpA būtiskās iekārtas īpašniekam norāda iepriekšējās dienas tirgū un dienas tirgū piedāvājamās elektroenerģijas daudzumu (stundas/jaudu). Minētais piedāvājums jāveic par “nulles cenu” līdz ar sekām, kuras norādīšu turpinājumā. Līdztekus tiek izteikti iepirkšanas piedāvājumi par nenoteiktu cenu (Lēmuma Nr. 111/06 64. panta 5. un 6. punkts). Šādi, kā paskaidroja Itālijas valdība, tiek nodrošināts, lai ar būtisko iekārtu saistīto piedāvājumu Terna SpA izvēlētos minētajos tirgos (atbilstoši “ekonomiskās prioritātes” kritērijam). Tā dēvēto “piedāvājumu par nulles cenu” mehānisms šķiet arī ir saistīts ar apstākli, ka par minēto būtisko ražošanas jaudu maksājama no brīvā tirgū pieejamās atšķirīga cena.
39. Otrkārt, būtisko iekārtu īpašniekiem arī dispečervadības pakalpojumu tirgū jāpiedāvā enerģijas daudzums, ko iepriekš noteikusi Terna SpA, kura par to maksā attiecīgajai zonai atbilstošo elektroenerģijas pārdošanas cenu iepriekšējās dienas tirgū. Ja šī vidējā cena ir zemāka par mainīgajām izmaksām, ražotājam tiek atlīdzināta starpība (Lēmuma Nr. 111/06 64. panta 7. un 8. punkts).
40. Alternatīvā kārtā būtisko iekārtu īpašnieki var lūgt AEEG piemērot tā dēvēto “regulējumu par izmaksu atlīdzināšanu”, ar kuru iespējams saņemt konkrētu atlīdzību, kas atbilst starpībai starp atzītajām būtiskās iekārtas (pastāvīgajām un mainīgajām) ražošanas izmaksām un ieņēmumiem, kas ar to gūti laikposmā, kamēr tā bija būtisko iekārtu sarakstā (Lēmuma Nr. 111/06 63. panta 13. punkts). Tādēļ ar šo regulējumu iespējams nodrošināt par būtiskām atzītu iekārtu gan pastāvīgo, gan mainīgo izmaksu segšanu. Tādēļ iekārta ne tikai ir pakļauta parastajam būtisko iekārtu piedāvājumu regulējumam attiecībā uz par tādiem atzītajiem laikposmiem un ražošanas jaudu, bet arī papildu ierobežojumiem attiecībā uz daudzumiem un laikposmiem, kas nav būtiski, jebšu ir “brīvi”, proti, minētie daudzumi un laikposmi visos tirgos ir jāpiedāvā par cenu, kas nepārsniedz mainīgās izmaksas vai attiecīgajā gadījumā – cenu, kas vienāda ar nulli (Lēmuma Nr. 111/06 65. panta 3. punkts).
41. Visbeidzot, būtisko iekārtu īpašniekiem ir iespēja izvairīties no savu iekārtu iekļaušanas sarakstā, ar Terna SpA noslēdzot kādu no abu Lēmuma Nr. 111/06 65.a pantā paredzēto veidu līgumiem. Abos gadījumos operators nodod Terna SpA rīcībā iepriekš noteiktu (ar visām tā iekārtām, ne tikai tām, kas varētu tikt atzītas par būtiskām, saražotu) enerģijas daudzumu par noteiktu cenu, kas var būt vienāda ar “uplift” (65.a panta 1. punkts) vai vienāda ar jaunākās paaudzes iekārtas pastāvīgajām gada izmaksām par vienu MW. Enel
(gluži tāpat kā citi uzņēmumi, kas veic pārsūdzību līdztekus notiekošās tiesvedībās) izvēlējās šo alternatīvo 65.a panta mehānismu.
4) Kopsavilkums
42. Īsumā sakot, jaunajā Itālijas regulējumā ir paredzēta divkārša valsts iejaukšanās attiecībā uz visu par “būtisku” uzskatīto elektroenerģijas ražošanas jaudu.
43. Pirmkārt, ražotājs nevar brīvi piekļūt iepriekšējās dienas tirgum un dienas tirgum un tādēļ par attiecīgo enerģiju saņem nevis cenu, kāda minētajos tirgos varētu tikt piedāvāta un saņemta (20), bet gan tai pašai zonai atbilstošo vidējo tirgus cenu (kas, acīmredzot, ir dažādo dienas elektroenerģijas cenu vidējais aritmētiskais).
44. Otrkārt, minēto būtisko iekārtu īpašniekiem ir pienākums piedalīties dispečervadības pakalpojumu tirgū, kurā arī zināmā mērā notiek iejaukšanās, proti, šā tirgus brīvas darbības rezultātā, kā jau tas noticis citās valstīs, tehnisko dispečervadības pakalpojumu sniegšanai vajadzīgās enerģijas cena būtu noteikta brīvi. Attiecīgā cena parasti būtu augstāka par vidējo ceno, kuru pašreiz maksā Terna SpA, ievērojot šo pakalpojumu raksturiezīmes un laiku, kad tie mēdz būt vajadzīgi (vidējo cenu aprēķinā, loģiski, tiek ietvertas augstākās un zemākās cenas).
45. Visbeidzot, saistībā ar visu šo reformu jāuzsver pamatuzdevums, kas būtisko iekārtu sistēmas darbībā piešķirts Terna SpA, kura pilda vadošo lomu gan būtisko iekārtu saraksta sagatavošanā, gan par minēto enerģiju maksājamās cenas noteikšanā.
C – Ievada apsvērumi par prejudiciālo jautājumu
46. Iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, vai šis Itālijā spēkā esošais būtisko iekārtu regulējums ar tam piedēvētajām raksturiezīmēm ir saderīgs ar EKL 23 ., 43., 49. un 56. pantu un divām konkrētām Direktīvas 2003/54 tiesību normām, proti, 11. panta 2. un 6. punktu un 24. pantu. Par to jāizklāsta vairāki ievada apsvērumi.
47. Pirmkārt, jāizdara vairāki paskaidrojumi saistībā ar atsauci uz Līgumu. EKL 56. pants (LESD 63. pants) par ierobežojumiem kapitāla brīvai apritei, manuprāt, uz šo lietu neattiecas vispār. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav paskaidrots, kā šai Līguma tiesību normai varētu būt nozīme strīdīgā pasākuma vērtējumā.
48. Turpretim principā nekas nebūtu iebilstams pret to, ka Itālijas tiesiskais regulējums būtu izvērtējams no EKL 23. panta (LESD 28. pants), EKL 43. panta (LESD 49. pants) un EKL 49. panta (LESD 56. pants) viedokļa, kuros aizliegts jebkādi ierobežot attiecīgi preču brīvu apriti, uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību.
49. Direktīvas 2003/54 preambulas ceturtajā apsvērumā ir teikts, ka “Līgumā garantētās brīvības Eiropas iedzīvotājiem – brīva preču aprite, pakalpojumu sniegšanas brīvība un brīvība veikt uzņēmējdarbību – ir iespējama vienīgi pilnībā atvērtā tirgū, kas visiem patērētājiem ļauj brīvi izvēlēties piegādātājus un visiem piegādātājiem ļauj brīvi veikt piegādes patērētājiem”. Taču šīs Līgumā noteiktās brīvības nav absolūtas; atsevišķos gadījumos vispārējo interešu apsvērumu dēļ tās iespējams ierobežot, ja vien tiek izpildīti noteikti nosacījumi. Direktīvas 2003/54 3. panta 2. punktā un 11. panta 6. punktā zināmā mērā ir paredzēti izņēmumi no noteikumiem par brīvībām, kodificējot un saskaņojot konkrētus nosacījumus, kas īpaši piemērojami, lai nodrošinātu to atbilstību Kopienu tiesībām atbilstīgi Līguma noteikumiem, uz kuriem dažkārt tajos izdarīta īpaša atsauce.
50. Ņemot vērā iepriekš minēto un atbilstoši patstāvīgai judikatūrai (21), uzskatu, ka strīdīgais pasākums principiāli jāizvērtē, ņemot vērā direktīvas tiesību normas, vajadzības gadījumā tās interpretējot Līgumā noteikto uzņēmējdarbības brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības gaismā. Kā jau esmu norādījis, prejudiciālajā jautājumā ir izdarīta atsauce tikai un vienīgi uz divām Direktīvas 2003/54 normām, proti, 11. panta 2. un 6. punktu un 24. pantu.
51. Tomēr par šo pēdējo pantu uzreiz jānorāda, ka tas attiecas uz “drošības pasākumiem”, kurus dalībvalstis var īslaicīgi ieviest, “ja enerģijas tirgū rodas pēkšņa krīze un ja fiziskā drošība vai personu, aparatūras, iekārtu vai sistēmas viengabalainības drošība ir apdraudēta”. Iesniedzējtiesa, ņemot vērā minētajam regulējumam, pēc tās domām, piemītošo “ilglaicīgumu”, skaidri izslēdz iespēju būtisko iekārtu regulējumu ietvert šajā “drošības pasākumu” kategorijā. Taču neatkarīgi no strīdīgā pasākuma pastāvīguma vai īslaicīguma uzskatu, ka nekad tā īstenošanas iemesls nav bijuši ārkārtas apstākļi, kas tik tieši ir prasīti 24. pantā. Tāpēc man šķiet, ka nav nekādu šaubu par tā nepiemērojamību šajā lietā. Tādēļ, neskarot turpinājumā teikto, būtisko iekārtu regulējuma izvērtējums, manuprāt, veicams tikai jautājumā par to nesaderību ar Direktīvas 2003/54 11. pantu.
52. Visbeidzot, pievēršoties citam aspektam, jānorāda, ka iesniedzējtiesa strīdīgā pasākuma aprakstu veic visnotaļ nepārprotami. Tostarp tā skaidri apgalvo, ka būtisko iekārtu regulējums ir pastāvīgs un atlīdzība par to piedāvāšanu ir saistīta ar “kritērijiem, kuri nav tikuši iepriekš noteikti saskaņā ar pārredzamām, nediskriminējošām un tirgus principiem atbilstīgām procedūrām”, šādi uzreiz liedzot jebkādu iespēju piemērot 11. pantu, kura piemērošanas nosacījumi tie tieši ir, un pat 3. panta 2. punktu, kurā arī ir norāde uz sabiedrisko pakalpojumu saistību noteikšanas procedūru pārredzamību un nediskriminējamību un turklāt (netieši) prasīts pasākuma īslaicīgums (22) .
53. Tādēļ, ja visi prejudiciālajā jautājumā minētie nosacījumi būtu jāuztver vārda tiešajā nozīmē, būtu jāatbild, ka tāds pasākums kā tajā aprakstītais ir jau burtiski aizliegts direktīvas 11. panta 2. un 6. punktā. Tomēr ir skaidrs, ka šāds jautājuma izklāsts ir riņķveida argumentācija. Jānosaka, vai Itālijas regulējumam patiešām piemīt īpašības, kuras tai piedēvē minētā tiesa, neskarot iesniedzējtiesas kompetenci interpretēt tvērumu un jēgu tam, kas galu galā ir valsts tiesiskais regulējums. Tādēļ turpinājumā šīs īpašības būtu jāizvērtē Direktīvas 2003/54 gaismā.
D – Būtisko iekārtu regulējums Direktīvas 2003/54 gaismā
1) Cenu intervences iespēja dispečervadības pakalpojumu tirgū
54. Enel
un Tribunale Administrativo Regionale per la Lombardia uzskata, ka Direktīvas 2003/54 11. pantā elektrības tirgus liberalizācija tiekot attiecināta uz ikvienu ražošanas darbību, tostarp saistībā ar dispečervadības pakalpojumiem veikto enerģijas iepirkšanu un pārdošanu, jo šajā jomā par obligātu tiek noteikti elektroenerģijas “ekonomiskās prioritātes” kritērijs (2. punkts) un “tirgus principiem atbilstīgu” procedūru izmantošana (6. punkts). Tādēļ, pēc to domām, šajā tiesību normā esot aizliegts jebkurš pasākums, saskaņā ar kuru attiecības starp elektroenerģijas ražotājiem un pārvades sistēmas operatoru tiek pakārtotas no līgumslēgšanas brīvības tirgū atšķirīgam regulējumam.
55. Manuprāt, šāda Direktīvas 2003/54 interpretācija nebūt nav pareiza.
56. Proti, šī ražošanas objektu darbības dispečervadības darbība atbilst skaidrām sabiedrības interesēm (nodrošināt sistēmas drošību un energoapgādi vispār) un tai piemīt vairākas raksturiezīmes, kuru dēļ to varētu kvalificēt par reglamentētu darbību, proti, saskaņā ar Direktīvas 2003/54 11. pantu to var uzticēt tikai un vienīgi sistēmas operatoram (kas arī parasti tiek darīts, ņemot vērā, ka tas ir viens) un to regulē valsts iestāžu apstiprinātas rīcības normas (Itālijas gadījumā – dispečervadības “operatīvās procedūras” rodamas tā dēvētajā Tīkla kodeksā (23), ko sagatavojusi Terna SpA
un pārbaudījusi AEEG
un Itālijas Ražošanas darbības ministrija) (24) .
57. Protams, šī sistēmas operatora veiktā “ražošanas iekārtu dispečervadības” darbība direktīvas 11. pantā vispirms tiek pakārtota tirgus noteikumiem. Minētā dispečervadība jāveic, ņemot vērā “ekonomisko priekšrocību, kāda ir elektroenerģijai” (2. punkts), kas, kā jau man bija izdevība paskaidrot, ir tas pats, kas teikt, ka jāievēro no tirgus izrietoša programmēšanas secība, priekšroku dodot saimnieciski izdevīgākajam piedāvājumam.
58. Taču tirgus noteikumu piemērošanā šajā gadījumā ir vairāki ierobežojumi, kuru starpā ir vajadzība papildus tikai un vienīgi ekonomiskajam kritērijam ņemt vērā arī “sistēmas tehniskos ierobežojumus” (11. panta 2. punkts). Ar šiem iespējamajiem tehniskajiem ierobežojumiem un sistēmas tehnisko drošību ir izskaidrojams, kāpēc liberalizācija nevar automātiski attiekties nedz uz elektroenerģijas, “ko izmanto enerģijas zudumu segšanai un rezerves jaudai” (11. panta 6. punkts), iepirkšanu, nedz uz elektroenerģijas sistēmas līdzsvarošanas darbību (11. panta 7. punkts).
59. Šī doma, ka dispečervadības un līdzsvarošanas pakalpojumi var, lai arī ar zināmiem nosacījumiem, atrasties ārpus brīvas tirgus darbības, ir atspoguļota Direktīvas 2003/54 preambulas 17. apsvērumā. Saskaņā ar to, “lai visiem tirgus dalībniekiem, tostarp jaunpienācējiem, nodrošinātu efektīvu pieeju tirgum, ir vajadzīgs nediskriminējošs un izmaksas atspoguļojošs līdzsvarošanas mehānisms. Tas jāpanāk, tiklīdz elektroenerģijas tirgus būs pietiekami likvīds, izveidojot tādus pārredzamus, uz tirgu balstītus mehānismus elektroenerģijas piegādei un iepirkšanai, kas vajadzīgi atbilstīgi līdzsvarošanas prasībām. Kamēr nav šāda likvīda tirgus, valstu pārvaldes [regulatīvajām] iestādēm jāieņem aktīva nostāja, lai nodrošinātu, ka līdzsvarošanas tarifi ir nediskriminējoši un atspoguļo izmaksas. Vienlaikus ir jānodrošina atbilstīgi stimuli, lai līdzsvarotu elektroenerģijas pievadi un izvadi un neapdraudētu sistēmu”. Manuprāt, attiecīgais direktīvas preambulas apsvērums ir saistīts ar tās 11. pantu un tādēļ ir uzskatāms, ka ar vārdkopu “līdzsvarošanas tarifi” ir norādīts uz summu, kuru ražotājiem maksā, lai tiem “izlīdzinātu” jeb atlīdzinātu par pakalpojumiem, ko tie sniedz sistēmas dispečervadības un līdzsvarošanas nodrošināšanai, nevis, kā piedāvā Enel, uz “uplift”, kuru maksā galalietotāji.
60. Šā preambulas apsvēruma redakcija varētu likt domāt, ka izņēmums no liberalizācijas ir pagaidu rakstura un pakārtots nosacījumam, ka tirgus nav pietiekami likvīds, bet, līdzko minētais apstāklis ir pārvarēts, dispečervadības darbībai jābūt pilnībā tirgus apstākļos. Taču, pat ja arī tas tā būtu, jāņem vērā, ka, neraugoties uz augsto likviditātes pakāpi, kāda šķiet esam Itālijas elektrības tirgū kopumā, specifiskajam dispečervadības pakalpojumu tirgum šķiet raksturīga vāja likviditātes pakāpe (25) . No otras puses, apstāklis, ka būtisko iekārtu saraksts reizi gadā tiek pārskatīts un sagatavots no jauna, papildus tam, ka pasākums ir ticis ierosināts kā līdzeklis cīņai pret krīzes situāciju un īpašu tirgus koncentrāciju, varētu ļaut apgalvot, ka tas ir tikai īslaicīgs.
61. Lai kā arī nebūtu, šaubos, ka Savienības likumdevējs būtu gribējis aizliegt jebkāda veida valsts iejaukšanos saistībā ar šiem tehniskajiem dispečervadības pakalpojumiem pat pietiekami likvīda tirgus gadījumā. Direktīvas 2003/54 11. panta 6. punktā ir noteikts, ka pārvades sistēmas operatoram enerģijas zudumu segšanai un rezerves jaudai izmantojamā enerģija jāiegādājas “saskaņā ar pārredzamām, nediskriminējošām un tirgus principiem atbilstīgām procedūrām”. Atšķirībā no uzdevuma ražotājus “izsaukt”, enerģijas piedāvājumus “saskaņot” ar pieprasījumiem šā vārda tiešā nozīmē, kas saskaņā ar direktīvas 11. panta 2. punktu jāveic, ievērojot tirgus noteiktās “ekonomiskās prioritātes” secību, minētā panta 6. punktā, kas attiecas uz tehnisko dispečervadības pakalpojumu sniegšanai vajadzīgās enerģijas iepirkšanu, nav stingrā “ekonomiskās prioritātes” kritērija (26), bet gan papildus pārredzamībai un nediskriminēšanai vienīgi prasīts, lai procedūrā minētās enerģijas iepirkšanai zināmā mērā tiktu ņemti vērā tirgū valdošie ekonomiskie kritēriji. Vārdkopa “tirgus principiem atbilstīgi”, manuprāt, ļauj iejaukties vairāk.
62. Pamatojoties uz šo relatīvo izņēmumu no brīvas tirgus darbības, preambulas 17. apsvērumā dalībvalstīm tiek piešķirta visnotaļ plašāka rīcības brīvība saistībā ar dispečervadību elektroenerģijas nozarē, kuras tirgus ir nelikvīds: tādā gadījumā pietiek vien, ja tiek nodrošināts, ka minētās enerģijas cena “atspoguļo izmaksas”.
63. Iespējams, ka šo dispečervadības pakalpojumu sniegšana, kā apgalvo Enel, ražotājiem izmaksā krietni vien dārgāk par iepriekšējās dienas tirgū pārdotās elektroenerģijas ražošanu, kuras vidējā cena tiek izmantota atsaucei to atlīdzībai, un pat ka prece, kas ir dispečervadības pakalpojumu tirgus priekšmets, ir atšķirīga no iepriekšējās dienas tirgū un dienas tirgū (kur pārdod noteiktu “atrašanos rīcībā” jeb ražošanas jaudu) iepirktās un pārdotās. Tomēr uzskatu, ka tāds tiesiskais regulējums kā Itālijā esošais, kurā enerģijas, kuru Terna SpA iegādājas dispečervadības pakalpojumu tirgū, cena tiek noteikta ar atsauci uz elektroenerģijas cenu iepriekšējās dienas tirgū, katrā ziņā nodrošinot mainīgo izmaksu segšanu, atbilst nosacījumam, ka minētajai atlīdzībai jābūt balstītai uz tirgus kritērijiem. Atlīdzību ciešāk saistot ar enerģijas izmaksu kopsummu, pasākumu samērīgāku padara arī “izmaksu atlīdzināšanas” mehānisms un Lēmuma Nr. 111/06 65.a pantā paredzētā līgumslēgšanas alternatīva.
64. Turklāt neatkarīgi no turpinājumā teiktā tā dēvēto būtisko iekārtu regulējums var arī atbilst 11. panta 6. punktā noteiktajām pārredzamības un nediskriminēšanas prasībām. Pirmkārt, strīdīgajam pasākumam nepiemīt diskriminējošs raksturs, kuru tam piedēvē Enel, proti, ja jautājums ir par sistēmas drošības uzturēšanu, loģiski, ka tas attiecas tikai un vienīgi uz tiem uzņēmumiem un tām iekārtām, kas ar savu darbību tirgū to varētu apdraudēt. Otrkārt, Itālijas iestāžu noteiktā kārtība principā atbilstu arī pārredzamības prasībai, ja būtisko iekārtu saraksts reizi gadā tiek pārskatīts un sagatavots no jauna ar ražotāju, uz kuriem tas var attiekties, zināmu dalību (Lēmuma Nr. 111/06 63. panta 4. un 5. punkts), tiek publicēts un var tikt apstrīdēts tiesas ceļā.
65. No iepriekš izklāstītā secinu, ka Direktīvas 2003/54 11. panta 6. punktā, to aplūkojot pašu par sevi, principā tiek pieļauts cenu intervences regulējums dispečervadības pakalpojumu tirgū.
66. Taču šīs tiesību normas izpratne varētu vairs nebūt pareiza, ja izrādītos, ka šeit izvērtētā būtisko iekārtu regulējuma priekšmets un mērķis pārsniedz tā dēvēto dispečervadības pakalpojumu jomu, lai sasniegtu krietni vien atšķirīga tvēruma mērķus. Tādēļ izvērtētā būtisko iekārtu regulējuma saderīgums ar 11. panta 6. punktu ir pakārtots šai atrunai un nosacījumiem, kas tiks iztirzāti nākamajā punktā.
2) Iespēja, ka jaunais būtisko iekārtu regulējums varētu pārsniegt dispečervadības pakalpojumu jomu tehniskā ziņā
67. Vispirms jāatgādina Itālijas valdības neatlaidīgi apgalvotais, ka būtisko iekārtu regulējums esot pasākums, kas noteikti vajadzīgs elektroenerģijas sistēmas tehnisko dispečervadības pakalpojumu darbībai, un tādēļ tas esot pamatots ar direktīvas 11. pantu.
68. Tomēr, kā izrādās, enerģijas daudzumi, attiecībā uz kuriem Terna SpA iejaucas – pamatā dispečervadības mērķiem – kopš 2009. gada bez jebkāda apmierinoša izskaidrojuma ir krasi un ievērojami pieauguši. Tādējādi pirms iztirzātās reformas, kā jau norādīts, dispečervadības pakalpojumi šaurā izpratnē visu ražošanas uzņēmumu gadījumā bija 500 MW apmērā; pēc reformas par “būtiskiem” tika uzskatīti, ciktāl tas attiecas uz Enel, tikai vairāk nekā 10 000 MW. Lai arī pagātnē ir bijušas īslaicīgas un lokalizētas sistēmas drošības un līdzsvarošanas problēmas (27), ir grūti iedomāties, kāda veida ar dispečervadības pakalpojumiem saistītu tehnisko problēmu dēļ varēja būt vajadzīga šī par būtisku uzskatītā enerģijas daudzuma palielināšana. Katrā ziņā Terna SpA
un Itālijas valdība nav sniegušas saskanīgu pamatojumu, kas izskaidrotu šīs izmaiņas.
69. Turklāt šis apstāklis ir saistāms ar faktu, ka Likumā Nr. 2/09 kā visa šā jaunā regulējuma esamības pamats skaidri ir norādīts mērķis kontrolēt elektroenerģijas galīgās cenas vispār.
70. Ievērojot abus šos apstākļus, šķiet, būtu leģitīmi vaicāt, vai Itālijas reformas mērķis nav netieši un ar šā mehānisma palīdzību panākt noteiktu vispārēju kontroli pār elektroenerģijas cenām, kuras maksā galalietotāji. Tālab reformas ceļā tiktu radīta iespēja jēdzienā “būtiskas iekārtas” iekļaut dispečervadības pakalpojumu vajadzības skaidri pārsniedzošas iekārtas. Tas tā būtu, pat ja no saimnieciskā viedokļa tās varētu tādas būt, jo to īpašnieki tirgū atrodas dominējošā stāvoklī, kas tiem ļauj kontrolēt elektroenerģijas cenas, tostarp par dispečervadības pakalpojumiem maksātās cenas (28) . Neizbēgami, ka visa tā rezultātā enerģijas apjoms, attiecībā uz kuru veicama iejaukšanās, varētu palikt sistēmas operatora ziņā šā vārda patiesi plašā izpratnē.
71. Nonākot pie šī jautājuma, jāņem vērā, ka Komisija, Terna SpA
un Itālijas valdība, iespējams, ievērojot nupat īsumā izklāstītos apstākļus, iztirzājamo jautājumu loku ir izvērsušas līdz Direktīvas 2003/54 3. panta 2. punktam, apgalvojot, ka strīdīgais pasākums varētu būt pamatots ar šīs tiesību normas noteikumiem.
72. Direktīvas 3. panta 2. punktā patiešām ir ļauts, obligāti paziņojot Komisijai, noteikt uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas nozarē, sabiedrisko pakalpojumu saistības “vispārējās ekonomiskās interesēs” – ar nosacījumu, ka minētās saistības tiek noteiktas skaidri, ir pārredzamas, nediskriminējošas un pārbaudāmas un garantē, ka uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas nozarē Eiropas Savienībā, ir vienlīdzīga pieeja valstu patērētājiem, un ka to noteikšanā pilnībā tiek ievēroti attiecīgie Līguma noteikumi, īpaši LESD 106. pants.
73. Turklāt, neskarot šos stingros nosacījumus, sabiedrisko pakalpojumu saistību priekšmets šajā tiesību normā ir definēts relatīvi plaši, proti, tās var attiekties uz “drošību, tostarp piegādes drošību, piegādes regularitāti, kvalitāti un cenu, kā arī uz vides aizsardzību, tostarp energoefektivitāti un klimata aizsardzību”. Tāda tieša iejaukšanās elektroenerģijas ražošanas cenās, kāda šķiet esam notikusi šajā gadījumā, varētu būt vērsta uz galalietotāju maksājamās elektroenerģijas cenas kontrolēšanu un sistēmas drošības tiešu vai netiešu nodrošināšanu, un abi šie mērķi ir skaidri paredzēti minētajā Direktīvas 2003/54 3. panta 2. punktā (29) .
74. Visbeidzot, nekas neliedz principiāli uzskatīt, ka Itālijas valdības iespējami īstenotā pasākuma mērķis atbilst “vispārējām ekonomiskajām interesēm”, kā tas prasīts 3. panta 2. punktā. Proti, tirgū ar tik ārkārtīgi neelastīgu pieprasījumu, kāds ir elektrības tirgus, kurā attiecīgā prece turklāt nav uzglabājama, nav izslēdzams, ka rodas situācijas, kad tajā ieņemto stāvokli ļaunprātīgi izmanto kādi noteikti operatori. Tādēļ iejaukšanās par minēto dominējošo stāvokli tirgū ieņēmušiem uzskatāmo ražotāju veiktajā enerģijas pārdošanā, iespējams, varētu būt obligāts priekšnosacījums, lai nodrošinātu sistēmas drošību, un galu galā tikt raksturots kā pasākums “vispārējās ekonomiskās interesēs”.
75. Ar iepriekš izklāstīto var izskaidrot, kāpēc Itālijas valdība par 3. panta 2. punkta piemērojamību šajā gadījumā iestājusies, atsaukdamās uz ievērojamu judikatūras precedentu, proti, iepriekš minēto spriedumu lietā Federutility, kurā Tiesa atzina, ka dabasgāzes piegādes “references cenu” noteikšana zināmos nosacījumos var būt sabiedrisko pakalpojumu saistības, kas pamatotas ar Direktīvas 2003/55 (šeit iztirzātajai otrajai elektroenerģijas direktīvai paralēla tiesību norma gāzes nozarei) 3. panta 2. punktu. Tādējādi Itālijas valdība apgalvo, ka, ja šāda veida iejaukšanās ir likumīga konkurencei tik atvērtā tirgū kā energoapgādes tirgus (gāzes tirgus – Federutility lietas gadījumā un elektroenerģijas tirgus – šajā gadījumā), vēl jo vairāk tā tam būtu jābūt attiecībā uz dispečervadības pakalpojumiem, kas ir darbība sabiedrības interesēs.
76. Tomēr turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka strīdīgo valsts tiesību normu veidotā regulējuma mērķis nedrīkst pārtapt vispārēja elektroenerģijas cenu regulējuma mehānismā.
77. Vispirms uzreiz ir jānorāda, ka spriedumā lietā Federutility
nospriestais nav automātiski piemērojams šajā lietā. Minētajā lietā tā dēvētās “references cenas” dabasgāzes piegādēm tieši noteica valsts regulatīvā iestāde (30) – AEEG, kura allaž apgalvoja, ka šis pasākums esot vērsts uz minētās piegādes cenu samazināšanu. Turpretim šajā gadījumā sistēmas operatora funkcijas pildošais uzņēmums Terna SpA
ir tas, kas tieši īsteno enerģijas cenu intervences pasākumus saskaņā ar valsts tiesību normu, kas tam ļauj darboties saistībā ar tā dēvētajiem dispečervadības pakalpojumiem.
78. Tieši šī strīdīgā pasākuma “papildu funkcionalitāte” ir tā, kurai, manuprāt, Direktīvas 2003/54 3. panta 2. punktā nav rodams pamatojums.
79. Kā jau norādīts, direktīvā ir paredzēta vienīgi sistēmas operatora tieša iejaukšanās (tirgu ierobežojošas iejaukšanās izpratnē) konkrētajā dispečervadības pakalpojumu jomā (11. pants). Tādēļ šo jomu pārsniedzošu cita veida kompetenču vai pilnvaru iejaukties elektroenerģijas tirgos piešķiršana minētajam operatoram prima facie
būtu dispečervadības un līdzsvarošanas funkciju “kropļošana”, šādā mērā izjaucot direktīvas iekšējo struktūru. Ir skaidrs, ka jau pašu dispečervadības pakalpojumu konfigurācijas dēļ to operators parasti nespēj ar šajā gadījumā vajadzīgo neatkarību un objektivitāti noteikt vispārējās piegādes cenu intervences apjomu, pat neraugoties uz to, ka tā lēmumi var tikt apstrīdēti tiesas ceļā.
80. Konkrētāk, šī kārtība, manuprāt, rada lielu neskaidrību, kas nav saderīga ar direktīvas 3. panta 2. punktā noteikto pārredzamības prasību un galu galā – ar tiesisko drošību.
81. Šajā ziņā uzskatu, ka 3. panta 2. punkta redakcijā šīm sabiedrisko pakalpojumu saistībām ir noteikts divkāršs pārredzamības nosacījums. Pirmkārt, nosakot, ka tām “jābūt skaidri definētām”, tajā tiek norādīts uz pārredzamību klasiskajā procesuālajā izpratnē: šajā ziņā, kā jau norādīts, pret Itālijas sistēmu nekas nav iebilstams. Tomēr tiesību normas turpinājumā ir piebilsts, ka sabiedrisko pakalpojumu saistībām jābūt “pārredzamām”, un šis vārds varētu norādīt uz tiesiskās drošības imperatīvu. Sabiedrisko pakalpojumu saistībām galu galā ir ne vien jābūt skaidrām un pieejamām, bet arī noteiktām un piemērotām neskaidrību neradošā jeb nemaldinošā veidā. No šā viedokļa strīdīgajam pasākumam varētu būt pārredzamības problēmas, ja patiešām tiktu pierādīts, ka, lai arī formāli tas atbilst Direktīvas 2003/54 11. pantam (un galu galā tam, kas ir “būtiski” dispečervadības pakalpojumu sniegšanai), praksē tam paredzēts darboties tā, it kā valsts likumdevējs būtu izmantojis Direktīvas 2003/54 3. panta 2. punktā paredzētās ārkārtējās iespējas.
82. Protams, to, cik liela daļa par “būtisku” uzskatītās ražošanas jaudas faktiski var atbilst sistēmas drošības tehniskajām vajadzībām, katrā konkrētajā gadījumā izvērtēt ir valsts tiesas ziņā. Tieši tā galu galā vajadzības gadījumā var izvērtēt, vai būtisko vienību regulējums netiek izmantots ar mērķi, kas ir skaidri pretrunā no tā struktūras izrietošajam mērķim, tālab pamatojoties, piemēram, uz ziņām par minēto pakalpojumu sniegšanai pagātnē faktiski izmantoto daudzumu.
83. Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, uzskatu, ka Direktīvas 2003/54 11. panta 6. punktā netiek aizliegts tāds “būtisko iekārtu” regulējums kā šajā prejudiciālajā jautājumā minētais, un vajadzības gadījumā jautājumu, vai tas tiek īstenots pretrunā tā mērķim, tostarp nolūkā, kas skaidri pārsniedz “dispečervadības un līdzsvarošanas” pakalpojumu pienācīgas pārvaldības vajadzības, izvērtēt ir valsts tiesas ziņā.
VI – Secinājumi
84. Tādēļ piedāvāju Tiesai uz Tribunale Administrativo Regionale per la Lombardia
(Itālija) uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
Ar LESD 49. un 56. pantu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu 11. panta 2. un 6. punktu tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru noteiktiem elektroenerģijas ražotājiem, kuriem noteiktos apstākļos ir būtiska loma, lai tiktu apmierināts dispečervadības pakalpojumu pieprasījums, ir noteikts pienākums elektroenerģijas biržas tirgos iesniegt piedāvājumus atbilstoši ne pašu, bet gan sistēmas operatora patstāvīgi noteiktām programmām un ražotājam tiek liegts brīvi noteikt par šiem piedāvājumiem saņemamās atlīdzības apmēru, ja vien tiek izpildīti šādi nosacījumi:
1) atlīdzībai par minēto enerģiju, kas tiek uzskatīta par būtisku, ir jābūt saistītai ar kritērijiem, kas iepriekš noteikti atbilstoši pārredzamām, nediskriminējošām un tirgus principiem atbilstīgām procedūrām. Tāds valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram dispečervadības pakalpojumu sniegšanas mērķiem sistēmas operatora iegādātās enerģijas cena tiek noteikta ar atsauci uz vidējo elektroenerģijas cenu iepriekšējās dienas tirgū, katrā ziņā nodrošinot mainīgo izmaksu segšanu, atbilst nosacījumam, ka minētajai atlīdzībai jābūt balstītai uz tirgus principiem atbilstīgiem kritērijiem;
2) šim saistošajam regulējumam katrā ziņā ir jāattiecas uz enerģiju, kas ir nepieciešama tehnisko dispečervadības (proti, enerģijas zudumu segšanas un rezerves jaudas saglabāšanas) pakalpojumu sniegšanai. To, vai un cik lielā mērā par būtisku uzskatītā elektroenerģijas ražošanas jauda faktiski var atbilst šīm vajadzībām, attiecīgajā gadījumā noteikt ir valsts tiesas ziņā.
(1) .
(2)  –	OV L 176, 37. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 12. nod., 2. sēj., 211. lpp.
(3)  –	Lieta C‑265/08; Krājums, I‑3377. lpp..
(4)  –	Spriedums ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu (OV L 176, 57. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 12. nod., 2. sēj., 230. lpp.) 3. panta 2. punktu, kurš izteikts Direktīvas 2003/54 3. panta 2. punktam ļoti līdzīgā redakcijā.
(5)  –	Franču valodas redakcijā – “appel et équilibrage”; itāļu valodas redakcijā – “dispacciamento e bilanciamento”; vācu valodas redakcijā – “Inanspruchnahme und Ausgleich von Kapazitäten”; angļu valodas redakcijā – “dispatching and balancing”.
(6)  –	Itālijas elektroenerģijas nozares tiesiskais regulējums ir rodams virknē tiesību normu, ar kurām transponēta Direktīva 2003/54. Šeit tieši norādīts uz šīs lietas izspriešanai būtiskajiem Autorità per l’energia elettrica e il gas
lēmumiem un Likumu Nr. 2/2009, kurā vispārīgi reglamentēta šeit iztirzātā reforma.
(7)  –	Turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 168/03” (2004. gada 30. janvāra Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana
(turpmāk tekstā – “ GURI ”) Nr. 16 parastais pielikums).
(8)  –	Turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 111/06” (2006. gada 4. jūlija GURI
Nr. 153 parastais pielikums).
(9)  –	Saskaņā ar 1999. gada 6. marta Dekrētlikumu Nr. 79; turpmāk tekstā – “ Terna SpA ”.
(10)  –	Turpmāk tekstā – “Likums Nr. 2/09” (2009. gada 28. janvāra GURI
Nr. 22). Šajā likumā tiek pārveidots 2008. gada 29. novembra Dekrētlikums Nr. 185 par steidzamiem pasākumiem ģimeņu, darba, nodarbinātības un uzņēmumu atbalstam un valsts stratēģiskā regulējuma izmaiņām ar pretkrīzes pasākumiem.
(11)  –	2009. gada 11. jūnija GURI
Nr. 133 parastais pielikums; turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 52/09”.
(12)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 13. jūlija Direktīva 2009/72/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu (OV L 211, 55.–93. lpp.).
(13)  –	Šajā ziņā skat. Isidoro, C., L’ouverture du marché de l’électricité à la concurrence communautaire et sa mise en œuvre (Allemagne, France, Italie, Royaume-Uni), Librairie Générale de Droit et de Jurisprudence, 2006, 224. lpp., un Cameron, P., Competition in the energy markets, Oxford University Press, 2. izd., 2007, 23. lpp.
(14)  –	Atbilstoši Direktīvas 2003/54 2. panta sešpadsmitajai daļai ar “ekonomisko prioritāti” saprotama “elektroenerģijas piegādes avotu klasifikācija saskaņā ar ekonomiskiem kritērijiem”.
(15)  –	[Direktīvas] 11. panta 4. punktā ir paredzēts cits līdzīgs gadījums.
(16)  –	Skat. Carbajo, A., “Los mercados eléctricos y los servicios de ajuste del sistema”, no: Economía Industrial, Nr. 364, 2007, un De la Cruz Ferrer J., La liberalización de los servicios públicos y el sector eléctrico, Marcial Pons, 1999, 450. lpp.
(17)  –	Skat. arī direktīvas 14. panta 5. un 6. punktu, kuros tie paši nosacījumi atkārtoti gadījumā, ja šos uzdevumus uzņemas sadales sistēmas operators.
(18)  –	1999. gada 16. marta Likumdošanas dekrēts Nr. 79.
(19)  –	Informācija, kas apkopota Terna SpA
tīmekļa vietnē: http://www.terna.it/default/Home/SISTEMA_ELETTRICO/dispacciamento.aspx
(20)  –	Ko regulē ar tā dēvēto “robežcenu”, kas katrā dienas brīdī ir atšķirīga un tik ļoti neelastīgā tirgū, kāds ir elektroenerģijas tirgus, pieaug līdz ar pieprasījuma pieaugumu, un tādējādi brīžos, kad pieprasījums ir visaugstākais, robežcena ir virsotnē.
(21)  –	Šajā ziņā skat. 1993. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑37/92 Vanacker
un Lesage
( Recueil, I‑4947. lpp., 9. punkts): “Tā kā jautājumā par izmantoto eļļu savākšanu Kopienu mērogā ar direktīvu ir saskaņots regulējums, ikviens šajā ziņā esošais valsts pasākums jāvērtē minētās direktīvas, nevis Līguma 30.–36. panta noteikumu gaismā.” Tāpat teikts 1989. gada 23. novembra spriedumā lietā C‑150/88 Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 ( Recueil, 3891. lpp., 28. punkts), 2008. gada 24. janvāra spriedumā lietā C‑257/06 Roby Profumi
(Krājums, I‑189. lpp., 14. punkts), 2001. gada 13. decembra spriedumā lietā C‑324/99 DaimlerChrysler
( Recueil, I‑9897. lpp., 32. punkts) un 2009. gada 30. aprīļa spriedumā lietā C‑132/08 Lidl Magyarország
(Krājums, I‑3841. lpp., 42. punkts).
(22)  –	Šajā ziņā skat. spriedumu lietā Federutility, minēts iepriekš, 35. punkts
(23)  –	Pārvades, dispečervadības, sistēmas attīstības un drošības kodekss: http://www.terna.it/default/Home/SISTEMA_ELETTRICO/codice_rete.aspx
(24)  –	Skat. Pajuelo Iglesias, B., “La gestión técnica del sistema. El operador del sistema. Los procedimientos de operación”, no: Derecho de la regulación económica. III. Sector energético, Muñoz Machado, S., red., Iustel, 2009, 447. un 463. lpp.
(25)  –	Tirgus likviditātes pakāpi, kā paskaidrojusi Enel, mēra atbilstoši “iespējai ātri izpildīt pirkuma un pārdevuma pasūtījumus, nesadārdzinot darījuma izmaksas, un iespējai, izmantojot pārredzamas cenas, kas ir ne visai pakļautas ar atsevišķiem darījumiem vai manipulatīvām darbībām saistītām anomālām svārstībām, sūtīt pareizus signālus saimnieciskās darbības subjektiem”. Enel
un Komisija ir apstiprinājušas, ka Itālijas elektrības tirgum šīs īpašības piemīt, tomēr Itālijas valdība un Terna SpA
precizē, ka minētā likviditāte nav attiecināma uz dispečervadības pakalpojumu tirgu. Tiesas sēdē taujāta par šo faktu apgalvojumu (kas turklāt ir būtisko iekārtu regulējuma pamats), Enel
to tieši neatspēkoja.
(26)  –	Tas nav noteikts arī minētā panta 7. punktā par sistēmas līdzsvarošanas pakalpojumiem.
(27)  –	Kā tas apgalvots tiesas sēdē.
(28)  –	Tā uzskata iesniedzējtiesa, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu īpaši norādot, ka “būtiskās iekārtas ir ne tikai tās, kuras “tehniski un strukturāli” nepieciešamas, lai novērstu jaudas noslogotību sistēmā vai nodrošinātu ilglaicīgu atbilstoša valsts energosistēmas līmeņa drošību”, bet arī tās, kas ietilpst infrastruktūru pamatsistēmā, ko definē kā iekārtu kopumu, kas noteiktiem ražotājiem ļauj būt noteicošiem sistēmas operatora vajadzību pēc enerģijas nodrošināšanā, nosakot cenu bez efektīvas konkurences”.
(29)  –	Šajā ziņā bez grūtībām var atzīt, ka apstāklim, ka iejaukšanās notiek elektroenerģijas ražošanas posmā, varētu nebūt nozīmes. Enel
un iesniedzējtiesas šajā ziņā izdarīto iebilžu pamatā, manuprāt, ir zināma jēdzienu “publiskā pakalpojuma saistības” un “universālais pakalpojums” savstarpēja jaukšana, lai arī tie ir skaidri nošķirti pašā Direktīvas 2003/54 3. pantā. Strīdīgā pasākuma spēkā esamība nav apšaubāma arī tādēļ, ka tas nav ticis paziņots Komisijai, jo, lai arī direktīvas 3. panta 9. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paziņot saskaņā ar minēto pantu īstenotos pasākumus, tā ir formalitāte, kuras neizpilde, iespējams, varētu būt pamats prasībai saistībā ar pienākumu neizpildi, bet nevarētu ietekmēt attiecīgā valsts pasākuma spēkā esamību (atšķirībā, piemēram, no direktīvas 24. pantā paredzētajiem pasākumiem, kuru gadījumā Komisijai pēc obligātās paziņošanas ir zināma kontrole pār valsts lēmuma saturu).
(30)  –	Direktīvas 2003/54 23. panta 1. punkta izpratnē.