62004CC0234_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen ügy tárgya a Landesgericht Innsbruck (Ausztria) által az EK 234. cikk alapján előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem, mely egyrészt arra a kérdésre irányul, hogy az előterjesztő bíróságnak az EK 10. cikk értelmében felül kell‑e vizsgálni egy már jogerőre emelkedett bírósági határozatot, amennyiben úgy véli, hogy az ellentétes a közösségi joggal, másrészt pedig a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet(2) (a továbbiakban: 44/2001 rendelet vagy egyszerűen: rendelet) 15. cikkének értelmezésére.
I – Jogi háttér
A közösségi jog
2. A polgári jogi joghatósági együttműködés Amszterdami Szerződés által végzett „közösségiesítését” követően az EK 61. cikk c) pontja és az EK 67. cikk alapján a Tanács elfogadta a 44/2001
rendeletet. E rendelet 2002. március 1‑jén lépett hatályba, és rendeltetése szerint a Brüsszeli Egyezmény(3) helyébe lépett, lényegében átvéve annak rendelkezéseit, jóllehet néhány módosítással és kiigazítással.
3. A jelen ügy szempontjából mindenekelőtt a rendelet „Joghatóság” alcímű második fejezetének „Különös joghatóság” alcímű 2. szakaszában foglalt 5. cikkére kell hivatkozni, amely az alábbiak szerint rendelkezik:
„Valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban perelhető:
1) a) ha az eljárás tárgya egy szerződés vagy egy szerződéses igény, akkor a kötelezettség teljesítésének helye szerinti bíróság előtt;
b) e rendelkezés értelmében, eltérő megállapodás hiányában a kötelezettség teljesítésének helye:
– ingó dolog értékesítése esetén a tagállam területén az a hely, ahol a szerződés alapján az adott dolgot leszállították, vagy le kellett volna szállítani,
– szolgáltatás nyújtása esetén a tagállam területén az a hely, ahol a szerződés szerint a szolgáltatást nyújtották, vagy kellett volna nyújtani;
c) amennyiben a b) pont nem alkalmazható, az a) pontot kell alkalmazni;
[…]”.
4. Meg kell említeni továbbá az ugyanezen rendelet „Joghatóság fogyasztói szerződések esetén” tárgykört szabályozó 4. szakaszában foglalt 15. és 16. cikket.
5. A 15. cikk előírja:
„1. Valamely személy, a fogyasztó által kereskedelmi vagy szakmai tevékenységén kívül eső céllal megkötött szerződéssel kapcsolatos ügyekben a joghatóságot a 4. cikk és az 5. cikk 5. pontjának sérelme nélkül e szakasz határozza meg, ha:
a) a szerződés tárgya ingó dolgok részletfizetésre történő értékesítése; vagy
b) a szerződés tárgya olyan részletekben visszafizetendő kölcsön vagy bármely egyéb hitel, amelyet áruk vételének finanszírozására nyújtanak; vagy
c) minden más esetben, a szerződést olyan személlyel kötötték, aki a fogyasztó lakóhelyének tagállamában kereskedelmi vagy szakmai tevékenységet folytat, vagy ilyen tevékenysége bármilyen módon az említett tagállamra, illetve több állam között az említett tagállamra is irányul, és a szerződés az ilyen tevékenység körébe tartozik […]”.
6. A 16. cikk (1) bekezdésének értelmében:
„A fogyasztó a másik szerződő fél ellen akár annak a tagállamnak a bíróságai előtt, ahol a fél lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik, akár saját lakóhelyének bíróságai előtt indíthat eljárást.”
7. Végezetül pedig a 24. cikk ekként rendelkezik:
„E rendelet egyéb rendelkezései alapján fennálló joghatóságtól eltekintve, valamely tagállamnak az a bírósága rendelkezik joghatósággal, amely előtt az alperes megjelenik. E szabály nem alkalmazható, amennyiben az alperes a bíróság joghatósága hiányának kifogásolása céljából jelent meg a bíróságon, vagy amennyiben a 22. cikk alapján más bíróság kizárólagos joghatósággal rendelkezik.”
A nemzeti jog
8. Mindenekelőtt a Konsumentenschutzgesetz(4) (a fogyasztóvédelemről szóló osztrák törvény, a továbbiakban: KSchG) 5j. §‑ára kell hivatkozni, amely az alábbiak szerint rendelkezik:
„Azok a vállalkozások, amelyek meghatározott fogyasztóknak nyereményígéreteket vagy ehhez hasonló üzeneteket küldenek, amelyek megfogalmazása alapján a fogyasztó azt gondolhatja, hogy meghatározott díjat megnyert, kötelesek ezt a díjat átadni a fogyasztónak; és a díj bíróság előtt is követelhető.”
9. Meg kell továbbá említeni a Zivilprozessordnung (osztrák polgári perrendtartás, a továbbiakban: ZPO) 530. cikkét, amely a perújítási kérelem feltételeit ekként határozza meg:
„(1) Az érdemi határozattal befejeződő eljárást az egyik fél kérelmére újra meg lehet nyitni,
[…]
7. amennyiben a fél új tényekről szerez tudomást, vagy új bizonyítékokat fedez fel, amelyek előterjesztése és érvényesítése a korábbi eljárások során számára kedvezőbb határozatot eredményezett volna, illetőleg a fél olyan helyzetbe kerül, hogy hivatkozhat ilyenekre.
(2) Az (1) bekezdés 7. pontjában megjelölt körülményeken alapuló perújítási kérelem csak abban az esetben fogadható el, ha a félnek önhibáján kívül nem állt módjában előterjeszteni az új tényeket vagy az új bizonyítékokat az elsőfokú bíróság ítélethozatalát megelőző szóbeli tárgyalás berekesztéséig.”
10. Végül a ZPO 534. cikke elrendeli:
„(1) A kérelmet négyhetes jogvesztő határidőn belül kell benyújtani.
(2) Ez a határidő:
[…]
4. az 530. § (1) bekezdése 7. pontjának esetében azon a napon kezdődik, amikor a félnek módja lett volna a tudomására jutott tényeket és bizonyítékokat a bíróság elé terjeszteni.
(3) Az ítélet jogerőre emelkedésétől számított 10 év elteltét követően már nem lehet benyújtani a kérelmet.”
II – Tényállás és eljárás
11. R. Kapferer, az alapügy felperese Hall in Tirolban (Ausztriában) lakóhellyel rendelkező fogyasztó. 2000‑ben személyesen neki címzett levelet kapott a Schlank & Schick GmbH, németországi székhelyű vállalattól, amely csomagküldő kereskedelmi tevékenységet folytat Ausztriában és más országokban (a továbbiakban: Schlank & Schick vagy alperes), amely szerint 53 750 ATS azaz 3906,16 EUR értékű készpénzkövetelés formájában nyeremény áll a rendelkezésére. R. Kapferer körülbelül két héten belül borítékot kapott, amely – reklámanyagon és az említett társaság által kínált termékek katalógusán túl – egy megrendelőszelvényt, a készpénzkövetelésre vonatkozó legutolsó értesítést és a „készpénzkövetelésre vonatkozó bélyeget”, valamint egy számlakivonatot tartalmazott, amelyen ugyanaz az összeg szerepelt. Az értesítés hátoldalán egy levél volt a „Credit International” fejlécével, amely igazolta, hogy a nyeremény az említett cégnél rendelkezésre áll, alatta lényegesen apróbb és halványszürke színnel szedve voltak olvashatók a részvételi/odaítélési feltételek, köztük az, hogy a készpénzkövetelés odaítélésében való részvétel kötelezettségvállalás nélküli próbamegrendeléstől függ.
12. Az ígért nyeremény folyósítása érdekében R. Kapferer visszaküldte a Schlank & Schicknek a kérdéses megrendelőszelvényt, miután felragasztotta rá a készpénzkövetelésre vonatkozó bélyeget, és a megrendelőszelvény hátoldalán aláírta a „tudomásul vettem a részvételi feltételeket” megjegyzést. Nem lehet ugyanakkor megállapítani, hogy ez alkalommal rendelt‑e valamilyen árut.
13. R. Kapferer, mivel nem kapta meg az általa megnyerni vélt nyereményt, 2002. november 27‑én a KSchG 5j. §‑a alapján keresetet indított a Bezirksgericht (elsőfokú bíróság) Hall in Tirol előtt, mellyel a nyeremény átadását követelte, és kérte, hogy az elsőfokú bíróság a Schlank & Schicket 3906,16 EUR tőke és kamatai megfizetésére kötelezze.
14. Az alperes a maga részéről joghatósági kifogással élt a kérdéses bírósággal szemben, és arra hivatkozott, hogy a 44/2001 rendelet 15. és 16. cikkében foglaltakkal ellentétben az osztrák bíróság előtt indított kereset tárgya nem szerződéses követelés. R. Kapferer ugyanis soha nem rendelt árut, így nem is kötött semmiféle szerződést, noha a nyereményjátékban való részvételnek ez volt az egyik feltétele.
15. 2003. október 23‑i ítéletével az elsőfokú bíróság elutasította az alperes által emelt joghatósági kifogást arra hivatkozva, hogy a nyereményígéretnek az alperes, illetve az elfogadási nyilatkozatnak a fogyasztó részéről való megküldésével a peres felek között szerződéses jogviszony jött létre. A bíróság ugyanakkor érdemben teljes egészében elutasította R. Kapferer kereseti kérelmét.
16. Ezt követően R. Kapferer fellebbezést nyújtott be a Landesgericht Innsbruck‑hoz.
17. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kiderül, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kételyeket táplál az első fokon eljáró bíróság joghatóságával kapcsolatban. Tekintettel ugyanakkor arra, hogy Schlank & Schick nem támadta meg a joghatósági kifogást elutasító határozatot, a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy az EK 10. cikk alapján köteles‑e újra megvizsgálni és hatályon kívül helyezni valamely, jogerőre emelkedett ítéletet, amennyiben az a közösségi joggal ellentétes. Az ilyen kötelezettség fennállásának kilátásba helyezésekor különösen a Kühne & Heitz ügyben(5) hozott ítéletre hivatkozik, amelyben a Bíróság kimondta, hogy a 10. cikk meghatározott feltételek esetén előírja a közigazgatási szervek számára a közösségi joggal ellentétes, jogerős közigazgatási határozat perújítását úgy, ahogy azt a Bíróság időközben értelmezte; továbbá felteszi magának a kérdést, hogy lehetséges‑e a hivatkozott ítéletben foglalt elvek joghatóság tárgyában hozott bírósági határozatokba történő átültetése is.
18. 2004. május 26‑i végzésével a Landesgericht Innsbruck úgy döntött tehát, hogy a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:
„A. – Az elsőfokú bíróság hatáskörre vonatkozó határozatáról
1) Úgy kell‑e értelmezni az EK 10. cikkben foglalt jóhiszemű együttműködés elvét, hogy a Bíróságnak a Kühne & Heitz ügyben hozott ítéletében meghatározott feltételek esetén a nemzeti bíróság is köteles az adott jogerős bírósági határozatot felülvizsgálni és hatályon kívül helyezni, amennyiben az a közösségi jogba ütközik? A bírósági határozatok perújításának és visszavonásának vannak‑e a közigazgatási határozatokhoz képest további feltételei?
2) Az első kérdés a) pontjára adott igenlő válasz esetén:
Összeegyeztethető‑e a közösségi jog tényleges érvényesülésének elvével a ZPO (osztrák polgári perrendtartás) 534. §‑ában foglalt, a közösségi joggal ellentétes bírósági határozat visszavonására előírt határidő?
3) Szintén az első kérdés a) pontjára adott igenlő válasz esetén:
A felvetett jogelvek tükrében, a joghatóság (illetve joghatósággal rendelkezőség) hiányának a 44/2001 rendelet 24. cikke alapján történő orvoslásának elmaradása a közösségi jog olyan mértékű megsértését jelenti‑e, hogy az megtörheti a bírósági határozatok jogerejét?
4) Az első kérdés c) pontjára adott igenlő válasz esetén:
A fellebbviteli bíróságnak felül kell‑e vizsgálnia a joghatóság (illetve joghatósággal rendelkezőség) fennállásának kérdését a 44/2001 rendelet alapján abban az esetben is, ha az elsőfokú bíróságnak a joghatóság kérdésében hozott határozata ugyan már jogerős, de az ügy érdemében jogerősen még nem döntött? Amennyiben igen, akkor ezt a perújításot hivatalból vagy csupán az eljárásban részt vevő fél kérelmére kell elvégezni?
B. – A fogyasztói szerződések esetén a 44/2001 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint fennálló joghatóságról
1) Szerződéskötésre felhívó – és így szerződést előkészítő – megtévesztő nyereményígéret kellően szoros összefüggést hoz‑e létre a fogyasztói szerződés tervezett megkötésével ahhoz, hogy az abból sz ármazó igények érvényesítésére megalapozza a 44/2001 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti joghatóságot?
2) A második kérdés a) pontjára adott nemleges válasz esetén:
Fennáll‑e a fogyasztói szerződések esetére vonatkozó joghatóság a szerződéskötést megelőző jogviszonyból származó igényekre, továbbá a – szerződéskötés előkészítését célzó – megtévesztő nyereményígéret megfelelően szoros összefüggést hoz‑e létre a nyereményígéret alapján kötendő szerződést megelőző jogviszonnyal ahhoz, hogy a fogyasztói szerződések esetén fennálló joghatóság erre a jogviszonyra is vonatkozzék?
3) Vajon a fogyasztói szerződések esetére vonatkozó joghatóság csak abban az esetben áll fenn, ha a vállalkozó által a nyereményjátékkal kapcsolatban meghirdetett részvételi feltételeket betartották, még akkor is, ha ezeket a KSchG (osztrák fogyasztóvédelmi törvény) 5j. §‑a szerinti anyagi jogi igény vonatkozásában nem kell figyelembe venni?
4) A második kérdés a) és b) pontjára adott nemleges válasz esetén:
Fennáll‑e a fogyasztói szerződések esetére vonatkozó joghatóság a törvényi szabályozásból eredő, sui generis
kötelmi igény esetében, illetőleg a szerződéshez hasonló (quasi kontraktuális), fiktív sui generis
igény esetében, amely egyrészről a vállalkozó nyereményígérete, másrészről pedig a fogyasztó nyereményigénylése alapján jön létre?”
III – A Bíróság előtti eljárás
19. Az így kialakult eljárás során írásbeli észrevételt nyújtott be az alperes, a német, francia, ciprusi, osztrák, finn és svéd kormány, az Egyesült Királyság Kormánya, valamint a Bizottság.
20. A 2005. szeptember 8‑i tárgyaláson beavatkozóként lépett fel az alperes, a cseh, német, francia, ciprusi, holland, osztrák, finn és svéd kormány, az Egyesült Királyság Kormánya és a Bizottság.
IV – Jogi elemzés
Az első kérdésről
21. Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az EK 10. cikkben foglalt jóhiszemű együttműködés elvének értelmében köteles‑e egy adott jogerős bírósági határozatot felülvizsgálni és hatályon kívül helyezni, amennyiben úgy véli, hogy az a közösségi jogba ütközik.
22. A Bíróság ítélkezési gyakorlatában elismerte azt a jelentős szerepet, melyet az ítélt dolog elve mind a közösségi, mind a nemzeti jogrendekben betölt.(6) Még pontosabban, kimondta, hogy „mind a jog, mind a jogviszonyok stabilitásának, illetve az igazságszolgáltatás megfelelő működésének biztosításához fontos, hogy ne lehessen többé vita tárgyává tenni azokat a bírósági határozatokat, amelyek a rendelkezésre álló jogorvoslatok kimerülését, illetve az azok előterjesztésére nyitva álló határidők elteltét követően jogerőre emelkedtek”(7) .
23. Következésképpen, továbbra is a Bíróság szerint, a közösségi jog nem írja elő a nemzeti bíróságnak, hogy eltérjen a határozatokat jogerőre emelő belső eljárási szabályok alkalmazásától, még akkor sem, ha ez lehetővé tenné a szóban forgó határozat által megvalósított közösségi jogi jogsértés orvoslását.(8) A Köbler-ügyben hozott ítéletben, melyben az állam felelőssége elvének terjedelméről foglalt állást nemzeti bíróság által elkövetett közösségi jogsértés esetén, a Bíróság kifejtette, hogy ezen elv alkalmazása „semmi esetre sem teszi kötelezővé […] a kárt előidéző bírósági határozat perújítását”(9) .
24. Miután ezt előrebocsátottam, megjegyzem, hogy ezen elveket nem módosította a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott Kühne & Heitz ügyben hozott ítélet.
25. Mindenekelőtt azért, mert ez az ügy kizárólag jogerőre emelkedett, ám a közösségi jog megsértésével elfogadott közigazgatási határozatok esetleges visszavonhatóságára vonatkozott. Az „ítélt dolog” elvétől, tehát alapvető elvtől eltérő jellegű és terjedelmű kérdés különbözteti meg egymástól az egyes határozatokat. Ennélfogva nem hiszem, hogy azon megoldások, amelyekhez a Bíróság eljutott a hivatkozott ítéletben, alkalmazhatók lennének sic et simpliciter
a jelen jogvita tárgyát képezőhöz hasonló kérdésekben.
26. Ám – még ha hajlanánk is e véleményre –, úgy vélem, semmiképpen nem jutnánk az első fokon eljáró bíróság által sugallt megoldáshoz, mivel jelen ügyben nem teljesülnek még a Kühne & Heitz ügyben hozott ítéletben foglalt feltételek sem.
27. Emlékeztetek arra, hogy ebben az ítéletében a Bíróság hangsúlyozta mindenekelőtt, hogy „a közösségi jog nem
követeli meg, hogy a közigazgatási szerv főszabály szerint köteles legyen visszavonni egy […] jogerőssé vált közigazgatási határozatot”(10), és ezen főszabálytól csak meghatározott körülmények között enged eltérést. A közösségi bíróság álláspontja szerint valamely közigazgatási szerv az EK 10. cikkben foglalt együttműködés elvének alkalmazásában egy jogerős közigazgatási határozatot a közösségi jog egy releváns rendelkezésének a Bíróság által a későbbiekben helybenhagyott értelmezésére tekintettel kizárólag akkor vizsgálhat felül, ha:
„– [a közigazgatási szerv] a nemzeti jog értelmében hatáskörrel rendelkezik ezen határozat visszavonására;
– a kérdéses határozat a legfelső fokon eljáró nemzeti bíróság ítélete folytán jogerőre emelkedett;
– az ítélet, a Bíróságnak ezen ítélet meghozatalát követő gyakorlatának fényében a közösségi jog téves értelmezésére alapult, amely értelmezést anélkül fogadtak el, hogy a bíróság az EK 234. cikk alapján előzetes döntéshozatali kérelmet nyújtott volna be, és
– az érdekelt azonnal a közigazgatási szervhez fordult, amint az említett ítélkezési gyakorlatról tudomást szerzett”(11) .
28. Márpedig meg kell állapítani, hogy jelen ügyben a fent hivatkozott feltételek egyike sem áll fenn.
29. Először is, a vonatkozó nemzeti jog nem írja elő a kérdést előterjesztő bíróság által említett perújítási eljárást. Ugyanezen végzésből egyértelműen kiderül ugyanis, hogy az osztrák polgári perrendtartás értelmében egy jogerőre emelkedett bírósági határozat kizárólag akkor lehet perújítás tárgya, ha a valamely fél i) ezt kérte és ii) új tényekre, illetve bizonyítékokra hivatkozik (a fenti 9. pont). A szabályozásban nem szerepel tehát, amint azt az osztrák kormány írásbeli észrevételeiben, valamint a tárgyalás során megerősítette, hogy egy bíróság hivatalból ilyen eljárást folytathasson, egy magasabb rangú, például közösségi jogi jogszabály lehetséges megsértésére hivatkozással.
30. Másodsorban a szóban forgó elsőfokú határozat nem a legfelső fokon eljáró nemzeti bíróság ítéleténél fogva emelkedett jogerőre, hanem azért, mert az osztrák jog által megjelölt határidőn belül azt nem támadták meg.
31. A Kühne & Heitz ügyben hozott ítéletben foglalt harmadik feltétel a vizsgálttól teljességgel eltérő helyzetet tükröz. A jelen ügyben ugyanis nincs olyan, az elsőfokú határozatot helybenhagyó ítélet, amely az említett feltétel igazolásául szolgálhatna.
32. Mindenesetre nem hiszem, hogy a jelen előzetes döntéshozatali kérelem benyújtásának idején e Bíróság helybenhagyta volna a 44/2001 rendelet 15. cikkének vagy bármely vonatkozó rendelkezésének értelmezését, amely kétségbe vonhatná az első fokon eljáró osztrák bíróság által alkalmazott értelmezést.(12) Az alapügyben eljáró bíróság sem hivatkozik ilyen ítéletre.
33. Végezetül pedig, ellentétben a Kühne & Heitz ügyben hozott ítéletben kifejezetten előírtakkal, az alapügy feleinek egyike sem kérte az első fokon eljáró bíró határozatának perújítását és/vagy megsemmisítését, ugyanakkor maga a kérdést előterjesztő bíró szeretné tudni, hogy köteles‑e ezen határozat hivatalból történő perújítására.
34. A fenti megfontolások fényében úgy vélem, megállapítható tehát, hogy a közösségi jog nem írja elő valamely nemzeti bíró számára, hogy felülvizsgáljon és megsemmisítsen egy jogerőre emelkedett bírósági határozatot, amennyiben kiderül, hogy e határozat a közösségi jogba ütközik.
35. Miután kizártuk, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak felül kellene vizsgálnia az elsőfokú döntést, úgy vélem, hogy – a 44/2001 rendelet határozat által jóváhagyott értelmezésére – vonatkozó kérdés megválaszolása nem hasznos az alapügy megoldása szempontjából, következésképpen a Bíróságnak e tekintetben nem kell állást foglalnia.
36. Arra az esetre viszont, amennyiben a Bíróság nem kívánná követni ezt a gondolatmenetet, az elemzés teljességének okán túl, szükségesnek tartom a 44/2001 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontjára vonatkozó kérdés vizsgálatát is.
A második kérdésről
37. Második kérdésével, amint azt láttuk, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló típusú nyereményígéret, mely arra irányul, hogy a fogyasztót szerződéskötésre ösztönözze, „szerződéses jellegű”‑e, vagy legalábbis rokonítható vagy kellően kapcsolódik‑e a „szerződéses” jogviszonyhoz a rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében, tehát a fogyasztó jogszerűen fordulhat‑e a joghatósággal rendelkező bírósághoz fogyasztói szerződések tárgyában az állítólagosan megnyert nyeremény megszerzése céljából. Másképpen fogalmazva az a kérdés, hogy a R. Kapferer által benyújtotthoz hasonló bírósági keresetek a rendelet 15. cikkének alkalmazási körébe tartoznak‑e, vagy sem.
38. Egyrészről Ausztria és Németország,(13) másrészről pedig a Schlank & Schlick és a Bizottság a kérdésre teljességgel eltérő válaszokat adott olyan indokolások kíséretében, amelyeket – a szükséges mértékben – az alábbiakban mutatok be.
39. A két kormány álláspontja szerint az alapügyben előterjesztett jogi követelés szerződéses jellegű a rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében. E kormányok hangsúlyozzák különösen, hogy e rendelkezésnek kiterjesztő értelmezést szükséges adni a fogyasztó mint a jogviszony gyengébbik fele védelmének érdekében, továbbá azt a tényt, hogy a „nyereményígéret” megküldése egyértelműen arra irányult, hogy e fogyasztó árut rendeljen, vagyis szerződést kössön.
40. A másik két beavatkozó fél viszont úgy véli, – anélkül, hogy alternatív javaslatot tennének – hogy a 15. cikk jelen ügyben nem alkalmazható, és arra hivatkozik elsősorban, hogy a nyereményígéret megküldését nem követte volna visszterhes szerződés megkötése, tehát a szóban forgó rendelkezés alkalmazásakor a conditio sine qua non
nem teljesült volna.
41. A magam részéről rögtön le kell szögeznem, hogy nemrégiben hozott Engler-ügyben(14) hozott ítéletében, amely jelen eljárás megindítását követően került kihirdetésre, tehát amelyről sem a kérdést előterjesztő bíróságnak, sem a feleknek nem volt tudomásuk, e Bíróság a most vizsgálthoz mind az alapügyhöz vezető tények, mind az ebben felmerülő jogkérdések tekintetében nagyon hasonló tényállás ügyében foglalt állást.
42. Ugyanis az Engler-ügy kiindulópontja is egy osztrák fogyasztó által egyik nemzeti bíróság előtt, ugyanazon nemzeti jogszabály (a KSchG 5j. §‑a ) alapján benyújtott kereset volt, amely arra irányult, hogy a Bíróság kötelezze a nyeremény megfizetésére azt a német csomagküldő társaságot, amely neki hasonló reklámközleményben ezt ígérte. Mivel az osztrák bíóságok joghatósága e kereset tekintetében vitatott volt, a Bíróság előzetes döntéshozatali kérelmet terjesztett elő a Brüsszeli Egyezmény egyes rendelkezései tényállás megvalósulása idején hatályos szövegének értelmezésével kapcsolatban.
43. Mivel tehát adottak a két ügy közötti hasonlóságok, szükségesnek tartom a Bíróság fent hivatkozott ítéletben követett gondolatmenetének rövid összefoglalását.
44. Ez alkalommal a Bíróság mindenekelőtt kimondta, hogy „ilyen körülmények között az alapeljárásban a P. Engler által indított keresethez hasonló kereset nem tekinthető a Brüsszeli Egyezmény 13. cikke (1) bekezdésének 3. pontja (a rendelet jelenlegi 15. cikke (1) bekezdésének c. pontja) értelmében vett szerződéses igénynek”(15) . E rendelkezés alkalmazása ugyanis, amint az magából annak szövegezéséből következik, számos feltételnek van alárendelve, köztük egy fogyasztó és egy hivatásos kereskedő között létrejött szerződésnek. Márpedig jelen ügyben a díj elnyerésének ígéretét tartalmazó reklámanyag megküldését nem követte ilyen szerződés megkötése, mivel a fogyasztó semmit nem rendelt a csomagküldő társaságnál.
45. Miután a fogyasztók által kötött szerződések tárgyában kizárta a lex specialis
alkalmazását, (amely akkoriban, mint mondottuk, a Brüsszeli Egyezmény 13. cikke volt), a Bíróság megjegyezte ugyanakkor, hogy ez a megállapítás „önmagában nem összeegyeztethetetlen azzal, hogy (az alapügyben benyújtott kereset) az Egyezmény 5. cikkének 1. pontja (jelenleg a rendelet 5. cikke), vagyis a szerződésekre vonatkozó általános szabály szerinti szerződés vagy szerződéses igény legyen, amely szabály „a kötelezettség teljesítésének helye”(16) szerint határozza meg a joghatóságot.
46. Ugyanis a Bíróság kimondta, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a „szerződéses igény” 5. cikk (1) bekezdésében foglalt fogalma – eltérően a tárgyra vonatkozó, hivatkozott lex specialis ‑tól (az Egyezmény 13. cikke és a rendelet 15. cikke) – nem korlátozódik a szerződéskötés esetére, hanem kiterjed a felek által meglevő szerződésből eredő jogviszonyokra és hasonló kötelmekre, amennyiben megállapítható az „egyik fél részéről a másik felé szabadon vállalt kötelezettség”(17) .
47. Jelen ügyben tehát annak meghatározásáról volt szó, hogy a vitatott „nyereményígéret” megküldése létrehozott‑e ilyen kötelezettséget a csomagküldő társaság számára.
48. Igenlő választ adva a kérdésre a Bíróság megállapította, hogy a bemutatott típusú küldemények kötelezik a feladót, amennyiben: i) ez utóbbi „a fogyasztóhoz névre szóló, őt szerződéskötésre ösztönző küldeményt intézett, amely azt a látszatot kelthette, hogy a fogyasztó megkapja a nyereményt, amint a küldeményhez mellékelt »kifizetési utalványt« visszaküldi”, és ii) „a fogyasztó az eladó által kitűzött feltételeket elfogadja, valamint ténylegesen kéri az ígért nyeremény kifizetését”(18) .
49. Ha tehát ezen előfeltételek teljesülnek, a R. Engler által benyújtotthoz hasonló kereset, amellyel a fogyasztó azon szerződő állam joga szerint, amelyben lakóhellyel rendelkezik, valamely más szerződő államban székhellyel rendelkező csomagküldő kereskedelmi vállalkozástól a látszólag megnyert nyeremény kia dását követeli, alapulhat az Egyezmény 5. cikkének 1. pontján.(19)
50. A Bíróság végezetül pontosította, hogy az a tény, hogy a nyeremény elnyerése az árurendeléstől független, és a fogyasztó ténylegesen nem is adott le ilyen rendelést, lényegtelen, mivel, amint láttuk, az 5. cikk (1) bekezdése nem írja elő szerződés megkötését.(20)
51. Mindezeket felidézve véleményem szerint a Bíróság által az Engler-ügyben hozott ítéletben kimondott elvek könnyedén alkalmazhatók mutatis mutandis
a minket foglalkoztató ügyre.
52. Mindenekelőtt úgy vélem, hogy a fent említett ítéletben hivatkozott okoknál fogva a rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontja nem alkalmazható. Ugyanis, a Brüsszeli Egyezmény 13. cikkéhez hasonlóan, és amint magából annak szövegezéséből következik, e rendelkezés kizárólag akkor alkalmazható, ha egy hivatásos kereskedő és egy fogyasztó között már „megkötött szerződésről” van szó. Márpedig, jelen esetben az utaló végzés abból indul ki, hogy lehetetlen megbizonyosodni afelől, R. Kapferer rendelt‑e árut, illetve kötött‑e bármiféle szerződést.
53. Azt sem hiszem, ellentétben az osztrák és német kormány álláspontjával, hogy a szerződés tárgyalt célból való megkötésének szükségessége megszűnt a 44/2001 rendelet 15. cikkén az Egyezmény 13. cikkéhez képest végrehajtott módosítások következtében. E kormányok álláspontja szerint ezek a módosítások erősítették a fogyasztóvédelmet, azzal a következménnyel, hogy az új rendelkezést – az Egyezmény 13. cikke által megengedettnél is inkább – a jogviszonyban gyengébb fél javára kell értelmezni.
54. Ugyanakkor meg kell jegyeznem, hogy a módosítások kizárólag a fogyasztói szerződésekre vonatkozó rendelkezéseinek tárgyi hatályát érintették.(21) Egyáltalában nem vonatkoztak ugyanakkor, amint azt az imént megjegyeztem a hivatásos kereskedő és fogyasztó közötti szerződés – mindkét rendelkezés által megkövetelt – megkötésére.
55. Miután ezt kimondtuk, hangsúlyozni kell ugyanakkor, hogy az a tény, hogy a fogyasztói szerződésekre vonatkozó különleges szabályozás nem alkalmazható, nem zárja ki, amint az az Engler-ügyben történt, hogy a felperes keresete ne lenne szerződéses követelésnek tekinthető, mégpedig különösen a rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján, amely jelen ügyet érintő vonatkozásában azonos az Egyezmény 5. cikkének (1) bekezdésével.
56. Ennélfogva fel kell tenni azt a kérdést, hogy a vizsgált ügyben alkalmazható‑e a rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja.
57. Azonnal leszögezem, hogy ezen vizsgálat kizárásához nem lehet arra hivatkozni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság saját végzésében nem hivatkozott kifejezetten az említett végzésre. Ugyanis, amint azt a közösségi ítélkezési gyakorlat kifejtette, „a Bíróság kötelessége a közösségi jog minden olyan rendelkezésének értelmezése, amelyre a nemzeti bíróságoknak szükségük van az előttük folyamatban lévő ügyek eldöntéséhez, még abban az esetben is, ha ezeket a rendelkezéseket nem jelölték meg kifejezetten az általuk a Bíróság elé terjesztett kérdésekben”(22) .
58. Márpedig úgy vélem, az 5. cikk (1) bekezdése a) pontja alkalmazásának előfeltételei jelen esetben teljes egészében fennállnak. Hiszen, amint az utaló végzésből kiderül, az Engler-ügyben hozott ítéletben megjelölt feltételek (a fenti 48. pont) jelen esetben is teljesülnek. Egyrészt a Schlank & Schick hivatásos kereskedői minőségében saját kezdeményezésre egy fogyasztó lakóhelyére levelet küldött, hogy ezzel árurendelésre sarkallja, amely a fogyasztó nevét egy díj nyerteseként tüntette fel; másrészt R. Kapferer kifejezetten elfogadta a játékban való részvételével az említett társaság által meghatározott feltételeket, és kérte az általa látszólag megnyert nyeremény kifizetését.
59. Nem hiszem azt sem, hogy ettől eltérő következtetésre vezethetne a Schlank & Schick, illetve a Bizottság megállapítása, mely szerint a vizsgált ügy eltér az Engler-ügytől. E felek álláspontja szerint ugyanis, mivel jelen ügyben R. Kapferer nem teljesítette a játékban való részvétel egyik feltételét, vagyis a nem kötelező erejű próbarendelést, nincs szó kötelező jellegű jogviszonyról.
60. Megjegyzem mindenekelőtt, hogy az ilyen feltétel megléte a nemzeti eljárás keretén belül ugyancsak vitatható.(23) Ám, még ha el is akarnánk ismerni, hogy a díjak átadása az árurendeléstől függ, továbbra is fennáll az – a felek egyike által sem vitatott – tény, hogy R. Kapferer kifejezetten elfogadta a játékban való részvétel feltételeit, és kérte a szóban forgó nyeremény kifizetését. Márpedig, az Engler-ügyben hozott ítélet értelmében ez elegendő annak megállapításához, hogy a nyereményígéret szerződéses kötelezettségnek tekinthető a rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján (a fenti 48. és 50. pont).
61. Ezenkívül emlékeztetek arra, hogy – amint azt ugyancsak a közösségi ítélkezési gyakorlat pontosította – a szerződéses kötelezettség meglétével kapcsolatos jogviták tekintetében a joghatóságot szintén a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének 1. pontja alapján kell meghatározni.(24) E rendelkezés tehát azokban – a jelen ügyhöz hasonló – esetekben alkalmazható, amikor a felek vitatják azon kötelezettség egyik alkotóelemének meglétét, amelyen a a felperes keresete alapul.
62. Úgy vélem tehát, megállapíthatjuk, hogy az alapügyéhez hasonló körülmények között egy fogyasztó által benyújtott kereset, amellyel a fogyasztó azon szerződő állam joga szerint, amelyben lakóhellyel rendelkezik, valamely más szerződő államban székhellyel rendelkező csomagküldő kereskedelmi vállalkozástól a látszólag megnyert nyeremény kiadását követeli, nem alapulhat a 44/2001 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontján, ugyanakkor ugyanezen rendelet 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának alkalmazási körébe tartozik.
63. Ha erre a megállapításra jutunk, ebből az következik, hogy jelen ügyben a joghatósággal rendelkező fórum e rendelkezés értelmében a R. Kapferer által követelt szerződéses kötelezettség teljesítésének helye szerinti bíróság.
64. Mégis melyik ez a „hely”? A rendelet a teljesítés helyét csupán kétfajta szerződéses kötelezettség teljesítése tekintetében jelöli meg: az ingó dolog értékesítése és a szolgáltatásnyújtás esetére, amikor a joghatósággal rendelkező bíróság a szóban forgó áru szállításának helye, illetve a szolgáltatásnyújtás helye szerinti bíróság (5. cikk, (1) bekezdés, b) pont).
65. A szerződéses jogviszonyok egyéb – köztük a jelen ügy tárgyát képező – formái tekintetében az 5. cikk nem tesz említést. A Bíróság mindazonáltal több alkalommal kifejtette, hogy azon hely fogalma, „ahol a tagállam területén a szerződés alapján az adott dolgot leszállították, vagy le kellett volna szállítani” „visszautal a joghatósági ütközéseket szabályozó rendelkezések értelmében a kötelezettségeket szabályozó törvényre”(25) . Ennélfogva e bíróság feladata „először is annak meghatározása, hogy saját nemzetközi magánjoga értelmében mely törvény alkalmazandó a vizsgált jogviszonyra, ezt követően pedig, e törvénynek megfelelően a szerződéses kötelezettség teljesítése helyének meghatározása”(26) .
66. Az alapügyben eljáró bíróságnak mindenekelőtt azt kell tehát megvizsgálnia, hogy az osztrák nemzetközi magánjog értelmében melyik az a törvény, amely a szóban forgó nyereményígéretet szabályozza, hogy aztán később ez alapján meghatározhassa e kötelezettség teljesítésének helyét, végül pedig választ adhasson arra, hogy ez a hely „területi illetékessége alá tartozik‑e”(27) .
67. Nem hiszem, hogy a Bíróság feladata lenne, hogy ezt meghaladva a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozó vizsgálatot végezzen. Arra a megjegyzésre szorítkozom csupán, hogy a tárgyalás során különösen az Osztrák Köztársaság által nyújtott információk alapján e vizsgálatnak az osztrák állam bírósága joghatóságának megállapításához kell vezetnie.
68. Ehhez mindenesetre hozzáteszem, hogy ha a vizsgálat eltérő eredményre vezetne is, az osztrák bíróság joghatóságának hiányát nem ezért kellene szükségképpen megállapítani.
69. Jelen esetben valójában a rendelet 24. cikke játszik szerepet,(28) amely elismeri azon tagállami bíróságnak joghatóságát, amely előtt az alperes megjelenik, és amely bíróság joghatósága ellen nem emel kifogást, amennyiben más bíróság ugyanezen rendelet 22. cikke értelmében nem rendelkezik kizárólagos joghatósággal.
70. Márpedig jelen ügyben egyértelműen teljesül ez utóbbi feltétel, mivel a kizárólagos joghatóság 22. cikkben foglalt kritériumainak egyike sem áll fenn. Ám véleményem szerint teljesülhet a másik feltétel is, mert ha igaz is, hogy az osztrák bíróságok joghatósága ellen első fokon kifogást emeltek, az is igaz, hogy a fellebbezés alkalmával ezt már nem vitatták. Az elsőfokú határozat e ponton történő megtámadásának hiányát tehát a 24. cikk szerinti joghatóság elfogadásának lehet tekinteni.
71. A fent bemutatott valamennyi megfontolás fényében úgy vélem tehát, kizárható, hogy jelen ügyben fennáll a közösség jog az eljáró bíróság joghatóságának hiányából eredő megsértése.
V – Végkövetkeztetések
72. Végül azt javasolom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Landesgericht Innsbruck által előterjesztett első kérdésre:
„A közösségi jog nem írja elő a nemzeti bíróság számára, hogy a jogerőre emelkedett bírósági határozatot felülvizsgálja és hatályon kívül helyezze, amikor úgy tűnik, hogy a határozat ellentétes a közösségi joggal.”
Másodlagosan, amennyiben a Bíróság szükségesnek tartaná, hogy állást foglaljon a második kérdésben, azt javasolom, hogy az alábbi választ adja:
„Az alapügyhöz hasonlóan valamely fogyasztó által benyújtott kereset, amellyel a fogyasztó azon szerződő állam joga szerint, amelyben lakóhellyel rendelkezik, valamely más szerződő államban székhellyel rendelkező csomagküldő kereskedelmi vállalkozástól a látszólag megnyert nyeremény kiadását követeli, nem alapulhat a 44/2001/EK tanácsi rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontján, hanem ugyanezen rendelet 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának alkalmazási körébe tartozik.”
(1) .
(2)
–	HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.
(3)
–	A Dánia, Írország, valamint Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága csatlakozásáról szóló, 1978. október 9‑i egyezménnyel (HL L 304., 1. o., és – módosított szöveg – 77. o.), a Görög Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1982. október 25‑i egyezménnyel (HL L 388., 1. o.), a Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1989. május 26‑i egyezménnyel (HL L 285., 1. o.), valamint az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozásáról szóló, 1996. november 29‑i egyezménnyel (HL 1997. C 15., 1. o.) módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.). Konszolidált változat: HL 1998. C 27., 1.o.
(4)
–	BGBl. I., 1979., 140. o. Ezt a rendelkezést a távollévők közötti szerződésekről szóló osztrák törvény (BGB1. I., Nr. 185/1999) 4. cikke iktatta a fogyasztóvédelmi törvénybe, a távollévők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1997. május 20‑i 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 144., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 319. o.) osztrák jogba történő átültetése alkalmával.
(5)
–	A C‑453/00. sz. 2004. január 13‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑837.o.).
(6)
–	Lásd különösen a 79/63. és 82/63. sz., Reynier egyesített ügyekben 1964. július 9‑én hozott ítéletet (EBHT 1964., 509. o.); a fent hivatkozott Kühne & Heitz ügyben hozott ítélet 24. pontját; a C‑126/97. sz., Eco Swiss ügyben 1999. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1999., I‑3055. o.) 46. pontját és a C‑224/01. sz. Köbler-ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑10 239. o.) 38. pontját.
(7)
–	A fent hivatkozott Köbler-ügyben hozott ítélet 38. pontja.
(8)  –	Lásd, mégpedig egy választottbírósági határozat vonatkozásában, a fent hivatkozott Eco Swiss ügyben hozott ítélet 48. pontját: „A közösségi jog alapján nem kell eltekinteni a nemzeti eljárásjogi szabályok alkalmazásától, amelyek értelmében a jogerős határozat jellegzetességeit mutató átmeneti választottbírósági határozat, amelyet nem támadtak meg semmisségre történő hivatkozással a törvényben előírt határidőn belül, res iudicata
erőre emelkedik, és nem kérdőjelezhető meg egy későbbi választottbírósági határozat által, még akkor sem, ha az szükséges a semmisség indokával a későbbi választottbírósági határozat ellen irányuló eljárás keretén belül annak vizsgálatához, hogy egy szerződés, melynek jogi érvényességét az átmeneti választottbírósági határozat állapította meg, semmis‑e, mivel a Szerződés 85. cikkébe ütközik”.
(9)
–	A fent hivatkozott Köbler-ügyben hozott ítélet 39. pontja.
(10)
–	A fent hivatkozott Kühne & Heitz ügyben hozott ítélet 24. pontja. Kiemelés tőlem.
(11)
– A fent hivatkozott Kühne & Heitz ügyben hozott ítélet 28. pontja.
(12)
–	Megjegyzem különösen, hogy a C‑27/02. sz. Engler-ügyben hozott ítéletet (EBHT 2005., I‑481. o.) – amely a vizsgálthoz nagyon hasonló tényállásra vonatkozott, erre még módom lesz visszatérni (lásd a továbbiakban) – 2005. január 20‑án hirdették ki, tehát a jelen eljárás megindítását követően.
(13)
–	A többi kormány nem foglalt állást a kérdésben, észrevételeikkel az 1. kérdésre szorítkoztak.
(14)
–	A 12. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(15)
–	A 12. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 38. pontja.
(16)
–	A 12. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 49. pontja.
(17)
–	A 12. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 45., 50. és 51. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Emlékeztetek arra is, hogy az Engler-ügyre vonatkozó indítványában Jacobs főtanácsnok hangsúlyozta, hogy „[v]alamennyi szerződő állam jogrendszerében valamely meghatározott cselekmény másik fél hasznára történő teljesítésére vonatkozóan legalább bizonyos típusú egyoldalú kötelezettségvállalás kikényszeríthető az ígérettevővel szemben” (EBHT 2005., I‑484. o., 41. pont).
(18)
–	A 12. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 61. pontja.
(19)
–	A 12. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 60. és 61. pontja.
(20)
–	A 12. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 59. és 61. pontja.
(21)
–	Ugyanis, míg az Egyezmény 13. cikke értelmében a fogyasztói szerződésre vonatkozó különös szabályozás csak az olyan szerződések esetére alkalmazandó, amelyek tárgya szolgáltatásnyújtás vagy ingóságok adásvétele, a rendelet15. cikke e szabályozás alá vont (néhány fuvarozási szerződés kivételével) minden fogyasztói szerződést.
(22)
–	A C‑280/91. sz. Viessmann-ügyben 1993. március 18‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑971. o.) 17. pontja és a C‑42/96. sz., Immobiliare SIF ügyben 1997. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑7089. o.) 28. pontja. Lásd még többek között a 35/85. sz. Tissier-ügyben 1986. március 20‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 1207. o.) 9. pontját; a C‑315/88. sz., Bagli Pennacchiotti ügyben 1990. március 27‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑1323. o.) 10. pontját és a C‑107/98. sz. Teckal-ügyben 1999. november 18‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑8121. o.) 39. pontját.
(23)
–	Kiderül különösen az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből, hogy a felperes úgy véli, a nyeremény átadása valójában nem függ az árurendeléstől, mivel a lényeges részvételi feltételek nehezen voltak olvashatók és érthetők, amely megállapítást láthatóan a kérdést előterjesztő bíró is osztotta.
(24)
–	A 38/81. sz. Effer-ügyben 1982. március 4‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 825. o.) 8. pontja; a C‑269/95. sz., Benincasa-ügyben 1997. július 3‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑3767. o.) 30. pontja; valamint a 12. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 46. pontja.
(25)
–	A C‑440/97. sz., GIE Groupe Concorde és társai ügyben 1999. szeptember 28‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑6307. o.) 13. pontja. Lásd még a 12/76. sz., Industrie Tessili Italiana Como ügyben 1976. október 6‑án hozott ítélet (EBHT 1976., 1473. o.) 15. pontját; a 266/85. sz. Shenavai-ügyben 1987. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 239. o.) 7. pontját és a C‑288/92. sz., Custom Made Commercial ügyben 1994. június 29‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑2913. o.) 26. pontját.
(26)
–	A fent hivatkozott Industrie Tessili Italiana Como ügyben hozott ítélet 13. pontja.
(27)
–	A fent hivatkozott Industrie Tessili Italiana Como ügyben hozott ítélet 13. pontja.
(28)
–	E rendelkezés kizárólagos joghatóságot ír elő az alábbi tárgyú eljárások tekintetében: i) ingatlanon fennálló dologi jog vagy ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete, ii) társaság érvénytelensége semmissége vagy megszűnése, iii) közhitelű nyilvántartásba történő bejegyzés érvényessége; iv) szabadalom, védjegy, formatervezési minta vagy hasonló, letétbe helyezést vagy lajstromozást igénylő jogok lajstromozása vagy érvényessége v) határozat végrehajtása.