62022CJ0603
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2024. gada 5. septembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Direktīva (ES) 2016/800 – Procesuālās garantijas bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā – Piemērošanas joma – 2. panta 3. punkts – Personas, kas kriminālprocesa uzsākšanas pret tām datumā bija nepilngadīgas, bet procesa gaitā sasniegušas 18 gadu vecumu – 4. pants – Tiesības uz informāciju – 6. pants – Tiesības uz advokāta palīdzību – 18. pants – Tiesības uz juridisko palīdzību – 19. pants – Tiesību aizsardzības līdzekļi – Pārkāpjot procesuālās tiesības iegūtu pierādījumu pieļaujamība
Lietā C‑603/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona tiesa, Polija) iesniegusi ar 2022. gada 26. augusta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2022. gada 19. septembrī, kriminālprocesā pret
M.S.,
J.W.,
M.P.,
piedaloties:
Prokurator Rejonowy w Słupsku,
D.G., kas rīkojas kā M.B. un B.B. maksātnespējas administrators,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda trešās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra], N. Jēskinens [N. Jääskinen] un M. Gavalecs [M. Gavalec],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretāre: N. Mundhenke [N. Mundhenke], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2023. gada 15. novembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Prokurator Rejonowy w Słupsku vārdā – T. Rutkowska‑Szmydyńska, Prokurator Regionalny w Gdańsku,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, J. Sawicka un S. Żyrek, pārstāvji,
–
Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek, T. Suchá un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – S. Grünheid, K. Herrmann, J. Hottiaux un M. Wasmeier, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2024. gada 22. februāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu, LES 2. pantu un 19. panta 1. punkta otro daļu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2016/800 (2016. gada 11. maijs) par procesuālajām garantijām bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā (OV 2016, L 132, 1. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/48/ES (2013. gada 22. oktobris) par tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, par tiesībām uz to, ka pēc brīvības atņemšanas informē trešo personu, un par tiesībām, kamēr atņemta brīvība, sazināties ar trešām personām un konsulārajām iestādēm (OV 2013, L 294, 1. lpp.), 12. panta 2. punktu un 13. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (OV 2012, L 142, 1. lpp.) 3. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.), 7. panta 1. un 2. punktu un 10. panta 2. punktu, kā arī Savienības tiesību pārākuma, tiešas iedarbības un efektivitātes principus.
2
Šis lūgums iesniegts kriminālprocesa ietvaros, kas uzsākts pret M.S., J.W. un M.P., trim nepilngadīgajiem, kuri apsūdzēti par ielaušanos slēgta bijušā atpūtas centra ēkās, tādējādi nodarot kaitējumu M.B. un B.B., kurus pārstāv ieceltais maksātnespējas administrators D.G.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2012/13
3
Direktīvas 2012/13 19. un 26. apsvērumā noteikts:
“(19)
Saskaņā ar šo direktīvu kompetentajām iestādēm būtu nekavējoties mutiski vai rakstveidā jāinformē aizdomās turētie vai apsūdzētās personas par minētajām valsts tiesību aktos paredzētajām [procesuālajām] tiesībām, kas ir būtiskas, lai nodrošinātu lietas taisnīgu izskatīšanu. Lai minētās tiesības varētu praktiski un efektīvi īstenot, informācija procesa gaitā būtu jāsniedz savlaicīgi un ne vēlāk kā pirms aizdomās turētā vai apsūdzētās personas pirmās oficiālās pratināšanas, ko veic policija vai cita kompetenta iestāde.
[..]
(26)
Sniedzot aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām informāciju saskaņā ar šo direktīvu, kompetentajām iestādēm būtu jāpievērš īpaša uzmanība personām, kuras nevar saprast informācijas saturu vai nozīmi, piemēram, nepilngadības vai garīgā vai fiziskā stāvokļa dēļ.”
4
Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā noteikts:
“Šo direktīvu piemēro no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes ir informējušas personas par to, ka viņas tiek turētas aizdomās vai ir apsūdzētas par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, līdz brīdim, kad process ir pabeigts, par ko uzskata brīdi, kad ir galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētā persona ir izdarījusi noziedzīgo nodarījumu, tostarp attiecīgos gadījumos sprieduma pieņemšanu un jebkādu pārsūdzību izskatīšanu.”
5
Saskaņā ar minētās direktīvas 3. pantu:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas nekavējoties saņemtu informāciju vismaz par šādām procesuālajām tiesībām, kā tās piemērojamas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, lai nodrošinātu minēto tiesību efektīvu īstenošanu:
a)
tiesībām uz advokāta palīdzību;
b)
tiesībām uz bezmaksas juridiskām konsultācijām un nosacījumiem šādu konsultāciju saņemšanai;
c)
tiesībām tikt informētam par apsūdzību saskaņā ar 6. pantu;
d)
tiesībām uz mutisku un rakstisku tulkojumu;
e)
tiesībām klusēt.
2.   Dalībvalstis nodrošina, lai 1. punktā paredzētā informācija tiek sniegta mutiski vai rakstveidā vienkāršā un saprotamā valodā, ņemot vērā jebkādas neaizsargātu aizdomās turēto vai neaizsargātu apsūdzēto personu īpašās vajadzības.”
6
Šīs pašas direktīvas 8. pantā “Pārbaude un tiesiskās aizsardzības līdzekļi” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai informācijas sniegšana aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām saskaņā ar 3. līdz 6. pantu tiktu reģistrēta, izmantojot reģistrācijas procedūru, kas noteikta attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos.
2.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām vai viņu advokātiem ir tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām iesniegt sūdzību, ja kompetentās iestādes nav sniegušas informāciju saskaņā ar šo direktīvu vai atsakās to sniegt.”
Direktīva 2013/48
7
Direktīvas 2013/48 15. un 50. apsvērumā noteikts:
“(15)
Jēdziens “advokāts” šajā direktīvā apzīmē jebkuru personu, kura saskaņā ar valsts tiesību aktiem, tostarp pēc akreditācijas, ko veikusi pilnvarota iestāde, ir kvalificēta un tiesīga sniegt juridiskas konsultācijas un palīdzību aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem.
[..]
(50)
Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka, izvērtējot liecības, ko sniedzis aizdomās turētais vai apsūdzētais, vai pierādījumus, kas iegūti, pārkāpjot viņu tiesības uz advokātu, vai gadījumos, kad saskaņā ar šo direktīvu tikusi atļauta atkāpe no šīm tiesībām, ir ievērotas tiesības uz aizstāvību un procesa taisnīgums. Šajā ziņā būtu jāievēro Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra, kura noteikusi, ka tiesībām uz aizstāvību principā tiek nodarīts nelabojams aizskārums gadījumos, ja notiesāšanai izmanto vainu apliecinošas liecības, kas policijas veiktās nopratināšanas laikā sniegtas bez advokāta palīdzības saņemšanas. Tam nebūtu jāskar izteikumu izmantošana citiem nolūkiem, kas atļauti saskaņā ar valsts tiesību aktiem, piemēram, ja nepieciešams veikt steidzamas izmeklēšanas darbības, lai novērstu citu pārkāpumu izdarīšanu vai smagas negatīvas sekas kādai personai vai attiecībā uz steidzamu nepieciešamību novērst ievērojama apdraudējuma nodarīšanu kriminālprocesam, ja advokāta palīdzības saņemšana vai izmeklēšanas aizkavēšana radītu nelabojamu kaitējumu notiekošajai smaga nozieguma izmeklēšanai. Turklāt tam nebūtu jāskar valstu noteikumi vai sistēmas attiecībā uz pierādījumu pieņemamību un nebūtu jāliedz dalībvalstīm paturēt spēkā sistēmu, kurā tiesā vai tiesnesim var iesniegt visus esošos pierādījumus bez nekādas atsevišķas vai iepriekšējas šādu pierādījumu pieņemamības izvērtēšanas.”
8
Šīs pašas direktīvas 3. pants “Tiesības uz advokāta palīdzību kriminālprocesā” formulēts šādi:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības uz advokāta palīdzību tādā laikā un tādā veidā, lai attiecīgās personas varētu praktiski un efektīvi īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
2.   Aizdomās turētie vai apsūdzētie var saņemt advokāta palīdzību bez nepamatotas kavēšanās. Katrā ziņā aizdomās turētie vai apsūdzētie var saņemt advokāta palīdzību no jebkura šāda agrākā brīža:
a)
pirms viņus nopratina policija vai cita tiesību aizsardzības vai tiesu iestāde;
b)
kad izmeklēšanas vai citas kompetentās iestādes veic izmeklēšanas vai citu pierādījumu vākšanas darbību saskaņā ar 3. punkta c) apakšpunktu;
c)
bez nepamatotas kavēšanās pēc brīvības atņemšanas;
d)
ja viņi ir izsaukti ierasties tiesā ar jurisdikciju krimināllietās, savlaicīgi pirms viņi stājas minētās tiesas priekšā.
3.   Tiesības uz advokāta palīdzību ietver to, ka:
a)
dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības privāti tikties un sazināties ar advokātu, kas viņu pārstāv, tostarp pirms policijas vai citas tiesību aizsardzības vai tiesu iestādes veiktas nopratināšanas;
b)
dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības uz advokāta klātbūtni un efektīvu līdzdalību, kad viņus nopratina. Šādai līdzdalībai jāatbilst valstu tiesību aktos paredzētajām procedūrām ar noteikumu, ka šādas procedūras neskar attiecīgo tiesību efektīvu īstenošanu un būtību. Ja advokāts piedalās nopratināšanā, šādas līdzdalības faktu fiksē, izmantojot protokolēšanas procedūru saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem;
c)
dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kā minimums ir tiesības uz sava advokāta klātbūtni šādās izmeklēšanas vai pierādījumu vākšanas darbībās, ja minētās darbības ir paredzētas valsts tiesību aktos un ja aizdomās turētajam vai apsūdzētajam ir jāpiedalās vai ir ļauts piedalīties attiecīgajā darbībā:
i)
uzrādīšana atpazīšanai;
ii)
konfrontācija;
iii)
nozieguma vietas rekonstrukcija [izmeklēšanas eksperiments].
[..]
5.   Ārkārtas apstākļos un tikai pirmstiesas stadijā dalībvalstis var uz laiku atkāpties no 2. punkta c) apakšpunkta piemērošanas, ja aizdomās turētā vai apsūdzētā ģeogrāfiski attālās atrašanās vietas dēļ nav iespējams pēc brīvības atņemšanas bez nepamatotas kavēšanās nodrošināt tiesības uz advokāta palīdzību.
6.   Ārkārtas apstākļos un tikai pirmstiesas stadijā dalībvalstis var uz laiku atkāpties no 3. punktā paredzēto tiesību piemērošanas, ciktāl tas ir pamatoti, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus, pamatojoties uz vienu vai vairākiem šādiem pārliecinošiem iemesliem:
a)
ja pastāv steidzama nepieciešamība novērst smagas negatīvas sekas kādas personas dzīvībai, brīvībai vai fiziskajai neaizskaramībai;
b)
ja ir absolūti nepieciešama izmeklēšanas iestāžu tūlītēja rīcība, lai novērstu ievērojama apdraudējuma nodarīšanu kriminālprocesam.”
9
Minētās direktīvas 12. pantā “Tiesību aizsardzības līdzekļi” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kriminālprocesā, kā arī pieprasītajām personām Eiropas apcietināšanas ordera procesā ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis saskaņā ar valsts tiesību aktiem gadījumos, kad ir pārkāptas to tiesības saskaņā ar šo direktīvu.
2.   Neskarot valstu noteikumus un sistēmas attiecībā uz pierādījumu pieņemamību, dalībvalstis nodrošina, ka kriminālprocesā, izvērtējot liecības, ko snieguši aizdomās turētie vai apsūdzētie, vai pierādījumus, kas iegūti, pārkāpjot to tiesības uz advokātu, vai gadījumos, kad saskaņā ar 3. panta 6. punktu tikusi atļauta atkāpe no šīm tiesībām, tiek ievērotas tiesības uz aizstāvību un procesa taisnīgums.”
10
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 13. pantu:
“Dalībvalstis nodrošina, ka šīs direktīvas piemērošanā tiek ņemtas vērā neaizsargātu aizdomās turēto un neaizsargātu apsūdzēto īpašās vajadzības.”
Direktīva 2016/343
11
Direktīvas 2016/343 31. un 44. apsvērumā noteikts:
“(31)
Dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja nodrošināt, lai gadījumos, kad aizdomās turētos vai apsūdzētos informē par tiesībām, kas paredzētas Direktīvas [2012/13] 3. pantā, tie tiktu informēti arī par tiesībām neliecināt pret sevi, kas ir paredzētas attiecīgās valsts tiesību aktos saskaņā ar šo direktīvu.
[..]
(44)
Savienības tiesību aktu efektivitātes princips nosaka, ka dalībvalstis nodrošina pienācīgus un efektīvus tiesiskās aizsardzības līdzekļus gadījumā, ja tiek pārkāptas tiesības, kas personai piešķirtas ar Savienības tiesību aktiem. Lai saglabātu tiesības uz taisnīgu tiesu un tiesības uz aizstāvību, ar efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli, kas pieejams gadījumā, kad tiek pārkāptas kādas no šajā direktīvā noteiktajām tiesībām, vajadzētu, ciktāl iespējams, panākt, ka aizdomās turētie vai apsūdzētie tiek nostādīti tādā pašā stāvoklī, kādā tie būtu bijuši, ja aizskārums nebūtu noticis.”
12
Šīs direktīvas 2. pantā noteikts:
“Šī direktīva attiecas uz fiziskām personām, kuras ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā. To piemēro visos kriminālprocesa posmos – no brīža, kad persona tiek turēta aizdomās vai apsūdzēta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai par iespējamu noziedzīgu nodarījumu, līdz brīdim, kad nolēmums, kurā tiek galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, ir kļuvis nepārsūdzams.”
13
Minētās direktīvas 7. panta “Tiesības klusēt un neliecināt pret sevi” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir tiesības klusēt attiecībā uz noziedzīgo nodarījumu, par kura izdarīšanu tos tur aizdomās vai apsūdz.
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir tiesības neliecināt pret sevi.”
14
Šīs pašas direktīvas 10. pantā “Tiesiskās aizsardzības līdzekļi” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem būtu efektīvi tiesiskās aizsardzības līdzekļi, ja tiek pārkāptas viņu tiesības, kas noteiktas saskaņā ar šo direktīvu.
2.   Neskarot valstu noteikumus un sistēmas attiecībā uz pierādījumu pieļaujamību, dalībvalstis nodrošina, ka, izvērtējot liecības, ko snieguši aizdomās turētie vai apsūdzētie, vai pierādījumus, kas iegūti, pārkāpjot tiesības klusēt vai neliecināt pret sevi, tiek ievērotas tiesības uz aizstāvību un taisnīga procesa princips.”
Direktīva 2016/800
15
Direktīvas 2016/800 1., 11., 16., 18., 19., 22., 25.–27. un 29.–32. apsvērumā noteikts:
“(1)
Šīs direktīvas mērķis ir noteikt procesuālās garantijas, lai nodrošinātu, ka bērni, proti, personas, kuras nav sasniegušas 18 gadu vecumu un kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, spēj saprast šo procesu un tam sekot, un lai ļautu šiem bērniem īstenot savas tiesības uz taisnīgu tiesu, novērstu bērnu atkārtotus likumpārkāpumus un sekmētu viņu sociālo integrāciju.
[..]
(11)
Šī direktīva vai konkrēti tās noteikumi būtu jāpiemēro arī aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kriminālprocesā un pieprasītajām personām, ja šīs personas procesa uzsākšanas brīdī bija bērni, bet vēlāk sasniegušas 18 gadu vecumu, un ja šīs direktīvas piemērošana ir pamatota, ņemot vērā visus lietas apstākļus, tostarp attiecīgās personas briedumu un neaizsargātību.
[..]
(16)
Dažās dalībvalstīs konkrētus maznozīmīgus pārkāpumus, jo īpaši maznozīmīgus ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumus, pašvaldību saistošo noteikumu maznozīmīgus pārkāpumus un sabiedriskās kārtības maznozīmīgus pārkāpumus, kvalificē kā noziedzīgus nodarījumus. Šādos gadījumos nebūtu saprātīgi prasīt kompetentajām iestādēm nodrošināt visas šajā direktīvā paredzētās tiesības. Tādēļ, ja dalībvalsts tiesību akti attiecībā uz maznozīmīgiem nodarījumiem nosaka, ka sods nevar būt brīvības atņemšana, šī direktīva būtu jāpiemēro tikai procesam tiesā ar jurisdikciju krimināllietās.
[..]
(18)
Šī direktīva būtu jāīsteno, ņemot vērā Direktīvas [2012/13] un Direktīvas [2013/48] noteikumus. Lai ņemtu vērā bērnu īpašās vajadzības un neaizsargātību, šajā direktīvā ir paredzētas papildu garantijas attiecībā uz informāciju, kas jāsniedz bērnam un personai, kam ir vecāku atbildība.
(19)
Bērniem būtu jāsaņem informācija par vispārējiem aspektiem procesa norisē. Minētajā nolūkā jo īpaši būtu jāsniedz viņiem īss paskaidrojums par procesa nākamajiem procesuālajiem posmiem, ciktāl tas ir iespējams, ņemot vērā kriminālprocesa vajadzības, un par iesaistīto iestāžu lomu. Sniedzamajai informācijai vajadzētu būt atkarīgai no lietas apstākļiem.
[..]
(22)
Dalībvalstīm būtu rakstiski, mutiski vai abējādi jāinformē personas, kam ir vecāku atbildība, par piemērojamajām procesuālajām tiesībām. Šī informācija būtu jāsniedz pēc iespējas ātrāk un tik detalizēti, cik nepieciešams, lai garantētu procesa taisnīgu norisi un bērna tiesību efektīvu īstenošanu.
[..]
(25)
Saskaņā ar Direktīvu [2013/48] bērniem, kas ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, ir tiesības uz advokāta pieejamību. Tā kā bērni ir neaizsargāti un ne vienmēr spēj pilnībā izprast kriminālprocesu un tam sekot, šajā direktīvā paredzētajās situācijās viņiem būtu jānodrošina advokāta palīdzība. Minētajās situācijās dalībvalstīm būtu jāorganizē advokāta uzaicināšana, lai sniegtu palīdzību bērnam, ja šādu palīdzību nav organizējis bērns pats vai persona, kam ir vecāku atbildība. Dalībvalstīm būtu jānodrošina juridiskā palīdzība, ja tas ir vajadzīgs, lai garantētu, ka bērnam tiek sniegta efektīva advokāta palīdzība.
(26)
Advokāta palīdzība saskaņā ar šo direktīvu nozīmē, ka bērnam ir tiesības uz advokāta pieejamību saskaņā ar Direktīvu [2013/48]. Tādēļ, ja Direktīvas [2013/48] noteikuma piemērošana padarītu neiespējamu advokāta palīdzību bērnam saskaņā ar šo direktīvu, šāds noteikums nebūtu jāattiecina uz bērnu tiesībām uz advokāta pieejamību saskaņā ar Direktīvu [2013/48]. No otras puses, atkāpēm un izņēmumiem attiecībā uz advokāta palīdzību, kā noteikts šajā direktīvā, nebūtu jāskar tiesības uz advokāta pieejamību saskaņā ar Direktīvu [2013/48] vai tiesības uz juridisko palīdzību saskaņā ar Hartu un [Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju (turpmāk tekstā – “ECPAK”), kas parakstīta Romā, 1950. gada 4. novembrī,] un valstu un citiem Savienības tiesību aktiem.
(27)
Šajā direktīvā izklāstītie noteikumi par advokāta palīdzību būtu jāpiemēro bez nepamatotas kavēšanās pēc tam, kad bērniem ir darīts zināms, ka viņi ir aizdomās turētie vai apsūdzētie. Šajā direktīvā advokāta palīdzība nozīmē juridisku atbalstu un advokāta pārstāvību kriminālprocesā. Ja šajā direktīvā ir paredzēta advokāta palīdzība pratināšanas laikā, advokātam vajadzētu būt klātesošam. Neskarot bērna tiesības uz advokāta pieejamību saskaņā ar Direktīvu [2013/48], advokāta palīdzība nenozīmē to, ka advokātam ir jābūt klātesošam ikvienā izmeklēšanas vai pierādījumu iegūšanas darbībā.
[..]
(29)
Ja bērns, kas sākotnēji nav aizdomās turētais vai apsūdzētais, kā piemēram, liecinieks, kļūst par aizdomās turēto vai apsūdzēto, minētajam bērnam vajadzētu būt tiesībām neliecināt pret sevi un tiesībām klusēt saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un [ECPAK], kā skaidrojusi [Tiesa] un Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Tādēļ šajā direktīvā nepārprotami minēta tāda praktiska situācija, kad šāds bērns nopratināšanas laikā, ko kriminālprocesā veic policija vai cita tiesībaizsardzības iestāde, kļūst par aizdomās turēto vai apsūdzēto. Ja šādas nopratināšanas laikā bērns, kas nav aizdomās turētais vai apsūdzētais, kļūst par aizdomās turēto vai apsūdzēto, nopratināšana būtu jāaptur, līdz bērns tiek informēts par to, ka viņš ir aizdomās turētais vai apsūdzētais, un viņam tiek nodrošināta advokāta palīdzība saskaņā ar šo direktīvu.
(30)
Ar noteikumu, ka tas ir saskaņā ar tiesībām uz taisnīgu tiesu, dalībvalstīm būtu jāspēj atkāpties no pienākuma sniegt advokāta palīdzību, kad tas nav samērīgi, ņemot vērā lietas apstākļus un saprotot, ka vispirms vienmēr būtu jāņem vērā bērna intereses. Jebkurā gadījumā bērniem būtu jāsaņem advokāta palīdzība, ja viņi tiek nogādāti kompetentajā tiesā vai pie kompetentā tiesneša lēmuma pieņemšanai par aizturēšanu jebkurā procesa stadijā, uz ko attiecas šī direktīva, kā arī aizturēšanas laikā. Turklāt brīvības atņemšanu nevar piemērot kā kriminālsodu, izņemot tad, ja bērnam ir palīdzējis advokāts, lai bērns varētu efektīvi izmantot savas tiesības uz aizstāvību, un jebkurā gadījumā uzklausīšanas laikā tiesas sēdēs. Dalībvalstīm šajā sakarā būtu jāspēj veikt praktiskus pasākumus.
(31)
Dalībvalstīm būtu jāspēj uz laiku atkāpties no pienākuma nodrošināt advokāta palīdzību pirmstiesas stadijā nepārvaramu iemeslu dēļ, proti, ja ir steidzami jānovērš nopietnas negatīvas sekas kādas personas dzīvībai, brīvībai vai fiziskajai neaizskaramībai vai ja ir nepieciešama izmeklēšanas iestāžu tūlītēja rīcība, lai novērstu ievērojamu apdraudējumu kriminālprocesam saistībā ar smagu noziedzīgu nodarījumu, inter alia, nolūkā iegūt informāciju par iespējamiem smaga noziedzīga nodarījuma līdzdalībniekiem vai lai novērstu svarīgu pierādījumu par smagu noziedzīgu nodarījumu nozaudēšanu. Kamēr tiek piemērota pagaidu atkāpe viena no minētajiem nepārvaramajiem iemesliem dēļ, kompetentajām iestādēm būtu jāspēj nopratināt bērnus bez advokāta klātbūtnes ar noteikumu, ka viņi ir informēti par tiesībām klusēt un var minētās tiesības īstenot un ka šāda nopratināšana neskar tiesības uz aizstāvību, tostarp tiesības neliecināt pret sevi. Vajadzētu būt iespējai veikt nopratināšanu tikai un vienīgi tādēļ un tādā apmērā, kāds nepieciešams, lai iegūtu informāciju, kas ir būtiska nopietnu negatīvu seku novēršanai kādas personas dzīvībai, brīvībai vai fiziskajai neaizskaramībai, vai lai novērstu ievērojamu apdraudējumu kriminālprocesam. Jebkāda šīs pagaidu atkāpes ļaunprātīga izmantošana principā nodarītu nelabojumu kaitējumu tiesībām uz aizstāvību.
(32)
Dalībvalstīm būtu savos tiesību aktos skaidri jānosaka pamatojums un kritēriji šādas pagaidu atkāpes piemērošanai, un tā būtu jāizmanto ļoti ierobežoti. Jebkādām pagaidu atkāpēm vajadzētu būt samērīgām, stingri ierobežotām laikā un tādām, kuru pamatā nav tikai un vienīgi iespējamā noziedzīgā nodarījuma veids vai smagums, un tām nebūtu jāskar procesa vispārējo taisnīgumu. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, lai tad, kad pagaidu atkāpi, ievērojot šo direktīvu, ir atļāvusi kompetentā iestāde, kas nav tiesnesis vai tiesa, lēmumu par pagaidu atkāpes atļaušanu var izvērtēt tiesa, vismaz tiesas procesa stadijā.”
16
Šīs direktīvas 1. panta a) punktā noteikts:
“Ar šo direktīvu paredz kopējus minimālos noteikumus attiecībā uz konkrētām tiesībām bērniem:
a)
kuri ir aizdomās turētie un apsūdzētie kriminālprocesā”.
17
Atbilstoši minētās direktīvas 2. pantam tiek definēta tās darbības joma:
“1.   Šī direktīva attiecas uz bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā. To piemēro līdz galīgajai jautājuma izšķiršanai par to, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir veicis noziedzīgu nodarījumu, tostarp attiecīgajā gadījumā par notiesāšanu un pārsūdzībā pieņemto lēmumu.
2.   Šo direktīvu piemēro bērniem, kuri ir pieprasītās personas, no brīža, kad viņi ir aizturēti izpildes dalībvalstī saskaņā ar 17. pantu.
3.   Izņemot 5. pantu, 8. panta 3. punkta b) apakšpunktu un 15. pantu, ciktāl minētie noteikumi attiecas uz personu, kam ir vecāku atbildība, šī direktīva vai konkrēti tās noteikumi attiecas uz šā panta 1. un 2. punktā minētajām personām, ja šādas personas procesa sākšanas brīdī bija bērni, bet pēc tam sasniedza 18 gadu vecumu, un šīs direktīvas vai dažu tās noteikumu piemērošana ir pamatota, ņemot vērā visus lietas apstākļus, tostarp attiecīgās personas briedumu un neaizsargātību. Dalībvalstis var nolemt nepiemērot šo direktīvu, ja attiecīgā persona ir sasniegusi 21 gada vecumu.
[..]”
18
Šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punktā “bērns” ir definēts kā “persona, kas ir jaunāka par 18 gadiem”.
19
Saskaņā ar Direktīvas 2016/800 4. pantu “Tiesības uz informāciju”:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka gadījumā, ja bērniem ir darīts zināms, ka viņi ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, viņi nekavējoties tiek informēti par viņu tiesībām saskaņā ar Direktīvu [2012/13] un par vispārējiem aspektiem saistībā ar procesa norisi.
Dalībvalstis arī nodrošina, ka bērnus informē par šajā direktīvā noteiktajām tiesībām. Minēto informāciju sniedz šādi:
a)
nekavējoties, ja bērniem ir darīts zināms, ka viņi ir aizdomās turētie vai apsūdzētie attiecībā uz:
i)
bērna tiesībām uz informācijas sniegšanu personai, kam ir vecāku atbildība, kā paredzēts 5. pantā;
ii)
bērna tiesībām saņemt advokāta palīdzību, kā paredzēts 6. pantā;
iii)
bērna tiesībām uz privātās dzīves aizsardzību, kā paredzēts 14. pantā;
iv)
bērna tiesībām uz to, ka viņu pavada persona, kam ir vecāku atbildība, procesa stadijās, kas nav tiesas sēdes, kā paredzēts 15. panta 4. punktā;
v)
bērna tiesībām uz juridisko palīdzību, kā paredzēts 18. pantā;
b)
vistuvākajā piemērotā procesa stadijā attiecībā uz:
i)
tiesībām uz individuālu izvērtējumu, kā paredzēts 7. pantā;
ii)
tiesībām uz medicīnisku izmeklēšanu, tostarp tiesībām uz medicīnisko palīdzību, kā paredzēts 8. pantā;
iii)
tiesību uz brīvības atņemšanas ierobežošanu un alternatīvu pasākumu izmantošanu, tostarp tiesībām uz apcietinājuma regulāru pārskatīšanu, kā paredzēts 10. un 11. pantā;
iv)
tiesībām uz to, lai tiesas sēžu laikā bērnu pavadītu persona, kam ir vecāku atbildība, kā paredzēts 15. panta 1. punktā;
v)
tiesībām klātienē piedalīties lietas iztiesāšanā, kā paredzēts 16. pantā;
vi)
bērna tiesībām uz efektīviem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kā paredzēts 19. pantā;
c)
pēc brīvības atņemšanas attiecībā uz tiesībām uz īpašu apiešanos brīvības atņemšanas laikā, kā paredzēts 12. pantā.
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka 1. punktā minētā informācija tiek sniegta rakstiski, mutiski vai abējādi, vienkāršā un saprotamā valodā un ka sniegtā informācija tiek reģistrēta, izmantojot reģistrācijas procedūru saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem.
3.   Ja bērniem, ievērojot Direktīvu [2012/13], izsniedz paziņojumu par tiesībām, dalībvalstis nodrošina, ka šādā paziņojumā iekļauj atsauci uz viņu tiesībām saskaņā ar šo direktīvu.”
20
Direktīvas 2016/800 5. panta “Bērnu tiesības uz personas, kam ir vecāku atbildība, informēšanu” 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka informāciju, ko bērnam ir tiesības saņemt saskaņā ar 4. pantu, pēc iespējas ātrāk sniedz personai, kam ir vecāku atbildība.”
21
Šīs direktīvas 6. pantā “Advokāta palīdzība” noteikts:
“1.   Saskaņā ar Direktīvu [2013/48] bērniem, kuri ir aizdomās turētie un apsūdzētie kriminālprocesā, ir tiesības uz advokāta pieejamību. Nekas šajā direktīvā, jo īpaši šajā pantā, neskar šīs tiesības.
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka bērniem tiek sniegta advokāta palīdzība saskaņā ar šo pantu, lai viņi varētu efektīvi īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka pēc tam, kad bērniem ir darīts zināms, ka viņi ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, advokāta palīdzība bērniem tiek sniegta bez nepamatotas kavēšanās. Jebkurā gadījumā bērni var saņemt advokāta palīdzību atkarībā no tā, kurš no šiem brīžiem ir agrāk:
a)
pirms viņus nopratina policija vai cita tiesību aizsardzības vai tiesu iestāde;
b)
kad izmeklēšanas vai citas kompetentās iestādes veic izmeklēšanas vai citu pierādījumu vākšanas darbību saskaņā ar 4. punkta c) apakšpunktu;
c)
bez nepamatotas kavēšanās pēc brīvības atņemšanas;
d)
ja viņi ir izsaukti ierasties tiesā ar jurisdikciju krimināllietās, savlaicīgi pirms viņi stājas minētās tiesas priekšā.
4.   Advokāta palīdzība ietver turpmāk norādīto:
a)
dalībvalstis nodrošina, ka bērniem ir tiesības privāti tikties un sazināties ar advokātu, kas viņu pārstāv, tostarp pirms policijas vai citas tiesībaizsardzības vai tiesu iestādes veiktas nopratināšanas;
b)
dalībvalstis nodrošina, ka bērniem nopratināšanas laikā tiek sniegta advokāta palīdzība un ka advokāts ir spējīgs efektīvi piedalīties nopratināšanā. Šādai līdzdalībai jānotiek saskaņā ar valstu tiesību aktos paredzētajām procedūrām ar noteikumu, ka šādas procedūras neskar attiecīgo tiesību efektīvu īstenošanu un būtību. Ja advokāts piedalās nopratināšanā, šādas līdzdalības faktu fiksē, izmantojot protokolēšanas procedūru saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem;
c)
dalībvalstis nodrošina, ka bērniem tiek nodrošināta advokāta palīdzība vismaz šādās izmeklēšanas vai pierādījumu vākšanas darbībās, ja minētās darbības ir paredzētas attiecīgās valsts tiesību aktos un ja aizdomās turētajam vai apsūdzētajam ir jāpiedalās vai atļauts piedalīties attiecīgajā darbībā:
i)
uzrādīšana atpazīšanai;
ii)
konfrontācija;
iii)
nozieguma vietas rekonstrukcija [izmeklēšanas eksperiments].
5.   Dalībvalstis ievēro bērnu un viņu advokāta saziņas konfidencialitāti, īstenojot šajā direktīvā paredzētās tiesības uz advokāta palīdzību. Šāda saziņa ietver tikšanās, saraksti, telefonsarunas un citas saziņas formas, kas atļautas valsts tiesību aktos.
6.   Ar noteikumu, ka tas ir saskaņā ar tiesībām uz taisnīgu tiesu, dalībvalstis var atkāpties no 3. punkta, ja advokāta palīdzība nav samērīga, ņemot vērā lietas apstākļus, iespējamā noziedzīgā nodarījuma smagumu, lietas sarežģītību un pasākumus, ko varētu veikt attiecībā uz šādu nodarījumu, saprotot, ka vispirms vienmēr tiek ņemtas vērā bērna intereses.
Jebkurā gadījumā dalībvalstis nodrošina, ka bērniem tiek sniegta advokāta palīdzība:
a)
ja viņi tiek nogādāti kompetentajā tiesā vai pie kompetentā tiesneša lēmuma pieņemšanai par apcietināšanu jebkurā procesa stadijā, uz ko attiecas šī direktīva; un
b)
apcietināšanas laikā.
Dalībvalstis arī nodrošina, ka brīvības atņemšanu nepiemēro kā kriminālsodu, ja bērnam nav palīdzējis advokāts, lai bērns varētu efektīvi izmantot savas tiesības uz aizstāvību, un jebkurā gadījumā uzklausīšanas laikā tiesas sēdē.
7.   Ja saskaņā ar šo pantu bērnam ir jāsaņem advokāta palīdzība, bet advokāta nav klāt, kompetentās iestādes atliek bērna pratināšanu vai citas 4. punkta c) apakšpunktā minētās izmeklēšanas vai pierādījumu vākšanas darbības uz saprātīgu laikposmu, lai advokāts varētu ierasties vai, ja bērns nav uzaicinājis advokātu, lai nokārtotu, lai bērnam būtu advokāts.
8.   Ārkārtas apstākļos un tikai pirmstiesas stadijā dalībvalstis var uz laiku atkāpties no 3. punktā paredzēto tiesību piemērošanas, ciktāl tas ir pamatoti, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus un pamatojoties uz vienu vai vairākiem šādiem nepārvaramiem iemesliem:
a)
ja pastāv steidzama nepieciešamība novērst smagas negatīvas sekas kādas personas dzīvībai, brīvībai vai fiziskajai neaizskaramībai;
b)
ja ir absolūti nepieciešama izmeklēšanas iestāžu tūlītēja rīcība, lai novērstu ievērojama apdraudējuma nodarīšanu kriminālprocesam smaga noziedzīga nodarījuma gadījumā.
Dalībvalstis nodrošina, ka to kompetentās iestādes, piemērojot šo punktu, ņem vērā bērna intereses.
Lēmumu veikt nopratināšanu, ja advokāta nav klāt, saskaņā ar šo punktu var pieņemt tikai par katru gadījumu atsevišķi vai nu tiesu iestāde, vai cita kompetenta iestāde, ar nosacījumu, ka šo lēmumu var pārsūdzēt tiesā.”
22
Šīs direktīvas 7. pants attiecas uz tiesībām uz individuālu izvērtējumu.
23
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 13. panta 2. punktu:
“Dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka apiešanās ar bērniem vienmēr notiek, aizsargājot viņu cieņu, un atbilst viņu vecumam, brieduma pakāpei un izpratnes līmenim, un ņemot vērā jebkādas īpašās vajadzības, tostarp jebkādas saziņas grūtības, kādas bērniem var būt.”
24
Direktīvas 2016/800 15. panta “Bērnu tiesības uz to, ka procesa laikā viņus pavada personas, kam ir vecāku atbildība” 4. punktā noteikts:
“Papildus tiesībām, kas ir paredzētas saskaņā ar 1. punktu, dalībvalstis nodrošina, ka bērnam ir tiesības uz to, ka viņu pavada persona, kam ir vecāku atbildība, vai cits atbilstīgs pieaugušais, kā minēts 2. punktā, procesa posmos, kas nav tiesas sēdes, kurās atrodas bērns, ja kompetentā iestāde uzskata, ka:
a)
bērna interesēs ir tas, lai viņu pavadītu minētā persona; un
b)
minētās personas klātbūtne nekaitēs kriminālprocesam.”
25
Šīs direktīvas 18. pantā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka valsts tiesību akti attiecībā uz juridisko palīdzību garantē tiesību saņemt advokāta palīdzību efektīvu īstenošanu, ievērojot 6. pantu.”
26
Minētās direktīvas 19. pantā noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka bērniem, kas ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, un bērniem, kuri ir pieprasītās personas, ir pieejams efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis saskaņā ar valsts tiesību aktiem gadījumos, kad ir pārkāptas viņu tiesības saskaņā ar šo direktīvu.”
Polijas tiesības
27
1997. gada 6. jūnijaustawa – Kodeks postępowania karnego (Kriminālprocesa kodekss; 2022. gada Dz. U., 1375. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietai (turpmāk tekstā – “KPK”), 6. pants noteic:
“Apsūdzētajam ir tiesības uz aizstāvību, tostarp tiesības uz advokāta palīdzību, un par tām šī persona ir jāinformē.”
28
KPK 79. pantā paredzēts:
“§ 1.   Kriminālprocesā apsūdzētais ir jāaizstāv:
1.
ja viņš nav sasniedzis 18 gadu vecumu;
[..]
§ 2.   Apsūdzētais ir jāaizstāv arī tad, ja tiesa to uzskata par nepieciešamu citu apstākļu dēļ, kas var radīt šķērsli viņa aizstāvībai.
§ 3.   Šā panta 1. un 2. punktā minētajos gadījumos advokāta klātbūtne ir obligāta tiesas sēdē, kā arī sēdēs, kurās apsūdzētajam ir jāpiedalās.
[..]”
29
Atbilstoši KPK 168.a pantam:
“Pierādījumus nevar atzīt par nepieņemamiem tikai tādēļ, ka tie iegūti, pārkāpjot procesuālos noteikumus vai pieļaujot pārkāpumu Kriminālkodeksa 1. panta 1. punkta izpratnē, ja vien pierādījumi saistībā ar amata pienākumu pildīšanu nav iegūti slepkavības, tīšu miesas bojājumu nodarīšanas vai brīvības atņemšanas rezultātā.”
30
KPK 301. pantā noteikts:
“Aizdomās turētā persona pēc tās lūguma jānopratina ieceltā advokāta klātbūtnē. Ieceltā advokāta neesamība neliedz veikt nopratināšanu.”
31
Saskaņā ar 9. pantu 2001. gada 27. jūlijaustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju; 2001. gada Dz. U. Nr. 98, 1070. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju”), tiesu darbības administratīvo kontroli veic tieslietu ministrs.
32
Atbilstoši šī likuma 130. pantam:
“§ 1. Ja tiesnesis tiek aizturēts tīša noziedzīga nodarījuma izdarīšanas brīdī vai ja, ņemot vērā tiesneša izdarītās darbības būtību, cieņa pret tiesu vai būtiskas dienesta intereses prasa, lai tiesnesis nekavējoties tiktu atstādināts no amata pienākumu pildīšanas, tiesas priekšsēdētājs vai tieslietu ministrs var izdot rīkojumu nekavējoties apturēt tiesneša darbību līdz brīdim, kad disciplinārlietu tiesa pieņem lēmumu, nepārsniedzot viena mēneša termiņu.
§ 2. Ja 1. punktā minētais tiesnesis pilda tiesas priekšsēdētāja pienākumus, tieslietu ministram jāizdod rīkojums par viņa darbības pagaidu apturēšanu.
§ 3. Trīs dienu laikā no 1. punktā minētā rīkojuma izdošanas dienas tiesas priekšsēdētājs vai tieslietu ministrs par to informē disciplinārlietu tiesu, kura nekavējoties, vēlākais, pirms beidzies rīkojumā par pagaidu atstādināšanu no amata noteiktais termiņš, pieņem rezolūciju par tiesneša atstādināšanu no amata vai par rīkojuma par atstādināšanu no amata uz laiku atcelšanu. Disciplinārlietu tiesa informē tiesnesi par sēdes norisi, ja tā to uzskata par lietderīgu.”
33
Vairākas 2016. gada 28. janvāraustawa – Prawo o prokuraturze (Prokuratūras likums; 2016. gada Dz. U., 177. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, tiesību normas par prokuratūras organizāciju un struktūru, kā arī prokuroru kompetenci ir uzskaitītas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šajās tiesību normās tostarp ir paredzēts, ka Prokurator Generalny (ģenerālprokurors) funkcijas pilda tieslietu ministrs. Turklāt prokurori savas funkcijas principā veic pilnīgi neatkarīgi. Tomēr viņiem ir pienākums izpildīt augstāka ranga prokurora pieņemtos noteikumus, apkārtrakstus un norādījumus.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
34
Sąd Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona tiesa, Polija), kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā, izskata kriminālprocesu pret M.S., J.W. un M.P. (turpmāk tekstā kopā – “nepilngadīgi aizdomās turētie”), kuri apsūdzēti par ielaušanos slēgtā atpūtas centrā, kas atrodas Ustkā (Polija) (turpmāk tekstā – “strīdīgais nodarījums”), tādējādi nodarot kaitējumu M.B. un B.B., kurus pārstāv ieceltais maksātnespējas administrators D.G. Šis pārkāpums ir Kodeks karny (Kriminālkodekss) paredzēts noziedzīgs nodarījums, par kuru var piespriest brīvības atņemšanas sodu uz laiku līdz vienam gadam.
35
M.S. tiek apsūdzēts par to, ka laikā no 2021. gada decembra līdz 2022. gada janvārim viņš vairākkārt iekļuvis noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas vietā, savukārt J.W. un M.P. ir apsūdzēti par iekļūšanu tajā vienu reizi. Strīdīgā nodarījuma laikā M.S., J.W. un M.P. bija 17 gadus veci.
36
2022. gada 26. janvārī policija uzaicināja M.S. uz nopratināšanu aizdomās turētā statusā. Policijas darbinieks, kas viņu nopratināja, zināja, ka šajā datumā M.S. vēl nebija sasniedzis 18 gadu vecumu. Viņa vecāki netika iepriekš informēti par šo nopratināšanu. Pavēstē nebija norādīts, ka M.S. var uzaicināt advokātu. M.S. ieradās policijas komisariātā ar māti, kura, lai gan izteica lūgumu, nevarēja piedalīties dēla nopratināšanā, jo policistu ieskatā dēlam bija jāatbild par strīdīgo nodarījumu kā pieaugušajam. Turklāt mātei netika sniegta nekāda informācija par izmeklēšanas posma norisi un arī M.S. netika informēts par viņa tiesībām iepazīties ar lietas materiāliem, pirms tiesā tika iesniegts rīkojums par lietas nodošanu tiesai.
37
Pirmās nopratināšanas laikā M.S. atzinās strīdīgā nodarījuma izdarīšanā un sniedza detalizētu izklāstu par notikumu norisi, liecinot pret sevi. Pēc šiem paziņojumiem pret viņu izvirzītā apsūdzība tika mainīta, un viņš tika apsūdzēts vairs nevis par ielaušanos attiecīgajā atpūtas centrā vienu reizi, bet gan par vairākkārtēju ierašanos šajā centrā.
38
Lēmums par apsūdzību M.S. tika nolasīts un izsniegts viņam. Viņš parakstīja šo lēmumu. Dokuments par vispārīgu informāciju par aizdomās turētā tiesībām un pienākumiem kriminālprocesā viņam arī tika nodots, bet šajā dokumentā nebija konkrēti norādītas nepilngadīgo tiesības un pienākumi. Sniegtā informācija citastarp ietvēra informāciju par tiesībām sniegt paziņojumus vai klusēt, vai arī atteikties atbildēt uz jautājumiem bez pamatojuma sniegšanas, par tiesībām uz paša izvēlēta advokāta palīdzību, kā arī tiesībām pieprasīt nodrošināt advokātu, ja aizdomās turētajai personai nav finansiālu līdzekļu, lai izraudzītos savu advokātu, tiesībām lūgt valsts nodrošināta advokāta klātbūtni nopratināšanas laikā, ar nosacījumu, ka advokāta nepiedalīšanās nav šķērslis nopratināšanai. Tā kā minētais dokuments ir apjomīgs un sarežģīts, M.S. nav iepazinies ar tā saturu. Tomēr viņš to parakstīja, apliecinot, ka tam piekrīt.
39
Tāpat M.S. tika informēts par viņa tiesībām lūgt mutvārdos paziņot pret viņu celto apsūdzību, kā arī četrpadsmit dienu laikā izsniegt viņam vai viņa advokātam rakstveidā lēmuma par apsūdzības uzrādīšanu pamatojumu. Viņš nav nedz atteicies no šīm tiesībām, nedz izteicis šādus lūgumus. Ne M.S., ne viņa vecāki neuzaicināja advokātu viņa aizstāvībai. M.S. nebija arī valsts nodrošināta advokāta.
40
M.S. tika nopratināts divas reizes. Neviena no šīm nopratināšanām netika ierakstīta audiovizuālajā ierakstā. Pamatojoties uz informāciju, ko M.S. sniedza nopratināšanas laikā, policijas darbinieki identificēja citas personas, kuras tiek turētas aizdomās par nelikumīgu ielaušanos kopā ar viņu attiecīgajā atpūtas centrā, tostarp citi nepilngadīgi aizdomās turētie – J.W. un M.P.
41
Šie divi nepilngadīgie tika uzaicināti uz Ustkas policijas komisariātu, lai tur viņus nopratinātu kā aizdomās turētos. Ne J.W., ne M.P. vecāki netika informēti par šo nopratināšanu, lai gan par nopratināšanu atbildīgais policijas darbinieks zināja, ka abi aizdomās turētie ir jaunāki par 18 gadiem.
42
J.W. un M.P. nopratināšana notika tāpat kā M.S. nopratināšana. J.W. un M.P. pavēstēs nebija nekādas informācijas par tiesībām uzaicināt advokātu vai uz valsts nodrošināta advokāta palīdzību. Ne J.W. un M.P., ne viņu vecāki nezināja, ne arī tika informēti par tiesībām saņemt informāciju par procesa norisi vai to, ka vecāki drīkst pavadīt savus dēlus procesa pirmstiesas stadijā. Arī J.W. un M.P. tika izsniegts tāds pats dokuments – minēts šā sprieduma 38. punktā –, kā tika izsniegts M.S., un – tāpat kā pēdējais minētais – arī viņi neiepazinās ar šo dokumentu tā apjoma un sarežģītās valodas dēļ.
43
Kriminālprocesa pirmstiesas stadijā netika veikts nepilngadīgo aizdomās turēto individuāls izvērtējums saskaņā ar Direktīvas 2016/800 7. pantu.
44
2022. gada 31. maijāProkurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (Slupskas rajona prokuratūras prokurors, Polija) attiecībā uz nepilngadīgajiem aizdomās turētajiem parakstīja rīkojumu par lietas nodošanu tiesai un nosūtīja to Sąd Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona tiesa). Tā kā nepilngadīgie aizdomās turētie nebija uzaicinājuši advokātu, šī tiesa pēc savas ierosmes katram no viņiem nodrošināja advokātu.
45
2022. gada 23. augusta tiesas sēdē, kurā nepilngadīgie aizdomās turētie apgalvoja, ka nav vainīgi, M.S. sniedza paziņojumus, bet J.W. un M.P. atteicās izteikties, atbildot tikai uz viņu advokātu jautājumiem. Attiecībā uz katru nepilngadīgo aizdomās turēto viņu advokāti lūdza neņemt vērā pirmstiesas stadijā sniegtos paziņojumus, jo šie pierādījumi tika iegūti, pārkāpjot viņu procesuālās tiesības, proti, nopratināšanas laikā, ko policija veica bez advokāta klātbūtnes; tā dalība procesā bijusi obligāta. Advokāti apgalvoja, ka šādi iegūtie pierādījumi nevar būt pamats faktu konstatējumiem.
46
Sąd Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona tiesa) kā nepieņemamu noraidīja Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (Slupskas rajona prokuratūras prokurors) lūgumu ņemt vērā pierādījumus, kas izriet no paziņojumiem, kurus nepilngadīgie aizdomās turētie snieguši kriminālprocesa pirmstiesas stadijā bez advokāta veiktas nopratināšanas laikā. Līdz ar to šie paziņojumi kā pierādījumi tika izņemti no lietas materiāliem.
47
2022. gada 26. augusta tiesas sēdē šī tiesa pēc savas ierosmes konstatēja, ka M.P. ir sasniedzis 18 gadu vecumu un ka, ņemot vērā KPK 79. panta 1. punkta 1. apakšpunktu, uz M.P. vairs neattiecās pienākums nodrošināt advokāta palīdzību. Tomēr M.P. advokāts lūdza saglabāt viņa iecelšanu pēc tiesas ierosmes, pamatojoties uz to, ka kriminālprocesa uzsākšanas brīdī viņa klients bija nepilngadīgs un ka no lietas apstākļiem izrietēja, ka atbilstoši viņa brieduma pakāpei viņam ir nepieciešama tiesas nodrošināta advokāta palīdzība. Minētā tiesa apmierināja šo lūgumu.
48
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Sąd Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona tiesa) arī norāda, ka Prokurator Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona prokurors, Polija) priekšnieks, kas ir pret nepilngadīgajiem aizdomās turētajiem ierosinātā kriminālprocesa dalībnieks, ir Prokurator Generalny (ģenerālprokurors), kurš ir arī tieslietu ministrs. Viņš vada prokuratūras darbību personīgi vai ar Prokurator Krajowy (valsts prokurors) un citu Prokurator Generalny (ģenerālprokurors) aizvietotāju starpniecību, pieņemot lēmumus, pamatnostādnes un norādījumus.
49
Taču tiesnese, kas pamatlietā sprieda Sąd Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona tiesa) viena tiesneša sastāvā, piemērojot Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 130. panta 1. punktu, ar Prokurator Generalny (ģenerālprokurors) lēmumu tika atstādināta no amata uz laikposmu no 2022. gada 9. februāra līdz 2022. gada 8. martam ar pamatojumu, ka citā lietā, kas nav pamatlieta, viņa bija izdarījusi tādu darbību, ka cieņa pret Sąd Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona tiesa) un būtiskas dienesta intereses prasījušas, lai viņa nekavējoties tiktu atstādināta no amata.
50
Proti, šajā citā lietā šī tiesnese bija izdevusi rīkojumu, apmierinot kāda lietas dalībnieka pieteikumu, ar kuru tika noraidīts tiesnesis, kas bija iecelts tiesvedībā, kurā bija iesaistīta Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tieslietu padome, Polija), kas tika izveidota pēc 2018. gada, ar pamatojumu, ka šī iecelšana neatbilst Savienības tiesībām un ECPAK.
51
Tādējādi Prokurator Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona prokurors) par šo situāciju informēja Prokurator Regionalny
w Gdańsku (Gdaņskas apgabala prokurors, Polija), kas šo informāciju pārsūtīja tieslietu ministram atbilstoši prokuratūras norādījumiem, saskaņā ar kuriem prokuroriem ir pienākums nekavējoties informēt teritoriāli kompetento apgabala prokuroru gadījumos, kad tiesneši apšauba cita tiesneša statusu, vispārējās jurisdikcijas tiesas statusu vai Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) tiesnešu statusu. Būtībā šie norādījumi paredz pienākumu paziņot par ikvienu situāciju, kurā tiesa tieši atsaucas uz Savienības tiesību normām, kā arī uz Tiesas judikatūru, atstājot nepiemērotas valsts tiesību normas.
52
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa vairākos aspektos jautā par Savienības tiesību interpretāciju.
53
Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa uzskata, ka kriminālprocesa norises apstākļi liedza nepilngadīgajiem aizdomās turētajiem izmantot minimālos aizsardzības standartus, kas piemērojami “bērniem” Direktīvas 2016/800 3. panta 1. punkta izpratnē, ja viņi ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, kā arī tiesības, uz kurām var atsaukties visi aizdomās turētie saskaņā ar Direktīvu 2013/48 un Direktīvu 2012/13, un tas liecinot par šo direktīvu neatbilstošu transponēšanu Polijas tiesībās.
54
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādi secinājumi jāizdara no nepareizas Savienības tiesību īstenošanas, ņemot vērā tiesību normu par tiesībām uz informāciju un tiesībām uz advokāta pieejamību tiešo iedarbību. Tā uzsver, ka Polijā spēkā esošajos procesuālajos noteikumos ir ietvertas normas, kas ne tikai nav pietiekami precīzas, lai nodrošinātu Direktīvā 2016/800 minētās bērnu tiesības, bet arī padara neiespējamu Savienības tiesībām atbilstošu šo tiesību normu interpretāciju.
55
Trešām kārtām, iesniedzējtiesas jautājumi attiecas uz efektīviem tiesību aizsardzības līdzekļiem, lai nodrošinātu, ka tiek neitralizētas aizdomās turēto vai apsūdzēto bērnu tādu tiesību pārkāpuma sekas, kas izriet no Direktīvas 2016/800, kā arī no Direktīvām 2012/13 un 2013/48, lasot tās lietas taisnīgas izskatīšanas principa gaismā. Direktīvas 2016/800 19. pantā paredzēts, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem bērniem gadījumos, kad ir pārkāptas viņu šajā direktīvā paredzētās tiesības, jābūt pieejamam efektīvam tiesiskās aizsardzības līdzeklim saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Tomēr pēdējā minētajā direktīvā neesot precizēts, kādi ir šie tiesību aizsardzības līdzekļi, liekot domāt, ka to noteikšana ir atstāta dalībvalstu ziņā.
56
Jāpiebilst, ka no Direktīvām 2012/13 un 2013/48 izrietot, ka Savienības tiesībās nav skaidru noteikumu par iespēju izmantot kā pierādījumu bērna, kas ir aizdomās turētais vai apsūdzētais, bez advokāta sniegtos paziņojumus. Tomēr Direktīvas 2013/48 12. pantā, lasot to tās 50. apsvēruma gaismā, esot paredzēts noteikums par tādu pierādījumu izslēgšanu, kas iegūti, pārkāpjot tiesības uz advokāta pieejamību.
57
Turklāt iesniedzējtiesa uzsver, ka ne ECPAK, ne Hartā nav paredzēta tiesību uz aizstāvību īstenošanas kārtība vai šo tiesību pārkāpuma sekas. Tās ļaujot dalībvalstīm izvēlēties līdzekļus šo tiesību nodrošināšanai savās tiesu sistēmās, tomēr ar nosacījumu, ka šādi līdzekļi atbilst prasībām par lietas taisnīgu izskatīšanu. Šajā ziņā esot jāatsaucas uz ECPAK, lai noteiktu minimālo aizsardzības standartu, kas jānodrošina ar tiesību aizsardzības līdzekļiem. Eiropas Cilvēktiesību tiesa savā judikatūrā esot definējusi tiesību uz advokāta palīdzību nozīmi lietas taisnīgas izskatīšanas novērtēšanā un lēmusi par iespēju kriminālprocesā izmantot pierādījumus, kas iegūti, pārkāpjot aizdomās turētā tiesības uz advokāta palīdzību kriminālprocesa sākotnējā stadijā.
58
Ceturtām kārtām, iesniedzējtiesa pauž vēl pēdējo virkni apsvērumu par prokurora statusu izmeklēšanā krimināllietā, kā arī tiesnešu neatkarību. Ar Savienības tiesībām piešķirto tiesību efektīvas aizsardzības princips noteikti esot balstīts uz visu attiecīgās dalībvalsts iestāžu neatkarību un objektivitāti. Taču mehānisms, kas ļauj izpildvaras iestādēm iejaukties izmeklēšanas iestāžu, kā arī tiesu lēmumpieņemšanas procesā, esot problemātisks, jo tas ļaujot izpildvarai ietekmēt izvēlēto kvalifikāciju un apšaubīt pieņemtos nolēmumus, iejaucoties Savienības tiesību tiešas piemērošanas procesā gan krimināllietas izmeklēšanas, gan tiesas procesa stadijā.
59
Iesniedzējtiesa pauž bažas it īpaši par tieslietu ministra pilnvarām, piemērojot Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 130. panta 1. punktu, izdot rīkojumu nekavējoties atstādināt tiesnesi no amata tad, ja viņš pieņem lēmumus tieši, pamatojoties uz Savienības tiesībām, vai arī lēmumus, kuru mērķis ir garantēt tiesas neatkarību un objektivitāti.
60
Šajos apstākļos Sąd Rejonowy w Słupsku (Slupskas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2016/800] 6. panta 1. un 2. punkts, 3. punkta a) apakšpunkts un 7. punkts, kā arī 18. pants, lasot tos kopsakarā ar tās 25., 26. un 27. apsvērumu, jāinterpretē tādējādi, ka no brīža, kad aizdomās turētajam, kas jaunāks par 18 gadiem, tiek izvirzīta apsūdzība, iestādēm, kas virza procesu, ir pienākums nodrošināt bērnam tiesības saņemt valsts nodrošināta advokāta palīdzību, ja viņš nav uzaicinājis advokātu (jo bērns vai persona, kurai ir vecāku atbildība, nav noorganizējis šādu palīdzību), un garantēt advokāta piedalīšanos procesa pirmstiesas stadijā, piemēram, nepilngadīgā nopratināšanā aizdomās turētā statusā, un ka tas neļauj veikt nepilngadīgā nopratināšanu bez advokāta piedalīšanās?
2)
Vai [Direktīvas 2016/800] 6. panta 6. un 8. punkts, lasot tos kopsakarā ar 16., 30., 31. un 32. apsvērumu, jāinterpretē tādējādi, ka atkāpe no tiesībām saņemt advokāta palīdzību bez nepamatotas kavēšanās nav pieļaujama nevienā gadījumā lietās par noziedzīgiem nodarījumiem, par kuriem paredzēts brīvības atņemšanas sods, savukārt pagaidu atkāpe no tiesību uz advokāta palīdzību piemērošanas direktīvas 6. panta 8. punkta izpratnē ir pieļaujama tikai procesa pirmstiesas stadijā un tikai tad, ja ir iestājušies [minētās direktīvas] 6. panta 8. punkta a) un b) apakšpunktā precīzi uzskaitītie apstākļi, kuri ir skaidri jānorāda lēmumā par nopratināšanas veikšanu bez advokāta piedalīšanās, kuru principā var pārsūdzēt?
3)
Ja atbilde uz [pirmo vai otro jautājumu] ir apstiprinoša – vai minētie [Direktīvas 2016/800] noteikumi jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā:
a)
[KPK] 301. panta otrais teikums, kurā noteikts, ka tikai pēc aizdomās turētā lūguma viņa nopratināšana notiek, piedaloties valsts nodrošinātajam advokātam, bet advokāta neierašanās uz aizdomās turētā nopratināšanu neliedz veikt nopratināšanu;
b)
[KPK] 79. panta 3. punkts, kurā noteikts – ja persona nav sasniegusi 18 gadu vecumu ([KPK] 79. panta 1. punkta 1. apakšpunkts), advokāta piedalīšanās ir obligāta tikai tiesas sēdē un tajās sēdēs, kurās apsūdzētā piedalīšanās ir obligāta, proti, tiesvedībā tiesā?
4)
Vai [pirmajā un otrajā] jautājumā minētie noteikumi, kā arī pārākuma princips un direktīvu tiešas iedarbības princips jāinterpretē tādējādi, ka tie piešķir tiesības (vai pat uzliek pienākumu) valsts tiesai, kas izskata krimināllietu, uz kuru attiecas [Direktīva 2016/800], un jebkurai valsts iestādei atstāt nepiemērotas valsts tiesību normas, kuras ir pretrunā ar šo direktīvu, piemēram, [trešajā] jautājumā minētās tiesību normas, un līdz ar to – ņemot vērā, ka transponēšanas termiņš ir beidzies, – aizstāt valsts tiesību normu ar iepriekš minētajām tiešas iedarbības direktīvas normām?
5)
Vai [Direktīvas 2016/800] 6. panta 1., 2., 3. un 7. punkts un 18. pants, lasot tos kopsakarā ar 2. panta 1. un 2. punktu un 11., 25. un 26. apsvērumu, kā arī kopsakarā ar [Direktīvas 2013/48] 13. pantu un 50. apsvērumu, jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts nodrošina juridisko palīdzību aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kriminālprocesā, ja šīs personas procesa uzsākšanas brīdī bija bērni, bet vēlāk sasniegušas 18 gadu vecumu, un šāda palīdzība ir obligāta līdz brīdim, kamēr šis process tiek pilnībā pabeigts?
6)
Ja atbilde uz [piekto] jautājumu ir apstiprinoša – vai iepriekš minētās [Direktīvas 2016/800] normas jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [KPK] 79. panta 1. punkta 1. apakšpunkts, kurā noteikts, ka kriminālprocesā apsūdzētajam pienākas advokāts tikai līdz brīdim, kad tas sasniedzis 18 gadu vecumu?
7)
Vai [piektajā] jautājumā norādītās normas, kā arī pārākuma princips un direktīvu tiešas iedarbības princips jāinterpretē tādējādi, ka tie piešķir tiesības (vai pat uzliek pienākumu) valsts tiesai, kas izskata krimināllietu, uz kuru attiecas Direktīva [2016/800], un jebkurai valsts iestādei nepiemērot valsts tiesību normas, kas ir pretrunā direktīvai, piemēram, [sestajā] jautājumā norādītās normas, un piemērot valsts tiesību normas, piemēram, [KPK] 79. panta 2. punktu, to interpretējot atbilstoši direktīvai (Savienības tiesībām atbilstoša interpretācija), proti, saglabāt valsts nodrošinātu advokātu apsūdzētajam, kurš apsūdzības izvirzīšanas brīdī nebija sasniedzis 18 gadu vecumu, bet vēlāk procesa gaitā sasniedza 18 gadu vecumu, attiecībā uz kuru kriminālprocess vēl nav pabeigts, līdz brīdim, kad šis process būs pilnībā pabeigts, pieņemot, ka tas ir nepieciešams, ņemot vērā apstākļus, kas traucē aizstāvībai, vai – ņemot vērā, ka transponēšanas termiņš ir beidzies, – aizstāt iepriekš minēto valsts tiesību normu ar tieši piemērojamām direktīvas normām?
8)
Vai Direktīvas [2016/800] 4. panta 1.–3. punkts, lasot tos kopsakarā ar 18., 19. un 22. apsvērumu, kā arī Direktīvas [2012/13] 3. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar 19. un 26. apsvērumu, jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajām iestādēm (prokuratūrai, policijai) ne vēlāk kā pirms aizdomās turētā pirmās oficiālās nopratināšanas, ko veic policija vai cita kompetenta iestāde, ir nekavējoties jāinformē gan aizdomās turētais, gan vienlaikus arī persona, kurai ir vecāku atbildība, par šīm tiesībām, kas ir būtiskas, lai nodrošinātu lietas taisnīgu izskatīšanu, kā arī par procesuālajiem posmiem, tostarp it īpaši par pienākumu iecelt nepilngadīgajam aizdomās turētajam advokātu, kā arī par sekām, kas rodas, ja nepilngadīgajam apsūdzētajam netiek nodrošināts advokāts (valsts nodrošināta advokāta iecelšana), ievērojot, ka aizdomās turētajiem bērniem šī informācija ir jāsniedz vienkāršā un saprotamā valodā, kas atbilst nepilngadīgā vecumam?
9)
Vai Direktīvas [2016/343] 7. panta 1. un 2. punkts, lasot tos kopsakarā ar 31. apsvērumu, kā arī kopsakarā ar Direktīvas [2012/13] 3. panta 1. punkta e) apakšpunktu un 2. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts iestādēm, kas virza kriminālprocesu, kurā iesaistīts aizdomās turētais vai apsūdzētais bērns, ir pienākums aizdomās turēto bērnu saprotamā un viņa vecumam atbilstošā veidā informēt par tiesībām klusēt un tiesībām neliecināt pret sevi?
10)
Vai Direktīvas [2016/800] 4. panta 1.–3. punkts, lasot tos kopsakarā ar 18., 19. un 22. apsvērumu, kā arī Direktīvas [2012/13] 3. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar 19. un 26. apsvērumu, jāinterpretē tādējādi, ka iepriekš minētajās tiesību normās noteiktās prasības nav izpildītas tad, ja tieši pirms nepilngadīgā aizdomās turētā nopratināšanas tiek sniegta vispārīga informācija, neņemot vērā īpašās tiesības, kas izriet no Direktīvas 2016/800, turklāt šāda informācija tiek sniegta tikai aizdomās turētajam, kuram nepalīdz advokāts, un netiek paziņota personai, kurai ir vecāku atbildība, lai gan šāda informācija ir formulēta aizdomās turētā vecumam neatbilstošā valodā?
11)
Vai Direktīvas [2016/800] 18. un 19. pants, lasot tos kopsakarā ar 26. apsvērumu, kā arī Direktīvas [2013/48] 12. panta 2. punkts kopsakarā ar 50. apsvērumu un ar Direktīvas [2016/343] 7. panta 1. un 2. punktu, 10. panta 2. punktu un 44. apsvērumu jāinterpretē tādējādi, ka – attiecībā uz aizdomās turētā sniegtajiem paskaidrojumiem policijas veiktā nopratināšanā, kas notiek bez advokāta, pienācīgi nesniedzot aizdomās turētajam informāciju par viņa tiesībām un nesniedzot personai, kurai ir vecāku atbildība, informāciju par procesa norises vispārīgajiem aspektiem un tiesībām, kas bērnam pienākas saskaņā ar Direktīvas [2016/800] 4. pantu, – tie uzliek pienākumu (vai piešķir tiesības) valsts tiesai, kas izskata krimināllietu, kura ietilpst minēto direktīvu darbības jomā, un jebkurai valsts iestādei panākt, ka aizdomās turētie vai apsūdzētie tiek nostādīti tādā pašā situācijā, kādā tie būtu bijuši, ja attiecīgie pārkāpumi nebūtu notikuši, un tātad neņemot vērā šādus pierādījumus, it īpaši tad, ja šādā nopratināšanā iegūto apsūdzošo informāciju ir paredzēts izmantot, lai notiesātu attiecīgo personu?
12)
Vai tāpēc [vienpadsmitajā] jautājumā norādītās normas, kā arī pārākuma princips un tiešās iedarbības princips jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata krimināllietu, kura ietilpst minēto direktīvu darbības jomā, un jebkurai citai valsts iestādei ir pienākums atstāt nepiemērotas valsts tiesību normas, kas ir pretrunā minētajām direktīvām, piemēram, [KPK] 168.a pantu, kurā noteikts, ka pierādījumus nevar atzīt par nepieļaujamiem tikai tādēļ, ka tie iegūti, pārkāpjot procesuālos noteikumus vai izdarot pārkāpumu, kas minēts Kriminālkodeksa 1. panta 1. punktā, ja vien pierādījumi nav iegūti saistībā ar valsts amatpersonas oficiālo pienākumu izpildi slepkavības, tīšu miesas bojājumu nodarīšanas vai brīvības atņemšanas rezultātā?
13)
Vai Direktīvas [2016/800] 2. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu, kā arī Savienības tiesību efektivitātes princips jāinterpretē tādējādi, ka prokuroram – kā amatpersonai, kura piedalās tiesu varas īstenošanā, kurai nodrošina tiesiskuma ievērošanu un kura vienlaikus ir pirmstiesas stadijas procesa virzītājs, – ir pienākums procesa pirmstiesas stadijā nodrošināt efektīvu tiesisko aizsardzību, ciktāl uz konkrēto jautājumu attiecas minētās direktīvas darbības joma, un efektīvi piemērojot Savienības tiesību normas, viņam ir jāgarantē sava neatkarība un objektivitāte?
14)
Ja atbilde uz [pirmo līdz divpadsmito] jautājumu vai jebkuru no tiem ir apstiprinoša, it īpaši gadījumā, ja atbilde uz [trīspadsmito] jautājumu ir apstiprinoša, – vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa (efektīvas tiesiskās aizsardzības princips), lasot to kopsakarā ar LES 2. pantu, it īpaši kopsakarā ar tiesiskuma ievērošanas principu, kā tas interpretēts Tiesas judikatūrā (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Euro Box Promotion u.c., C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 un C‑840/19, EU:C:2021:1034), un vai tiesnešu neatkarības princips, kas noteikts LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un [Hartas] 47. pantā, kā tas interpretēts Tiesas judikatūrā (spriedums, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117) jāinterpretē tādējādi, ka šie principi, ņemot vērā iespēju izdarīt netiešu spiedienu uz tiesnešiem un [Prokurator Generalny (ģenerālprokurors)] iespēju dot saistošus norādījumus šajā ziņā zemāk stāvošajiem prokuroriem, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, no kura izriet prokuratūras atkarība no tādas izpildvaras iestādes kā tieslietu ministrs, kā arī nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ierobežo tiesas un prokurora neatkarību, piemērojot Savienības tiesību normas, it īpaši:
a)
[Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju] 130. panta 1. punktu, kas ļauj tieslietu ministram – saistībā ar prokurora pienākumu ziņot par situāciju, kurā tiesa lemj, piemērojot [Savienības] tiesības, – izdot rīkojumu nekavējoties atstādināt tiesnesi no amata pienākumu pildīšanas līdz brīdim, kad disciplinārtiesa pieņem lēmumu, uz laiku, kas nepārsniedz vienu mēnesi, ja – ņemot vērā tiesneša darbības būtību, kura izpaužas kā Savienības tiesību tieša piemērošana, – tieslietu ministrs uzskata, ka to prasa cieņa pret tiesu vai būtiskas dienesta intereses;
b)
2016. gada 28. janvāra Prokuratūras likuma 1. panta 2. punktu, 3. panta 1. punkta 1. un 3. apakšpunktu un 7. panta 1.–6. un 8. punktu, kā arī 13. panta 1. un 2. punktu, no kuru satura – tos aplūkojot kopsakarā – izriet, ka tieslietu ministrs, kas vienlaikus ir ģenerālprokurors un galvenā prokuratūras iestāde, var dot arī tādus norādījumus, kuri ir saistoši zemāk stāvošajiem prokuroriem arī tādā mērā, kas ierobežo vai kavē Savienības tiesību tiešu piemērošanu?”
Tiesvedība Tiesā
61
Iesniedzējtiesa šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu lūdza piemērot paātrināto tiesvedību atbilstoši Tiesas Reglamenta 105. pantam. Šī lūguma pamatojumam šī tiesa apgalvo, pirmkārt, ka uzdotie jautājumi pārsniedz pamatlietas robežas, ņemot vērā to lietu lielo skaitu, kurās iesaistītas nepilngadīgas personas, kas ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, kas Polijas tiesām jāizskata katru mēnesi, un ka prettiesiski procesuālie akti neatgriezeniski apdraud kriminālprocesa pamatprincipus. Otrkārt, šīs tiesas spriež, pamatojoties uz Polijas kriminālprocesu reglamentējošajām tiesību normām, kuras, pēc iesniedzējtiesas domām, negarantē no Savienības tiesībām izrietošos minimālos aizsardzības standartus. Treškārt, ātra atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem esot nepieciešama, lai kliedētu šaubas par tādas izpildvaras iestādes kā tieslietu ministrs iespēju ietekmēt Savienības tiesību piemērošanu kriminālprocesos, kuros ir iesaistītas nepilngadīgas personas, kas ir aizdomās turētie vai apsūdzētie.
62
Reglamenta 105. panta 1. punktā paredzēts, ka Tiesas priekšsēdētājs pēc iesniedzējtiesas pieteikuma vai – izņēmuma kārtā – pēc savas ierosmes un pēc tiesneša referenta priekšlikuma, un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas var nolemt lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā, piemērot paātrinātu tiesvedību.
63
Šajā ziņā jāatgādina, ka šāda paātrinātā tiesvedība ir procesuāls instruments, kas ir paredzēts ārkārtas situācijas risināšanai (spriedums, 2024. gada 9. janvāris, G. u.c. (Vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu iecelšana Polijā), C‑181/21 un C‑269/21, EU:C:2024:1, 54. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
64
Šajā gadījumā Tiesas priekšsēdētājs 2022. gada 21. oktobrī, uzklausījis tiesnesi referentu un ģenerāladvokātu, nolēma, ka šī sprieduma 61. punktā minētais lūgums nav atbalstāms.
65
Proti, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka personu vai juridisko situāciju, ko potenciāli skar nolēmums, kurš iesniedzējtiesai jāpieņem pēc prejudiciālo jautājumu uzdošanas Tiesai, lielais skaits pats par sevi nav uzskatāms par izņēmuma apstākli, kas varētu attaisnot paātrinātās tiesvedības piemērošanu (spriedums, 2020. gada 8. decembris, Staatsanwaltschaft Wien (Viltoti pārveduma rīkojumi), C‑584/19, EU:C:2020:1002, 36. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas pats attiecas uz apstākli, ka Polijas tiesu, pamatojoties uz Polijas kriminālprocesu regulējošajām tiesību normām, kuru spēkā esamība tiek apšaubīta saskaņā ar Savienības tiesībām, pieņemtie nolēmumi potenciāli skar ievērojamu skaitu personu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 9. janvāris, G. u.c. (Vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu iecelšana Polijā), C‑181/21 un C‑269/21, EU:C:2024:1, 55. punkts).
66
Turklāt ne tas, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izvirzīti jautājumi, kas attiecas uz krimināltiesībām, ne tiesību subjekta interese, lai arī leģitīma, pēc iespējas ātrāk noteikt no Savienības tiesībām izrietošo tiesību apjomu, nav tāda, lai konstatētu, ka pastāv ārkārtas apstākļi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 11. aprīlis, Sapira u.c., C‑114/23, C‑115/23, C‑132/23 un C‑160/23, EU:C:2024:290, 23. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
67
Visbeidzot, runājot par šaubām, kas saistītas ar tādas izpildvaras struktūras kā tieslietu ministrs iespēju ietekmēt Savienības tiesību piemērošanu, šī sprieduma 61. punktā minētajā lūgumā nav ietverts neviens konkrēts elements, kas ļautu secināt, ka šādu iespēju varētu novērst, uzsākot paātrināto tiesvedību.
68
Tomēr Tiesas priekšsēdētājs nolēma, ka šī lieta ir izskatāma prioritāri atbilstoši Reglamenta 53. panta 3. punktam.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
69
Polijas valdība apgalvo, ka prejudiciālie jautājumi ir nepieņemami.
70
Pirmkārt, pirmais līdz divpadsmitais jautājums neesot vajadzīgi pamatlietas strīda atrisināšanai. Proti, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izrietot, ka iesniedzējtiesa, piemērojot valsts tiesības, kā nepieņemamus ir noraidījusi Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (Slupskas rajona prokuratūras prokurors) lūgumus iegūt pierādījumus, ko ietver liecības, kuras nepilngadīgi aizdomās turētie ir snieguši pamatlietā aplūkotās izmeklēšanas krimināllietā ietvaros. Tādējādi šī tiesa esot izņēmusi no lietas materiāliem nepilngadīgo aizdomās turēto liecības, ko viņi snieguši šīs izmeklēšanas laikā. Turklāt nepilngadīgi aizdomās turētie esot saņēmuši valsts nodrošināta advokāta palīdzību, un attiecībā uz vienu no viņiem, kurš tiesvedības laikā sasniedzis 18 gadu vecumu, iesniedzējtiesa esot apstiprinājusi šāda valsts nodrošināta advokāta pilnvaru turpinājumu, ar pamatojumu, ka tas nepieciešams tādu apstākļu dēļ, kas rada šķērsli viņa aizstāvībai.
71
Otrkārt, trīspadsmitais un četrpadsmitais jautājums esot pilnīgi hipotētiski, jo tiem neesot nekādas saistības ar pamatlietas faktiem vai priekšmetu.
72
Proti, trīspadsmitais jautājums, kā arī četrpadsmitā jautājuma b) punkts vispārīgi attiecoties uz tieslietu ministra, kurš pilda arī Prokurator Generalny (ģenerālprokurors) funkcijas, pilnvarām sniegt saistošus norādījumus zemākas pakāpes prokuroriem, kuri arī var ierobežot vai liegt Savienības tiesību tiešu piemērojamību. Šajā ziņā iesniedzējtiesa neesot precizējusi, kādā veidā pamatlietā piemērotas atbilstošās valsts tiesību normas.
73
Četrpadsmitā jautājuma a) punkts attiecas uz iespēju uz laiku atstādināt no amata tiesnesi, kurš ir atbildīgs par pamatlietu. Šajā gadījumā attiecīgais tiesnesis atstādināts no amata no 9. februāra līdz 2022. gada 8. martam un tātad atstādināšana vairs nav spēkā. Turklāt šī apturēšana esot notikusi saistībā ar tiesvedību, kurai neesot nekādas saistības ar pamatlietu. Attiecīgās atstādināšanas no amata pamatā esot bijis tas, ka attiecīgais tiesnesis apstrīdējis cita tiesneša darba tiesisko attiecību pastāvēšanu un viņa iecelšanas ar Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tieslietu padome) starpniecību spēkā esamību. Tomēr šāds gadījums nevarētu būt radies pamatlietā, jo iesniedzējtiesa lemj viena tiesneša sastāvā. Katrā ziņā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumā neesot ietverts neviens apstāklis saistībā ar tiesnešu iecelšanu Polijā.
74
Savukārt Prokurator Regionalny w Gdańsku (Gdaņskas rajona prokurors) uzskata, ka vienpadsmitais līdz četrpadsmitais jautājums ir nepieņemami, jo Tiesas atbilde uz tiem nav nepieciešama, lai izšķirt strīdu pamatlietā.
75
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos argumentus, jāatgādina, ka Tiesa ir vairākkārt spriedusi, ka LESD 267. pantā noteiktā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, kura ietvaros pirmā sniedz otrajām tādas Savienības tiesību interpretācijas norādes, kas tām ir nepieciešamas, lai atrisinātu izskatāmās lietas, un ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums nav konsultatīvu atzinumu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan nepieciešamība faktiski atrisināt strīdu (spriedums, 2024. gada 9. janvāris, G. u.c. (Vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu iecelšana Polijā), C‑181/21 un C‑269/21, EU:C:2024:1, 62. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
76
Saskaņā ar LESD 267. panta formulējumu lūgtajam prejudiciālajam nolēmumam ir jābūt “vajadzīgam”, lai iesniedzējtiesa varētu “sniegt spriedumu” lietā, kuru tā izskata (spriedums, 2024. gada 9. janvāris, G. u.c. (Vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu iecelšana Polijā), C‑181/21 un C‑269/21, EU:C:2024:1, 63. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
77
Proti, gan no LESD 267. panta formulējuma, gan no tā sistēmas izriet, ka prejudiciāla nolēmuma tiesvedība tostarp paredz, ka iesniedzējtiesā faktiski norit tiesvedība, kurā tai ir jāpieņem lēmums, kurā var tikt ņemts vērā prejudiciālais nolēmums (spriedums, 2024. gada 9. janvāris, G. u.c. (Vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu iecelšana Polijā), C‑181/21 un C‑269/21, EU:C:2024:1, 64. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
78
Tādējādi šādā tiesvedībā starp minēto strīdu un Savienības tiesību normām, kuru interpretācija tiek lūgta, ir jāpastāv tādai saiknei, ka šī interpretācija ir objektīvi vajadzīga nolēmumam, kas iesniedzējtiesai ir jāpieņem (spriedums, 2024. gada 9. janvāris, G. u.c. (Vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu iecelšana Polijā), C‑181/21 un C‑269/21, EU:C:2024:1, 65. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
79
Pirmais līdz divpadsmitais jautājums būtībā attiecas uz vairāku Direktīvas 2016/800 tiesību normu, lasot tās Direktīvu 2012/13, 2013/48 un 2016/343 gaismā, interpretāciju, ciktāl šajās tiesību normās ir reglamentētas bērnu, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, procesuālās tiesības.
80
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesai ir šaubas par Polijas tiesiskā regulējuma, kas reglamentē kriminālprocesu, atbilstību minētajām tiesību normām un par sekām, kādas pamatlietā izriet no tā, ka valsts tiesības ir pretrunā Savienības tiesībām. Šajā ziņā tā precizē, ka atbilde uz pirmo līdz divpadsmito jautājumu ir nepieciešama, lai tā varētu lemt par to pierādījumu pieņemamību, kuri izriet no nepilngadīgu aizdomās turēto liecībām, kas sniegtas bez advokāta kriminālprocesa pirmstiesas stadijā.
81
Protams, iesniedzējtiesa norāda, ka tā ir noraidījusi Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (Slupskas rajona prokuratūras prokurors) lūgumus par to pierādījumu iegūšanu, kas izriet no liecībām, kuras nepilngadīgie aizdomās turētie bez advokāta klātbūtnes snieguši kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, un tādējādi nolēmusi šos pierādījumus noraidīt. Tāpat attiecībā uz vienu no nepilngadīgajiem aizdomās turētajiem, kurš uzsāktās tiesvedības laikā sasniedzis 18 gadu vecumu, šī tiesa precizē, ka tā ir pagarinājusi valsts nodrošināta advokāta iecelšanu šim aizdomās turētajam.
82
Tomēr, pirmkārt, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka minētā tiesa nav pieņēmusi galīgu nolēmumu par minēto pierādījumu pieņemamību. Tādējādi atbilde, kas sniegta uz uzdotajiem jautājumiem, ietekmēs šo nolēmumu, lai iesniedzējtiesa varētu lemt pēc būtības pamatlietā. Otrkārt, attiecībā uz lēmumu pagarināt vienam no aizdomās turētajiem pamatlietā valsts nodrošināta advokāta pilnvarojumu šķiet, ka tas pieņemts vēlākā tiesvedības stadijā un līdz ar to tas nevar kompensēt iespējamos pārkāpumus, kas notikuši pirmstiesas stadijā.
83
No tā izriet, ka šajā gadījumā Tiesas atbilde uz pirmo līdz divpadsmito jautājumu šķiet nepieciešama, lai iesniedzējtiesa varētu lemt par jautājumiem, kas rodas in limine litis, pirms pēdējā minētā tiesa vajadzības gadījumā var izlemt pamatlietu pēc būtības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, W.Ż. (Augstākās tiesas Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta – Iecelšana), C‑487/19, EU:C:2021:798, 94. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
84
Tādējādi, tā kā šī sprieduma 76.–78. punktā minētie nosacījumi ir izpildīti, pirmais līdz divpadsmitais jautājums ir pieņemami.
85
Savukārt trīspadsmitais un četrpadsmitais jautājums neatbilst šiem nosacījumiem.
86
Pirmām kārtām, trīspadsmitais jautājums un četrpadsmitā jautājuma b) punkts attiecas uz to, vai kriminālprocesa pirmstiesas stadijā prokuroram ir jāatstāj nepiemērotas Savienības tiesībām pretrunā esošās valsts tiesību normas, lai nodrošinātu nepilngadīgu aizdomās turēto tiesību efektivitāti, un vai šajā nolūkā attiecībā uz iespējamo izpildvaras iejaukšanos ir jāsaglabā viņa neatkarība un objektivitāte.
87
Šajā gadījumā, ņemot vērā šī sprieduma 80.–83. punktā norādītos apstākļus, nešķiet, ka Tiesas atbilde uz šiem jautājumiem būtu nepieciešama, lai iesniedzējtiesa varētu lemt par jautājumiem, kas tajā rodas in limine litis. Proti, no iesniedzējtiesas norādēm izriet, ka pamatlietā pirmstiesas stadija ir pabeigta un ka turpmāk tieši šai tiesai ir pilnvaras noraidīt pierādījumus, kas esot iegūti, pārkāpjot procesuālās tiesības, vai lemt par aizdomās turēto tiesībām uz advokāta palīdzību.
88
Šādos apstākļos jautājums par to, vai kriminālprocesa pirmstiesas stadijā prokuroram no Savienības tiesībām izriet pienākums atstāt nepiemērotas Savienības tiesībām pretrunā esošas valsts tiesību normas, lai nodrošinātu aizdomās turēto nepilngadīgo tiesību efektivitāti, tātad nav vērsts uz to, lai Savienības tiesības tiktu interpretētas atbilstoši pamatlietas objektīvajām vajadzībām, bet tam ir vispārīgs un hipotētisks raksturs.
89
Otrām kārtām, četrpadsmitā jautājuma a) punkts attiecas uz to, vai LES 2. pants un LES 19. panta 1. punkts, kā arī Hartas 47. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ļauj tieslietu ministram izdot rīkojumu par tiesneša tūlītēju atstādināšanu no amata pienākumu pildīšanas.
90
Protams, šajā gadījumā šķiet, ka tiesnesis, kas ir atbildīgs par pamatlietu, ir atstādināts no pienākumu pildīšanas, piemērojot šo tiesisko regulējumu.
91
Tomēr no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertās informācijas skaidri izriet, ka par šo atstādināšanu, kas, starp citu, vairs nav spēkā, tika izlemts citā lietā, nevis pamatlietā. Turklāt, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 56. punktā, šī tiesneša bažām no jauna tikt atstādinātam no amata pamatlietā ir tikai hipotētisks raksturs.
92
Tādējādi šis jautājums neatbilst objektīvai vajadzībai atrisināt pamatlietu, bet tā mērķis ir saņemt no Tiesas vispārēju, no šīs lietas nošķirtu valsts tiesiskā regulējuma vērtējumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 9. janvāris, G. u.c. (Vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu iecelšana Polijā), C‑181/21 un C‑269/21, EU:C:2024:1, 78. punkts).
93
Tātad trīspadsmitais un četrpadsmitais prejudiciālais jautājums ir nepieņemami.
Par lietas būtību
94
Ņemot vērā visu iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu savstarpējo saistību, vispirms kopā jāizskata pirmais līdz ceturtais jautājums, tad piektais līdz septītais jautājums, pēc tam astotais līdz desmitais jautājums un visbeidzot vienpadsmitais un divpadsmitais jautājums, precizējot, ka šie jautājumi jāizskata, ņemot vērā tikai Direktīvas 2016/800 normas, kas attiecas konkrēti uz bērniem.
Par pirmo līdz ceturto jautājumu
95
Ar pirmo līdz ceturto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2016/800 6. panta 1.–3. punkts, lasot tos šīs direktīvas 18. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, pirmkārt, nav paredzēts, ka bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, pirms viņus nopratina policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde un, vēlākais, pirms viņu pirmās nopratināšanas, palīdz – vajadzības gadījumā valsts nodrošināts – advokāts, un, otrkārt, ļauj minētos bērnus nopratināt kā aizdomās turētos bez advokāta dalības nopratināšanā. Turklāt šī tiesa jautā, vai apstiprinošas atbildes uz šiem jautājumiem gadījumā tiesai, kas izskata krimināllietu, ir jāatstāj bez piemērošanas šāds valsts tiesiskais regulējums.
96
Pirmām kārtām, saskaņā ar Direktīvas 2016/800 6. panta 1. punktu bērniem, kas ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, ir, pirmkārt, tiesības uz advokāta palīdzību atbilstoši Direktīvai 2013/48, precizējot, ka atbilstoši šīs direktīvas 15. apsvērumam jēdziens “advokāts” šajā direktīvā nozīmē jebkuru personu, kura saskaņā ar valsts tiesību aktiem, tostarp pēc akreditācijas, ko veikusi pilnvarota iestāde, ir kvalificēta un tiesīga sniegt juridiskas konsultācijas un palīdzību aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem.
97
Lai noteiktu bērna tiesību uz advokāta palīdzību apjomu, jāņem vērā ikviena aizdomās turētā vai apsūdzētā tiesību apjoms saskaņā ar Direktīvas 2013/48 3. pantu.
98
Proti, kā izriet no Direktīvas 2016/800 18. un 26. apsvēruma, interpretējot Direktīvas 2016/800 normas, jāņem vērā Direktīva 2013/48. Tomēr Direktīvā 2016/800 ir paredzētas papildu garantijas, lai ņemtu vērā bērnu īpašās vajadzības un neaizsargātību.
99
Otrkārt, Direktīvas 2016/800 6. panta 2. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, ka bērniem tiek sniegta advokāta palīdzība saskaņā ar šī panta noteikumiem, lai viņi varētu efektīvi īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
100
Kā būtībā izriet no Direktīvas 2016/800 1., 25. un 29. apsvēruma, šīs direktīvas mērķis ir ņemt vērā, ka bērni ir īpaši neaizsargāti kriminālprocesā, un tos iedrošināt izmantot tostarp Hartas 47. panta otrajā daļā nostiprinātās tiesības saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību, kā arī tās 48. panta 2. punktā nostiprinātās tiesības uz aizstāvību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 5. jūnijs, Kolev u.c., C‑612/15, EU:C:2018:392, 104. punkts).
101
Treškārt, pamatprincips, saskaņā ar kuru bērniem ir tiesības saņemt advokāta palīdzību, ir precizēts Direktīvas 2016/800 6. panta 3. punktā attiecībā uz brīdi, no kura šīs tiesības ir jāpiešķir (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 12. marts, VW (Tiesības uz advokāta palīdzību neierašanās gadījumā), C‑659/18, EU:C:2020:201, 31. punkts).
102
Tādējādi saskaņā ar minēto 3. punktu aizdomās turētie un apsūdzētie var saņemt advokāta palīdzību bez nepamatotas kavēšanās un jebkurā gadījumā viņi var saņemt advokāta palīdzību atkarībā no tā, kurš no šā punkta a) līdz d) apakšpunktos minētajiem četriem konkrētajiem gadījumiem rodas vispirms.
103
It īpaši attiecībā uz kriminālprocesa pirmstiesas stadiju bērniem saskaņā ar Direktīvas 2016/800 6. panta 3. punkta a) apakšpunktu, “pirms viņus nopratina policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde”, un saskaņā ar tās 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu, “kad izmeklēšanas vai citas kompetentās iestādes veic izmeklēšanas vai citu pierādījumu vākšanas darbību”, palīdz advokāts.
104
Ceturtkārt, Direktīvas 2016/800 6. panta 4. punktā ir precizēts bērnu tiesību uz advokāta palīdzību apjoms.
105
Tādējādi no šīs direktīvas 6. panta 4. punkta a) apakšpunkta izriet, ka šādiem bērniem ir tiesības privāti tikties un sazināties ar advokātu, kas viņu pārstāv, tostarp pirms policijas vai citas tiesībaizsardzības vai tiesu iestādes veiktas nopratināšanas. Minētā 6. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir arī paredzēts, ka minētajiem bērniem nopratināšanas laikā palīdz advokāts un ka advokātam ir jābūt iespējai efektīvi piedalīties minētajā nopratināšanā.
106
Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 70. punktā, atšķirībā no Direktīvas 2013/48 9. panta, kas attiecas uz aizdomās turētām vai apsūdzētām personām, kuras nav bērni, Direktīvā 2016/800 nav paredzēta iespēja bērniem atteikties no savām tiesībām uz advokāta palīdzību.
107
Turklāt šīs direktīvas 18. pantā noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, ka valsts tiesību akti attiecībā uz juridisko palīdzību garantē tiesību saņemt advokāta palīdzību efektīvu īstenošanu, ievērojot minētās direktīvas 6. pantu.
108
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka bērniem, kas ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, saskaņā ar valsts tiesībām jānodrošina konkrēta un efektīva iespēja saņemt advokāta palīdzību pirms pirmās nopratināšanas, ko veic policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde, un, vēlākais – sākot ar šo nopratināšanu.
109
Ja bērns vai persona, kurai ir vecāku atbildība, nav uzaicinājuši advokātu, pirms šo bērnu nopratina policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde, minētajam bērnam jābūt iespējai izmantot valsts nodrošinātu advokātu, kurš viņam palīdz šīs nopratināšanas laikā.
110
Otrām kārtām, kā ģenerāladvokāte uzsvērusi secinājumu 68. punktā, no nepieciešamības nodrošināt, lai bērni – pirms pirmās nopratināšanas, ko veic policija vai kāda cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde, kura atbild par šo nopratināšanu, – saņemtu advokāta palīdzību, obligātā rakstura izriet, ka šīs iestādes nevar veikt šo nopratināšanu tad, ja attiecīgajam bērnam faktiski netiek sniegta efektīva advokāta palīdzība.
111
Proti, Direktīvas 2016/800 6. panta 7. punktā ir precizēts, ka tad, ja saskaņā ar 6. pantu bērnam ir jāsaņem advokāta palīdzība, bet advokāta nav klāt, kompetentās iestādes atliek bērna pratināšanu vai citas izmeklēšanas vai pierādījumu vākšanas darbības uz saprātīgu laikposmu, lai advokāts varētu ierasties vai, ja bērns nav uzaicinājis advokātu, lai nokārtotu, ka bērnam tiek nodrošināts advokāts.
112
Direktīvas 2016/800 6. panta 6. un 8. punktā gan ir paredzētas dažas atkāpes no šajā direktīvā paredzētajām tiesībām saņemt advokāta palīdzību. Kā izriet no šīm tiesību normām, par šīm atkāpēm kompetentajām iestādēm jālemj katrā atsevišķā gadījumā, lai noteiktu, vai, ņemot vērā katras lietas īpašos apstākļus un bērna labākās intereses, paredzētā atkāpe ir attaisnota, ievērojot šajās tiesību normās paredzētos stingros nosacījumus.
113
Līdz ar to šīs pašas tiesību normas neļaujot valsts tiesiskajā regulējumā vispārīgi un abstrakti atkāpties no bērnu, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesa pirmstiesas stadijā.
114
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka atbilstošajās valsts tiesību normās, it īpaši KPK 79. panta 3. punktā un 301. pantā, bērniem, kuri ir aizdomās turētie, viņu nopratināšanas laikā un, vispārīgāk, kriminālprocesa pirmstiesas stadijā nav paredzēta obligāta advokāta klātbūtne. Proti, saskaņā ar šīm tiesību normām, ja šie bērni netiek apcietināti, viņi advokāta palīdzību nopratināšanas laika saņem tikai tad, ja viņi ir skaidri lūguši šādu palīdzību. Turklāt šāda advokāta neesamība neliedzot minētos bērnus nopratināt.
115
Šādos apstākļos šķiet – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka šāds valsts tiesiskais regulējums nav saderīgs ar Direktīvas 2016/800 6. panta 1.–3. punktu.
116
Šajā ziņā, ņemot vērā iesniedzējtiesas jautājumus, jāatgādina, ka, lai nodrošinātu visu Savienības tiesību normu iedarbīgumu, pārākuma princips arī valstu tiesām liek savas iekšējās tiesības interpretēt cik vien iespējams atbilstīgi Savienības tiesībām (spriedums, 2022. gada 8. marts, BezirkshauptmannschaftHartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 35. punkts un tajā minētā judikatūra)
117
Tomēr valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas pienākumam ir zināmas robežas, un tas nevar būt pamats valsts tiesību interpretācijai contra legem (spriedums, 2022. gada 8. marts, BezirkshauptmannschaftHartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 36. punkts un tajā minētā judikatūra)
118
Tāpat jāatgādina, ka pārākuma princips valsts tiesai, kurai atbilstoši savai kompetencei jāpiemēro Savienības tiesību normas, uzliek pienākumu, ja valsts tiesisko regulējumu nav iespējams interpretēt atbilstoši Savienības tiesību prasībām, nodrošināt šo tiesību aktu prasību pilnīgu iedarbību strīdā, ko tā izskata, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes atstājot nepiemērotu jebkādu valsts tiesisko regulējumu vai praksi, kas ir pretrunā kādai Savienības tiesību normai, kurai ir tieša iedarbība, bez vajadzības lūgt vai gaidīt, lai šis valsts tiesiskais regulējums vai prakse vispirms tiktu atcelta likumdošanas kārtībā vai ar kādu citu konstitūcijā paredzētu metodi (spriedums, 2022. gada 8. marts, BezirkshauptmannschaftHartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 37. punkts un tajā minētā judikatūra)
119
Šajā gadījumā, ņemot vērā Direktīvas 2016/800 6. panta 1.–3. punkta skaidro, precīzo un beznosacījuma formulējumu, jāuzskata, ka tam ir tieša iedarbība.
120
Tādējādi iesniedzējtiesai valsts tiesību normas, kas it īpaši minētas šī sprieduma 114. punktā, jāinterpretē cik vien iespējams atbilstīgi Savienības tiesībām, lai nodrošinātu to pilnīgu efektivitāti. Ja šāda interpretācija nav iespējama, tai pēc savas iniciatīvas būs jāatstāj nepiemērotas valsts tiesību normas, kas ar to nav saderīgas.
121
Ņemot vērā visu iepriekš minēto pamatojumu, uz pirmo līdz ceturto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2016/800 6. panta 1.–3. punkts, lasot tos šīs direktīvas 18. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, pirmkārt, nav paredzēts, ka bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, pirms viņus nopratina policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde un, vēlākais, pirms viņu pirmās nopratināšanas, palīdz – vajadzības gadījumā valsts nodrošināts – advokāts, un, otrkārt, ļauj minētos bērnus nopratināt aizdomās turēto statusā bez advokāta dalības nopratināšanā.
Par piekto līdz septīto jautājumu
122
Vispirms jākonstatē, ka ar piekto līdz septīto jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt tostarp vairākas Direktīvas 2016/800 normas, it īpaši šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punktu, kā arī 6. panta 1.–3. un 7. punktu, lasot tos kopsakarā ar šīs direktīvas 18. pantu.
123
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai tiesības uz valsts nodrošināta advokāta palīdzību – par tām ir pirmais līdz ceturtais prejudiciālais jautājums –, kas atzītas personām, kurām bija bērna statuss brīdī, kad pret viņām uzsākts kriminālprocess, beidzas brīdī, kad šīs personas sasniedz 18 gadu vecumu.
124
Tādējādi jāsaprot, ka šie jautājumi galvenokārt attiecas uz Direktīvas 2016/800 2. pantu, kurā definēta šīs direktīvas darbības joma, un it īpaši uz šī panta 1. un 3. punktu.
125
Šādos apstākļos jāuzskata, ka ar piekto līdz septīto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 2016/800 2. panta 1. un 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka personām, kurām bija bērna statuss brīdī, kad pret viņām uzsākts kriminālprocess, bet pēc tam tās sasniegušas 18 gadu vecumu, automātiski izbeidzas tiesības saņemt valsts nodrošināta advokāta palīdzību, jo šāds tiesiskais regulējums neļauj noteikt, vai minētās direktīvas vai atsevišķu tās noteikumu piemērošana un līdz ar to tajā ietverto tiesību piemērošana ir atbilstīga, ņemot vērā visus lietas apstākļus, tostarp minēto personu brieduma pakāpi un neaizsargātību. Turklāt šī tiesa jautā, vai apstiprinošas atbildes uz šiem jautājumiem gadījumā tiesai, kas izskata krimināllietu, šāds valsts tiesiskais regulējums jāatstāj bez piemērošanas.
126
Saskaņā ar Direktīvas 2016/800 2. panta 1. punktu šī direktīva ir piemērojama bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, līdz tiek pieņemts galīgais lēmums par to, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis noziedzīgu nodarījumu, tostarp attiecīgā gadījumā līdz notiesājošam spriedumam un nolēmumam par jebkādu pārsūdzību. Šajā ziņā minētās direktīvas 3. panta 1. punktā jēdziens “bērns” ir definēts kā jebkura persona, kas jaunāka par 18 gadiem.
127
Attiecībā uz personām, kuras bija bērni brīdī, kad pret tām uzsākts kriminālprocess, bet kuras vēlāk sasniegušas 18 gadu vecumu, Direktīvas 2016/800 2. panta 3. punkta pirmajā teikumā ir precizēts, ka, izņemot šajā tiesību normā minētos pantus, kuros ir atsauce uz personu, kam ir vecāku atbildība, šo direktīvu šīm personām piemēro, ja tās piemērošana ir atbilstoša, ņemot vērā visus šīs lietas apstākļus, tostarp minēto personu brieduma pakāpi un neaizsargātību.
128
No tā izriet, ka personām, kas bija bērni brīdī, kad pret tām uzsākts kriminālprocess, joprojām ir Direktīvā 2016/800 paredzētās tiesības, it īpaši tiesības saņemt advokāta palīdzību saskaņā ar šīs direktīvas 6. pantu, ja šīs personas ir sasniegušas 18 gadu vecumu šī procesa laikā un ja tiek uzskatīts, ka šīs direktīvas piemērošana ir atbilstoša, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus, tostarp minēto personu brieduma pakāpi un neaizsargātību.
129
Jāprecizē, ka gadījumā, ja kriminālprocesā tiktu konstatēts, ka Direktīvas 2016/800 vai atsevišķu tās normu piemērošana nav atbilstīga, uz personu, kas sasniegusi 18 gada vecumu, attiektos Direktīvas 2012/13, 2013/48 un 2016/343, kas ir piemērojamas aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem kriminālprocesā neatkarīgi no viņu vecuma. Šādā gadījumā tai būtu minētajās direktīvās paredzētās tiesības atbilstoši tajās paredzētajiem nosacījumiem.
130
Kā izriet no Direktīvas 2016/800 2. panta 3. punkta pirmā teikuma formulējuma, jautājums par šīs direktīvas vai dažu tās normu piemērošanu personām, kuras sasniegušas 18 gadu vecumu tā procesa gaitā, kas attiecas uz šīm personām, ir atkarīgs no visiem šīs lietas apstākļiem, un tātad tas jāizvērtē katrā gadījumā atsevišķi.
131
Šādos apstākļos prasība, saskaņā ar kuru Direktīvas 2016/800 vai atsevišķu tās normu piemērošanai jābūt atbilstošai, nekādā gadījumā neļauj dalībvalstij vispārīgi un abstrakti izslēgt visas personas, kuras pret tām vērsta procesa laikā sasniegušas 18 gadu vecumu, no iespējas īstenot Direktīvā 2016/800 paredzētās tiesības, it īpaši tiesības saņemt advokāta palīdzību saskaņā ar šīs direktīvas 6. pantu.
132
Interpretāciju, saskaņā ar kuru dalībvalstis nevar ar tiesisko regulējumu šajā direktīvā piešķirto tiesību izmantošanai noteikt absolūtu vecuma ierobežojumu – 18 gadi, apstiprina Direktīvas 2016/800 2. panta 3. punkta otrais teikums, kurā paredzēts, ka dalībvalstis var nolemt nepiemērot šo direktīvu personām, kuras sasniegušas 21 gada vecumu.
133
Tādēļ Direktīvas 2016/800 2. panta 3. punkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā automātiski ir paredzēts, ka tiesības uz advokāta palīdzību saskaņā ar Direktīvas 2016/800 6. panta 1.–3. punktu, lasot to šīs direktīvas 18. panta gaismā, beidzas personām, kuras pret viņām ierosinātā kriminālprocesa laikā ir sasniegušas 18 gadu vecumu, bet kurām bija bērna statuss brīdī, kad pret viņām uzsākts šis process, jo šāds tiesiskais regulējums neļauj noteikt, vai minētās direktīvas vai atsevišķu tās normu piemērošana un līdz ar to tajā ietverto tiesību piemērošana ir atbilstīga, ņemot vērā visus lietas apstākļus, tostarp minēto personu brieduma pakāpi un neaizsargātību.
134
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka valsts tiesību normās, it īpaši KPK 79. panta 1. punkta 1. apakšpunktā, ir paredzēts, ka kriminālprocesā apsūdzētajam tiesības uz advokāta palīdzību ir tikai tad, ja viņš ir jaunāks par 18 gadiem. Praksē Polijas tiesas, pamatojoties uz šo juridisko pamatu, uzskatot, ka advokāta dalība procesā vairs nav obligāta, tiklīdz apsūdzētā vai aizdomās turētā persona ir sasniegusi 18 gadu vecumu, kā rezultātā valsts nodrošinātais advokāts automātiski zaudē savas pilnvaras.
135
Saskaņā ar šā sprieduma 116.–118. punktā atgādināto judikatūru iesniedzējtiesai valsts tiesību normas, kas reglamentē tiesības uz advokāta palīdzību, jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši Savienības tiesībām, lai nodrošinātu šo tiesību pilnīgu efektivitāti. Ja nav iespējams veikt šādu interpretāciju, tad, tā kā Direktīvas 2016/800 2. panta 1. un 3. punkts atbilst šī sprieduma 119. punktā atgādinātajiem nosacījumiem un tiem ir tieša iedarbība, tai pēc savas iniciatīvas būs jāatstāj nepiemērotas valsts tiesību normas, kas izrādītos nesaderīgas ar to.
136
Ņemot vērā visu iepriekš norādīto pamatojumu, uz piekto līdz septīto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2016/800 2. panta 1. un 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka personām, kurām bija bērna statuss brīdī, kad pret viņām uzsākts kriminālprocess, bet kuras pēc tam sasniegušas 18 gadu vecumu, automātiski beidzas tiesības saņemt valsts nodrošināta advokāta palīdzību, jo šāds tiesiskais regulējums neļauj noteikt, vai minētās direktīvas vai atsevišķu tās noteikumu piemērošana un līdz ar to tajā ietverto tiesību piemērošana ir atbilstīga, ņemot vērā visus lietas apstākļus, tostarp minēto personu brieduma pakāpi un neaizsargātību.
Par astoto līdz desmito jautājumu
137
Ar astoto līdz desmito jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2016/800 4. panta 1. punkts, lasot to tās 5. panta 1. punkta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā nav paredzēts, ka bērni, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, un persona, kam ir vecāku atbildība, vēlākais, pirms pirmās šo bērnu nopratināšanas, ko veic policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde, saņem informāciju vienkāršā un saprotamā valodā – ņemot vērā minēto bērnu īpašās vajadzības un neaizsargātību – par viņu tiesībām saskaņā ar Direktīvas 2012/13 3. pantu, kā arī par tiesībām, kas noteiktas ar Direktīvu 2016/800.
138
Kā izriet no Direktīvas 2016/800 1. apsvēruma, tās mērķis ir noteikt procesuālās garantijas, lai bērni, kas ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, varētu saprast un sekot līdzi procesam. Saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu tajā ir paredzēti kopēji minimālie noteikumi tostarp attiecībā uz tiesībām uz informāciju, ko konkrēti reglamentē minētās direktīvas 4. panta noteikumi.
139
Pirmām kārtām, saskaņā ar Direktīvas 2016/800 4. panta 1. punkta pirmo daļu dalībvalstis nodrošina, ka gadījumā, ja bērniem ir darīts zināms, ka viņi ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, viņi nekavējoties tiek informēti par viņu tiesībām atbilstoši Direktīvai 2012/13, kā arī par vispārējiem aspektiem saistībā ar procesa norisi.
140
Attiecībā uz tiesībām tikt informētiem, kas paredzētas Direktīvas 2012/13 1. pantā, Tiesa jau ir konstatējusi, ka no šīs direktīvas 3. panta izriet, ka šīs tiesības tostarp ietver to, ka aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām ir jābūt vismaz informētām par dažādām procesuālajām tiesībām, kas minētas šajā pantā, kurā ietvertas tiesības uz advokāta palīdzību, tiesības uz bezmaksas juridiskām konsultācijām un nosacījumi šādu konsultāciju saņemšanai, tiesības tikt informētam par apsūdzību, tiesības uz mutisku un rakstisku tulkojumu, kā arī tiesības klusēt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 9. novembris, BK (Noziedzīga nodarījuma pārkvalificēšana), C‑175/22, EU:C:2023:844, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
141
Šajā ziņā, kā izriet no Direktīvas 2016/343 31. apsvēruma, informācija, ko apsūdzētās personas saņem par savām procesuālajām tiesībām saskaņā ar Direktīvas 2012/13 3. pantu, attiecas ne tikai uz tiesībām klusēt, bet arī uz tiesībām neliecināt pret sevi, un šīs abas ir tiesības, kuras dalībvalstīm jānodrošina šīm personām atbilstoši Direktīvas 2016/343 7. pantam.
142
Turklāt Direktīvas 2016/800 4. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēts, ka bērni ir jāinformē par tiesībām, kas konkrētāk noteiktas šajā direktīvā, un it īpaši par tiesībām, kuras uzskaitītas tās 4. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā.
143
Šī informācija it īpaši attiecas, pirmkārt, uz minēto bērnu tiesībām saņemt advokāta palīdzību, kā paredzēts minētās direktīvas 6. pantā, vajadzības gadījumā – saskaņā ar šīs pašas direktīvas 18. pantu – tas var būt valsts nodrošināts advokāts.
144
Otrkārt, minētā informācija attiecas arī uz tiesībām, lai persona, kam ir vecāku atbildība, tiktu informēta, kā paredzēts Direktīvas 2016/800 5. pantā, kā arī uz tiesībām, lai šī persona, kam ir vecāku atbildība, bērnu pavada procesa posmos, kas nav tiesas sēdes, kā paredzēts šīs direktīvas 15. panta 4. punktā. Kā izriet no minētās direktīvas 5. panta 1. punkta formulējuma, minētā persona pēc iespējas ātrāk saņem to pašu informāciju, ko bērnam ir tiesības saņemt saskaņā ar Direktīvas 2016/800 4. pantu.
145
Otrām kārtām, jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2016/800 4. panta 1. punkta pirmo un otro daļu informācija, kas bērniem jāsaņem par viņu tiesībām atbilstoši šai tiesību normai, ja viņi tiek informēti, ka ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, viņiem jāsniedz “nekavējoties”.
146
Šajā ziņā attiecībā uz Direktīvu 2012/13, uz kuru ir atsauce šī 4. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā, Tiesa ir nospriedusi, ka, lai tiesību paziņošana būtu efektīva, tai jānotiek agrīnā procesa stadijā. No šīs direktīvas 2. panta izriet, ka tā ir piemērojama “no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes ir informējušas personas par to, ka viņas tiek turētas aizdomās vai ir apsūdzētas par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu”. Minētās direktīvas 3. pantā ir paredzēts, ka “dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas nekavējoties saņemtu informāciju [..] par šādām procesuālajām tiesībām [..], lai nodrošinātu minēto tiesību efektīvu īstenošanu” (spriedums, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, 50. punkts).
147
Tiesību tikt informētam par savām tiesībām mērķis ir nodrošināt taisnīgu kriminālprocesu un garantēt tiesību uz aizstāvību efektivitāti jau no pirmajām procesa stadijām. Šajā ziņā Direktīvas 2012/13 19. apsvērumā uzsvērts, ka tiesības tikt informētam par savām tiesībām jāīsteno “ne vēlāk kā pirms aizdomās turētā vai apsūdzētās personas pirmās oficiālās pratināšanas, ko veic policija”. Turklāt laikposms, kas seko tūlīt pēc brīvības atņemšanas, rada vislielāko nelikumīgas atzīšanās iegūšanas risku, un tādēļ “ir būtiski, lai aizdomās turētā vai apsūdzētā persona tiktu ātri informēta par tās tiesībām, proti, nekavējoties pēc tās aizturēšanas un cik vien iespējams efektīvi”, kā izriet no Direktīvas 2012/13 pamatā esošā Komisijas 2010. gada 20. jūlija Priekšlikuma direktīvai (COM(2010) 392, galīgā redakcija) 24. punkta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, 51. un 52. punkts).
148
Ņemot vērā Direktīvas 2016/800 4. panta 1. punktā ietverto atsauci uz Direktīvu 2012/13, no minētās tiesību normas izriet, ka bērniem informācija par viņu tiesībām jāsaņem pēc iespējas ātrāk no brīža, kad viņi tiek informēti par to, ka ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā. Informācija par šīm tiesībām jāsniedz, vēlākais, pirms minēto bērnu pirmās nopratināšanas policijā vai citā tiesībaizsardzības vai tiesu iestādē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, 53. punkts).
149
Turklāt jānorāda, ka šīs informācijas paziņošana, vēlākais, pirms viņu pirmās nopratināšanas ir vienīgā, kas var nodrošināt to tiesību efektivitāti, par kurām ir jāinformē bērni, it īpaši tiesību saņemt advokāta palīdzību saskaņā ar Direktīvas 2016/800 6. pantu efektīvi, un tādējādi ļauj viņiem efektīvi īstenot tiesības uz aizstāvību, kā izriet no atbildes uz pirmo līdz ceturto jautājumu.
150
Trešām kārtām, no Direktīvas 2016/800 4. panta 2. punkta izriet, ka tās 4. panta 1. punktā minētā informācija tām ir jāsniedz rakstiski un/vai mutiski “vienkāršā un saprotamā valodā”.
151
Šajā ziņā Direktīvas 2012/13 3. panta 2. punktā Savienības likumdevējs dalībvalstīm ir uzlicis pienākumu nodrošināt, ka informācija, kas sniedzama atbilstoši tiesībām tikt informētam par savām tiesībām, “tiek sniegta mutiski vai rakstveidā vienkāršā un saprotamā valodā, ņemot vērā jebkādas neaizsargātu aizdomās turēto vai neaizsargātu apsūdzēto personu īpašās vajadzības” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, 47. punkts).
152
No Direktīvas 2016/800 18. apsvēruma izriet, ka informācija, kas saskaņā ar šīs direktīvas 4. pantu jāsniedz bērniem, ir jāsniedz, ņemot vērā bērnu īpašās vajadzības un neaizsargātību.
153
No tā izriet, ka bērniem šī informācija jāsaņem pietiekami vienkāršā un saprotamā valodā, kas viņiem ļauj – it īpaši ņemot vērā minēto bērnu īpašās vajadzības un neaizsargātību, pirms viņus nopratina policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde, – faktiski saprast, ka viņiem ir Direktīvas 2016/800 4. panta 1. punktā minētās tiesības. Šo tiesību vidū tostarp ir tiesības saņemt advokāta palīdzību, kā paredzēts šīs direktīvas 6. pantā, tiesības uz to, lai arī persona, kam ir vecāku atbildība, tiktu informēta par šīm tiesībām atbilstoši minētās direktīvas 5. pantam, kā arī pēdējās minētās personas tiesības pavadīt bērnus procesa posmos, kas nav tiesas sēdes, kā paredz Direktīvas 2016/800 15. panta 4. punkts.
154
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Polijas tiesībām nepilngadīgi aizdomās turētie pirms nopratināšanas saņem pieaugušajiem paredzētu informācijas veidlapu, kurā nav paredzēta nekāda konkrēta bērniem paredzēta informācija. Turklāt neesot paredzēts, ka šī veidlapa tiek nosūtīta personām, kurām ir vecāku atbildība par šiem bērniem.
155
No šī sprieduma 153. punktā minētajām prasībām izriet, ka tad, ja valsts tiesībās ir paredzēts standartizēts dokuments, lai rakstiski informētu aizdomās turētos vai apsūdzētos par viņu tiesībām atbilstoši Direktīvas 2012/13 3. pantam, šo dokumentu nevar izmantot, lai saskaņā ar Direktīvas 2016/800 4. pantu informētu bērnus, kuri atrodas tādā pašā situācijā.
156
Tā kā šāds dokuments ir paredzēts pieaugušajiem, pirmkārt, tas neatbilst prasībai informāciju par šo bērnu tiesībām sniegt rakstveidā un/vai mutiski vienkāršā un viņiem saprotamā valodā, un, otrkārt, tā mērķis nav informēt minētos bērnus par tiesībām, kas īpaši noteiktas pēdējā minētajā direktīvā.
157
Saskaņā ar šā sprieduma 116.–118. punktā atgādināto judikatūru iesniedzējtiesai valsts tiesību normas, kas reglamentē aizdomās turētajiem un apsūdzētiem sniedzamo informāciju, jāinterpretē cik vien iespējams saderīgi ar Savienības tiesībām, lai nodrošinātu pilnīgu to efektivitāti. Ja nav iespējams veikt šādu interpretāciju, tad, tā kā Direktīvas 2016/800 4. panta 1. punkts atbilst šā sprieduma 119. punktā atgādinātajiem nosacījumiem un tam ir tieša iedarbība, tai pēc savas iniciatīvas būs jāatstāj nepiemērotas valsts tiesību normas, kas izrādītos nesaderīgas ar to.
158
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto pamatojumu, uz astoto līdz desmito jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2016/800 4. panta 1. punkts, lasot to tās 5. panta 1. punkta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā nav paredzēts, ka bērni, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, un persona, kam ir vecāku atbildība, vēlākais, pirms pirmās šo bērnu nopratināšanas, ko veic policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde, saņem informāciju – vienkāršā un saprotamā valodā, ņemot vērā minēto bērnu īpašās vajadzības un neaizsargātību, – par viņu tiesībām saskaņā ar Direktīvas 2012/13 3. pantu, kā arī par tiesībām, kas noteiktas ar Direktīvu 2016/800.
Par vienpadsmito un divpadsmito jautājumu
159
Vispirms jānorāda, pirmkārt, ka vienpadsmitais jautājums attiecas uz Direktīvas 2016/800 18. un 19. panta interpretāciju, lai būtībā noteiktu, vai ar šīm tiesību normām tiesai, kas izskata krimināllietu, ir noteikts pienākums neņemt vērā liecības, kuras snieguši bērni, kas ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, tādas nopratināšanas laikā, ko policija veikusi, pārkāpjot tiesības, kuras šiem bērniem izriet no šīs direktīvas.
160
Tā kā 18. pants attiecas uz tiesībām uz juridisko palīdzību un tā kā pēdējās minētās tiesības – kā izriet no šī sprieduma 107. punkta – ir saistītas ar tiesību uz advokāta palīdzību īstenošanu, jāuzskata, ka šis jautājums galvenokārt attiecas uz šīs direktīvas 19. panta par tiesību aizsardzības līdzekļiem interpretāciju.
161
Otrkārt, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka iesniedzējtiesa ir noraidījusi pierādījumus, kas izriet no liecībām, kuras šajā gadījumā nepilngadīgas aizdomās turētās personas sniegušas kriminālprocesa pirmstiesas stadijā bez advokāta, lai gan nebija izpildīti KPK 168.a pantā šajā ziņā paredzētie nosacījumi.
162
Tādēļ jāsaprot, ka ar vienpadsmito un divpadsmito jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2016/800 19. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas tiesai kriminālprocesā neļauj atzīt par nepieņemamiem apsūdzošus pierādījumus, kuri iegūti no bērna liecībām, ko viņš sniedzis tādas nopratināšanas laikā, kuru policija veikusi, pārkāpjot Direktīvas 2016/800 6. pantā paredzētās tiesības uz advokāta palīdzību. Turklāt šī tiesa jautā, vai apstiprinošas atbildes uz šiem jautājumiem gadījumā tiesai, kas izskata krimināllietu, šāds tiesiskais regulējums jāatstāj bez piemērošanas.
163
Saskaņā ar Direktīvas 2016/800 19. pantu dalībvalstis nodrošina, ka bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, atbilstoši valsts tiesību aktiem ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, ja tiek pārkāptas viņu tiesības, kas paredzētas šajā direktīvā.
164
Piemērojot šo pantu, bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, tādējādi ir jābūt iespējai efektīvi apstrīdēt šo tiesību pārkāpumu, tostarp – kā izriet no atbildēm, kas sniegtas uz pirmo līdz desmito jautājumiem, – Direktīvas 2016/800 4.–6. pantā garantēto tiesību pārkāpumu.
165
Tomēr šīs direktīvas 19. pantā nav reglamentēts, kas tiesai, kura izskata lietu pēc būtības, šāda pārkāpumu neapstrīdēšanas gadījumā jādara attiecībā uz to pierādījumu pieņemamību, kas iegūti, pārkāpjot ar minēto direktīvu piešķirtās tiesības.
166
Tas pats attiecas uz Direktīvu 2012/13, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2016/800 4. pantā, kā arī uz Direktīvu 2013/48, uz ko ir atsauce Direktīvas 2016/800 6. pantā, – abās ir ietverti Direktīvas 2016/800 19. panta noteikumiem analogi noteikumi.
167
Direktīvas 2013/48 12. panta 2. punktā gan ir paredzēts, ka dalībvalstīm jānodrošina, ka, izvērtējot liecības, ko sniedzis aizdomās turētais vai apsūdzētais, vai pierādījumus, kuri iegūti, pārkāpjot viņu tiesības uz advokātu, vai gadījumos, kad saskaņā ar šo direktīvu tikusi atļauta atkāpe no šīm tiesībām, ir ievērotas tiesības uz aizstāvību un procesa taisnīgums. Direktīvas 2016/343 10. panta 2. punktā ir ietverta līdzīga tiesību norma attiecībā uz liecībām un pierādījumiem, kas iegūti, pārkāpjot tiesības klusēt vai tiesības neliecināt pret sevi.
168
Tomēr šo noteikumu mērķis nav regulēt valsts tiesību normas un sistēmas attiecībā uz pierādījumu pieļaujamību, jo, kā izriet no to formulējuma, tie ir piemērojami, “neskarot” šīs valsts tiesību normas un sistēmas.
169
No minētā izriet, ka saskaņā ar pašreiz spēkā esošajām Savienības tiesībām principā vienīgi valsts tiesībās ir jāparedz noteikumi par informācijas un pierādījumu, kas iegūti, pārkāpjot ar Direktīvu 2016/800 piešķirtās tiesības, pieļaujamību kriminālprocesā (spriedums, 2024. gada 30. aprīlis, M.N. (EncroChat) C‑670/22, EU:C:2024:372, 128. punkts).
170
Proti, ja attiecīgajā jomā nav Savienības noteikumu, saskaņā ar to procesuālās autonomijas principu katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām piešķirtas Savienības tiesībās, tomēr ar nosacījumu, ka šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas Savienības tiesību sistēmā (efektivitātes princips) (spriedums, 2024. gada 30. aprīlis, M.N. (EncroChat) C‑670/22, EU:C:2024:372, 129. punkts un tajā minētā judikatūra).
171
Šajā ziņā, konkrētāk, par efektivitātes principu jāatgādina, ka valsts tiesību normu par informācijas un pierādījumu pieļaujamību un izmantošanu mērķis atbilstoši valsts tiesībās izdarītajām izvēlēm ir izvairīties no tā, ka prettiesiski iegūta informācija un pierādījumi nepamatoti kaitē personai, kas tiek turēta aizdomās par noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu. Saskaņā ar valsts tiesībām šis mērķis var tikt sasniegts ne tikai ar aizliegumu izmantot šādu informāciju un pierādījumus, bet arī ar valsts noteikumiem un praksi, kas reglamentē informācijas un pierādījumu izvērtēšanu un izsvēršanu, vai pat ar to prettiesiskuma ņemšanu vērā, nosakot sodu (spriedums, 2021. gada 2. marts, Prokuratuur (Piekļuves elektronisko komunikāciju datiem nosacījumi), C‑746/18, EU:C:2021:152, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
172
Nepieciešamība izslēgt informāciju un pierādījumus, kas iegūti, neievērojot Savienības tiesību prasības, jāizvērtē, tostarp ņemot vērā, kā šādas informācijas un pierādījumu pieņemamība apdraud sacīkstes principa ievērošanu un līdz ar to – tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu (spriedums, 2021. gada 2. marts, Prokuratuur (Piekļuves elektronisko komunikāciju datiem nosacījumi), C‑746/18, EU:C:2021:152, 44. punkts).
173
Šajā ziņā jānorāda, ka Direktīvas 2016/800 4. pantā paredzētās tiesības uz informāciju un šīs direktīvas 6. pantā paredzētās tiesības uz advokāta palīdzību tieši konkretizē pamattiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesību uz aizstāvību ievērošanu, kas nostiprinātas tostarp Hartas 47. pantā un 48. panta 2. punktā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 1. augusts, TL (Mutiska un rakstiska tulkojuma neesamība) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, 42. punkts).
174
No tā izriet, ka Savienības tiesībās dalībvalstīm nav noteikts pienākums paredzēt tiesai iespēju atzīt par nepieņemamiem apsūdzošus pierādījumus, kas izriet no bērna liecībām, kuras viņš sniedzis tādas nopratināšanas laikā, ko policija veikusi, pārkāpjot Direktīvā 2016/800 paredzētās tiesības, tomēr ar nosacījumu, ka kriminālprocesā šai tiesai ir iespēja, pirmkārt, pārbaudīt, vai šīs tiesības, lasot tās Hartas 47. panta un 48. panta 2. punkta gaismā, ir tikušas ievērotas, un, otrkārt, izdarīt visus secinājumus, kas izriet no šī pārkāpuma, it īpaši attiecībā uz šajos apstākļos iegūto pierādījumu pierādošo spēku.
175
Saskaņā ar šī sprieduma 116.–118. punktā atgādināto judikatūru iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai atbilstošās valsts tiesību normas atbilst šī sprieduma iepriekšējā punktā minētajām prasībām, un, attiecīgajā gadījumā, šīs tiesību normas ir jāinterpretē cik vien iespējams saderīgi ar Savienības tiesībām, lai nodrošinātu to pilnīgu efektivitāti. Ja nav iespējams veikt šādu interpretāciju, tai, ņemot vērā, ka Direktīvas 2016/800 6. panta 1.–3. punktam – kā norādīts šī sprieduma 119. punktā – ir tieša iedarbība, pēc savas iniciatīvas jāatstāj nepiemērotas valsts tiesību normas, kas izrādītos nesaderīgas ar to.
176
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto pamatojumu, uz vienpadsmito un divpadsmito jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2016/800 19. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas kriminālprocesā neļauj tiesai atzīt par nepieņemamiem apsūdzošus pierādījumus, kuri izriet no bērna liecībām, ko viņš sniedzis tādas nopratināšanas laikā, kuru policija veikusi, pārkāpjot tiesības uz advokāta palīdzību, kādas paredzētas Direktīvas 2016/800 6. pantā, tomēr ar nosacījumu, ka kriminālprocesā šī tiesa var, pirmkārt, pārbaudīt, vai šīs tiesības, lasot tās Hartas 47. panta un 48. panta 2. punkta gaismā, ir ievērotas, un, otrkārt, izdarīt visus secinājumus, kas izriet no šī pārkāpuma, it īpaši attiecībā uz šajos apstākļos iegūto pierādījumu pierādošo spēku.
Par tiesāšanās izdevumiem
177
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/800 (2016. gada 11. maijs) par procesuālajām garantijām bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, 6. panta 1.–3. punkts, lasot tos šīs direktīvas 18. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, pirmkārt, nav paredzēts, ka bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie, pirms viņus nopratina policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde un, vēlākais, pirms viņu pirmās nopratināšanas, palīdz – vajadzības gadījumā valsts nodrošināts – advokāts, un, otrkārt, ļauj minētos bērnus nopratināt aizdomās turēto statusā bez advokāta dalības nopratināšanā.
2)
Direktīvas 2016/800 2. panta 1. un 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka personām, kurām bija bērna statuss brīdī, kad pret viņām uzsākts kriminālprocess, bet kuras pēc tam sasniegušas 18 gadu vecumu, automātiski beidzas tiesības saņemt valsts nodrošināta advokāta palīdzību, jo šāds tiesiskais regulējums neļauj noteikt, vai minētās direktīvas vai atsevišķu tās noteikumu piemērošana un līdz ar to tajā ietverto tiesību piemērošana ir atbilstīga, ņemot vērā visus lietas apstākļus, tostarp minēto personu brieduma pakāpi un neaizsargātību.
3)
Direktīvas 2016/800 4. panta 1. punkts, lasot to tās 5. panta 1. punkta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā nav paredzēts, ka bērni, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, un persona, kam ir vecāku atbildība, vēlākais, pirms pirmās šo bērnu nopratināšanas, ko veic policija vai cita tiesībaizsardzības vai tiesu iestāde, saņem informāciju – vienkāršā un saprotamā valodā, ņemot vērā minēto bērnu īpašās vajadzības un neaizsargātību, – par viņu tiesībām saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā 3. pantu, kā arī par tiesībām, kas noteiktas ar Direktīvu 2016/800.
4)
Direktīvas 2016/800 19. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas kriminālprocesā neļauj tiesai atzīt par nepieņemamiem apsūdzošus pierādījumus, kuri izriet no bērna liecībām, ko viņš sniedzis tādas nopratināšanas laikā, kuru policija veikusi, pārkāpjot tiesības uz advokāta palīdzību, kādas paredzētas Direktīvas 2016/800 6. pantā, tomēr ar nosacījumu, ka kriminālprocesā šī tiesa var, pirmkārt, pārbaudīt, vai šīs tiesības, lasot tās Hartas 47. panta un 48. panta 2. punkta gaismā, ir ievērotas, un, otrkārt, izdarīt visus secinājumus, kas izriet no šī pārkāpuma, it īpaši attiecībā uz šajos apstākļos iegūto pierādījumu pierādošo spēku.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.