62020CJ0556_RES
C‑556/20. sz. ügy
Schneider Electric és társai
kontra
Premier ministre
és
Ministre de l’Economie, des Finances et de la Relance
(a Conseil d’État [Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (második tanács), 2022. május 12.
„Előzetes döntéshozatal – Jogszabályok közelítése – 90/435/EGK irányelv – A különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszere – A 4. cikk és a 7. cikk (2) bekezdése – Az osztalék gazdasági kettős adóztatásának elkerülése”
Jogszabályok közelítése – A különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszere – 90/435 irányelv – A gazdasági kettős adóztatás elkerülése – Az anyavállalat adómentessége a kapott osztalék után – Az anyaválallat tagállama által elfogadott adóintézkedés, amely forrásadót ír elő azon osztalékoknak az említett társaság általi újrafelosztása esetén, amelyek után nem fizettek általános mértékű társasági adót – A 90/435 irányelvben előírt 5%‑os felső határt meghaladó adóztatás – Megengedhetetlenség – Az anyavállalat azon lehetősége, hogy adójóváírásban részesüljön – Hatás hiánya
(90/435 tanácsi irányelv, 4. cikk)
(lásd: 41–49., 52–54., 58–65., 88. pont és a rendelkező rész)
Jogszabályok közelítése – A különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszere – 90/435 irányelv – Az anyavállalat adómentessége a kapott osztalék után – Az osztalék gazdasági kettős adóztatásának kiküszöbölésére, illetve mérséklésére irányuló nemzeti vagy megállapodáson alapuló rendelkezésekre vonatkozó kivétel – Az anyaválallat tagállama által elfogadott adóintézkedés, amely forrásadót ír elő azon osztalékoknak az említett társaság általi újrafelosztása esetén, amelyek után nem fizettek általános mértékű társasági adót – Kizártság
(90/435 tanácsi irányelv, 7. cikk, (2) bekezdés)
(lásd: 67–88. pont és a rendelkező rész)
Összefoglalás
A Schneider Electric SE társaság, valamint szintén franciaországi adóilletőséggel rendelkező más társaságok a 2000 és 2004 közötti időszakban többek között más tagállamokban letelepedett leányvállalatoktól származó osztalékot osztottak fel részvényeseik között.
Ezen újrafelosztás következtében e társaságokat közigazgatási kommentárokban említett forrásadó terhelte. Tekintettel arra, hogy ez utóbbiak megismétlik a nemzeti jognak az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelvvel (
1
) összeegyeztethetetlen rendelkezéseit, (
2
) a fenti társaságok keresetet indítottak a megsemmisítésük iránt. A nemzeti szabályozás szerint ugyanis a forrásadót adójóváírást megalapozó nyereségfelosztás esetén kellett megfizetni, amennyiben e nyereséget az anyavállalat szintjén nem terhelte általános mértékű társasági adó. E tekintetben a Conseil d’État (Államtanács, Franciaország) az Accor ítéletből (
3
)azt a következtetést vonta le, hogy az osztalékban részesülő társaság adójóváírásra jogosult, amely lehetővé teszi annak biztosítását, hogy a Franciaországban letelepedett társaságoktól származó osztalékok és a más tagállamban letelepedett társaságoktól származó osztalékok azonos adójogi bánásmódban részesüljenek, és amely a forrásadóba beszámítható.
Az e bíróság által elé terjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában eljáró Bíróság kimondja, hogy az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelvvel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy az anyavállalat köteles a leányvállalatai által kifizetett nyereségnek a részvényesei számára történő, adójóváírást megalapozó újrafelosztása esetén forrásadót fizetni abban az esetben, ha e nyereséget nem terhelte általános mértékű társasági adó, amennyiben az ezen forrásadó címén fizetendő összegek meghaladják az ugyanezen irányelv által előírt 5%‑os felső határt. Ezenkívül az ilyen forrásadó nem tartozik ezen irányelv azon rendelkezésének hatálya alá, amely szerint az említett irányelv nem érinti azon nemzeti vagy megállapodáson alapuló rendelkezéseket, amelyeket az osztalékok gazdasági kettős adóztatásának kiküszöbölésére vagy mérséklésére szántak. (
4
)
A Bíróság álláspontja
A Bíróság mindenekelőtt rámutat, hogy az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv célja a valamely tagállamban székhellyel rendelkező leányvállalat nyereségének a másik tagállamban székhellyel rendelkező anyavállalata részére való felosztása adósemlegességének biztosítása. E cél elérése érdekében az említett irányelv a nyereség gazdasági értelemben vett kettős adóztatásának elkerülésére irányul, azaz annak elkerülésére, hogy a felosztott nyereséget ne sújtsa először a leányvállalatnál és másodszor az anyavállalatnál is adókötelezettség. (
5
) E tekintetben a Bíróság kifejti, hogy az említett irányelv megtiltja a tagállamok számára, hogy megadóztassák az anyavállalatot a leányvállalat által az anyavállalata részére felosztott nyereség címén, anélkül hogy különbséget tennének aszerint, hogy e nyereség átvétele vagy annak ismételt felosztása számít az anyavállalat megadóztatásához kapcsolódó adóztatandó tényállásnak.
Ezt követően a Bíróság megállapítja, hogy a leányvállalat által az anyavállalata számára felosztott nyereségnek az említett nyereség újrafelosztása esetén az anyavállalat tagállama által az anyavállalatnál történő adóztatása, amely azzal jár, hogy az említett nyereségre az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelvben (
6
) előírt 5%‑os korlátot meghaladó adót vetnek ki, a fenti társaság szintjén az említett irányelvvel ellentétes kettős adóztatáshoz vezet. E tekintetben a Bíróság megállapítja, hogy az anyavállalat által a részvényesei számára újrafelosztott osztalékhoz kapcsolódó adójóváírásnak megfelelő forrásadó alkalmazása lehetővé tette, hogy az említett osztalékot az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelvvel ellentétes, az 5%‑os felső határt meghaladó mértékű adó sújtsa.
Végül a Bíróság kizárja annak lehetőségét, hogy a más tagállamban letelepedett leányvállalattól osztalékban részesülő anyavállalatot megillető, a nemzeti szabályozás uniós joggal való összeegyeztethetetlenségének orvoslására irányuló adójóváírás orvosolja a nemzeti szabályozásnak az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelvvel összeegyeztethetetlen hatásait. Ilyen esetben ugyanis az adóalany azzal a feltétellel részesül adójóváírásban, hogy közigazgatási és bírósági eljárásokat kezdeményez, és benyújtja a szükséges bizonyítékokat, míg ezen irányelv nem teszi lehetővé ilyen feltételek előírását. Ezenkívül az adójóváírás figyelembevétele ahhoz vezet, hogy az osztalékokra beszámítási módszert alkalmaznak, jóllehet a tagállam a mentesítés módszerét választotta, és nem zárja ki, hogy a forrásadó egy része fennmaradjon.
Azon kérdést illetően, hogy a forrásadó az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 7. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e, a Bíróság emlékeztet arra, hogy e rendelkezés kizárólag az osztalékok gazdasági kettős adóztatásának kiküszöbölésére vagy mérséklésére irányuló, nemzeti vagy megállapodáson alapuló azon rendszerek alkalmazásának megőrzését szolgálja, amelyek megfelelnek ezen irányelv célkitűzésének. E célra figyelemmel, valamely adólevonás csak akkor tekinthető úgy, mint amely e rendelkezés hatálya alá tartozik, ha annak alkalmazása nem oltja ki az osztalékok gazdasági kettős adóztatásának kiküszöbölésére vagy mérséklésére irányuló nemzeti vagy megállapodáson alapuló rendelkezések hatásait.
E tekintetben a Bíróság megjegyzi, hogy bár a forrásadó az osztalékok nemzeti szinten történő gazdasági kettős adóztatásának elkerülésére irányuló nemzeti rendelkezések keretébe illeszkedett, e forrásadó alkalmazása azzal a hatással járhatott, hogy az anyavállalat által az érintett tagállamtól eltérő tagállamban letelepedett leányvállalataitól kapott nyereséget annak újrafelosztása során gazdasági kettős adóztatásnak veti alá. A Bíróság hozzáteszi, hogy az olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, amely ilyen kettős adóztatást eredményez, még akkor sem tekinthető az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv céljával összeegyeztethetőnek, ha e kettős adóztatás hatásait adott esetben mérsékelheti a jogalap nélkül kifizetett összegeknek az ítélkezési gyakorlat alapján biztosított adójóváírás formájában történő visszatérítése iránti utólagos kérelem.
(
1
)	A különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i 90/435/EGK tanácsi irányelv (HL 1990. L 225., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 147. o.; a továbbiakban: az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv).
(
2
)	A code général des impôts (francia általános adótörvénykönyv) alapeljárásra alkalmazandó változatának 223 sexies cikke.
(
3
)	2011. szeptember 15‑iAccor ítélet (C‑310/09, EU:C:2011:581).
(
4
)	Az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 7. cikkének (2) bekezdése.
(
5
)	Az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 4. cikke (1) bekezdésének első franciabekezdése.
(
6
)	Az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 4. cikkének (2) bekezdése.