62017CC0018
NILS WAHL
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2018. április 26. (
1
)
C‑18/17. sz. ügy
Danieli & C. Officine Meccaniche SpA
Dragan Panic
Ivan Arnautov
Jakov Mandic
Miroslav Brnjac
Nicolai Dorassevitch
Alen Mihovic
a következő részvételével:
Arbeitsmarktservice Leoben
(a Verwaltungsgerichtshof [legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Új tagállamok csatlakozása – Horvátország – Átmeneti intézkedések – Munkavállalók szabad mozgása – EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – 96/71 irányelv – Munkavállalók kiküldetése – Hatály – Horvát és harmadik országbeli állampolgárok Olaszországi székhelyű vállalkozáshoz Ausztriába való kiküldetése – Az 1. cikk (3) bekezdése – Kiküldetés – Munkaerő rendelkezésre bocsátása”
1.
A jelen eljárásban a Bíróságtól abban kérnek döntést, hogy az Osztrák Köztársaság előírhatja‑e, hogy valamely Ausztriában szolgáltatást nyújtó olasz vállalkozáshoz áthelyezett munkavállalók kötelesek munkavállalási engedéllyel rendelkezni, ha i. ezek a munkavállalók horvát vállalkozás által foglalkoztatott horvát állampolgárok; vagy ii. az említett munkavállalók egy másik olasz vállalkozás foglalkoztatásában álló, jogszerűen alkalmazott harmadik országbeli állampolgárok.
2.
A következőkben kifejtem, hogy az uniós jog alapján az Osztrák Köztársaság miért írhatja elő a 2012. évi csatlakozási okmány (
2
) V. mellékletének 2. fejezetével összefüggésben értelmezett EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikkel összhangban, hogy az Ausztriában szolgáltatást nyújtó valamely olasz vállalkozás által kölcsönzött horvát állampolgárok kötelesek munkavállalási engedéllyel rendelkezni. Másfelől az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk alapján ezt nem teheti meg azon harmadik országbeli állampolgárokkal, akiket az Ausztriában szolgáltatást nyújtó olasz vállalkozáshoz helyeztek ki, feltéve, hogy az említett harmadik országbeli állampolgárokat Olaszországban jogszerűen foglalkoztatják.
I. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. A 2012. évi csatlakozási okmány
3.
A Horvát Köztársaságnak az Európai Unióhoz történő csatlakozásának feltételeit a 2012. évi csatlakozási okmány rögzíti. Az említett okmány 18. cikke előírja, hogy az okmány V. mellékletében felsorolt intézkedéseket az ugyanazon melléklet feltételei szerint kell alkalmazni.
4.
A 2012. évi csatlakozási okmány V. melléklete „A csatlakozási okmány 18. cikkében említett lista: átmeneti intézkedések” címet viseli. A 2. fejezete a személyek szabad mozgásával kapcsolatos átmeneti intézkedésekkel foglalkozik. Ennek értelmében:
„(1)   A munkavállalók szabad mozgásával és a 96/71/EK irányelv 1. cikkében meghatározott, a munkavállalók ideiglenes mozgásával járó szolgáltatások nyújtásának szabadságával összefüggésben az EUMSZ 45. cikkét és 56. cikkének első bekezdését egyrészről Horvátország, másrészről valamennyi jelenlegi tagállam között kizárólag a 2–13. pontban foglalt átmeneti rendelkezésekre is figyelemmel kell teljes mértékben alkalmazni.
(2)   A 492/2011/EU rendelet 1–6. cikkétől eltérve, a csatlakozás időpontját követő kétéves időszak végéig a jelenlegi tagállamok a nemzeti jogszabályaikban vagy a kétoldalú megállapodásokban foglalt rendelkezéseket alkalmazzák a horvát állampolgárok területükön való munkavállalási jogosultságára. E rendelkezések alkalmazását a jelenlegi tagállamok a csatlakozás időpontját követő ötéves időszak végéig fenntarthatják.
Azok a horvát állampolgárok, akik a csatlakozás időpontjában jogszerűen vállalnak munkát valamely jelenlegi tagállamban, és megszakítás nélkül legalább 12 hónapig munkavállalóként lehetnek jelen az adott tagállamban, jogosultak munkát vállalni ebben a tagállamban, de a nemzeti jogszabályaikban foglalt rendelkezéseket alkalmazó egyéb tagállamokban nem.
Ugyanezek a jogok illetik meg azokat a horvát állampolgárokat is, akik a csatlakozás időpontját követően a [meglévő] tagállamok valamelyikében megszakítás nélkül legalább 12 hónapig munkavállalóként lehetnek jelen.
Azok a második és harmadik bekezdésben említett horvát állampolgárok, akik az adott tagállam munkaerőpiacát önszántukból elhagyják, elvesztik az említett bekezdésekben foglalt jogaikat.
A második és harmadik bekezdésben említett jogok nem illetik meg azokat a csatlakozás időpontjában vagy a nemzeti jogszabályokban foglalt rendelkezések alkalmazásának ideje alatt valamely [meglévő] tagállamban jogszerűen munkát vállaló horvát állampolgárokat, akik e tagállamban 12 hónapnál rövidebb ideig jogosultak munkát vállalni.
[…]
(12)   Németország, illetve Ausztria a munkaerőpiacukon egy adott régióban a 96/71/EK irányelv 1. cikke szerinti transznacionális szolgáltatásnyújtásokból eredően egyes érzékeny szolgáltatási ágazatokban fellépő vagy fenyegető súlyos zavarok esetében, ameddig a horvát munkavállalók szabad mozgására a fenti átmeneti rendelkezések értelmében a nemzeti jogszabályaiban vagy kétoldalú megállapodásokban foglalt rendelkezéseket alkalmazza, a Bizottság értesítését követően eltérhet az EUMSZ 56. cikkének első bekezdésében foglaltaktól, annak érdekében, hogy a Horvátországban letelepedett társaságok által nyújtott szolgáltatások körében korlátozza azon munkavállalók ideiglenes mozgását, akik munkavégzésre való jogosultságára Németországban, illetve Ausztriában a nemzeti jogszabályokat kell alkalmazni.”
5.
Azon szolgáltatási ágazatok listáján, amelyre a (12) bekezdésben meghatározott eltérés vonatkozhat, szerepelnek egyebek mellett az említett rendelkezés meghatározása szerinti építőipari tevékenységek.
2. A 96/71/EC irányelv (
3
)
6.
A 96/71 irányelv a munkavállalók kiküldetésének szabályait határozza meg a szolgáltatásnyújtás vonatkozásában.
7.
Az 1. cikk az irányelv hatályát határozza meg. A következőképpen hangzik:
„(1)   Ezt az irányelvet arra, a tagállamban letelepedett vállalkozásra kell alkalmazni, amely a szolgáltatások transznacionális nyújtása keretében munkavállalókat küld egy másik tagállam területére a (3) bekezdéssel összhangban.
[…]
(3)   Ezt az irányelvet akkor kell alkalmazni, ha az (1) bekezdésben említett vállalkozás az alábbi transznacionális intézkedések valamelyikét megteszi:
a)
munkavállalókat küld ki egy tagállam területére saját nevében és saját irányítása alatt, a kiküldő vállalkozás és a szolgáltatásnak az adott tagállamban működő címzettje között létrejött szerződés alapján, feltéve hogy a kiküldő vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással; vagy
b)
munkavállalókat küld ki a tagállam területén a csoport tulajdonában lévő telephelyre vagy vállalkozáshoz, feltéve hogy a kiküldő vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással; vagy
c)
munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozásként vagy munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozásként munkavállalót küld ki egy tagállam területén letelepedett vagy ott működő vállalkozáshoz, feltéve hogy a munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozás vagy a munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással.”
8.
Az irányelv 3. cikke értelmében a tagállamok gondoskodnak arról, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások a tagállamok területén kiküldetésben lévő munkavállalók részére a törvényileg vagy adott esetben kollektív szerződésben meghatározott munka‑ és foglalkoztatási feltételeket biztosítják a maximális munkaidő és minimális pihenőidő; a minimális éves szabadság; a minimális bérszint, beleértve a túlóradíjakat; a munkavállalók rendelkezésre bocsátásának feltételei; a munkahelyi egészség, biztonság és higiénia; a védintézkedések a várandós vagy gyermekágyas nők, gyermekek és fiatalok munkaviszonyára vonatkozó szabályokat illetően; a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód, és más megkülönböztetést tiltó rendelkezések vonatkozásában.
B.
A nemzeti jog
9.
Az Ausländerbeschäftigungsgesetz (külföldiek foglalkoztatásáról szóló törvény) (
4
) 18. §‑a a következőket írja elő:
„Kiküldött külföldi munkavállalók
A foglalkoztatás feltételei, a kiküldetési engedély
(1)
Azon külföldi személyek, akiket egy, a szövetségi állam területén székhellyel nem rendelkező külföldi munkáltató belföldön foglalkoztat, kötelesek munkavállalási engedéllyel rendelkezni, ha az alábbi szabályok másként nem rendelkeznek. Amennyiben e munkák időtartama a hat hónapot nem haladja meg, a külföldiek számára kiküldetési engedély szükséges, amely legfeljebb négy hónapra szólhat.
[…]
(12)
Az Európai Gazdasági Térség valamely másik tagállamában működési székhellyel rendelkező vállalkozástól átmeneti munkavégzés céljából Ausztriába küldött külföldi munkavállalók számára nincs szükség munkavállalási vagy kiküldetési engedélyre, ha
1.
az Ausztriába történő kiküldetés tartama alatt a székhely szerinti államban az alkalmazásukat szabályszerűen engedélyezték, és a kiküldő vállalkozásnál jogszerű alkalmazásban állnak, továbbá
2.
betartják a […] szociális biztonságra vonatkozó rendelkezéseket.
A [szövetségi pénzügyminisztérium] köteles az Ausztriába kiküldött külföldi állampolgárokra vonatkozó bejelentést haladéktalanul megküldeni a foglalkoztatási szolgálat illetékes regionális hivatalának. A foglalkoztatási szolgálat regionális hivatala köteles a bejelentés beérkezésétől számított két héten belül a vállalkozás és a munkavégzést igénybe vevő megbízó részére igazolni a feltételek fennállását (a továbbiakban: európai uniós kiküldetési igazolás), vagy azok fennállásának hiánya esetén a kiküldést meg kell tiltania. […]”
10.
A külföldiek foglalkoztatásáról szóló törvény 32a. §‑a az Európai Unió bővítésével kapcsolatos átmeneti rendelkezésekre vonatkozóan a következőket írja elő:
„(1)   Azon európai uniós tagállamok állampolgárai, amelyek 2007. január 1‑jén a Bolgár Köztársaságnak és Romániának az Európai Unióhoz történő csatlakozásáról szóló szerződés […] alapján az Európai Unió tagjai lettek, nem rendelkeznek a munkavállalók szabad mozgásának jogával […], kivéve, ha az uniós jog alapján tartózkodásra jogosult másik EGT‑állampolgár családtagjai […].
[…]
(11)   A [2012. évi csatlakozási okmány] alapján az (1)–(9) bekezdések rendelkezései értelemszerűen alkalmazandóak a horvát állampolgárokra, illetve a Horvát Köztársaságban székhellyel rendelkező munkáltatókra.”
II. A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11.
A jelen ügy egy egyfelől a Danieli & C. Officine Meccaniche SpA (a továbbiakban: Danieli) és négy horvát állampolgár (a továbbiakban együtt: a felperesek), valamint egy orosz és egy fehérorosz állampolgár, másfelől az Arbeitsmarktservice Leoben (a foglalkoztatási és munkaügyi hivatal leobeni regionális kirendeltsége) között felmerült jogvita keretében merült fel.
12.
A Danieli, amely egy Olaszországban letelepedett vállalkozás, egy osztrák vállalkozás megbízásából egy dróthengermű létrehozatalát vállalta Ausztriában. A Danieli egy vállalatcsoportba tartozik a horvátországi székhelyű DS d.o.o. társasággal (a továbbiakban: horvát munkáltató), valamint az olaszországi székhelyű DA‑S.p.A. társasággal (a továbbiakban: olasz munkáltató). Az építési projekt befejezéséhez Danieli a horvát és olasz munkáltatótól kívánt munkaerőt igénybe venni.
13.
Konkrétabban, a Danieli a horvát munkáltató által foglalkoztatott és Horvátországban a társadalombiztosítás keretében biztosított négy horvát állampolgárt kívánt igénybe venni. Ezenfelül két harmadik országbeli, egy orosz és egy fehérorosz állampolgárt is igénybe kívánt venni, akiket az olasz munkáltató foglalkoztatott, és Olaszországban voltak a társadalombiztosítás keretében biztosítottak.
14.
2016. január 18‑án a Danieli bejelentette a fent említett munkavállalókat az illetékes hatóságnál és kérelmezte az európai uniós szabályok szerinti kiküldetés igazolását.
15.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből látható, hogy Danieli konkrétan leírta, hogy a munkavállalók nem nála állnak munkaviszonyban, hanem a horvát munkáltató, illetve az olasz munkáltató bocsátotta őket rendelkezésre az ausztriai projekt teljesítése céljából.
16.
A foglalkoztatási és munkaügyi hivatal leobeni regionális kirendeltsége a külföldiek foglalkoztatásáról szóló törvény 18. §‑a (12) bekezdése alapján elutasította a külföldi állampolgárok EGT‑n belüli kiküldetésének igazolására irányuló kérelmeket, és megtiltotta a kiküldetést.
17.
Ezt követően a fenti határozattal szemben keresetet indítottak. Ezeket a kereseteket a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság, Ausztria) mint megalapozatlant elutasította. Az említett bíróság szerint a kiküldetés nem tartozott a 96/71 irányelv hatálya alá. A szóban forgó bíróság véleménye szerint az irányelv nem volt alkalmazható, mivel a Danieli és az általa az ausztriai projekt elvégzésére igénybe venni kívánt munkavállalói között nem állt fenn munkaviszony.
18.
Később e határozattal szemben fellebbezéssel éltek a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) előtt. Az említett bíróság, mivel kétségei voltak a releváns uniós jogi rendelkezések helyes értelmezését illetően, úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikket, a [96/71] irányelvet, valamint a [2012. évi csatlakozási okmány] V. melléklete [A személyek szabad mozgása címet viselő 2. fejezetének 2. és 12. pontját], hogy Ausztria jogosult arra, hogy munkavállalási engedély megkövetelésével korlátozza azon munkavállalók kiküldetését, akiket egy horvátországi székhelyű társaság foglalkoztat, amennyiben ezen kiküldetésre egy olaszországi székhelyű társaság számára, az olasz társaság által Ausztriában történő szolgáltatásnyújtás céljából való rendelkezésre bocsátás útján kerül sor, és a horvát munkavállalóknak az olasz társaság számára végzett, dróthengermű ausztriai létrehozatalával kapcsolatos tevékenysége e szolgáltatás Ausztriában történő nyújtására korlátozódik, továbbá a munkavállalók és az olasz társaság között nem áll fenn munkaviszony?
2)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikket, illetve a [96/71] irányelvet, hogy Ausztria jogosult arra, hogy munkavállalási engedély megkövetelésével korlátozza orosz, illetve fehérorosz munkavállalók olaszországi székhelyű társaság általi kiküldetését, amennyiben ezen kiküldetésre egy másik olaszországi székhelyű társaság számára szolgáltatásnyújtás keretében történő ausztriai rendelkezésre bocsátás útján kerül sor, és az orosz, illetve fehérorosz munkavállalók ezen másik társaság számára végzett tevékenysége e társaság szolgáltatásainak Ausztriában történő nyújtására korlátozódik, továbbá a munkavállalók és a másik társaság között nem áll fenn munkaviszony?”
19.
A felperesek, az osztrák, a német és a holland kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételt terjesztett elő. Az érdekelt feleket – a holland kormány kivételével – a Bíróság a 2018. február 28‑án tartott tárgyaláson hallgatta meg.
III. Elemzés
20.
Mielőtt az előterjesztett kérdésekkel foglalkoznék, néhány előzetes észrevétellel kezdem, egyebek mellett a vállalkozások Európai Unión belüli szolgáltatásnyújtását szabályozó jogi keretre vonatkozóan. Ezzel összefüggésben azt is kifejtem, hogy uniós jogi szempontból hogyan kell értékelni azokat az intézkedéseket, amelyek révén a Danieli ausztriai szolgáltatásnyújtás céljából olyan horvát és harmadik országbeli állampolgárokat alkalmaz, akiket horvát és olasz munkáltatók jogszerűen foglalkoztatnak az említett országokban (a továbbiakban: az alapeljárásban szóban forgó intézkedések). Tulajdonképpen, amint azt bemutatom, ez a kérdés közvetlenül kihat különösen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés értékelésére.
A.
Előzetes észrevételek
21.
Ausztriában azon külföldi személyek, akiket Ausztriában székhellyel nem rendelkező külföldi munkáltató foglalkoztat, kötelesek munkavállalási engedéllyel rendelkezni. Ugyanakkor nem alkalmazandó ez a követelmény az úgynevezett uniós kiküldetéseknél, vagyis ha a külföldi állampolgárt egy másik (EGT) tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás küld ki Ausztriába ideiglenes munkavégzés végett. Ez akkor érvényes, ha egyebek mellett az Ausztriába történő kiküldetés tartama alatt a székhely szerinti államban az alkalmazásukat szabályszerűen engedélyezték, és a kiküldő vállalkozásnál jogszerűen foglalkoztatják őket. Azonban az átmeneti időszak alatt, amely 2018. június 30‑án ér véget, a horvát állampolgároknak a releváns nemzeti szabályok (a külföldiek foglalkoztatásáról szóló törvény 18–32a. §‑a) alapján rendelkezniük kell munkavállalási engedéllyel.
22.
Ez esetben a Danieli, egy olasz vállalkozás, munkavállalási engedély nélkül kérte az uniós kiküldetés engedélyezését azon horvát és a harmadik országbeli állampolgárok vonatkozásában, akiket egy ausztriai dróthengermű létrehozásánál kívánt foglalkoztatni. Ezt a kérést azon azzal utasították el, hogy az említett munkavállalóknak munkavállalási engedéllyel kell rendelkezniük.
23.
Felmerül a kérdés, hogy az említett követelmény összeegyeztethető‑e az uniós joggal, szem előtt tartva, hogy a horvát állampolgárokat és a harmadik országbeli állampolgárokat ideiglenesen egy Ausztriában szolgáltatást nyújtó olasz vállalkozás (Danieli) rendelkezésére bocsátják. A horvát állampolgárt egy horvát, a harmadik országbeli állampolgárt pedig egy olasz vállalkozás bocsátja a Danieli rendelkezésére.
1. A jogi keret – szolgáltatásnyújtás szabadsága és a munkavállalók kiküldése
24.
Már az elejétől szem előtt kell tartanunk, hogy a munkavállalási engedélyre vonatkozó követelmény uniós joggal való összeegyeztethetőségét jelen ügyben a Szerződésnek az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikkben meghatározott szolgáltatásnyújtás szabadságáról szóló szabályai szabályozzák. (
5
) Ezenfelül, kifejezetten a horvát állampolgárokat illetően figyelembe kell venni azokat a különös szabályokat is, amelyeket a jogalkotó annak érdekében vezetett be, hogy egy átmeneti időszak alatt a Horvát Köztársaságnak az Európai Unióhoz való csatlakozását követően korlátozza a munkavállalók szabad mozgáshoz való jogát, ideértve a 96/71 irányelv 1. cikkében meghatározott ideiglenes mozgásukat is. Ezek a szabályok a 2012. évi csatlakozási okmány V. mellékletének 2. pontjában szerepelnek.
25.
Ezzel szemben a 96/71 irányelvnek itt nincs közvetlen jelentősége. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekkel és az irányelvnek a tárgyaláson szentelt figyelemmel ellentétben a 96/71 irányelv csak érintőleges jelentőséggel bír annak értékelése során, hogy a jelen ügyben szóban forgó munkavállalási engedélyre vonatkozó követelmény összeegyeztethető‑e az uniós joggal.
26.
A 96/71 irányelv arra irányul, hogy bizonyos minimális jogok biztosításával védelmet nyújtson a kiküldetésben lévő külföldi munkavállalóknak a szolgáltatások határokon átnyúló nyújtásával összefüggésben. Meghatározza – az egyebek mellett a minimális díjazással és ünnepnapokkal kapcsolatos – „minimális védelmet nyújtó kötelező szabályok magját”, amelyet a befogadó ország munkáltatóinak, akik munkavállalókat ideiglenes munkavégzés céljából oda küldenek ki, be kell tartaniuk. (
6
) Konkrétabban, a fogadó tagállamnak az irányelv 3. cikkével összhangban biztosítania kell, hogy a területére munkavállalókat kiküldő vállalkozások megfelelnek az említett rendelkezésben említett minimális feltételeknek.
27.
A 96/71 irányelv nem tartalmaz szabályt azokra a közigazgatási követelményekre, amelyeket valamely (külföldi) szolgáltatónak be kell tartania a fogadó tagállamban. Az ilyen követelmények korlátait az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk (és adott esetben a 2012. évi csatlakozási okmány mellékletét képező átmeneti rendelkezések) határozzák meg.
28.
Amint azt fent kifejtettük, a 96/71 irányelv egyéb okokból mégis releváns a jelen ügy megoldása szempontjából. Tulajdonképpen, amint azt alább részletesen bemutatjuk, a Bíróság ítélkezési gyakorlata elkülöníti egymástól a kiküldetés különböző fajtáit: attól függően, hogy a fogadó tagállamban szolgáltatást nyújtó vállalkozás ezt úgy teszi‑e, hogy saját munkavállalóit küldi ki a fogadó tagállamba (a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerinti hagyományos kiküldetés), vagy valamely vállalkozás a fogadó tagállamban lévő vállalkozás rendelkezésére bocsát munkavállalókat (és ezzel elérhetővé teszi a munkaerőt más vállalkozások számára a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében), az intézkedés logikája, a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó szabályok és a releváns átmeneti rendelkezések felől megközelítve, más logikát követ.
29.
Konkrétabban, a fogadó tagállamba áthelyezett munkavállalók, függetlenül attól, hogy hagyományos kiküldetés vagy a munkaerő rendelkezésre bocsátása történt‑e, az irányelv hatálya alá tartozik. Ugyanakkor az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, ellentétben azokkal a munkavállalókkal, akiket a munkáltató az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerint küld ki, azokat a munkavállalókat, akiket az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerint helyeztek át a fogadó tagállamba, úgy kell tekinteni, mint akiket a fogadó tagállam munkaerőpiacán rendelkezésre bocsátottak és akik oda bejutottak. (
7
)
30.
Ennek a különbségnek különösen a 2012. évi csatlakozási okmány V. melléklete 2. fejezete 2. és 12. pontjában meghatározott átmeneti rendelkezések alkalmazása szempontjából van jelentősége. Tulajdonképpen a tagállamok nagyobb mozgásteret élveznek, hogy az átmeneti időszak alatt a nemzeti szabályokat a munkaerő rendelkezésre bocsátásával kapcsolatban alkalmazzák.
31.
A 2. pont alapján a tagállamok korlátozhatják a (horvát) munkavállalók szabad mozgását, azzal, hogy az átmeneti időszak alatt a nemzeti intézkedéseket alkalmazzák. A Bíróság szerint a munkavállalók szabad mozgásába beletartozik az a helyzet is, amikor a munkavállaló közvetlenül próbál hozzáférni a fogadó tagállam munkaerőpiacához, valamint az is, amikor a munkavállalót a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében az adott állam munkaerőpiacán rendelkezésre bocsátották. (
8
) Másfelől, a 12. pont szerint el lehet térni az EUMSZ 56. cikktől és a szolgáltatásnyújtásra vonatkozóan korlátozni lehet a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerinti hagyományos kiküldetést. Ugyanakkor ez a lehetőség csak a 12. pont szerinti bizonyos érzékeny ágazatokban a Horvátországban letelepedett vállalkozások esetén áll nyitva. (
9
)
32.
Ezért előzetes kérdésként meg kell határozni, hogy az alapeljárásban szóban forgó intézkedéseket uniós jogilag hogyan kell minősíteni.
2. Az Uniós jog szempontjából hogyan kell értelmezni az alapeljárásban szóban forgó intézkedést?
33.
Az alapeljárásban szóban forgó intézkedést illetően már az elején hangsúlyoznunk kell, hogy az érintett munkavállalókat nem közvetlenül a Danieli, hanem vállalkozások ugyanazon csoportjához tartozó más vállalkozások foglalkoztatják: míg a horvát állampolgároknak a horvát munkáltatóval állt fenn munkaszerződése, és Horvátországban biztosítottak a társadalombiztosítás keretében, a harmadik országbeli állampolgároknak az olasz munkáltatóval van munkaszerződésük, és Olaszországban vannak a társadalombiztosítás keretében biztosítva.
34.
A munkavállalókat azért helyezték volna át a Danielihez, hogy ez a vállalkozás kivitelezhesse a dróthengermű építését Ausztriában, amely egy olyan építési projekt, amelynek látszólag a Danieli a fővállalkozója. A munkavállalóknak az ausztriai kiküldetésük során a Danieli utasításainak megfelelően kellett volna ellátniuk feladatukat. Ezenfelül az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből úgy tűnik, hogy a munkavállalók nem végeztek munkát a Danieli számára Olaszországban, hanem a munkáltatójuk közvetlenül Ausztriába helyezte át őket. Más szavakkal, a horvát állampolgárok nem voltak aktívan jelen az olaszországi munkaerőpiacon. Ezzel szemben a harmadik országbeli állampolgárokat jogszerűen foglalkoztatják Olaszországban, ahol az olasz munkáltatónak szokásosan dolgoznak.
35.
Mindezek alapján uniós jogi szempontból hogyan kell értelmezni az alapeljárásban szóban forgó intézkedést?
36.
A 96/71 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében ezt az irányelvet arra a tagállamban letelepedett vállalkozásra kell alkalmazni, amely a szolgáltatások transznacionális nyújtása keretében munkavállalókat küld egy másik tagállam területére az 1. cikk (3) bekezdéssel összhangban.
37.
Az 1. cikk (3) bekezdése a) pontja alapján az irányelvet akkor kell alkalmazni, ha valamely vállalkozás munkavállalókat küld ki egy tagállam területére saját nevében és saját irányítása alatt, a kiküldő vállalkozás és a szolgáltatásnak az adott tagállamban működő címzettje között létrejött szerződés alapján, feltéve hogy a kiküldő vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással.
38.
Amint arra fent már utaltunk, az irányelv 1. cikkének (3) bekezdése foglalkozik a munkaerő egyik vállalkozástól a másikhoz való áthelyezésével is. Itt az 1. cikk (3) bekezdése c) pontjának van kiemelt jelentősége. (
10
)
39.
Az irányelv akkor is alkalmazandó, ha az 1. cikk (3) bekezdése c) pontjának megfelelően valamely vállalkozás munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozásként vagy munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozásként munkavállalót küld ki egy tagállam területén letelepedett vagy ott működő vállalkozáshoz, feltéve hogy a munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozás vagy a munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással.
40.
Magyarán, az irányelv egy sor olyan helyzetre vonatkozik, ahol a munkavállalókat határokon átnyúló szolgáltatásnyújtással összefüggésben egyik tagállamból a másikba helyezik ki.
41.
Az alapeljárásban szóban forgó intézkedés első ránézésre úgy tűnik, nemigen illeszthető bele az 1. cikk (3) bekezdésének a) és c) pontjában említett helyzetekbe. Így nem meglepő, hogy az észrevételeket benyújtó felek nem értenek egyet abban, hogy az alapeljárásban szóban forgó intézkedés a 96/71 irányelv hatálya alá tartozik‑e, és ha igen, milyen alapon.
42.
Ha közelebbről megvizsgáljuk, kiderül, hogy – a jelen ügy alapjául szolgáló ténybeli körülményeket illetően a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő szükséges ellenőrzések függvényében – az alapeljárásban szóban forgó intézkedés az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti munkaerő‑kölcsönzésnek minősül.
43.
A Vicoplus és társai ítéletben (
11
) a Bíróságot arra kérték, hogy hozzon döntést arról, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az a holland jogszabály, amely a lengyel állampolgárok számára kötelezővé tette a munkavállalási engedélyt, amikor Lengyelország európai uniós csatlakozását követően lengyel munkavállalókat bocsát rendelkezésre Hollandia területén történő munkavégzéshez. A Bíróságtól azt is kérték, hogy adjon iránymutatást azon kritériumok meghatározásához, amelyek alapján eldönthető, hogy a munkavállalókat a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerint bocsátották‑e rendelkezésre.
44.
A Bíróság kimondta, hogy a munkavállalók kiküldetése olyan, díjazás ellenében végzett szolgáltatásnyújtás, amelynek keretében a kiküldetésben lévő munkavállaló továbbra is a szolgáltatást nyújtó vállalkozással áll munkaviszonyban anélkül, hogy a kölcsönvevő vállalkozással munkaszerződést kötne (első feltétel). Ezenfelül a rendelkezésre bocsátás jellemzője az a körülmény, hogy a munkavállaló fogadó tagállamba történő kihelyezése képezi magának a szolgáltatást nyújtó vállalkozás által végzett szolgáltatásnyújtásnak a tárgyát (második feltétel), és e munkavállaló a feladatait a kölcsönvevő vállalkozás ellenőrzése és irányítása alatt végzi (harmadik feltétel). (
12
)
45.
A Martin Meat ítéletben (
13
) a Bíróság további iránymutatást adott, különösen a fent említett második feltételre vonatkozóan. Pontosította azokat az elemeket, amelyek arra utalhatnak, hogy a (határokon átnyúló) szolgáltatás munkaerő rendelkezésre bocsátásának minősül, és nem pedig az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerinti kiküldetésnek. A Bíróság e tekintetben kimondta, hogy többek között minden arra utaló tényt figyelembe kell venni, hogy a szolgáltatásnyújtó nem viseli a szerződésben megállapított szolgáltatás nem megfelelő teljesítésének a következményeit. Konkrétabban, ha a szolgáltatásnyújtó köteles megfelelően teljesíteni a szerződésben megállapított szolgáltatást, főszabály szerint kevésbé valószínű, hogy munkaerő rendelkezésre bocsátásáról van szó, mint amikor nem viseli az említett szolgáltatás nem megfelelő teljesítésének a következményeit. (
14
)
46.
Az ítélkezési gyakorlatban a munkaerő rendelkezésre bocsátásával kapcsolatban meghatározott e feltételek teljesülnek az alapeljárásban szóban forgó intézkedésben. (
15
)
47.
Először is, abban nincs vita, hogy a horvát és a harmadik országbeli munkavállalókat továbbra is az a vállalkozás foglalkoztatja, amely kiküldte őket Ausztriába, vagyis a horvát és az olasz munkáltató (első feltétel). Attól függetlenül így van ez, hogy a Danieli és a foglalkoztató vállalkozások ugyanazon vállalkozáscsoporthoz tartoznak.
48.
Másodszor, magát a kihelyezést illetően a tárgyaláson tisztázásra került, hogy a munkavállalók Ausztriába való kihelyezése a Danieli, valamint a horvát és olasz foglalkoztatók közötti megállapodás fő célja (második feltétel). Az a körülmény, hogy a szóban forgó munkavállalók munkavégzésére Olaszországban nem a Danieli irányítása alatt, ottani munkaerőjének részeként került sor, szintén alátámasztja ezt. Sőt, a Bíróság Martin Meat ítéletében adott iránymutatással összhangban a felperesek írásbeli észrevételeiből kiderül, hogy a horvát és olasz munkáltatók helyett a Danieli felelős az Ausztriában nyújtott szolgáltatásból eredő szerződéses kötelezettségek teljesítéséért.
49.
Harmadszor, az Ausztriába történő áthelyezés során a munkavállalók a kölcsönvevő vállalkozás, vagyis a Danieli ellenőrzése és irányítása alatt látják el feladatukat (harmadik feltétel).
50.
Igaz, hogy ellenvetésként fel lehetne hozni, hogy a horvát és az olasz munkáltatók nem az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontjában hivatkozott munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozás vagy munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozások. Erre vonatkozóan érdemes azonban megjegyezni, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatában ennek nem tulajdonított nagy jelentőséget. Álláspontom szerint erre jó oka volt.
51.
Amint már említettem, a 96/71 irányelv arra irányul, hogy bizonyos minimális jogok biztosításával védelmet nyújtson a kiküldetésben lévő külföldi munkavállalóknak a szolgáltatások határokon átnyúló nyújtásával összefüggésben. E munkavállalók védelme érdekében a fogadó tagállamnak biztosítania kell, hogy a területére munkavállalókat kiküldő vagy rendelkezésre bocsátó vállalkozások garantálják bizonyos minimális jogok betartását. (
16
)
52.
E tekintetben az irányelv preambulumából látható, hogy a kiküldetés fogalmát tágan kell értelmezni: az irányelvet attól függetlenül kell alkalmazni, hogy egy vállalkozás saját nevében és saját irányítása alatt, a vállalkozás és a szolgáltatás címzettje között létrejött szerződés szerint végez‑e munkát, vagy úgy, hogy egy vállalkozás rendelkezésére bocsát‑e munkavállalókat köz‑ vagy magánjogi szerződés keretében. (
17
)
53.
Véleményem szerint az a célkitűzés, hogy a munkavállalók számára biztosítani kell egy minimális szintű védelmet, veszélybe kerülne, ha egy olyan intézkedés, mint amilyenről az alapeljárásban szó van, egyszerűen azért nem tartozna a 96/71 irányelv hatálya alá, mert a szóban forgó munkavállalókat rendelkezésre bocsátó vállalkozás elsősorban nem abban az ágazatban tevékenykedik, amely munkaerő más vállalkozások rendelkezésére bocsátására irányul.
54.
Végezetül, hangsúlyozni kell, hogy a 96/71 irányelv szerinti értékelést nem zavarhatja meg az a körülmény, hogy egy olyan olasz vállalkozásról van szó, amely Ausztriában kíván szolgáltatást nyújtani, úgy, hogy Horvátországban, illetve Olaszországban székhellyel rendelkező vállalkozásoktól kihelyezett munkaerőt vesz igénybe. Az irányelv szempontjából itt annak van jelentősége, hogy a szóban forgó munkavállalókat határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás keretében valamely tagállamból a fogadó tagállamban, vagyis Ausztriában székhellyel rendelkező vagy ott tevékenységet folytató kölcsönvevő vállalkozáshoz helyezték ki. (
18
) A jelen ügyben nyilvánvalóan ez a helyzet.
55.
Tulajdonképpen a 96/71 irányelv szemszögéből nézve az alapeljárásban szóban forgó intézkedés semmiben nem tér el attól a helyzettől, amikor valamely ausztriai projekt fővállalkozója – a Danielivel ellentétben – osztrák vállalkozás, amelynek munkavállalókat bocsátanak rendelkezésére közvetlenül Horvátországból (horvát állampolgárokat) és Olaszországból (harmadik országbeli állampolgárokat). Más szavakkal a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti rendelkezésre bocsátásnak minősül.
56.
Ugyanakkor a felperesek és a Bizottság egyebek mellett azt állítja, hogy mivel a foglalkoztató vállalkozások és Danieli ugyanazon vállalkozáscsoportba tartozik, az alapeljárásban szóban forgó intézkedést a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerint kiküldetésnek kell tekinteni. Konkrétabban, érvelésük szerint az említett rendelkezésben említett „munkaviszony” fogalmát tágan kell értelmezni, mivel az említett rendelkezés csak akkor alkalmazható, ha a kiküldetést végző vállalkozás és az érintett munkavállalók között munkaviszony áll fenn.
57.
E tekintetben abban nincs vita, hogy a jelen ügyben a Danieli és az érintett munkavállalók között ilyen munkaviszony nem áll fenn. A felperesek és a Bizottság által javasolt értelmezés tehát az irányelv 1. cikke (3) bekezdése a) pontjának jelentősen tágabb értelmezését jelentené.
58.
Nem javaslom e megközelítés elfogadását. Először is, ilyen értelmezést nem indokol az érintett munkavállalók védelmének igénye, ami az irányelv elsődleges célkitűzése. Ennek oka, hogy függetlenül attól, hogy az alapeljárásban szóban forgó intézkedés az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) vagy c) pontja alá tartozik‑e, a szóban forgó munkavállalók az irányelv hatálya alá tartoznak. Másodszor, megzavarná az ítélkezési gyakorlatban alkalmazott, a kiküldetés és a munkaerő rendelkezésre bocsátása közötti megkülönböztetést, amely egy olyan különbségtétel, amely különös jelentőséggel bír az olyan átmeneti rendelkezések alkalmazásával összefüggésben, mint amilyenről a jelen ügyben szó van.
59.
E megfontolásokat szem előtt tartva most rátérek az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megvizsgálására.
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés: a horvát állampolgárokra vonatkozó munkavállalási engedélyre vonatkozó követelménynek az uniós joggal való összeegyeztethetősége
60.
Az első kérdés lényegében arra irányul, hogy az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikket a 2012. évi csatlakozási okmány 2. fejezetének 2. és 12. pontjával összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy az Osztrák Köztársaság előírhatja‑e, hogy az Ausztriában történő szolgáltatásnyújtás céljából valamely olasz vállalkozás által igénybe vett horvát állampolgárok munkavállalási engedéllyel rendelkezzenek.
61.
Álláspontom szerint erre a kérdésre igennel kell válaszolni.
62.
Először is, amint azt fent kifejtettük, a Bíróság ítélkezési gyakorlata nyilvánvalóvá teszi, hogy a munkavállalók kiküldetése és a munkaerő rendelkezésre bocsátása között alapvető különbség van. Ez az oka annak, hogy az alkalmazandó átmeneti rendelkezések eltérő bánásmódot tesznek szükségessé.
63.
Ezt a elvet a Bíróság már a Rush Portuguesa ítéletben (
19
) lefektette, amely ügyben egy portugál vállalkozás Portugáliának az (akkori) Európai Közösséghez történő csatlakozását követően portugál munkavállalókat küldött Franciaországba. Konkrétan, a munkaerő rendelkezésre bocsátását illetően – amely a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 57. cikk értelmében vett szolgáltatásnak minősül (
20
) – a Bíróság kimondta, hogy ez egy olyan tevékenység, amely lehetővé teszi, hogy a rendelkezésre bocsátott munkavállalók hozzáférjenek a fogadó tagállam munkaerőpiacához. Ilyen esetben a Bíróság szerint a fogadó tagállam főszabály szerint – amennyiben a csatlakozási okmány vonatkozó átmeneti rendelkezései ezt lehetővé teszik – korlátozhatja az ilyen munkavállalók bejutását a munkaerőpiacára. (
21
)
64.
Ezt a kijelentést alkalmazta a Bíróság a közelmúltban az új tagállamok 2004. évi európai uniós csatlakozását követően alkalmazandó átmeneti szabályok vonatkozásában. Ez az ítélkezési gyakorlat itt különös jelentőséggel bír, mivel a jelen ügyben szereplő átmeneti szabályok tartalmilag azonosak azokkal.
65.
A Vicoplus és társai ítéletben (
22
) a Bíróság lényegében megismételte a Rush Portuguesa ítéletben szereplő kijelentését, kimondva, hogy a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja alapján kiküldetésben lévő munkavállalót a rendelkezésre bocsátás időszakában tipikusan a kölcsönvevő vállalkozáson belüli olyan beosztásba jelölik ki, amelyet egyébként e vállalkozás alkalmazottja töltene be. (
23
) Ez okból kifolyólag a Bíróság úgy ítélete meg, hogy a holland hatóságok által előírt munkavállalási engedélyre vonatkozó követelményt az adott ügyben olyan intézkedésnek kellett tekinteni, amely a lengyel állampolgároknak a fogadó tagállam munkaerőpiacához való hozzáférést a 2003. évi csatlakozási okmány (
24
) XII. melléklete 2. fejezete 2. bekezdésének értelmében, az EUMSZ 56. cikkel és EUMSZ 57. cikkel összeegyeztethető módon szabályozza. (
25
)
66.
Másképp fogalmazva, a régi tagállamok az említett rendelkezésre hivatkozva előírhatják, hogy az átmeneti időszakban munkavállalási engedéllyel kell rendelkezniük azoknak a munkavállalóknak, akiket valamely új tagállamból bocsátottak rendelkezésre. Ez a rendelkezés megfelel a 2012. évi csatlakozási okmány V. melléklete 2. fejezete 2. pontjának.
67.
E tekintetben úgy tűnik, a kérdést előterjesztő bíróság arra vonatkozó kételyei, hogy a Bíróságnak az említett ügyben tett kijelentése átültethető‑e az alapeljárásban szóban forgó intézkedésre, az alapeljárásban szóban forgó intézkedés sajátosságából fakadnak, vagyis hogy a horvát munkavállalókat egy Ausztriában szolgáltatást nyújtó olasz vállalkozáshoz küldték ki.
68.
Itt fel kell idéznünk, hogy a 2003. évi csatlakozási okmány releváns átmeneti rendelkezéséhez hasonlóan a 2012. évi csatlakozási okmány V. melléklete 2. fejezetének 2. pontja a horvát munkavállalóknak az átmeneti időszakban a többi tagállam munkaerőpiacához való hozzáférését szabályozza. Az Európai Unió 2004. évi bővítésével összefüggésben a Bíróság kifejtette, hogy a rendelkezés célja, hogy az új tagállamoknak az Unióhoz történő csatlakozását követően az említett új államok állampolgárságával rendelkező nagyszámú munkavállaló azonnali érkezése folytán a régi tagállamok munkaerőpiacán kialakuló zavarokat elkerüljék. (
26
) Az ilyen zavarok elkerülése érdekében az átmeneti rendelkezések lehetővé teszik, hogy a tagállamok korlátozzák az új tagállamokból származó munkavállalók mozgását.
69.
Amint azt a Bíróság egyértelművé tette, mesterségesnek tűnik az azon alapuló különbségtétel, hogy valamely munkavállaló munkaerő rendelkezésre bocsátása útján vagy közvetlenül és önálló módon jut‑e a fogadó tagállam munkaerőpiacára. (
27
) E tekintetben annak sincs jelentősége, hogy a fogadó tagállamban rendelkezésre bocsátott munkavállaló valójában ott kíván‑e maradni, miután a kölcsönvevő vállalkozás részére végzett munkát befejezte, vagy a kiküldetést követően visszatér a származási tagállamába. A Bíróság szerint ehelyett annak van jelentősége, hogy kiküldetésben lévő munkavállalót a rendelkezésre bocsátás időszakában tipikusan a kölcsönvevő vállalkozáson belüli olyan beosztásba helyezik, amelyet egyébként a fogadó tagállamban foglalkoztatott munkavállaló töltene be. (
28
)
70.
Véleményem szerint ugyanilyen mesterségesnek tűnik különbséget tenni aközött, hogy egy osztrák vállalkozás horvát munkáltató által rendelkezésre bocsátott horvát munkavállalót kíván alkalmazni egy ausztriai projekt elvégzéséhez, és aközött, hogy, mint a jelen ügyben is, az Ausztriában szolgáltatást nyújtani szándékozó kölcsönvevő vállalkozás egy másik, olyan tagállamban rendelkezik székhellyel, amely történetesen nem hosszabbította meg az átmeneti rendelkezések alkalmazását. A horvát munkavállalókat mindkét helyzetben rendelkezésre bocsátották a fogadó tagállam munkaerőpiacán.
71.
Tulajdonképpen egy ilyen megkülönböztetés alkalmas lenne arra, hogy jelentősen megfossza a munkavállalók szabad mozgását szabályozó átmeneti rendelkezéseket a tényleges érvényesüléstől. Valójában nem lenne szabad elfelejtenünk, hogy a jelen ügyben a horvát állampolgárokat azon időszak alatt, amíg rendelkezésre bocsátják őket, a Danieli irányítása alapján olyan beosztásba helyezték, amelyet – legalábbis potenciálisan – a szóban forgó vállalkozás ausztriai alkalmazottja is betölthetett volna.
72.
Jelen ügy e körülményt illetően is eltér a Rush Portuguesa ügyben említett – és a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontjában megismételt – helyzettől, ahol is a szolgáltató saját munkavállalóit helyezi ki a fogadó tagállamba az elvégzendő munka időtartamára. Ha ez így lenne, akkor egy ilyen intézkedés főszabály szerint a 2012. évi csatlakozási okmány V. melléklete 2. fejezete 12. pontjának hatálya alá tartozna.
73.
Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdést úgy kell megválaszolni, hogy az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikket és a 2012. évi csatlakozási okmány V. melléklete 2. fejezetének 2. pontját úgy kell értelmezni, hogy az Osztrák Köztársaság jogosult arra, hogy munkavállalási engedély megkövetelésével korlátozza azon horvát munkavállalók kiküldetését, akiket egy horvátországi székhelyű társaság foglalkoztat, amennyiben ezen munkavállalók kiküldetésre egy olaszországi székhelyű társaság számára, ezen olasz társaság által Ausztriában történő szolgáltatásnyújtás céljából való rendelkezésre bocsátás útján kerül sor.
C.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés: a harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozó munkavállalási engedélyre vonatkozó követelmény összeegyeztethetősége az uniós joggal
74.
A második kérdés lényegében arra irányul, hogy az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy az Osztrák Köztársaság előírhatja, hogy az Ausztriában történő szolgáltatásnyújtás céljából valamely olasz vállalkozás által egy másik olasz vállalkozáshoz kihelyezett harmadik országbeli állampolgárok munkavállalási engedéllyel rendelkezzenek.
75.
Álláspontom szerint erre a kérdésre nemmel kell válaszolni.
76.
Már az elején hangsúlyozni kell, hogy a harmadik országbeli állampolgárokat jogszerűen foglalkoztatja Olaszországban az olasz vállalkozás, és az olasz társadalombiztosítás keretében biztosítottak.
77.
Az EUMSZ 56. cikk hatályát illetően a szóban forgó rendelkezés kifejezetten csak azon szolgáltatást nyújtó személy helyzetére vonatkozik, aki nem abban a tagállamban letelepedett, mint a szolgáltatást igénybe vevő személy. Ugyanakkor az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés az olasz munkáltató által a Danieli, vagyis egy másik olasz, de Ausztriában szolgáltatást nyújtó vállalkozás számára rendelkezésre bocsátott munkavállalókra vonatkozik.
78.
Amint a Bíróság kimondta, az EUMSZ 56. cikk célja, hogy megszüntesse az olyan személyek által nyújtott szolgáltatás szabadságára vonatkozó korlátozásokat, akik nem a szolgáltatásnyújtás helye szerinti államban telepedtek le. (
29
) Ez okból kifolyólag a Bíróság tágan értelmezi ezt a rendelkezést. A Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezései kizárólag akkor nem alkalmazandók, ha a szóban forgó tevékenység valamennyi releváns eleme egyetlen tagállamra korlátozódik. (
30
) Ezzel szemben az ítélkezési gyakorlatból látható, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó szabályokat minden olyan esetben alkalmazni kell, ahol a szolgáltató az említett szolgáltatásokat nem abban a tagállamban nyújtja, ahol letelepedett, függetlenül attól, hogy az említett szolgáltatások igénybevevője hol rendelkezik székhellyel. (
31
)
79.
Ahhoz, hogy az EUMSZ 56. cikk alkalmazható legyen, elegendő, ha maga a szolgáltatás helye kerül át egyik tagállamból a másikba. (
32
)
80.
Szem előtt tartva, hogy az alapeljárásban szóban forgó intézkedés valamely határokon átnyúló, a szolgáltató székhelyétől eltérő tagállamban nyújtott szolgáltatásról szól (jelen esetben munkaerő rendelkezésre bocsátása, és kiterjesztve, a Danieli által Ausztriában nyújtott szolgáltatás), az EUMSZ 56. cikket alkalmazni kell az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés alapjául szolgáló helyzetre. (
33
)
81.
Miután ezt tisztáztam, rámutatnék, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján az EUMSZ 56. cikk értelmében korlátozásnak minősül az a nemzeti intézkedés, amely a munkavállalóknak a fogadó tagállamba történő kiküldetését munkavállalási engedélyhez köti. (
34
) Ahogy a Bíróság megállapította, hogy harmadik országok határon átnyúló szolgáltatásnyújtás keretében a fogadó tagállamba kiküldött állampolgárai számára a munkavállalási engedély megszerzésének szükségessége – az ezzel járó formalitások és eljárási határidők miatt – a tagállamok területén megszünteti a szabad szolgáltatásnyújtásnak a valamely harmadik ország állampolgárságával rendelkező, kiküldött munkavállalók révén történő gyakorlása iránti érdeklődést. (
35
)
82.
Ugyanakkor a Bíróság elfogadta, hogy egy munkavállalási engedélyt előíró követelmény főszabály szerint igazolható, feltéve hogy olyan, közérdeken alapuló nyomós indokot szolgál, amelyet még nem védenek a szolgáltatást nyújtóra a székhelye szerinti tagállamban vonatkozó szabályok, hogy alkalmas céljainak elérésére, továbbá nem haladja meg a céljai eléréséhez szükséges mértéket. (
36
)
83.
Az említett kikötés ellenére a Bíróság azokat a követelményeket, amelyek túllépnek egy egyszerű előzetes megállapításon, általában aránytalannak tartotta azon célkitűzések alapján, hogy garantálni kell például a munkaerőpiac stabilitását a fogadó tagállamban vagy a munkavállalók védelmét, és ezért ellentétesek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó szabályokkal. (
37
)
84.
A közelmúltban ez történt konkrétan a munkavállalóknak a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti rendelkezésre bocsátással összefüggésben is.
85.
Az Essent ítéletben a Bíróságnak abban a kérdésben kellett döntenie, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal a munkavállalási engedélyt előíró követelmény abban az esetben, ha a harmadik országbeli állampolgárt egy tagállamban (Németországban) székhellyel rendelkező vállalkozás bocsátotta egy fogadó tagállamban (Hollandiában) székhellyel rendelkező kölcsönvevő vállalkozás rendelkezésére. Ebben az esetben a Bíróság kifejtette, hogy bár a munkaerőpiaci zavarok elkerülése valóban nyomós közérdek, egy valamely tagállamban letelepedett vállalkozás által alkalmazott munkavállalók, akiket a másik tagállamba azzal a céllal küldenek ki, hogy ott szolgáltatást nyújtsanak, nem szándékoznak belépni e második tagállam munkaerőpiacára, mivel kiküldetésük teljesítését követően főszabály szerint visszatérnek a származásuk vagy lakóhelyük szerinti országba. (
38
) Valójában, szemben az uniós polgárokkal, akik bejuthatnak a fogadó tagállam munkaerőpiacára azzal, hogy rendelkezésre bocsátják őket, mivel ezeket az állampolgárokat főszabály szerint megilleti a szabad mozgáshoz való jog, a harmadik országbeli állampolgárok nem mozoghatnak szabadon az Európai Unión belül.
86.
Ugyanebben az összefüggésben – és kétségtelenül azért, mert a harmadik országbeli állampolgárokat nem illeti meg a szabad mozgáshoz való jog – a Bíróság elfogadta, hogy a tagállam intézkedéseket tehet annak biztosítására, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságára hivatkozó vállalkozás ezt nem más célra teszi, valamint annak ellenőrzésére, hogy az érintett munkavállalók helyzete jogszerű, illetve hogy főtevékenységüket abban a tagállamban fejtik ki, ahol a szolgáltatási tevékenységet végző vállalkozás letelepedett. (
39
) Ugyanakkor kimondta, hogy az ilyen ellenőrzés folyamán tiszteletben kell tartani az uniós jog által támasztott korlátokat, és különösen azokat, amelyek a szolgáltatásnyújtás szabadságából vezethetők le, amely szabadságjog nem tehető látszólagossá, és amelynek gyakorlása nem tehető a közigazgatás mérlegelési jogának tárgyává. (
40
)
87.
Más szavakkal, ezen ellenőrzési jogkör gyakorlása nem hatalmazza fel a fogadó tagállamot arra, hogy aránytalan követelményeket támasszon.
88.
A jelen ügy szempontjából különös jelentőséggel bír, hogy az Essent ítéletben a Bíróság kifejezetten megállapította, hogy a munkavállalási engedélyre vonatkozó követelménynek valamely tagállam által állandó jelleggel történő fenntartása harmadik országbeli állampolgárok tekintetében – akiket egy másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás bocsát az e tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás rendelkezésére – meghaladja a munkaerőpiac stabilitásának megőrzéséhez szükséges mértéket. (
41
)
89.
Ez az ítélet kifejezetten kiterjesztette a munkavállalók rendelkezésre bocsátására a Bíróság arra vonatkozó kijelentéseit, hogy megengedhető az a követelmény, hogy a fogadó tagállamban határokon átnyúló szolgáltatást nyújtó vállalkozás által foglalkoztatott, kiküldetésben lévő harmadik országbeli állampolgárnak munkavállalási engedéllyel kell rendelkeznie.
90.
Nem találok meggyőző érvet arra, hogy az említett kijelentéseket miért ne lehetne alkalmazni az alapeljárásban szóban forgó intézkedések vonatkozásában is. Tulajdonképpen, amint azt fent kifejtettem, az alapeljárásban szóban forgó intézkedés az Essent ügyben szereplőkhöz hasonlóan az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében véve munkaerő rendelkezésre bocsátásának minősül.
91.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az első és a második kérdés két, alapvetően eltérő helyzetre vonatkozik.
92.
Amint azt fent kifejtettem, a Bíróság az átmeneti intézkedések alkalmazásával összefüggésben megállapította, hogy a munkavállalóknak a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti rendelkezésre bocsátása a fogadó tagállam munkaerőpiacához való hozzáférés egyik formája. Ez az oka annak, hogy a munkavállalók rendelkezésére bocsátása az új tagállamoknak az Unióhoz történő csatlakozását követő átmeneti időszakra köthető a munkavállalási engedély követelményéhez, mivel ezen átmeneti időszak során fokozott kockázat állt fenn arra nézve, hogy a fogadó tagállam munkaerőpiacán azonnali és jelentős zavar keletkezik. (
42
) Az ilyen zavarok elkerüléséhez a jogalkotó külön átmeneti rendelkezéseket dolgozott ki, amelyek lehetővé teszik a tagállamoknak, hogy adott esetben korlátozott ideig beavatkozzanak a munkavállalók Szerződésekben biztosított szabad mozgáshoz való jogába és a szolgáltatásnyújtás szabadságába. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés alapjául ez a helyzet szolgált.
93.
Ezzel szemben a harmadik országbeli állampolgárok vonatkozásában hasonló kockázatot nem találunk. Ennek oka, hogy a harmadik országbeli állampolgárt nem illeti meg a szabad mozgáshoz való jog, és főszabály szerint munkavállalási engedéllyel kell rendelkezniük a tartózkodás szerinti tagállamban, ahol jogszerűen kell foglalkoztatni őket. Tulajdonképpen nem szabad elfelejtenünk, hogy a munkavállalók rendelkezésre bocsátása a harmadik országbeli állampolgárok vonatkozásában csak ideiglenes bejutást jelenthet a kiküldetés szerinti tagállam munkaerőpiacára. Ilyen körülmények között a szolgáltatásnyújtás szabadsága szempontjából nézve egész egyszerűen aránytalan lenne a fogadó tagállam munkaerőpiacához való hozzáférést szabályozó követelményeknek vagy ez ügyben bármely, harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatására vonatkozó különös követelménynek való megfelelést megkövetelni, mivel e kérdések uniós szinten még nem kerültek harmonizálásra. Sőt, azt sem szabad elfelejtenünk, hogy – szemben az új tagállamokból érkező munkavállalókkal – a harmadik országbeli állampolgároknak meg kell felelniük a tartózkodás szerinti tagállamban a bevándorlásra és a munkaerőpiacra való bejutásra vonatkozó formalitásoknak is. A fogadó tagállam által előírt további követelmények ezért jelentősen csorbítanák a vállalkozások azon szabadságát, hogy a fogadó tagállamban szolgáltatást nyújtsanak úgy, hogy erre a célra olyan harmadik országbeli állampolgárokat foglalkoztatnak, amilyenek a jelen ügyben szerepelnek.
94.
Alapvetően nem szabad elfelejtenünk, hogy jelen ügyben az érintett harmadik országbeli állampolgárokat jogszerűen alkalmazták a tartózkodásuk szerinti tagállamban, ahová vissza is tértek, miután a fogadó tagállamban a munka véget ért. Ilyen helyzetben nemigen látom, hogy a munkavállalási engedélyre vonatkozó követelménynek valamely tagállam által állandó jelleggel történő fenntartása harmadik országbeli állampolgárok tekintetében – akiket a fogadó tagállam részére egy másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás bocsát rendelkezésre – meghaladná a munkaerőpiac stabilitásának megőrzéséhez szükséges mértéket.
95.
Mindenesetre a Bíróság elfogadta, hogy a tagállamok kérhetnek információt a szolgáltató vállalkozásról, amelyben bemutatja, hogy az érintett munkavállalók helyzete a munkavállalók foglalkoztatása szerinti tagállamban az olyan kérdéseket illetően, mint a tartózkodás, a munkavállalási engedély és az érvényes társadalombiztosítás, jogszerű. (
43
) Tulajdonképpen egy ilyen követelmény megfelelő egyensúlyt teremt a fogadó tagállam, valamint a más tagállamban letelepedett azon vállalkozás jogos érdekei között, amely úgy kíván határokon átnyúló szolgáltatást nyújtani, hogy a fogadó tagállamban harmadik országbeli állampolgárt alkalmaz. Egy ilyen intézkedés kétségtelenül megfelelő garanciát jelent a fogadó tagállam számára arra, hogy a harmadik országbeli állampolgárok helyzete jogszerű, illetve hogy főtevékenységüket abban a tagállamban fejtik ki, ahol a szolgáltatási tevékenységet végző vállalkozás letelepedett, anélkül, hogy az EUM‑Szerződésben szavatolt szolgáltatásnyújtás szabadságába indokolatlanul beavatkozna. (
44
)
96.
Következésképpen a második kérdést úgy kell megválaszolni, hogy az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az Osztrák Köztársaság nem jogosult arra, hogy munkavállalási engedély megkövetelésével korlátozza az orosz és fehérorosz munkavállalók kiküldetését, akiket egy olaszországi székhelyű társaság jogszerűen foglalkoztat, amennyiben ezen kiküldetésre ezen munkavállalóknak egy második, olaszországi székhelyű társaság számára, a második társaság által Ausztriában történő szolgáltatásnyújtás céljából való kihelyezés útján kerül sor.
IV. Végkövetkeztetés
97.
A fentiek alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) által előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
1)
Az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikket a Horvát Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unióról szóló szerződés, az Európai Unió működéséről szóló szerződés és az Európai Atomenergia-közösséget létrehozó szerződés kiigazításáról szóló 2012. április 24‑i okmány V. melléklete 2. fejezetének 2. pontjával összhangban úgy kell értelmezni, hogy az Osztrák Köztársaság jogosult arra, hogy munkavállalási engedély megkövetelésével korlátozza azon horvát munkavállalók kiküldetését, akiket egy horvátországi székhelyű társaság foglalkoztat, amennyiben ezen kiküldetésre e munkavállalóknak egy olaszországi székhelyű társasághoz, ezen olasz társaság által Ausztriában történő szolgáltatásnyújtás céljából való kihelyezés útján kerül sor.
2)
Az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az Osztrák Köztársaság nem jogosult arra, hogy munkavállalási engedély megkövetelésével korlátozza azon orosz és fehérorosz munkavállalók kiküldetését, akiket egy olaszországi székhelyű társaság jogszerűen foglalkoztat, amennyiben ezen kiküldetésre e munkavállalóknak egy második, olaszországi székhelyű társasághoz, a második társaság által Ausztriában történő szolgáltatásnyújtás céljából való kihelyezés útján kerül sor.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A Horvát Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unióról szóló szerződés, az Európai Unió működéséről szóló szerződés és az Európai Atomenergia‑közösséget létrehozó szerződés kiigazításáról szóló, 2012. április 24‑i okmány (HL 2012. L 112., 21. o.; a továbbiakban: 2012. évi csatlakozási okmány).
(
3
)	A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1997. L 18., 1. o.; magyar különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.).
(
4
)	A BGBl. 218/1975. száma, a BGBl. I 72/2013. szerinti módosított változat.
(
5
)	Általános szabályként, ha a szolgáltatásnyújtás szabadságáról van szó, jelentőséggel bírhat még a belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 376., 36. o.). A jelen ügyben azonban nem ez a helyzet. Az irányelv, 1. cikkének (6) bekezdésével összhangban, tulajdonképpen nem érinti a munkajoggal kapcsolatos kérdéseket. A munkajogi különszabályozásról lásd: a Bíróság előtt folyamatban lévő, C‑33/17. sz. Čepelnik ítélet.
(
6
)	A 96/71 irányelv (13) preambulumbekezdése.
(
7
)	1990. március 27‑iRush Portuguesa ítélet, C‑113/89, EU:C:1990:142, 16. pont; 2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 30. és 31. pont. E tekintetben lásd még: 2015. június 18‑iMartin Meat ítélet, C‑586/13, EU:C:2015:405, 28. pont.
(
8
)	2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 35. pont.
(
9
)	Az a kérdés, hogy a Danieli ausztriai tevékenysége (a dróthengermalom üzembehelyezése, amelyhez szükség van az üzembehelyezéshez felvett munkavállalók csúcstechnológiai szakértelmére) a 12. pont hatálya alá tartozik‑e – amely egy olyan kérdés, amelyet hosszasan vitattak, különösen a Danieli – csak abban az esetben jelentős, ha az alapeljárásban szóban forgó intézkedéseket úgy tekintik, mintha a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerinti kiküldetésnek minősül.
(
10
)	A 96/71 irányelv indokolásából (a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló tanácsi irányelvre vonatkozó bizottsági javaslatot (COM(91) 231 végleges, 14. o.) látható, hogy az 1. cikk (3) bekezdésének a) és c) pontjával szemben az 1. cikk (3) bekezdésének b) pontja azt kívánja biztosítani, hogy a vállalkozások ne kerülhessék meg az irányelv alkalmazását. Teszi ezt úgy, hogy az irányelv hatálya alá vonja az úgynevezett csoporton belüli mobilitást is. A rendelkezés, különösen, amint az a szakirodalomban kifejtésre került, arra irányul, hogy megakadályozza, hogy valamely vállalkozás leányvállalatot alapítson egy másik tagállamban pusztán azzal a szándékkal, hogy munkavállalói némelyikét áthelyezze oda ideiglenes feladat elvégzése céljából és így megkerülhesse az irányelv alkalmazását. Lásd: Barnard, C., EU Employment Law, 4. kiadás, Oxford University Press, Oxford, 2012., 218. o. Lásd még: 2015. február 12‑iSähköalojen ammattiliitto ítélet, C‑396/13, EU:C:2015:86, 3. pont, valamint a 11–13. pont.
(
11
)	2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64.
(
12
)	Uo., 51. pont.
(
13
)	2015. június 18‑iMartin Meat ítélet, C‑586/13, EU:C:2015:405.
(
14
)	Uo., 35. pont és az azt követő pontok.
(
15
)	Ezenfelül a Bíróság azt is kimondta, hogy az 1. cikk (3) bekezdése c) pontjának alkalmazása feltételezi, hogy a szolgáltatás, vagyis a munkaerő rendelkezésre bocsátása díjazás fejében történik. E díjazás formája nyilvánvalóan különböző formákat ölthet, például a szolgáltató és a kölcsönvevő vállalkozás közötti kapcsolat függvényében.
(
16
)	Különösen a 96/71 irányelv 3. cikke.
(
17
)	A 96/71 irányelv (4) preambulumbekezdése.
(
18
)	2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 39. pont.
(
19
)	1990. március 27‑iRush Portuguesa ítélet, C‑113/89, EU:C:1990:142.
(
20
)	Lásd például: 1981. december 17‑iWebb ítélet, 279/80, EU:C:1981:314, 9. pont; 2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet; C‑307/09 – C‑309/09, EU:C:2011:64, 27. pont; 2014. szeptember 11‑iEssent Energie Productie ítélet, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 37. pont.
(
21
)	1990. március 27‑iRush Portuguesa ítélet, C‑113/89, EU:C:1990:142, 16. pont.
(
22
)	2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64.
(
23
)	Uo., 31. pont.
(
24
)	A Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiegészítésről szóló okmány (HL 2003. L 236., 33. o.).
(
25
)	2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 40. és 41. pont.
(
26
)	2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 34. pont.
(
27
)	2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 35. pont.
(
28
)	2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 31. pont.
(
29
)	1982. február 10‑iTransporoute et travaux ítélet, 76/81, EU:C:1982:49, 14. pont; 1991. február 26‑iBizottság kontra Franciaország ítélet, C‑154/89, EU:C:1991:76, 9. pont.
(
30
)	1980. március 18‑iDebauve és társai ítélet, 52/79, EU:C:1980:83, 9. pont; 1991. február 26‑iBizottság kontra Franciaország ítélet, C‑154/89, EU:C:1991:76, 9. pont.
(
31
)	1991. február 26‑iBizottság kontra Franciaország ítélet, C‑154/89, EU:C:1991:76, 10. pont.
(
32
)	1993. július 1‑jeiHubbard ítélet, C‑20/92, EU:C:1993:280, 12. pont. E tekintetben lásd még: 2007. december 18‑iLaval un Partneri ítélet, C‑341/05, EU:C:2007:809, 114. pont.
(
33
)	Arra vonatkozóan, hogy ki hivatkozhat az EUMSZ 56. cikkre: Bot főtanácsnok Essent Energie Productie ügyre vonatkozó indítványa, C‑91/13, EU:C:2014:312, 66–78. pont.
(
34
)	1994. augusztus 9‑iVander Elst ítélet, C‑43/93, EU:C:1994:310, 15. pont.
(
35
)	Lásd különösen: 2004. október 21‑iBizottság kontra Luxemburg ítélet, C‑445/03, EU:C:2004:655, 30. és 41. pont.
(
36
)	2014. szeptember 11‑iEssent Energie Productie ítélet, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
37
)	2004. október 21‑iBizottság kontra Luxemburg ítélet, C‑445/03, EU:C:2004:655, 50. pont; 2006. január 19‑iBizottság kontra Németország ítélet, C‑244/04, EU:C:2006:49, 64. pont; 2006. szeptember 21‑iBizottság kontra Ausztria ítélet, C‑168/04, EU:C:2006:595, 68. pont; 2014. szeptember 11‑iEssent Energie Productie ítélet, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 58–60. pont.
(
38
)	2014. szeptember 11‑iEssent Energie Productie ítélet, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
39
)	Uo., 52. és 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
40
)	Uo., 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
41
)	Uo., 56. pont.
(
42
)	Bot főtanácsnok Essent Energie Productie ügyre vonatkozó indítványa, C‑91/13, EU:C:2014:312, 118. pont.
(
43
)	2014. szeptember 11‑iEssent Energie Productie ítélet, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 57. pont.
(
44
)	E tekintetben lásd: 2004. október 21‑iBizottság kontra Luxemburg ítélet, C‑445/03, EU:C:2004:655, 46. pont; 2006. január 19‑iBizottság kontra Németország ítélet, C‑244/04, EU:C:2006:49, 41. pont; 2006. szeptember 21‑iBizottság kontra Ausztria ítélet, C‑168/04, EU:C:2006:595, 57. pont; 2014. szeptember 11‑iEssent Energie Productie ítélet, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 57. pont.