62018CC0570
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. január 29. (
1
)
C‑570/18. P. sz. ügy
HF
kontra
Európai Parlament
„Fellebbezés – Közszolgálat – A Parlament szerződéses alkalmazottja – Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának 12a. cikke és 24. cikke – Lelki zaklatás – Segítségnyújtás iránti kérelem elutasítása – Az Európai Unió Alapjogi Chartája 41. cikke – Meghallgatáshoz való jog –A tanúk meghallgatásáról szóló jelentésekhez való hozzáférés – A »lelki zaklatás« fogalma – Értékelési szempontok – A környezet figyelembevétele – Csatlakozó fellebbezés – Elfogadhatóság”
I. Bevezetés
1.
Fellebbezésében HF a 2018. június 29‑i HF kontra Parlament ítélet (
2
) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az Európai Unió Törvényszéke elutasította HF azon keresetét, amely egyrészt az Európai Parlament 2016. június 3‑i azon határozatának megsemmisítésére irányult, amellyel a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság elutasította a HF által benyújtott, segítségnyújtás iránti kérelmet, másrészt pedig a Parlament által a segítségnyújtás iránti kérelem kezelése során elkövetett jogsértésekből eredő, a HF által elszenvedett kár megtérítésére irányult.
2.
A jelen fellebbezés lehetőséget kínál a Bíróságnak arra, hogy megerősítsen egy olyan közelmúltbeli ítélkezési gyakorlatot, amely azon meghallgatáshoz való jog terjedelmével kapcsolatos, amely azt megelőzően áll fenn, hogy az adminisztráció egy sérelmes határozatot hoz, (
3
) valamint arra, hogy pontosítsa az annak meghatározása érdekében figyelembe veendő tényeket, hogy egyes magatartások lelki zaklatásnak minősülnek‑e.
3.
A Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány a fellebbezés első és harmadik jogalapjával, valamint a Parlament által benyújtott csatlakozó fellebbezéssel foglalkozik.
4.
Azt javaslom, hogy a Bíróság nyilvánítsa elfogadhatatlannak a csatlakozó fellebbezést, adjon helyt az első jogalapnak, és utasítsa el a fellebbezés harmadik jogalapját.
II. Jogi háttér
5.
Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzatát az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzatáról és az Európai Unió egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeiről szóló 31. EGK és 11. Euratom rendelet állapította meg. E személyzeti szabályzat jelen jogvitára alkalmazandó változatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 12a. cikke előírja:
„(1)   A tisztviselő tartózkodik a pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás minden formájától.
[…]
(3)   »Pszichológiai zaklatás« [helyesen: lelki zaklatás]: bármely olyan helytelen magatartás, amely egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen előfordul, és olyan fizikai magatartást [helyesen: olyan magatartást], szóbeli vagy írott nyelvhasználatot, gesztusokat vagy más cselekvéseket tartalmaz, amelyek szándékosak, és alkalmasak arra, hogy bármely másik személy személyiségét, méltóságát, fizikai vagy pszichológiai integritását [helyesen: testi vagy lelki épségét] aláássák.
[…]”
6.
A személyzeti szabályzat 24. cikke kimondja:
„Az Unió segítséget nyújt minden tisztviselőnek, különösen olyan személy elleni eljárásban, aki a tisztviselő vagy családtagjai sérelmére, a tisztviselő beosztása vagy feladatainak ellátása miatt fenyegetést, becsületsértést, rágalmazást, illetve bármely, személy vagy vagyon elleni támadást követett el.
Az Unió egyetemlegesen megtéríti a tisztviselőnek az ilyen esetben elszenvedett kárt, amennyiben azt nem a tisztviselő szándékos vagy súlyosan gondatlan magatartása okozta, és az elkövetőtől nem tudott kártérítést kapni.”
III. A jogvita előzményei, a Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A.
A jogvita előzményei
7.
A jogvita előzményeit részletesen tárgyalja a megtámadott ítélet. (
4
) A jelen indítvány megértéséhez szükséges lényeges elemek az alábbiak szerint foglalhatók össze.
8.
HF 2003‑ban lépett munkába a Parlament Kommunikációs Főigazgatóságának audiovizuális egységében, és 2015‑ig, azaz 12 évig ezen egység állományában maradt. Egy körülbelül másfél éves időszakot leszámítva, amely alatt egy, szintén az ezen egységnek dolgozó harmadik fél társaság alkalmazásában állt, HF‑et közvetlenül a Parlament alkalmazta, ahol kisegítő alkalmazottként, majd szerződéses alkalmazottként, illetve ideiglenes alkalmazottként végzett munkát.
9.
A Parlament főtitkárának (a továbbiakban: főtitkár) címzett, és a munkahelyi zaklatással és annak megelőzésével foglalkozó tanácsadó bizottság (a továbbiakban: tanácsadó bizottság) elnökének, valamint a Parlament elnökének és a Személyzeti Főigazgatóság főigazgatójának másolatban eljuttatott 2014. december 11‑i levelében HF a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján a személyzeti szabályzat 24. cikke szerinti segítségnyújtás iránti kérelmet nyújtott be (a továbbiakban: segítségnyújtás iránti kérelem).
10.
E kérelem alátámasztása érdekében HF arra hivatkozott, hogy az audiovizuális egység vezetője által elkövetett, a személyzeti szabályzat 12a. cikke szerinti lelki zaklatás sértettje volt, amely zaklatás – különösen a szolgálati értekezleteken – magatartásban, szóban és írásban nyilvánult meg. HF pontosabban azt kérte, hogy sürgős intézkedéseket hozzanak annak érdekében, hogy közvetlenül védjék őt a feltételezett zaklatójával szemben, és a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság indítson igazgatási vizsgálatot a tények valódiságának megállapítására.
11.
A Személyzeti Főigazgatóság főigazgatója 2015. február 4‑i levelében tájékoztatta HF‑et, hogy az audiovizuális egység vezetőjével szemben távoltartásra vonatkozó intézkedést fogadtak el HF javára, amely ez utóbbinak a látogatási programok egységéhez való beosztását tartalmazta.
12.
A személyzeti főigazgató 2015. december 8‑i levelében tájékoztatta HF‑et azon szándékáról, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet megalapozatlannak nyilvánítja, többek között az audiovizuális egység egységvezetőjének, valamint ezen egység tizennégy tisztviselőjének és alkalmazottjának a tanácsadó bizottság általi meghallgatása alapján. Az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 41. cikke (2) bekezdése a) pontjának megfelelően felhívta HF‑et, hogy tegye meg észrevételeit.
13.
HF a 2015. december 17‑i levelében a tanácsadó bizottság – szerinte – „vizsgálati” jelentésének közlését kérte. E kérelmet 2016. február 5‑én megismételte.
14.
A személyzeti főigazgató 2016. február 9‑i levelében 2016. április 1‑jei határidőt tűzött HF‑nek az észrevételeinek megtételére. Egyebekben rámutatott, hogy a tanácsadó bizottság csak egy olyan véleményt juttatott el hozzá, amelyben HF esetében megállapította a lelki zaklatás hiányát. Ezzel összefüggésben alapesetben a tanácsadó bizottságnak nem kellett közölnie vele a zaklatással kapcsolatos belső szabályzat 14. cikke szerinti jelentést, mivel a tanácsadó bizottság ilyen jelentést csak akkor készít, ha az említett bizottság megállapítja a lelki zaklatás fennállását.
15.
2016. április 1‑jén HF benyújtotta a személyzeti főigazgató 2015. december 8‑i és 2016. február 9‑i leveleire vonatkozó írásbeli észrevételeit. Ezekben, fenntartva, hogy az audiovizuális egység vezetőjének irányában tanúsított magatartása a személyzeti szabályzat 12a. pontja értelmében vett lelki zaklatást valósított meg, többek között vitatta a személyzeti főigazgató azon állítását, mely szerint a tanácsadó bizottság csupán egy véleményt készített, nem pedig a zaklatással kapcsolatos belső szabályzat 14. cikke szerinti jelentést_. E tekintetben arra hivatkozott, hogy a személyzeti főigazgató azzal, hogy megtagadta tőle a tájékoztatást a tanácsadó bizottság valamennyi végkövetkeztetésére vonatkozóan, megsértette a védelemhez való jogát és megfosztotta HF észrevételeit a hatékony érvényesülésüktől.
16.
A személyzeti főigazgató munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságként eljárva a 2016. június 3‑i határozatában elutasította a segítségnyújtás iránti kérelmet (a továbbiakban: vitatott határozat). E határozatban többek között kifejtette, hogy HF‑et teljeskörűen és részletesen tájékoztatták azon okokat illetően, amelyek alapján a főigazgató 2015. december 8‑án a segítségnyújtás iránti kérelmét elutasítani szándékozott. Ezenkívül e főigazgató szerint HF nem rendelkezett semmilyen személyes joggal arra, hogy közöljék vele a tanácsadó bizottság vizsgálati jelentését, véleményét vagy jegyzőkönyvét. Másfelől, e főigazgató fenntartotta a 2015. december 8‑i levelében ismertetett elemzést, és annak megfelelően úgy döntött, hogy a HF által leírt helyzetet nem ismeri el a személyzeti szabályzat 12a. cikke értelmében vett lelki zaklatás fogalmába tartozónak.
17.
2016. szeptember 6‑i levelében HF a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében panaszt nyújtott be a vitatott határozattal szemben. Panasza alátámasztására a védelemhez való jogainak, az Alapjogi Charta 41. cikkének, a meghallgatáshoz való jogának és a kontradiktórius eljárás elvének megsértésére, valamint a tanácsadó bizottság által megvalósított eljárási szabálytalanságokra, nyilvánvaló értékelési hibákra, a személyzeti szabályzat 12a. cikkének és 24. cikkének megsértésére, a segítségnyújtási kötelezettség és a gondoskodási kötelezettség megsértésére hivatkozott.
18.
Az említett panaszt a főtitkár 2017. január 4‑i határozatával a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságként eljárva elutasította.
19.
HF azon kifogására vonatkozóan, mely szerint a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság nem közölte a tanácsadó bizottság véleményét és a tanúk meghallgatásáról szóló jelentéseket, a főtitkár többek között megállapította, hogy a Tzirani kontra Bizottság ítéleten (
5
) és a Cerafogli kontra EKB ítéleten (
6
) alapuló ítélkezési gyakorlatban nem áll fenn a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság kötelezettsége arra, hogy e dokumentumokat HF részére átadja, többek között azért sem, mivel a Parlamenten belül a tanácsadó bizottságnak a legteljesebb titoktartás mellett kell működnie, és az általa készített anyagok titkosak. Márpedig az ügyben közreműködők, többek között a tanúk szólásszabadságának biztosítása érdekében a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság, nem továbbíthatja ezeket az iratokat HF részére.
20.
Ami a jelen ügyben a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése értelmében vett lelki zaklatás fennállását illeti, a főtitkár úgy vélte, hogy a HF által előadott tények alkalmasak az e rendelkezés értelmében vett szándékos és ismétlődő cselekmények megvalósítására. Ugyanakkor az alábbiakat állapította meg:
„[n]em szabad elfelejteni, hogy az állítólagos zaklató [HF] hivatali felettese. Márpedig egy egységvezető feladatainak jellegéből adódik, hogy emlékezteti a munkatársait arra, hogy kötelesek végrehajtani a vezető utasításait, hozzájárulni a munkatársak megfelelő együttműködéséhez, megfelelő módon megosztani a munkavégzéshez szükséges információkat, és a megbeszélésekről történő távollétük esetén magyarázattal szolgálni. Így összességében vizsgálva a [HF] által hivatkozott tényeket, úgy tűnik, nem valósítanak meg az egységvezető által a beosztottjával szemben tanúsított helytelen magatartást. A tények inkább arra engednek következtetni, hogy ez az egységvezető úgy vélte, hogy vezetői hatáskörét vonták kétségbe, ami feszültségekhez vezetett, így a szervezeti egység működésének javítása érdekében be kellett avatkoznia. [HF] kollégák előtti állítólagos, HF részéről nem kivédhető lejáratása, éppen azokon a megbeszéléseken történt, amelyeknek a célja a szervezeti egység működési hiányosságainak megvitatása volt. Az állítólagos zaklatónak tulajdonított, minden bizonnyal sajnálatos szavakat ennélfogva e feszültségek és működési zavar összefüggésébe kell helyezni […].”
B.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
21.
A Törvényszék Hivatalához 2017. április 12‑én benyújtott keresetlevelével HF keresetet nyújtott be, amely a vitatott határozat megsemmisítésére, a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság által a HF segítségnyújtás iránti kérelmének kezelése során elkövetett jogsértésekből eredő, a HF által állítólag elszenvedett kár megtérítésére, valamint a Parlament költségek viselésére való kötelezésére irányult.
22.
Megsemmisítés iránti kérelmének alátámasztása érdekében HF három jogalapra hivatkozott, amelyek közül az első a védelemhez való jog megsértésén, a Charta 41. cikkének megsértésén, a meghallgatáshoz való jog megsértésén és a kontradiktórius eljárás elvének megsértésén, a második a tanácsadó bizottság előtti szabálytalan eljárásban megvalósuló eljárási hibákon, a harmadik pedig a nyilvánvaló mérlegelési hibán, a segítségnyújtási kötelezettség és a gondoskodási kötelezettség, valamint a személyzeti szabályzat 12a. és 24. cikkének megsértésén alapul.
23.
HF a kártérítési kérelmei alátámasztásaként 70000 euró kifizetését kéri az általa abból fakadóan elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése érdekében, hogy a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság jogellenesen járt el a segítségnyújtás iránti kérelmének elbírálása során, valamint 20000 euró kifizetését a vizsgálati eljárást, azaz a jelen ügyben a tanácsadói bizottság munkáját érintő szabálytalanságokból eredő nem vagyoni kár megtérítéseként. Ekképpen HF szerint a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság megsértette többek között az észszerű határidő elvét a segítségnyújtás iránti kérelem elbírálása során.
24.
A Törvényszék a megtámadott ítélettel a keresetet teljes egészében, mint megalapozatlant, elutasította.
IV. A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
25.
2018. szeptember 10‑i beadványával HF benyújtotta a jelen fellebbezést a megtámadott ítélettel szemben.
26.
HF fellebbezésében azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és következésképpen
–
adjon helyt a HF által az elsőfokú eljárásban előterjesztett kereseti kérelmeknek;
–
semmisítse meg a vitatott határozatot;
–
kötelezze a Parlamentet a méltányosan 90000 euróra becsült nem vagyoni kára megtérítésére; és
–
a Parlamentet kötelezze az első‑ és másodfokú eljárásban felmerült valamennyi költség viselésére.
27.
Ellenkérelmében a Parlament az kéri, hogy a Bíróság:
–
a fellebbezést nyilvánítsa megalapozatlannak; és
–
HF‑et kötelezze a költségek viselésére.
28.
Csatlakozó fellebbezésében a Parlament azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
érdemben hozzon határozatot a kereset elutasítása érdekében; és
–
HF‑et kötelezze a költségek viselésére.
29.
A 2019. november 13‑án tartott tárgyaláson HF és a Parlament szóbeli észrevételeket terjesztett elő.
V. Elemzés
30.
A Bírósághoz két fellebbezést nyújtottak be. Fellebbezésének alátámasztása érdekében HF három jogalapra hivatkozik, amelyek közül a Bíróság kérésének megfelelően csak az első és a harmadik jogalap képezi a jelen indítvány tárgyát. E jogalapok a Charta 41. cikke szerinti meghallgatáshoz való jog Törvényszék által történő megsértésén, valamint a tényeknek a Törvényszék által történő téves jogi minősítésén alapulnak.
31.
Egyebekben a Parlament csatlakozó fellebbezést nyújtott be. E csatlakozó fellebbezés két jogalapra hivatkozik, amely szerint a Törvényszék két esetben tévesen alkalmazta a jogot, ezek közül az első a megtámadott ítélet 81. pontjában történt, amennyiben a Törvényszék megállapította, hogy a Parlamentnek át kellett volna adnia HF részére a tanácsadó bizottság véleményét, a második pedig a megtámadott ítélet 123. pontjában, amennyiben a Törvényszék nem a nyilvánvalóan téves értékelést, hanem csupán a téves értékelést vizsgálta.
32.
Először a csatlakozó fellebbezés elfogadhatóságának vizsgálatával kezdem, másodszor pedig rátérek a fellebbezés első és harmadik jogalapjának elemzésére.
A.
A csatlakozó fellebbezés elfogadhatóságáról
33.
Úgy vélem, hogy hivatalból fel kell vetni a csatlakozó fellebbezés elfogadhatóságával kapcsolatos kérdést.
34.
Az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke második bekezdésének első mondata szerint ugyanis fellebbezéssel bármelyik fél élhet, akinek indítványait egészben vagy részben elutasították. E szabály – amely valamennyi fellebbezésre, tehát a fellebbezésre és a csatlakozó fellebbezésre egyaránt vonatkozik – elsőként a Bíróság eljárási szabályzata 169. cikkének (1) bekezdésében, másodszor pedig a 178. cikkének (1) bekezdésében tükröződik. Ez utóbbi rendelkezés értelmében a csatlakozó fellebbezésben foglalt kérelmeknek a Törvényszék határozata rendelkező részében szereplő döntésének egészben vagy részben történő hatályon kívül helyezésére kell irányulniuk.
35.
Egyebekben az Európai Unió Bírósága alapokmányának 58. cikke értelmében a fellebbezés nem vonatkozhat kizárólag a költségek összegére vagy arra, hogy a költségek viselésére melyik felet kötelezték.
36.
Ami a csatlakozó fellebbezésben foglalt első két kérelmet illeti, azok a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésére és a fellebbezés elutasítására irányulnak.
37.
Megállapítom azonban, hogy e két kérelemmel a Parlament a Bíróság határozatának nem a Bíróság eljárási szabályzata 178. cikkének (1) bekezdése szerinti egészben vagy részben történő hatályon kívül helyezését kívánja elérni. A megtámadott ítélet rendelkező részének első pontjában ugyanis a Törvényszék elutasította HF keresetét, és így utóbbinak a vitatott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmét. Következésképpen a Parlament – amely a Törvényszék előtt korántsem lett pervesztes – megnyerte a pert, az első két kérelme tehát nem felel meg az Európai Unió Bíróságának alapokmánya 56. cikke második bekezdésének első mondatában előírt feltételnek. (
7
)
38.
A csatlakozó fellebbezésének alátámasztása érdekében felhozott két jogalappal (
8
) a Parlament valójában az indokolás megváltoztatását kívánja elérni.
39.
A Parlament ugyanis azt kívánja elérni, hogy a Bíróság módosítsa a Törvényszék által a megtámadott ítélet 81. és 123. pontjában végzett elemzést, vagyis ezen ítélet indoklásának két pontját. Márpedig e kérelmek nem képezhetik egy fellebbezés vagy csatlakozó fellebbezés tárgyát, ahogyan az a jelen indítvány 10. lábjegyzetében hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik. Következésképpen azokat mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani.
40.
Megjegyzem, hogy úgy tűnik, hogy a Parlament ezt – legalábbis hallgatólagosan – elismerte a Bíróság előtti tárgyaláson. A Bíróság egyik szóbeli kérdésére válaszul a Parlament ugyanis jelezte, hogy az első két kérelmét visszavonja.
41.
Ami a költségekkel kapcsolatos harmadik kérelmet illeti, az elfogadhatatlan, mivel a fellebbezés nem vonatkozhat kizárólag a költségekre, ahogyan azt az Európai Unió Bírósága alapokmányának 58. cikke megállapítja.
42.
Megemlítem továbbá, hogy a Bíróság előtti tárgyaláson a Parlament azt állította, hogy a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 81. pontjában szereplő téves jogalkalmazása miatt tévesen kötelezték őt HF költségei negyedének viselésére, valamint hogy ő következésképpen e pont hatályon kívül helyezését kéri.
43.
Azon kívül, hogy ez a kérelem elfogadhatatlan, mivel csak a megtámadott ítélet egyik részére vonatkozik, (
9
) annak semmiképpen sem lehet helyt adni, mivel egy olyan kérelemhez kapcsolódik, amely kizárólag a költségek összegére vagy arra vonatkozik, hogy a költségek viselésére melyik felet kötelezték.
44.
A fenti megfontolások alapján úgy vélem, hogy a csatlakozó fellebbezést mint elfogadhatatlant teljes egészében el kell utasítani.
B.
A fellebbezés első jogalapjáról
45.
Az első jogalapjával HF arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 87. pontjában megállapította, hogy „a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság a jelen ügyben nem sértette meg [a] […] Charta 41. cikkében foglalt meghallgatáshoz való jogot, amikor a pert megelőző eljárásban megtagadta a felperestől a tanúk meghallgatásáról szóló jelentések átadását”. HF azt állítja, hogy ez alapján a Törvényszék megsértette a Charta 41. cikkének (2) bekezdését, valamint a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (1) bekezdését és a 24. cikkét. A Törvényszék továbbá ellentmondott önmagának, és nem indokolta érvényesen az álláspontját.
46.
HF mindenekelőtt azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 73. és 74. pontjában foglalt, a meghallgatáshoz való joggal kapcsolatos megfontolások, amelyeket a Törvényszék alapul vett annak megállapításához, hogy a tanácsadó bizottság véleményét közölni kellett volna HF‑fel, ugyancsak alkalmazandók a meghallgatásról szóló jelentések HF részére történő átadásával kapcsolatos kérdésre. Mivel a Parlament e jelentéseket vette alapul a vitatott határozat elfogadásához, azokat közölni kellett volna HF‑fel, annak érdekében, hogy őt megfelelő módon hallgathassák meg.
47.
HF ezt követően a következő két érvre hivatkozva vitatja a Törvényszék által a megtámadott ítélet 83–85. pontjában annak igazolása érdekében kifejtett indokolást, hogy nem közölték a meghallgatásról szóló jelentéseket.
48.
Először is, a szervezeti egységen belüli nyugalom visszaállítására irányuló cél – amely megköveteli e bizalmas jelentések megőrzését – HF szerint nem biztosítható feltétlenül, a személyzeti szabályzat 12a. cikke által követett másik, a tisztviselők és alkalmazottak zaklatással szembeni védelmére irányuló cél figyelembevétele nélkül.
49.
Másodszor, a tanúk anonimitásának ugyanezen, a bizalmas kezelésre vonatkozó követelmény alapján történő védelme sem igazolhatja a meghallgatásról szóló jelentések közlésének hiányát. Ez utóbbiakat anonimizálhatták volna, ahogyan az egyébként a tanácsadó bizottság véleménye esetében történt.
50.
Végül HF előadja, hogy a Törvényszék ellentmondott önmagának, amikor megállapította, hogy a meghallgatásról szóló jelentéseket nem kellett HF‑nek átadni, és amikor a megtámadott ítélet 89. pontjában jelezte, hogy a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságnak nemcsak a tanácsadó bizottság véleménye, – még ha az tömör is volt – hanem e jelentések is rendelkezésére álltak, amelyek átfogó és részletekben gazdag képet biztosítottak a felrótt tények valóságára vonatkozóan. HF szerint a Törvényszék így elismerte e jelentések hasznosságát e vélemény kiegészítése tekintetében. HF hozzáteszi, hogy a megtámadott ítélet 90. pontjából következik, hogy a Törvényszék elismerte azt is, hogy HF az említett jelentéseken alapuló, új érveket hozott fel. Ebből az következik, hogy HF szerint ezeket az érveket úgy kellett volna tekinteni, hogy azok hatással lehetnek a vitatott határozatra, valamint hogy ez utóbbi megsemmisítésének helyt kellett volna adni.
51.
A Parlament arra hivatkozik, hogy az első jogalapot el kell utasítani, és különösen azt állítja, hogy a bizalmas kezelésre vonatkozó követelmény a meghallgatáshoz való jog jogszerű korlátozását jelenti. A tanúvallomások bizalmas jellege elengedhetetlen ahhoz, hogy az érintett személyek önként legyenek hajlandóak tanúvallomást tenni, és ennélfogva ahhoz, hogy a vizsgálatokat sikeresen folytathassák le. A Parlament hozzáteszi, hogy a segítségnyújtás iránti kérelem benyújtója nem részesül olyan széles körű jogi védelemben, mint amelyet a védelemhez való jog keretében biztosítanak.
52.
A Parlamenttel ellentétben úgy vélem, hogy ez az első jogalap megalapozott, és hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy ez az intézmény nem volt köteles közölni HF‑fel a meghallgatásról szóló jelentéseket annak érdekében, hogy őt megfelelő módon meghallgassák a segítségnyújtás iránti kérelmének elutasítása előtt.
53.
E jogalapot úgy fogom megvizsgálni, hogy emlékeztetek a meghallgatáshoz való jog terjedelmére a védelemhez való joggal, valamint a tanúvallomások bizalmas jellegével kapcsolatos problémakörrel összefüggésben, majd levonom ebből a meghallgatásról szóló jelentések HF részére történő átadását érintő következtetéseket.
54.
Emlékeztetek arra, hogy a valamennyi személy meghallgatáshoz való jogát a Chartának a megfelelő ügyintézéshez való joggal kapcsolatos 41. cikke tartalmazza. Ez utóbbi e meghallgatáshoz való jogon kívül magában foglalja (
10
) többek között mindenkinek a jogát arra, hogy a személyére vonatkozó iratokba a bizalmas adatkezeléshez fűződő jogos érdekek tiszteletben tartása mellett betekintsen, (
11
) valamint az igazgatási szervek azon kötelezettségét, hogy döntéseiket indokolják. (
12
)
55.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a meghallgatáshoz való jog az azt kifejezetten előíró belső szabályok hiányában is fennáll, és mindenki számára biztosítja azt a lehetőséget, hogy hasznos és hatékony módon ismertesse álláspontját a közigazgatási eljárásban és minden olyan határozat meghozatala előtt, amely az érdekeit hátrányosan érintheti. (
13
) Az ily módon érintett személynek olyan helyzetben kell lennie, hogy képes legyen észrevételeit megtenni annak érdekében, hogy az illetékes hatóság megfelelően figyelembe vehesse az összes releváns körülményt, és az ügy teljes ismeretében hozhasson döntést. (
14
) E személynek tudnia kell kijavítania valamilyen hibát, vagy személyes helyzetére vonatkozó olyan tényekre hivatkoznia, amelyet fontosnak tart. (
15
)
56.
Hangsúlyozom, hogy a meghallgatáshoz való jog a védelemhez való jog szerves részét képezi. (
16
) Nem lehet tehát e két fogalmat szembeállítani azt állítva – ahogyan a Parlament teszi –, hogy a segítségnyújtás iránti kérelem benyújtója nem részesül olyan széles körű jogi védelemben, mint amelyet a védelemhez való jog keretében biztosítanak.
57.
A meghallgatáshoz való jogot ily módon akkor kell alkalmazni, ha a közigazgatási szerv valamely személlyel szemben olyan aktus meghozatalát helyezi kilátásba, amely e személynek sérelmet okoz, (
17
) és az abban való részesüléshez nincs szükség arra, hogy az érintett személy az alperes vagy adott esetben a feltételezett zaklató legyen.
58.
Ebből következik – ahogyan arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 73. és 74. pontjában egyébként helyesen rámutatott –, hogy HF‑nek joga volt ahhoz, hogy őt a neki sérelmet okozó, vitatott határozat elfogadása előtt megfelelő módon meghallgassák.
59.
A Bíróság a meghallgatáshoz való joggal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát legutóbb az OZ kontra EBB ítéletben (
18
) egy európai tisztviselőket érintő zaklatással kapcsolatos jogvitában alkalmazta.
60.
Ebben az Európai Beruházási Bank egyik alkalmazottja által szexuális zaklatás miatt benyújtott panasszal kapcsolatos ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a fellebbezőnek jogában állt az, hogy az észrevételeinek a bankhoz azelőtt történő hasznos előterjesztése érdekében, hogy utóbbi határozatot hozna a panaszával kapcsolatban, legalább a zaklatással vádolt személy és a különböző meghallgatott tanúk nyilatkozatainak összefoglalását közöljék vele. A Bíróság megjegyezte, hogy ez megállapítható, amennyiben e nyilatkozatokat felhasználták az Európai Beruházási Bank elnökének átadott jelentésben, és azok olyan ajánlásokat foglaltak magukban, amelyeket utóbbi a panasz elutasításáról szóló határozatához alapul vett. (
19
)
61.
Úgy vélem, hogy e megfontolások teljes mértékben alkalmazhatók a jelen ügyre.
62.
Amennyiben a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság a vitatott határozat elfogadása céljából figyelembe vette a meghallgatásról szóló jelentéseket, fontos volt, hogy HF tudjon nyilatkozni azokról.
63.
Azt kell még meghatározni, hogy e tanúvallomások bizalmas jellegének védelme jelenthet‑e e jelentések közlésére vonatkozó korlátozást.
64.
Ebben a tekintetben megjegyzem, hogy a Bíróság az OZ kontra EBB ítélet 57. pontjában megállapította, hogy a meghallgatott személyek nyilatkozatait „adott esetben a bizalmas adatkezeléshez fűződő jogos érdekek betartása mellett” kell közölni. (
20
)
65.
Hangsúlyozom, hogy a Charta 41. cikke (2) bekezdésének b) pontja – amely a meghallgatáshoz való joggal kapcsolatos – biztosítja mindenkinek a jogot arra, hogy a személyére vonatkozó iratokba a bizalmas adatkezeléshez és a szakmai titokhoz fűződő jogos érdekek tiszteletben tartása mellett betekintsen.
66.
A bizalmas jelleg azonban nem foglalja magában a titkossághoz való jogot. Még ha az állam biztonsága is a tét, a Bíróság a védelemhez való jog biztosítása érdekében elismerte annak szükségességét, hogy az érintett féllel legalább a határozat indokolásának lényegét közöljék. (
21
)
67.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 83. pontjában megállapította, hogy az adminisztráció, amikor egy állítólagos zaklatásról szóló ügyben elfogadja a tanúk által a vitatott tényekre vonatkozóan előadott beszámolót, legalább a személyzeti szabályzat 24. cikkének megfelelő segítségnyújtás iránti kérelem intézésének keretében előírhatja a tanúk javára tanúvallomásuknak bizalmas kezelését, mind az állítólagos zaklatóval, mind a feltételezett sértettel szemben.
68.
Úgy vélem, hogy azok a tanúk ugyanis, akik önként hajlandóak a vizsgálati eljárásban részt venni, megkívánhatják azt, hogy a személyazonosságukat ne fedjék fel, valamint hogy a személyazonosságuk ne legyen kikövetkeztethető az előadott tényekből.
69.
Ez az aggály számomra jogosnak tűnik – a tanúk indokaitól függetlenül –, és azt az adminisztrációnak a lehető legteljesebb mértékben figyelembe kell vennie, akár annak biztosítása céljából, hogy azok a személyek, akik hasznos információkkal szolgálhatnak a tények megállapításához, részt vegyenek a vizsgálatban.
70.
Egyensúlyt kell azonban találni a tanúknak a tanúvallomásaik bizalmas jellegének védelme, valamint a segítségnyújtás iránti kérelem benyújtójának ahhoz való joga között, hogy megfelelő módon ismertethesse az e tanúvallomások tartalmával kapcsolatos álláspontját. Ez utóbbi személy ugyanis nem fosztható meg azon tények ismeretétől, amelyeket az adminisztráció a segítségnyújtás iránti kérelemének elutasításáról szóló határozathoz alapul kíván venni.
71.
Ebből a célból alkalmazhatók bizonyos technikák, mint például az anonimizálás vagy akár – ahogyan az OZ kontra EBB ítéletben is – a tanúvallomások lényegének összefoglalás formájában történő felfedése, avagy – ahogyan az a jelen ügyben a Törvényszék előtti eljárás során is történt – e tanúvallomások tartalma bizonyos részeinek elfedése.
72.
Számomra úgy tűnik, hogy a bizalmas jelleg tiszteletben tartása a jelen ügyben ugyanazokkal az anonimizálási és adatelrejtési technikákkal biztosítható lett volna a vitatott határozatnak a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság által történő elfogadását megelőzően, mint amelyeket a Törvényszék előtti eljárás során alkalmaztak.
73.
A jelentések anonimizált – amelynél az adatokat csak részben rejtették el – változatának közlése – ahogyan azt a Törvényszék elrendelte – annál fontosabb volt, minél tömörebbnek bizonyult a tanácsadó bizottság véleménye.
74.
Egyfelől ugyanis a tanácsadó bizottság említett véleménye csak két oldalból állt, és egy anonimizált listát tartalmazott a meghallgatott tanúkról, valamint három francia bekezdést, amely röviden bemutatta a tanácsadó bizottság véleményét. Másfelől – ahogyan arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 89. pontjában maga is rámutatott – e vélemény rövidséget ellensúlyozták tanúk meghallgatásáról szóló jelentések, amelyekre a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság hivatkozhatott annak érdekében, hogy átfogó és részletekben gazdag képet kapjon a tények valóságáról.
75.
Ebben a tekintetben nem elegendő, hogy HF‑fel közölték azokat az indokokat, amelyekre a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság hivatkozni kívánt HF segítségnyújtás iránti kérelme elutasításának alátámasztására. Ahogyan arra HF a Bíróság előtti tárgyaláson hivatkozott, a sérelmet okozó határozat indokolására vonatkozó kötelezettség nem téveszthető össze az érintett személy meghallgatáshoz való jogával. (
22
) E jog megköveteli, hogy a segítségnyújtás iránti kérelem benyújtója ezenkívül – a bizalmas jelleg tiszteletben tartása mellett – hozzáférjen azon tanúvallomásokhoz, amelyeket a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság alapul vett ahhoz, hogy meg tudja állapítani, hogy a vizsgálat során megállapított tények relevánsak‑e, valamint hogy véleménye szerint figyelembe kellett volna‑e venni más tényeket.
76.
Következésképpen úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 87. pontjában megállapította, hogy a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság a jelen ügyben nem sértette meg a Charta 41. cikkében foglalt meghallgatáshoz való jogot, amikor a pert megelőző eljárásban megtagadta HF‑től a tanúk meghallgatásáról szóló jelentések átadását. Amennyiben a HF segítségnyújtás iránti kérelmét elutasító határozat HF részére sérelmet okoz, úgy vélem, hogy azokat a tényeket, amelyeket a Parlament e határozat meghozatala érdekében alapul vett – a jelen esetben a tanúvallomásokat – legalább anonimizált módon, összefoglaló formájában HF tudomására kellett hozni annak érdekében, hogy HF‑et megfelelő módon meghallgathassák e tényekről azt megelőzően, hogy a Parlament meghozza a határozatát. E tévedés úgy tekintendő, hogy az hatással lehetett a vitatott határozatra.
77.
Ebből következik, hogy a fellebbezés első jogalapjának helyt kell adni.
78.
Következésképpen a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
79.
Noha ezen első jogalap megalapozottsága önmagában igazolja a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését, úgy vélem, hogy ezenkívül meg kell vizsgálni a HF által hivatkozott harmadik jogalapot, mivel az a jogvita érdemével kapcsolatos, és az – HF érdekeit szolgálva – egy második jogalapot jelenthet a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésére.
C.
A fellebbezés harmadik jogalapjáról
80.
Harmadik jogalapjával HF arra hivatkozik, hogy a Törvényszék megsértette a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (1) és (3) bekezdését, a 24. cikkét, valamint a Charta 31. cikkének (1) bekezdését, amikor a megtámadott ítélet 158., 164. és 166. pontjában megállapította, hogy az egységvezető magatartása nem helytelen, valamint hogy a Parlament érvényesen – értékelési hiba elkövetése nélkül – utasította el HF segítségnyújtás iránti kérelmét. A Törvényszék ellentmondott önmagának, és a saját ítélkezési gyakorlatával ellentétes megállapításokat tett.
81.
E jogalap alátámasztása érdekében HF négy érvre hivatkozik, amelyeket a következő sorrendben vizsgálok meg: mindenekelőtt az első és a negyedik érvet, amelyek úgy vélem, hogy elfogadhatatlanok, mivel azok – véleményem szerint – tényértékelésnek minősülnek, majd a harmadik érvet, amelyet nyilvánvalóan megalapozatlannak tartok, végül pedig a második érvet, amely – véleményem szerint – egy jogkérdést vet fel, amelyet a későbbiekben részletesebben megvizsgálok.
82.
Első érvével HF azt állítja, hogy a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 141., 143., 144., 158. és 163. pontjában foglalt megállapításaiból – amelyek azzal kapcsolatosak, hogy az egységvezető helytelen, kissé túl közvetlen vagy nem igazán kidolgozott hangnemet használt, nehezen, sőt néha ügyetlenül kezelt egy‑egy konfliktushelyzetet, valamint hogy a magatartása túl egyenes, szókimondó, sőt gúnyos volt, vagy akár bizonyos mértékű agresszivitást mutatott – az következik, hogy az egységvezető helytelen magatartást tanúsított. E megállapítást követően – HF szerint – a Törvényszék nem állapíthatta meg a lelki zaklatás hiányát.
83.
Megjegyzem, hogy HF nem kifogásolja a tényeknek a Törvényszék általi leírását, hanem abból eltérő következtetést von le. Úgy véli, hogy – a lelki zaklatásnak a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése szerinti fogalmára tekintettel, ahogyan arra a megtámadott ítélet 119. pontja emlékeztet – e leírásnak szükségszerűen a lelki zaklatás megállapításához kell vezetnie.
84.
Ebben a tekintetben a lelki zaklatás fogalmát a személyzeti szabályzat 12a. cikke a következőképpen határozza meg: bármely olyan helytelen magatartás, amely egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen előfordul, és olyan fizikai magatartást [helyesen: olyan magatartást], szóbeli vagy írott nyelvhasználatot, gesztusokat vagy más cselekvéseket tartalmaz, amelyek szándékosak, és alkalmasak arra, hogy bármely másik személy személyiségét, méltóságát, fizikai vagy pszichológiai integritását [helyesen: testi vagy lelki épségét] aláássák. A Törvényszék a megtámadott ítélet 119. és 120. pontjában két pontosítást tesz e fogalommal kapcsolatban. Először is, az „egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen” kifejezés magában foglalja, hogy a lelki zaklatás az időben szükségszerűen folyamatként jelenik meg, és „szándékos”, nem pedig „véletlenszerű” cselekvést tételez fel. Másodszor ahhoz, hogy e cselekvések e fogalom alá tartozzanak, az szükséges, hogy azok megsértsék valamely személy személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét. Nincs szükség annak bizonyítására, hogy a feltételezett zaklató e cselekményeket azzal a szándékkal követte el, hogy ilyen hatást érjen el.
85.
Úgy vélem, hogy e pontosítások, amelyek mind a Törvényszék, mind a Közszolgálati Törvényszék állandó ítélkezési gyakorlatát (
23
) tükrözik, teljes mértékben megalapozottak.
86.
Hangsúlyozom, hogy a lelki zaklatás e fogalmából nem következik, hogy automatikus kapcsolat áll fenn a bizonyos tények megállapítása és az ilyen zaklatás fennállásának megállapítása között. Utóbbinak ellenben a tények alapos vizsgálatából kell következnie, amely abban áll, hogy először azt kell megvizsgálni, hogy az egyenként tekintetbe vett, kifogásolt magatartások lehetővé teszik‑e a lelki zaklatás megállapítását, mivel azok – ha együttesen vizsgálják őket – adott esetben egy ilyen zaklatás megállapításhoz vezetnek.
87.
Márpedig – a tények elferdítésének vagy valamely nyilvánvaló értékelési hiba hiányában, amelynek hiányát HF nem vitatja – a jelen ügyben a Törvényszék feladata annak értékelése, hogy a hivatkozott tények a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése szerinti lelki zaklatásnak minősülnek‑e. A Bíróság a saját tényértékelését nem helyettesítheti a tényeknek a Törvényszék általi értékelésével. (
24
)
88.
Ezen értékelés elvégzése érdekében a Törvényszék feladata, hogy – véleményem szerint helyénvalóan – alkalmazza a megtámadott ítélet 121. pontjában hivatkozott tesztet, amely szerint a „zaklatás” minősítés attól a feltételtől függ, hogy objektíve is a kellő mértékben annak tekinthető‑e, abban az értelemben, hogy egy pártatlan, észszerűen gondolkodó, átlagos érzékenységű és ugyanilyen helyzetben lévő szemlélő is túlzottnak és kifogásolhatónak tekintené. (
25
)
89.
Ily módon az első érvével HF valójában azt kívánja elérni, hogy a Bíróság mellőzze a tények Törvényszék általi értékelését, és azt a saját értékelésével helyettesítse.
90.
Következésképpen úgy vélem, hogy ez az első érv elfogadhatatlan.
91.
A negyedik érvével HF azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 156. és 160. pontjában a Törvényszék – azzal az indokkal, hogy e magatartás az egységhez tartozó valamennyi személyt érintette, és az nem csak HF ellen irányult – tévesen zárta ki azt, hogy az egységvezető magatartása a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének hatálya alá tartozhat. A Törvényszék ezen érvelése ellenétes a Tzirani kontra Bizottság ítélet 89. pontjában foglalt indokolással. (
26
)
92.
Véleményem szerint HF tévesen értelmezte a megtámadott ítélet 156. és 160. pontját, valamint helytelenül hivatkozott a Tzirani kontra Bizottság ítéletre.
93.
A Törvényszék ugyanis nem kizárólag a fenyegetés kollektív jellegéből vonta le azt a következtetést, hogy e fenyegetés nem tartozhat a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének hatálya alá. E fenyegetést figyelembe véve a Törvényszék a megtámadott ítélet 156. pontjában megállapította, hogy HF azonban nem tudta bizonyítani egy, az említett egységvezető részéről elhangzott, a szerződése meghosszabbításának elmaradására vonatkozó, kifejezetten neki szóló fenyegetés bekövetkeztét.
94.
A Tzirani kontra Bizottság ítéletben a Közigazgatási Törvényszék rámutatott, hogy „a vélelmezett zaklató egy adott személlyel szembeni zaklatás vádját elkerülendő több személyre is kiterjesztheti a viselkedését ahelyett, hogy felhagyna a sérelmezett magatartással, ami természetesen képtelenség”. A Közigazgatási Törvényszék így megállapította, hogy valamely személy a személyek egy csoportjának címzett kollektív fenyegetés álcája mögött nem rejtheti el azt, ami valójában egy konkrét személyre irányuló magatartás volt. Hangsúlyozom azonban, hogy ebből nem következik az, hogy az egyszerre több személlyel szemben kifejezett valamennyi kifogás valójában egy konkrét személlyel szemben kifejezett kifogást jelent.
95.
Itt szintén ténykérdésről van szó. Márpedig a megtámadott ítélet 156. pontjából – amely ezen ítélet 135. pontjára hivatkozik – nem derül ki, hogy a Törvényszék elferdítette‑e e tényeket.
96.
Ezt a negyedik érvet tehát véleményem szerint mint elfogadhatatlant el kell utasítani, mivel az – az első érvhez hasonlóan – valójában nem egy jogkérdésre, hanem egyes tények Törvényszék általi értékelésre vonatkozik.
97.
A harmadik érvével HF azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 141. és 158. pontjában a Törvényszék tévesen minősíti véletlenszerűnek az egységvezető bizonyos gesztusait és írásait. Márpedig HF véleménye szerint bár a szóbeli közlés lehet véletlenszerű, ez a gyakorlatban nem lehetséges a gesztusok és az írásbeli közlések esetén.
98.
HF – azáltal, hogy ez utóbbiakat kizárja a „véletlenszerű” fogalmából – véleményem szerint e fogalom olyan értelmezését javasolja, amelynek nincs semmilyen alapja. A szóbeli közléshez hasonlóan a gesztus gyors és rövidéletű, amely gyorsabb lehet gondolatnál. Az írásbeli közlés kétségtelenül egy hosszabb időkeretbe illeszkedik, azonban semmi nem akadályozza meg azt, hogy az is gyorsabb legyen a cselekvő személy gondolatánál. A személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében foglalt fogalommeghatározás éppen emiatt írja elő a gesztusok, az írott, valamint a szóbeli nyelvhasználat esetében egyaránt, hogy azoknak egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen kell előfordulniuk annak érdekében, hogy lelki zaklatást valósíthassanak meg.
99.
Ezzel az érvvel HF azt kívánja elérni, hogy a Bíróság minősítse át az egységvezető gesztusait és írásbeli közléseit „véletlenszerűről”„szándékosra”, anélkül, hogy ezen állítás tényszerű bizonyítására törekedne. E gesztusok így természetüknél fogva ilyen jellegűek lennének. A jelen indítvány előző pontjában említett okok miatt ez az érv számomra nyilvánvalóan megalapozatlannak tűnik.
100.
A második érvével HF arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 143., 144., 158. és 159. pontjában tévesen vette alapul a szervezeti egységen belüli „környezetet”, miközben a zaklatás feltétel nélkül és a környezetétől függetlenül tiltott. E „környezet” figyelembevételével – elismerve azt, hogy a feltételezett zaklató magatartása legalább is helytelen volt – a Törvényszék szükségszerűen megsértette a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdését és a Charta 31. cikkét.
101.
Ellenkérelmében a Parlament azt állítja, hogy alapvető fontosságúnak minősül az a környezet, amelyben a felrótt magatartások megvalósulnak.
102.
Ez a második érv véleményem szerint rámutat arra a nehézségre, amely fennállhat az azzal kapcsolatos különbségtétel során, hogy mi tartozik a tényértékeléshez – ami az elferdítést és a nyilvánvaló értékelési hibát kivéve kizárólag a Törvényszék hatáskörébe tartozik –, és hogy mi minősül jogkérdésnek, ami fellebbezés keretében a Bíróság hatáskörébe tartozik.
103.
Amennyiben ugyanis a környezet alapvetően az ügy tényállásához kapcsolódik, főként az e tények értékelésével összefüggő kérdés merül fel. HF egyébként a Bíróság előtti tárgyaláson elismerte, hogy nem lehetséges teljes mértékben figyelmen kívül hagyni az ügy hátterét.
104.
HF szerint azonban nem lehet figyelembe venni a rendelkezésre álló munkaerő hiányát, a túlzott munkaterhet, a szervezeti egység átszervezését, valamint a szervezeti egységen belül a feladatok nem megfelelő elosztását. Azok figyelembevétele a lelki zaklatásnak a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében előírt fogalmát olyan tényezővel egészítené ki, amelyet abból a célból használnának, hogy egy helytelen magatartást kivonjanak a lelki zaklatás fogalmából azt azon környezettel igazolva, amelyben e magatartás megvalósult.
105.
Ebből a szempontból nézve az a kérdés, hogy bizonyos típusú tények figyelembe vehetők‑e, illetve csak bizonyos mértékig vehetők figyelembe a lelki zaklatás értékelése során, véleményem szerint jogkérdést vet fel. Valójában annak meghatározásáról van szó, hogy a ténybeli háttér befolyásolja‑e a lelki zaklatás jogi minősítését, és ha igen, milyen mértékben.
106.
Ebben a tekintetben – ahogyan azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 123. pontjában helyénvalóan megjegyezte – hangsúlyozni kell, hogy a személyzeti szabályzat 12a. cikkében szereplő meghatározás objektív fogalom, amely harmadik személyek, a jelen esetben a tisztviselők és alkalmazottak cselekményeinek és magatartásának a konkrét „körülményekből kiinduló minősítésén” alapul. Az a kérdés, hogy valamely személy lelki zaklatást szenvedett‑e el, következésképpen megköveteli az érintett magatartásoknak egy adott összefüggésben történő értékelését.
107.
Ennélfogva a kifogásolt magatartások objektív értékelése nem végezhető el tisztán absztrakt módon és a környezetétől elvonatkoztatva, hanem azt konkrétan, azon körülmények figyelembevétele mellett kell értékelni, amelyben azok megnyilvánulnak. Ezt az értelmezést alátámasztja a jelen indítvány 88. pontjában hivatkozott teszt, amely egy pártatlan, észszerűen gondolkodó, átlagos érzékenységű és ugyanilyen helyzetben lévő szemlélőre hivatkozik. Ez utóbbi kifejezés véleményem szerint magában foglalja azt, hogy figyelembe kell venni azt az összefüggést, amelybe a szóban forgó magatartások illeszkednek.
108.
Az a kérdés merül fel, hogy mely környezet releváns.
109.
Úgy vélem, hogy különbséget kell tenni aszerint, hogy a környezet a feltételezett zaklatótól – a jelen esetben az egységvezetőtől – független, avagy azt ez utóbbi személy magatartása idézi elő.
110.
A HF által említett és a jelen indítvány 104. pontjában bemutatott, környezetre vonatkozó példák között így ellenőrizni kell, hogy a rendelkezésre álló munkaerő hiánya, a túlzott munkateher, valamint a szervezeti egység átszervezése az egységvezetőtől független‑e, avagy – fordítva – hogy az egységen belül a funkciók nem megfelelő elosztása neki felróható‑e.
111.
Véleményem szerint a Törvényszék feladata, hogy ellenőrizze e példák valóságtartamát, hogy megállapítsa, mely kategóriába kell azokat sorolni, valamint hogy milyen súlyt kell azoknak adott esetben tulajdonítani.
112.
A jelen ügyben HF azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 143., 144., 158. és 159. pontjában a környezetre hivatkozik.
113.
Megjegyzem, hogy e négy pontban a Törvényszék a „bonyolult igazgatási környezetet”, „az átszervezése következtében működési nehézségekkel küzdő szolgálatot” és „a szervezeti nehézségeket” említi.
114.
Ha a szervezeti egységen belül ily módon azonosított nehézségek az egységvezető személyiségének, az ő esetleges tapasztalathiányának vagy ügyetlen vezetői magatartásának lennének köszönhetők, azok véleményem szerint nem szolgálhatnának a szóban forgó cselekmények igazolására. Épp ellenkezőleg, kiemelhetnék e cselekmények túlzott vagy helytelen jellegét és a lelki zaklatást megvalósító magatartások azonosítását tennék lehetővé.
115.
Ha e nehézségek inkább a szervezeti egység átszervezéséből erednének – amely nem az egységvezető irányítással kapcsolatos vitatható döntésének volt köszönhető, hanem objektív módon szükségesnek tűnhetett – azokat véleményem szerint úgy kellene tekinteni, hogy az ez utóbbitól független környezet részét képezik. Azokat adott esetben figyelembe lehetne venni és többé‑kevésbé fontos szerepet játszhatnának a kifogásolt magatartások túlzott vagy helytelen jellegének értékelése tekintetében is.
116.
Ily módon HF‑fel ellentétben úgy vélem, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a környezetre hivatkozott.
117.
Következésképpen úgy vélem, hogy a HF által hivatkozott második érv nem megalapozott.
118.
Ebből következik, hogy véleményem szerint a fellebbezés harmadik jogalapját mint részben elfogadhatatlant és részben megalapozatlant el kell utasítani.
D.
A Törvényszékhez benyújtott keresetről
119.
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikke első bekezdése második mondatának megfelelően a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén, ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti.
120.
Hasonlóan ahhoz, amit a Bíróság az OZ kontra EBB ítéletben megállapított, úgy vélem, hogy ugyanez a helyzet a jelen ügyben is. Ebben az ítéletben ugyanis a Bíróság emlékeztetett arra, hogy a védelemhez való jog – különösen a meghallgatáshoz való jog – megsértése csak abban az esetben vonja maga után a szóban forgó közigazgatási eljárás végén meghozott határozat megsemmisítését, ha e szabálytalanság hiányában ez az eljárás eltérő eredményre vezetett volna. (
27
) A Bíróság megállapította, hogy az, hogy nem közölték a zaklatással vádolt személy és a különböző tanúk nyilatkozatainak legalább az összefoglalását, elkerülhetetlenül érintette mind a vizsgálóbizottság jelentésének tartalmát, mind a vitatott határozat tartalmát, ezért a jelentés és a határozat logikusan vezethetett eltérő eredményhez. (
28
)
121.
Úgy vélem, hogy azt, hogy a jelen ügyben nem közölték a tanúk meghallgatásáról szóló jelentéseket, önmagában egy olyan szabálytalanságnak kell tekinteni, amely hasonlóképpen érintheti a vizsgálóbizottság véleményét és ennélfogva a vitatott határozatot is.
122.
Ahogyan azt a jelen indítvány 62. és 73. pontjában megjegyeztem, e jelentéseket a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság a vitatott határozat elfogadása céljából figyelembe vette, és azok szerepe annál is fontosabb volt, mivel a véleményt csupán egy rövid dokumentumban fogalmazták meg.
123.
Különösen azt emelem ki, hogy ha HF számára biztosították volna azt a lehetőséget, hogy őt megfelelő módon meghallgassák a különböző háttér‑információkkal kapcsolatban, ahogyan azok a tanúk meghallgatásáról szóló, a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság által figyelembe vett jelentésekben szerepelnek, nem lehet kizárni, hogy e háttér‑információk esetében eltérő súlyozást alkalmaztak volna, ami alapján a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság a HF által benyújtott, segítségnyújtás iránti kérelmet támogató határozatot fogadott volna el.
124.
Ami a jelen indítvány 26. pontjában hivatkozott kártérítési kérelmeket illeti – a második jogalaptól függetlenül, valamint anélkül, hogy megelőlegezném annak megalapozottságát – úgy vélem, hogy a vitatott határozat megsemmisítése megfelelő kártérítést jelent azon valamennyi nem vagyoni kár számára, amelyet HF a jelen ügyben elszenvedhetett. Az említett nem vagyoni kár megtérítésére irányuló kérelmek tehát okafogyottak, és azok tárgyában nem szükséges határozni.
E.
A költségekről
125.
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikke (2) bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
126.
Ugyanezen szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében – amely a 184. cikk (1) bekezdése szerint a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
127.
Mivel a Parlament a kérelmei alapvető része tekintetében pervesztes lett, HF kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségeinek viselésén kívül a HF részéről az elsőfokú eljárás és a fellebbezési eljárás során felmerült költségek viselésére.
VI. Végkövetkeztetés
128.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság:
–
a csatlakozó fellebbezést mint elfogadhatatlant utasítsa el;
–
helyezze hatályon kívül az Európai Unió Törvényszékének 2018. június 29‑iHF kontra Parlament ítéletét (T‑218/17, EU:T:2018:393) annyiban, amennyiben az elutasította a HF által előterjesztett, az Európai Parlamentnek a HF segítségnyújtás iránti kérelmét elutasító, 2016. június 3‑i határozatának megsemmisítésére irányuló kérelmét;
–
a fellebbezést ezt meghaladó részében utasítsa el;
–
semmisítse meg a HF segítségnyújtás iránti kérelmét elutasító, 2016. június 3‑i határozatot;
–
a keresetet ezt meghaladó részében utasítsa el;
–
kötelezze a Parlamentet a saját költségeinek viselésén kívül a HF részéről az elsőfokú eljárás és a fellebbezési eljárás során felmerült költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	T‑218/17, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2018:393.
(
3
)	2019. április 4‑i OZ kontra EBB ítélet (C‑558/17 P, a továbbiakban: OZ kontra EBB ítélet, EU:C:2019:289, 53. pont).
(
4
)	Lásd a megtámadott ítélet 1–33. pontját.
(
5
)	2013. július 11‑i ítélet (F‑46/11, a továbbiakban: Tzirani kontra Bizottság ítélet EU:F:2013:115).
(
6
)	2015. szeptember 25‑i ítélet (T‑114/13 P, EU:T:2015:678).
(
7
)	Lásd: 2012. november 15‑iAl‑Aqsa kontra Tanács és Hollandia kontra Al‑Aqsa ítélet (C‑539/10 P és C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 43. és 44. pont); 2015, január 13‑i Tanács és társai kontra Vereniging Milieudefensie és Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht ítélet (C‑401/12 P–C‑403/12 P, EU:C:2015:4, 32–34. pont); 2016. április 21‑iTanács kontra Bank Saderat Iran (C‑200/13 P, EU:C:2016:284, 114. és 115. pont); 2018. július 25‑iSociété des produits Nestlé és társai kontra Mondelez UK Holdings & Services ítélet (C‑84/17 P, C‑85/17 P és C‑95/17 P, EU:C:2018:596, 41. és 42. pont).
(
8
)	Lásd a jelen indítvány 31. pontját.
(
9
)	Lásd a jelen indítvány 39. pontját.
(
10
)	A Charta 41. cikke (2) bekezdésének a) pontja.
(
11
)	A Charta 41. cikke (2) bekezdésének b) pontja.
(
12
)	A Charta 41. cikke (2) bekezdésének c) pontja.
(
13
)	Lásd: 1996. október 24‑iBizottság kontra Lisrestal és társai ítélet (C‑32/95 P, EU:C:1996:402, 21. pont); 2008. december 18‑iSopropé ítélet (C‑349/07, EU:C:2008:746, 36–38. pont); 2012. november 22‑iM.‑ítélet (C‑277/11, EU:C:2012:744, 87. pont); 2013. szeptember 10‑iG. és R. ítélet (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, 35. pont); 2013. október 22‑iSabou ítélet (C‑276/12, EU:C:2013:678, 38. pont); 2014. november 5‑iMukarubega ítélet (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 46. pont); 2014. december 11‑iBoudjlida ítélet (C‑249/13, EU:C:2014:2431, 36. pont).
(
14
)	Lásd: 2017. február 9‑iM‑ítélet (C‑560/14, EU:C:2017:101, 32. pont).
(
15
)	Lásd: 2014. november 5‑iMukarubega ítélet (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 47. pont).
(
16
)	Lásd: 2012. november 22‑iM.–ítélet (C‑277/11, EU:C:2012:744, 82. pont).
(
17
)	Lásd ebben az értelemben: 2008. december 18‑iSopropé ítélet (C‑349/07, EU:C:2008:746, 36. és 37. pont).
(
18
)	Lásd a jelen indítvány 3. lábjegyzetét. Megjegyzem, hogy ezt az ítéletet a megtámadott ítéletet követően hirdették ki.
(
19
)	Lásd: OZ kontra EBB ítélet, 57. pont.
(
20
)	Lásd továbbá – az Európai Bizottság bevonásával zajló eljárásban a meghallgatáshoz való joggal kapcsolatban – különösen: 1991. november 21‑iTechnische Universität München ítélet (C‑269/90, EU:C:1991:438, 25. pont).
(
21
)	Lásd ebben az értelemben: 2013. június 4‑iZZ‑ítélet (C‑300/11, EU:C:2013:363, 64., 65. és 68. pont).
(
22
)	Az indokolási kötelezettség a Charta 41. cikke (2) bekezdésének c) pontjában foglalt, megfelelő ügyintézéshez való jog egyik aspektusát jelenti.
(
23
)	Lásd többek között: 2017. december 13‑iHQ kontra OCVV ítélet (T‑592/16, nem tették közzé, EU:T:2017:897, 101. pont); 2014. szeptember 17‑iCQ kontra Parlament ítélet (F‑12/13, EU:F:2014:214, 76. és 77. pont); 2012. június 5‑iCantisani kontra Bizottság ítélet (F‑71/10, EU:F:2012:71, 89. pont); 2018. július 13‑iCurto kontra Parlament ítélet (T‑275/17, EU:T:2018:479, 76. és 77. pont).
(
24
)	Az EUMSZ 256. cikknek megfelelően a Bíróság előtti fellebbezések jogi kérdésekre korlátozódnak. A fellebbező következésképpen nem érheti el a Bíróságnál, hogy az a Törvényszék értékélését a sajátjával helyettesítse. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére. E tények és bizonyítékok értékelése tehát – az elferdítésük esetét kivéve – nem minősül jogkérdésnek, amelyet mint ilyet fellebbezés keretében a Bíróságnak felül kellene vizsgálni (lásd többek között: 2017. január 26‑iZucchetti Rubinetteria kontra Bizottság ítélet (C‑618/13 P, EU:C:2017:48, 68. pont); 2018. december 13‑i, Európai Unió kontra Kendrion ítélet (C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, 79. pont).
(
25
)	Ez a teszt a Közszolgálati Törvényszék és a Törvényszék állandó ítélkezési gyakorlatán alapul. Lásd különösen: 2012. május 16‑iSkareby kontra Bizottság ítélet (F‑42/10, EU:F:2012:64, 65. pont); 2014. szeptember 17‑iCQ kontra Parlament ítélet (F‑12/13, EU:F:2014:214, 78. pont); 2018. július 13‑iCurto kontra Parlament ítélet (T‑275/17, EU:T:2018:479, 78. pont).
(
26
)	Lásd a jelen indítvány 8. lábjegyzetét.
(
27
)	OZ kontra EBB ítélet, 76. pont.
(
28
)	OZ kontra EBB ítélet, 78. pont.