TIESAS SPRIEDUMS1974. gada 4. decembrī (*)Sabiedriskā kārtībaLieta 41/74par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Anglijas High Court of Justice, Chancery Division, lai tiesvedībā starpYvonne van DuynunHome Office saņemtu
prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma 48. pantu
un 3. pantu Padomes 1964. gada 25. februāra Direktīvā
Nr. 64/221/EEK par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz
ārvalstnieku pārvietošanos un dzīvesvietu [uzturēšanos], kas ir
attaisnojami ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības
aizsardzību (OV, 04.04.1964., 850. lpp.).TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Lekūrs [R. Lecourt], palātu priekšēdētāji K. O’Daleijs [C. Ó Dálaigh] un A. Dž. Makenzijs Stjuarts [A. J. Mackenzie Stuart], tiesneši A. M. Donners [A. M. Donner], R. Monako [R. Monaco], Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], P. Peskatore [P. Pescatore], H. Kučers [H. Kutscher] un M. Sērensens [M. Sørensen] (referents)_ģenerāladvokāts A. Meirā [H. Mayras]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar 1974. gada 1. marta Vice Chancellor lēmumu, kas Tiesai iesniegts 13. jūnijā, High Court of Justice (Anglijas Augstākā tiesa), Chancery Division saskaņā
ar EEK līguma 177. pantu ir uzdevusi Tiesai trīs jautājumus par
dažu Kopienu tiesību normu interpretāciju attiecībā uz darba ņēmēju
pārvietošanās brīvību.2        Šie jautājumi ir uzdoti saistībā ar prasību, ko pret Home Office ir
cēlusi kāda Nīderlandes pilsone, kurai netika dota atļauja iebraukt
Apvienotajā Karalistē, lai stātos darbā par sekretāri Scientoloģijas
baznīcā.3        Atļauja
tika liegta saskaņā ar Apvienotās Karalistes valdības politiku
attiecībā uz minēto organizāciju, kuras darbību tā uzskata par sociāli
bīstamu. Par pirmo jautājumu4        Ar
pirmo jautājumu Tiesai tiek lūgta atbilde attiecībā uz to, vai EEK
līguma 48. pants ir tieši piemērojams, proti, vai tas piešķir
indivīdiem tiesības, uz kurām tie var atsaukties dalībvalsts tiesā.5        Līguma
48. panta 1. un 2. punkts noteic, ka darba ņēmēju
pārvietošanās brīvību nodrošina no pārejas perioda beigām, un tas
nozīmē, ka “likvidē jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju
pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba
un nodarbinātības nosacījumiem”.6        Šīs
normas uzliek dalībvalstīm skaidru pienākumu, attiecībā uz kuru ne
Kopienas iestādēm, ne dalībvalstīm nav jāpieņem nekādi tiesību akti un
kura izpildē dalībvalstīm nav dota nekāda rīcības brīvība.7        Minētā
panta 3. punktā, kurā ir noteiktas tiesības, ko nodrošina darba
ņēmēju brīvas pārvietošanās princips, ir ietverta atruna par
ierobežojumiem, kuri ir attaisnojami ar sabiedriskās kārtības, valsts
drošības un veselības aizsardzības apsvērumiem.Uz
šīs atrunas piemērošanu tomēr attiecas tiesas kontrole, un tas nozīmē,
ka dalībvalsts iespēja izmantot šo atrunu neliedz ar 48. panta
noteikumiem, kas paredz darba ņēmēju brīvas pārvietošanās principu,
piešķirt indivīdiem tiesības, uz kurām šie indivīdi var atsaukties tiesā
un kuras valsts tiesām ir jāaizsargā.8        Tāpēc uz pirmo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši. Par otro jautājumu9        Ar
otro jautājumu Tiesai tiek lūgta atbilde attiecībā uz to, vai Padomes
1964. gada 25. februāra Direktīva (64/221) par īpašu pasākumu
saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku pārvietošanos un dzīvesvietu
[uzturēšanos], kas ir attaisnojami ar sabiedriskās kārtības, valsts
drošības un veselības aizsardzības apsvērumiem, ir tieši piemērojama,
proti, vai tā piešķir indivīdiem tiesības, uz kurām tie var atsaukties
dalībvalsts tiesā.10      No
nolēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka lietā svarīgs
ir tikai 3. panta 1. punkts, kas paredz, ka “pasākumi, ko
veic, ņemot vērā sabiedrisko kārtību vai valsts drošību, ir balstīti
tikai uz attiecīgā indivīda personīgo darbību”.11      Apvienotā
Karaliste norāda, ka Līguma 189. pantā ir nošķirta regulu,
direktīvu un lēmumu atšķirīgā iedarbība un ka tāpēc ir jāuzskata, ka
Padome, pieņemot direktīvu, nevis regulu, ir vēlējusies, lai šā akta
iedarbība atšķirtos no regulas iedarbības, un tātad šis akts nav tieši
piemērojams.12      Lai
gan saskaņā ar 189. panta noteikumiem regulas ir tieši
piemērojamas un tāpēc tām ir tieša iedarbība, no šiem noteikumiem tomēr
neizriet, ka citām šajā pantā minēto tiesību aktu kategorijām nekad
nevarētu būt līdzvērtīga iedarbība.Tas, ka
attiecīgajām personām principā tiktu liegta iespēja atsaukties uz
direktīvā noteiktajiem pienākumiem, būtu pretrunā ar juridiski saistošo
spēku, ko direktīvām piešķir 189. pants.Gadījumos,
kad Kopienas iestādes ar direktīvu ir uzlikušas dalībvalstīm pienākumu
veikt noteiktu rīcību, šāda tiesību akta lietderība mazinātos, ja
personas nevarētu uz to atsaukties tiesā un ja valstu tiesas nevarētu to
ņemt vērā kā Kopienu tiesību daļu.Tas, ka
177. pants ļauj valstu tiesām iesniegt Tiesai jautājumus par visu
iestāžu pieņemto tiesību aktu spēkā esamību un interpretāciju, cita
starpā nozīmē, ka uz šiem tiesību aktiem minētajās valstu tiesās var
atsaukties privātpersonas.Katrā atsevišķā
gadījumā ir jāpārbauda, vai attiecīgās tiesību normas veids, sistēmiskā
uzbūve un redakcija ir tāda, lai tai būtu tieša iedarbība dalībvalstu un
privātpersonu attiecībās.13      Direktīvas
64/221 3. panta 1. punkts, nosakot, ka pasākumi, ko veic,
ņemot vērā sabiedrisko kārtību, ir balstīti tikai uz attiecīgā indivīda
personīgo darbību, paredz ierobežot diskrecionāro varu, ko valstu
tiesību akti parasti piešķir kompetentām iestādēm ārvalstnieku
ieceļošanas un izraidīšanas jomā.No vienas
puses, šī norma paredz pienākumu, uz kuru neattiecas nekādas atrunas vai
nosacījumi un saskaņā ar kuru ne Kopienas iestādēm, ne dalībvalstu
iestādēm nav jāpieņem nekādi turpmāki akti.No
otras puses, tā kā dalībvalstīm, piemērojot izņēmumu no Līguma
pamatprincipa par labu indivīdiem, ir pienākums neņemt vērā ar personas
darbību nesaistītus faktorus, tiesiskās drošības nolūkos attiecīgajām
personām ir jābūt iespējai atsaukties uz šo pienākumu pat tad, ja tas ir
noteikts ar normatīvu aktu, kuram kopumā nav pilnībā tiešas iedarbības.14      Ja
minētā panta nozīme un piemērošanas joma rada jautājumus par
interpretāciju, šos jautājumus var atrisināt tiesā, ņemot vērā arī
Līguma 177. pantā noteikto procedūru.15      Tāpēc
uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Padomes 1964. gada
25. februāra Direktīvas 64/221 3. panta 1. punkts piešķir
privātpersonām tiesības, uz ko tās var atsaukties dalībvalsts tiesā un
kas valstu tiesām ir jāaizsargā. Par trešo jautājumu16      Ar
trešo jautājumu Tiesai tiek lūgta atbilde attiecībā uz to, vai Līguma
48. pants un Direktīvas 64/221 3. pants ir jāinterpretē šādi:“Kad
dalībvalsts pilda savu pienākumu, t.i., ar sabiedriskās kārtības
apsvērumiem saistītus pasākumus veic, pamatojoties tikai uz attiecīgās
personas darbību, dalībvalstij ir tiesības par personas darbībai
piederīgiem faktoriem uzskatīt:a)      to,
ka šī persona ir vai ir bijusi saistīta ar kādu grupu vai organizāciju,
kuras darbību dalībvalsts uzskata par sabiedrības interesēm
neatbilstošu, bet kura ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem tomēr nav
aizliegta;b)      to,
ka attiecīgā persona ir paredzējusi šajā dalībvalstī stāties darbā šādā
grupā vai organizācijā, bet šīs dalībvalsts pilsoņiem, kas vēlas
strādāt līdzvērtīgā darbā šādā grupā vai organizācijā, netiek likti
nekādi šķēršļi”.17      Šajā
ziņā vispirms ir jāpārbauda, vai saistība ar šādu organizāciju vai
grupu var nozīmēt personīgu darbību Direktīvas 64/221 3. panta
nozīmē.Ja agrāk pastāvējusi saistība
parasti neattaisno aizliegumu attiecīgajam indivīdam izmantot personu
pārvietošanās brīvību Kopienā, tad tomēr pašreizēja saistība, kas nozīmē
dalību šīs grupas vai organizācijas darbībā un tās mērķu un nodomu
atbalstīšanu, var tikt uzskatīta par attiecīgās personas gribas izpausmi
un tātad tās personīgas darbības daļu iepriekšminētās tiesību normas
nozīmē.18      Uzdotais
jautājums tādējādi izvirza problēmu attiecībā uz to, cik liela nozīme
piešķirama faktam, ka attiecīgās organizācijas darbība, ko dalībvalsts
uzskata par tādu, kas ir pretrunā ar sabiedrības interesēm, tomēr nav
aizliegta ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem.Šajā
ziņā ir jāuzsver, ka sabiedriskās kārtības jēdziens Kopienā kā
attaisnojums atkāpei no darba ņēmēju pārvietošanās brīvības
pamatprincipa ir jāinterpretē sašaurināti, lai tās piemērošanas jomu
vienpusēji nenoteiktu katra dalībvalsts atsevišķi bez Kopienas iestāžu
kontroles.Tomēr īpašie apstākļi, kas varētu
attaisnot atsaukšanos uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem, dažādās
valstīs un dažādos laika posmos var būt atšķirīgi, un tāpēc šajā ziņā
valstu kompetentajām iestādēm ir jādod diskrecionārā vara, nepārkāpjot
ar Līgumu noteiktos ierobežojumus.19      No
iepriekšminētā izriet, ka nevar prasīt, lai dalībvalsts, kuras
kompetentās iestādes ir skaidri paudušas attieksmi pret atsevišķas
organizācijas darbību, raksturojot to kā sociāli bīstamu, un veikušas
administratīvus pasākumus šādas darbības apkarošanai, varētu atsaukties
uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem tikai tad, kad ir aizliegusi šo
darbību ar tiesību aktu, ja šādu pasākumu dalībvalsts uzskata par
apstākļiem neatbilstošu.20      Šis
jautājums izvirza arī problēmu, vai dalībvalsts sabiedriskās kārtības
apsvērumu dēļ ir tiesīga savā teritorijā neļaut citas dalībvalsts
pilsonim strādāt algotu darbu kādā grupā vai organizācijā, ja šī
dalībvalsts neliek šādus šķēršļus saviem pilsoņiem.21      Šajā
ziņā Līgums, nosakot darba ņēmēju pārvietošanās brīvības principu bez
jebkādas diskriminācijas pilsonības dēļ, 48. panta 3. punktā
tomēr pieļauj atrunu attiecībā uz tiesībām, kas izriet no šā principa,
paredzot, ka tās var ierobežot sabiedriskās kārtības, valsts drošības un
veselības aizsardzības apsvērumu dēļ.Tiesības,
uz kurām ir attiecināta šī atruna, pamatojoties uz minēto tiesību
normu, cita starpā ietver arī tiesības pieņemt faktiskus darba
piedāvājumus, tiesības šādā nolūkā brīvi pārvietoties dalībvalstu
teritorijā un tiesības uzturēties dalībvalstī, lai tajā strādātu.Minētās
atrunas rezultātā vienas dalībvalsts pilsonim cita dalībvalsts var
liegt iebraukšanas atļauju, kā arī aizliegt uzturēties šajā teritorijā
visos gadījumos, kuros ir piemērojama šī atruna.22      No
otras puses, starptautisko tiesību princips, kas attiecībās starp
dalībvalstīm ir jāievēro EEK līgumā, aizliedz valstij liegt saviem
pilsoņiem iebraukšanas un uzturēšanās tiesības savā teritorijā.23      No
tā izriet, ka dalībvalsts sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ
vajadzības gadījumā var liegt citas dalībvalsts pilsonim izmantot darba
ņēmēju brīvas pārvietošanās principu nolūkā veikt konkrētu algotu darbu
pat tad, ja tā līdzīgus ierobežojumus saviem pilsoņiem neizvirza.24      Tāpēc
uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka EEK līguma 48. pants un
Direktīvas 64/221 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādā
veidā, ka dalībvalsts, uzliekot ierobežojumus sabiedriskās kārtības
apsvērumu dēļ, var kā attiecīgās personas personīgo darbību ņemt vērā
faktu, ka šī persona ir saistīta ar grupu vai organizāciju, kuras
darbību dalībvalsts uzskata par sabiedriski bīstamu, tomēr neaizliedz,
pat ja šādi ierobežojumi netiek uzlikti šīs dalībvalsts pilsoņiem, kas
vēlas veikt tādu pašu darbu, kādu šajās grupās vai organizācijās vēlas
veikt citas dalībvalsts pilsonis. Par tiesāšanās izdevumiem25      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Apvienotajai Karalistei un Eiropas Kopienu
Komisijai, kuras iesniegušas apsvērumus Tiesā, nav atlīdzināmi.Šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata valsts tiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumu Tiesa_atbildot uz jautājumiem, ko ar 1974. gada 1. marta rīkojumu tai iesniegusi High Court of Justice, nospriež:1)      EEK
līguma 48. pantam ir tieša iedarbība dalībvalstu tiesību sistēmā,
un tas piešķir privātpersonām tiesības, kuras dalībvalstu tiesām ir
jāaizsargā;2)      3. panta
1. punkts Padomes 1964. gada 25. februāra Direktīvā
64/221 par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku
pārvietošanos un dzīvesvietu [uzturēšanos], kas ir attaisnojami ar
sabiedriskās kārtības, valsts drošības un veselības aizsardzības
apsvērumiem, piešķir privātpersonām tiesības, uz ko tās var atsaukties
dalībvalsts tiesā un kas valstu tiesām ir jāaizsargā;3)      EEK
līguma 48. pants un Direktīvas 64/221 3. panta 1. punkts
ir jāinterpretē tādā veidā, ka dalībvalsts, uzliekot ierobežojumus
sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ, var kā attiecīgās personas
personīgo darbību ņemt vērā faktu, ka šī persona ir saistīta ar grupu
vai organizāciju, kuras darbību dalībvalsts uzskata par sabiedriski
bīstamu, tomēr neaizliedz, pat ja šādi ierobežojumi netiek uzlikti šīs
dalībvalsts pilsoņiem, kas vēlas veikt tādu pašu darbu, kādu šajās
grupās vai organizācijās vēlas veikt citas dalībvalsts pilsonis.LecourtÓ DálaighMackenzie StuartDonnerMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherSørensenPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1974. gada 4. decembrī.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       R. Lecourt* Tiesvedības valoda – angļu.