62014CC0242
NIILO JÄÄSKINEN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2015. március 5. (
1
)
C‑242/14. sz. ügy
Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH
kontra
Gerhard und Jürgen Vogel GbR
Jürgen Vogel
Gerhard Vogel
(a Landgericht Mannheim [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Közösségi növényfajta‑oltalom — 2100/94/EK rendelet — 14. és 94. cikk — 1768/95/EK rendelet — A védett növényfajták betakarításából származó termény mezőgazdasági termelő általi felhasználása, az oltalmi jog jogosultjának engedélye nélkül — Eltérés az említett oltalomtól — A mezőgazdasági termelők mentessége — A jogosult részére méltányos díjazás fizetésére vonatkozó kötelezettség — Az a határidő, amelyen belül a kifizetésnek meg kell történnie ahhoz, hogy az eltérést ki lehessen használni — E határidő kezdő időpontja és vége”
I – Bevezetés
1.
A Landgericht Mannheim (mannheimi területi bíróság, Németország) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elsődlegesen a közösségi növényfajta‑oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendelet (
2
) (a továbbiakban: alaprendelet) 14. és 94. cikkének, valamint a 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított mezőgazdasági mentesség [helyesen: biztosított eltérés] érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló, 1995. július 24‑i 1768/95/EK bizottsági rendelet (
3
) (a továbbiakban: végrehajtási rendelet) egyes rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozik. (
4
)
2.
E kérelem egy olyan jogvitában merült fel, amely az oltalom alatt álló növényfajták több jogosultjának érdekeit képviselő Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (a továbbiakban: STV) és a mezőgazdasági üzemet működtető Gerhard und Jürgen Vogel GbR társaság, valamint a társaság személyes felelősséggel tartozó tagjai, Gerhard és Jürgen Vogel (a továbbiakban: G. és J. Vogel) között azzal kapcsolatban van folyamatban, hogy az utóbbiak a jogosult előzetes engedélye nélkül felhasználták az említett fajták egyikének szaporítóanyagát.
3.
Arra hivatkozva, hogy az ilyen felhasználás bitorlást valósít meg, az STV az alaprendelet 94. cikke alapján a szóban forgó oltalom alatt álló fajta engedélyezett felhasználásáért fizetendő teljes összegnek megfelelő összeg megfizetését követeli az alapeljárás alpereseitől. Az alperesek ezzel szemben az ugyanezen rendelet 14. cikkében szereplő szabályozásra hivatkoztak, amely szerint a mezőgazdasági termelők eltérésben részesülhetnek a közösségi növényfajta‑oltalmi jogoktól, feltéve hogy megfelelnek bizonyos feltételeknek, így különösen az oltalom jogosultja részére fizetendő olyan méltányos díjazás megfizetésére irányuló kötelezettségnek, amelynek szintje alacsonyabb, mint a bizonyított bitorlás esetén fizetendő kártérítés esetén járó összeg.
4.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy egy mezőgazdasági termelőnek van‑e lehetősége arra, hogy erre az eltérést engedő rendszerre hivatkozzon, ha az említett 14. cikkben hivatkozott méltányos díjazást azt követő időpontban fizeti meg, hogy az érintett fajtát a betakarításából származó termény elvetése révén felhasználta, és így e cselekmény engedélyezettnek tekinthető‑e, valamint ennélfogva mentesül‑e a 94. cikkben meghatározott bírósági eljárások alól. Igenlő válasz esetén a Bíróságot felkéri arra, hogy értelmezze ugyanezen cikkek rendelkezéseit annak meghatározása érdekében is, hogy az érintett mezőgazdasági termelőnek mely időpontig kell az említett díjazás megfizetésére vonatkozó kötelezettségét teljesítenie.
II – Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
5.
Az STV egy németországi székhelyű társaság, amely különböző növényfajta‑oltalmi jogok jogosultjait tömöríti, (
5
) és többek között az alaprendelet alapján európai uniós szinten oltalom alatt álló „Finita” ősziárpa‑fajta (a továbbiakban: „Finita” fajta) jogosultjának jogait védi.
6.
Ezzel összefüggésben az STV internetes oldalán közzétesz egy olyan listát, amely az általa kezelt szerződés tárgyát képező, oltalom alatt álló fajtákat és az ezekből betakarított termény ültetése után fizetendő összegeket sorolja fel. Ezenkívül az STV minden évben általános formában felhívja a mezőgazdasági termelőket arra, hogy szolgáltassanak adatokat valamely említett fajta esetleges vetéseiről, és e célból megküldi részükre a nyilatkozat formanyomtatványát egy vetési tanácsadóval együtt, amely felsorolja az STV által az adott gazdasági évben kezelt valamennyi fajtát, valamint a megfelelő növényfajta‑oltalmi jogosultakat és a hasznosítási jogot élvező személyeket.
7.
Az STV‑vel szerződéses kapcsolatban nem álló G. és J. Vogel nem válaszolt ezekre az információkérésekre. Ugyanakkor 2011. december 16‑án az STV egy feldolgozó (
6
) közvetítése révén tudomást szerzett arról, hogy G. és J. Vogel a 2010/2011‑es gazdasági évben többek között a „Finita” fajtához tartozó vetőmagot is szaporítás céljára előkészíttetett.
8.
2012. május 31‑i levelével az STV felszólította G. és J. Vogelt arra, hogy ellenőrizzék ezeket az információkat, amelyekből az tűnik ki, hogy az említett fajta szaporítóanyagát nem vagy hiányosan bejelentett vetésre használták fel, valamint hogy e tárgyban szolgáltassanak részére információkat, követelve tőlük, hogy legkésőbb 2012. június 20‑ig válaszoljanak. Az érintettek e felszólításnak a határidőn belül nem tettek eleget.
9.
2012. július 27‑i levelével az STV az oltalom alatt álló fajta nem vagy hiányosan bejelentett vetése miatt keletkezett kár megtérítése címén 262,50 euró összeg megfizetését követelte G. és J. Vogeltől, amely megfelelt a „Finita” fajta vetőmagjainak engedélyezett felhasználásáért fizetendő valamennyi díjnak, az úgynevezett „C engedély” díjának.
10.
A fizetés elmaradása miatt az STV 2013. március 18‑i beadványával keresetet terjesztett elő az Amtsgericht Euskirchen (euskircheni járási bíróság, Németország) előtt, többek között az említett kártérítés összegének megfizetése iránt. 2013. szeptember 13‑án e bíróság megállapította hatáskörének hiányát, és az ügyet a Landgericht Mannheim (mannheimi területi bíróság, Németország) elé utalta.
11.
Kérelme alátámasztása érdekében az STV előadja, hogy G. és J. Vogel az alaprendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján köteles a részére méltányos díjazást fizetni a C engedély teljes díjának megfelelő összegben, mivel az e rendelkezés értelmében vett „jogosulatlan” vetés jogsértését valósították meg. Állítása szerint G. és J. Vogel nem hivatkozhat az e rendelet 14. cikkének (1) bekezdésében előírt eltérésre, mivel nem tartotta tiszteletben az arra irányuló kötelezettséget, hogy az érintett oltalom alatt álló fajta jogosultja részére megfizesse az említett 14. cikk (3) bekezdésének negyedik francia bekezdésében hivatkozott méltányos díjazást. Azt állítja, hogy minden mezőgazdasági termelő köteles saját kezdeményezésére, főszabály szerint vetés előtt, de mindenképpen azon gazdasági év vége előtt, amelynek során a vetésre sor került, teljesíteni e fizetési kötelezettséget, függetlenül attól, hogy a jogosult megfelelő időben kért‑e tőle információkat.
12.
G. és J. Vogel vitatja ezeket az igényeket. Álláspontjuk szerint legfeljebb csak az alaprendelet 14. cikkének (1) bekezdésében előírt eltérés alkalmazásában „jogosultnak” minősülő vetés alapján csökkentendő összeg megfizetésére kötelesek. Egyébként előadják, hogy ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy az e rendelet 94. cikkében előírt díjazáshoz való jog feltételei teljesültek, fenn kell állnia az oltalom jogosultjának tájékoztatására vonatkozó, az uniós jog által előírt kötelezettség elmulasztásának, amit álláspontjuk szerint a jelen ügyben nem bizonyítottak. (
7
)
13.
Ebben az összefüggésben, a Bírósághoz 2014. május 19‑én érkezett 2014. május 9‑i határozatával a Landgericht Mannheim az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Már akkor is köteles‑e az a mezőgazdasági termelő, aki – anélkül hogy szerződéses megállapodást kötött volna erről a jogosulttal – egy oltalom alatt álló fajta vetés révén nyert szaporítóanyagát használta, [az alaprendelet] 94. cikkének (1) bekezdése alapján méltányos díjazást fizetni és szándékosság vagy gondatlanság esetén az említett rendelet 94. cikkének (2) bekezdése alapján a növényfajta‑oltalmi jogok bitorlása eredményeképpen bekövetkező minden egyéb kár vonatkozásában kártérítést fizetni, ha az őt az említett rendelet 14. cikke (3) bekezdésének a [végrehajtási rendelet] 5. és azt követő cikkeivel összefüggésben értelmezett negyedik francia bekezdése alapján terhelő méltányos térítésre (a betakarított termény ültetése vonatkozásában fizetendő díjra) vonatkozó fizetési kötelezettséget még nem teljesítette akkor, amikor a szántóföldön ténylegesen szaporítási célra fordította a betakarítás eredményét?
2)
Amennyiben az első kérdésre olyan értelmű választ kell adni, hogy a mezőgazdasági termelő a betakarított termény ültetése vonatkozásában fizetendő méltányos díjazást érintő fizetési kötelezettségét még azt követően is teljesítheti, hogy a szántóföldön ténylegesen szaporítási célra fordította a betakarítás eredményét: úgy kell‑e értelmezni az említett rendelkezéseket, hogy azok olyan határidőt határoznak meg, amelyen belül annak a mezőgazdasági termelőnek, aki egy oltalom alatt álló fajta vetés révén nyert szaporítóanyagát használta, teljesítenie kell a betakarított termény ültetése vonatkozásában fizetendő méltányos díjazást érintő fizetési kötelezettségét ahhoz, hogy a vetés [az alaprendelet] 94. cikkének a 14. cikkével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése értelmében ne legyen »jogosulatlannak« tekinthető?”
14.
A Bírósághoz írásbeli észrevételeket terjesztett elő az STV, G. és J. Vogel, a spanyol és a holland kormány, valamint az Európai Bizottság. Az ügyben tárgyalást nem tartottak.
III – Elemzés
A – A Bíróság elé terjesztett probléma körvonalairól
15.
Előzetesen mindenekelőtt fel kell idézni a jelen ügy tárgyát képező jogi szabályozásra vonatkozó néhány adatot, amelyeket vagy a releváns jogszabályok, illetve a vonatkozó ítélkezési gyakorlat alapján állapítottak meg, vagy pedig az uniós jog jelen állása szerint továbbra is bizonytalanok. E körülményekre figyelemmel kell ezt követően a Bíróság elé terjesztett kérdések tartalmát pontosítani.
16.
Az alaprendelet 11. cikkének (1) bekezdése alapján a „nemesítő”‑nek nevezett személy, aki jogosult a közösségi növényfajta‑oltalmi jogokra, „az, aki a fajtát nemesítette vagy felfedezte, illetve kifejlesztette, továbbá annak jogutódja”. E rendelet 13. cikkének (1) bekezdése kiemeli, hogy az említett oltalom feljogosítja a közösségi növényfajta‑oltalom jogosultját vagy jogosultjait bizonyos tevékenységek folytatására, amelyeket a (2) bekezdés sorol fel.
17.
Ennélfogva az említett (2) bekezdés főszabály szerint a közösségi növényfajta‑oltalom jogosultjának (a továbbiakban: jogosult) felhatalmazásához köti a felsorolt tevékenységek harmadik személy általi végzését; e tevékenységek közé tartozik az oltalom alatt álló fajta betakarított terményének „újbóli előállítása (többszörözése)” és a „szaporítás céljára történő előkészítése”. E követelmény szankcióját a polgári jogi keresetek megindításának lehetősége jelenti, amely a rendelet 94. cikke alapján nyitva áll a jogosult előtt, amennyiben e fajta használata bitorlást valósít meg.
18.
Ugyanakkor „közérdekből” (
8
) és konkrétabban „a mezőgazdasági termelés védelme érdekében” (
9
) az alaprendelet 14. cikke „eltérést” biztosít ezen elvtől, amelyet szokásosan a „mezőgazdasági termelők mentességének” neveznek. (
10
) Amennyiben az e cikkben meghatározott valamennyi feltétel teljesül, a mezőgazdasági termelők a jogosult hozzájárulása nélkül jogosultak arra, hogy saját céljaikra felhasználják azt a betakarított terményt, amelyet valamely hivatkozott oltalom alatt álló fajta (
11
) szántóföldön való szaporítása érdekében saját gazdaságukban történő elültetése révén nyertek, amely műveletet más néven a „vetőmag” használataként is jelölik. (
12
) Azon feltételek végrehajtásának szabályait, amelyek erre az eltérő szabályozásra vonatkoznak, a végrehajtási rendelet állapítja meg, amely az említett szabályozást „mezőgazdasági mentességnek” nevezi. (
13
)
19.
Így különösen az említett 14. cikk (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése azt írja elő, hogy az ilyen felhasználás ellenértékeként (
14
) az e mentességben részesülni kívánó mezőgazdasági termelő köteles „méltányos díjazást” fizetni a jogosultnak. (
15
) A végrehajtási rendelet 6. cikkének (1) bekezdése határozza meg, hogy az említett térítés megfizetésére irányuló „egyéni kötelezettség” milyen körülmények között jön létre, és válik esedékessé, anélkül azonban, hogy kifejezetten meghatározna egy pontos határidőt vagy időpontot az előírt kifizetés teljesítésére. Az új növényfajták oltalmáról szóló nemzetközi egyezmény (a továbbiakban: UPOV egyezmény), (
16
) amelyhez az alaprendelet rendelkezéseit igazították, (
17
) hasonló eltérést ír elő, de szintén nem tartalmaz további pontosítást az ilyen határidő meghatározását illetően. (
18
) Ez az időbeli bizonytalanság jelenti a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapját, ahogyan azt az alábbiakban kifejtem.
20.
Amennyiben megfelelő időben nem tesz eleget egyéni fizetési kötelezettségének, úgy tekintik, hogy a mezőgazdasági termelő szabálytalanul használta az oltalom alatt álló növényfajtát. (
19
) Ugyanez vonatkozik arra a mezőgazdasági termelőre is, aki – mivel elmulasztotta bejelenteni az általa vetett növények betakarított terményeinek egy részét – nem fizetett méltányos díjazást. (
20
) Ilyen esetekben, ahogy arra az STV is hivatkozik az alapeljárásban, az érdekelt elveszti az arra vonatkozó jogát, hogy élhessen a mezőgazdasági termelők mentességével, és így nem az alaprendelet 14. cikkében szereplő eltérő szabályozást, hanem a 13. cikk (2) bekezdésében szereplő főszabályt kell alkalmazni. (
21
)
21.
Ilyen esetekben az érintett növényfajta jogosultja keresetet indíthat a fajtát a felhatalmazása nélkül használó mezőgazdasági termelővel szemben (
22
) az alaprendelet 94. cikke alapján. (
23
) A végrehajtási rendelet 17. cikke megerősíti, hogy az érintett „bitorlás” miatt jogosult eljárni minden olyan személlyel szemben, aki nem tartotta tiszteletben az eltérés végrehajtásának az alaprendelet 14. cikkében rögzített feltételeit. Az utóbbi rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján a jogosult kérheti a jogbitorlás megszüntetését, méltányos díjazás fizetését vagy a marasztalást mindkettő tekintetében. A 94. cikk (2) bekezdése ehhez hozzáteszi, hogy amennyiben az eljárás alá vont mezőgazdasági termelő szándékosan vagy egyszerű gondatlanság révén követte el a vele szemben kifogásolt magatartást, akkor az ilyen bitorlást elkövető személy ezenkívül köteles a jogosult ebből eredő kárának megtérítésére. (
24
)
22.
Az ezzel kapcsolatos bármilyen félreértés kockázatának elkerülése érdekében fontos hangsúlyozni, hogy az említett 14. cikk (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése alapján járó méltányos díjazás – amelyet jogos ellentételezés címén közvetlenül a jogosult részére kell megfizetnie minden, a mezőgazdasági termelők mentességét kihasználó személynek – különbözik az említett 94. cikk (1) bekezdése alapján fizetendő méltányos díjazástól, amelyet adott esetben a beperelt mezőgazdasági termelőnek kell megfizetnie, amennyiben a kifogásolt bitorlás tényállását a jogosult felperes bizonyítja. (
25
) E különbség az említett díjazás megállapítását szabályozó szempontok szintjén jelenik meg. Az első esetben a díjazás korlátozottabb, mivel annak „érzékelhetően alacsonyabbnak kell lennie, mint az adott területen ugyanazon fajta esetében a szaporítóanyag engedélyezett előállításért felszámított összeg” (
26
), míg a második esetben a méltányos díjazást „a C engedéllyel engedélyezett előállításért felszámított díjjal azonos összeg alapján kell kiszámítani” (
27
). G. és J. Vogel előadják, hogy helyzetük esetlegesen az első, számukra pénzügyi szempontból kedvezőbb eset alá tartozhat, de semmiképpen sem a második eset körébe.
23.
Az így megállapított keretek között a Bíróságot lényegében annak eldöntésére kérik, hogy mikortól, mely időpontig kell megfizetnie az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése alapján a jogosult részére járó méltányos díjazást annak a mezőgazdasági termelőnek, aki az oltalom alá eső növényfajta vetése révén nyert szaporítóanyagát anélkül használta fel, hogy ennek érdekében szerződést kötött volna az e fajtára vonatkozó oltalom jogosultjával, annak érdekében, hogy e mezőgazdasági termelő élhessen az említett jogosult engedélyének beszerzésére vonatkozó kötelezettségtől való eltéréssel, és ezáltal elkerülhesse az e rendelet 94. cikkében előírt bírósági eljárásokat.
24.
Tekintettel arra, hogy e rendelkezések önmagukban nem adnak egyértelmű választ e kettős kérdésre, meg kell vizsgálni az alaprendelet 14. és 94. cikkének tartalmát, nem csupán a végrehajtási rendelet 5. és azt követő cikkeivel együttesen értelmezve, hanem a Bíróság által ismételten felidézett és követett értelmezési szabályokra is tekintettel. Így figyelembe kell venni a szokásos szempontokat, úgymint e rendelkezések eredetét, (
28
) azok általános szerkezetét, sajátos célját, az említett rendeletek egyes nyelvi változataiban szereplő megfogalmazásukat, (
29
) és – főként e jogszabályok hallgatása, sőt hiányossága esetén – azt az általános rendszert, amelybe e rendelkezések illeszkednek.
25.
Még ha úgy is tűnik számomra, hogy végül lehetséges lesz közös választ adni a két feltett kérdésre, mivel mindkettő azon határidő meghatározására irányul, amely alatt a mezőgazdasági termelőnek az alaprendelet 14. cikkében hivatkozott körülmények között teljesítenie kell a méltányos díjazás megfizetésére vonatkozó kötelezettségét, álláspontom szerint e kérdéseket külön kell kezelni, mivel azok az említett határidő két ellentétes végpontját érintik, illetve, mivel eltérnek a rájuk vonatkozó releváns értelmezési elemek. Az ilyen elkülönült kezelés ugyanis véleményem szerint annál is inkább szükséges, mivel a két kérdés megválaszolása érdekében alkalmazott értelmezési módszerek és jogalapok is eltérnek, amennyiben e határidő kezdő időpontjának meghatározása elsődlegesen a végrehajtási rendelet egy jelentős rendelkezésén alapul, míg a határidő vége inkább azokon az alapvető elveken nyugszik, amelyek alapján az alaprendeletet kidolgozták.
B – Az alaprendelet 14. cikke alapján fizetendő méltányos díjazás mezőgazdasági termelő általi megfizetésére nyitva álló határidő kezdő időpontjáról
26.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kéri, hogy a Bíróság határozza meg azt az időpontot, amelytől kezdődően az alaprendelet 14. cikkében meghatározott, eltérést engedő rendszer által biztosított előnnyel élni kívánó mezőgazdasági termelő köteles megfizetni az általa e címen felhasználni kívánt oltalom alá eső növényfajta jogosultja részére az említett cikk (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése által előírt méltányos díjazást, a rendelet 94. cikkében bitorlás miatt előírt bírósági eljárások terhe mellett. A kérdést előterjesztő bíróság konkrétabban arra kíván választ kapni, hogy ez az eltérés kizárólag akkor biztosíthat‑e előnyöket, ha a kifizetésre a fajta betakarított terményének elvetését megelőzően kerül sor, vagy akkor is, ha a kifizetést később teljesítik.
27.
Az STV előadja, hogy az érintett mezőgazdasági termelőnek szükségképpen meg kell felelnie az ezen eltérő szabályozás alkalmazására vonatkozó minden feltételnek az oltalom alatt álló fajta betakarított terményének tényleges felhasználása során, vagyis abban az időpontban, amikor a szántóföldön ténylegesen szaporítási célra fordítja a betakarítás eredményét. Konkrétabban, e mezőgazdasági termelőnek saját kezdeményezésére még azt megelőzően kell teljesítenie a méltányos díjazás fizetésére irányuló kötelezettségét, (
30
) hogy elvetné az oltalom alatt álló növényfajtát, vagyis azon időpontban, amikor úgy dönt, hogy kihasználja a mezőgazdasági termelőknek az említett 14. cikkben hivatkozott mentességét. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben komoly kétségeket fogalmaz meg. A Bíróság előtt észrevételeket tevő többi fél mind az alapeljárás felperese által képviselt állásponttal ellentétes álláspontot támogatja.
28.
A kérdést előterjesztő bírósághoz és ez utóbbi felekhez hasonlóan úgy vélem, hogy – bár az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése vitathatatlanul nem tartalmaz kifejezett rendelkezést e tekintetben – a válasz jelentős elemei megtalálhatók a végrehajtási rendelet azon rendelkezéseiben, amelyek célja éppen az említett 14. cikkben rögzített eltérés végrehajtási szabályainak megállapítása.
29.
Úgy vélem ugyanis, hogy a végrehajtási rendelet 6. cikke (1) bekezdésének szövege kizárja, hogy a mezőgazdasági termelő köteles előre, vagyis még a szóban forgó vetés elvégzése előtt megfizetni az említett díjazást.
30.
Az említett (1) bekezdés első albekezdéséből kitűnik, hogy az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése alapján a mezőgazdasági termelőt terhelő, a méltányos díjazás megfizetésére vonatkozó kötelezettség „akkor keletkezik, amikor a szántóföldön ténylegesen szaporítási célra fordítja a betakarítás eredményét” a saját gazdaságában, (
31
) és az csak ettől a pontos időponttól kezdve áll fenn. (
32
)
31.
Az STV előadja, hogy ebből az első albekezdésből az következik, hogy az említett díjazás megfizetésére vonatkozó kötelezettség akkor keletkezik, amikor a mezőgazdasági termelő úgy dönt, hogy újraveti egy általa termelt, oltalom alatt álló növényfajta szaporítási anyagát, anélkül hogy megszerezte volna az érintett jogosult engedélyét, valamint, hogy a fizetés ennélfogva azonnal esedékes.
32.
Ugyanakkor az említett 6. cikk (1) bekezdésének további része álláspontom szerint ellentmond ennek az elemzésnek. A végrehajtási rendelet említett 6. cikk (1) bekezdése második albekezdésének első mondata szerint a méltányos térítés esetében „a fizetési határidőt és a fizetési módot a jogosult határozhatja meg”, különösen akkor, ha szerződést kötött a mezőgazdasági termelővel, ami az alapeljárás tekintetében nem állt fenn. Mindazonáltal ezen albekezdés második mondata szerint „[a] kötelezettség keletkezésének időpontjánál korábbi fizetési határidőt azonban nem jelölhetnek meg” (
33
). E rendelkezésből, azt együttesen értelmezve a fent hivatkozott első bekezdéssel, az következik, hogy a jogosult nem követelhet előzetes, vagyis azt megelőző kifizetést, hogy a betakarított terményt ténylegesen felhasználták volna a fent hivatkozott szaporítási célt szolgáló vetés révén.
33.
Ezenfelül úgy vélem, hogy az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdése negyedik francia bekezdésének ez utóbbi értelmezése megfelel egyrészt ezen eltérő szabályozás céljának, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlatában használt megfogalmazás szerint „a mezőgazdasági termelés védelmét célzó közérdek” (
34
) érdekében vezettek be, másrészt pedig annak a követelménynek, hogy ezzel összefüggésben gondoskodni kell a mezőgazdasági termelő és a jogosult jogos érdekei közötti ésszerű egyensúly megőrzéséről (
35
) a végrehajtási rendelet második preambulumbekezdésének és 2. cikkének megfelelően. (
36
)
34.
Álláspontom szerint túlzó lenne azt előírni, hogy ahhoz, hogy élhessen a szóban forgó eltéréssel, a mezőgazdasági termelő köteles már azt megelőzően teljesíteni fizetési kötelezettségét, hogy elvetette volna az oltalom alatt álló növényfajta betakarított terményét, holott a jogosult jogai ténylegesen még nem sérültek, és így nincs helye annak, hogy számára pénzügyi ellentételezést nyújtsanak. Egy ilyen követelmény alkalmas arra, hogy elriassza a mezőgazdasági termelőt attól, hogy a mezőgazdasági termelők mentességére hivatkozzon, és ilyen módon eltántoríthat az említett szabályozás által célzott mezőgazdasági termeléstől. (
37
)
35.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre nemleges választ adjon, amely szerint tehát a mezőgazdasági termelő a jogosult részére az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése alapján fizetendő méltányos díjazást csak attól az időponttól kezdve köteles fizetni, amikor a szántóföldön szaporítási célra ténylegesen felhasználja a betakarított terményt, és hogy ebből következően e mezőgazdasági termelővel szemben nem lehet fellépni az említett rendelet 94. cikke alapján, ha a tényleges felhasználás időpontjáig még nem teljesítette fizetési kötelezettségét.
C – A mezőgazdasági termelő által az alaprendelet 14. cikke alapján fizetendő méltányos díjazás megfizetése határidejének lejártáról
36.
A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést másodlagosan, arra az esetre teszi fel, ha a Bíróság a javaslatomnak megfelelően úgy döntene, hogy ahhoz, hogy élhessen az alaprendelet 14. cikkében előírt eltérő szabályozással, a mezőgazdasági termelő nem köteles az e cikkben hivatkozott magatartásokat megelőzően méltányos díjazást fizetni az általa felhasználni kívánt, oltalom alatt álló növényfajta jogosultja részére. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy az említett jogosulttal kötött szerződés hiányában a mezőgazdasági termelők mentességének feltétele‑e egy olyan korlátozott fizetési határidő tiszteletben tartása, amelyet az uniós jog releváns rendelkezései határoznak meg, és hogy igenlő válasz esetén melyek e határidő meghatározásának szempontjai. A kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy az ilyen határidőnek nincs egyértelmű jogalapja sem a jelen ügyben alkalmazandó jogszabályokban, sem pedig a Bíróság ítélkezési gyakorlatában.
37.
E tekintetben G. és J. Vogel, valamint a spanyol kormány arra hivatkozik, hogy az uniós jog nem ír elő olyan határidőt, amely alatt a mezőgazdasági termelőnek ilyen körülmények között a méltányos díjazást meg kell fizetnie a jogosult részére. Ezzel szemben a holland kormány úgy véli, hogy amennyiben a jogosult nem követelte az említett díjazás megfizetését, az érintett, annak érdekében, hogy hivatkozhasson az eltérő szabályozásra, köteles „ésszerű határidőn belül” megfizetni e díjazást. Az STV és a Bizottság szerint olyan választ kell adni, amelynek értelmében a jogosult és a mezőgazdasági termelő kifejezett eltérő megállapodásának hiányában a kifizetésnek kötelező jelleggel meg kell történnie legkésőbb azon gazdasági év végéig, amelynek folyamán a mezőgazdasági termelő elvetette a betakarított terményt. A magam részéről ezzel az utóbbi véleménnyel értek egyet.
38.
Vitathatatlanul igaz, ahogyan arra többek között G. és J. Vogel és a spanyol kormány is rámutat, hogy sem az alaprendelet 14. cikke, sem a végrehajtási rendelet 6. cikke nem írja elő kifejezetten az említett méltányos díjazás megfizetésének határidejét, mivel az utóbbi cikk csak e kötelezettség keletkezését szabályozza, annak megszűnését viszont nem.
39.
Mindazonáltal úgy vélem, hogy ellentétes a tárgyra vonatkozó releváns rendelkezések rendszerével és hatékony érvényesülésével annak elfogadása, hogy az e kötelezettség teljesítésére nyitva álló határidőre semmilyen időbeli korlát sem vonatkozik. Különösen az alaprendelet 94. cikkében előírt bírósági eljárások kezdeményezésének lehetőségét fosztaná meg céljától, ha a mezőgazdasági termelők mentességére hivatkozni kívánó személynek végtelen idő állna rendelkezésére az említett rendelet 14. cikke alapján a jogosultnak járó méltányos díjazás megfizetésére. Kizárólag az érintett mezőgazdasági termelő számára előírt határidő meghatározása teszi lehetővé az esetleges bitorlók bíróság elé állítását, és ennélfogva e kötelezettség tiszteletben tartásának biztosítását.
40.
E tekintetben hangsúlyozom, hogy az alaprendelet olyan oltalmi rendszert alakított ki, amelyet egységesen kell alkalmazni az Unió egész területén, többek között azon módok vonatkozásában, amelyeknek megfelelően a mezőgazdasági termelőnek joga van a betakarított termény szaporítási célú felhasználására, (
38
) ami nem lenne lehetséges, ha e jogi aktust úgy értelmeznénk, hogy az hallgatólagosan nem írja elő egy közös fizetési határidő tiszteletben tartását. Ezenfelül hangsúlyozom, hogy nem eljárási jellegű határidőről van szó, vagyis olyan határidő‑kategóriáról, amely tekintetében a tagállamok a vonatkozó uniós szabályozás hiányában szabályozási önállósággal rendelkeznek, (
39
) hanem anyagi jogi jellegű határidőről, amennyiben az lehetővé teszi egy olyan lényeges jog elveszítésének elkerülését, mint a mezőgazdasági termelők mentessége.
41.
Ezenkívül emlékeztetek arra, hogy ésszerű egyensúlyt kell biztosítani az érintett mezőgazdasági termelő és a jogosult jogos érdekei között a végrehajtási rendelet 2. cikkében megfogalmazott célnak megfelelően. Márpedig szigorúan meghatározott határidő hiányában a rosszhiszemű mezőgazdasági termelő jelentős kockázat nélkül várhat határozatlan ideig, abban bízva, hogy elkerülheti a fizetést, (
40
) holott a mezőgazdasági termelőket arra kell ösztönözni, hogy tartsák tiszteletben az őket a közösségi növényfajta‑oltalom jogosultjaival szemben terhelő kötelezettségeket. (
41
) Ahogy azt az STV előadja, amennyiben a mezőgazdasági termelő azt követően is rendezhetné helyzetét, hogy a jogosult felfedezte a nem vagy hiányosan bejelentett felhasználást, akkor az utóbbi érdekei már nem esnének elégséges védelem alá. (
42
) Ezenfelül, az ilyen rendezés megengedése ellentétes lenne a közösségi jogalkotó szándékával, mivel az az alaprendelet 94. cikkében gondoskodott a bírósági eljárások előírásáról arra az esetre, ha megszegik az említett rendelet 14. cikkében előírt méltányos díjazás megfizetésére irányuló kötelezettséget. El kell tehát fogadni, hogy logikus, hogy fizetési határidőt szabjanak meg azon mezőgazdasági termelő számára, aki az utóbbi cikkben előírt eltérésre hivatkozik.
42.
A jogbiztonság, vagyis az uniós jog egy olyan általános elvének a megerősítése érdekében, amelynek a pénzügyi kötelezettségek tekintetében való tiszteletben tartása különösen fontos, (
43
) véleményem szerint nem kívánatos a holland kormány által elsődlegesen megfogalmazott azon indítvány követése, amely annak elfogadására irányul, hogy az „ésszerű határidő” feltétele elegendő az említett díjazás megfizetésének szabályozásához. Úgy vélem, hogy helyesebb, ha egyértelműbben azonosítható és így előrelátható lejárattal rendelkező határidőt állapítunk meg.
43.
Az STV‑hez és a Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy azon gazdasági év vége a legmegfelelőbb lejárati időpont, amelynek során az érintett mezőgazdasági termelő ténylegesen felhasználta az oltalom alatt álló növényfajta szaporítóanyagát. A végrehajtási rendelet 7. cikkének (2) bekezdése ugyanis azt mondja ki, hogy az alaprendelet 14. cikkének (3) bekezdésében előírt méltányos díjazást abban a „gazdasági évben” kell megfizetni, amelyet úgy határoz meg, hogy az „július 1‑jén [kezdődik] és a következő naptári év június 30‑ig [tart]”. Egyetértek a Bizottság álláspontjával, amely szerint, noha e rendelkezés a mezőgazdasági termelők mentességétől eltérő területre vonatkozik, (
44
) rávilágít arra, hogy a gazdasági évet a közösségi jogalkotó úgy fogta fel, mint azt a releváns időtartamot, amelynek során az alaprendelet 14. cikkében előírt méltányos díjazást meg kell fizetni.
44.
Egyébiránt a holland kormány is csatlakozik e megközelítéshez, mivel előadja, hogy az általa javasolt „ésszerű határidőnek” mindenképpen véget kell érnie az azon gazdasági évet követő vetési szezon kezdetének időpontja előtt, amelynek során a betakarított terményeket elvetették, azzal az álláspontom szerint megalapozott indokkal, hogy logikus azt előírni a mezőgazdasági termelő számára, hogy legkésőbb ezen időpontig teljesítse pénzügyi kötelezettségét, mivel ekkor főszabály szerint már hozzájutott a betakarított terményből származó bevételhez.
45.
Végül az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése alapján fizetendő méltányos díjazás megfizetésének szabályait illetően az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben valóban nem merült fel kifejezetten az a probléma, hogy ezt a mezőgazdasági termelőnek saját elhatározásából vagy a jogosult felhívására kell‑e megtennie, de jelzésértékűen felbukkan az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolásában. E tekintetben az STV előadja, hogy G. és J. Vogel, valamint a spanyol kormány (
45
) állításával ellentétben az említett díjazás megfizetésére irányuló kötelezettségnek nem feltétele a fizetési felszólítás, vagy akár számla előzetes kiállítása a jogosult részéről, mivel az érintett mezőgazdasági termelők maguk is képesek az érintett jogosult részére fizetendő díjazás összegének megállapítására. (
46
)
46.
Az említett negyedik francia bekezdés szövege láthatóan az STV által képviselt álláspont mellett szól, mivel abban előíró jelleggel az szerepel, hogy a „mezőgazdasági termelő köteles méltányos díjat fizetni a jogosultnak”, míg ugyanezen (3) bekezdés hatodik francia bekezdése kimondja, hogy „a mezőgazdasági termelők […] kötelesek a jogosultakat – azok kérelmére – tájékoztatni”. (
47
) Ezenkívül, ha elegendő lenne, hogy egy rosszhiszemű mezőgazdasági termelő tartózkodik a nyilatkozattételtől, miután elvégezte az alaprendelet 14. cikkében hivatkozott tevékenységeket, akkor rendkívül könnyű lenne számára, hogy kikerülje fizetési kötelezettségét, amíg a hipotetikus ellenőrzésre sor nem kerül, azzal, hogy ettől kevésbé kell tartani az olyan mezőgazdasági növények esetében, mint a burgonya, amelyek esetében nem végeznek feldolgozást.
47.
Ugyanis, ahogyan az általában a szellemi tulajdonjogok hasznosítása esetében lenni szokott, a felhasználóknak maguknak kell beszerezniük az e jogok jogosultjaival, illetve a jogok hasznosítási feltételeivel többek között pénzügyi szempontból kapcsolatos információkat. Ez az alaprendelet 94. cikkének (1) bekezdéséből következik, amely kártérítés céljából méltányos díjazás fizetésére irányuló kötelezettséget ír elő még a nem vétkes bitorlás esetében is, mivel ilyen esetben az eljárás objektív alapon folyik az érintett mezőgazdasági termelővel szemben. (
48
)
48.
Ugyanakkor a mezőgazdasági termelő és a végrehajtási rendelet 2. cikkében hivatkozott jogosult jogos érdekei közötti ésszerű egyensúly megőrzése érdekében álláspontom szerint a mezőgazdasági termelő főszabály szerint köteles kezdeményezni a méltányos díjazás megfizetését a Bíróság által meghatározandó határidőn belül, a fizetendő összeggel kapcsolatos kétség esetén azonban – mivel a számítást esetenként saját maga nehezen végezheti el – (
49
) meg kell keresnie a jogosultat annak érdekében, hogy az ő segítségével határozza meg a neki fizetendő összeget. (
50
) A Bíróság vitathatatlanul kizárta, hogy az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik francia bekezdésében szereplő, a jogosult tájékoztatására irányuló kötelezettséget úgy tekintsék, mint amely általános jelleggel terhel minden mezőgazdasági termelőt, (
51
) de ez az ítélkezési gyakorlat egyáltalán nem jelenti azt, hogy az a mezőgazdasági termelő, aki tudatosan úgy döntött, hogy él az alaprendelet 14. cikke által előírt eltéréssel, nem köteles erről saját kezdeményezésére tájékoztatni az érintett jogosultat. (
52
)
49.
Következésképpen álláspontom szerint közös választ kell adni a Bíróság elé terjesztett két kérdésre, és olyan döntést kell hozni, amely szerint az alaprendelet 14. és 94. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az érintett felek közötti eltérő megállapodás hiányában az olyan mezőgazdasági termelő, aki az említett 14. cikkben szereplő eltérésre hivatkozik, csak a fajta tényleges felhasználásától kezdődően köteles méltányos díjazást fizetni az oltalom alatt álló növényfajta jogosultja részére, legkésőbb azon gazdasági év végéig, amelynek során az említett magatartást tanúsítják, vagyis legkésőbb az újravetés időpontját követő június 30‑ig.
50.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben hivatkozott rendelkezések általam ekképpen javasolt értelmezésének alátámasztása érdekében hangsúlyozom, hogy e megközelítés megfelel a szellemi tulajdonjogok területén szokásos azon szabálynak, amely szerint előzetes fizetés hiányában – ami a jelen ügyben szerintem kizárt – a rendszerint jogdíjak formáját öltő díjfizetési kötelezettség a szóban forgó jog tényleges hasznosításához kapcsolódik. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy e megközelítés megfelel a növényfajták védelme területén többek között az STV által is követett szokásos gyakorlatnak.
IV – Végkövetkeztetések
51.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a Landgericht Mannheim (Németország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
A közösségi növényfajta‑oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendeletnek a 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított mezőgazdasági mentesség [helyesen: biztosított eltérés] érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló, 1995. július 24‑i 1768/95/EK bizottsági rendelet 5. és azt követő cikkével összefüggésben értelmezett 14. és 94. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a mezőgazdasági termelő felhasználhatja az oltalom alatt álló növényfajta szaporítóanyagának saját gazdaságában történő elvetése eredményeként betakarított terményét az oltalom jogosultjának engedélye nélkül, feltéve hogy az említett 14. cikk értelmében vett méltányos díjazást fizet a jogosult részére olyan határidőn belül, amelynek kezdő időpontja az az időpont, amikor a mezőgazdasági termelő ténylegesen elvetette a betakarított terményt, és azon gazdasági év végén jár le, amelynek során e felhasználásra sor került.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL L 227., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o.
(
3
)	HL L 173., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 18. kötet, 63. o.
(
4
)	A szóban forgó rendeleteket elfogadásukat követően érintő módosítások nincsenek közvetlen kihatással a jelen ügyre.
(
5
)	Az STV társasági célját és a jogosultakat tömörítő ilyen szervezet létjogosultságát illetően lásd: Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft ítélet (C‑182/01, EU:C:2004:135, 17., 51. és 58. pont).
(
6
)	A feldolgozást végző szolgáltató azon kötelezettségét illetően, hogy információkat szolgáltasson a közösségi növényfajta‑oltalom jogosultjai részére az alaprendelet 14. cikke alapján, lásd: Brangewitz‑ítélet (C‑336/02, EU:C:2004:622, 54. és 66. pont), valamint Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main ítélet (C‑56/11, EU:C:2012:713, 42. pont).
(
7
)	G. és J. Vogel előadja, hogy nem voltak kötelesek válaszolni a 2012. március 31‑i információkérésre, mivel e kérés a végrehajtási rendelet 8. cikkének (3) bekezdésében előírtakkal ellentétben nem a folyamatban levő gazdasági évre vonatkozott. Az említett cikk szabályozza azokat az információkat, amelyeket az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik francia bekezdése alapján a mezőgazdasági termelőnek az oltalom jogosultjának kérelmére ez utóbbi részére szolgáltatnia kell. E tekintetben lásd: Schulin‑ítélet (C‑305/00, EU:C:2003:218, különösen 59–72. pont); Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft‑ítélet (C‑182/01, EU:C:2004:135, 59–62. pont).
(
8
)	Az alaprendelet tizenhetedik preambulumbekezdésének megfelelően „a közösségi növényfajta‑oltalmi jogok gyakorlását a közérdekből elfogadott rendelkezésekben megállapított korlátozásoknak kell alávetni”.
(
9
)	Lásd az alaprendelet tizenhetedik preambulumbekezdését és 14. cikkének (1) bekezdését.
(
10
)	Lásd többek között: Schulin‑ítélet (C‑305/00, EU:C:2003:218, 7. és 47. pont).
(
11
)	Az eltérés kizárólag a 14. cikk (2) bekezdésében kimerítő jelleggel felsorolt mezőgazdasági növényfajokra vonatkozik, amelyek között szerepel a „Hordeum vulgare L. – Árpa”, vagyis az a gabona is, amelynek nem vagy hiányosan bejelentett felhasználása az alapügy tárgyát képezi.
(
12
)	Az oltalom alatt álló növényfajta magvait szabályszerűen beszerző mezőgazdasági termelő rendelkezik a jogosult hozzájárulásával ahhoz, hogy elvégezze e fajta első előállítását vagy szaporítását. Ezzel szemben az abból származó betakarított termény felhasználása olyan magatartás, amelyhez a jogosult általában nem járult hozzá, és amely ebből következően bitorlást jelenthet. Mindazonáltal az említett 14. cikkben szereplő eltérés alapján a mezőgazdasági termelő felhatalmazást kap arra, hogy a betakarított termények összességét vagy egy részét felhasználja saját gazdaságában a fajta másodvetésére, vagyis ismételt elvetésére (lásd többek között: Bouche, N., „Protection communautaire des obtentions végétales”, JurisClasseur Droit international, 572‑200 füzet, 2014, 150. és azt követő pontok).
(
13
)	Lásd a végrehajtási rendelet első és második preambulumbekezdését.
(
14
)	Az ezzel kapcsolatos „jogos ellentételezés” céljára a végrehajtási rendelet 5. cikkének (3) bekezdése hivatkozik, amely az említett 14. cikkben előírt „díj szintjére” vonatkozik.
(
15
)	E (3) bekezdés harmadik francia bekezdése ugyanakkor azt írja elő, hogy az e rendelkezésben meghatározott „mezőgazdasági kistermelők” mentesülnek az említett díj jogosultnak való megfizetése alól.
(
16
)	A Párizsban 1961. december 2‑án aláírt egyezmény, amelyet többször felülvizsgáltak, legutóbb 1991. március 19‑én (a továbbiakban: UPOV‑egyezmény), és amelynek szövege a következő internetcímen érhető el: http://www.upov.int/fr/publications/conventions/1991/act1991.htm. Az Európai Unió 2005. július 29‑én vált az UPOV tagjává.
(
17
)	Lásd az alaprendelet huszonkilencedik preambulumbekezdését.
(
18
)	Az UPOV‑egyezmény 15. cikkének 2. bekezdése „tetszőleges kivételt” ír elő, a következők szerint: „[a] [»Nemesítői jog tartalmáról« szóló] 14. cikk rendelkezéseitől eltérően, a szerződő felek – ésszerű keretek között és a nemesítő jogos érdekeinek védelmére is figyelemmel – bármelyik fajta vonatkozásában korlátozhatják a nemesítői jogot abból a célból, hogy lehetővé tegyék a gazdálkodók számára a saját gazdaságukban az olyan termény szaporítás céljából történő felhasználását, amelyhez az oltalom alatt álló fajtának […] a saját gazdaságukban történő elültetésével jutottak hozzá”. E rendelkezés eredetéről és az uniós jog neki megfelelő rendelkezéseihez viszonyított sajátosságairól lásd: Würtenberger, G., és mások, European Community Plant Variety Protection, Oxford University Press, Oxford, 2009, 131. o.
(
19
)	Schulin‑ítélet (C‑305/00, EU:C:2003:218, 71. o.).
(
20
)	Geistbeck‑ítélet (C‑509/10, EU:C:2012:416, 13., 23. és 24. pont).
(
21
)	Uo., 34. és 35. pont.
(
22
)	A Greenstar‑Kanzi Europe ítéletből (C‑140/10, EU:C:2011:677, 44. és 49. pont) kitűnik, hogy a jogosult vagy a hasznosító bitorlási keresetet indíthat azzal a harmadik személlyel szemben, aki az oltalom alatt álló fajta betakarított terményét egy másik olyan hasznosító közvetítésével szerezte, aki megsértette az azon hasznosítási szerződésben szereplő feltételeket vagy korlátozásokat, amelyet ez utóbbi hasznosító korábban a jogosulttal kötött, függetlenül attól, hogy a harmadik személy tudott‑e e szerződéses kikötésekről.
(
23
)	Lásd: Schulin‑ítélet (C‑305/00, EU:C:2003:218, 71. pont), valamint Geistbeck‑ítélet (C‑509/10, EU:C:2012:416, 25. pont), amely ítéletben a Bíróság kimondta, hogy a be nem jelentett vetőmagok elvetése az alaprendelet 94. cikke értelmében vett „bitorlást” valósít meg.
(
24
)	Az említett (2) bekezdés szerint „[k]evésbé súlyos gondatlanság esetén a fenti követelés a gondatlanság mértéke arányában csökkenthető, de a csökkentés nem lehet olyan mértékű, hogy a kártérítési követelés összege a jogbitorlást elkövetett [helyesen: elkövető] személy oldalán keletkezett előnyök értékét ne érje el”.
(
25
)	E megkülönböztetésről lásd: a Geistbeck‑ügyre vonatkozó indítványom (C‑509/10, EU:C:2012:187, 41. és azt követő pontok), Geistbeck‑ítélet (C‑509/10, EU:C:2012:416, 28. pont).
(
26
)	Kiemelés tőlem. Erről a 14. cikk (3) bekezdésének negyedik francia bekezdésében szereplő fogalomról lásd a végrehajtási rendelet 1998. december 3‑i 2605/98/EK bizottsági rendelettel (HL L 328., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 24. kötet, 162. o.) módosított 5. cikke (2), (4) és (5) bekezdésének értelmezésére vonatkozó Saatgut‑Treuhandverwaltung‑ítéletet (C‑7/05–C‑9/05, EU:C:2006:376), amely meghatározza a jogosultat megillető térítés mértékének megállapítását lehetővé tévő kritériumokat abban az esetben, ha az érdekeltek nem kötöttek szerződést, vagy nincs közöttük érvényesen alkalmazandó szerződés.
(
27
)	Kiemelés tőlem. Geistbeck‑ítélet (C‑509/10, EU:C:2012:416, 43. pont).
(
28
)	E tekintetben rá kell mutatni, hogy az alaprendelet 14. cikkében előírt eltérés egy kompromisszum eredménye, mivel ismert, hogy e rendelkezés elfogadását hosszas viták előzték meg, a nemesítők és a mezőgazdasági termelők által képviselt koncepciók eltérése folytán, valamint a tagállamok közötti teljes egyetértés hiányában; lásd: Kiewiet, B., „Régime de protection communautaire des obtentions végétales”, Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France, 1997, 83. kötet, 2. szám, 5. és azt követő oldalak, 2.3. pont.
(
29
)	Így az alaprendelet és a végrehajtási rendelet francia nyelvi változatában szereplő egyes pontatlanságokat a Bíróság e jogi aktusok más nyelvi változataira figyelemmel korrigálta a Geistbeck‑ítéletben (C‑509/10, EU:C:2012:416, 28. pont) és a Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main ítéletben (C‑56/11, EU:C:2012:713, 27. pont).
(
30
)	Ezzel kapcsolatban lásd a jelen indítvány 45. és azt követő pontjait.
(
31
)	Kiemelés tőlem.
(
32
)	Azon elgondolás, amely szerint van egy időpont, amikor azonnal létrejön a fizetési kötelezettség, világosabban kitűnik a francia változattól eltérő nyelvi változatokból, így a spanyol, az olasz, a portugál és a finn változatból.
(
33
)	Kiemelés tőlem.
(
34
)	Lásd többek között: Schulin‑ítélet (C‑305/00, EU:C:2003:218, 47. pont).
(
35
)	A fennálló érdeket illetően lásd Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Saatgut‑Treuhandverwaltung egyesített ügyekre vonatkozó indítványát (C‑7/05–C‑9/05, EU:C:2006:97, 22. és 23. pont).
(
36
)	Az említett, „Érdekvédelem” című 2. cikk (1) bekezdése azt írja elő, hogy az alaprendelet 14. cikkének (1) bekezdésében szabályozott mentesség [helyesen: eltérés] feltételeinek érvényesítésére irányuló végrehajtási szabályoknak a „nemesítőt képviselő jogosult és a mezőgazdasági termelő egymás jogos érdekeit védelmezve tesz eleget”, ami a (2) bekezdés szerint azt jelenti, hogy figyelmet kell fordítani „[az összes ilyen érdek között] fennálló ésszerű egyensúly fenntartásának szükségességére, vagy az adott feltétel célja és megvalósításának tényleges hatása közti arányosságra”.
(
37
)	Másodlagosan meg lehet állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy az, hogy a mezőgazdasági termelőt terhelő fizetési kötelezettség kezdő időpontját az újravetést és adott esetben a közösségi növényfajta‑oltalom jogosultjától származó felhívást követő időpontban állapítják meg, megfelel az e területen elterjedt gyakorlatnak.
(
38
)	Lásd az említett rendelet harmadik és tizenkilencedik preambulumbekezdését; az utóbbi rendelkezés kiemeli, hogy „biztosítani kell e feltételek közösségi szinten történő megállapítását”.
(
39
)	Lásd többek között: Kone és társai ítélet (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 24. és az azt követő pontok).
(
40
)	E tekintetben a Bizottság hangsúlyozza, hogy figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének ötödik francia bekezdése értelmében kizárólag a jogosultak felelőssége figyelemmel kísérni és felügyelni az oltalom alatt álló növényfajoknak az e cikkben engedélyezett vetés során való felhasználását, és ennélfogva e jogosultak az érintett mezőgazdasági termelők jóhiszeműségére és együttműködésére vannak utalva (lásd: Geistbeck‑ítélet, C‑509/10, EU:C:2012:416, 42. pont).
(
41
)	Lásd: ugyanott és a Geistbeck‑ügyre vonatkozó indítványom (C‑509/10, EU:C:2012:187, 54. pont).
(
42
)	Lásd analógiával: Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main ítélet (C‑56/11, EU:C:2012:713, 26–28. pont), amelyben a Bíróság rámutatott, hogy az alaprendeletnek a nemesítő és a mezőgazdasági termelő jogos érdekeinek kiegyensúlyozott védelmére irányuló céljával ellentétes lenne, ha úgy tekintenénk, hogy a feldolgozást végző szolgáltató adatszolgáltatási kötelezettségének nincs időbeli korlátja.
(
43
)	Mivel a jogbiztonság elve az uniós jogrend részét képezi, azt mind az uniós intézményeknek, mind a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk az uniós jogi aktusok által rájuk ruházott hatáskörök gyakorlása során. Ez az elv egyrészt megköveteli azt, hogy a jogszabályok egyértelműek és pontosak legyenek, másrészt pedig azt, hogy alkalmazásuk előrelátható legyen a jogalanyok számára. Az elv különös szigorral érvényesül olyan esetekben, amikor olyan szabályozásról van szó, amely pénzügyi terhekkel járhat, annak érdekében, hogy lehetővé tegyék az érintettek számára, hogy pontosan megismerhessék a szabályozás által számukra előírt kötelezettségeket. Lásd többek között: Schulin‑ítélet (C‑305/00, EU:C:2003:218, 58. pont), „Goed Wonen” ítélet (C‑376/02, EU:C:2005:251, 32. pont) és Traum‑ítélet (C‑492/13, EU:C:2014:2267, 27–29. pont).
(
44
)	Ahogyan arra a végrehajtási rendelet ötödik preambulumbekezdése is utal, a „Mezőgazdasági kistermelők” című 7. cikk kiegészíti a mezőgazdasági termelők ezen, a méltányos díjazás megfizetése alól kifejezetten mentesített kategóriájának meghatározását lehetővé tevő, az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének harmadik francia bekezdésében rögzített szempontokat. Az említett 7. cikk (2) bekezdése kiemeli, hogy azok a területek, amelyeket abban a „gazdasági évben […], amikor a térítés megfizetése esedékes lenne”, a művelésből kivontak, azok közé a területek közé tartoznak, amelyeket figyelembe kell venni annak eldöntése során, hogy a mezőgazdasági termelő az említett kategóriába tartozik‑e, feltéve hogy e területek után az Unió vagy valamelyik érintett tagállam e művelésből való kivonásért támogatást vagy kompenzációs kifizetést nyújt (kiemelés tőlem).
(
45
)	A spanyol kormány úgy véli, hogy mivel az uniós jog nem állapít meg pontos határidőt az említett díjazás megfizetésére, a jogosultnak azt a nemzeti joga ilyen jellegű keresetekre vonatkozó rendelkezései által előírt elévülési határidőben kell kérnie, számla kiállításával rögzítve a fizetendő összeget, valamint feltüntetve a fizetési határidőt, ennek hiányában pedig az említett díjazás megfizetésére irányuló kötelezettség bár létrejön, de nem tekintendő esedékesnek, így a mezőgazdasági termelő nem követheti el az alaprendelet 94. cikkében hivatkozott bitorlást.
(
46
)	Az STV úgy véli, hogy a jelen ügyben az általa adminisztrált oltalom alatt álló fajtákat tartalmazó vetési tanácsadó, amelyet évente megküldenek a mezőgazdasági termelőknek, továbbá az internetes oldalán közzétett kiegészítő információk (lásd a jelen indítvány 6. pontját) lehetővé teszik az érintettek számára, hogy könnyedén kiszámíthassák azt az összeget, amelyet ezen az alapon fizetniük kell.
(
47
)	Kiemelés tőlem.
(
48
)	A bitorlással érintett jogosult által elszenvedett kár megtérítésére vonatkozó kötelezettség – amely az említett 94. cikk célja (lásd: Geistbeck‑ítélet, C‑509/10, EU:C:2012:416, 36. pont) – ezzel szemben szándékos elemet tartalmaz az e cikk (2) bekezdésében említett körülmények között.
(
49
)	A méltányos díjazás szintje rögzítésének szempontjait, amelyeket az 5. cikk (2) és azt követő bekezdései határoznak meg, ugyanis összetetten kell kezelni. Ezenfelül az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének második mondata szerint „e méltányos térítés mértéke az idő során változhat”.
(
50
)	A végrehajtási rendelet 10. cikke ugyanis kiemeli, hogy a jogosult köteles a mezőgazdasági termelővel közölni az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése alapján fizetendő méltányos díjazás kiszámítása szempontjából hasznos információkat.
(
51
)	A Schulin‑ítéletben (C‑305/00, EU:C:2003:218, 69. és az azt követő pontok), a Brangewitz‑ítéletben (C‑336/02, EU:C:2004:622, 53. és az azt követően pontok), valamint a Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft ítéletben (C‑182/01, EU:C:2004:135, 62. pont) a Bíróság hangsúlyozta, hogy sem az alaprendelet, sem a végrehajtási rendelet nem biztosít lehetőséget a jogosultnak arra, hogy amennyiben nem rendelkezik a mezőgazdasági termelők mentességének egy adott személy általi igénybe vételére utaló jelekkel, akkor felhívja az utóbbit arra, hogy tájékoztassa arról, hogy gyakorolja‑e vagy szándékozik‑e gyakorolni ezt az előjogot.
(
52
)	A német jogtudományban megállapítást nyert, hogy nincs olyan ok, amely miatt a mezőgazdasági termelők mentességét igénybe vevő személy ne lenne köteles arra, hogy közvetlenül szolgáltassa az e tekintetben igényelt információkat (lásd Würtenberger, G., „Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme”, in Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen, Metzger, A., Mohr Siebeck, [szerk.] Tübingen, 2014, 111. o.).