62024CJ0481_RES
Mål C‑481/24
E. sp.j.
mot
C. sp. z o.o.
(begäran om förhandsavgörande från Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie)
Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 18 december 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Direktiv 2011/7/EU – Bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner – Artikel 3.1 och 3.3 a – Ränta vid sen betalning – Artikel 6.1 och 6.2 – Ersättning för indrivningskostnader – Villkor – Nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs en invändning om kvittning av ömsesidiga fordringar med retroaktiv verkan – Samtidigt upphörande av fordringarna till den del som motsvarar den lägre fordran – Verkningar på räntan och på ersättningen”
Tillnärmning av lagstiftning – Bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner – Direktiv 2011/7 – Ränta vid sen betalning – Ersättning för indrivningskostnader – Nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs en invändning om kvittning av ömsesidiga fordringar med retroaktiv verkan – En sådan invändning framställs efter det att den avtalsenliga betalningsfristen för en fordran har löpt ut – Verkningar – Borgenärens rätt till sådan ränta och ersättning upphör med retroaktiv verkan – Tillåtet
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/7, artiklarna 3.1, 3.3 a, 6.1 och 6.2)
(se punkterna 30–38, 41–44, 46–50 och 54 samt domslutet)
Resumé
Efter att ha mottagit en begäran om förhandsavgörande från Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Distriktsdomstolen för Warszawa stad, Polen) klargör domstolen räckvidden av den harmonisering av bestämmelserna om sena betalningar vid handelstransaktioner som genomförs genom direktiv 2011/7 (
1
) och vilken autonomi medlemsstaterna har vad gäller regleringen av de mekanismer för upphörande av fordringar som motsvarar de rättigheter som följer av detta direktiv, såsom en mekanism för att framställa en invändning om kvittning av fordringar med retroaktiv verkan.
Bolaget E. har flera fordringar på bolaget C. Dessa fordringar motsvarar utförande av transporttjänster, vilka har gett upphov till utfärdandet av fakturor som inte betalats inom den föreskrivna fristen. På grund av den sena betalningen av dessa fordringar väckte bolaget E. talan vid den hänskjutande domstolen och yrkade betalning av fordringarna, jämte lagstadgad ränta, samt ersättning för indrivningskostnader, i enlighet med bestämmelserna i den polska lagen om orimliga förseningar.
Bolaget C. har gjort gällande att dess skuld har upphört, bland annat på grund av att bolaget den 2 september 2022 framställde en invändning om kvittning grundad på en skadeståndsfordran som bolaget C. hade mot bolaget E. Bolaget C. har gjort gällande att bolaget E. från och med den 7 mars 2022, vilket är det datum då betalningsfristen för denna skadeståndsfordran löpte ut, i enlighet med den retroaktiva verkan som en sådan invändning har enligt artikel 499 i den polska civillagen, förlorade rätten att kräva sådan ränta och ersättning som föreskrivs i den polska lagen om orimliga förseningar.
Den hänskjutande domstolen har erinrat om att det i nämnda bestämmelse i civillagen föreskrivs att en invändning om kvittning har retroaktiv verkan från och med den tidpunkt då kvittning blev möjlig, det vill säga när den fordran som den som framställer invändningen om kvittning har förföll till betalning på grund av att betalningsfristen löpte ut. Den hänskjutande domstolen vill i detta sammanhang få klarhet i huruvida denna retroaktiva verkan, vilken medför att den andra borgenären förlorar sin rätt att kräva såväl ränta som ersättning för indrivningskostnader, kan strida mot artikel 3.1 och 3.3 a samt artikel 6.1 och 6.2 i direktiv 2011/7 (nedan kallade de bestämmelser avseende vilka tolkning har begärts).
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om följande. Vid tolkningen av en unionsbestämmelse ska hänsyn tas inte bara till lydelsen, utan också till sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i.
Först understryker domstolen, vad gäller lydelsen av de bestämmelser avseende vilka tolkning har begärts, om att medlemsstaterna enligt artikel 3.1 i direktiv 2011/7 ska säkerställa att borgenären, vid handelstransaktioner mellan företag, är berättigad till ränta vid sen betalning utan att det krävs en påminnelse, under förutsättning att borgenären har fullgjort sina skyldigheter och att borgenären inte har mottagit det förfallna beloppet i tid, förutom om gäldenären inte är ansvarig för dröjsmålet. Dessutom har borgenären, enligt artikel 3.3 a i det direktivet, om dessa villkor är uppfyllda, rätt till sådan ränta från dagen efter den förfallodag eller den betalningsperiod som fastställs i avtalet. Vidare ska medlemsstaterna, enligt artikel 6.1 i direktivet, säkerställa att borgenären, om ränta vid sen betalning ska utgå vid handelstransaktioner mellan företag, har rätt till minst ett fast belopp om 40 euro av gäldenären. Enligt artikel 6.2 ska medlemsstaterna se till att detta fasta belopp är betalbart utan att det krävs en påminnelse till gäldenären och att det fungerar som ersättning för borgenärens egna indrivningskostnader. Sådan ränta vid sen betalning och sådan rätt till ett minsta fast belopp som föreskrivs i direktiv 2011/7 blir således automatiskt utkrävbara vid utgången av den betalningsfrist som föreskrivs i artikel 3.3–3.5 i det direktivet, förutsatt att villkoren i artikel 3.1 är uppfyllda.
Domstolen konstaterar emellertid att det inte framgår av ordalydelsen i de bestämmelser avseende vilka tolkning har begärts att de reglerar de förutsättningar under vilka fordringar som motsvarar nämnda ränta och fasta belopp i förekommande fall kan upphöra, bland annat på grund av att huvudfordran som ligger till grund för dem har upphört.
Denna bokstavstolkning vinner stöd i det sammanhang i vilket dessa bestämmelser ingår. I direktiv 2011/7 föreskrivs visserligen att borgenärens rätt till nämnda ränta och fasta belopp uppstår med anledning av en ”sen betalning”. Detta begrepp avser betalning som inte skett inom den avtalsenliga eller lagstadgade tidsfristen för betalning, om borgenären har fullgjort sina avtalsenliga och lagstadgade skyldigheter och inte har mottagit det förfallna beloppet i tid, under förutsättning att gäldenären inte är ansvarig för dröjsmålet. (
2
) Begreppet ”förfallet belopp” (
3
) avser det kapitalbelopp som skulle ha betalats inom den avtalsenliga eller lagstadgade betalningsfristen, inbegripet tillämpliga skatter, tullar, avgifter och övriga pålagor. Varken definitionen av detta begrepp eller av begreppet ”ränta vid sen betalning” (
4
) eller, för övrigt, någon annan bestämmelse i direktiv 2011/7 anger emellertid under vilka förutsättningar fordringar som motsvarar nämnda ränta och fasta belopp i förekommande fall kan upphöra.
En bokstavstolkning av de bestämmelser avseende vilka tolkning har begärts vinner även stöd i syftet med direktiv 2011/7, vilket syftar till att bekämpa sena betalningar vid handelstransaktioner för att säkerställa att den inre marknaden fungerar väl och på så sätt stärka företagens konkurrenskraft. För att uppnå detta mål innebär direktivet emellertid inte en fullständig harmonisering av samtliga bestämmelser om sena betalningar vid handelstransaktioner. Direktiv 2011/7 anger nämligen endast några regler på området, däribland om ränta vid sen betalning och ersättning för indrivningskostnader. Direktivet syftar således inte till att fastställa en allmän, rättslig ram för avtalsförpliktelser, utan endast till att föreskriva vissa specifika regler som ska integreras i medlemsstaternas nationella rättsordningar på områdena för civil- och handelsrätt.
Domstolen konstaterar följaktligen att det står medlemsstaterna fritt att reglera de mekanismer för upphörande av sådana fordringar som motsvarar sådan ränta vid sen betalning och det fasta belopp som föreskrivs i direktiv 2011/7, såsom en kvittningsmekanism, dock under förutsättning att de inte står i strid med de mål som eftersträvas med det direktivet och att de inte fråntar direktivet dess ändamålsenliga verkan.
Eftersom ömsesidiga fordringar inte upphör den dag då invändningen om kvittning görs, utan vid en tidigare tidpunkt, nämligen den tidpunkt då kvittning blev möjlig, gör domstolen i förevarande fall den bedömningen att de inte kan ge upphov till någon rätt till ränta vid sen betalning från och med den dag då de upphör. Eftersom en invändning om kvittning med retroaktiv verkan inte medför att någon rätt till sådan ränta går förlorad, utan leder till att denna rätt anses aldrig ha existerat, så har det föga betydelse att fordringar som är föremål för kvittning vid sen betalning skulle ha kunnat ge upphov till ränta beräknad enligt olika räntesatser beroende på de berörda fordringarnas rättsliga eller avtalsrättsliga natur eller skadeståndskaraktär.
Vad gäller den omständigheten att en borgenär som mottar en invändning om kvittning med retroaktiv verkan därefter inte har rätt till ersättning för indrivningskostnader, påpekar domstolen att det framgår av artikel 6.1 i direktiv 2011/7 att rätten till det minsta fasta belopp som föreskrivs i denna bestämmelse uppkommer på samma villkor som de som föreskrivs för att ränta vid sen betalning ska börja löpa. En rätt till ett fast belopp kan således inte uppstå om det inte föreligger någon rätt till sådan ränta. Det är riktigt att en borgenär som inte erhåller betalning inom den föreskrivna fristen skulle kunna vidta åtgärder för att driva in sin fordran och därmed bära vissa kostnader som vederbörande inte kan få ersättning för till följd av den retroaktiva verkan av invändningen om kvittning. Alla normalt upplysta näringsidkare-borgenärer måste emellertid överväga möjligheten att en sådan kvittning görs så snart de samtidigt blir gäldenärer och fordringsägare till en annan näringsidkare.
Domstolen slår följaktligen fast att artikel 3.1 och 3.3 a samt artikel 6.1 och 6.2 i direktiv 2011/7 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken lagstadgad ränta vid sen betalning och ersättning för indrivningskostnader inte ska tillerkännas en borgenär när gäldenären har betalat det förfallna beloppet genom en invändning om kvittning, som emellertid ingetts efter utgången av den avtalsenliga betalningsfristen, på grund av den retroaktiva verkan som denna invändning har från den tidpunkt då kvittning blev möjlig.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/7/EU av den 16 februari 2011 om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EUT L 48, 2011, s. 1).
(
2
)	Definitionen av detta begrepp framgår av artikel 2 led 4 i direktiv 2011/7, jämförd med artikel 3.1 i samma direktiv.
(
3
)	Definitionen av detta begrepp återfinns i artikel 2 led 8 i direktiv 2011/7.
(
4
)	Definitionen av detta begrepp återfinns i artikel 2 led 5 i direktiv 2011/7.