62005CC0281_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem, amelyet a Bundesgerichtshof (Németország) terjesztett elő, lényegében a 89/104/EGK első tanácsi irányelv(2) 5. cikke (1) és (3) bekezdésének értelmezésére irányul. Pontosabban arra keressük a választ, vajon valamely tagállamban lajstromozott védjegy jogosultjának van–e joga az ezen tagállam területén történő egyszerű árutovábbítás megtiltásához, olyan áruk tekintetében, amelyeken a lajstromozott védjeggyel azonos megjelölés szerepel, amikor az áruk végállomása olyan tagállam, ahol az áruk szabadon forgalmazhatók annál fogva, hogy ott az említett védjegy nem áll oltalom alatt.
I – Az alapeljárásbeli tényállás, a jogi háttér és a Bírósághoz előterjesztett előzetes döntéshozatali kérdések
2. A Diesel SpA (a továbbiakban: Diesel) a DIESEL védjegy jogosultja – a 25. osztályba tartozó „Ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”(3) tekintetében – amely többek között Németországban áll oltalom alatt. A Montex Holdings Ltd (a továbbiakban: Montex) DIESEL név alatt farmernadrágokat árul Írországban, ahol a Diesel védjegye nem áll oltalom alatt.
3. A Montex farmernadrágokat gyárt oly módon, hogy a különféle anyagdarabokat, az azokon szereplő megkülönböztető jelzésekkel együtt, Lengyelországba exportálja, vámzár alatti eljárás útján, ahol azokat összevarratja, majd a kész nadrágokat Írországba szállítja vissza.
4. 2000. december 31‑én a Hauptzollamt Löbau – Zollamt Zittau (löbaui fővámhivatal –zittaui vámhivatal) (Németország) visszatartotta azt a Montexnek címzett szállítmányt, amely 5076 darab, DIESEL megnevezést viselő női nadrágból állt, amelyet egy magyarországi szállítócégnek kellett volna a részére kamionnal leszállítania a lengyel gyárból a német területen áthaladva. A nadrágokat megszakítás nélküli árutovábbítás útján kellett volna szállítani a lengyel vámhivataltól a dublini vámhivatalig, és azokat az esetleges lopások ellen vámzárral biztosították az árutovábbítás alatt a lengyel hatóság által a szállítóeszközön elhelyezett vámzár (vámplombák) révén.
5. A Montex panaszt nyújtott be a szóban forgó áruk visszatartásának elrendelése miatt. Úgy véli, hogy az áruk német területen keresztül történő egyszerű továbbítása nem sért semmilyen védjegyjogot. Eközben a Diesel úgy véli, hogy az árutovábbítás az ő szóban forgó védjegyjogainak megsértését képezi, azon veszély miatt, hogy az áruk az árutovábbítással érintett országban piacra kerülhetnek. A Diesel azt kérte továbbá, hogy tiltsák meg a Montexnek az árutovábbítást, vagy azt, hogy áruit német területen keresztül továbbítsa. Ezenfelül azt kérte, hogy a Montexet utasítsák arra, hogy hozzájárulását adja a lefoglalt áruk megsemmisítéséhez, vagy választása szerint, azokról a címkék és más, DIESEL elnevezést viselő megkülönböztető jelzések eltávolításához és azok megsemmisítéséhez, valamint nyilvánítsák ki, hogy a Montexnek kell viselnie a megsemmisítés költségeit.
6. Miután a Montexet első- és másodfokon elmarasztalták, felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesgerichtshofhoz. Ez utóbbi bíróság úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő előzetes döntéshozatali kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„a) Feljogosítja‑e a lajstromozott védjegy a jogosultat arra, hogy megtiltsa a megjelöléssel ellátott áruk továbbítását?
b) Ha igen: eredményezhet‑e sajátos megítélést az, hogy a megjelölés nem élvez oltalmat a rendeltetési országban?
c) Különbséget kell‑e tenni – az a) kérdésre adott igenlő válasz esetén és a b) kérdésre adott választól függetlenül –, aszerint hogy az egyik tagállamba szánt áru tagállamból, társult államból vagy harmadik államból származik? Figyelembe kell‑e venni e tekintetben azt, hogy az árut a származási országban jogszerűen vagy a védjegyjogosult ott érvényben levő, megjelöléshez fűződő jogai megsértésével gyártották?”
7. E kérdéseknek a Bíróságot a védjegyekről szóló irányelv „A védjegyoltalom tartalmá”‑t szabályozó 5. cikkének értelmezéséhez kell irányítaniuk, amely előírja:
„(1) A védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít. A kizárólagos jogok alapján a jogosult bárkivel szemben felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ
a) a védjeggyel azonos megjelölést olyan árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal;
b) olyan megjelölést, amelyet a fogyasztók a védjeggyel összetéveszthetnek a megjelölés és a védjegy azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.
[…]”
8. Az említett cikk (3) bekezdése az alábbiakat mondja ki: „Az (1) és (2) bekezdésben szabályozott feltételek megvalósulása esetén tilos különösen
a) a megjelölés elhelyezése az árun vagy csomagolásán;
b) a megjelölést hordozó áru eladásra való felkínálása, forgalomba hozatala, valamint forgalomba hozatal céljából történő raktáron tartása, illetve szolgáltatás felajánlása vagy annak nyújtása a megjelölés alatt;
c) a megjelölést hordozó áruk behozatala vagy kivitele;
d) a megjelölés használata az üzleti iratokon vagy a reklámozásban.
[…]”
9. Az ügy elemzéséhez lényeges továbbá a tényállás megvalósulásának időpontjában hatályos 3295/94/EK(4) rendelet vizsgálata. A rendelet második és harmadik preambulumbekezdésének szövege a következő:
„mivel a hamisított és kalóz áruk forgalomba hozatala jelentős sérelmet okoz a törvényeket betartó gyártóknak és kereskedőknek, valamint a szerzői és szomszédos jogok jogosultjainak, és félrevezeti a fogyasztókat; mivel amennyire csak lehetséges, meg kell akadályozni az ilyen áruk forgalomba hozatalát, és intézkedéseket kell bevezetni az ilyen jogellenes tevékenység hatékony kezelése céljából anélkül, hogy ezek a jogszerű kereskedelem szabadságát korlátoznák; mivel ez a tevékenység összhangban van az azonos célra irányuló nemzetközi erőfeszítésekkel;
mivel amennyiben hamisított vagy kalóz árukat és hasonló termékeket harmadik országból importálnak, fontos a Közösségben való szabad forgalomba bocsátásukat vagy felfüggesztő eljárás alá vonásukat megtiltani, és megfelelő eljárást bevezetni, amely lehetővé teszi a vámhatóságok intézkedését annak biztosításához, hogy az ilyen tiltás megfelelőképpen kikényszeríthető legyen;”
10. A rendelet 1. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„(1) E rendelet megállapítja:
a) azokat a feltételeket, amelyek alapján a vámhatóságok intézkednek, amennyiben gyaníthatóan a (2) bekezdés a) pontjában említett árukat:
– szabad forgalomba bocsátás, kivitel vagy újrakivitel céljából a Közösségi Vámkódexet létrehozó 1992. október 12‑i, 2913/92/EGK tanácsi rendelet(5) 61. cikke szerint jelentettek be […],
– a 2913/92/EGK tanácsi rendelet 37. cikke értelmében vámfelügyelet alatt álló árukon végzett ellenőrzés során találtak meg, az említett rendelet 84. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében felfüggesztő eljárás alá vontak, azok bejelentési kötelezettség alá eső újrakivitelre kerültek, vagy azokat vámszabad területen, illetve vámszabad raktárban helyeztek el az említett rendelet 166. cikke értelmében;
és
b) azokat az intézkedéseket, amelyeket az illetékes hatóságok tesznek azon árukkal kapcsolatban, amelyekről megállapítják, hogy azok valóban a (2) bekezdés a) pontjában említett áruk.”
11. Ugyanezen cikk (2) bekezdése „e rendelet alkalmazásában” az alábbiak szerint rendelkezik:
„a) »szellemi tulajdonjogot sértő áruk« alatt a következőket kell érteni:
– »hamisított áru«, nevezetesen:
– olyan áruk, beleértve azok csomagolását is, amelyek engedély nélkül olyan védjeggyel vagy megjelöléssel vannak ellátva, amely megegyezik az ugyanolyan típusú árukra érvényesen bejegyzett védjeggyel, vagy amely lényeges jellemzőit tekintve nem különböztethető meg az ilyen védjegytől, és amely ezáltal sérti a kérdéses védjegy jogosultjának jogait a közösségi jog vagy annak a tagállamnak a jogszabályai alapján, amelyben a vámhatóság eljárása iránti kérelmet benyújtották,
[…]”.
II – Elemzés
12. A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések lényegében egyetlen kérdésben foglalhatók össze, amelyekre átfogóan kell válaszolni: vajon a védjegy a védjegyjogosultnak biztosítja‑e azt a jogot, hogy az megtiltsa azon harmadik államban gyártott áruk továbbítását, amelyeken a védjeggyel azonos megjelölés szerepel, annak a tagállamnak a területén, amelyben e védjegy oltalom alatt áll, amikor az áruk végállomása olyan tagállam, ahol az áruk szabadon forgalmazhatók annál fogva, hogy ott az említett védjegy nem áll oltalom alatt? A kérdés megválaszolásához először is világosan meg kell állapítani, hogy az áruk mely vámeljárás alatt álltak, amikor Németországban megállították őket.
13. A Vámkódex 91. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében: „A külső árutovábbítási eljárás lehetővé teszi az alábbiakban meghatározott áru elszállítását a Közösség vámterületén belül egy adott pontról egy másikra: nem közösségi áru anélkül, hogy arra behozatali vámok és más terhek, vagy kereskedelempolitikai intézkedések vonatkoznának”. Olyan eljárásról van tehát szó, amely – általában – harmadik országból származó olyan árukra vonatkozik, amelyek a Közösségen belül nincsenek szabad forgalomban.
14. Márpedig a jelen ügyben nem vitatott – ahogy azt a német kormány, valamint az Európai Közösségek Bizottsága észrevételében megállapította –, hogy a kérdéses áruk külső árutovábbítási felfüggesztő eljárás(6) alatt álltak, amikor 2000. december 31‑én a löbaui vámhivatal megállította őket Németországban. A kérdést előterjesztő bíróság szerint olyan női nadrágokról van szó, amelyek Lengyelországból származtak, még annak Európai Unióhoz történő csatlakozása előtt, és amelyek nem voltak szabad forgalomban a Közösségen belül.
15. A Vámkódex 92. cikke a következőket írja elő: „A külső árutovábbítási eljárás befejeződik, ha az árut és a szükséges okmányokat a rendeltetési vámhivatalnál a szóban forgó eljárásra vonatkozó rendelkezéseknek megfelelően bemutatják”. Márpedig az áruk rendeltetési helyén, az ír vámhivatalnál kellett volna elvégezni a vámkezelési eljárást és az árutovábbítás alatt az árut biztosító vámzár alóli mentesítést. Írországban kerültek volna tehát, a Közösség területén először, az áruk szabad forgalomba.
16. Ahogyan azt a Bíróság a Polo kontra Lauren ügyben(7) hozott ítéletének 34. pontjában kimondta, a nem közösségi áruk külső árutovábbítási eljárása jogi vélelmen alapul. A külső árutovábbítás ideje alatt az árukat nem terhelik sem a megfelelő behozatali vámok, sem más kereskedelempolitikai intézkedések. Minden úgy történik, mintha az áruk szabad forgalomba bocsátását megelőzően, amelynek Írországban kellene megtörténnie, azokat sohasem léptették volna be a Közösségi területére.
17. A Lengyel Köztársaság még nem volt az Unió tagállama, amikor a szóban forgó – az ebből az országból érkező – Írországba szánt árukat az árutovábbítás alatt Németországban lefoglalták. Következésképpen nem kell a kérdést előterjesztő bíróságnak adandó válaszban figyelembe venni azon feltételezést, miszerint olyan árukról van szó, amelyek Lengyelországból származtak ezen új államnak az Unióhoz való csatlakozása után. E tekintetben az egyetlen lényeges kérdés annak megismerése, hogy módosíthatja‑e az ügy vizsgálatát az a körülmény, miszerint a Lengyel Köztársaság az áruk Németországban történő lefoglalása idején nem csupán valamely harmadik állam, hanem társult állam(8) volt. Úgy vélem erre a kérdésre nemmel kell válaszolni.
18. A társulási megállapodás csupán arra törekedett, hogy megfelelő keretet biztosítson a Lengyel Köztársaság számára a Közösséghez való progresszív csatlakozáshoz esetleges belépése esetére, míg az EK‑Szerződés célja az, hogy belső piacot(9) teremtsen. Mindamellett ebben az összefüggésben, a társulási megállapodás előírta a Közösség és Lengyelország között a szabad kereskedelmi zóna progresszív létrehozását,(10) ez azonban nem jelenti azt, hogy a szóban forgó áruk megszűntek külső árutovábbítási vámeljárás alatt állni, amikor őket 2000. december 31‑én Németországban megállították. A jelen ügybeli kérdéses áruk Lengyelországból származnak és Lengyelország csupán 2004. május 1‑jétől szerves része a Közösség vámterületének.
19. Ezután a kitérő után, visszatérek az ügy központi kérdéséhez, amely arra irányul, hogy a védjegyjogosult Németországban jogosult‑e megtiltani a külső árutovábbítást ezen a területen, azon oknál fogva, hogy ezen árutovábbítás a védjegyhez fűződő jogainak Németországban történő megsértését valósítja meg.
20. A védjegyekről szóló irányelv 5. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a jogosult bárkivel szemben felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ a védjeggyel azonos megjelölést vagy olyan megjelölést, amely összetéveszthető a lajtromozott védjeggyel. Az említett cikk (3) bekezdése ad – nem kimerítő – felsorolást a gazdasági tevékenység körében való olyan használatra, amelyet a védjegyoltalom jogosultja megtilthat. E használatok között megtaláljuk a behozatalt és kivitelt, de nem találjuk meg a külső árutovábbítást, ami pontosan a jelen ügybeli kérdéses helyzet.
21. A Bíróság a Class International ügyben(11) 2005. október 18‑án hozott ítéletében kifejezetten rámutatott arra, hogy amikor a nem közösségi árukat a külső árutovábbítási vagy vámraktározási eljárás alatt hozzák be a Közösségbe, ezek a Közösségben nincsenek szabad forgalomban. Ilyen körülmények között, ezen áruk pusztán közösségi területre – külső árutovábbítás vagy vámraktározási eljárás keretében – történő fizikai beléptetése nem számít a védjegyekről szóló irányelv 5. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti „behozatal”‑nak, és nem foglalja magában az ugyanezen cikk (1) bekezdése(12) szerinti „gazdasági tevékenység körében történő (védjegy)használat”‑ot.
22. A Bíróság ebben az ítéletben arra a megállapításra jutott, hogy a védjegyekről szóló irányelv 5. cikkének (1) bekezdését és (3) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, miszerint a védjegyjogosult nem léphet fel a külső árutovábbítási eljárás során az ezzel a védjeggyel ellátott áruk – amelyeket korábban nem ő hozott vagy nem az ő hozzájárulásával hoztak forgalomba a Közösségben – Közösségbe való beléptetésével szemben.(13)
23. A Bíróság ítélezési gyakorlata szerint ebből lényegében az következik, hogy ahhoz, hogy meghatározásra kerüljön vajon az áruk beléptetése valamely tagállamba – például külső árutovábbítás keretében – gazdasági tevékenység körében történő használatnak, és ebből a tényből kifolyólag e tagállamban a védjegy veszélyeztetésének minősül‑e, figyelembe kell venni a védjegy funkcióját.(14) A jogosult csak akkor hivatkozhat azon jogára, amellyel harmadik személynek megtilthatja a védjegy használatát, ha védjegyének különösen azt az alapvető funkcióját veszélyezteti, hogy a fogyasztók számára garantálja az áruk származását.(15)
24. Következésképpen meg kell határozni, hogy valamely árutovábbítás – mint amilyen a jelen ügybeli kérdéses árutovábbítás – okoz‑e sérelmet a Diesel – mint a védjegy jogosultja Németországban – sajátos érdekeit illetően, tekintettel a védjegy alapvető funkcióira.
25. E tekintetben az áruk forgalomba hozatala a meghatározó. Ugyanis az áruk azon árutovábbítási államban történő forgalomba hozatala, ahol a védjegy oltalom alatt áll, veszélyeztetheti ebben az államban a védjegy alapvető funkcióit. Ennek megfelelően ítélte úgy a Bíróság a fent hivatkozott Class International ügyben hozott ítéletben, hogy ahhoz, hogy az áruk valamely tagállam területére történő beléptetését a védjegyjogosult megtilthassa, ezeket az árukat a fenti területen történő „forgalomba hozataluk céljából” kell beléptetni a Közösség területére, ahol a védjegy oltalom alatt áll.(16)
26. Az áruk forgalomba hozatalának központi szerepe annak megállapításakor, hogy az árutovábbítási államban a védjegyjogosult jogainak bitorlása megvalósult, nyilvánvalóan kitűnik a Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítéletből(17) és később a Rioglass és Transremar ügyben hozott ítéletből(18) . Még ha e két ítélet a közösségi áruk szabad mozgására vonatkozik is, megállapítják, hogy az iparjogvédelem szemszögéből kizárólag az áruk forgalomba hozatalával kapcsolatos ügyletek veszélyeztethetik az árutovábbítási államban a jogosult jogait. Ebből következik, hogy ilyen ügyletek hiányában nem lehet megállapítani a védjegyjogosult jogainak megsértését az árutovábbítási államban.
27. A fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítéletben a Bíróság kiemelte, hogy „az árutovábbítás […] nem tartozik az iparjogvédelmi jog különös tárgya alá”(19) . Nem állapítható meg az iparjogvédelmi jog veszélyeztetése az árutovábbítási államban, amikor a kérdéses árut ténylegesen „nem francia területen kívánják forgalomba hozni – ahol csupán csak továbbítják –, hanem valamely más tagállamban”(20), ahol nem áll oltalom alatt, és így jogszerűen értékesíthető. A második – a fent hivatkozott Rioglass és Transremar ügyben hozott – ítéletben a Bíróság ugyancsak az áruknak az árutovábbítási államban való forgalomba hozatalát állította a középpontba, amikor kimondta, hogy „az árutovábbítás […] nem vonja maga után az érintett áruk forgalmazását, és ezért nem jelent veszélyt a védjegyoltalom tárgyára”(21) .
28. Márpedig valamely – a jelen árutovábbításhoz hasonló – árutovábbítás keretében a védjegyjogosult jogainak az árutovábbítási államban való veszélyeztetését csak akkor lehet megállapítani, ha alapos gyanú áll fenn, hogy az árukat ebben az államban forgalomba fogják hozni. Az így felmerülő kérdés tehát annak megismerésére vonatkozik, hogy az alapos gyanú megállapításához mely bizonyítékok lesznek relevánsak. Ilyen bizonyítékok hiányában a puszta külső árutovábbítás nem lehet veszélyeztető jellegű Németországban a védjegy – amelynek a Diesel a jogosultja – alapvető funkcióira.
29. Ellentétben a Dieselnek az írásbeli észrevételeiben, valamint a tárgyaláson előadott tézisével, pusztán annak a veszélye, hogy az áruk nem érkeznek meg az előírt rendeltetési helyre Írországba, és elméletileg tárgyai lehetnek csalárd kereskedelmi forgalomba hozatalnak Németországban, önmagában nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az árutovábbítás a védjegy alapvető funkcióit veszélyezteti Németországban. Ha ezt a tézist elfogadnánk, ez oda vezetne, hogy minden olyan külső árutovábbítást, ahol az áruk a megjelölést hordozzák, úgy kellene tekinteni, mint a védjegy – a védjegyekről szóló irányelv 5. cikke (1) bekezdése szerinti – gazdasági tevékenység körében való használatát. Márpedig az ilyen következtetés ellentétes lenne a Bíróság fent említett ítélkezési gyakorlatával.
30. A priori
ésszerű annak feltételezése, hogy a jelen esetben a Montex az áruit Írországban fogja forgalomba hozni, ahol ezt jogszerűen teheti meg. A Montex természetesen azonnal hasznot szerezhet, ha áruinak jogellenes forgalomba hozatalába kezdene azon tagállamokban, ahol a Diesel a védjegyét lajstromoztatta. Mindazonáltal ez a stratégia olyan jellegű lenne, amely a Montexnek nagyon jelentős veszteséget okozna, még rövid távon is. Ugyanis, ha ilyen jogellenes forgalomba hozatalba belekezd, annak lehetősége, hogy az áruit a külső árutovábbítási eljárás alatt más tagállamokon – ahol a védjegy oltalom alatt áll – keresztül megérkezteti Írországba, egyre nehezebbé válna, és az árutovábbítási államok hatóságai árufoglalásainak növekvő kockázatával járna.
31. Véleményem szerint a Montex DIESEL megjelöléssel ellátott áruinak vámzárral ellátott szállítási eszközzel történő külső árutovábbítása nem képezi, prima facie, Németországban a Diesel védjegyjogainak sérelmét. Egy ilyen továbbítás nem nyújt ezen államban – ahol a védjegy alapvető funkcióinak veszélyeztetése megvalósulhatna – a kereskedelmi forgalommal való érintkezési lehetőséget. A jelen eset körülményei között a nemzeti bíróság feladata egy ilyen vizsgálat megvalósítása. Mindenesetre ennek elvégzése során figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az árutovábbítás alatti visszaélések esetleges veszélye nyilvánvalóan elégtelen ahhoz, hogy a puszta külső árutovábbítást, a védjegyekről szóló irányelv 5. cikkének (1) és (3) bekezdése alapján, a megjelölés gazdasági tevékenység körében való használatának minősítsük.
32. Annak megállapítása, hogy a védjegyjogokat az árutovábbítási államban megsértették, csupán olyan bizonyítékok megléte esetén állhat fenn, amelyek lehetővé teszik annak ésszerű feltételezését, hogy a DIESEL megjelöléssel ellátott áruk nem kizárólag Írországban kerülnek majd forgalomba, hanem más államokban is, ahol a védjegy oltalom alatt áll, köztük a továbbítási államban. De vajon milyen bizonyítékok szükségesek ahhoz, hogy megalapozott legyen az a gyanú, miszerint a Montex az áruit forgalomba fogja hozni Németországban?
33. A kérdést előterjesztő bíróság bizonytalan abban, hogy jelen ügy vizsgálatánál mekkora jelentőséget tulajdonítson annak, hogy az áruk származási országban történő gyártása jogellenesen vagy jogszerűen történt. Ennek a kérdésnek a tanulmányozását fogom most megtenni avégett, hogy megállapítsam egy ilyen körülmény esetleges relevanciáját a védjegyjogosult jogainak a továbbítási államban történő megsértésének megállapítása tekintetében. A 3295/94 rendelet és a Bíróság e rendelet értelmezésével kapcsolatos ítélezési gyakorlatának vizsgálatával fejezem be a tanulmányozást, hogy megállapítsam ez utóbbi relevanciáját a jelen ügyben feltett kérdésekre adandó válaszok tekintetében.
A – A harmadik országból származó áruk ezen országban történő gyártásának jogszerű vagy jogellenes jellege
34. Ellentétben a német kormány és a Bizottság által elfogadott állásponttal, nem gondolom, hogy a lengyel védjegyjog szerint az áruk Lengyelországban történő jogszerű vagy jogellenes gyártása meghatározó lenne azon kérdés megválaszolásánál, hogy a Diesel – aki a védjegy jogosultja Németországban – jogai veszélyeztetve vannak‑e Németországban.
35. Egyrészt annak vizsgálata, hogy a védjegy alapvető funkciói veszélyeztetve vannak‑e azon tagállam területén, ahol az áruk külső árutovábbítási eljárás alatt állnak, nem függhet annak megállapításától, hogy a harmadik származási országban az árukat jogszerűen vagy jogellenesen gyártották. Ez az árutovábbítási állam hatóságaitól megkövetelné, hogy ismerje azon harmadik ország védjegyjogát, ahol az árut gyártották, bármely országról is legyen szó.
36. Másrészt úgy vélem, hogy az egyetlen releváns bizonyíték arra vonatkozólag, hogy megállapításra kerüljön a Diesel védjegyjogainak Németországban való veszélyeztetése, az amely alátámasztja azon gyanút, hogy a továbbítandó árukat a Montex nem Írországban, hanem inkább az árutovábbítási államban fogja forgalomba hozni. Amennyiben kiderül, hogy a Montex megkezdi, vagy a múltban már megkezdte a DIESEL megjelöléssel ellátott áruk forgalomba hozatalát
az árutovábbítási vagy valamely más, akár harmadik olyan országban, ahol a Diesel védjegye oltalom alatt áll, ez meghatározó bizonyítékot képezne az említett gyanú megalapozottságához.
37. Mindenesetre a kérdést előterjesztő bíróságra feladata annak ellenőrzése, hogy rendelkezésére állnak‑e olyan bizonyítékok, amelyek arra utalnak, hogy a Montex Németországban vagy más olyan országban, ahol a védjegy – amelynek a Diesel a jogosultja – oltalom alatt áll, megkezdte forgalomba hozni DIESEL megjelöléssel ellátott áruit.
B – A 3295/94 rendelet
38. A jelen ügy vonatkozásában releváns, a védjegyekről szóló irányelv 5. cikkének értelmezését nem kérdőjelezheti meg a 3295/94 rendelet és a Bíróság a hamisított, a kalóz áruk és hasonló termékek Közösségbe való beléptetése tekintetében elfogadásra kerülő intézkedésekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának figyelembevétele.
39. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a 3295/94 rendelet értelmezésével kapcsolatos Rolex‑ügyben hozott ítéletben(22) megerősítette, hogy a rendelet megtiltja és büntetni rendeli a hamisított vagy kalóz áruk valamely tagállam területén keresztül valamely harmadik rendeltetési államba történő puszta továbbítását. A Bíróság ugyanis azt erősítette meg ezen ítéletben, hogy a 3295/94 rendelet 1. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az akkor alkalmazandó, amikor a valamely harmadik államból behozott árukat a másik harmadik államba irányuló árutovábbítás során lefoglalják azon jogosult kérelmére, amelynek a jogait állítólagosan megsértették.(23) Ebből következik, ahogyan azt a Bíróság szintén megerősítette, hogy ha a nemzeti jog megfelelő rendelkezései nem tiltják, és így nem is büntetik – márpedig azt a 3295/94 rendelet 2. és 11. cikke megkívánja – a hamisított áruk érintett tagállam területén történő puszta továbbítását, arra kell következtetni, hogy ez utóbbi rendelkezésekkel ellentétben állnak az említett nemzeti rendelkezések.(24)
40. Márpedig nem gondolom, hogy ezen irányelvből és a Bíróság fent említett ítélkezési gyakorlatából arra következtethetnénk, hogy a puszta árutovábbításra úgy kell tekinteni, mint amely a továbbítási államban a védjegyjogosult jogainak megsértését okozza. E tekintetben osztom a Bizottság álláspontját, miszerint a hamisításról szóló 3295/94 irányelv szabályozza egyfelől, azokat a feltételeket, amelyek fennállta esetén a vámhatóságok intézkedéseket tesznek, a hamisított árunak gyanított áru tekintetében,(25) és másfelől, azokat az intézkedéseket, amelyeket az illetékes hatóságok kötelesek megtenni ezekkel az árukkal kapcsolatban.(26) Mindazonáltal ez nem vonatkozik azon – a védjegyjogra tekintettel – megválaszolandó kérdések megítélésére, hogy a védjegyjogokat megsértették‑e, továbbá, hogy mikor forog fenn az eltiltásra alkalmas, a védjegyjogra veszélyt jelentő megjelölés használatának esete.
41. Márpedig, ahogy azt az imént említettem, a védjeggyel azonos megjelöléssel ellátott áruk árutovábbítási tagállamban történő – a védjegyjogosult jogainak ezen államban való megsértésével – forgalomba hozatalára vonatkozó megalapozott gyanú hiányában, a puszta árutovábbításnak önmagában nincs a védjegy alapvető funkcióit érintő jellege. Ilyen körülmények között nem áll fenn a védjegyjogosult jogainak az árutovábbítási államban történő veszélyeztetése.
42. Ellenben, amikor egy ilyen jogellenes forgalomba hozatal gyanúja bebizonyosodik, fennáll a védjegyjogok megsértése. Mindenesetre egy ilyen jogsérelem nem a puszta árutovábbításból, hanem olyan körülményekből származik, amelyek azon valós és tényleges veszély fennállásából erednek, miszerint az áruk az árutovábbítási vagy valamely más államban, ahol a védjegy oltalom alatt áll, jogellenes forgalomba hozatal tárgyaivá válnak.
43. Pontosan ez a tény – a fent hivatkozott Polo kontra Lauren ügyben és a Rolex‑ügyben –, vagyis, hogy a kérdéses áruk nagy valószínűséggel jogellenesen kerültek forgalomba a Közösségen belül, ami annak meggondolásához vezette a Bíróságot, hogy ezek tekintetében meg kell hozni a 3295/94 rendeletben előírt intézkedéseket akkor is, ha a kérdéses áruk a külső árutovábbítási eljárás alatt állnak. A kérdéses áruk jogellenes forgalomba hozatalának döntő jelentősége kitűnik a 3295/94 rendelet második és harmadik preambulumbekezdéséből(27) . Maga a Bíróság is kifejezetten megállapította a fent hivatkozott Polo kontra Lauren ügyben hozott ítéletben, hogy a kérdéses áruk külső árutovábbítási eljárás alá vétele a közösségi piacon való csalárd beléptetés veszélyéhez vezethet.(28) A jelen ügybeli helyzettől eltérően, a fent hivatkozott Polo kontra Lauren ügybeli kérdéses áruk nem álltak olyan külső árutovábbítási eljárás alatt, ahol az áruk rendeltetése valamely tagállam – ahol az árukat szabadon lehet forgalomba hozni – lett volna.
44. Miután jelen ügyben az utolsó körülmény is megvizsgálására került, és természetesen azon gyanú megalapozottságát alátámasztó bizonyíték hiánya, hogy az árukat az árutovábbítási államban forgalomba fogják hozni, döntő jelentőséggel bír annak megállapításánál, hogy a 3295/94 rendelet nem releváns annak megállapításában, hogy fennáll‑e a megjelölés olyan használata, amely megtiltható, tekintettel arra, hogy az árutovábbítási államban veszélyezteti a védjegyjogosult jogait.
45. Az előző megállapításokra tekintettel azon a véleményen vagyok, hogy a Bíróságnak úgy kell megválaszolnia a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket, hogy a védjegyekről szóló irányelv 5. cikke (1) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely lajstromozott védjegy nem ruházza fel a védjegyjogosultat olyan joggal, amellyel megtilthatja azon áruk puszta továbbítását, ame lyeken az említett védjeggyel azonos megjelölés szerepel, olyan bizonyítékok hiányában, miszerint az áruk tulajdonosa közvetve vagy közvetlenül megkezdi vagy megkezdte az áruk forgalomba hozatalát célzó ügyleteket azokban az államokban, ahol a védjegy oltalom alatt áll. A nemzeti bíróságra tartozik annak megállapítása, hogy ezek a bizonyítékok a jelen ügyben rendelkezésre állnak‑e.
III – Végkövetkeztetések
46. A kifejtett megállapítások fényében azt javaslom a Bíróságnak, hogy az alábbiak szerint válaszolja meg a Bundesgerichtshof által feltett előzetes döntéshozatali kérdéseket:
„A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv 5. cikkének (1) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely lajstromozott védjegy nem ruházza fel a védjegyjogosultat olyan joggal, amellyel megtilthatja azon áruk puszta továbbítását, amelyeken az említett védjeggyel azonos megjelölés szerepel, olyan bizonyítékok hiányában, miszerint az áruk tulajdonosa közvetve vagy közvetlenül megkezdi vagy megkezdte az áruk forgalomba hozatalát célzó ügyleteket azokban az államokban, ahol a védjegy oltalom alatt áll. A nemzeti bíróságra tartozik annak megállapítása, hogy ezek a bizonyítékok a jelen ügyben rendelkezésre állnak‑e.”
(1) .
(2)  –	A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o., a továbbiakban: védjegyekről szóló irányelv).
(3)  –	A védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, 1957. június 15‑én kötött, felülvizsgált és módosított Nizzai Megállapodás szerint.
(4)  –	Az 1999. január 25‑i 241/1999/EK tanácsi rendelettel (HL L 27., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 9. kötet, 148. o.) módosított, a hamisított és kalóz áruk szabad forgalomba bocsátását, kivitelét, újrakivitelét vagy felfüggesztő eljárás alá vonását tiltó intézkedések megállapításáról szóló, 1994. december 22‑i 3295/94 EK tanácsi rendelet (HL L 341., 8. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 5. kötet, 318. o.). A 3295/94/EK rendeletet 2004. július 1‑jei hatállyal helyezte hatályon kívül az egyes szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk elleni vámhatósági intézkedésekről és az ilyen jogokat ténylegesen sértő áruk ellen hozandó intézkedésekről szóló, 2003. július 22‑i 1383/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 196., 7.o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 13. kötet, 469. o.).
(5)  – HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex.
(6)  –	Lásd Vámkódex 84. cikke (1) bekezdésének a) pontját.
(7)  –	A C‑383/98. sz. 2000. április 6‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2519. o.).
(8)  –	Az egyrészről az Európai Közösségek és annak tagállamai, másrészről a Lengyel Köztársaság között a Közösség nevében az 1993. december 13‑i 93/743 Euratom‑ESZAK‑EK tanácsi és bizottsági határozattal megkötött és elfogadott európai megállapodás (HL L 348., 1. o., a továbbiakban: társulási megállapodás) szerint.
(9)  –	A C‑63/99. sz. Gloszczuk‑ügyben 2001. szeptember 27‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6369. o.) 50. pontja.
(10)  –	Lásd a társulási megállapodás 7. cikkét, valamint a társulási megállapodás textil- és ruházati termékekről szóló 1. jegyzőkönyvének 2. cikkét.
(11)  –	A C‑405/03. sz. ügy (EBHT 2005., I‑8735. o.) 36. és 37. pontja.
(12)  –	Ugyanott, 44. pont.
(13)  –	Ugyanott, 50. pont.
(14)  –	Ahogyan a Class International ügyre vonatkozó indítványa 28. pontjában Jacobs főtanácsnok említette.
(15)  –	A C‑206/01. sz., Arsenal Football Club ügyben 2002. november 12‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10273. o.) 51. pontja. Ahogy azt a Bíróság több ízben kimondta, a védjegy alapvető funkciója a fogyasztó és a végső felhasználó számára garantálni a védjeggyel megjelölt áru vagy szolgáltatás eredetének azonosíthatóságát, lehetővé téve ezáltal számára, hogy azt az összetévesztés veszélye nélkül meg tudja különböztetni a máshonnan származó áruktól és szolgáltatásoktól. Lásd a 102/77. sz., Hoffmann-La Roche ügyben 1978. május 23‑án hozott ítélet (EBHT 1978., 1139. o.) 7. pontját, a C‑299/99. sz. Philips‑ügyben 2002. június 18‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑5475. o.) 30. pontját, valamint a fent hivatkozott Arsenal Football Club ügyben hozott ítélet 48. pontját.
(16)  –	A fent hivatkozott Class International ügyben hozott ítélet 34. pontja. Lásd továbbá ugyanezen ítélet 58. és 59. pontját.
(17)  –	A C‑23/99. sz. 2000. szeptember 26‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑7653. o.).
(18)  –	A C‑115/02. sz. 2003. október 23‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑12705. o.).
(19)  –	43. pont.
(20)  –	A fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 44. pontja (kiemelés tőlem).
(21)  –	A fent hivatkozott Rioglass és Transremar ügyben hozott ítélet 27. pontja.
(22)  –	A C‑60/02. sz. X‑ügyben, ún. „Rolex”‑ügy, 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑651. o.).
(23)  –	A fent hivatkozott Rolex‑ügyben hozott ítélet 54. pontja és a fent hivatkozott Polo kontra Lauren ügyben hozott ítélet 29. pontja.
(24)  –	A fent hivatkozott Rolex‑ügyben hozott ítélet 58. pontja.
(25)  –	Lásd a 3295/94 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének a) pontját.
(26)  –	Lásd a 3295/94 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének b) pontját.
(27)  –	Lásd a jelen indítvány 9. pontját.
(28)  –	A fent hivatkozott Rolex‑ügyben hozott ítélet 34. pontja.