62019CO0364
DOMSTOLENS BESLUT (sjätte avdelningen)
den 14 april 2021 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 99 i domstolens rättegångsregler – Konsumentskydd – Oskäliga avtalsvillkor – Direktiv 93/13/EEG – Artikel 1.2 – Avtalsvillkor som avspeglar bindande författningsföreskrifter är undantagna från direktivets tillämpningsområde – Artikel 4.2 – Undantag från bedömning av ett avtalsvillkors oskälighet – Kreditavtal uttryckt i utländsk valuta – Påstått åsidosättande av en näringsidkares informationsplikt – Den nationella domstolen ska göra sin prövning i första hand med avseende på artikel 1.2”
I mål C‑364/19,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Tribunalul Galaţi (Överrätten i Galați, Rumänien) genom beslut av den 27 februari 2019, som inkom till domstolen den 7 maj 2019, i målet
XU,
YV,
ZW,
AU,
BZ,
CA,
DB,
EC,
mot
SC Credit Europe Ipotecar IFN SA,
Credit Europe Bank NV,
meddelar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden L. Bay Larsen samt domarna C. Toader och N. Jääskinen (referent),
generaladvokat: J. Kokott,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Rumäniens regering, inledningsvis genom R.I. Haţieganu, A. Rotăreanu och C.-R. Canţăr, därefter av E. Gane, R.I. Haţieganu och A. Rotăreanu, samtliga i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom N. Ruiz García och C. Gheorghiu, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet enligt artikel 99 i domstolens rättegångsregler genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat,
följande
Beslut
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 1.2 och 4.2 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, XU, YV, ZW, AU, BZ, CA, DB och EC, och å andra sidan SC Credit Europe Ipotecar IFN SA (nedan kallat Credit Europe Ipotecar) och Credit Europe Bank NV. Målet rör frågan huruvida ett avtalsvillkor i ett kreditavtal uttryckt i utländsk valuta, enligt vilket det lånade beloppet ska återbetalas i denna valuta och enligt vilket låntagarna står risken för förändringar i växelkursen, är oskäligt.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
I trettonde skälet i direktiv 93/13 anges följande:
”Sådana författningsföreskrifter hos medlemsstaterna som direkt eller indirekt reglerar villkoren för konsumentavtal antas inte innehålla oskäliga villkor. Därför förefaller det inte nödvändigt att villkor som avspeglar bindande författningsföreskrifter och principer eller bestämmelser i internationella konventioner som medlemsstaterna eller gemenskapen har tillträtt underkastas bestämmelserna i detta direktiv. I det avseendet omfattar uttrycket ’bindande författningsföreskrifter’ i artikel 1.2 även regler som enligt lagstiftningen gäller mellan de avtalsslutande parterna om inget annat har avtalats.”
4
I artikel 1.2 i direktivet föreskrivs följande:
”Avtalsvillkor som avspeglar bindande författningsföreskrifter samt bestämmelser eller principer i internationella konventioner som medlemsstaterna eller gemenskapen har tillträtt, särskilt inom transportområdet, är inte underkastade bestämmelserna i detta direktiv.”
5
I artikel 4.2 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”Bedömningen av avtalsvillkors oskälighet skall inte avse vare sig beskrivningen av avtalets huvudföremål eller å ena sidan förhållandet mellan pris och ersättning och å andra sidan sålda tjänster eller varor; detta gäller i den mån dessa villkor är klart och begripligt formulerade.”
Rumänsk rätt
6
I artikel 1578 i Cod Civil (nedan kallad civillagen) föreskrevs vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i det nationella målet följande:
”Den skyldighet som följer av ett penninglån uppgår alltid endast till det penningbelopp som anges i avtalet.
Om valutakurserna stiger eller sjunker innan betalning ska erläggas, ska gäldenären återbetala det nominella lånebeloppet och är endast skyldig att återbetala detta belopp i den valuta som används vid tidpunkten för betalningen.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
7
Den 8 november 2007 ingick fyra av klagandena i det nationella målet, samtliga konsumenter, ett avtal om hypotekslån uttryckt i schweiziska franc (CHF) med Credit Europe Ipotecar, ett bolag etablerat i Rumänien. Avtalet avsåg en löptid på 30 år. De övriga klagandena i målet vid den nationella domstolen utgörs av rättsinnehavare till en femte konsument som var part i avtalet och som avled den 6 april 2014.
8
I artikel 6.1 i avtalet angavs särskilt att krediten skulle återbetalas i den utländska valuta som lånet upptagits i och att låntagarna eventuellt skulle stå för valutarisken, det vill säga risken för förändringar i växelkursen mellan den valutan och den rumänska valutan leu (RON).
9
Den 31 mars 2009 överlät Credit Europe Ipotecar sin fordran enligt samma avtal till Credit Europe Bank.
10
Till följd av en begäran från berörda konsumenter om ändring av villkoren för återbetalning ingick avtalsparterna den 3 oktober 2011 ett tilläggsavtal som ändrade artikel 6.1 i det aktuella kreditavtalet. Det föreskrevs emellertid fortfarande att återbetalningen skulle ske i schweiziska francs och att låntagarna eventuellt skulle stå för valutarisken.
11
Den 16 mars 2015 väckte klagandena i det nationella målet talan mot Credit Europe Ipotecar vid Judecătoria Galați (Förstainstansdomstolen i Galați, Rumänien), huvudsakligen i syfte att få fastställt dels att villkoret i artikel 6.1 i det aktuella kreditavtalet var oskäligt och ogiltigt, dels att växelkursen mellan den schweiziska francen och rumänska leu skulle fastställas till den kurs som gällde då avtalet ingicks samt att de överskjutande belopp som erlagts som en följd av att rumänska leu devalverats i förhållande till den schweiziska francen skulle återbetalas. Till stöd för sin talan gjorde klagandena gällande att de hade ingått ett lån uttryckt i schweiziska franc på inrådan av Credit Europe Ipotecar, som inte hade informerat dem om risken för att denna valuta kunde vara övervärderad, trots att en sådan risk kunde förutses av kreditgivaren, som, till skillnad från konsumenter, hade tillgång till finansiellt expertkunnande.
12
Credit Europe Ipotecar gjorde till sitt försvar gällande att yrkandena avseende artikel 6.1 i det aktuella kreditavtalet inte kunde tas upp till sakprövning, med motiveringen att direktiv 93/13 inte var tillämpligt och att rumänsk rätt inte gav den domstol vid vilken talan väckts möjlighet att komplettera ett avtal med ett ytterligare avtalsvillkor. Bolaget gjorde därefter gällande att det inte hade någon skyldighet att informera låntagarna om valutarisken, eftersom utvecklingen av växelkursen för en utländsk valuta inte med säkerhet kunde fastställas i förväg och utgjorde en av de risker som alla genomsnittskonsumenter kunde uppfatta. Slutligen gjorde bolaget gällande att det inte kunde anses föreligga en avtalsmässig obalans, eftersom regeln om ”monetär nominalism” införts av den nationella lagstiftaren enligt artikel 1578 i civillagen och att talan i målet vid den nationella domstolen innebär ett åsidosättande av denna bestämmelse i den mån den syftar till att undanröja valutarisken.
13
I dom av den 30 januari 2018 ogillade Judecătoria Galați (Förstainstansdomstolen i Galați) yrkandet om att villkoret i artikel 6.1 i det aktuella kreditavtalet skulle anses vara oskäligt och därmed ogiltigt.
14
Nämnda domstol fann i detta avseende bland annat att klagandena i det nationella målet hade haft frihet att välja en kredit uttryckt i rumänska lei eller andra valutor och att de, genom att ingå ett lån med en löptid på 30 år uttryckt i en annan valuta än den i vilken de uppbar sina löneinkomster, underförstått hade accepterat att stå risken för valutakursförändringar, det vill säga risken att de förhållanden som förelåg vid tidpunkten för avtalets ingående skulle förändras.
15
Nämnda domstol ansåg vidare att avtalsvillkoren, enligt vilka låntagarna var skyldiga att göra avbetalningarna i schweiziska franc, inte skapade någon betydande obalans mellan parternas rättigheter och skyldigheter, eftersom långivaren bar risken för att växelkursen för schweiziska franc skulle går ned i förhållande till det värde som gällde vid växling av denna valuta till rumänska lei vid tidpunkten för ingåendet av det aktuella avtalet, medan låntagarna stod risken för en uppgång av denna växelkurs.
16
Enligt Judecătoria Galaţi (Förstainstansdomstolen i Galați) kan det inte presumeras att långivaren, på grund av sin ställning som professionell aktör på finans- och bankområdet, kände till eller förutsåg hur denna växelkurs skulle utvecklas. En bank är visserligen skyldig att informera konsumenten om de väsentliga aspekterna av sitt krediterbjudande, men de risker som följer av växelkursens volatilitet är emellertid aspekter som ska bedömas konkret av varje låntagare.
17
I mars 2018 överklagade klagandena i det nationella målet, å ena sidan, och Credit Europe Ipotecar och Credit Europe Bank, å andra sidan, domen från nämnda domstol till Tribunalul Galați (Överrätten i Galați, Rumänien), varvid de i huvudsak upprepade de argument som de hade anfört i första instans.
18
Den hänskjutande domstolen anser att det följer av EU-domstolens praxis avseende direktiv 93/13 att när ett avtalsvillkor återspeglar bestämmelser i nationell rätt som är tillämpliga mellan avtalsparterna oberoende av om de valt detta eller om det inte har avtalet något annat, omfattas detta avtalsvillkor enligt artikel 1.2 i direktivet inte av direktivets tillämpningsområde.
19
Den hänskjutande domstolen har vidare anfört att det i artikel 1578 i civillagen, som är av dispositiv karaktär, föreskrivs att låntagaren är skyldig att återbetala det i kreditavtalet angivna nominella beloppet till långivaren, oavsett om de valutor i vilka lånet har tagits upp har stigit eller sjunkit i värde före betalningsdagen, och att denna lagstadgade bestämmelse stadfäster ”principen om monetär nominalism”, enligt formuleringen i rumänsk doktrin. Den hänskjutande domstolen har preciserat att i det aktuella avtalsförhållandet i det nationella målet har växelkursen för schweiziska franc stigit med 204,12 procent, till nackdel för låntagarna, mellan dagen för ingåendet av det aktuella kreditavtalet, den 8 november 2007, och den dag då talan väcktes i första instans den 16 mars 2015.
20
Det framgår likaså av beslutet om hänskjutande att det, som en följd av domen av den 20 september 2017, Andriciuc m.fl. (C‑186/16, EU:C:2017:703), i större delen av rumänsk rättspraxis framhålls att när det görs gällande att ett avtalsvillkor är oskäligt ska nationella domstolar i första hand pröva om de omtvistade avtalsvillkoren utgör ett införlivande av en dispositiv nationell rättsregel, såsom den som föreskrivs i artikel 1578 i civillagen. Om så är fallet ska nämnda domstolar undanta dessa avtalsvillkor från oskälighetsprövningen av avtalsvillkoren i det aktuella avtalet enligt artikel 1.2 i direktiv 93/13. Det visar sig dock att i sistnämnda fall har den aktuella domstolen inte möjlighet att göra någon bedömning av näringsidkarens agerande innan avtalet slöts och bland annat huruvida denne iakttagit sin skyldighet enligt artikel 4.2 i direktivet att upplysa konsumenten.
21
Den hänskjutande domstolen vill därför för det första få klarhet i vilken metod som ska användas vid prövningen av ett avtalsvillkor som reglerar valutarisken. Nämnda domstol undrar huruvida ett sådant villkor i första hand ska prövas med avseende på det undantag som föreskrivs i artikel 1.2 eller snarare mot bakgrund av det krav på tydlighet som följer av nämnda artikel 4.2.
22
För det andra vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida – för det fall den berörda domstolen i första hand prövar det omtvistade villkoret med utgångspunkt i artikel 4.2 i direktiv 93/13 och då kommer fram till att den berörda näringsidkaren inte har iakttagit den skyldighet som föreskrivs i denna bestämmelse att informera konsumenten innan avtalet ingås – näringsidkaren, trots detta åsidosättande, kan åberopa det undantag från bedömningen av huruvida avtalsvillkor är oskäliga som följer av artikel 1.2 i direktivet.
23
Mot denna bakgrund beslutade Tribunalul Galați (Överrätten i Galați) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artiklarna 1.2 och 4.2 i direktiv 93/13, mot bakgrund av tolkningen i domen av den 20 september 2017, Andriciuc m.fl. (C‑186/16, EU:C:2017:703), tolkas så, att den nationella domstolen i samband med bedömning av ett avtalsvillkor om valutarisk som avspeglar en nationell bestämmelse i första hand ska pröva relevansen av förbudet enligt artikel 1.2 i direktivet eller fastställa om näringsidkaren har fullgjort sin informationsplikt i enlighet med artikel 4.2 i direktivet, utan att först ha prövat bestämmelserna i artikel 1.2 i direktivet?
2)
Ska artiklarna 1.2 och 4.2 i direktiv 93/13 tolkas så, att en näringsidkare som inte har fullgjort sin skyldighet att informera konsumenten innan ett låneavtal ingås får åberopa bestämmelserna i artikel 1.2 i direktivet så att ett avtalsvillkor om valutarisk som avspeglar en nationell lagbestämmelse är undantaget från oskälighetsprövning?”
Prövning av tolkningsfrågorna
24
Enligt artikel 99 i domstolens rättegångsregler får domstolen, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat, om svaret på en fråga i en begäran om förhandsavgörande klart kan utläsas av rättspraxis eller inte lämnar utrymme för rimligt tvivel.
25
Domstolen anser att denna bestämmelse ska tillämpas i förevarande mål om förhandsavgörande.
26
Den hänskjutande domstolen har ställt sina två frågor, vilka ska prövas tillsammans för att få klarhet i huruvida artiklarna 1.2 och 4.2 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att när en domstol i en medlemsstat ska pröva en tvist om ett avtalsvillkor som påstås vara oskäligt och som avspeglar en dispositiv bestämmelse i nationell rätt, är den skyldig att i första hand pröva relevansen av det undantag från direktivets tillämpningsområde som föreskrivs i artikel 1.2 i direktivet, eller relevansen av det undantag från bedömning av avtalsvillkors oskälighet som föreskrivs i artikel 4.2 i samma direktiv. För det fall den berörda domstolen väljer det sistnämnda tillvägagångssättet, önskas svar på om en näringsidkare som inte uppfyllt sin plikt av vara tydlig enligt nämnda artikel 4.2 ändock kan åberopa artikel 1.2 i direktivet för att hindra en oskälighetsbedömning av ett sådant avtalsvillkor.
27
Det är i detta hänseende tillräckligt att erinra om att enligt artikel 1.2 i direktiv 93/13 är avtalsvillkor som avspeglar ”bindande författningsföreskrifter” undantagna från direktivets tillämpningsområde. Detta uttryck omfattar, mot bakgrund av trettonde skälet i direktivet, inte enbart bestämmelser i nationell rätt som är tillämpliga mellan avtalsparterna oberoende av deras val, utan även dispositiva bestämmelser, det vill säga som gäller automatiskt mellan de avtalsslutande parterna om inget annat har avtalats (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 mars 2020, Mikrokasa och Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, punkterna 50–53, och dom av den 9 juli 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkterna 23–25 och 28).
28
Domstolen gjorde denna tolkning av artikel 1.2 i direktiv 93/13 trots att lydelsen i denna bestämmelse skiljer sig åt mellan den franska och den rumänska språkversionen av direktiv 93/13, vilket den hänskjutande domstolen i förevarande förfarande också har påpekat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 juli 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkterna 32–34).
29
Detta undantag från tillämpning av systemet i direktiv 93/13 som föreskrivs i denna bestämmelse motiveras av att det i princip får antas att den nationella lagstiftaren har sett till att det föreligger en balans mellan avtalsparternas samtliga rättigheter och skyldigheter vad gäller vissa avtal, en balans som unionslagstiftaren uttryckligen har velat bevara (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 mars 2020, Mikrokasa och Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, punkt 54, och dom av den 9 juli 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 26).
30
Vidare stadgas i artikel 4.2 i direktivet ett undantag från mekanismen för sakprövning av oskäliga villkor, såsom föreskrivs inom ramen för det system för konsumentskydd som införts genom nämnda direktiv. Detta undantag är tillämpligt på avtalsvillkor som omfattas av någon av de två kategorier som avses i nämnda punkt 2 i denna artikel, under förutsättning att det aktuella villkoret är klart och begripligt formulerat i enlighet med det krav på tydlighet som följer av denna bestämmelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 2017, Andriciuc m.fl., C‑186/16, EU:C:2017:703, punkterna 34, 35, 43 och 44, och dom av den 3 september 2020, Profi Credit Polska, C‑84/19, C‑222/19 och C‑252/19, EU:C:2020:631, punkterna 65 och 66).
31
När det gäller frågan på vilket sätt artikel 1.2 i direktiv 93/13 samverkar med artikel 4.2 i samma direktiv gör domstolen följande bedömning. I likhet med vad den rumänska regeringen och Europeiska kommissionen båda har föreslagit ska de frågor som ställts av den hänskjutande domstolen besvaras på följande sätt. En domstol som ska pröva ett mål såsom det nationella målet ska prioritera en bedömning som grundas på det undantag från tillämpningsområdet för direktiv 93/13 som föreskrivs i artikel 1.2 i direktivet, framför en bedömning som grundas på det undantag från bedömningen av avtalsvillkors oskälighet som föreskrivs i artikel 4.2 i direktivet.
32
Ett dylikt tillvägagångssätt är påbjudet när det är uppenbart att en unionsrättsakt endast är tillämplig på en viss situation under förutsättning att denna omfattas av den aktuella rättsaktens tillämpningsområde (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 oktober 1990, Dzodzi, C‑297/88 och C‑197/89, EU:C:1990:360, punkt 23 och där angiven rättspraxis, och beslut av den 3 juli 2014, Tudoran, C‑92/14, EU:C:2014:2051, punkterna 28–32).
33
Mer specifikt framgår det dessutom tydligt av själva uppbyggnaden av direktiv 93/13 att en eventuell bedömning av huruvida ett villkor är oskäligt med avseende på bestämmelserna i direktivet, och särskilt dess artikel 4, kräver att det först fastställs huruvida det aktuella villkoret omfattas av direktivets tillämpningsområde, i synnerhet med hänsyn till det undantag från tillämpningsområdet som anges i artikel 1.2 i direktivet.
34
Detta är anledningen till att domstolen, i dom av den 20 september 2017, Andriciuc m.fl. (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkterna 30–32), påpekade att det ankommer på den nationella domstolen att, med beaktande av de berörda låneavtalens beskaffenhet, allmänna systematik och bestämmelser samt det rättsliga och faktiska sammanhang som dessa avtal ingår i, pröva huruvida det aktuella avtalsvillkoret – med innebörden att krediten ska återbetalas i samma valuta som den beviljades i – avspeglar bindande nationella författningsföreskrifter i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 93/13. Därefter, och endast för det fall den aktuella domstolen kommer fram till att det aktuella avtalsvillkoret inte omfattas av undantaget som föreskrivs i denna bestämmelse, ska den pröva tillämpligheten av artikel 4.2 i samma direktiv.
35
I förevarande mål har den rumänska regeringen och kommissionen visserligen framfört invändningar mot att ett sådant villkor som det som är aktuellt i det nationella målet, vars innehåll anges i punkt 8 i förevarande beslut, faktiskt omfattas av undantaget i artikel 1.2 i direktiv 93/13.
36
Det framgår emellertid av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat att den anser dels att ett sådant villkor avspeglar principen om monetär nominalism i artikel 1578 i civillagen, dels att denna artikel utgör en dispositiv bestämmelse i den mening som avses i den rättspraxis som avses i punkt 27 ovan, det vill säga en bestämmelse som är tillämplig på ett avtal när parterna inte har avtalat något annat.
37
Det ska i detta hänseende påpekas att i ett liknande sammanhang som gällde samma nationella bestämmelse som den som är aktuell i det nationella målet, intogs samma ståndpunkt av den rumänska hänskjutande domstol som vände sig till EU-domstolen i det mål som avgjordes genom dom av den 9 juli 2020, Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 30).
38
Det följer av denna rättsliga kvalificering, som det uteslutande ankommer på de berörda nationella domstolarna att göra, att det avtalsvillkor som klagandena i det nationella målet har hävdat är oskäligt återspeglar en dispositiv bestämmelse i nationell rätt. Villkoret omfattas således av undantaget i artikel 1.2 i direktiv 93/13 och följaktligen inte av direktivets tillämpningsområde (se analogt dom av den 9 juli 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkterna 31 och 37).
39
Det ska vidare preciseras att den omständigheten att avtalsparterna har möjlighet att göra undantag från en dispositiv bestämmelse i nationell rätt, såsom är fallet i förevarande mål enligt den rumänska regeringen och kommissionen, saknar betydelse för bedömningen av huruvida ett avtalsvillkor som återspeglar en sådan bestämmelse, enligt artikel 1.2 i direktiv 93/13, är uteslutet från direktivets tillämpningsområde (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 juli 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 35).
40
Den omständigheten att ett avtalsvillkor som avspeglar en av de nationella bestämmelser som avses i artikel 1.2 inte har varit föremål för individuell förhandling, såsom i förevarande fall enligt den rumänska regeringen, påverkar inte heller huruvida det är undantaget från nämnda direktivs tillämpningsområde (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 juli 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 36).
41
Det saknas slutligen anledning för EU-domstolen att uttala sig om den eventuella relevansen av det krav på tydlighet som följer av artikel 4.2 i direktiv 93/13, vilken särskilt har åberopats i den andra frågan. Eftersom den hänskjutande domstolen anser att det villkor som är i fråga i det nationella målet återspeglar en bestämmelse i nationell rätt som anses dispositiv, omfattas nämnda villkor inte av bestämmelserna i direktivet enligt artikel 1.2 däri (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 juli 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, punkt 38).
42
Mot denna bakgrund ska de ställda frågorna besvaras enligt följande. Artikel 1.2 och artikel 4.2 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att när en domstol i en medlemsstat ska pröva en tvist om ett avtalsvillkor som påstås vara oskäligt och som avspeglar en dispositiv bestämmelse i nationell rätt, är den skyldig att i första hand pröva relevansen av det undantag från direktivets tillämpningsområde som föreskrivs i artikel 1.2 i direktivet, och inte relevansen av det undantag från bedömning av avtalsvillkors oskälighet som föreskrivs i artikel 4.2 i samma direktiv.
Rättegångskostnader
43
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:
Artiklarna 1.2 och 4.2 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal ska tolkas så, att när en domstol i en medlemsstat ska pröva en tvist om ett avtalsvillkor som påstås vara oskäligt och som avspeglar en dispositiv bestämmelse i nationell rätt, är den skyldig att i första hand pröva relevansen av det undantag från direktivets tillämpningsområde som föreskrivs i artikel 1.2 i direktivet, och inte relevansen av det undantag från bedömning av avtalsvillkors oskälighet som föreskrivs i artikel 4.2 i samma direktiv.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: rumänska.