Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
ATHANASIOS RANTOS
föredraget den 10 juli 2025(1)
Förenade målen C‑722/23 [Rugu] och C‑91/24 [Aucroix](i)
AR
ytterligare deltagare i rättegången:
Procureur général (C‑722/23)
och
Procureur général de Mons
mot
HL (C‑91/24)
(begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation (Högsta domstolen, Belgien))
” Begäran om förhandsavgörande – Straffrättsligt samarbete – Europeisk arresteringsorder – Rambeslut 2002/584/RIF – Artikel 1.3 – Överlämnande mellan medlemsstaterna – Skäl till att vägra verkställighet – Iakttagande av grundläggande rättigheter – Förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten – Artikel 4 led 6 – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Målet om återanpassning till samhället – Medborgare i en medlemsstat som är bosatt i den verkställande medlemsstaten – Kampen mot strafflöshet – Erkännande av brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa i en annan medlemsstat – Rambeslut 2008/909/RIF – Artikel 25 – Verkställighet av en påföljd inom ramen för artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 – Den utfärdande statens samtycke ”
I.      Inledning
1.        AR, en rumänsk medborgare, och HL, en belgisk medborgare, vilka båda är bosatta i Belgien, har varit föremål för var sin europeisk arresteringsorder som utfärdats av de rumänska respektive grekiska myndigheterna för att verkställa fängelsestraff. De belgiska appellationsdomstolar som prövade frågan vägrade att verkställa dessa europeiska arresteringsorder med motiveringen att om ett överlämnande skedde, så skulle förhållandena under frihetsberövanden i de utfärdande medlemsstaterna utsätta AR och HL för risken att deras grundläggande rättigheter skulle kränkas.
2.        I det sammanhanget har Cour de cassation (Högsta domstolen, Belgien) bett EU-domstolen att klargöra huruvida domstolarna i den verkställande medlemsstaten, i situationen då dessa domstolar har vägrat att verkställa en europeisk arresteringsorder med stöd av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584/RIF,(2)får eller ska tillämpa det skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras (fakultativ vägransgrund) som föreskrivs i artikel 4 led 6 i rambeslutet, i syfte att verkställa det utdömda straffet i den verkställande medlemsstaten när de berörda personerna är medborgare i denna medlemsstat eller är bosatta där.
3.        Förevarande förenade mål ingår i den rättspraxis som följer av domen Aranyosi och Căldăraru,(3) i vilken EU-domstolen för första gången slog fast att om den verkställande rättsliga myndigheten, i undantagsfall, kommer fram till slutsatsen dels att det finns grundad anledning att anta att den eftersökta personen, vid ett överlämnande till den utfärdande medlemsstaten, skulle löpa en risk att bli utsatt för en kränkning av sina grundläggande rättigheter, dels att denna risk inte kan undanröjas inom rimlig tid, får denna verkställande rättsliga myndighet inte verkställa den europeiska arresteringsordern, enligt artikel 1.3 i rambeslut 2002/584, tolkad mot bakgrund av artikel 4 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan). Dessa mål väcker således den hittills oprövade frågan om vilka konsekvenserna blir av vägran att verkställa en europeisk arresteringsorder på grund av förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten vad beträffar de berörda personernas situation, det vill säga huruvida den verkställande rättsliga myndigheten ska försätta dem på fri fot eller huruvida myndigheten, för att förhindra att de undgår straff, får eller är skyldig att låta dem avtjäna sitt straff i den verkställande medlemsstaten, med stöd av artikel 4 led 6 i rambeslutet, när villkoren i den bestämmelsen är uppfyllda.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
1.      Rambeslut 2002/584
4.        Skälen 5, 6 och 12 i rambeslut 2002/584 har följande lydelse:
”(5)      Målet för [Europeiska] unionen att bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa har medfört att behovet av utlämning mellan medlemsstaterna har försvunnit, och att det skall ersättas av ett system för överlämnande mellan rättsliga myndigheter. De nuvarande förfarandena för utlämning är komplicerade och riskerar att ge upphov till förseningar, vilket kan avhjälpas genom införande av ett nytt förenklat system för överlämnande av dömda eller misstänkta personer för verkställighet av domar eller lagföring. De traditionella samarbetsförbindelser mellan medlemsstaterna som hittills varit rådande bör ersättas av ett system med fri rörlighet för straffrättsliga avgöranden, såväl preliminära som slutliga, i ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.
(6)      Den europeiska arresteringsorder som införs genom detta rambeslut utgör den första konkreta åtgärde[n] på det straffrättsliga området rörande principen om ömsesidigt erkännande, vilken Europeiska rådet har kallat en ’hörnsten’ i det rättsliga samarbetet.
…
(12)      Detta rambeslut respekterar de grundläggande rättigheter och iakttar de principer som erkänns i artikel 6 [FEU] och återspeglas i [stadgan], särskilt kapitel VI i denna …”
5.        Artikel 1 i rambeslutet har rubriken ”[Definition av och] skyldighet att verkställa en europeisk arresteringsorder”, och i artikeln anges följande:
”1.      Den europeiska arresteringsordern är ett rättsligt avgörande, utfärdat av en medlemsstat med syftet att en annan medlemsstat skall gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd.
2.      Medlemsstaterna skall verkställa varje europeisk arresteringsorder i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande samt bestämmelserna i detta rambeslut.
3.      Detta rambeslut påverkar inte skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 [FEU].”
6.        I artikel 3 i rambeslutet, med rubriken ”Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern skall vägras” (nedan kallade obligatoriska vägransgrunder), föreskrivs följande:
”Den rättsliga myndigheten i den verkställande medlemsstaten (nedan kallad den verkställande rättsliga myndigheten) skall vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder i följande fall:
1)      Om det brott som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern omfattas av amnesti i den verkställande medlemsstaten då denna var behörig att lagföra brottet enligt sin egen strafflag.
2)      Om det framgår av de uppgifter som står till den verkställande rättsliga myndighetens förfogande att den eftersöktes ansvar för samma gärning prövats genom lagakraftägande dom i en medlemsstat, under förutsättning att straffet, vid fällande dom, avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagstiftningen i den medlemsstat i vilken avkunnandet ägt rum.
3)      Om den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder på grund av sin ålder ännu inte kan ställas till straffrättsligt ansvar för de gärningar som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern enligt den verkställande medlemsstatens lag.”
7.        Artikel 4 i samma rambeslut har rubriken ”Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras” (nedan kallade fakultativa vägransgrunder), och i artikel 4 led 6 föreskrivs följande:
”Den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder
…
6)      om den europeiska arresteringsordern har u[t]färdats för ver[k]ställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd och den eftersökte uppehåller sig i, är medborgare eller bosatt i den verkställande medlemsstaten och denna stat åtar sig att själv verkställa detta straff eller denna åtgärd enligt denna medlemsstats lagstiftning.”
8.        Artikel 4a i rambeslut 2002/584 avser beslut när den berörda personen inte var personligen närvarande vid förhandlingen.
2.      Rambeslut 2008/909/RIF
9.        Skälen 9 och 12 i rambeslut 2008/909/RIF(4) har följande lydelse:
”(9)      Verkställighet av påföljden i den verkställande staten bör förbättra den dömda personens möjligheter till social återanpassning. När den behöriga myndigheten i den utfärdande staten ska förvissa sig om att påföljden, genom verkställighet av påföljden i den verkställande staten, främjar syftet att underlätta den dömda personens sociala återanpassning, bör den beakta sådana faktorer som till exempel personens anknytning till den verkställande staten, frågan om han eller hon anser den staten vara platsen för familjeband samt språkliga, kulturella, sociala eller ekonomiska och andra band till den verkställande staten.
…
(12)      Detta rambeslut bör också i tillämpliga delar gälla vid verkställighet av påföljder i de fall som omfattas av artiklarna 4.6 och 5.3 i [rambeslut 2002/584]. Utan att det påverkar det rambeslutet innebär detta bland annat att den verkställande staten för att överväga huruvida personen bör överlämnas eller domen verkställas i de fall som avses i artikel 4.6 i rambeslut [2002/584] kan kontrollera förekomsten av ett skäl för att inte erkänna en dom och verkställa en påföljd i enlighet med artikel 9 i det här rambeslutet, bland annat genom att kontrollera dubbel straffbarhet i den utsträckning den verkställande staten avger en förklaring enligt artikel 7.4 i [rambeslut 2002/584].”
10.      I artikel 3 i rambeslut 2008/909, med rubriken ”Syfte och tillämpningsområde”. anges följande i punkterna 1 och 2:
”1.      Syftet med detta rambeslut är att fastställa regler enligt vilka medlemsstaterna, för att underlätta en social återanpassning av den dömda personen, ska erkänna en dom och verkställa påföljden.
2.      Detta rambeslut ska tillämpas om den dömda personen befinner sig i den utfärdande eller den verkställande staten.”
11.      I artikel 4 i rambeslutet, med rubriken ”Kriterier för översändande av en dom och ett intyg till en annan medlemsstat”, föreskrivs följande:
”1.      Förutsatt att den dömda personen befinner sig i den utfärdande staten eller i den verkställande staten och förutsatt att denna person gett sitt samtycke, om detta krävs enligt artikel 6, får en dom tillsammans med intyget, för vilket ett standardformulär återges i bilaga I, översändas till någon av följande medlemsstater:
a)      Den medlemsstat där den dömda personen är medborgare och där han eller hon bor.
b)      Den medlemsstat där han eller hon är medborgare och till vilken medlemsstat, som dock inte får vara den stat där han eller hon bor, den dömda personen kommer att utvisas eller avvisas när han eller hon friges efter verkställigheten av påföljden …
c)      Annan medlemsstat än sådan medlemsstat som avses i a eller b, vars behöriga myndigheter samtycker till att få domen och intyget översänt till den medlemsstaten.
2.      Översändandet av domen och intyget får ske när den behöriga myndigheten i den utfärdande staten efter samråd, i lämpliga fall, mellan de behöriga myndigheterna i den utfärdande och den verkställande staten, är förvissad om att verkställighet av påföljden i den verkställande staten skulle tjäna syftet att underlätta den dömda personens sociala återanpassning.
3.      Innan domen och intyget översänds, får den behöriga myndigheten i den utfärdande staten på lämpligt sätt samråda med den behöriga myndigheten i den verkställande staten. Samråd ska vara obligatoriskt i de fall som avses i punkt 1 c. I dessa fall ska den behöriga myndigheten i den verkställande staten utan dröjsmål underrätta den utfärdande staten om sitt beslut att samtycka eller inte samtycka till översändandet av domen.
…
5.      Den verkställande staten får på eget initiativ begära att den utfärdande staten översänder domen tillsammans med intyget. … Framställningar som görs enligt denna punkt ska inte medföra någon skyldighet för den utfärdande staten att översända domen tillsammans med intyget.
6.      När medlemsstaterna genomför detta rambeslut ska de anta bestämmelser, som i synnerhet beaktar syftet att underlätta den dömda personens återanpassning, och som ska ligga till grund för deras behöriga myndigheter när dessa fattar beslut om att samtycka eller inte samtycka till översändandet av domen och intyget i fall enligt punkt 1 c.
…”
12.      I artikel 8 i nämnda rambeslut, som har rubriken ”Erkännande av domen och verkställighet av påföljden”, föreskrivs följande:
”1.      Den behöriga myndigheten i den verkställande staten ska erkänna en dom som har översänts i enlighet med artikel 4 och i enlighet med förfarandet i artikel 5 och omedelbart vidta alla nödvändiga åtgärder för verkställighet av påföljden, såvida inte denna myndighet beslutar att åberopa något av skälen för att vägra erkännande eller verkställighet enligt artikel 9.
2.      Om påföljdens längd är oförenlig med den verkställande statens lagstiftning, får den behöriga myndigheten i den verkställande staten endast besluta att anpassa påföljden om påföljden överstiger det strängaste straff som föreskrivs för liknande brott enligt den nationella lagstiftningen. Den anpassade påföljden får inte understiga det strängaste straff som föreskrivs för liknande brott enligt den verkställande statens nationella lagstiftning.
3.      Om påföljdens art är oförenlig med den verkställande statens lagstiftning, får den behöriga myndigheten i den verkställande staten anpassa påföljden till ett straff eller en åtgärd som i dess egen lagstiftning föreskrivs för liknande brott. Ett sådant straff eller en sådan åtgärd ska så nära som möjligt motsvara den påföljd som dömts ut i den utfärdande staten och påföljden får därför inte omvandlas till bötesstraff.
4.      Den anpassade påföljden får inte i förhållande till sin art eller längd vara strängare än den påföljd som utdömts i den utfärdande staten.”
13.      Artikel 25 i samma rambeslut, med rubriken ”Verkställighet av påföljder till följd av en europeisk arresteringsorder”, har följande lydelse:
”Utan att det påverkar bestämmelserna i rambeslut [2002/584] ska bestämmelserna i det här rambeslutet i tillämpliga delar, i den utsträckning de är förenliga med bestämmelserna i det rambeslutet, gälla vid verkställighet av påföljder i de fall där en medlemsstat åtar sig att verkställa påföljden enligt artikel 4.6 i det rambeslutet eller där den i enlighet med artikel 5.3 i det rambeslutet har ställt som villkor att personen, i syfte att undvika straffrihet, ska återsändas för att avtjäna påföljden i den berörda medlemsstaten.”
B.      Belgisk rätt
14.      I artikel 4 i loi du 19 décembre 2003 relative au mandat d’arrêt européen (lag av den 19 december 2003 om den europeiska arresteringsordern) (nedan kallad lagen av den 19 december 2003)(5) anges följande:
”Verkställighet av en europeisk arresteringsorder ska vägras i följande fall:
…
5°      Om det finns allvarliga skäl att anta att verkställigheten av den europeiska arresteringsordern skulle kränka den berörda personens grundläggande rättigheter, såsom de fastställs i artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen.”
15.      Artikel 6 led 4 i nämnda lag har följande lydelse:
”Verkställighet av en europeisk arresteringsorder får vägras i följande fall:
…
4°      Om den europeiska arresteringsordern har utfärdats för att verkställa ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd, och den berörda personen är belgisk medborgare eller är bosatt i Belgien och de behöriga belgiska myndigheterna åtar sig att själva verkställa detta straff eller denna åtgärd i enlighet med belgisk lag.”
III. Målen vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandena vid domstolen
A.      Mål C‑722/23
16.      Den 1 augusti 2023 blev AR, som är rumänsk medborgare men bosatt i Belgien, föremål för en europeisk arresteringsorder utfärdad av den rumänska rättsliga myndigheten för att verkställa ett fyraårigt fängelsestraff. Chambre du conseil (Rådskammaren) vid Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Franskspråkiga förstainstansdomstolen i Bryssel, Belgien) vägrade genom beslut att verkställa denna europeiska arresteringsorder, med stöd av artikel 4 led 5 i lagen av den 19 december 2003, med motiveringen att förhållandena under frihetsberövanden i Rumänien skulle utsätta AR för risken att hans grundläggande rättigheter skulle kränkas, i förevarande fall de rättigheter som avses i artikel 3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen).(6)
17.      Efter överklagande av åklagarmyndigheten fastställde Chambre des mises en accusation (brottmålsavdelningen) vid Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel, Belgien) detta beslut genom dom av den 30 oktober 2023, men den beslutade även att det fyraåriga fängelsestraffet ”får verkställas i Belgien” i enlighet med artikel 6 led 4 i lagen av den 19 december 2003, eftersom risken för att kränka AR:s grundläggande rättigheter inte avser det förfarande som ledde till att AR dömdes eller brottmålsdomen i sig, utan formerna för verkställighet av det straff som utdömdes i Rumänien.
18.      AR överklagade den domen till Cour de cassation (Högsta domstolen), som är den hänskjutande domstolen, och åberopade en grund som avser åsidosättande av artikel 25 i rambeslut 2008/909, artikel 4 led 5 i lagen av den 19 december 2003 och artikel 38 § 1 i loi du 15 mai 2012 relative à l’application du principe de reconnaissance mutuelle aux peines ou mesures privatives de liberté prononcées dans un État membre de l’Union européenne (lag av den 15 maj 2012 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på fängelsestraff eller andra frihetsberövande åtgärder som utdömts i en medlemsstat i Europeiska unionen).(7) AR har i det avseendet gjort gällande att efter det att appellationsdomstolen slagit fast att den obligatoriska vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 5 i lagen av den 19 december 2003 var tillämplig, kunde nämnda domstol varken verkan åt den fakultativa vägransgrund som avses i artikel 6 led 4 i lagen eller – eftersom AR var bosatt i Belgien – besluta att det fängelsestraff som han hade dömts till i Rumänien skulle verkställas i Belgien.
19.      Under dessa omständigheter har den hänskjutande domstolen påpekat att det framgår av domen Openbaar ministerie (Den utfärdande rättsliga myndighetens oavhängighet)(8) att ett av syftena med systemet med en europeisk arresteringsorder är att en eftersökt person som befinner sig i ett annat land än där denne påstås ha begått ett brott inte ska undgå straff. Nämnda domstol har även hänvisat till domen Popławski I,(9) där EU-domstolen slog fast att vid en eventuell vägran att verkställa en europeisk arresteringsorder som har utfärdats för att få till stånd ett överlämnande av en person som, i den utfärdande medlemsstaten, har dömts till ett fängelsestraff genom en lagakraftvunnen dom, är den verkställande rättsliga myndigheten skyldig att själv garantera den faktiska verkställigheten av det straff som personen i fråga har dömts till.
20.      Enligt den hänskjutande domstolen aktualiserar den grund som AR har åberopat frågan huruvida domstolarna i den medlemsstat som verkställer en europeisk arresteringsorder – när de har konstaterat att det, för det fall att den eftersökta personen överlämnas till den utfärdande medlemsstaten, finns en risk för att denna persons grundläggande rättigheter kränks och att denna risk inte kan undanröjas inom rimlig tid, med följd att de är skyldiga att vägra verkställighet av den europeiska arresteringsordern – ändå, för att undvika att personen, när vederbörande är bosatt i ett annat land än det där han eller hon misstänks för att ha begått ett brott, undgår straff, kan besluta i enlighet med den nationella bestämmelse genom vilken artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 har införlivats med den nationella rättsordningen, att verkställighet ska ske i den verkställande medlemsstaten av det fängelsestraff som samma person har dömts till i den utfärdande medlemsstaten och som är föremål för denna europeiska arresteringsorder. Den hänskjutande domstolen vill således få klarhet i huruvida konstaterandet att det föreligger en obligatorisk vägransgrund utgör hinder för att ge verkan åt den fakultativa vägransgrund som avses i artikel 4 led 6 i rambeslutet. Den hänskjutande domstolen har angett att förevarande mål skiljer sig från det mål som utmynnade i domen Popławski I, genom att förevarande mål kännetecknas av att den berörda personen är bosatt i den verkställande medlemsstaten och att den obligatoriska vägransgrund som avses i artikel 4 led 5 i lagen av den 19 december 2003 ska tillämpas.
21.      Mot denna bakgrund beslutade Cour de cassation (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”Om domstolarna i den medlemsstat som ska verkställa en europeisk arresteringsorder har funnit att det föreligger en risk, vid ett överlämnande av den eftersökta personen till den utfärdande medlemsstaten, för att dennes grundläggande rättigheter kränks i samband med verkställigheten av det utländska straffet, med följd att verkställighet av den europeiska arresteringsordern ska vägras, ger då artikel 4 [led] 6 i [rambeslut 2002/584] nämnda domstolar i den verkställande medlemsstaten rätt, när de har fastställt att den eftersökte är bosatt i denna stat, att besluta i enlighet med den bestämmelse varigenom artikel 4 [led] 6 i rambeslutet har införlivats med nationell rätt att det fängelsestraff som utdömts i den medlemsstat som utfärdat den europeiska arresteringsordern, och som avses i denna rättsakt, ska verkställas i den verkställande medlemsstaten?”
22.      Den hänskjutande domstolen har ansökt om att mål C‑722/23 ska handläggas enligt det förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande som föreskrivs i artikel 107 i domstolens rättegångsregler. Domstolens första avdelning beslutade, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, att avslå ansökan genom beslut av 6 december 2023.
B.      Mål C‑91/24
23.      Den 9 mars 2016 blev HL, som är belgisk medborgare och bosatt i Belgien, föremål för en europeisk arresteringsorder utfärdad av den grekiska rättsliga myndigheten i syfte att verkställa ett femårigt fängelsestraff.
24.      Genom dom av den 18 januari 2024 vägrade Chambre des mises en accusation (brottmålsavdelningen) vid Cour d’appel de Mons (Appellationsdomstolen i Mons, Belgien) att verkställa denna europeiska arresteringsorder, med stöd av artikel 4 led 5 i lagen av den 19 december 2003, med motiveringen att den psykiska störning som HL lider av, i kombination med förhållandena under frihetsberövande i den utfärdande medlemsstaten, inte gjorde det möjligt att iaktta de garantier som föreskrivs i artiklarna 3 och 5(10) i Europakonventionen genom att HL skulle löpa risk att interneras i ett överbelagt fängelse där han inte skulle kunna få lämplig vård anpassad till hans hälsotillstånd.
25.      Procureur général (åklagarmyndigheten) vid Cour d’appel de Mons (Appellationsdomstolen i Mons) överklagade den domen till Cour de cassation (Högsta domstolen), som är den hänskjutande domstolen, och gjorde gällande att brottmålsavdelningen, efter att ha avslagit begäran om verkställighet av den europeiska arresteringsordern på grund av förhållandena i fråga om fängelsestraffets verkställighet i den utfärdande medlemsstaten, borde ha fastställt att den fakultativa vägransgrund som avses i artikel 6 led 4 i lagen av den 19 december 2003 skulle tillämpas. Åklagarmyndigheten gjorde härvid gällande att denna bestämmelse har till syfte att förhindra att den person i fråga om vilken begäran om överlämnande har avslagits undgår straff.
26.      Den hänskjutande domstolen vill, av samma skäl som i huvudsak har angetts i dess beslut om hänskjutande i mål C‑722/23, få klarhet i frågan, för den händelse att domstolarna i den medlemsstat som ska verkställa en europeisk arresteringsorder har fastställt att det vid ett överlämnande av den eftersökta personen till den utfärdande medlemsstaten föreligger en risk för att denna persons grundläggande rättigheter kränks, huruvida artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 ålägger dessa domstolar, för att förhindra att denna person undgår straff när vederbörande är bosatt i den verkställande medlemsstaten eller är bosatt där, att pröva om det finns skäl att i enlighet med denna bestämmelse meddela beslut om verkställighet i den verkställande medlemsstaten av det fängelsestraff som personen ådömts i den utfärdande medlemsstaten och som den europeiska arresteringsordern avser.
27.      Mot denna bakgrund beslutade Cour de cassation (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 4 [led] 6 i [rambeslut 2002/584] tolkas så, att domstolarna i den verkställande staten åläggs att i enlighet med den bestämmelse genom vilken artikel 4 [led] 6 har införlivats med nationell rätt, och för att undvika att den eftersökta person som är medborgare i denna stat eller är bosatt där undgår straff, pröva om det finns skäl att meddela beslut om verkställighet i den verkställande medlemsstaten av det fängelsestraff som ådömts den berörda personen i den medlemsstat som utfärdat den europeiska arresteringsordern, det vill säga det straff som den europeiska arresteringsordern avser, för det fall domstolarna i den medlemsstat som ska verkställa en europeisk arresteringsorder har fastställt att det, vid ett överlämnande av den eftersökta personen till den utfärdande medlemsstaten, föreligger en risk för att denna persons grundläggande rättigheter kränks i samband med verkställigheten av det utländska straffet, med följd att verkställighet av den europeiska arresteringsordern ska vägras?”
28.      Domstolen har genom beslut av den 28 januari 2025 förenat målen C‑722/23 och C‑91/24 vad gäller det muntliga förfarandet samt domen.
29.      Den belgiska, den franska och den rumänska regeringen samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden till EU-domstolen i båda målen. Den nederländska regeringen har inkommit med skriftliga yttranden endast i mål C‑91/24 och den polska regeringen endast i mål C‑722/23. Dessa parter, med undantag av den polska regeringen, och AR yttrade sig även muntligen vid förhandlingen den 18 mars 2025.
IV.    Bedömning
30.      Den hänskjutande domstolen har ställt de ovan angivna frågorna, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 ska tolkas så, att den verkställande rättsliga myndigheten – när den vägrar att verkställa en europeisk arresteringsorder med stöd av den vägransgrund som avses i artikel 1.3 i rambeslutet på grund av att det föreligger en risk, om den berörda personen överlämnas till den utfärdande rättsliga myndigheten, för kränkning av personens grundläggande rättigheter vad gäller förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten – har möjlighet eller skyldighet, för att förhindra att denna person undgår straff, att pröva huruvida den bör meddela beslut om verkställighet av detta straff i den verkställande medlemsstaten när den har fastställt att personen är medborgare i denna medlemsstat eller är bosatt där.
A.      Inledande synpunkter
31.      Jag vill inledningsvis erinra om att genom rambeslut 2002/584 inrättas ett förenklat och effektivt system för överlämnande av personer som har dömts eller misstänks för brott. Syftet med detta är att underlätta och påskynda det rättsliga samarbetet, vilket i sin tur syftar till att bidra till att uppnå målet för unionen att bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, på grundval av den höga grad av förtroende som ska finnas mellan medlemsstaterna. På det område som regleras av detta rambeslut, kommer principen om ömsesidigt erkännande, vilken – såsom framgår bland annat av skäl 6 i rambeslutet – utgör en ”hörnsten” i det straffrättsliga samarbetet, till uttryck i artikel 1.2 i rambeslutet, varigenom det instiftas en regel om att medlemsstaterna är skyldiga att verkställa varje europeisk arresteringsorder på grundval av principen om ömsesidigt erkännande och i enlighet med bestämmelserna i rambeslutet. Det innebär för det första att de verkställande rättsliga myndigheterna endast får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder med åberopande av grunder som följer av rambeslut 2002/584, såsom detta har tolkats av EU-domstolen. För det andra är huvudregeln att en europeisk arresteringsorder ska verkställas, medan möjligheten att vägra verkställighet är utformad som ett undantag som ska tolkas restriktivt.(11) I artikel 3 i rambeslut 2002/584 anges uttryckligen skälen till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern ska vägras (obligatoriska vägransgrunder) och i artiklarna 4 och 4a anges skälen till att sådan verkställighet får vägras (fakultativa vägransgrunder).(12)
32.      Enligt domstolens praxis har dessutom såväl principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna som principen om ömsesidigt erkännande, vilken i sig grundar sig på det ömsesidiga förtroendet mellan dessa, en grundläggande betydelse inom unionsrätten, eftersom det tack vare dessa principer är möjligt att skapa och upprätthålla ett område utan inre gränser. Närmare bestämt innebär principen om ömsesidigt förtroende, särskilt när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa, att var och en av medlemsstaterna, utom i undantagsfall, ska utgå ifrån att alla de andra medlemsstaterna iakttar unionsrätten och särskilt de grundläggande rättigheter som erkänns i unionsrätten. När medlemsstaterna tillämpar unionsrätten är de således skyldiga att presumera att de andra medlemsstaterna iakttar de grundläggande rättigheterna, vilket innebär att medlemsstaterna är förhindrade inte bara att kräva att en annan medlemsstat tillämpar en högre nationell nivå på skyddet för de grundläggande rättigheterna än den som säkerställs genom unionsrätten, utan även – utom i undantagsfall – att kontrollera huruvida denna andra medlemsstat i ett enskilt fall verkligen har iakttagit de grundläggande rättigheter som Europeiska unionen skyddar.(13)
33.      Det följer också av EU-domstolens praxis att även om det i första hand ankommer på varje medlemsstat, för att säkerställa att de principer om ömsesidigt förtroende och erkännande som ligger till grund för systemet med en europeisk arresteringsorder tillämpas fullt ut, att under EU‑domstolens slutgiltiga kontroll säkerställa skyddet av de krav som är inneboende i de grundläggande rättigheter som garanteras i stadgan genom att avstå från varje åtgärd som kan kränka dessa rättigheter, kan emellertid förekomsten av en verklig risk för att den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder, om denna person överlämnas till den utfärdande rättsliga myndigheten, får sina ovannämnda grundläggande rättigheter kränkta göra det möjligt för den verkställande rättsliga myndigheten att undantagsvis avstå från att verkställa den europeiska arresteringsordern med stöd av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584,(14) enligt vilken rambeslutet inte påverkar skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 FEU.
34.      Det framgår av domstolens praxis rörande detta rambeslut att bedömningen i samband med ett förfarande för verkställighet av en europeisk arresteringsorder av huruvida det föreligger en verklig risk för kränkning av de grundläggande rättigheter som garanteras i stadgan i princip ska ske genom en prövning i två separata steg som inte får blandas samman, eftersom de innebär bedömning mot bakgrund av olika kriterier, utan följaktligen måste genomföras i tur och ordning. I det första steget ska den verkställande rättsliga myndigheten fastställa huruvida det föreligger objektiva, tillförlitliga, precisa och vederbörligen uppdaterade uppgifter som visar att det i den utfärdande medlemsstaten råder en verklig risk för att en av dessa grundläggande rättigheter ska komma att kränkas antingen på grund av systematiska eller allmänna brister eller på grund av brister som mer specifikt berör en objektivt identifierbar personkrets. I det andra steget ska sedan den verkställande rättsliga myndigheten på ett konkret och precist sätt kontrollera i vilken utsträckning de brister som har konstaterats i det första steget av prövningen kan komma att inverka på den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder och huruvida det mot bakgrund av dennes personliga förhållanden finns grundad anledning att anta att personen, vid överlämnande till den utfärdande medlemsstaten, skulle löpa en verklig risk att bli utsatt för en kränkning av dessa grundläggande rättigheter.(15) Om den verkställande rättsliga myndigheten bedömer att den inte har tillgång till alla uppgifter som är nödvändiga för att fatta ett beslut om överlämnande av den berörda personen, ska den i enlighet med artikel 15.2(16) i rambeslut 2002/584 anmoda den utfärdande rättsliga myndigheten att utan dröjsmål lämna alla kompletterande uppgifter som den anser vara nödvändiga beträffande de förhållanden under vilka den berörda personen kommer att hållas frihetsberövad.(17)
35.      Såsom generaladvokaten Campos Sánchez-Bordona har påpekat, utgör den rättspraxis som har angetts i punkterna 32–34 ovan, vilken slogs fast i domen Aranyosi och Căldăraru, ett exempel på rättskapande från EU-domstolens sida som bygger på rättspraxis och som motiveras av behovet av att hitta ett sätt att skydda personens grundläggande rättigheter i fall som unionslagstiftaren inte uttryckligen har föreskrivit när det gäller europeisk arresteringsorder.(18) Det ska således konstateras att kravet på att säkerställa skyddet för den berörda personens grundläggande rättigheter, på de villkor som anges i denna rättspraxis, utgör en ny obligatorisk vägransgrund, som tillkommer utöver dem som redan föreskrivs i artikel 3 i rambeslut 2002/584.
B.      Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
36.      Den franska regeringen har, utan att formellt framställa någon invändning om rättegångshinder, i sitt skriftliga yttrande påpekat att tolkningsfrågornas sammanhang och lydelsen i dessa endast tar upp att det föreligger en risk, vid ett överlämnande av de eftersökta personerna, för att de grundläggande rättigheterna kränks i samband med verkställigheten av det utländska straffet, utan någon ytterligare precisering eller bevis för den prövning i två steg som krävs enligt domstolens praxis och som det har redogjorts för i punkt 34 ovan. Det föreligger därför osäkerhet huruvida dessa frågor tillgodoser behov knutna till den faktiska lösningen av tvisterna i de nationella målen.(19)
37.      Jag vill erinra om att enligt EU-domstolens fasta praxis presumeras nationella domstolars frågor om tolkningen av unionsrätten vara relevanta. Dessa frågor ställs mot bakgrund av den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen på eget ansvar har lämnat och vars riktighet det inte ankommer på EU-domstolen att pröva. Av fast rättspraxis framgår emellertid också att det förfarande som har införts genom artikel 267 FEUF utgör ett medel för samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna, varigenom EU-domstolen tillhandahåller de nationella domstolarna de uppgifter om unionsrättens tolkning som de behöver för att kunna avgöra de mål som de ska pröva. En begäran om förhandsavgörande är inte till för att möjliggöra rådgivande yttranden i allmänna eller hypotetiska frågor, utan för att tillgodose behov knutna till den faktiska lösningen av en tvist.(20) Såsom framgår av själva ordalydelsen i artikel 267 FEUF ska det begärda förhandsavgörandet vara ”nödvändigt” för att den hänskjutande domstolen ska kunna ”döma i saken” i det mål som är anhängigt vid den.(21)
38.      Det framgår av besluten om hänskjutande att de berörda belgiska domstolarna vägrade att verkställa de europeiska arresteringsorderna avseende AR och HL genom att stödja sig på artikel 4 led 5 i lagen av den 19 december 2003 om den europeiska arresteringsordern, i vilken det föreskrivs att verkställighet av en europeisk arresteringsorder ska vägras om det finns allvarliga skäl att anta att sådan verkställighet skulle kränka den berörda personens grundläggande rättigheter, vilka fastställs i unionsrätten.
39.      Såsom EU-domstolen redan har slagit fast gör en sådan bestämmelse, i den mån den tolkas på så sätt att den har samma innebörd som artikel 1.3 i rambeslut 2002/584, det möjligt att vägra verkställighet av en europeisk arresteringsorder endast inom den ram som det har erinrats om i punkt 33 ovan och kan således inte anses fastställa ett skäl för att vägra verkställighet som inte följer av rambeslutet. Domstolen har därav dragit slutsatsen att nämnda rambeslut ska tolkas så, att en verkställande rättslig myndighet inte har möjlighet att vägra verkställighet av en europeisk arresteringsorder med stöd av ett skäl för att vägra verkställighet som inte följer av detta rambeslut, utan endast följer av den verkställande medlemsstatens lagstiftning. Den nämnda rättsliga myndigheten får däremot tillämpa en nationell bestämmelse i vilken det föreskrivs att verkställighet av en europeisk arresteringsorder ska vägras om en sådan verkställighet skulle leda till en kränkning av en grundläggande rättighet som stadgas i unionsrätten, under förutsättning att bestämmelsens tillämpningsområde inte går utöver tillämpningsområdet för artikel 1.3 i rambeslut 2002/584, såsom denna har tolkats av domstolen.(22)
40.      I förevarande fall framgår det av besluten om hänskjutande att de belgiska domstolarna ansåg dels att det fanns grundad anledning att anta att de eftersökta personerna, vid ett överlämnande till de utfärdande medlemsstaterna, skulle löpa en risk att bli utsatta för en kränkning av deras grundläggande rättigheter, dels att denna risk inte kunde undanröjas inom rimlig tid. I dessa beslut har således den hänskjutande domstolen utgått från antagandet, vilket följer av en prövning av omständigheterna i de nationella målen, att villkoren för att tillämpa den vägransgrund som baserar sig på artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 var uppfyllda. Detta antagande, som den hänskjutande domstolen inte har begärt att EU-domstolen ska bekräfta riktigheten av, har inte diskuterats inom ramen för de aktuella besluten att begära förhandsavgörande. Vad den hänskjutande domstolen genom sina tolkningsfrågor önskar få klarhet i är nämligen inte huruvida de förhållanden under vilka de europeiska arresteringsorderna inte verkställdes är lagenliga, utan vilka konsekvenserna blir av denna situation när det gäller verkställigheten av de straff som dessa personer har dömts till, med hänsyn till detta rambeslut.
41.      De frågor som har ställts rör följaktligen tolkningen av unionsrätten och svaret på dessa frågor tycks vara nödvändigt och relevant för att den hänskjutande domstolen ska kunna fatta sina avgöranden. Jag anser följaktligen att tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning.
C.      Prövning i sak
1.      Rambeslut 2002/584
42.      Den hänskjutande domstolen hyser tvivel om huruvida den verkställande rättsliga myndigheten, i situationen då den vägrar att verkställa en europeisk arresteringsorder med stöd av den vägransgrund som avses i artikel 1.3 i rambeslut 2002/584, är skyldig – för att förhindra att den berörda personen undgår straff – att som en komplettering tillämpa den fakultativa vägransgrund som anges i artikel 4 led 6 i rambeslutet, när myndigheten konstaterar att denna person är medborgare i den verkställande medlemsstaten eller är bosatt där, i syfte att i den sistnämnda medlemsstaten verkställa det straff som personen har dömts till i den utfärdande medlemsstaten.
43.      Enligt artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 måste två förutsättningar vara uppfyllda för att den fakultativa vägransgrunden i denna bestämmelse ska kunna tillämpas, nämligen dels att den eftersökta personen uppehåller sig i, är medborgare eller bosatt i den verkställande medlemsstaten, dels att denna stat åtar sig att i enlighet med sin nationella lagstiftning själv verkställa det straff eller den åtgärd som den europeiska arresteringsordern har utfärdats för. Vad gäller den första förutsättningen framgår det av EU‑domstolens praxis att en eftersökt person ska anses vara ”bosatt” i den verkställande medlemsstaten om denne har sin verkliga bosättning där och ska anses ”uppehålla sig” i den verkställande medlemsstaten om denne, efter en stadigvarande vistelse av viss varaktighet i denna medlemsstat, har fått anknytning till nämnda stat i sådan grad att den kan jämställas med bosättningsanknytning.(23) Vad gäller den andra förutsättningen i artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 framgår det av bestämmelsens ordalydelse att en vägran att verkställa en europeisk arresteringsorder förutsätter att den verkställande medlemsstaten faktiskt åtar sig att själv verkställa det fängelsestraff som den eftersökta personen har dömts till.(24)
44.      Om den verkställande rättsliga myndigheten konstaterar att dessa två förutsättningar är uppfyllda, ska den även bedöma huruvida det finns ett berättigat intresse av att det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten verkställs i den verkställande medlemsstaten. Denna bedömning gör det möjligt för myndigheten att beakta det mål som eftersträvas med artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584, vilket enligt fast rättspraxis är att underlätta den eftersökta personens återanpassning till samhället efter det att denne har avtjänat sitt straff.(25)
45.      I förevarande fall ska det påpekas att artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 tillämpades i de nationella målen med hänsyn till förhållandena under frihetsberövanden i de utfärdande medlemsstaterna. Det har inte gjorts gällande att AR och HL inte har åtnjutit bland annat den grundläggande rätten till en rättvis rättegång inför en domstol som har inrättats enligt lag som garanteras i artikel 47 andra stycket i stadgan. Under dessa omständigheter har de fällande brottmålsdomarna mot dem i Rumänien respektive Grekland inte ifrågasatts och de ska verkställas på de villkor som föreskrivs i detta rambeslut. Vidare är det ostridigt att HL, en belgisk medborgare, och AR, en rumänsk medborgare, är ”bosatta” i Belgien, i den mening som avses i artikel 4 led 6 i nämnda rambeslut, vilket gör att den första förutsättningen för att tillämpa den fakultativa vägransgrund som föreskrivs i denna bestämmelse, vilken det har erinrats om i punkt 43 ovan, är uppfylld i deras fall.
46.      Under dessa omständigheter anser jag att en verkställande rättslig myndighet, när den vägrar att verkställa en europeisk arresteringsorder med stöd av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584, ska som en komplettering tillämpa den fakultativa vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 6 i rambeslutet och meddela beslut om verkställighet i den verkställande medlemsstaten av det fängelsestraff som den eftersökta personen har dömts till, under förutsättning att det finns ett berättigat intresse av detta.
47.      Vad, för det första, beträffar lydelsen i nämnda rambeslut, finns det inte någon bestämmelse i rambeslutet som föreskriver att endast en vägransgrund får åberopas eller att en av dessa vägransgrunder har företräde framför en annan. När en verkställande rättslig myndighet stödjer sig på artikel 1.3 i samma rambeslut för att vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder, har den således även rätt att parallellt tillämpa den fakultativa vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 6 i rambeslutet, på de villkor som fastställs i den bestämmelsen.
48.      I det avseendet har den nederländska regeringen i sitt skriftliga yttrande gjort gällande att rambeslut 2002/584 är ”stratifierat” i olika nivåer.(26) Kommissionen har i sitt skriftliga yttrande i mål C‑722/23 hävdat att även om dessa två vägransgrunder samexisterar och möjligheten att åberopa dessa är avhängig av iakttagandet av grundernas respektive kriterier, finns det inte någon hierarki mellan dessa. Detta innebär att om den verkställande rättsliga myndigheten, efter att ha gjort den prövning i två steg som EU-domstolens praxis kräver, anser att det finns en risk för att den berörda personens grundläggande rättigheter kränks, ska myndigheten vägra att överlämna personen med stöd av artikel 1.3 i detta rambeslut och den kan dessutom, om villkoren för att tillämpa artikel 4 led 6 i rambeslutet är uppfyllda, åta sig att själv verkställa straffet i enlighet med sin nationella lagstiftning och vägra att överlämna personen med stöd av sistnämnda bestämmelse. Enligt min mening finns helt klart det en hierarki mellan dessa två vägransgrunder som följer av deras själva art, eftersom den ena är obligatorisk och den andra är fakultativ, utan att denna hierarki kräver en precis ordningsföljd i vilken dessa grunder får åberopas av en verkställande rättslig myndighet.
49.      För det andra, under de omständigheter som föreligger i de nationella målen, är det bland de olika fakultativa vägransgrunder som omnämns i artikel 4 i rambeslut 2002/584 endast den vägransgrund som avses i artikel 4 led 6 som gör det möjligt att i den verkställande medlemsstaten verkställa det straff som den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder har dömts till. Om denna bestämmelse inte tillämpas, ska denna person således försättas på fri fot trots att personen har dömts genom en lagakraftvunnen dom och kan, beroende på det brott som begåtts, utgöra en stor fara för samhället, däribland i den verkställande medlemsstaten.
50.      Som den hänskjutande domstolen har påpekat framgår det av EU-domstolens fasta praxis att systemet med en europeisk arresteringsorder syftar till att förhindra att en eftersökt person som befinner sig i ett annat land än det där denne misstänks ha begått ett brott undgår straff.(27) Att godta en sådan straffrihet, vilken kränker brottsoffrens rättigheter, skulle strida mot det ändamål som eftersträvas såväl genom rambeslut 2002/584 som genom artikel 3.2 FEU, varvid sistnämnda bestämmelse anger att unionen ska erbjuda sina medborgare ett område med frihet, säkerhet och rättvisa utan inre gränser, där den fria rörligheten för personer garanteras samtidigt som lämpliga åtgärder vidtas avseende kontroller vid yttre gränser samt förebyggande och bekämpande av brottslighet.(28) EU-domstolen har således slagit fast att även om bestämmelserna i rambeslut 2002/584 inte har direkt effekt, är emellertid den behöriga nationella domstolen skyldig att, med beaktande av den nationella rätten i dess helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som däri erkänns, i möjligaste mån tolka de nationella bestämmelser som är i fråga i det nationella målet mot bakgrund av rambeslutets ordalydelse och syfte. Det betyder att vid en eventuell vägran att verkställa en europeisk arresteringsorder som har utfärdats för att få till stånd ett överlämnande av en person som, i den utfärdande medlemsstaten, har dömts till ett fängelsestraff genom en lagakraftvunnen dom, är den verkställande rättsliga myndigheten skyldig att själv garantera den faktiska verkställigheten av det straff som personen i fråga har dömts till.(29) Det följer av denna rättspraxis att en verkställande rättslig myndighet, inom sitt eget territorium, ska kunna säkerställa verkställigheten av det straff som den eftersökta personen har dömts till för att personen ska avtjäna det straff som vederbörande har dömts till genom lagakraftvunnen dom, med stöd av artikel 4 led 6 i rambeslutet.
51.      För det tredje följer det av EU-domstolens praxis att det mål som eftersträvas med den fakultativa vägransgrunden i artikel 4 led 6 i samma rambeslut är att göra det möjligt för den verkställande rättsliga myndigheten att fästa särskilt stor vikt vid möjligheten att underlätta den eftersökta personens ”återanpassning till samhället”(30). En sådan återanpassning till samhället förutsätter dock per definition att straffet faktiskt verkställs och att den dömda personen, efter avtjänat straff, får hjälp med att återanpassa sig till samhället. En person som genom en lagakraftvunnen dom har dömts för ett brott, men som inte avtjänar sitt straff, kan inte återanpassa sig till samhället och kan även få en känsla av straffrihet, vilket kan uppmuntra till återfall i brott.
52.      För det fjärde har domstolen slagit fast att rambeslut 2002/584 ska tolkas på ett sätt som är förenligt med kraven på att de berörda personernas grundläggande rättigheter iakttas, utan att effektiviteten hos systemet för rättsligt samarbete mellan medlemsstaterna – i vilket den europeiska arresteringsordern, såsom den utformats av unionslagstiftaren, utgör en väsentlig del – för den skull äventyras(31).
53.      Artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 och artikel 4 led 6 i samma rambeslut eftersträvar således olika mål, vilka inte är varandras motsatser, utan kompletterar varandra, av hänsyn till den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder. medan den vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 6 i rambeslutet väcker frågan om den lämpligaste platsen för att verkställa straffet, utan att denna grund heller ifrågasätter den fällande domen. Medan den förstnämnda bestämmelsen syftar till att skydda de grundläggande rättigheter som garanteras i unionsrätten vad beträffar den eftersökta personen, syftar den sistnämnda bestämmelsen, såsom den belgiska regeringen har påpekat i sitt skriftliga yttrande, till att underlätta personens återanpassning till samhället efter det att denne har avtjänat sitt straff. Den omständigheten att en verkställande rättslig myndighet vägrar att verkställa en europeisk arresteringsorder på grund av risken för att den berörda personens grundläggande rättigheter kränks utesluter inte alls att denna myndighet samtidigt kan anse att det utdömda straffet ska verkställas i den verkställande medlemsstaten om denna person är medborgare eller bosatt i denna medlemsstat och det finns ett berättigat intresse av att straffet verkställs i denna stat. Med andra ord innebär nämligen, såsom kommissionen hävdade vid förhandlingen, en vägran att överlämna personen med stöd av nämnda artikel 1.3, kopplad till förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten, inte ett ifrågasättande av den fällande domen, medan den vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 6 i rambeslutet, som inte heller möjliggör ett ifrågasättande av den fällande domen, väcker frågan om den lämpligaste platsen för att verkställa detta straff.
54.      Jag vill tillägga att vad gäller de fakultativa vägransgrunderna i artikel 4 i rambeslut 2002/584, framgår det av EU-domstolens praxis att medlemsstaterna har ett handlingsutrymme vid införlivandet av rambeslutet med nationell rätt. Det står således medlemsstaterna fritt att välja om de ska införliva dessa grunder med sin nationella rätt eller inte. Medlemsstaterna får även välja att begränsa de fall då den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder, vilket underlättar överlämnandet av eftersökta personer, i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande i artikel 1.2 i rambeslutet. Så är fallet, särskilt beträffande artikel 4 led 6 i rambeslutet.(32)
55.      Jag vill dock anmärka att det i artikel 3 i rambeslut 2002/584 endast föreskrivs tre obligatoriska vägransgrunder, nämligen amnesti, tillämpning av principen ne bis in dem och åldern på den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder. Dessa grunder har i själva verket samband med att den berörda personen inte kan ställas till straffrättsligt ansvar, och i dessa situationer är det helt logiskt och förenligt med systemet med en europeisk arresteringsorder att det utdömda straffet inte verkställs, vare sig i den utfärdande medlemsstaten eller i den verkställande medlemsstaten.
56.      Som jag har angett i punkt 35 ovan, utgör dessutom domen Aranyosi och Căldăraru ett rättskapande från EU-domstolens sida som bygger på rättspraxis, vilken har lagt till ytterligare en obligatorisk vägransgrund, som grundar sig på artikel 1.3 i rambeslutet och avser respekten för den berörda personens grundläggande rättigheter, särskilt vad gäller förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten. Denna obligatoriska vägransgrund grundar sig inte på att den berörda personen inte kan ställas till straffrättsligt ansvar. Den fakultativa tillämpningen av den vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 6 i rambeslutet skulle dock kunna leda till att en person som genom en lagakraftvunnen dom har dömts för ett brott i den utfärdande medlemsstaten inte kan avtjäna något straff av den enkla anledningen att personen, genom att fly, har kunnat bosätta sig i en annan medlemsstat än den där vederbörande begick det brott för vilket denne dömts för genom en lagakraftvunnen brottmålsdom, inbegripet när personen är mycket farlig
57.      Mot bakgrund av denna rättspraxis tycks det vara oförenligt med systemet med en europeisk arresteringsorder att ge den verkställande rättsliga myndigheten endast en möjlighet att tillämpa den vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 6 i rambeslutet. Om denna myndighet vägrar att överlämna den eftersökta personen med stöd av artikel 1.3 i rambeslutet, anser jag att den fakultativa karaktären hos artikel 4 led 6, till följd av domstolens rättskapande som bygger på rättspraxis i domen Aranyosi och Căldăraru, som stadfäster en ny obligatorisk vägransgrund, ska förvandlas, också genom ett rättskapande som bygger på rättspraxis, till en skyldighet under förutsättning att villkoren för dess tillämpning är uppfyllda, vilket gör det möjligt att åstadkomma en enhetlig praxis i medlemsstaterna vad avser kampen mot strafflöshet.
58.      Inrättandet av en skyldighet att tillämpa artikel 4 led 6 i rambeslutet tycks vara förenligt med EU-domstolens praxis, av vilken det framgår att vid en eventuell vägran att verkställa en europeisk arresteringsorder som har utfärdats för att få till stånd ett överlämnande av en person som, i den utfärdande medlemsstaten, har dömts till ett fängelsestraff genom en lagakraftvunnen dom, är den verkställande rättsliga myndigheten skyldig att själv garantera den faktiska verkställigheten av detta straff.(33) EU-domstolen har i detta sammanhang slagit fast att dessa myndigheters möjlighet att vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder endast ska användas under förutsättning att det garanteras effektiv verkställighet i den verkställande medlemsstaten av det straff som den eftersökta personen har dömts till i den utfärdande medlemsstaten, och således uppnås ett resultat som överensstämmer med det ändamål som eftersträvas med rambeslut 2002/584,(34) nämligen att förhindra att den berörda personen undgår straff.(35)
59.      Den franska regeringen och kommissionen har i sina skriftliga och muntliga yttranden gjort gällande att om den verkställande medlemsstaten åläggs att överta verkställigheten av ett fängelsestraff som har utdömts i den utfärdande medlemsstaten, skulle det innebära att den sistnämnda befrias från sina skyldigheter på den verkställande medlemsstatens bekostnad, och de försumliga medlemsstaterna skulle inte ges incitament att avhjälpa dessa brister. Den franska regeringen har även anfört att ett sådant övertagande av verkställigheten skulle få ”allvarliga operativa konsekvenser” för den verkställande medlemsstaten.
60.      Jag vill dock påpeka att om den verkställande medlemsstaten beslutar att tillämpa artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 i ett visst fall, får detta beslut med nödvändighet konsekvenser som denna medlemsstat måste kunna acceptera vad gäller att överta ansvaret för den dömda personen inom sitt territorium. Det ligger till och med i denna medlemsstats intresse att ta detta ansvar för att skydda nationell säkerhet och allmän ordning i denna stat. Vidare tycks argumentet om att de ”försumliga” medlemsstaterna saknar incitament att förbättra förhållandena i deras fängelsesystem vara svagt. Det starkaste incitamentet är nämligen de internationella organens och domstolarnas konstaterande att förhållandena under frihetsberövanden i dessa medlemsstater inte överensstämmer med den norm för skydd av grundläggande rättigheter som garanteras i unionsrätten, särskilt i artikel 4 i stadgan.(36) Eftersom tillämpningen av denna artikel 1.3, såsom domstolen har påpekat, dessutom endast sker i undantagsfall är det svårt att förstå hur ett sådant övertagande av verkställigheten skulle kunna medföra ”allvarliga operativa konsekvenser” som åligger den verkställande medlemsstaten.
61.      Även om tillämpning av artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 är fakultativ och de nationella införlivandena av denna bestämmelse varierar från en medlemsstat till en annan,(37) anser jag att det är lämpligt att framhålla att bara några få medlemsstater har införlivat bestämmelsen som en fakultativ vägransgrund, medan de flesta har gjort den obligatorisk eller delvis obligatorisk.(38) Vid tillämpningen av artikel 1.3 i rambeslutet skulle de verkställande rättsliga myndigheterna kunna sakna en rättslig grund som skulle göra det möjligt för dem att meddela beslut om verkställighet av det straff som den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder har dömts till.(39) Att göra denna vägransgrund obligatorisk utgör därför en anpassad lösning för att avhjälpa de praktiska problem som dessa myndigheter stöter på när de tillämpar artikel 1.3 i nämnda rambeslut.(40)
62.      Av det ovan anförda följer att en verkställande rättslig myndighet som vägrar att verkställa en europeisk arresteringsorder med stöd av den vägransgrund som avses i artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 är skyldig, när myndigheten konstaterar att den berörda personen är medborgare i den verkställande medlemsstaten eller är bosatt där, att tillämpa artikel 4 led 6 i rambeslutet och – förutsatt att villkoren för att tillämpa denna bestämmelse iakttas – meddela beslut om verkställighet i den verkställande medlemsstaten av det fängelsestraff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten för att undvika att personen undgår straff.
63.      I förevarande fall är det ostridigt att Konungariket Belgien införlivade den fakultativa vägransgrunden i artikel 4 led 6 i rambeslutet med nationell rätt genom artikel 6 led 4 i lagen av den 19 december 2003. Såsom har angetts är den första förutsättningen för att tillämpa artikel 4 led 6 i rambeslutet dessutom uppfylld i förevarande mål.(41) När det gäller den andra förutsättningen avseende den verkställande medlemsstatens åtagande att verkställa straffet ”enligt denna medlemsstats lagstiftning”, innebär denna förutsättning att de åtgärder som syftar till att verkställa straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten ska regleras av lagstiftningen i den verkställande medlemsstaten och att de ska göra det möjligt att garantera den materiella verkställigheten av straffet och säkerställa den dömda personens återanpassning till samhället.
2.      Rambeslut 2008/909
64.      Enligt domstolens praxis ger rambeslut 2008/909, i likhet med rambeslut 2002/584__ på det straffrättsliga området, uttryck för principerna om ömsesidigt förtroende och ömsesidigt erkännande. Såsom framgår av skäl 5 i rambeslut 2008/909 vidareutvecklar rambeslutet det rättsliga samarbetet om erkännande och verkställighet av domar i brottmål när unionsmedborgare har dömts till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd i en annan medlemsstat, för att underlätta den dömda personens återanpassning till samhället.(42) Enligt artikel 3.1 och 3.2 i nämnda rambeslut, som är tillämplig när den dömda personen befinner sig i den utfärdande medlemsstaten eller i den verkställande medlemsstaten, är syftet med rambeslutet att fastställa regler enligt vilka medlemsstaterna, för att underlätta den dömda personens återanpassning till samhället, ska erkänna en dom och verkställa den påföljd som utdömts av en domstol i en annan medlemsstat. Det följer av artikel 25 i samma rambeslut att dess bestämmelser, i tillämpliga delar och i den utsträckning de är förenliga med bestämmelserna i rambeslut 2002/584, ska gälla vid verkställighet av påföljder i de fall där en medlemsstat åtar sig att verkställa påföljden enligt artikel 4 led 6 i sistnämnda rambeslut.(43)
65.      Den samordning som unionslagstiftaren har föreskrivit mellan rambeslut 2002/584 och rambeslut 2008/909 bör således bidra till att genomföra målet att underlätta den berörda personens återanpassning till samhället. En sådan återanpassning är dessutom förenlig inte enbart med den dömda personens intressen, utan även med unionens allmänna intressen.(44)
66.      Såsom generaladvokaten Richard de la Tour underströk i sitt förslag till avgörande av den 13 juni 2024 i målet C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder),(45)följer det därför av artikel 25 i rambeslut 2008/909 att när den verkställande rättsliga myndigheten beslutar att göra gällande den fakultativa vägransgrunden i artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584, förutsätter detta att det förfarande och de villkor som fastställs i rambeslut 2008/909 för erkännande och verkställighet av en brottmålsdom i en annan medlemsstat än den utfärdande medlemsstaten iakttas.(46) Med andra ord, för att kunna åta sig att verkställa det straff som den berörda personen har dömts till måste således den verkställande rättsliga myndigheten, efter att ha kontrollerat att den har möjlighet att verkligen verkställa straffet i enlighet med den nationella lagstiftningen, såsom krävs enligt denna artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584, och för att undvika risken för att personen undgår straff, ha behörighet att överta verkställigheten av detta straff med iakttagande av bestämmelserna i rambeslut 2008/909.
67.      Domstolen har preciserat att till dessa bestämmelser hör bland annat artikel 8.1 i rambeslut 2008/909, enligt vilken den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten i regel är skyldig att bifalla en begäran om erkännande av en dom och om verkställighet av ett straff eller annan frihetsberövande åtgärd som utdömts i en annan medlemsstat, och som har översänts till den i enlighet med artiklarna 4 och 5 i rambeslutet. Den kan i princip endast vägra att bifalla en sådan begäran av de skäl för att vägra erkännande och verkställighet som uttömmande räknas upp i artikel 9 i rambeslutet.(47) I artikel 8.2–8.4 i rambeslut 2008/909 anges dessutom strikta krav för den anpassning som utförs av den verkställande statens behöriga myndighet av den utdömda påföljden i den utfärdande staten. Dessa krav utgör de enda undantagen från nämnda myndighets principiella skyldighet, enligt artikel 8.1 i detta rambeslut, att erkänna den dom som har översänts till den och att utan dröjsmål vidta alla de åtgärder som krävs för att verkställa påföljden, som i fråga om längd och art ska motsvara den som anges i den utfärdande statens dom.(48)
68.      Vidare föreskrivs i artikel 4.1 i rambeslutet en möjlighet för den utfärdande medlemsstaten att, när den dömda personen har lämnat det samtycke som krävs enligt artikel 6 i samma rambeslut, till den andra medlemsstaten översända en sådan dom tillsammans med intyget, för vilket ett standardformulär återges i bilaga I till rambeslutet. Enligt artikel 4.2 i rambeslut 2008/909 får översändandet av domen och intyget ske när den behöriga myndigheten i den utfärdande staten efter samråd, i lämpliga fall, mellan de behöriga myndigheterna i den utfärdande och den verkställande staten, är förvissad om att verkställighet av påföljden i den verkställande staten skulle tjäna syftet att underlätta den dömda personens återanpassning till samhället. För övrigt föreskrivs det i artikel 4.5 i rambeslut 2008/909 att den verkställande staten får på eget initiativ begära att den utfärdande staten översänder domen tillsammans med intyget och att framställningar som görs enligt denna punkt inte ska medföra någon skyldighet för den utfärdande staten att översända domen tillsammans med intyget.
69.      Som framgår av dessa bestämmelser i rambeslut 2008/909, är översändandet, av den utfärdande medlemsstaten, av domen och det intyg som föreskrivs i detta rambeslut nödvändigt för att denna dom ska erkännas och påföljden ska verkställas, eftersom detta översändande utgör ett uttryck för denna medlemsstats samtycke till att den verkställande medlemsstaten övertar verkställigheten av påföljden. Erkännandet av domen och verkställigheten av påföljden ska således ske på grundval av den information som finns i intyget, vilket för övrigt kan återkallas av den utfärdande medlemsstaten,(49) bland annat om den anser att den planerade anpassningen av påföljden inte är lämplig. Av detta följer att den verkställande medlemsstaten, om ett sådant översändande av domen tillsammans med det intyg som föreskrivs i detta rambeslut inte sker, inte är behörig att inom sitt territorium verkställa en påföljd som har utdömts i den utfärdande medlemsstaten, eftersom denna sistnämnda stat inte har gett sitt samtycke till detta. Som den rumänska och den franska regeringen har gjort gällande i sina skriftliga och muntliga yttranden, anser jag följaktligen att den verkställande medlemsstaten kan överta verkställigheten av påföljden endast enligt de bestämmelser som föreskrivs i rambeslut 2008/909, vilka kräver ett nära samarbete med den utfärdande medlemsstaten och, i synnerhet, denna medlemsstats godkännande av att påföljden verkställs i den verkställande medlemsstaten.
70.      I de nationella målen ankommer det på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida de villkor som föreskrivs i rambeslut 2008/909 vad gäller Konungariket Belgiens övertagande av verkställigheten av de straff som AR och HL dömts till har iakttagits.
71.      I förevarande fall framgår det av den rumänska regeringens skriftliga yttrande i mål C‑722/23 att den belgiska rättsliga myndigheten begärde att den rumänska rättsliga myndigheten skulle ge den de nödvändiga handlingarna för att kunna överta verkställigheten av AR:s fyraåriga fängelsestraff i Belgien, däribland det certifikat som ger uttryck för dennes samtycke, såsom krävs enligt artikel 4.5 i rambeslut 2008/909, och den fick dessa handlingar. Det ska således anses att den andra förutsättningen för att tillämpa artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 är uppfylld, eftersom den belgiska rättsliga myndighet materiellt sett kan verkställa detta straff enligt dess egen lagstiftning, nämligen artikel 38 § 1 i lagen av den 15 maj 2012. Den belgiska rättsliga myndigheten ska även bedöma huruvida det finns ett berättigat intresse av att det straff som utdömts AR i den utfärdande medlemsstaten verkställs i den verkställande medlemsstaten. Rent allmänt ankommer det på den hänskjutande domstolen att göra en samlad bedömning av samtliga konkreta omständigheter i AR:s fall som kan ge vägledning i frågan huruvida hans anknytning till Konungariket Belgien är av sådant slag att den visar att han är tillräcklig integrerad i den staten och att det i denna artikel 4 led 6 eftersträvade målet om återanpassning till samhället därmed främjas om straffverkställigheten sker i den verkställande medlemsstaten i stället för i den utfärdande medlemsstaten. I den särskilda situationen där, såsom i förevarande fall, straffet inte kan verkställas i den utfärdande medlemsstaten på grundval av artikel 1.3 i detta rambeslut, anser jag att det redan av denna enda anledning föreligger ett legitimt intresse som motiverar att straffet ska verkställas i den verkställande medlemsstaten.
72.      Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 ska tolkas så, att den verkställande rättsliga myndigheten – när den vägrar att verkställa en europeisk arresteringsorder med stöd av den vägransgrund som avses i artikel 1.3 i rambeslutet på grund av att det föreligger en risk, om den berörda personen överlämnas till den utfärdande rättsliga myndigheten, för kränkning av personens grundläggande rättigheter vad gäller förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten – har skyldighet, för att förhindra att denna person undgår straff, att meddela beslut om verkställighet av detta straff i den verkställande medlemsstaten när denna myndighet har fastställt att personen är medborgare i denna medlemsstat eller är bosatt där, under förutsättning att det förfarande och de villkor som fastställs i rambeslut 2008/909 iakttas i syfte att faktiskt överta verkställigheten av straffet i den medlemsstaten.
D.      Kompletterande synpunkter
73.      Jag vill komplettera min bedömning med några anmärkningar avseende de situationer då, till skillnad från förevarande förenade mål, artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/584 inte kan vara tillämplig.
74.      I samband med att detta rambeslut införlivas med nationell rätt kan nämligen medlemsstaterna, vilka har ett utrymme för skönsmässig bedömning, ha valt att inte införliva den fakultativa vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 6(50). Vidare kan det hända att den eftersökta personen inte är medborgare i den verkställande medlemsstaten eller inte uppehåller sig eller är bosatt där.(51) I sådana situationer uppkommer frågan huruvida denna person fortsätter att undgå straff när vederbörande har använt sin fria rörlighet för att bege sig till en annan medlemsstat än den där den fällande brottmålsdomen mot personen meddelades och en vägran att verkställa den europeiska arresteringsordern planeras med stöd av artikel 1.3 i nämnda rambeslut(52).
75.      Enligt min mening kan inte rambesluten 2002/584 och 2008/909 leda till att en eftersökt person kan undgå det straff som vederbörande har dömts till genom en lagakraftvunnen dom. Det framgår nämligen av domstolens praxis att den i artikel 4.3 första stycket FEU föreskrivna skyldigheten till lojalt samarbete ska iakttas vid dialogen mellan de verkställande rättsliga myndigheterna och de utfärdande rättsliga myndigheterna, bland annat för att säkerställa att systemet med den europeiska arresteringsordern inte förlamas. Enligt principen om lojalt samarbete ska medlemsstaterna bland annat respektera och bistå varandra när de fullgör de uppgifter som följer av fördragen(53). Vidare ger dessa rambeslut de rättsliga myndigheterna i den utfärdande och den verkställande medlemsstaten verktyg som de ska använda för att det straff som dömts ut i den utfärdande medlemsstaten faktiskt ska verkställas i den enda stat där detta fortfarande är möjligt, nämligen i den verkställande medlemsstaten, för att uppnå målet att förhindra att personen undgår straff, som eftersträvas i rambeslut 2002/584.
76.      Som framgår av artikel 4.5 i rambeslut 2008/909 får den verkställande medlemsstaten på eget initiativ begära att den utfärdande medlemsstaten översänder domen till den tillsammans med intyget.(54) Jag anser att den verkställande rättsliga myndigheten är skyldig att framställa en sådan begäran. Som den rumänska regeringen gjorde gällande vid förhandlingen, bidrar det självständiga genomförandet av artikel 4.5 i nämnda rambeslut, inom ramen för målet för unionen att bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, till att förhindra att den dömda personen undgår straff och till denna persons återanpassning till samhället. En begäran som framställs enligt artikel 4.5 skapar dock inte någon skyldighet för den utfärdande medlemsstaten att översända domen tillsammans med intyget. Följaktligen är det absolut nödvändigt att få samtycke av denna medlemsstat. Enligt min mening, och såsom den franska regeringen gjorde gällande i sina muntliga yttranden, om den verkställande rättsliga myndigheten inleder ett förfarande för ömsesidigt erkännande av den fällande domen, på grundval av samma rambeslut, utan att på ett oproportionerligt sätt inkräkta på det straff som utdömts av de utfärdande rättsliga myndigheterna, kommer sistnämnda stat vara villig att godta detta ömsesidiga erkännande. Vidare anser jag att det är förenligt med systemet med en europeisk arresteringsorder att den utfärdande medlemsstaten, om den dömda personen inte överlämnas, är benägen att godta att straffet, med dennes samtycke, verkställs i den verkställande medlemsstaten för att förhindra risken för att personen undgår straff.
V.      Förslag till avgörande
77.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen ska besvara tolkningsfrågorna från Cour de cassation (Högsta domstolen, Belgien) enligt följande:
Artikel 4 led 6 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009,
ska tolkas så,
att den verkställande rättsliga myndigheten – när den vägrar att verkställa en europeisk arresteringsorder med stöd av den vägransgrund som avses i artikel 1.3 i rambeslutet på grund av att det föreligger en risk, om den berörda personen överlämnas till den utfärdande rättsliga myndigheten, för kränkning av personens grundläggande rättigheter vad gäller förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten – har skyldighet, för att förhindra att denna person undgår straff, att meddela beslut om verkställighet av detta straff i den verkställande medlemsstaten när denna myndighet har fastställt att personen är medborgare i denna medlemsstat eller är bosatt där, under förutsättning att det förfarande och de villkor som fastställs i rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen iakttas i syfte att faktiskt överta verkställigheten av straffet i den medlemsstaten.
1      Originalspråk: franska.
i      Förevarande mål har getts fiktiva namn. Dessa namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      Rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1, och rättelse i EUT L 124, 2017, s. 37), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (EUT L 81, 2009, s. 24) (nedan kallat rambeslut 2002/584).
3      Dom av den 5 april 2016 (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198) (nedan kallad domen Aranyosi och Căldăraru).
4      Rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 2008, s. 27, och rättelse i EUT L 124, 2015, s. 16).
5      Moniteur belge av den 22 december 2003, s. 60075.
6      Artikel 3 i Europakonventionen avser förbudet mot tortyr.
7      Moniteur belge av den 8 juni 2012, s. 32117. I denna bestämmelse föreskrivs att ”när Chambre du conseil (Rådskammaren) tillämpar artikel 6 led 4 i [lagen av den 19 december 2003] innebär dess beslut erkännande och verkställighet av det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som avses i det rättsliga beslut som är föremål för den europeiska arresteringsordern. Straffet ska därefter verkställas i enlighet med bestämmelserna i denna lag. Den allmänna åklagare som är lokalt behörig ska begära att den myndighet som utfärdat den europeiska arresteringsordern ska översända domen tillsammans med intyget och om nödvändigt anpassa straffet i enlighet med artikel 18.”
8      Dom av den 17 december 2020 (C‑354/20 PPU och C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, punkt 62).
9      Dom av den 29 juni 2017 (C‑579/15, EU:C:2017:503, punkt 43) (nedan kallad domen Popławski I).
10      Artikel 5 i Europakonventionen avser rätten till frihet och säkerhet.
11      Se dom av den 21 december 2023, GN (Barnets bästa som skäl för avslag) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, punkterna 35–37 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen GN) .
12      Dom av den 6 juni 2023, O.G (Europeisk arresteringsorder utfärdad mot en tredjelandsmedborgare) (C‑700/21, EU:C:2023:444, punkt 34 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen O.G.).
13      Se domen GN (punkterna 33 och 34 samt där angiven rättspraxis).
14      Se, för ett liknande resonemang, domen GN (punkt 43 och där angiven rättspraxis).
15      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juli 2024, Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:649, punkterna 52–54 och där angiven rättspraxis).
16      I denna bestämmelse föreskrivs att ”[o]m den verkställande rättsliga myndigheten anser att de uppgifter som den utfärdande medlemsstaten har meddelat inte är tillräckliga för att myndigheten skall kunna besluta om överlämnandet, skall den begära att utan dröjsmål få nödvändiga kompletterande uppgifter, i synnerhet sådana som rör artiklarna 3–5 och 8, och får dessutom fastställa en tidsfrist inom vilken de skall inkomma, med beaktande av nödvändigheten att iaktta den tidsfrist som anges i artikel 17”.
17      Se, för ett liknande resonemang, domen GN (punkt 49 och där angiven rättspraxis).
18      Förslag till avgörande i målet E.D.L (Skäl för att vägra verkställighet grundat på sjukdom) (C‑699/21, EU:C:2022:955, punkt 60).
19      Den franska regeringen har i sitt skriftliga yttrande i mål C‑91/24 även anfört att det inte framgår av beslutet om hänskjutande att överlämnandet har skjutits upp tillfälligt med stöd av artikel 23.4 i rambeslut 2002/584, där det föreskrivs att ”[ö]verlämnandet kan i undantagsfall skjutas upp tillfälligt, av allvarliga humanitära skäl, till exempel om det finns godtagbara skäl att anta att verkställigheten uppenbart skulle innebära en fara för den eftersöktes liv eller hälsa”, eller att det har skett ett effektivt samarbete som fullt ut har använt de instrument som föreskrivs i detta rambeslut för att få garantier.
20      Dom av den 9 november 2023, Všeobecná úverová banka (C‑598/21, EU:C:2023:845, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
21      Dom av den 8 maj 2025, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 25 och där angiven rättspraxis).
22      Se dom av den 31 januari 2023, Puig Gordi m.fl. (C‑158/21, EU:C:2023:57, punkterna 78 och 79).
23      Se, för ett liknande resonemang, domen O.G (punkterna 46 och 47 samt där angiven rättspraxis).
24      Se domen O.G (punkt 48 och där angiven rättspraxis).
25      Se domen O.G (punkt 49 och där angiven rättspraxis).
26      Enligt denna regering är utgångspunkten för denna ”stratifiering” att den europeiska arresteringsordern ska verkställas i enlighet med artikel 1.2 i rambeslut 2002/584, såvida inte i) det finns en obligatorisk eller fakultativ vägransgrund med stöd av artikel 3 respektive artikel 4 i rambeslutet, eller ii) verkställighet ska vägras med stöd av artikel 1.3 i rambeslutet.
27      Se dom av den 18 april 2023, E.D.L (Skäl för att vägra verkställighet grundat på sjukdom) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
28      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 juni 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punkt 82 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen Popławski II).
29      Se domen Popławski I (punkt 43).
30      Domen Popławski II (punkt 99 och där angiven rättspraxis).
31      Se dom av den 29 april 2021, X (Europeisk arresteringsorder – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punkt 58 och där angiven rättspraxis).
32      Se domen O.G (punkterna 34–36 och där angiven rättspraxis).
33      Se punkt 50 ovan.
34      Se, för ett liknande resonemang, domen Popławski II (punkt 92 och där angiven rättspraxis).
35      Ett sådant ansvar, när det gäller verkställighet av det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten, som åligger de verkställande rättsliga myndigheterna återspeglar den välkända folkrättsliga principen ”aut dedere aut punire/judicare” (”antingen utlämna eller lagföra”) som följer av traditionella utlämningsavtal som har ersatts av systemet med en europeisk arresteringsorder. Se, beträffande denna princip, i doktrinen bland annat Costa, M. J., ”Aut Dedere Aut Judicare”, i Caeiro, P. m.fl. (red.), Elgar Encyclopedia of Crime and Criminal Justice, 2024, s. 178‑193, särskilt s. 185–187.
36      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juli 2024, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, punkterna 102 och 103 samt där angiven rättspraxis).
37      Se, vad gäller skillnaderna mellan nationella införlivanden av de fakultativa vägransgrunderna i rambeslut 2002/584, Bot, S., ”Section 2. Une transposition délicate par l’autonomie procédurale conservée aux Etats membres”, i Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Bryssel, 2009, s. 233–246.
38      Se, för ett liknande resonemang, rapport från kommissionen till Europaparlamentet och rådet om genomförandet av rådets rambeslut av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (COM/2020/270 final, särskilt s. 18).
39      Se, vad beträffar de svårigheter som de rättsliga myndigheterna stöter på vid tillämpningen av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584, Weyembergh, A., och Pinelli, L., ”Detention Conditions in the Issuing Member State as a Ground for Non-Execution of the European Arrest Warrant: State of Play and Challenges Ahead”, European Criminal Law Review, volym 12, nr 1, 2022, s. 25–52, särskilt s. 37–39.
40      Jag vill även påpeka att en lösning bestående i att den verkställande rättsliga myndigheten åläggs en uttrycklig skyldighet att själv verkställa straffet redan har övervägts för att undanröja de hinder som i praktiken har uppstått vid tillämpningen av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584. Se, för ett liknande resonemang, ”The EAW and Prison conditions: Outcome Report of the College Thematic Discussion”, Eurojust, 2017, som finns tillgänglig enbart på engelska på följande adress: https://op.europa.eu/fr/publication-detail/-/publication/9c1ffe17–8c64–11e7-b5c6–01aa75ed71a1.
41      Se punkt 45 ovan.
42      Se dom av den 9 november 2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, punkt 19 och där angiven rättspraxis).
43      Se domen Popławski II (punkt 36).
44      Dom av den 11 mars 2020, SF (Europeisk arresteringsorder – Garanti för återsändande till den verkställande staten) (C‑314/18, EU:C:2020:191, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
45      C‑305/22, EU:C:2024:508 (punkterna 41–48) (dom i målet har ännu inte meddelats när förevarande förslag till avgörande författas).
46      Se, även, kommissionens tillkännagivande – Handbok för utfärdande och verkställighet av en europeisk arresteringsorder (EUT C, C/2023/1270), särskilt punkterna 2.5.2 och 5.5.2.
47      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 november 2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, punkt 20).
48      Se dom av den 15 april 2021, AV (Dom med gemensam påföljd) (C‑221/19, EU:C:2021:278, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
49      I artikel 13 i rambeslut 2008/909 föreskrivs nämligen att ”[d]en utfärdande staten får, så länge verkställigheten av påföljden i den verkställande staten inte har påbörjats, återkalla intyget från den staten och ska då uppge skälen till detta. Den verkställande staten ska efter det att intyget återkallats inte längre verkställa påföljden.”
50      Se punkt 54 ovan.
51      Se, i det avseendet, dom av den 5 september 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
52      Se, i detta sammanhang, dom av den 25 juli 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Förhållanden under frihetsberövanden i Ungern) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, punkt 85).
53      Se dom av den 29 juli 2024, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, punkt 93 och där angiven rättspraxis). Dessutom har Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, vad avser europeiska arresteringsordrar, stadfäst en ”positiv skyldighet att samarbeta i olika förfaranden”, som gäller mellan medlemsstaterna, med hänvisning till artikel 2 i Europakonventionen och artikel 2 i stadgan. Se det gemensamma faktablad som upprättats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna och Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter (FRA), med titeln ”Mandat d’arrêt européen et droits fondamentaux – Jurisprudence de la CEDH et de la CJUE”, uppdaterat den 28 februari 2025, tillgänglig på engelska och franska på följande adress: https://ks.echr.coe.int/documents/d/echr-ks/mandat-d-arret-europeen-et-droits-fondamentaux. I detta faktablad anges att dess innehåll inte är bindande för Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna.
54      Den utfärdande rättsliga myndigheten får även framställa en sådan begäran med stöd av artikel 4.1 i rambeslut 2008/909.