62007CC0158
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JÁN MAZÁK
föredraget den 10 juli 2008 (
1
)
Mål C-158/07
Jacqueline Förster
mot
Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
”Fri rörlighet för personer — Studerande som är medborgare i en medlemsstat och som har kommit till en annan medlemsstat för att studera där — Bistånd till uppehälle för studerande — Unionsmedborgarskap — Artikel 12 EG — Rättssäkerhet”
I — Inledning
1.
Genom beslut av den 16 mars 2007 som inkom till domstolens kansli den 22 mars 2007 har Centrale Raad van Beroep (Nederländerna) framställt en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG till domstolen med flera frågor som rör tolkningen av gemenskapsbestämmelserna angående arbetstagares rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, fördragets bestämmelser om unionsmedborgarskap och artikel 12 EG.
2.
Beslutet att begära förhandsavgörande har meddelats i ett mål mellan Jacqueline Förster, en tysk medborgare som flyttat till Nederländerna för att bedriva högre studier och som ursprungligen även var yrkesverksam där under sin studietid, och Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (nedan kallad IBG), den förvaltningsmyndighet som ansvarar för genomförandet av nederländsk lagstiftning om studiefinansiering. Förster har överklagat IBG:s beslut att inte bevilja henne finansiellt stöd för att täcka studie- och uppehållskostnader (nedan kallat studiemedel) avseende en period under vilken hon inte längre var ekonomiskt aktiv. Som skäl angavs i beslutet att Förster varken hade status som gemenskapsarbetare eller uppfyllde det av IBG tillämpade kravet på lagenlig bosättning i Nederländerna under en oavbruten period på minst fem år.
3.
Förevarande mål rör således i huvudsak två frågor. Den första är frågan om huruvida en (invandrad) student i Försters situation kan åberopa en gemenskapsarbetares rätt till likabehandling i syfte att erhålla studiemedel, trots att hon vid den ifrågavarande tidpunkten inte längre var yrkesverksam och således inte var ekonomiskt aktiv.
4.
Den hänskjutande domstolen har för det andra i huvudsak önskat få klarhet i om en sådan studerande som Förster, i egenskap av unionsmedborgare, under alla omständigheter kan göra likabehandlingsprincipen i artikel 12 första stycket EG gällande för att erhålla rätt till studiemedel och, särskilt, om och under vilka förutsättningar rätten att erhålla studiemedel kan förenas med kravet att den studerande i fråga ska ha varit lagenligt bosatt i värdmedlemsstaten under en period på fem år innan han ansöker om studiestöd.
5.
Domstolen har sålunda ombetts att utveckla sin dom i målet Bidar och särskilt sitt konstaterande att det är legitimt att en medlemsstat endast beviljar bistånd till de studerande som kan uppvisa en ”viss grad av samhällsintegration i denna stat”. (
2
)
II — Tillämpliga bestämmelser
A — De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
6.
I artikel 7 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (
3
) föreskrivs följande:
”1.   En arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat får inom en annan medlemsstats territorium inte på grund av sin nationalitet behandlas annorlunda än landets egna arbetstagare i fråga om anställnings- och arbetsvillkor, speciellt vad avser lön, avskedande och, om han eller hon skulle bli arbetslös, återinsättande i arbete eller återanställning.
2.   Arbetstagaren skall åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare.”
7.
I artikel 1 i rådets direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 om studerandes rätt till bosättning (
4
) föreskrivs följande:
”För att närmare ange villkor som är avsedda att underlätta utövandet av rätten till bosättning och för att säkerställa tillgången till yrkesutbildning utan diskriminering av en medborgare i en medlemsstat som blivit antagen till en yrkesutbildning i en annan medlemsstat, skall medlemsstaterna bevilja rätt till bosättning för varje studerande som är medborgare i en medlemsstat, om han inte redan har denna rätt med stöd av en annan gemenskapsrättslig bestämmelse, och för hans make och för underhållsberättigade barn, förutsatt att den studerande genom en förklaring eller på annat valfritt likvärdigt sätt intygar för den berörda nationella myndigheten att han har tillräckliga tillgångar för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid de bor där, och förutsatt att studeranden är inskriven vid ett erkänt undervisningscentrum för att i första hand delta i yrkesutbildning där och omfattas av en heltäckande sjukförsäkring i värdmedlemsstaten.”
8.
I artikel 3 i direktiv 93/96 föreskrivs följande:
”Detta direktiv medför inte att studerande som har rätt till bosättning har rätt att få bistånd till uppehället från värdmedlemsstaten.”
9.
I artikel 2 i kommissionens förordning (EEG) nr 1251/70 av den 29 juni 1970 om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda där (
5
) föreskrivs följande:
”1.   Följande personer skall ha rätt att varaktigt stanna kvar inom en medlemsstats territorium:
a)
En arbetstagare som vid den tidpunkt då han eller hon upphör att arbeta har uppnått den ålder som enligt lag i denna medlemsstat berättigar till ålderspension, och som har varit anställd i staten åtminstone under de senaste tolv månaderna och utan avbrott bott där under mer än tre år...”
10.
Enligt artikel 7 i den förordningen ska ”[r]ätten till likabehandling som fastställdes i rådets förordning (EEG) nr 1612/68... gälla även för personer som omfattas av denna förordning”.
11.
Förordning nr 1612/68 ändrades och direktiv 93/96 upphävdes genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (
6
), vilket medlemsstaterna enligt artikel 40 i direktivet skulle införliva senast den 30 april 2006.
12.
I artikel 16.1 i direktiv 2004/38 föreskrivs följande:
”Unionsmedborgare som har uppehållit sig lagenligt under en fortlöpande period av fem år i den mottagande medlemsstaten skall ha permanent uppehållsrätt där...”
13.
I artikel 24 i direktiv 2004/38, vilken har rubriken ”Likabehandling”, föreskrivs följande:
”1.   Om inte annat följer av sådana specifika bestämmelser som uttryckligen anges i fördraget och sekundärlagstiftningen skall alla unionsmedborgare som enligt detta direktiv uppehåller sig i den mottagande medlemsstaten åtnjuta samma behandling som den medlemsstatens egna medborgare inom de områden som omfattas av fördraget. Även familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat, men som har uppehållsrätt, skall åtnjuta denna rättighet.
2.   Genom undantag från punkt 1 skall den mottagande medlemsstaten inte vara skyldig att bevilja socialt bistånd under uppehållets första tre månader, eller i förekommande fall den längre period som anges i artikel 14.4 b, och heller inte innan permanent uppehållsrätt beviljats vara skyldig att bevilja bistånd till uppehälle för studier inklusive yrkesutbildning i form av studiebidrag eller studielån till andra personer än anställda eller egenföretagare, personer som behåller sådan ställning eller deras familjemedlemmar.”
B — Tillämpliga nationella bestämmelser
14.
Bestämmelserna om beviljande av studiemedel finns i Wet Studiefinanciering 2000 (lag om studiefinansiering från år 2000) (nedan kallad WSF 2000). Ett av kraven rör den studerandes medborgarskap. En bestämmelse om detta anges i artikel 2.2 i WSF 2000. Från den 1 september till den 21 november 2003 hade denna artikel följande lydelse:
”1.
En studerande har rätt till studiemedel om denne
a)
är nederländsk medborgare,
b)
inte är nederländsk medborgare men bor i Nederländerna och enligt ett fördrag eller avgörande av en folkrättslig organisation likställs med en nederländsk medborgare, eller
c)
inte är nederländsk medborgare men bor i Nederländerna och hör till en grupp av personer som genom en allmän förvaltningsåtgärd likställs med nederländska medborgare på studiemedelsområdet.”
15.
Den andra punkten i artikel 2.2, vilken lades till från och med den 21 november 2003, har följande lydelse:
”Till skillnad från punkt 1.b gäller villkoret att en studerande måste bo i Nederländerna inte för en studerande för vilken så föreskrivs i ett fördrag eller avgörande av en folkrättslig organisation. Genom eller i enlighet med allmänna förvaltningsåtgärder kan riktlinjer fastställas för hur denna punkt skall genomföras.”
16.
Den 4 mars 2005 fastställde IBG, den förvaltningsmyndighet som är ansvarig för att verkställa WSF 2000, Beleidsregel controlebeleid migrerend werknemerschap (riktlinjer för kontrollen av migrerande arbetstagares status). (
7
) Riktlinjerna trädde i kraft den 23 mars 2005 och rör kontrollen av studiemedelsperioder från och med kalenderåret 2003. I riktlinjerna återfinns en presumtion enligt vilken IBG ska betrakta varje studerande som under kontrollperioden i genomsnitt har arbetat 32 timmar eller mer i månaden som gemenskapsarbetstagare. Om en studerande inte uppfyller 32-timmarskriteriet ska IBG däremot genomföra en närmare undersökning av de enskilda omständigheterna i det aktuella fallet.
17.
Mot bakgrund av domen i målet Bidar (
8
) antog IBG den 9 maj 2005 Beleidsregel aanpassing aanvraag studiefinanciering voor studenten uit EU, EER of Zwitserland (riktlinjer om anpassning av reglerna för ansökan om studiemedel för studerande från EU, EES eller Schweiz, nedan kallade riktlinjerna av den 9 maj 2005), (
9
) vilka enligt artikel 5 i riktlinjerna trädde i kraft samtidigt som de offentliggjordes och har retroaktiv verkan från och med den 15 mars 2005.
18.
Artikel 2.1 och 2.2 i riktlinjerna av den 9 maj 2005 har följande lydelse:
”1.   En studerande som är medborgare i en av Europeiska unionens medlemsstater, i en annan stat som är part till avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 eller i Schweiz, kan ansöka om studiemedel i enlighet med WSF 2000 …, om den studerande innan ansökan bott i Nederländerna under en sammanhängande period på minst fem år. Övriga bestämmelser i WSF 2000 … gäller utan inskränkningar.
2.   Det bosättningskrav som anges i ovannämnda punkt 1 anses uppfyllt om den studerande under den aktuella perioden är inskriven i det kommunala personregistret (GBA).”
19.
Sedan den 11 oktober 2006 regleras detta i lag och riktlinjerna av den 9 maj 2005 har upphävts.
III — De faktiska omständigheterna, förfarandet och tolkningsfrågorna
20.
Enligt beslutet att begära förhandsavgörande och de upplysningar som lämnats vid förhandlingen är de faktiska omständigheterna i målet följande.
21.
Förster, som är tysk medborgare, föddes den 18 juni 1979 och växte upp i Grevenbroich i Tyskland, ca 49 kilometer från den tysk-nederländska gränsen.
22.
Den 5 mars 2000 bosatte sig Förster i Nederländerna, där hon omedelbart efter sin ankomst anmälde sig till en grundskolelärarutbildning. Den 1 september 2000 påbörjade hon en grundutbildning i pedagogik som ger en bachelor-examen vid Amsterdams högskola (Hogeschool van Amsterdam).
23.
Från den 16 mars 2000 innehade hon olika anställningar, som förmedlades av ett bemanningsföretag, i olika call-center.
24.
Från oktober 2002 till juni 2003 gjorde Förster en avlönad praktik på heltid vid en nederländsk gymnasieskola för specialundervisning av elever med beteendestörningar och/eller psykiska störningar.
25.
Efter sin praktik innehade Förster inga ytterligare anställningar under år 2003. Sedan juli 2004 arbetar hon åter i Nederländerna.
26.
Enligt beslutet att begära förhandsavgörande har Förster alltid varit lagenligt bosatt i Nederländerna.
27.
IBG beviljade Förster studiemedel från september 2000. Beslutets giltighetstid förlängdes vid flera tillfällen med antagandet att Förster under den efterföljande perioden skulle betraktas som en arbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG och som enligt artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 ska behandlas på samma sätt som en nederländsk studerande i fråga om studiemedel.
28.
Försters rätt till studiemedel upphörde den 1 september 2004, efter det att hon med goda resultat klarat slutprovet i pedagogikkursen som ledde till en bachelor-examen.
29.
Ursprungligen beviljades Förster även studiemedel för andra halvåret 2003. Efter en kontroll fastställde emellertid IBG, genom beslut av den 3 mars 2005, att Förster inte hade varit yrkesverksam sedan juli 2005 och därför inte längre kunde betraktas som gemenskapsarbetstagare. Förster förpliktades därför att återbetala det studiemedelsbelopp som avsåg andra halvåret 2003, samt ett belopp avseende ett lokaltrafikkort för denna period som hade betalats av IBG.
30.
Förster överklagade beslutet till Rechtbank Alkmaar (domstolen i Alkmaar) och gjorde gällande att hon hade varit anställd under ett tillräckligt antal timmar under det första halvåret 2003 för att hon skulle betraktas som en gemenskapsarbetstagare även under det andra halvåret 2003. I andra hand gjorde Förster gällande att hon, i egenskap av unionsmedborgare som var fullständigt integrerad i det nederländska samhället, med stöd av domen i målet Bidar (
10
), hade rätt till studiemedel under denna period.
31.
IBG bestred att Förster kunde betraktas som gemenskapsarbetstagare under det andra halvåret 2003 och ansåg att dess beslut överensstämde med tolkningen av gemenskapsrätten i domen i målet Bidar. IBG ansåg att en studerande som befinner sig i hennes situation och som inte åtnjuter några rättigheter enligt ett särskilt förbud mot diskriminering, endast har rätt till studiemedel om de har varit lagenligt bosatta i Nederländerna i minst fem år, ett krav som Förster inte uppfyllde år 2003.
32.
Rechtbank Alkmaar avslog överklagandet genom dom av den 12 september 2005. Domstolen anförde dels att Förster under det andra halvåret 2003 inte hade innehaft någon faktisk och verklig anställning och därför inte kunde betraktas som gemenskapsarbetstagare, dels att hon inte kunde åberopa domen i målet Bidar som stöd för sin talan eftersom hon före sina studier inte på något sätt hade varit integrerad i det nederländska samhället.
33.
Föremålet för målet vid Centrale Raad van Beroep är Försters överklagande av domen från Rechtbank Alkmaar. Förster har i huvudsak gjort gällande att hon under den aktuella perioden har varit integrerad i det nederländska samhället i en sådan utsträckning att hon enligt gemenskapsrätten hade rätt till studiemedel för det andra halvåret 2003 och, i andra hand, att hon skulle betraktas som gemenskapsarbetstagare under hela 2003. IBG har för sin del vidhållit sin uppfattning.
34.
Den hänskjutande domstolen delar för närvarande, i synnerhet med hänsyn till domstolens domar i målen Ninni-Orasche (
11
) och Fahmi och Amado (
12
), IBG:s uppfattning att Förster inte kan anses ha behållit sin ställning som gemenskapsarbetstagare under det andra halvåret 2003, eftersom hon inte började studera på grund av någon tidigare verksamhet som hon hade utövat i Nederländerna och det inte var frågan om någon ofrivillig arbetslöshet som skulle ha medfört att hon kände sig tvungen att genomgå utbildning.
35.
Den hänskjutande domstolen har emellertid påpekat att Förster kan göra gällande en rätt till studiemedel enligt lagstiftningen angående tidigare arbetstagare, eller bestämmelserna avseende unionsmedborgarskap, och förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet i artikel 12 EG.
36.
Detta väcker flera frågor. För det första är den hänskjutande domstolen osäker på tillämpningsområdet för förordning nr 1251/70, särskilt frågan om artikel 7 i förordningen även är tillämplig när det gäller studerande som kommer till Nederländerna i första hand för att studera och inledningsvis arbetade som anställda i en begränsad omfattning medan de fortsatte att studera, men under tiden har upphört att arbeta.
37.
För det andra har den hänskjutande domstolen påpekat att under förfarandet har ett antal ännu obesvarade tolkningsfrågor uppkommit avseende unionsmedborgarskapet och artikel 12 EG, inbegripet frågan om direktiv 93/96, mot bakgrund av domen i målet Bidar (
13
) utgör hinder för en studerande i Försters situation, som kommit till Nederländerna i första hand för att studera, att åberopa artikel 12 EG i syfte att erhålla studiemedel.
38.
Vidare har den hänskjutande domstolen frågat vilka slutsatser som ska dras från domarna i målen Bidar (
14
) och Trojani (
15
) när det gäller bosättningskravet om fem år enligt riktlinjerna av den 9 maj 2005, så som de tillämpats av IBG.
39.
Den hänskjutande domstolen önskar särskilt få klarhet i huruvida unionsmedborgare när det gäller studiemedel innan de har bott i värdmedlemsstaten under en viss period eller har ett uppehållstillstånd överhuvudtaget kan åberopa artikel 12 första stycket EG.
40.
För det andra undrar den hänskjutande domstolen huruvida ett i nationell lag föreskrivet bosättningskrav är förenligt med artikel 12 EG om det endast gäller för medborgare i en annan medlemsstat.
41.
För det tredje, även om ett sådant villkor i princip kan vara berättigat, uppkommer frågan om huruvida bosättningskravet om fem år, så som det tillämpas av IBG, är förenligt med den nämnda bestämmelsen. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att omständigheten att denna period är hämtad från direktiv 2004/38 antyder att det är tillåtet. Om detta är fallet frågar sig den hänskjutande domstolen i vilken utsträckning ett bosättningskrav kan tillämpas i enskilda fall utan undantag om andra faktorer visar på en betydande grad av integration i det nederländska samhället, såsom ett specifikt val av studier eller om personen i fråga har en nederländsk partner.
42.
Slutligen anges i beslutet att begära förhandsavgörande att grunden för att med stöd av riktlinjerna av den 9 maj 2005 vägra Förster studiemedel för det andra halvåret 2003 på grund av att hon inte hade varit sammanhängande bosatt i Nederländerna i minst fem år är en tolkning av domen i målet Bidar. Beslutet att vägra henne studiemedel grundas således på ett kriterium som inte kan ha varit känt vid den aktuella tidpunkten. Detta skulle kunna strida mot domen i målet Collins (
16
), enligt vilken tillämpningen av ett bosättningskrav måste styras av klara och i förväg kända kriterier. Den hänskjutande domstolen har emellertid understrukit att det inte har förekommit något godtycke och, eftersom det rör sig om en tidigare period, frågan om den berörda partens rättssäkerhet verkar inte vara aktuell i målet. Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att IBG publicerade riktlinjerna av den 9 maj 2005 kort efter det att domen i målet Bidar meddelades.
43.
Det är mot denna bakgrund som Centrale Raad van Beroep har vilandeförklarat målet och ställt följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1.
Ska artikel 7 i förordning (EEG) nr 1251/70 även tillämpas på en studerande som främst kom till Nederländerna för att studera och ursprungligen arbetade i begränsad omfattning vid sidan om sina studier, men som senare upphörde att arbeta?
2.
Utgör direktiv 93/96 hinder för den studerande som nämns i ovannämnda fråga 1 att med framgång åberopa artikel 12 EG som grund för sin rätt till fullt studiemedel?
3.
a)
Gäller regeln att en icke förvärvsarbetande unionsmedborgare kan åberopa artikel 12 EG så länge som denne under en viss tid har varit lagenligt bosatt i värdmedlemsstaten eller har ett uppehållstillstånd, även i fråga om bistånd för att täcka studerandes uppehälle?
b)
Om svaret på denna fråga är jakande: är det tillåtet att låta ett bosättningsvillkor enbart omfatta medborgare från andra medlemsstater än värdmedlemsstaten?
c)
Om svaret på denna fråga är jakande: är ett villkor om bosättning under minst fem år förenligt med artikel 12 EG?
d)
Om svaret på denna fråga är nekande: vilket villkor för bosättningens längd kan anses vara tillåtet?
4.
Får i enskilda fall en kortare bosättningsperiod än fem år tillämpas, om andra faktorer än bosättningens längd styrker en hög grad av samhällsintegration i värdmedlemsstaten?
5.
Om berörda personer, enligt en dom av EG-domstolen, med retroaktiv verkan kan göra gällande mer omfattande rättigheter enligt artikel 12 EG än vad som tidigare antagits gälla, är det då tillåtet att uppställa legitima krav med avseende på tidigare perioder, om dessa krav offentliggjordes kort efter det att domen meddelades?”
IV — Rättslig bedömning
A — Inledande anmärkningar
44.
Det framgår av redogörelsen för bakgrunden i beslutet att begära förhandsavgörande att den huvudsakliga frågan i den förevarande tvisten är om Förster, under de omständigheter som föreligger i fallet, enligt gemenskapsrätten har rätt till likabehandling vid en ansökan om studiemedel för universitetsutbildning.
45.
Försters talan avser en period under vilken hon inte var yrkesverksam och således inte heller var ekonomiskt aktiv. Som tidigare har påpekats, (
17
) är denna omständighet enligt gemenskapsrätten avgörande – särskilt vad gäller rätten till sociala förmåner – eftersom gemenskapsrätten i stora drag skiljer mellan ekonomiskt aktiva personer (arbetstagare och egenföretagare) å ena sidan och personer som inte är ekonomiskt aktiva å andra sidan. Som regel har den första kategorin av personer enligt gemenskapsrätten mer omfattande rättigheter än den andra.
46.
I domstolens rättspraxis görs således exempelvis en åtskillnad mellan å ena sidan de av medlemsstaternas medborgare som söker arbete och ännu inte har ett anställningsförhållande och som endast omfattas av likabehandlingsprincipen med avseende på tillträde till anställning, och å andra sidan dem som redan har inträtt på arbetsmarknaden i värdmedlemsstaten och som, på grundval av artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, kan göra gällande en rätt till samma sociala och skattemässiga förmåner som landets egna arbetstagare. (
18
)
47.
Detta innebär beträffande invandrade studerandes rättigheter till sociala förmåner, att en ”ren” invandrad studerande som inte är ekonomiskt aktiv, åtminstone enligt direktiv 93/96 och innan bosättningskravet om fem år har uppfyllts även enligt direktiv 2004/38, i princip inte har någon rätt till uppehållsstöd i värdmedlemsstaten. Däremot kan en studerande som även uppfyller kraven för att betraktas som arbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG, åberopa artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, enligt vilken medlemsstaternas arbetstagare har rätt att behandlas på samma sätt som landets egna medborgare vad gäller rätten till sociala förmåner. (
19
)
48.
Det var på grundval därav, med andra ord med hänsyn till Försters ställning som gemenskapsarbetstagare, som hon ursprungligen beviljades studiemedel i Nederländerna. Detta studiemedel drogs emellertid in avseende det andra halvåret 2003 med hänvisning till att hon under denna period inte längre befann sig i ett anställningsförhållande, en omständighet som inte har ifrågasatts i förevarande mål.
49.
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende med rätta medgett att invandrade arbetstagare, enligt särskild gemenskapslagstiftning såsom förordning nr 1251/70 och i enlighet med domarna i målen Lair (
20
) och Ninni-Orasche (
21
) är garanterade vissa rättigheter avseende sociala förmåner bundna till deras ställning som arbetstagare även när de inte längre befinner sig i ett anställningsförhållande.
50.
Den hänskjutande domstolen instämmer emellertid ”tills vidare” med uppfattningen att Förster inte kan anses ha behållit status som gemenskapsarbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG och artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Den första tolkningsfrågan gäller följaktligen endast förordning nr 1251/70. Kommissionens påstående om motsatsen förtjänar dock, enligt min uppfattning, att beaktas. Jag ska därför i den första delen av min bedömning undersöka frågan om huruvida eller under vilka omständigheter en studerande i en situation som den i det förevarande målet kan åberopa en rätt till likabehandling i fråga om studiemedel, antingen med stöd av förordning nr 1251/70 eller som arbetstagare med stöd av förordning nr 1612/68.
51.
Det ska i detta sammanhang erinras om att den omständigheten att den nationella domstolen har hänskjutit en fråga i vilken specifika gemenskapsrättsliga bestämmelser nämns, oavsett vad som anges i denna fråga, inte hindrar domstolen från att ge den nationella domstolen alla de element för tolkningen av gemenskapsrätten som kan göra det möjligt för den domstolen att meddela ett avgörande i målet inför den. (
22
)
52.
Under alla omständigheter har införandet av ett unionsmedborgarskap öppnat andra möjligheter, bland annat en rätt till likabehandling med hänsyn till bistånd till uppehälle, för studenter som inte kan åberopa en särskild rätt till likabehandling som den som gemenskapsarbetstagare åtnjuter.
53.
Som domstolen har slagit fast är den rättsliga ställningen som unionsmedborgare avsedd att vara grundläggande för medlemsstaternas medborgare och ger de medborgare som befinner sig i samma ställning rätt till samma behandling i rättsligt hänseende, oberoende av nationalitet. (
23
) Domstolen har, särskilt i fråga om socialt bistånd, gett denna rättsliga ställning uttryck exempelvis i domarna i målen Martinez Sala, Trojani och Bidar, genom att slå fast att en icke ekonomiskt aktiv unionsmedborgare kan åberopa artikel 12 första stycket EG, under förutsättning att han har uppehållit sig lagenligt i värdmedlemsstaten under en viss period eller att han har ett uppehållstillstånd. (
24
)
54.
Det kan således konstateras att begreppet unionsmedborgarskap, som det utvecklats i domstolens rättspraxis, visar att gemenskapsrättigheterna håller på att frigöras från det ekonomiska paradigmet. Detta är faktiskt det syfte som domstolen gjorde gällande i sitt uttalande att unionsmedborgarskapet är ägnat att bli ”den grundläggande ställningen för medlemsstaternas medborgare”. Rättigheter som följer av gemenskapsrätten, särskilt rätten att inte bli utsatt för otillbörlig diskriminering, tillhandahålls inte längre medborgarna endast när de utnyttjar sina ekonomiska friheter och erhåller en motsvarande ställning (arbetstagare, tillhandahållare av tjänster etc.), utan tillhandahålls medborgarna direkt i deras egenskap av unionsmedborgare. (
25
)
55.
Även om rätten till sociala förmåner ursprungligen var knuten till utövandet av ekonomisk aktivitet (särskilt i form av betald anställning, som ligger till grund för arbetstagarbegreppet), kan även medborgare som inte är ekonomiskt aktiva numera omfattas av denna rättighet på grund av principen om icke-diskriminering. Medan en medlemsstat tidigare hade skyldighet att axla det fulla sociala ansvaret och erbjuda välfärd för dem som redan trätt in på arbetsmarknaden (
26
) och som således bidrog till statens ekonomi, ska denna ekonomiska solidaritet numera i princip omfatta alla unionsmedborgare som är lagenligt bosatta inom medlemsstatens territorium.
56.
Det ska emellertid påpekas att vissa gränser kvarstår. Som domstolen påpekade i sina domar i målen Grzelczyk och Bidar, har medlemsstaterna en skyldighet att iaktta ”en viss ekonomisk solidaritet” i sin utformning och tillämpning av sina system för socialt bistånd (i motsats till, kan det tilläggas, obegränsad solidaritet). (
27
) Domstolen godkände, vad gäller bistånd till uppehälle för studerande, i sin dom i målet Bidar att medlemsstater har rätt att förvissa sig om att biståndet till uppehälle inte blir en orimlig börda för dem och att beviljandet av sådant bistånd får begränsas till studerande som har påvisat ”en viss grad av samhällsintegration”. (
28
)
57.
Mot bakgrund av detta och domen i målet Bidar har den hänskjutande domstolens andra, tredje och fjärde tolkningsfrågor, vilka jag ska behandla tillsammans i den andra delen av min bedömning, till syfte att få klarhet i huruvida Förster, under omständigheterna i hennes fall, kan åberopa rätten till likabehandling i egenskap av unionsmedborgare enligt artikel 12 EG för att erhålla studiemedel under det andra halvåret 2003. Med andra ord, är det förenligt med denna artikel att göra beviljandet av studiemedel till invandrade studerande utan undantag beroende av kravet på bosättning under minst fem år?
58.
Som kommissionen med rätta har påpekat kan artikel 12 EG, i vilken det allmänna förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet slås fast, endast tillämpas självständigt i sådana situationer som omfattas av gemenskapsrätten men för vilka det inte finns några särskilda regler om icke-diskriminering i EG-fördraget. Det är således endast nödvändigt att göra en prövning mot bakgrund av denna artikel för det fall situationen i målet vid den nationella domstolen inte omfattas av artikel 39 EG och artikel 7 i förordning nr 1612/68, i vilka gemenskapsarbetstagares rätt till likabehandling har genomförts och konkretiserats. (
29
)
59.
Slutligen ska jag, i den tredje delen av min bedömning, behandla den femte tolkningsfrågan, vilken rör påståendet att de nederländska myndigheterna retroaktivt har ställt ytterligare krav för att invandrade studerande ska ha rätt till studiemedel.
A — Huruvida icke-diskrimineringsprincipen enligt bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare är tillämplig
1. Parternas argument
60.
Skriftliga yttranden har i förevarande mål inkommit från de nederländska, tyska, österrikiska, belgiska, svenska och finska regeringarna, från Förenade kungarikets regering, från kommissionen och från Förster. Förutom de österrikiska och finska regeringarna var dessa parter representerade vid förhandlingen den 23 april 2008, vid vilken dessutom den danska regeringen var representerad.
61.
Kommissionen anser, till skillnad från den hänskjutande domstolen, att Förster kan betraktas som en gemenskapsarbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG och förordning nr 1612/68 så som domstolen har tolkat dessa, särskilt i domarna i målen Lair, (
30
) Brown (
31
) och Ninni-Orasche, (
32
) eftersom omständigheterna i målet tyder på att det finns en hög grad av kontinuitet mellan hennes praktik och hennes studier. Hon kan följaktligen, när det gäller det andra halvåret 2003, åberopa artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 i syfte att erhålla ifrågavarande studiemedel, vilket utgör en ”social förmån” i den mening som avses i denna förordning.
62.
De österrikiska, danska, tyska, nederländska och svenska regeringarna har i huvudsak bestridit detta resonemang. De nederländska och tyska regeringarna angav vid förhandlingen att tidigare praktik enligt deras uppfattning inte kan leda till att en person ska anses ha ställning som gemenskapsarbetstagare i fråga om perioden efter praktikens slut. Förevarande mål ska i detta hänseende skiljas från domstolens domar i målen Lair (
33
) och Ninni-Orasche, (
34
) enligt vilka det krävs en kontinuitet mellan den tidigare anställningen och de studier som följer på denna. Förster blev inte heller ofrivilligt arbetslös i den mening som avses i denna rättspraxis, eftersom det ligger i sakens natur att en sådan praktik endast är tillfällig.
63.
Förster har beträffande förordning nr 1251/70 gjort gällande att hon kan åberopa artikel 7 i denna förordning för att erhålla studiemedel andra halvåret 2003.
64.
Alla de övriga parter som har yttrat sig på denna punkt är å andra sidan överens om att förordning nr 1251/70, i enlighet med artikel 1 i denna, antingen inte är tillämplig med avseende på person (rationae personae) eller saknar relevans i förevarande mål.
2. Bedömning
65.
Enligt artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 ska en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och gör gällande fri rörlighet för arbetstagare åtnjuta samma sociala förmåner som arbetstagare som är medborgare i värdlandet.
66.
Domstolen har tidigare slagit fast att ett bidrag till uppehälle och utbildning som beviljas för genomförande av universitetsstudier som leder till en yrkesbehörighet utgör en social förmån i den mening som avses i den artikeln. (
35
) Det är ostridigt att ifrågavarande studiemedel utgör en sådan förmån. (
36
)
67.
Personer som är arbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG och artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 kan följaktligen åberopa sin rätt till likabehandling med hänsyn till beviljande av ifrågavarande studiemedel.
68.
Enligt domstolens fasta rättspraxis är begreppet ”arbetstagare” i den mening som avses i de ovannämnda bestämmelserna ett gemenskapsrättsligt begrepp som inte ska tolkas restriktivt. Varje person som utövar verklig och faktisk verksamhet, till vilken inte räknas verksamhet som utövas i så pass liten omfattning att den framstår som ett marginellt komplement, ska betraktas som en ”arbetstagare”. Kännetecknet för ett anställningsförhållande är enligt denna rättspraxis att en person, under en viss tid, till förmån för någon annan och enligt dennes anvisningar utför tjänster i utbyte mot vilka han erhåller ersättning. (
37
)
69.
Det är viktigt att påpeka att såväl de nationella myndigheterna som den hänskjutande domstolen i förevarande mål har utgått från antagandet att Förster under perioden före det andra halvåret 2003 hade ett genuint anställningsförhållande, vilket tillät henne att åberopa en ställning som invandrad arbetstagare. Förster förvärvsarbetade på olika arbetsplatser från mars år 2000, och från oktober 2003 till juni 2003 hade hon en betald praktikplats (på heltid). Följaktligen beviljades Förster studiemedel även i enlighet med förordning nr 1612/68 och med tillämpning av de nederländska bestämmelser enligt vilka det krävs att 32 timmar förvärvsarbete per månad har utförts. Det finns således ingen anledning att betvivla att Förster fram till juni år 2003 uppfyllde de nödvändiga kraven för att betraktas som arbetstagare enligt bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare, nämligen att hennes arbete var faktiskt och verkligt och inte endast marginellt och underordnat.
70.
Jag vill i detta sammanhang erinra om att den omständigheten att yrkesverksamheten i fråga bestod av förberedande praktik eller deltidsarbete enligt domstolens rättspraxis inte i sig hindrar att den yrkesverksamma personen ska anses som arbetstagare. (
38
)
71.
Det är dock även ostridigt att Förster under det andra halvåret 2003 inte längre var anställd.
72.
Även om den berörda personen som regel förlorar sin ställning som arbetstagare så snart arbetsförhållandet har upphört kan denna ställning, som jag har nämnt ovan, emellertid få vissa verkningar senare. (
39
)
73.
Således ska, för det första, den rätt till likabehandling som föreskrivs i förordning nr 1612/68 i artikel 7 i förordning nr 1251/70 om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda där, som det uttryckligen hänvisas till i den första tolkningsfrågan, utvidgas till de personer ”som omfattas av denna förordning”.
74.
Jag delar emellertid den uppfattning som företräds av en stor majoritet bland de parter som har inkommit med yttranden i förevarande mål att förordning nr 1251/70 inte ska tillämpas med avseende på person (rationae personae) när det gäller en person i Försters situation. Artikel 1 i den förordningen kan inte rimligen läsas oberoende av artikel 2, i vilken det preciseras vilka arbetstagare som har rätt att varaktigt stanna kvar inom medlemsstatens territorium. Det rör sig om arbetstagare vars arbetsförhållande har upphört på grund av deras ålder, deras arbetsoförmåga eller deras anställning i en annan medlemsstat. Eftersom det är uppenbart att en person i den situation som beskrivs i detta mål inte omfattas av någon av dessa kategorier, kan inte artikel 7 i förordning nr 1251/70 tillämpas.
75.
Den första tolkningsfrågan ska följaktligen besvaras nekande.
76.
För det andra ska det emellertid undersökas huruvida en studerande under sådana omständigheter som dem i målet vid den nationella domstolen kan dra fördel av domarna i målen Lair, Brown, Raulin och Ninni-Orasche. Domstolen slog i dessa domar fast att en medborgare i en annan medlemsstat som efter fullgjord yrkesverksamhet i värdmedlemsstaten där inleder universitetsstudier som leder till en yrkesbehörighet i fråga om stöd för universitetsutbildning ska anses behålla sin ställning som arbetstagare, förutsatt att det finns ett samband, eller som domstolen även har kallat det, ”kontinuitet”, mellan den tidigare yrkesverksamheten och de fortsatta studierna. (
40
)
77.
Domstolen har preciserat att det emellertid inte kan anses krävas att detta villkor ska tillämpas på en migrerande arbetstagare som ofrivilligt har blivit arbetslös och som, på grund av situationen på arbetsmarknaden, är tvungen att omskola sig till ett annat verksamhetsområde. Domstolen tog i detta hänseende hänsyn till den omständigheten att oavbrutna anställningar numera är mindre vanliga än tidigare och att förvärvsverksamhet därför avbryts av perioder av yrkesutbildning och fortbildning. (
41
)
78.
Slutligen har domstolen vägrat att utvidga rättigheter som följer av ställningen som arbetstagare till att gälla situationer där det är fråga om missbruk. Detta skulle exempelvis vara fallet om det konstateras att en medborgare i en medlemsstat kommer till en annan medlemsstat enbart i syfte att efter en mycket kort period av yrkesverksamhet omfattas av studiemedelssystemet i den staten (
42
) eller om det fastställs att han ska anses som arbetstagare enbart till följd av att han antagits vid universitetet för att bedriva de aktuella studierna. Anställningsförhållandet, som utgör den enda grunden för de rättigheter som följer av förordning nr 1612/68, är i ett sådant fall endast av underordnad betydelse i förhållande till de studier som bidraget är avsett att finansiera. (
43
)
79.
Det ankommer på den nationella domstolen att göra den prövning av de faktiska omständigheterna som krävs för att avgöra huruvida sökanden i målet vid den nationella domstolen, i enlighet med den rättspraxis som jag har hänvisat till ovan, kan anses ha behållit sin ställning som arbetstagare efter det att hon inte längre var yrkesverksam. (
44
) Mot bakgrund av de upplysningar som lämnats till domstolen i förevarande mål kan emellertid följande anmärkningar göras.
80.
För det första och i motsats till vad i synnerhet den tyska regeringen har gjort gällande, utgör omständigheten att en person kommit till värdmedlemsstaten ”främst för att studera”, som den hänskjutande domstolen uttrycker det i den första tolkningsfrågan, och personen i fråga från början bedrev studier och samtidigt arbetade som anställd enligt min uppfattning inte något hinder för den personen att åberopa ovannämnda rättspraxis.
81.
Det som är avgörande i detta hänseende är huruvida personen verkligen har utfört ett inte obetydligt arbete, det vill säga verklig och faktisk verksamhet och inte verksamhet som utövas i såpass liten omfattning att den framstår som ett marginellt komplement i den mening som avses med begreppet ”arbetstagare”. (
45
) Om det kan fastställas att en person objektivt sett uppfyller dessa villkor och samtidigt betraktas som studerande, kan det senare inte utgöra hinder för hans rättsliga ställning som arbetstagare och de rättigheter som följer därav. Av samma anledning ska inte heller den möjligheten att huvudmotivet är att bedriva studier i sig påverka hans klassificering som arbetstagare.
82.
Denna uppfattning bekräftas av domstolens nyligen meddelade dom i mål C-294/06 angående artikel 6.1 i associeringsrådets beslut nr 1/80 av den 19 september 1980 om utveckling av associeringen, i vilken domstolen prövade frågan om huruvida den omständigheten att turkiska medborgare, vars verksamhet i övrigt uppfyllde de tre villkor som föreskrivs i den artikeln, var studerande eller au pair innebar att de inte ska anses vara arbetstagare eller tillhöra den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat i den mening som avses i bestämmelsen. Domstolen besvarade frågan nekande och slog fast att de berörda personerna åtnjuter de rättigheter som föreskrivs i den bestämmelsen till fullo under förutsättning att de objektiva villkoren i denna bestämmelse är uppfyllda, utan att det är nödvändigt att beakta skälen för det ursprungliga beslutet att bevilja den berörda personen inresa eller de tidsbegränsningar som eventuellt gäller för dennes rätt att arbeta. (
46
)
83.
För det andra framgår det av Försters yttrande, när det gäller villkoret att det antingen föreligger kontinuitet mellan yrkesverksamheten och de efterföljande studierna eller att den berörda personen har blivit ofrivilligt arbetslös, att hon slutade arbeta andra halvåret 2003 på grund av att hon behövde koncentrera sig på att avsluta sina studier. Under dessa omständigheter kan inte hennes situation enligt min uppfattning beskrivas som ofrivillig arbetslöshet. Jag instämmer emellertid med kommissionen i det att kontinuitetsvillkoret kan anses uppfyllt i förevarande fall, såväl avseende tiden som i materiellt hänseende.
84.
Det ska i detta hänseende för det första påpekas att den betalda praktik som Förster utförde innan andra halvåret 2003 utgjordes av specialundervisning på gymnasienivå av elever med beteendestörningar och/eller psykiska störningar, en verksamhet som definitivt är innehållsmässigt relaterad till hennes utbildning i pedagogik. (
47
)
85.
Vid tillämpningen av kontinuitetsvillkoret bör man hålla i minnet att oavbrutna anställningar, som domstolen redan nämnde i domen i målet Lair (
48
), är mindre vanliga på dagens arbetsmarknad än tidigare. I synnerhet yngre personer i början av sin karriär förväntas eller till och med tvingas av olika anledningar ofta på grund av villkoren på arbetsmarknaden att visa flexibilitet i förhållande till såväl deras utbildning som deras första anställningar. Kontinuitetskravet ska följaktligen inte tolkas alltför strikt, för att undvika att en betydande del av arbetande studerande hindras från att åtnjuta sina rättigheter som gemenskapsarbetstagare trots det faktum att de redan har varit ekonomiskt aktiva och har inträtt på arbetsmarknaden i värdmedlemsstaten.
86.
För det tredje förefaller det inte föreligga något bevis på missbruk i förevarande fall. I synnerhet kan det inte, mot bakgrund av den omständigheten att Förster har varit i verkliga betalda arbetsförhållanden i mer än tre år innan hon upphörde att arbeta, påstås att hon kom till en annan medlemsstat enbart i syfte att omfattas av studiemedelssystemet i den staten. (
49
)
87.
Det framkom vidare vid förhandlingen att Förster även kom till Nederländerna och påbörjade arbete och studier på grund av hennes förhållande med en i Nederländerna bosatt person. Denna omständighet kan tjäna som ett tecken som tyder på att hon inte kom till den medlemsstaten enbart i syfte att omfattas av studiemedelssystemet. (
50
)
88.
Vidare förefaller det inte finnas någon anledning att anta att hon var anställd enbart för att hon antagits till universitetet, vilket skulle ha fått till följd att hennes anställning skulle ha ansetts underordnad i förhållande till hennes studier.
89.
Av vad som anförts ovan följer att artikel 7 i förordning nr 1251/70 inte ska tillämpas på en studerande i en sådan situation som den i förevarande mål i den mån som den studerande inte omfattas av någon av de kategorier av arbetstagare som anges i artikel 2 i denna förordning.
90.
En studerande i en situation som den i förevarande fall kan emellertid i princip i värdmedlemsstaten i egenskap av gemenskapsarbetstagare enligt artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 åberopa sin rätt till samma sociala förmåner som en inhemsk arbetstagare i syfte att erhålla sådant studiemedel som det är fråga om i detta mål. Det ankommer emellertid på den nationella domstolen att fastställa huruvida de olika ovan angivna villkoren avseende huruvida ställningen som arbetstagare kan behållas efter anställningens utgång är uppfyllda i förevarande fall.
B — Huruvida, mot bakgrund av domen i målet Bidar, principen om icke-diskriminering enligt artikel 12 EG och bosättningskravet ska tillämpas
91.
Som framgår av det svar som föreslagits ovan, åtnjuter en student som den i förevarande mål enligt min uppfattning genom sin ställning som gemenskapsarbetstagare en rätt till likabehandling med hänsyn till studiemedel. Jag kommer dock, uteslutande i andra hand, att behandla de andra och fjärde tolkningsfrågorna, vilka har till syfte att få klarhet i huruvida en studerande under omständigheterna i fallet med framgång kan åberopa artikel 12 EG för att göra gällande rätten till studiemedel.
1. Parternas huvudsakliga argument
92.
Förster har gjort gällande att direktiv 93/96 inte kan utgöra hinder för att studerande i hennes situation åberopar artikel 12 EG för att begära studiemedel, eftersom en fördragsbestämmelse har företräde framför ett direktiv. Vad gäller domen i målet Bidar (
51
) hävdar hon att, utöver kravet på att personen i fråga ska vara lagenligt bosatt i landet vid tidpunkten för ansökan om studiebistånd, det avgörande kriteriet är huruvida den berörda personen verkligen är integrerad i samhället i värdmedlemsstaten, vilket inte kan likställas med att vara lagenligt bosatt i landet under en viss tidsperiod. Att ha bott i landet under en period av fem år är betydligt längre än de tre år som godtogs i domen i målet Bidar och femårskravet hindrar för de flesta studerande från att vara berättigade till studiemedel överhuvudtaget.
93.
Enligt hennes uppfattning borde medlemsstater bedöma i varje enskilt fall huruvida den berörda personen visar en tillräcklig grad av integration i samhället i värdmedlemsstaten, med hänsyn tagen till personliga förhållanden.
94.
Kommissionen har yttrat sig angående den andra och den femte tolkningsfrågan endast för det fall domstolen inte följer kommissionens resonemang att Förster i egenskap av gemenskapsarbetstagare kan åberopa artikel 39 EG och artikel 7 i förordning nr 1612/68. Kommissionen har för det första gjort gällande att det förevarande målet ska bedömas mot bakgrund av den gemenskapslagstiftning som var tillämplig vid tidpunkten för händelserna, det vill säga artiklarna 12 EG och 18 EG, direktiv 93/96 och direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning. (
52
) Direktiv 2004/38 är däremot inte tillämpligt.
95.
Även om kommissionen i princip instämmer med Förster, förklarade den vid förhandlingen att det också mot bakgrund av domen i målet Bidar är uppenbart att för en person som åtnjuter sin rätt till bosättning endast genom detta direktiv och ingen annan gemenskapsrättslig bestämmelse, innebär bestämmelserna i direktiv 93/96 att personen i fråga inte kan åberopa artikel 12 EG för att begära studiemedel. Däremot kan en unionsmedborgare som inte är ekonomiskt aktiv och som har varit lagenligt bosatt i värdmedlemsstaten under en viss period i den mening som avses i direktiv 90/364 eller har uppehållstillstånd, åberopa artikel 12 EG.
96.
Bosättningskravet om fem år, så som det tillämpas av den nederländska regeringen, kan följaktligen inte anses vara diskriminerande i sig, eftersom det kan antas att värdlandets medborgare, vilka som regel har bott i det landet hela sina liv, uppfyller kravet på en viss grad av integration.
97.
Enligt kommissionens uppfattning ska bosättningskravet emellertid tillämpas på ett mera nyanserat sätt i fråga om Förster än vad medlemsstaterna har gjort gällande. Andra kriterier ska beroende på omständigheterna beaktas i syfte att fastställa graden av integration, såsom huruvida den berörda personen är född nära gränsen eller tidigare har arbetat i värdmedlemsstaten. Kommissionen har understrukit att medlemsstaterna enligt artikel 37 i direktiv 2004/38 har frihet att tillämpa förmånligare kriterier än bosättningskravet om fem år som föreskrivs i artikel 24.2 i det direktivet, men erkänner samtidigt att de inte har skyldighet att göra det.
98.
Alla de regeringar som har inkommit med yttranden i förevarande mål är i huvudsak överens, om än mot bakgrund av något olika argument, om att tolkningsfrågorna ska besvaras så att en studerande under sådana omständigheter som de i det förevarande målet inte kan åberopa artikel 12 EG för att begära studiebistånd.
99.
De nederländska, belgiska och danska regeringarna har med hänsyn till direktiv 93/96 anfört, att man enligt domen i målet Bidar måste skilja mellan personer som kommer till en annan medlemsstat främst för att bedriva studier där och personer som bosätter sig i en annan medlemsstat av andra anledningar och senare beslutar sig för att påbörja studier. Den förstnämnda kategorin av studerande omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 93/96, innebär att de inte kan åberopa artikel 12 EG för att erhålla studiemedel, medan den sistnämnda kategorin enligt bestämmelsen har rätt till att behandlas på samma sätt som det landets medborgare i detta hänseende. Enligt bland annat de nederländska, danska och svenska regeringarna, utgör artikel 3 i direktiv 93/96, vilken utesluter rätten till bistånd till uppehälle, ett exempel på en restriktiv bestämmelse eller begränsning i den mening som avses i artikel 18.1 EG. Enligt den österrikiska regeringen däremot, utgör det direktivet i princip inte något hinder för studerande från att åberopa artikel 12 EG i fråga om rätten att erhålla bistånd till uppehälle.
100.
Regeringarna är i huvudsak överens om att det inte föreligger hinder för medlemsstaterna att ställa upp ett bosättningskrav om fem år för ett sådant ekonomiskt stöd som det i det förevarande målet, vilket är ett klart och tillräckligt kriterium, eller att kräva att sökanden har uppehållstillstånd. De är vidare överens om att det inte föreligger någon skyldighet att vidta en specifik bedömning i individuella fall av integration i det berörda samhället eller att tillämpa andra kriterier än bosättningens varaktighet, även om medlemsstaterna har frihet att göra detta och kan bevilja studiemedel på mer generösa villkor om de så önskar.
101.
De flesta regeringar har i detta hänseende åberopat direktiv 2004/38, i synnerhet artikel 24.2 och artikel 16.1 samt artikel 37 i direktivet, medan de medger att detta direktiv inte kan tillämpas i tiden (rationae temporis) i förevarande fall. Flera medlemsstater har också understrukit det breda utrymme för skönsmässig bedömning som de åtnjuter med hänsyn till utdelningen av socialt bistånd.
102.
I synnerhet den nederländska regeringen och Förenade kungarikets regering har påpekat att ett mer generöst beviljande av studiebistånd, som domstolen angett i domen i målet Bidar, (
53
) skulle kunna bli en orimlig börda för medlemsstaten med anledning av antalet utländska studenter. Detta skulle kunna få betydelse för nivån på det bistånd som staten totalt kan ge. Flera regeringar har även påpekat att en individuell bedömning av nivån av integration antingen skulle vara administrativt omöjlig eller, som den tyska regeringen har gjort gällande, stå i strid med rättssäkerhetsprincipen och legalitetsprincipen.
2. Bedömning
103.
De problem som ska behandlas här kan i huvudsak delas upp i två huvudfrågor. Den hänskjutande domstolen önskar för det första få klarhet i huruvida en studerande i en sådan situation som den i målet vid den nationella domstolen i princip, mot bakgrund av domen i målet Bidar, kan åberopa artikel 12 EG med hänsyn till bistånd för att täcka kostnader för studerandes uppehälle, såsom studiemedlet i fråga. Om detta är fallet hänvisar den hänskjutande domstolen till den nederländska bestämmelse enligt vilken beviljande av studiemedel enbart beror på huruvida bosättningskravet om fem år är uppfyllt och frågar under vilka omständigheter en sådan studerande faktiskt har rätt till studiemedel på grundval av denna artikel. Även om dessa frågor i stor utsträckning kan besvaras med hänvisning till domen i målet Bidar och den rättspraxis som domstolen hänvisade till i den domen, ska denna rättspraxis i vissa hänseenden tolkas mot bakgrund av omständigheterna i det förevarande målet.
104.
Enligt domstolens fasta rättspraxis, vilken sammanfattas i domen i målet Bidar, kan en unionsmedborgare som är lagenligt bosatt i värdmedlemsstaten åberopa artikel 12 EG i alla situationer som i materiellt hänseende faller inom tillämpningsområdet för gemenskapsrätten (rationae materiae). (
54
)
105.
Det är även fast rättspraxis att dessa situationer omfattar bland annat utövandet av de grundläggande friheter som följer av fördraget och utövandet av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, vilken föreskrivs i artikel 18 EG. (
55
)
106.
Domstolen har dessutom understrukit att det inte finns någonting i fördragstexten som tyder på att studerande, som är unionsmedborgare, fråntas de rättigheter som unionsmedborgare åtnjuter enligt fördraget när de flyttar till en annan medlemsstat för att studera där. (
56
)
107.
Vidare utövar en medborgare i en medlemsstat som flyttar till en annan medlemsstat och bedriver högre studier där, som domstolen tidigare har slagit fast i sin dom i målet D’Hoop, rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, vilken föreskrivs i artikel 18 EG. (
57
)
108.
Slutligen erinrade domstolen i domen i målet Bidar om att en unionsmedborgare som inte är ekonomiskt aktiv kan åberopa artikel 12 första stycket EG, under förutsättning att han har uppehållit sig lagenligt i värdmedlemsstaten under en viss period eller att han har uppehållstillstånd. (
58
)
109.
Tillämpat på det förevarande målet har en unionsmedborgare som Förster, som flyttar till en annan medlemsstat och är yrkesverksam och studerar där, onekligen rätt enligt artikel 18 EG att förflytta sig och fritt uppehålla sig i en annan medlemsstat. Dessutom är det ostridigt att Förster alltid har varit lagenligt bosatt i Nederländerna sedan hon påbörjade sina studier, inbegripet andra halvåret 2003.
110.
Härav följer att en unionsmedborgare i Försters situation i princip kan åberopa artikel 12 EG i alla situationer som omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde.
111.
Domstolen angav i detta hänseende i domen i målet Bidar att, i motsats till detidigare domarna Brown och Lair (
59
) och mot bakgrund av utvecklingen av gemenskapsrätten sedan dess, bistånd som är avsett att täcka kostnaderna för uppehället till studerande som lagenligt uppehåller sig i värdmedlemsstaten omfattas av fördragets tillämpningsområde med avseende på det förbud mot diskriminering som anges i artikel 12 första stycket EG, oavsett om det utgår i form av subventionerade lån eller i form av bidrag. (
60
)
112.
Mot bakgrund av det som anförts ovan blir den preliminära slutsatsen att en studerande som den i det förevarande målet som var lagenligt bosatt under en viss period i värdmedlemsstaten i princip, under vissa ytterligare förutsättningar som ska anges nedan, kan åberopa artikel 12 EG i syfte att erhålla sådant studiemedel som det är fråga om i detta mål.
113.
Såväl beslutet att begära förhandsavgörande som parternas yttranden röjer emellertid en osäkerhet i fråga om betydelsen av direktiv 93/96 för denna bedömning och huruvida den omständigheten att en person kommer till en annan medlemsstat ”främst” för att bedriva studier är relevant. Det har i synnerhet hävdats att förevarande mål ska skiljas från Bidar, eftersom sökanden i det fallet inte kom till Förenade kungariket med som främsta mål att bedriva studier där utan härledde sin uppehållsrätt från artikel 18 EG och direktiv 90/364 och inte direktiv 93/96.
114.
Domstolen angav visserligen i sin dom i målet Bidar att artikel 3 i direktiv 93/96 inte utgör hinder för att en medborgare i en medlemsstat som i enlighet med artikel 18 EG och direktiv 90/364 lagenligt uppehåller sig i en annan medlemsstat under vistelsen åberopar den grundläggande princip om likabehandling som stadsfästs i artikel 12 första stycket EG. (
61
)
115.
Jag anser emellertid inte att detta medför att likabehandlingsprincipen inte skulle vara tillämplig på en person som i stället härleder sin rätt att uppehålla sig i landet från direktiv 93/96. Sedan domen i målet Baumbast och R har domstolen hållit fast vid att unionsmedborgare under alla omständigheter kan härleda en rätt att uppehålla sig inom en annan medlemsstats territorium omedelbart från artikel 18.1 EG. (
62
)
116.
Denna artikel innebär onekligen att de begränsningar och villkor som föreskrivs i fördraget och bestämmelserna om genomförandet av detta gäller för rätten att uppehålla sig i landet. Bland dessa begränsningar och villkor återfinns de avseende arbetstagare i rådets direktiv 68/360/EEG, (
63
) avseende studerande i direktiv 93/96 samt, avseende de medborgare i en medlemsstat som inte åtnjuter en rätt till bosättning i enlighet med andra gemenskapsbestämmelser, i direktiv 90/364. (
64
)
117.
Det framgår emellertid av domen i målet Grzelczyk och i ännu högre grad av domen i målet Trojani, att domstolen gör en åtskillnad mellan å ena sidan rätten till bosättning och de villkor som gäller för den, och å andra sidan möjligheten för en unionsmedborgare att, exempelvis vid ansökan om sociala förmåner, åberopa den princip om likabehandling som stadsfästs i artikel 12 EG. Detta innebär att medlemsstaterna kan förena rätten till bosättning med de villkor och begränsningar som föreskrivs i de olika bosättningsdirektiven, om och så länge som en unionsmedborgare är lagenligt bosatt i den berörda värdmedlemsstaten, vare sig med stöd av gemenskapsrätten eller endast nationell lagstiftning, som i Michel Trojanis fall, (
65
) har denna unionsmedborgare rätt till lika behandling. Följaktligen kvarstår endast en möjlighet för en medlemsstat att inte bevilja förmånen, nämligen att avlägsna unionsmedborgaren från sitt territorium. (
66
)
118.
Jag vill påstå att det i denna rättspraxis antyds att de sekundärrättsliga bestämmelserna som innehåller villkor och begränsningar av rätten till bosättning, med stöd av hänvisningen i artikel 18.1 EG, ska betraktas som ett slags speciallag (lex specialis) i förhållande till den artikeln men inte i förhållande till artikel 12 EG.
119.
Vidare har domstolen i domen i målet Grzelczyk redan slagit fast att även om det i artikel 3 i direktiv 93/96 anges att direktivet inte ger studerande med rätt till bosättning rätt att få bistånd till uppehälle från värdmedlemsstaten, finns det däremot inte någon bestämmelse i direktivet som undantar dem som omfattas av direktivet från sociala förmåner. (
67
)
120.
Med andra ord kan, även om det inte i direktiv 93/96 föreskrivs någon rätt till bistånd till uppehälle, en sådan rätt ändå tillämpas på studerande som omfattas av detta direktiv, med stöd av en annan gemenskapsbestämmelse såsom artikel 12 EG.
121.
Vad gäller studeranden i målet vid den nationella domstolen som kommit till Nederländerna ”främst för att studera”, har den hänskjutande domstolen själv påpekat att det är svårt att fastställa vilka avsikter en person har som kommer till värdmedlemsstaten. Dessutom är inte denna avsikt avgörande med hänsyn till tillämpligheten av direktiv 93/96. Den saknar således relevans i förevarande sammanhang.
122.
Av det ovan anförda följer att artikel 3 i direktiv 93/96 inte utgör hinder för en medborgare i en medlemsstat som är lagenligt bosatt i en annan medlemsstat att under denna bosättningsperiod åberopa den grundläggande princip om likabehandling som stadsfästs i artikel 12 första stycket EG för att begära sådant studiemedel som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen i värdmedlemsstaten, även om hans bosättningsrätt grundas sig på det direktivet.
123.
Det återstår att undersöka, med hänsyn till den tredje tolkningsfrågan punkterna b, c och d och den fjärde tolkningsfrågan, huruvida denna artikel tillåter en medlemsstat att underkast rätten för medborgare i andra medlemsstater till sådant studiemedel ett villkor om bosättning i värdmedlemsstaten under minst fem år.
124.
Det framgår av domen i målet Bidar att även om medlemsstaterna i vid utformning och tillämpning av sitt socialhjälpssystem ska iaktta en viss ekonomisk solidaritet med medborgarna i andra medlemsstater, har varje medlemsstat rätt att förvissa sig om att biståndet till uppehälle för studerande från andra medlemsstater inte blir en orimlig börda som kan få betydelse för nivån på det bistånd som staten totalt kan ge. (
68
)
125.
Som domstolen angav i den domen är det således legitimt att en medlemsstat endast beviljar sådant bistånd till studerande som kan påvisa en viss grad av samhällsintegration i denna stat. (
69
)
126.
Domstolen har emellertid tydligt slagit fast att en medlemsstat inte kan kräva att de berörda studerande påvisar en anknytning till dess arbetsmarknad, (
70
) ett krav som domstolen vid flera tillfällen hade fastställt som tillåtet i samband med socialt bistånd. (
71
)
127.
Domstolen slog i sin dom i målet Bidar fast att villkoret om en tillräcklig grad av samhällsintegration kan anses vara uppfyllt när den studerande i fråga har varit bosatt i värdmedlemsstaten under en viss tid. Domstolen godtog att bosättningskravet om tre år som föreskrevs i den nationella lagstiftningen i fråga i det målet var en lämplig tidsperiod. (
72
)
128.
I förevarande fall aktualiseras frågan om ett bosättningskrav om fem år, mot bakgrund av den domen, svarar mot det legitima syftet att säkerställa att den biståndssökande har uppvisat en viss grad av samhällsintegration i staten i fråga. Som flera regeringar har understrukit i sina yttranden, har medlemsstaterna ett stort utrymme för egen bedömning när det gäller att fastställa kriterierna för att bedöma en anknytning till samhället, med avseende på en sådan social förmån som det studiemedel som det är fråga om i målet vid den nationella domstolen. De måste emellertid iaktta de gränser som följer av gemenskapsrätten, särskilt proportionalitetsprincipen. (
73
)
129.
Det är uppenbart att medlemsstaterna tillåts att i viss utsträckning tillämpa allmänna villkor som inte kräver någon vidare individuell bedömning, såsom det krav på bosättning under minst tre år som var aktuellt i domen i målet Bidar. I domstolens rättspraxis antyds emellertid även att det föreskrivna villkoret inte får vara så allmänt att det systematiskt utesluter studenter, oberoende av deras faktiska grad av samhällsintegration, från möjligheten att fortsätta sina studier på samma villkor som medborgare i värdmedlemsstaten. Med andra ord måste det kriterium som används fortfarande vara en indikation på graden av samhällsintegration. (
74
)
130.
Enligt min uppfattning är detta inte fallet gällande bosättningskravet om fem år, eftersom det skäligen kan antas att många studerande kan ha uppnått en betydande grad av samhällsintegration långt före utgången av denna period. Detta är särskilt fallet med studerande som, liksom Förster, utöver sina studier även har varit yrkesverksamma i värdmedlemsstaten. Som Förster har gjort gällande kan ett bosättningskrav om fem år faktiskt utgöra ett hinder för studerande som utnyttjar sin rätt att flytta till en annan medlemsstat och studera där, från att åtnjuta sin rätt till likabehandling i egenskap av unionsmedborgare med avseende på studiemedel, oavsett de faktiska band som de kan ha knutit med samhället i värdmedlemsstaten. Detta kan inte enligt min uppfattning anses vara proportionerligt.
131.
Det är visserligen riktigt att direktiv 2004/38 inte medför någon skyldighet för medlemsstaterna att bevilja bistånd till uppehälle för studier innan uppehållstillstånd har förvärvats och således inte heller innan de fem åren har gått. Detta direktiv kan emellertid inte, bortsett från den omständigheten att det inte är tillämpligt på omständigheterna i förevarande fall, förringa de villkor som följer av artikel 12 EG och den allmänna proportionalitetsprincipen.
132.
En period på fem år av oavbruten bosättning i värdmedlemsstaten utgör snarare en yttre gräns för när det finns en möjlighet att hävda att en studerande som bedriver studier i en annan medlemsstat inte har påvisat en tillräcklig grad av integration i samhället i den medlemsstaten för att kunna åtnjuta likabehandling enligt artikel 12 EG avseende sådana sociala förmåner som studiemedel.
133.
När en studerande har varit bosatt i värdmedlemsstaten i tre år, som i förevarande mål, skulle det förefalla oproportionerligt, även om fem år ännu inte har gått, att vägra studiemedel om studeranden kan frambringa tillräckliga bevis på att han eller hon redan är väsentligt integrerad i samhället i värdmedlemsstaten.
134.
Slutligen anser jag inte att resonemanget ovan bör påverkas av den omständigheten att ett bosättningskrav föreskrivs endast för medborgare i andra medlemsstater. Som kommissionen har påpekat är det legitimt att anta att medborgarna i en medlemsstat har ett genuint band med den staten.
135.
Svaret på den tredje tolkningsfrågan punkterna b, c och d och den fjärde tolkningsfrågan ska således vara att det föreligger hinder för en medlemsstat, enligt artikel 12 EG jämfört med proportionalitetsprincipen, att vägra sådant studiemedel som det som är i fråga till en ekonomiskt inaktiv studerande från en annan medlemsstat som redan har varit lagenligt bosatt under tre år i värdmedlemsstaten enbart på den grunden att denna studerande inte bodde i värdmedlemsstaten under fem år innan den berörda studieperioden, om andra faktorer, som studeranden själv med lämpliga medel kan påvisa, styrker en hög grad av integration i samhället i värdmedlemsstaten.
C — Den femte tolkningsfrågan avseende rättssäkerheten
1. Parternas argument
136.
Förster har gjort gällande att såväl det omtvistade beslutet om återbetalning som hennes överklagande av det, härrör från tiden före riktlinjerna av den 9 maj 2005. Det strider mot rättssäkerhetsprincipen och artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna att anta bestämmelser som inskränker hennes rättigheter efter det hon har åberopat artikel 12 EG. (
75
)
137.
Kommissionen har i samma anda föreslagit att den femte tolkningsfrågan ska besvaras nekande, och påpekat att den nationella domstolen, när den tolkar nationella bestämmelser, måste beakta de allmänna rättsprinciperna, särskilt principerna om rättssäkerhet och förbud mot retroaktiv lagstiftning.
138.
De tyska, österrikiska och nederländska regeringarna har däremot gjort gällande att om domstolens dom tillåter personer att retroaktivt härleda fler rättigheter från artikel 12 EG än vad som tidigare ansågs följa av denna artikel, kan krav avseende perioder i det förflutna också göras gällande till följd av denna dom. Detta överensstämmer enligt den nederländska regeringen med domen i målet Collins. (
76
)
2. Bedömning
139.
Jag ska för fullständighetens skull behandla den femte tolkningsfrågan trots de svar som jag har föreslagit avseende de föregående tolkningsfrågorna. Det följer av beslutet att begära förhandsavgörande att den hänskjutande domstolen i huvudsak önskar få klarhet i huruvida rättssäkerhetsprincipen, så som den tillämpades i domen i målet Collins, innebär att de nederländska myndigheterna inte får vägra Förster studiemedel för det andra halvåret 2003 med tillämpning av bosättningskravet i riktlinjerna av den 9 maj 2005, som antogs efter det att domen i målet Bidar meddelades, om dessa riktlinjer tillhandahåller mer vidsträckta rättigheter, i detta fall mer generöst beviljande av studiemedel, än tidigare. Studiemedel beviljades tidigare endast till studerande från andra medlemsstater som hade rätt till detta enligt artikel 39 EG eller artikel 43 EG.
140.
Rättssäkerhetsprincipen utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip som bland annat ställer krav på att en reglering ska vara klar och precis, så att de enskilda på ett otvetydigt sätt kan få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter. Den har till syfte att säkerställa att situationer och juridiska förhållanden som regleras i gemenskapsrätten förblir förutsebara. (
77
) Domstolen angav således i sin dom i målet Collins att de nationella myndigheternas tillämpning av villkoret måste styras av klara och i förväg kända kriterier. (
78
)
141.
Det framgår emellertid även av rättspraxis att det har betydelse huruvida bestämmelsen i fråga medför positiva eller negativa konsekvenser i förhållande till enskilda. När det är frågan om bestämmelser som medför skyldigheter för enskilda är ett strikt iakttagande av de krav som följer av rättssäkerhetsprincipen och skyddet för individer naturligtvis av särskild vikt. (
79
)
142.
Följaktligen utgör inte enligt min uppfattning principerna om rättssäkerhet och skydd för enskilda hinder för att tillämpa en bestämmelse retroaktivt i den mån en sådan tillämpning försätter den berörda individen i en förmånligare rättslig ställning. (
80
)
143.
Svaret på den femte tolkningsfrågan ska följaktligen vara att rättssäkerhetsprincipen inte utgör hinder för att en medlemsstat tillämpar en sådan bestämmelse som riktlinjerna av den 9 maj 2005 i avseende på perioder i det förflutna om en sådan tillämpning försätter den berörda individen i en förmånligare rättslig ställning.
V — Förslag till avgörande
144.
Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågorna på följande sätt:
—
Artikel 7 i kommissionens förordning (EEG) nr 1251/70 av den 29 juni 1970 om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda där är inte tillämpligt på en studerande i en sådan situation som den i det förevarande målet, eftersom denna studerande inte omfattas av någon av de kategorier av arbetstagare som avses i artikel 2 i denna förordning.
—
En studerande i en sådan situation som den i det förevarande målet kan, i egenskap av gemenskapsarbetstagare enligt artikel 7.2 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen, i princip i värdmedlemsstaten åberopa sin rätt till samma sociala förmåner som landets arbetstagare i syfte att erhålla sådant studiemedel som det som är i fråga. Det ankommer emellertid på den nationella domstolen att fastställa huruvida de olika förutsättningarna för att ställningen som arbetstagare ska behållas efter det att anställningen har upphört faktiskt kan anses uppfyllda i förevarande fall.
—
Artikel 3 i rådets direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 om studerandes rätt till bosättning utgör inte hinder för en medborgare i en medlemsstat som har varit lagenligt bosatt i en annan medlemsstat under en viss tid från att åberopa den grundläggande princip om likabehandling som stadsfästs i artikel 12 första stycket EG för att ansöka om sådant studiemedel som är i fråga i målet vid den nationella domstolen i värdmedlemsstaten, även om hans rätt till bosättning grundar sig på det direktivet.
—
Artikel 12 EG och proportionalitetsprincipen innebär att en medlemsstat inte får vägra att bevilja ett sådant studiemedel som det som är i fråga till en ekonomiskt inaktiv studerande från en annan medlemsstat som redan har varit lagenligt bosatt i värdmedlemsstaten under tre år enbart på den grunden att denna studerande inte var bosatt i värdmedlemsstaten under fem år före den berörda studieperioden, om andra faktorer, vilka studeranden med lämpliga medel ska styrka, visar en hög grad av samhällsintegration i värdmedlemsstaten.
—
Rättssäkerhetsprincipen utgör inte hinder för att en medlemsstat tillämpar en sådan bestämmelse som riktlinjerna av den 9 maj 2005 på tidsperioder som har förflutit om en sådan tillämpning försätter den berörda individen i en förmånligare ställning.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	Dom av den 15 mars 2005 i mål C-209/03 (REG 2005, s. I-2119), punkt 57.
(
3
)	EGT L 257, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 33.
(
4
)	EGT L 317, s. 59.
(
5
)	EGT L 142, s. 24; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 52.
(
6
)	EUT L 158, s. 77, ändrat genom EUT L 229, 2004, s. 35.
(
7
)	AG/CW/MT-05.11.
(
8
)	Se ovan fotnot 2.
(
9
)	AGOCenW/MT/05.
(
10
)	Se ovan fotnot 2.
(
11
)	Dom av den 6 november 2003 i mål C-413/01 (REG 2003, s. I-13187).
(
12
)	Dom av den 20 mars 2001 i mål C-33/99 (REG 2001, s. I-2415).
(
13
)	Se ovan fotnot 2.
(
14
)	Se ovan fotnot 2.
(
15
)	Dom av den 7 september 2004 i mål C-456/02 (REG 2004, s. I-7573).
(
16
)	Dom av den 23 mars 2004 i mål C-138/02 (REG 2004, s. I-2703), punkt 72.
(
17
)	Se för ett liknande resonemang generaladvokaten Geelhoeds förslag till avgörande i målet Trojani (ovan fotnot 15), punkt 10, och i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkt 12.
(
18
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Collins (ovan fotnot 16), punkterna 30–31, och dom av den 18 juni 1987 i mål 316/85, Lebon (REG 1987, s. 2811), punkt 26.
(
19
)	Se i detta hänseende punkterna 65–66 nedan.
(
20
)	Dom av den 21 juni 1988 i mål 39/86 (REG 1988, s. 3161; svensk specialutgåva, volym 9, s. 475).
(
21
)	Se ovan fotnot 11.
(
22
)	‚Se exempelvis dom av den 12 december 1990 i mål C-241/89, SARPP (REG 1990, s. I-4695), punkt 8, och domen i målet Trojani (ovan fotnot 15), punkt 38.
(
23
)	Se exempelvis domstolens dom av den 17 september 2002 i mål C-413/99, Baumbast och R (REG 2002, s. I-7091), punkt 82, av den 20 september 2001 i mål C-184/99, Grzelczyk (REG 2001, s. I-6193), punkt 31, och av den 2 oktober 2003 i mål C-148/02, Garcia Avello (REG 2003, s. I-11613), punkt 22.
(
24
)	Dom av den 12 maj 1998 i mål C-85/96, Martínez Sala (REG 1998, s. I-2691), punkt 63, domen i målet Trojani (ovan fotnot 15), punkt 43, och domen i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkt 37.
(
25
)	Se även för ett liknande resonemang generaladvokaten Cosmas förslag till avgörande i mål C-378/97, Wijsenbeek (REG 1999, s. I-6207), punkterna 84–86, och generaladvokaten Poiares Maduros förslag till avgörande i mål C-72/03, Carbonati Apuani (REG 2004, s. I-8027), punkterna 68–69.
(
26
)	Se dom av den 27 september 1988 i mål 235/87, Matteucci (REG 1988, s. 5589), punkt 16.
(
27
)	Se domen i målet Grzelczyk (ovan fotnot 23), punkt 44, och i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkt 56.
(
28
)	Domen i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkterna 56–57. Se även för ett liknande resonemang dom av den 23 oktober 2007 i de förenade målen C-11/06 och C-12/06, Morgan och Bucher (REG 2007, s. I-9161), punkt 43.
(
29
)	Se för ett liknande resonemang dom av den 11 januari 2007 i mål C-40/05, Kaj Lyyski (REG 2007, s. I-99), punkterna 33–34, och av den 29 april 2004 i mål C-387/01, Weigel (REG 2004, s. I-4981), punkterna 57–59.
(
30
)	Se ovan fotnot 20.
(
31
)	Dom av den 21 juni 1988 i mål 197/86 (REG 1988, s. 3205; svensk specialutgåva, s. 489).
(
32
)	Se ovan fotnot 11.
(
33
)	Se ovan fotnot 20.
(
34
)	Se ovan fotnot 11.
(
35
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Matteucci (ovan fotnot 26), punkt 23, i målet Lair (ovan fotnot 20), punkterna 23, 24 och 28, i målet Brown (ovan fotnot 31), punkt 25, och av den 26 februari 1992 i mål C-3/90 (REG 1992, s. I-1071).
(
36
)	Se särskilt för ett liknande resonemang domen i målet Fahmi och Amado (ovan fotnot 12), punkt 45.
(
37
)	Se särskilt dom av den 3 juli 1986 i mål 66/85, Lawrie-Blum (REG 1986, s. 2121), punkterna 16–17, i målet Martínez Sala (ovan fotnot 24), punkt 32, och av den 8 juni 1999 i mål C-337/97, Meeusen (REG 1999, s. I-3289), punkt 13.
(
38
)	Se domen i målet Lawrie-Blum (ovan fotnot 37), punkterna 19–21, och dom av den 23 mars 1982 i mål 53/81, Levin (REG 1982, s. 1035), punkt 17.
(
39
)	Se punkt 49 ovan. Se även domen i målet Martínez Sala (ovan fotnot 24), punkt 33.
(
40
)	Se domen i målet Lair (ovan fotnot 20), punkt 39, i målet Brown (ovan fotnot 31), punkt 26, dom av den 26 februari 1992 i mål C-357/89, Raulin (REG 1992, s. I-1027), punkt 21, och i målet Ninni-Orasche (ovan fotnot 11), punkt 35. Detta gäller emellertid inte arbetstagare som efter att ha upphört att utöva sin förvärvsverksamhet i värdmedlemsstaten, har beslutat att återvända till sin ursprungsmedlemsstat (vilket inte är fallet i förevarande mål). Se för ett liknande resonemang domen i målet Fahmi och Amado (ovan fotnot 12), punkterna 46–47.
(
41
)	Se särskilt domen i målet Lair (ovan fotnot 20), punkterna 37–38, och domen i målet Ninni-Orasche (ovan fotnot 11), punkt 35.
(
42
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Lair (ovan fotnot 20), punkt 43.
(
43
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Brown (ovan fotnot 31), punkterna 27–28.
(
44
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Ninni-Orasche (ovan fotnot 11), punkt 41.
(
45
)	Se punkt 68 ovan.
(
46
)	Dom av den 24 januari 2008 i mål C-294/06, Payir, Akyuz och Ozturk (REG 2008, s. I-203), punkterna 34, 43 och 46.
(
47
)	Det är enligt min uppfattning inte nödvändigt att fastställa att det även förelåg kontinuitet i förhållande till det arbete som hon utfört före praktiken, eftersom denna praktik i sig utgör faktisk och verklig, i motsats till marginell och underordnad, verksamhet och således medför att Förster kan anses som arbetstagare.
(
48
)	Se ovan punkt 77.
(
49
)	Se punkt 78 ovan.
(
50
)	Jämför domen i målet Ninni-Orasche (ovan fotnot 11), punkt 47.
(
51
)	Se ovan fotnot 2.
(
52
)	EGT L 180, s. 26; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 58.
(
53
)	Se ovan fotnot 2.
(
54
)	Se domen i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkt 32, domen i målet Martínez Sala (ovan fotnot 24), punkt 63, och domen i målet Grzelczyk (ovan fotnot 23), punkt 32.
(
55
)	Se domen i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkt 33, dom av den 24 november 1998 i mål C-274/96, Bickel och Franz (REG 1998, s. I-7637), punkterna 15–16, domen i målet Grzelczyk (ovan fotnot 23), punkt 33, domen i målet Garcia Avello (ovan fotnot 23), punkterna 22–23, och domen i målet Morgan och Bucher (oban fotnot 28), punkt 23.
(
56
)	Se domen i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkt 34, och domen i målet Grzelczyk (ovan fotnot 23), punkt 35.
(
57
)	Dom av den 11 juli 2002 i mål C-224/98 (REG 2002, s. I-6191), punkterna 29–34.
(
58
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkt 37, domen i målet Martínez Sala (ovan fotnot 24), punkt 24, och domen i målet Trojani (ovan fotnot 15), punkt 43.
(
59
)	Se domen i målet Lair (ovan fotnot 20), punkt 15, och domen i målet Brown (ovan fotnot 31), punkt 18.
(
60
)	Se särskilt punkterna 42 och 48 i den domen (ovan fotnot 2).
(
61
)	Punkt 46 i domen (se fotnot 2).
(
62
)	Se ovan fotnot 23, punkt 84.
(
63
)	Rådets direktiv av den 15 oktober 1968 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer (EGT L 257, s. 13; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 44).
(
64
)	Se även för ett liknande resonemang dom av den 23 mars 2006 i mål C-408/03, kommissionen mot Belgien (REG 2006, s. I-2647), punkt 65.
(
65
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Trojani (ovan fotnot 15), punkt 37.
(
66
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Grelczyk (ovan fotnot 23), punkterna 37–42, och domen i målet Trojani (ovan fotnot 15), särskilt punkterna 36–37 och 43–46. Jämför även för ett liknande resonemang domen i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkterna 36 och 47.
(
67
)	Se domen i målet Grzelczyk (ovan fotnot 23), punkt 39.
(
68
)	Se punkt 56 i den domen (ovan fotnot 2) med hänvisning till domen i målet Grzelczyk (ovan fotnot 23), punkt 44.
(
69
)	Se punkt 57 i den domen. Se även för ett liknande resonemang domen i målet Morgan och Bucher (ovan fotnot 28), punkt 43. Se även, beträffande detta kriterium angående invaliditetspension som beviljas civila offer för krig eller förtryck, dom av den 26 oktober 2006 i mål C-192/05, Tas-Hagen och Tas (REG 2006, s. I-10451), punkt 34, och dom av den 22 maj 2008 i mål C-499/06, Nerkowska (REG 2008, s. I-3993), punkt 37.
(
70
)	Se domen i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkt 58.
(
71
)	Se exempelvis domen i målet D’Hoop (ovan fotnot 57), punkt 38, och i målet Collins (ovan fotnot 16), punkt 67.
(
72
)	Se för ett liknande resonemang punkterna 59–61 (domen i det i fotnot 2 nämnda målet).
(
73
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Nerkowska (ovan fotnot 69), punkt 38, domen i målet Tas-Hagen och Tas (ovan fotnot 69), punkt 36, domen i målet Morgan och Bucher (ovan fotnot 28), punkt 46, och dom av den 11 september 2007 i mål C-76/05, Schwarz och Gootjes-Schwarz (REG 2007, s. I-6849), punkt 79.
(
74
)	Se för ett liknande resonemang domen i målet Bidar (ovan fotnot 2), punkterna 61–62, med avseende på kravet att studeranden ska vara bosatt i värdmedlemsstaten, och domen i målet Morgan och Bucher (ovan fotnot 28), punkt 46.
(
75
)	Hon har hänvisat till Europadomstolens dom av den 9 december 1994 i måleg Stran Greek Refineries och Stratis Andreadis mot Grekland, serie A nr 301-B.
(
76
)	Se fotnot 16.
(
77
)	Se för ett liknande resonemang dom av den 21 juni 1988 i mål 257/86, kommissionen mot Italien (REG 1988, s. 3249), punkt 12, och av den 14 april 2005 i mål C-110/03, Belgien mot kommissionen (REG 2005, s. I-2801), punkt 30.
(
78
)	Se ovan fotnot 16, punkt 72.
(
79
)	Se för ett liknande resonemang dom av den 15 december 1987 i mål 239/86, Irland mot kommissionen, punkt 17, av den 13 februari 1996 i mål C-143/93, Van Es Douane Agenten (REG 1996, s. I-431), punkt 27, och dom av den 7 juni 2005 i mål C-17/03, Vereniging voor Energie, Milieu en Water m.fl. (REG 2005, s. I-4983), punkt 80.
(
80
)	Den dom av Europadomstolen som Förster har åberopat, vilken det hänvisas till i fotnot 75, i vilken den domstolen slog fast att artikel 6.1 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har överträtts är enligt min uppfattning inte relevant, eftersom den gäller en form av inblandning av lagstiftaren med den rättsliga förvaltningen i syfte att påverka den rättsliga utgången av en tvist (se paragraferna 49 och 50 i den domen).