62006CC0007
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. június 7. (
1
)
C-7/06. P. sz. ügy
Beatriz Salvador García
kontra
az Európai Közösségek Bizottsága
„Fellebbezés — Tisztviselők — Díjazás — Külföldi munkavégzési támogatás — A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésében előírt feltétel — A »másik állam részére végzett tevékenység« fogalma”
1.
A jelen ügyek tárgyát azon fellebbezések képezik, amelyeket B. Salvador García és A. Herrero Romeu, valamint T. Salazar Brier, az Európai Közösségek tisztviselői, és R. De Bustamante Tello, az Európai Unió Tanácsának tisztviselője nyújtott be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának 2005. október 25-i (
2
) ítéleteivel szemben, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította a Bizottság (
3
) és a Tanács (
4
) által hozott, a külföldi munkavégzési támogatásra, valamint a fellebbezők szerint ahhoz kapcsolódó beilleszkedési támogatásra és napidíjra való jogosultságot tőlük megtagadó határozatok megsemmisítése iránti kereseteiket.
2.
Külföldi munkavégzési támogatásra azok a tisztviselők jogosultak, akiknek az Európai Közösségeknél való szolgálatba lépésükkor át kell helyezniük tartózkodási helyüket a lakóhelyük szerinti országból az alkalmazási helyük szerinti országba. Az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzata (
5
) VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének rendelkezései szerint e támogatás biztosításának feltétele, hogy a tisztviselő szolgálatba lépését megelőzően nem rendelkezett lakóhellyel, illetve nem folytatott főfoglalkozásként végzett tevékenységet az alkalmazási helye szerinti tagállamban.
3.
Ugyanez a rendelkezés azt is előírja, hogy e feltétel alkalmazásakor a „másik állam, vagy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységből származó körülményeket” nem kell figyelembe venni.
4.
A jelen ügyekben e kivétel terjedelme áll a jogvita középpontjában. A fellebbezők kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság kimondta: a másik állam részére végzett tevékenység fogalma kizárólag a másik állam központi közigazgatása részére végzett tevékenységre vonatkozik, következésképpen nem tartozik ide sem valamely területi önkormányzat – mint a spanyol autonóm közösségek – részére végzett tevékenység, és még kevésbé az autonóm közösség érdekeinek a közösségi szervek előtti védelmével megbízott társaság részére végzett tevékenység, még akkor sem, ha e társaság közérdekű feladatot lát el. Ezen ügyek egyikében az a kérdés is felmerül, hogy az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatok nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek tekinthetők-e a szóban forgó rendelkezés értelmében.
5.
Mivel e négy ügy lényegében ugyanarra a jogi problémára vonatkozik, ezért jelen indítványomban együtt vizsgálom őket.
6.
Jelzem, hogy a másik állam részére végzett tevékenység fogalma nézetem szerint nem korlátozódik kizárólag az állam központi közigazgatása részére végzett tevékenységre, hanem valamely területi önkormányzat számára teljesített feladatra is ugyanúgy vonatkozik, mint az olyan – bármilyen jogi formában működő – jogalany számára végzett tevékenységre, amelyet valamely hatósági aktus hatalmaz fel arra, hogy a hatóság felügyelete alatt olyan közérdekű feladatot lásson el, mint a területi önkormányzat érdekeinek a közösségi szervek előtti képviselete vagy védelme.
7.
Bemutatom azt is, hogy az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatokat a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése értelmében nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek kell tekinteni, ha a tanácsadót közvetlenül a képviselő alkalmazta, vagyis közvetlen jogi kötelék áll fenn köztük.
8.
Kifejtem, hogy a megtámadott ítéletekben az Elsőfokú Bíróság a másik állam részére végzett tevékenység fogalmának értelmezésekor tévesen alkalmazta a jogot, és bemutatom azt is, hogy az egyes vizsgált ügyekben e téves jogalkalmazásból milyen következtetéseket kell levonni.
I – Jogi háttér
9.
A személyzeti szabályzat 62. cikke értelmében az Európai Közösségek tisztviselőinek díjazása alapilletményből, családi támogatásokból és egyéb juttatásokból áll.
10.
Az egyéb juttatások között szerepel a külföldi munkavégzési támogatás, melynek összege a személyzeti szabályzat 69. cikke értelmében azon alapilletmény, háztartási támogatás és eltartott gyermek után nyújtott támogatás összegének 16 %-ával egyenlő, amelyre a tisztviselő jogosult. A külföldi munkavégzési támogatást a tisztviselő szolgálatának teljes időtartama alatt folyósítani kell.
11.
E támogatást az Európai Gazdasági Közösség és az Európai Atomenergia-közösség tisztviselőinek személyzeti szabályzatára és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételekről szóló, 1961. december 18-án elfogadott és 1962. január 1-jén hatályba lépett 31. sz. (EGK) és 11. sz. (EAK) rendelet (
6
) vezette be.
12.
A külföldi munkavégzési támogatás a távolléti pótlékot helyettesíti. Távolléti pótlékban, melynek összege az alapilletmény 20 %-ával volt egyenlő, azok a tisztviselők részesültek, akik szolgálatba lépésüket megelőzően hat hónapnál hosszabb ideje állandó jelleggel az intézmény székhelyétől (az Európai Szén- és Acélközösség esetében) 25 kilométernél vagy (az Európai Gazdasági Közösség és az Európai Atomenergia-közösség esetében) 70 kilométernél távolabb laktak.
13.
A külföldi munkavégzési támogatás biztosításának feltételeit a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése tartalmazza. E feltételek a támogatás 1961-es bevezetése óta változatlanok. A rendelkezés így szól:
„[…] külföldi munkavégzési támogatást kell folyósítani:
a)
az olyan tisztviselők részére:
—
akik nem állampolgárai és soha nem is voltak állampolgárai annak az államnak, amelynek a területén alkalmazási helyük található,
és
—
akik a szolgálatba lépésük időpontját megelőző hat hónappal záródó ötéves időszakban nem rendelkeztek lakóhellyel, illetve nem folytattak főfoglalkozásként végzett tevékenységet azon állam európai területén. E rendelkezés alkalmazásában egy másik állam vagy egy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységből származó körülményeket nem kell figyelembe venni;
b)
az olyan tisztviselők részére, akik azon állam állampolgárai vagy volt állampolgárai, amelynek területén alkalmazzák őket, de akiknek a szolgálatba lépésük napjával záródó 10 éves időtartam alatt lakóhelyük, valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásától eltérő okból az adott állam európai területén kívül volt.
[…]”
14.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (2) bekezdése értelmében az a tisztviselő, aki nem állampolgára és soha nem volt állampolgára annak az államnak, amelynek területén alkalmazzák, és aki nem felel meg a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság feltételeinek, a külföldi munkavégzési támogatás egynegyedével egyenlő külföldi tartózkodási támogatásra jogosult.
15.
A beilleszkedési támogatásról és a napidíjról a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 5. és 10. cikke rendelkezik.
16.
E melléklet 5. cikkének a tényállás megvalósulásának időpontjában alkalmazandó változata kimondja, hogy az a tisztviselő, aki nem felel meg a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság feltételeinek, egyhavi alapilletményének megfelelő beilleszkedési támogatásra jogosult.
17.
Az említett melléklet 10. cikke előírja, hogy az a tisztviselő, aki bizonyítékot szolgáltat arra, hogy lakóhelyet kellett változtatnia annak érdekében, hogy megfeleljen a személyzeti szabályzat 20. cikkének, a 10. cikkben meghatározott összegű napidíjra jogosult.
II – A jelen ügyekben a jogvita alapjául szolgáló tényállás
18.
A vizsgált négy ügy tényállása a következőképpen foglalható össze.
A – A C-7/06. P. sz. ügy
19.
A spanyol állampolgárságú B. Salvador García 2001. április 16-án a Bizottság tisztviselőjeként lépett szolgálatba Brüsszelben.
20.
Azt megelőzően, 1991 szeptemberétől 1992 júliusáig Brüsszelben folytatott tanulmányokat, majd 1992 októbere és 1993 februárja között a Bizottságnál teljesített gyakorlatot.
21.
A fellebbező 1993. október 1-jétől1994. december 31-ig Brüsszelben a Navarrai Autonóm Közösség kormányának alkalmazásában dolgozott, majd 1995. február 21-étől1995. augusztus 20-ig a Navarrai Autonóm Közösség gazdasági fejlesztésével megbízott társaságnál, a Sociedad de Desarrollo de Navarra, Sodena SA-nál (
7
) tevékenykedett.
22.
1995. szeptember 1-je és 1996. június 30. között B. Salvador García az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadói feladatait látta el.
23.
1996 júliusa és augusztusa folyamán a fellebbező Peruban egy nem kormányzati szervezet önkénteseként tevékenykedett.
24.
1996. szeptember 2-ától1997. február 28-ig az ECO vállalkozásnál dolgozott, amelyre a Bizottság technikai támogatási feladatok ellátását bízta.
25.
1997. március 1-je és 1999. március 31. között a fellebbező ugyanebben a városban a Navarrai Autonóm Közösség külgazdaságának fejlesztésével megbízott társaságnak, a Sociedad de Desarrollo Exterior de Navarra, Sodexna SA-nak (
8
) dolgozott, majd 1999. április 1-je és 2001. április 15. között a Navarrai Autonóm Közösség kormányának küldöttjeként tevékenykedett.
26.
2001. június 28-i határozatában a Bizottság úgy határozott, hogy a fellebbező nem jogosult külföldi munkavégzési támogatásra, sem az ahhoz kapcsolódó juttatásokra.
27.
2002. március 27-i, a fellebbező panaszát elutasító határozatában a Bizottság kimondta, hogy a fellebbező által Brüsszelben az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként, valamint a Sodena és Sodexna társaság számára végzett tevékenység nem tekinthető a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „másik állam vagy egy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek”.
28.
A Bizottság szerint e tevékenységeket tehát figyelembe kell venni, és a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második franciabekezdésében említett, referencia-időszaknak nevezett ötéves időszak 1995. október 16-tól2000. október 16-ig terjedt. Ebből a Bizottság arra következtet, hogy ezen időszak alatt a fellebbező Belgiumban lakott, és ott folytatta főfoglalkozásként végzett szakmai tevékenységét.
B – A C-8/06. P. sz. ügy
29.
A spanyol állampolgárságú A. Herrero Romeu 2001. november 16-án a Bizottság tisztviselőjeként lépett szolgálatba Brüsszelben.
30.
Azt megelőzően a fellebbező 1993 januárja és 2001 novembere között Brüsszelben a Patronat Català Pro Europa (
9
) delegációjánál dolgozott, amely a Katalóniai Autonóm Közösség kormánya érdekeinek a közösségi intézményeknél történő képviseletével megbízott szerv.
31.
2001. november 19-i határozatában a Bizottság úgy határozott, hogy a fellebbező nem jogosult külföldi munkavégzési támogatásra, sem az ahhoz kapcsolódó juttatásokra.
32.
2002. június 10-i határozatában a Bizottság elutasította a fellebbező panaszát azzal az indokkal, hogy a fellebbező által a Patronat szolgálatában végzett tevékenység nem tekinthető „másik állam részére végzett tevékenységnek”. Ebből a Bizottság azt a következtetést vonta le, hogy a referencia-időszak 1996. május 15-től2001. május 15-ig terjed, és ezen időszak alatt a fellebbező Belgiumban lakott, és ott folytatta főfoglalkozásként végzett szakmai tevékenységét.
C – A C-9/06. P. sz. ügy
33.
A spanyol állampolgárságú T. Salazar Brier 2002. június 1-jén a Bizottság tisztviselőjeként lépett szolgálatba Brüsszelben.
34.
Azt megelőzően a fellebbező 1994. október 3-a és 1998. augusztus 31-e között a Kanári-szigeteki Autonóm Közösség érdekeinek képviseletével és az említett autonóm közösség kormánya brüsszeli irodájának vezetésével megbízott társaságnak, a Sociedad Canaria de Fomento Económico, Sofesa SA-nál (
10
) dolgozott, majd 1998. szeptember 1-től2002. május 31-ig az említett autonóm közösség kormányának ideiglenes alkalmazottja volt.
35.
A T. Salazar Brier járandóságait megállapító, 2002. július 25-én kiállított személyi adatlap tanúsága szerint a Bizottság úgy határozott, hogy az érdekelt nem jogosult külföldi munkavégzési támogatásra, sem az ahhoz kapcsolódó juttatásokra.
36.
Az érdekelt panaszát a 2003. február 24-i határozat hallgatólagosan, majd a 2003. március 24-i határozat kifejezetten is elutasította. A Bizottság szerint a fellebbező által a Sofesa és Kanári-szigeteki Autonóm Közösség kormánya számára végzett tevékenység nem minősül „másik állam részére végzett tevékenységnek”. Ebből a Bizottság azt a következtetést vonta le, hogy a referencia-időszak 1996. december 1-jétől2001. november 30-ig terjed, és ezen időszak alatt a fellebbező Belgiumban lakott, és ott folytatta főfoglalkozásként végzett szakmai tevékenységét.
D – A C-10/06. P. sz. ügy
37.
A spanyol állampolgárságú R. de Bustamante Tello 2003. január 1-jén a Tanács tisztviselőjeként lépett szolgálatba Brüsszelben.
38.
Azt megelőzően a fellebbező 1991. december 2-a és 1996. július 31-e között Brüsszelben az Instituto de Fomento de la Región de Murcia (
11
), az autonóm közösség számára jelentőséggel bíró közösségi programok és jogi szabályozás figyelemmel kísérésével megbízott közjogi szerv szolgálatában végezte szakmai tevékenységét.
39.
1996 augusztusa és 2002 decembere között a fellebbező még mindig Brüsszelben dolgozott a Murcia Régió Autonóm Közössége érdekeinek a közösségi intézmények előtti képviseletével megbízott közigazgatási szerv, az Oficina de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia ante las Comunidades europeas (
12
) igazgatójaként.
40.
2003. január 24-i határozatában a Tanács úgy döntött, hogy a fellebbező nem jogosult külföldi munkavégzési támogatásra, sem az ahhoz kapcsolódó juttatásokra.
41.
2003. július 28-i, a fellebbező panaszát elutasító, határozatában a Tanács kimondta, hogy a fellebbezőnek az INFO és az ORM számára végzett szakmai tevékenysége nem tekinthető „másik állam részére végzett tevékenységnek”. Ebből a Tanács azt a következtetést vonta le, hogy a referencia-időszak 1997. július 1-jétől2002. június 30-ig terjed, és ezen időszak alatt az érintett Belgiumban lakott, és végezte szakmai tevékenységét.
III – A megtámadott ítéletek
42.
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. július 4-én és 2002. október 1-jén, valamint 2003. március 3-án és 2003. november 4-én benyújtott keresetlevelükkel B. Salvador García és A. Herrero Romeu, valamint T. Salazar Brier és R. de Bustamante Tello a Bizottságnak, illetve a Tanácsnak a külföldi munkavégzési támogatást és az ahhoz kapcsolódó juttatásokat megtagadó határozatai megsemmisítése iránti keresetet terjesztettek elő.
43.
A fellebbezők továbbá kérték az intézményeknek a költségek viselésére való kötelezését is.
44.
A külföldi munkavégzési támogatás iránti kérelmük alátámasztására a fellebbezők három jogalapra hivatkoztak, melyek közül az első a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének megsértésére, a második a tények téves értékelésére, a harmadik pedig az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozik.
45.
B. Salvador García, A. Herrero Romeu, T. Salazar Brier az indokolási kötelezettség megsértését is felróják a Bizottságnak.
46.
A napidíjra és a beilleszkedési támogatásra vonatkozó kérelmük alátámasztására a fellebbezők a Bizottság kontra Lozano Palacios ügyben 1998. május 28-án hozott ítélettel (
13
) összhangban arra hivatkoznak, hogy a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságuk elismerése esetén e juttatásokban automatikusan részesülnének.
47.
Az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbezők kérelmeit, és úgy határozott, hogy mindegyik fél maga viselje a saját költségeit.
48.
Az Elsőfokú Bíróság a külföldi munkavégzési támogatás iránti kérelem alátámasztására felhozott jogalapokat vagy elfogadhatatlannak, vagy alaptalannak találta, ezért azokat elutasította.
49.
Az Elsőfokú Bíróság a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó első jogalapot a következő okok miatt találta alaptalannak.
50.
Az Elsőfokú Bíróság jelezte, hogy a töretlen ítélkezési gyakorlat szerint a külföldi munkavégzési támogatás létjogosultsága a tisztviselőt amiatt sújtó sajátos terhek és hátrányok ellensúlyozásában keresendő, hogy hivatalát tartósan olyan országban kell ellátnia, amellyel szolgálatba lépését megelőzően nem alakított ki tartós kapcsolatot, és ahhoz, hogy ilyen tartós kapcsolat megállapítható legyen, és ennek következtében a tisztviselő a külföldi munkavégzési támogatás kedvezményétől elessék, a jogalkotó azt követeli meg, hogy a tisztviselő egy ötéves időszakban lakóhellyel rendelkezzék, illetve főfoglalkozásként végzett tevékenységet folytasson a munkavégzés államában.
51.
Az Elsőfokú Bíróság arra is emlékeztetett, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második franciabekezdésében szereplő, a referencia-időszakban másik állam vagy nemzetközi szervezet részére tevékenységet végző tisztviselők javára megfogalmazott kivétel létjogosultsága abban áll, hogy ilyen körülmények között e tisztviselőkről nem állítható, hogy tartós kapcsolatot alakítottak ki a munkavégzés országával, tekintettel az országban való tartózkodásuk ideiglenes jellegére.
52.
Az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy tekintettel a fellebbezőknek a Bizottságnál vagy a Tanácsnál való szolgálatba lépése időpontjára, a referencia-időszak B. Salvador García esetében 1995. október 16-tól2000. október 15-ig, A. Herrero Romeu esetében 1996. május 16-tól2001. május 15-ig, T. Salazar Brier esetében 1996. december 1-jétől2001. november 30-ig és R. de Bustamante Tello esetében 1997. július 1-jétől2002. június 30-ig terjed.
53.
Az Elsőfokú Bíróság rámutatott, hogy e referencia-időszakok tartama alatt a fellebbezők nagyrészt Brüsszelben folytatták főfoglalkozásként végzett tevékenységüket, a következőképpen:
—
B. Salvador García egyrészt a Sodexna és a Navarrai Autonóm Közösség kormányának szolgálatában, másrészt az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként;
—
A. Herrero Romeu a Patronat delegációjánál;
—
T. Salazar Brier a Sofesa, majd a Kanári-szigeteki Autonóm Közösség kormánya szolgálatában;
—
R. de Bustamante Tello az ORM-nél.
54.
Az Elsőfokú Bíróság jelezte, hogy a fellebbezők jogorvoslata keretében azt kell megállapítani, hogy az általuk a referencia-időszak alatt Brüsszelben végzett munkát a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése szerinti másik állam részére végzett tevékenységnek kell-e tekinteni, valamint a B. Salvador García által az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatait ugyanezen rendelkezés értelmében vett nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek kell-e tekinteni.
55.
Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a közösségi jog és nevezetesen a személyzeti szabályzat elegendő útbaigazítást nyújtanak a személyzeti szabályzat VII. melléklet 4. cikke hatályának meghatározásához és – következésképpen – az államfogalomnak a különböző nemzeti jogokhoz képest önálló értelmezéséhez.
56.
Elsősorban, az Elsőfokú Bíróság jelezte, hogy a Bíróság kimondta, a szerződés általános rendszeréből kitűnik, hogy az intézményi rendelkezések területén a tagállam fogalma csak a tagállamok kormányzati hatóságaira vonatkozik, és az nem terjeszthető ki a régiók vagy az autonóm közösségek kormányaira, akármekkora a részükre elismert hatáskörök terjedelme. Ha ennek ellenkezőjét fogadnánk el, az a szerződésekben előírt intézményi egyensúly megbontásához vezetne; e szerződések határozzák meg nevezetesen azokat a feltételeket, amelyek között a tagállamok (vagyis az alapító és a csatlakozási szerződés részes tagállamai) részt vesznek a közösségi intézmények működésében (
14
).
57.
Másodsorban, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a személyzeti szabályzat rendelkezései, amelyek célja a közösségi intézmények és a tisztviselők közötti jogviszonyoknak kölcsönös jogok és kötelezettségek meghatározásával történő szabályozása, pontos szakkifejezéseket tartalmaznak, amelyeknek analógia útján, kifejezetten nem szabályozott esetekre való kiterjesztése kizárt (
15
).
58.
Az Elsőfokú Bíróság rámutatott, hogy a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikkében a jogalkotó az „állam” kifejezést használta, holott már a személyzeti szabályzat megalkotása időszakában léteztek szövetségi vagy regionális felépítésű tagállamok is (amilyen például a Németországi Szövetségi Köztársaság), és nemcsak központosított belső felépítésű államok. Ebből az Elsőfokú Bíróság arra következtet, hogy amennyiben a közösségi jogalkotó fel akarta volna venni az említett cikkbe az állam közigazgatási alegységeit vagy a helyi önkormányzatokat, akkor azt kifejezetten megtette volna.
59.
Az Elsőfokú Bíróság az előző megállapítások összességéből azt a következtetést vonta le, hogy a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikkében foglalt „állam” fogalma csak az államra mint jogi személyre és a nemzetközi jog egységes alanyára, valamint kormányzati szerveire vonatkozik. Az Elsőfokú Bíróság szerint a fellebbezők által javasolthoz hasonló értelmezés arra vezethetne, hogy államnak tekinthetnénk minden olyan közcélú szervezetet, amely jogi személyiséggel rendelkezik, és amelynek a központi kormányzat belső hatásköröket adott át, beleértve az önkormányzatokat vagy bármely szervezetet, amelyre közigazgatás feladatköröket ruházott át.
60.
Az Elsőfokú Bíróság ezért megállapította, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkében szereplő „másik állam részére végzett tevékenység” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az nem vonatkozik az állam közigazgatási alegységeinek kormányzata részére végzett tevékenységre.
61.
A fent hivatkozott Salvador García kontra Bizottság és Salazar Brier kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben az Elsőfokú Bíróság hozzátette, hogy az a tevékenység, amelyet a fellebbezők a gazdasági társaságok valamelyik típusához tartozó állami tulajdonú társaságok számára végeztek, még kevésbé tekinthető állam részére végzett tevékenységnek. Az Elsőfokú Bíróság szerint ugyanis az ilyen állami gazdasági társaságok, részvénytársaságok vagy korlátolt felelősségű társaságok természetükből adódóan nem tartoznak az állami közigazgatási szervek közé, még akkor sem, ha bizonyos közérdek képviseletére képesek, vagy közérdekű feladatot látnak el.
62.
E megfontolások alapján az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a fellebbezők által a referencia-időszak alatt folytatott tevékenység nem tekinthető a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikke értelmében vett másik állam részére végzett tevékenységnek.
63.
Az Elsőfokú Bíróság pontosította, hogy ezt az értékelést nem kérdőjelezheti meg a felperesnek a közösségi jogban egy decentralizált szervezeteket magában foglaló államfogalom létezésére alapított érve. Az Elsőfokú Bíróság szerint igaz ugyan, hogy tagállami kötelezettségszegés esetén a tagállam minden hatósága – ideértve a területi vagy decentralizált hatóságokat is – köteles saját hatásköre keretein belül biztosítani a közösségi jog szabályainak tiszteletben tartását, azonban az a kereset, amelynek révén a Bíróság megállapíthatja, hogy valamely tagállam nem teljesítette valamely kötelezettségét, kizárólag e tagállam kormánya ellen irányul, még akkor is, ha a kötelezettségszegés valamely régió vagy autonóm közösség hatóságainak cselekvéséből vagy cselekvésének elmulasztásából ered. Erre az ítélkezési gyakorlatra tehát a fellebbezők nem hivatkozhatnak érvényesen az állam fogalmának általuk ajánlott tág értelmezési tétele alátámasztására.
64.
Az Elsőfokú Bíróság bemutatta azt is, miért kell elutasítani a fellebbezőknek az autonóm közösségeket a spanyol jogrendszerben megillető saját hatáskörökre alapított érveit.
65.
Az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbező azon érvelését is, hogy ugyanahhoz a betegbiztosítási rendszerhez és ugyanahhoz a pénzügyi rendszerhez tartozott, mint a Spanyol Királyság Európai Unió melletti állandó képviseletén dolgozó személyi állomány tagjai.
66.
Az Elsőfokú Bíróság végezetül az autonóm közösségek képviselőinek a Bizottság tanácsadó testületeiben történő részvételére alapított fellebbezői érvvel kapcsolatban kimondta, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második franciabekezdésében szereplő kivétel megköveteli, hogy az érintettnek közvetlen jogviszonya legyen a szóban forgó állammal vagy nemzetközi szervezettel. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a fellebbezők a tárgyaláson kifejezetten elismerték, hogy soha nem voltak tagjai a Tanács és a Bizottság szerveinek a reájuk vonatkozó referencia-időszak alatt megtartott ülésein részt vevő spanyol küldöttségnek. A fellebbezők arra sem hivatkoztak, hogy esetleg valamiféle közvetlen jogviszonyt tartottak volna fenn a spanyol állam központi kormányzatával, amelynek révén úgy lehetett volna tekinteni, hogy az említett időszakban a spanyol állam részére végeztek volna tevékenységet.
67.
A fent hivatkozott Salvador García kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben az Elsőfokú Bíróság azt is megvizsgálta, hogy a fellebbező által az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként végzett tevékenységet a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikke értelmében nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek kell-e tekinteni.
68.
Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy e kérdésre a következő okok miatt nem szükséges válaszolni: az Elsőfokú Bíróság szerint még ha e tevékenységet nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek kellene is tekinteni, és az annak megfelelő időszakot ki kellene is hagyni a referencia-időszak számításából, akkor a referencia-időszak 1994. december 16-án kezdődne, amely időpontban a fellebbező már – 1993. december 17-e óta – be volt jelentve Saint-Gilles községbe, és 1993. október 1-je óta Brüsszelben a Navarrai Autonóm Közösség kormányának dolgozott. E tények azt támasztják alá, hogy a fellebbező szokásos tartózkodási helye legkésőbb 1994. december 16-a óta Brüsszelben volt.
69.
Végezetül az Elsőfokú Bíróság mind a négy megtámadott ítéletben azt a következtetést vonta le, hogy mivel a fellebbezők nem jogosultak külföldi munkavégzési támogatásra, ezért a beilleszkedési támogatás és a napidíj iránti kérelmüket – melyet a fellebbezők arra alapítottak, hogy a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság elismerése esetén e juttatásokra automatikusan jogosultak – szintén el kell utasítani.
IV – A fellebbezések
70.
A fellebbezők fellebbezésük elfogadhatóságának megállapítását és a megtámadott ítéletek hatályon kívül helyezését kérik a Bíróságtól.
71.
B. Salvador García és T. Salazar Brier továbbá kérik, hogy adott esetben a Bíróság utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé.
72.
Végezetül a négy fellebbező kéri az alperes intézmény kötelezését a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás összes költségének viselésére.
73.
A Bizottság kéri a fellebbezések elutasítását a C-7/06. P.–C-9/06. P. sz. ügyekben.
74.
A Tanács a C-10/06. P. sz. ügyben kéri a Bíróságot, hogy a fellebbezést – mint elfogadhatatlant, másodlagosan pedig mint alaptalant – utasítsa el, és kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.
A – A felek érvelése
1. A fellebbezők
75.
A fellebbezők mindegyike ugyanarra a jogalapra alapítja fellebbezését, amely jogalap a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második franciabekezdésének az Elsőfokú Bíróság általi megsértésére vonatkozik.
76.
E jogalapon belül a fellebbezők négy kifogást hoznak fel.
77.
A négy vizsgált ügyben a fellebbezők a vitatott kivétel megszorító értelmezését, másodsorban e kivétel céljának (ratio legis) és összefüggéseinek figyelmen kívül hagyását róják fel az Elsőfokú Bíróságnak.
78.
A C-7/06. P. és C-9/06. P. sz. ügyekben B. Salvador García és T. Salazar Brier azt is kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság a másik állam részére végzett tevékenység fogalmából kizárta a közérdekű feladatot ellátó állami gazdasági társaság, részvénytársaság vagy korlátolt felelősségű társaság részére végzett tevékenységet, anélkül hogy megvizsgálta volna, hogy e társaság állami irányítás alatt állt-e.
79.
Végezetül a C-7/06. P. sz. ügyben B. Salvador García felrója az Elsőfokú Bíróságnak, hogy elmulasztotta értelmezni a nemzetközi szervezet részére végzett tevékenység fogalmát, és ebből következően nem állapította meg, hogy az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként végzett tevékenység e fogalom alá tartozik.
a) A vitatott kivétel megszorító értelmezése
80.
A fellebbezők felróják az Elsőfokú Bíróságnak, hogy megszorítóan értelmezte a vitatott rendelkezést, noha azt, mint a kivétel alóli kivételt, kiterjesztően kellett volna értelmeznie.
81.
Azzal érvelnek, hogy ily módon az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletekben eltért a korábbi ítélkezési gyakorlatától, melyet többek között a Verdakas kontra Bizottság ügyben 1993. március 30-án hozott ítéletben fektetett le (
16
).
b) A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második franciabekezdése céljának (ratio legis) és összefüggéseinek figyelmen kívül hagyása
82.
A fellebbezők emlékeztetnek arra, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második franciabekezdésében szereplő másik állam vagy nemzetközi szervezet részére tevékenységet végző tisztviselők javára megfogalmazott kivétel létjogosultsága abban áll, hogy e tisztviselőkről nem állítható, hogy tartós kapcsolatot alakítottak ki a munkavégzés országával, tekintettel az országban való tartózkodások ideiglenes jellegére.
83.
A fellebbezők arra is rámutatnak, hogy e tekintetben a fent hivatkozott Verdakas kontra Bizottság ítéletben megállapítást nyert, hogy a külföldi munkavégzés a nemzetközi jog értelmében független az érintett személy egyedi jogállásától, mivel ő valamely nemzetközi közjogi szervezet személyi állományának a tagja.
84.
A fellebbezők ebből arra következtetnek, hogy a megtámadott ítéletek azzal, hogy kizárják e kivétel alkalmazási köréből az érintett tagállam számára autonóm közösségek közvetítésével végzett feladatokat, figyelmen kívül hagyja az említett rendelkezés létjogosultságát, ezenkívül hátrányos megkülönböztetést teremt az illető állam számára a központi közigazgatás közvetítésével vagy az állandó képviselet keretében feladatot teljesítő, külföldi munkavégzési támogatásra jogosult tisztviselők, és azon tisztviselők között, akik e feladatokat autonóm közösség közvetítésével látják el. A fellebbezők véleménye szerint ugyanis e két helyzetben a tisztviselő a Közösségeknél való szolgálatba lépését megelőzően az illető államba szóló kiküldetése időleges volta miatt nem alakított ki tartós köteléket az alkalmazási helye szerinti állammal. Végső soron az a fontos, hogy a tisztviselő által az alkalmazási helye szerinti állammal kialakított kötelék tartós-e, vagy sem.
85.
A fellebbezők szerint a személyek e két kategóriájának helyzete között nincs olyan különbség, amely indokolná a hátrányos megkülönböztetést. Ráadásul e két kategóriába tartozó személyek hasonló feladatokat látnak el, kapcsolatot tartanak a Bizottsággal, gondoskodnak annak tájékoztatásáról stb., mindezt az állam szolgálatában teszik, olyan keretek között, ahol az autonóm közösségeknek a közösségi területen való részvétele egyre jelentősebb.
86.
A fellebbezők azt állítják, hogy e kivétel előírásával a közösségi jogalkotó szándéka az volt, hogy az alkalmazási hely szerinti országgal való tartós kapcsolat kialakításának vélelme akkor érvényesüljön, ha az adott országban ellátott feladatok a közérdeket szolgálják.
87.
Végezetül az Elsőfokú Bíróság elemzésével ellentétben e kiterjesztő értelmezés nem vezetne oda, hogy minden önálló jogi személyiséggel felruházott közjogi jogalanyt „államnak” kellene tekinteni. Ezen értelmezés a közösségekkel összefüggő hatáskörrel rendelkező jogalanyokra korlátozódnék, mint amilyenek az autonóm közösségek.
c) A közérdekű feladatot ellátó társaságok részére végzett tevékenység kizárása
88.
B. Salvador García és T. Salazar Brier azt állítják, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta az ítélkezési gyakorlatot, többek között a Bíróság által a Beentjes-ügyben 1988. szeptember 20-án hozott ítéletet (
17
) és a Bizottság kontra Írország ügyben 1998. december 17-én hozott ítéletet (
18
), amikor a másik állam részére végzett tevékenységből származó körülmények fogalmából anélkül zárta ki a fellebbező által munkavállalóként közérdekű feladatot ellátó társaság számára végzett feladatokat, hogy megvizsgálta volna, hogy e társaság – tekintettel összetételére, az általa ellátott feladatokra és a hatóságoktól való függőségére – az államhoz tartozik-e.
d) Az Elsőfokú Bíróság tartózkodása attól, hogy az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként végzett tevékenységet nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek minősítse
89.
Végezetül B. Salvador García a C-7/06. P. sz. ügyben előadja, hogy ha a Bíróság megállapítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot a fellebbezőnek a Navarrai Autonóm Közösség kormánya és a Sodexna számára Brüsszelben végzett tevékenységének elemzésekor, akkor meg kellene vizsgálni a fellebbező által az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatainak minősítését.
2. A Bizottság védekezése a C-7/06. P.–C-9/06. P. sz. ügyekben
90.
A Bizottság a következő érveket sorakoztatja fel.
a) A vitatott kivétel megszorító értelmezésére vonatkozó kifogásról
91.
A Bizottság azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság nem értelmezte megszorítóan a vitatott kivételt. Szerinte az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy az állam részére végzett tevékenység fogalma megköveteli az érdekelt és az állam közötti közvetlen jogi kapcsolat létét. Márpedig a fellebbezők nem álltak közvetlen jogi kapcsolatban a Spanyol Királysággal.
b) A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második franciabekezdése céljának (ratio legis) és összefüggéseinek az Elsőfokú Bíróság általi figyelmen kívül hagyása
92.
A Bizottság először is azt állítja, hogy a fellebbezők érvelése hibás előfeltevésen alapul.
93.
A Bizottság szerint a fellebbezők összetévesztenek két fogalmat, tudniillik a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikkében foglalt kivétel létének célját (ratio legis) és az e kivételben szereplő „állam” kifejezés használatának célját (ratio legis). Az „állam” kifejezés értelmezéséről folyt vita az Elsőfokú Bíróság előtt, és ez vitatott a Bíróság előtt is. Az alkalmazási hely szerinti országgal való tartós kapcsolat hiányára vonatkozó kivétel célja irreleváns az e rendelkezésben szereplő „állam” fogalmának értelmezése szempontjából.
94.
A Bizottság arra a következtetésre jut, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor abból indult ki, hogy a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikkében a jogalkotó az „állam” kifejezést használta, holott már a személyzeti szabályzat megalkotása időszakában léteztek szövetségi vagy regionális felépítésű tagállamok is (amilyen például a Németországi Szövetségi Köztársaság), és nemcsak központosított, belső felépítésű államok, tehát amennyiben a közösségi jogalkotó fel akarta volna venni az említett cikkbe az állam közigazgatási alegységeit vagy a helyi önkormányzatokat, akkor azt kifejezetten megtette volna.
95.
Másodszor, a Bizottság úgy véli, nem megalapozott a fellebbezők azon felvetése, mely szerint az Elsőfokú Bíróság hátrányos megkülönböztetést teremt az állam számára a központi közigazgatás közvetítésével az állandó képviselet keretében feladatot teljesítő tisztviselők és azon tisztviselők között, akik e feladatokat autonóm közösség közvetítésével látják el.
96.
A két helyzet ugyanis az ellátott feladatokat tekintve nem hasonlítható össze, mivel – ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság jelezte – a spanyol autonóm közösségek brüsszeli képviseleteinek feladata az általuk képviselt közigazgatás érdekképviseletével kapcsolatos ügyek intézése; ezek az érdekek nem esnek szükségszerűen egybe a többi autonóm közösség vagy a Spanyol Királyság (mint állam) érdekeivel.
97.
Harmadszor, a Bizottság azzal érvel, hogy nem helytálló a fellebbezők azon felvetése, mely szerint az autonóm közösségek részére végzett tevékenység esetében a tisztviselő az illető államba szóló kiküldetése időleges volta miatt nem alakít ki tartós köteléket az alkalmazási helye szerinti állammal. A Bizottság szerint a közösségi jogalkotó döntését kell alapul venni, akinek nem állt szándékában az említett kivétel hatálya alá sorolni az állam politikai alrendszereit, így például a regionális kormányzatokat, az autonóm közösségeket és más helyi jogalanyokat.
98.
Negyedszer, a Bizottság szembehelyezkedik a fellebbezők azon érvelésével, mely szerint a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikkében szereplő kivételt minden közérdek szolgálatában végzett tevékenységre alkalmazni kellene, ellentétben a magánérdekből teljesített feladatokkal.
99.
A Bizottság rámutat, hogy ezen értelmezés nem csupán a jogalkotó szándékával volna ellentétes, hanem oda vezetne, hogy államnak lehetne tekinteni minden olyan közcélú szervezetet, amely jogi személyiséggel rendelkezik, és amelynek a központi kormányzat belső hatásköröket adott át, beleértve az önkormányzatokat vagy bármely szervezetet, amelyre a közigazgatás feladatköröket ruházott át.
100.
A fellebbezők azon érvelésére vonatkozóan, melynek alapja az a gondolat, hogy „végső soron az a fontos, hogy a tisztviselő által az alkalmazási helye szerinti országgal kialakított kötelék tartós-e, vagy sem, és megállapítható, hogy nincs olyan különbség azon személyek szakmai helyzete, akik az állam részére végzett tevékenységüket valamely autonóm közösség közvetítésével végzik, és azok között, akik ugyanezt a központi közigazgatás közvetítésével teszik, amely indokolná a hátrányos megkülönböztetést”, a Bizottság megjegyzi, hogy olyan új kérdésről van szó, amely legalábbis ilyen formában az Elsőfokú Bíróság előtt nem merült fel, és amelynek elfogadhatósága emiatt kétséges. Erre vonatkozóan a Bizottság a Bíróság bölcsességére hagyatkozik.
c) A C-7/06. P. és C-9/06. P. sz. ügyekben felhozott, a közjogi társaságok alkalmazottjaként végzett tevékenységek kizárásának hibás jellegére vonatkozó kifogásról
101.
A Bizottság azt állítja, hogy e kifogás megalapozatlan, mivel a Beentjes-ügyben, illetve a Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet, amelyekre a fellebbezők utalnak, az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések elbírálási eljárásainak összehangolásáról szóló, 1971. július 26-i 71/305/EGK tanácsi irányelvre (
19
) vonatkoznak, melynek célja (ratio legis) eltér a vitatott kivétel céljától (ratio legis).
102.
A Bizottság hozzáteszi, hogy a közjogi társaságoknak dolgozó személy nem áll közvetlen jogviszonyban az érintett állammal, noha az ilyen jogviszony léte a vitatott kivétel alkalmazásának az ítélkezési gyakorlat által kimunkált, kötelezően teljesítendő feltétele.
d) Az Elsőfokú Bíróság attól való tartózkodásáról, hogy az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként végzett tevékenységet nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek minősítse
103.
A Bizottság szerint az Elsőfokú Bíróság nem mulasztott el felelni arra a kérdésre, hogy a B. Salvador García által az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatokat nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek kell-e tekinteni, mivel az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy az e kérdésre adandó válasz nincs hatással a külföldi munkavégzési támogatás odaítélésére, ugyanis a fellebbező szokásos tartózkodási helye Brüsszelben volt, mind e tevékenység végzése előtt, mind azt követően.
104.
Másrészt a Bizottság szerint az ilyen tevékenység nem tartozik a vitatott kivétel alkalmazási körébe, mivel a fellebbező e tevékenysége során nem került közvetlen jogviszonyba a Parlamenttel.
3. A Tanács védekezése a C-10/06. sz. ügyben
105.
A Tanács elsődlegesen azt állítja, hogy R. De Bustamante Tello fellebbezése elfogadhatatlan, mivel abban csupán az Elsőfokú Bíróság előtt megfogalmazott érveket ismétli, és azok újbóli megvizsgálását kéri a Bíróságtól.
106.
A Tanács másodlagosan azzal érvel, hogy a fellebbezést – mint megalapozatlant – el kell utasítani.
107.
A vitatott kivétel megszorító értelmezésére és az Elsőfokú Bíróságnak a fent hivatkozott Vardakas kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben elfoglalt álláspontja figyelmen kívül hagyására vonatkozó első kifogással kapcsolatban a Tanács előadja, hogy a fellebbező ezen ítéletet az ügy összefüggéséből kiragadva, és a pénzbeli juttatásokra való jogosultságot megalapozó közösségi jog megszorító értelmezését előíró állandó ítélkezési gyakorlat (
20
) ellenében hozta fel.
108.
Másrészt a Tanács azt állítja, hogy a másik állam részére végzett tevékenység fogalmának a fellebbező által képviselt értelmezése ellentétes a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatával, mely szerint az intézményi rendelkezések területén a „tagállam” fogalma csak a tagállamok kormányzati hatóságaira vonatkozik, és az nem terjeszthető ki a régiók vagy az autonóm közösségek kormányaira, akármekkora a részükre elismert hatáskörök terjedelme. A Tanács ebből arra következtet, hogy ha ennek ellenkezőjét elfogadnánk, az a szerződésekben előírt intézményi egyensúly megbontásához vezetne.
109.
A vitatott rendelkezés léte céljának (ratio legis) és összefüggéseinek állítólagos figyelmen kívül hagyására vonatkozóan a Tanács fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság álláspontja tökéletesen összhangban van a szerződésekben előírt intézményi egyensúllyal. A Tanács szerint a fellebbező álláspontjának elfogadása esetén az állam fogalma kiterjedne nem csupán az autonóm közösségekre vagy más hasonló regionális hatóságokra, hanem a községi vagy helyi hatóságokra és közvállalkozásokra is, melyek nehezen behatárolhatóak.
B – Értékelés
1. A C-10/06. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezés elfogadhatóságáról
110.
Az alapügyben eljáró bíróság elé tárt jogalapoknak és érveknek a fellebbezés keretében való megismétlése önmagában nem szolgál indokul a fellebbezés elfogadhatatlanságára. A fellebbező azért nem elégedhet meg az első fokon felhozott jogalapok és érvek egyszerű megismétlésével, ezáltal keresetének újbóli megvizsgálását kérve a Bíróságtól, mert a jogorvoslat e módja nem szolgálhat a jogvita másodszori elbírálására.
111.
Viszont ha a felperes a közösségi jognak az Elsőfokú Bíróság általi értelmezését vagy alkalmazását kifogásolja, az elsőfokú eljárásban megvizsgált jogkérdések a fellebbezés keretében újból vita tárgyát képezhetik (
21
). Ahogyan azt a Bíróság már többször jelezte, ha a felperes az Elsőfokú Bíróság előtt már felhasznált jogalapokra és érvekre nem alapíthatná fellebbezését, a fellebbezési eljárás részben értelmét vesztené (
22
).
112.
Jelen esetben R. de Bustamante Tello fellebbezéséből kitűnik, hogy a fellebbező nem kérelmének újbóli megvizsgálását kéri a Bíróságtól. A fellebbező az Elsőfokú Bíróság által a vitatott kivétel értelmezésére, valamint e kivétel céljának (ratio legis) és összefüggéseinek figyelmen kívül hagyására vonatkozó kifogásokra adott értékelését vitatja. A fellebbező azt is pontosítja, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolását mely pontokon vitatja.
113.
Az tehát a véleményem, hogy R. de Bustamante Tello fellebbezését el kell fogadni. Ezenkívül megállapítható, hogy a másik három fellebbezés R. de Bustamante Tello beadványával azonos módon van megfogalmazva, és azok elfogadhatóságát a Bizottság nem vitatja.
2. A fellebbezők arra alapozott érveléséről, hogy „[v]égső soron az a fontos, hogy a tisztviselő által az alkalmazási helye szerinti állammal kialakított kötelék tartós-e, vagy sem”
114.
Véleményem szerint ez az érvelés elfogadható. Ugyanis, még ha feltételezzük is, hogy az említett érvelést nem ilyen módon megfogalmazva terjesztették az Elsőfokú Bíróság elé, akkor sincs szó a Bíróság eljárási szabályzata 42. cikke 2. §-ának értelmében vett új jogalapról, amely megváltoztatná az Elsőfokú Bíróság előtti jogvita tárgyát, és amelynek megvizsgálása esetén a Bíróságnak túl kellene terjeszkednie felülvizsgálati hatáskörén, amelynek az elsőfokú határozat vizsgálatára kell szorítkoznia.
115.
Egyszerűen olyan állításokról van szó, melyekkel a fellebbezők azt kívánják alátámasztani, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második franciabekezdésének célját. Olyan érvekről van tehát szó, amelyek e rendelkezés Elsőfokú Bíróság általi megsértésének alátámasztására szolgálnak, és nincs olyan kötelezettség melynek értelmében a fellebbezés keretében előadott érveket az elsőfokú eljárás során előzetesen meg kellett volna vitatni. (
23
)
3. Az ügy érdeméről
116.
A fellebbezések alapján mindenekelőtt két jogkérdést kell megvizsgálni. Az első – mind a négy ügyben felmerülő – kérdés a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második franciabekezdésében szereplő, „másik állam részére végzett tevékenység” fogalmára vonatkozik.
117.
Ki fogom fejteni, hogy véleményem szerint e fogalom miért nem csupán a tagállamok kormányzati szervei részére végzett tevékenységet takarja, hanem azt úgy kell érteni, mint amely valamely területi önkormányzat részére teljesített feladatra is ugyanúgy vonatkozik, mint az olyan – bármilyen jogi formában működő – jogalany számára végzett tevékenységre, amelyet valamely hatósági aktus hatalmaz fel arra, hogy a hatóság felügyelete alatt olyan közérdekű feladatot lásson el, mint a területi önkormányzat érdekeinek a közösségi szervek előtti képviselete vagy védelme.
118.
A második kérdés a C-7/06. P. sz. ügyben merült fel. A fent hivatkozott Salvador García kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy tekintettel a referencia-időszak alatt a fellebbező által a Sodexna társaság és a Navarrai Autonóm Közösség részére végzett tevékenység elemzésére, nem szükséges nyilatkoznia arról a kérdésről, hogy e tevékenységet a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikke értelmében nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek kell-e tekinteni.
119.
Ha a Bíróság osztja a másik állam részére végzett tevékenység fogalmáról alkotott véleményemet, akkor az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatoknak a személyzeti szabályzat szóban forgó rendelkezése alapján való minősítése releváns lehet a C-7/06. P. sz. ügy megoldása szempontjából. Be fogom mutatni, hogy véleményem szerint milyen feltételek mellett kell e feladatokat az említett rendelkezés értelmében vett nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek tekinteni.
a) A „másik állam részére végzett tevékenység” fogalma
120.
Ha a személyzeti szabályzat nem hivatkozik a tagállamok jogrendszerére a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második franciabekezdésében szereplő, „másik állam részére végzett tevékenység” fogalma értelmének és terjedelmének meghatározása érdekében, akkor – ahogyan arra az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletekben rámutatott – azt az egész Közösségben önállóan és egységesen kell értelmezni.
121.
Ezen ítéletekben az Elsőfokú Bíróság következtetése, mely szerint a szóban forgó fogalom kizárólag a másik állam központi közigazgatása részére végzett tevékenységre vonatkozik, két érven alapul. Egyrészt az Elsőfokú Bíróság szerint az intézményi rendelkezések területén a tagállam fogalma csak a tagállamok kormányzati hatóságaira vonatkozik. Másrészt a személyzeti szabályzat rendelkezései, amelyek célja a közösségi intézmények és a tisztviselők közötti jogviszonyoknak kölcsönös jogok és kötelezettségek meghatározásával történő szabályozása, pontos szakkifejezéseket tartalmaznak, amelyeknek analógia útján, kifejezetten nem szabályozott esetekre való kiterjesztése kizárt. Ha a közösségi jogalkotó fel akarta volna venni az említett cikkbe az állam közigazgatási alegységeit vagy a helyi önkormányzatokat, akkor azt kifejezetten megtette volna, hiszen e rendelkezés megalkotásának időszakában már léteztek szövetségi vagy regionális felépítésű tagállamok is, amilyen például a Németországi Szövetségi Köztársaság.
122.
Ezen indokolás a következő okok miatt nem tűnik számomra helytállónak.
123.
Az első érvre vonatkozóan meg kell állapítani, hogy a személyzeti szabályzat nem határozza meg a VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második franciabekezdésében szereplő „másik állam részére végzett tevékenység” fogalmát. Másfelől a közösségi jogban az állam fogalma sincs meghatározva. Ez utóbbi fogalmat a Bíróság határozta meg a Szerződések értelmezése során, és ez az értelmezés sem egyértelmű. Az állam fogalmát lehet kiterjesztően vagy megszorítóan értelmezni annak megfelelően, hogy milyen összefüggésben szerepel és attól függően, hogy a közösségi jog hatékony érvényesüléséhez mi tűnik szükségesnek.
124.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállam EK 230. cikk második bekezdésében – amely felsorolja azon feleket, akik megsemmisítés iránti közvetlen keresetet nyújthat be a közösségi jog bármely másodlagos jogi aktusával szemben – szereplő tagállam fogalma kizárólag az államok kormányzati hatóságaira vonatkozik (
24
). A tagállamok területi önkormányzatai, valamint az azoknak alárendelt szervek kizárólag az őket közvetlenül és személyükben érintő határozatokkal szemben indíthatnak keresetet.
125.
Ugyanilyen értelemben megszorítóan kell értelmezni a személyek szabad mozgásának akadályozását tiltó rendelkezés alóli, az EK 39. cikk (4) bekezdésében és az EK 45. cikkben előírt kivételt, amely kimondja, hogy e tilalom nem vonatkozik a „közszolgálatban történő foglalkoztatásra” vagy a közhatalom gyakorlásához kapcsolódó tevékenységekre. Így az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően e kivétel nem minden közszolgálatban történő foglalkoztatásra vonatkozik, hanem kizárólag azokra, amelyek az államok hatalomgyakorlásához legszorosabban kapcsolódó feladatokra, vagyis amelyek a közhatalom gyakorlására és az állam általános érdekeinek védelmére irányulnak (
25
).
126.
Ezzel szemben amikor a tagállamoknak a közösségi jog átültetésére vonatkozó felelőssége terjedelméről van szó, a Bíróság az állam fogalmát kiterjesztően értelmezi. Annak érdekében, hogy a közösségi jog végrehajtása ne függjön a tagállamok politikai, intézményi és adminisztratív berendezkedésétől, és hogy e berendezkedésbe ne avatkozzék bele, a Bíróság a nemzetközi jog azon elvét alkalmazza, mely szerint a kötelezettséget vállaló és ezáltal vállalt kötelezettségei tiszteletben tartására köteles jogalany maga a saját szervezeti és működési egységében tekintett állam (
26
).
127.
E megközelítés szerint az állam fogalma nem korlátozódik kizárólag a kormányzati szervekre. A közösségi jog hatékony és egységes alkalmazásának biztosítása érdekében a Bíróság az állam összes közigazgatási hatóságára és szervére – amilyenek a területi önkormányzatok is – kiterjesztette e fogalmat. A Bíróság azt is kimondta, hogy e fogalom az állami ellenőrzés alatt álló magánjogi jogalanyokra is vonatkozik.
128.
Így a Bíróság kimondta, hogy az EK 226. cikkben előírt eljárás megindítható, az állam bármely szerve kövesse is el a kötelezettségszegéshez vezető tevékenységet vagy mulasztást. A Bíróság nem csupán az állam központi szervei – ideértve az alkotmány alapján függetlennek tekintett hatóságokat (
27
) – által tanúsított magatartást tulajdonítja az államnak, hanem a területi önkormányzatokét is, amilyen valamely szövetségi állam régiója vagy valamely település (
28
). A Bíróság az államoknak tudja be a közvetlenül vagy közvetetten az irányításuk alá tartozó, jogi személyiséggel rendelkező magánjogi jogalanyok magatartását is (
29
).
129.
A Bíróság azt is elfogadta, hogy valamely irányelv egyértelmű és pontos rendelkezései a tagállamok területi önkormányzataival szembeni jogvitában közvetlenül alkalmazhatók (
30
). A Bíróság úgy ítélte meg, hogy e rendelkezések közvetlenül alkalmazhatók azon szervezetekkel vagy szervekkel szemben is – jogi formájuktól függetlenül –, melyek az állam vagy valamely közhatalmi szerv felügyelete, illetve ellenőrzése alá tartoznak (
31
), vagy hatósági aktus alapján e hatóság ellenőrzése alatt közérdekű szolgáltatást nyújtanak (
32
).
130.
Ezzel kapcsolatban az EK 87. cikk (1) bekezdésében szereplő „állami támogatás” fogalma az ítélkezési gyakorlat értelmezése szerint nem korlátozódik a közvetlenül a tagállamok kormányzati szervei által nyújtott támogatásokra. E fogalom a tagállamok bármely szinten elhelyezkedő területi önkormányzatai (
33
), valamint az azok ellenőrzése alá tartozó magánjogi társaságok (
34
) által nyújtott támogatásokat is magában foglalja.
131.
Idézni lehet az „ajánlatkérő” meghatározását is, amely a fellebbezők által hivatkozott, a közbeszerzésekre vonatkozó irányelvekben szerepel, amelyek a verseny védelme érdekében a tagállamoknak a közbeszerzések odaítélése során követendő magatartását szabályozzák (
35
).
132.
Ebből következik, hogy amikor a közösségi jog hatékony érvényesülésének biztosításáról van szó, akkor valamely tagállam kormányzati hatóságai vagy önkormányzatai ellenőrzése alá tartozó területi önkormányzatok vagy magánjogi társaságok szolgálatában végzett tevékenység az államnak tudható be az EK 226. cikk, az EK 249. cikk harmadik bekezdése vagy az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében. Ezek alapján, tekintetbe véve, hogy a személyzeti szabályzatban a „másik állam részére végzett tevékenység” fogalmának terjedelmére vonatkozóan nem szerepel korlátozás, nem gondolom úgy, hogy szövegezése alapján e kifejezést szükségszerűen kizárólag a tagállamok központi szervei részére végzett tevékenységre kell érteni.
133.
Számomra nem tűnik döntőnek a második jogalap sem, amely szerint amennyiben a közösségi jogalkotó fel akarta volna venni az említett cikkbe az állam közigazgatási alegységeit vagy a helyi önkormányzatokat, akkor azt kifejezetten megtette volna. Látható, hogy az ítélkezési gyakorlat kiterjesztően értelmezte az „állam” fogalmát az EK 226. cikkben szereplő kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás keretében, az EK 249. cikk harmadik bekezdésénél az irányelvek közvetlen hatályára vonatkozóan vagy az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti állami támogatás esetében is, noha a Szerződés e cikkei nem említik kifejezetten sem az önkormányzatokat, sem más, az államhoz kapcsolható szerveket.
134.
Számomra tehát abból az ítélkezési gyakorlatból, amely szerint a személyzeti szabályzat hivatkozott rendelkezései pontos szakkifejezéseket tartalmaznak, amelyeknek kifejezetten nem szabályozott esetekre való kiterjesztése kizárt, nem tűnik levezethetőnek, hogy a vitatott kifogás kizárólag másik tagállam kormányzati hatóságai részére végzett tevékenységre vonatkozna.
135.
Ezzel szemben a fellebbezők által álláspontjuk alátámasztására felhozott érvek meggyőzőbbnek tűnnek.
136.
Ahogyan azt a fellebbezők állítják, a másik állam részére végzett tevékenység fogalmát e rendelkezés céljának (ratio legis) függvényében kell meghatározni. A Bizottság álláspontjával szemben az e rendelkezésben szereplő állam fogalmát véleményem szerint nem szabad e rendelkezésről leválasztva, önállóan értelmezni. A másik állam részére végzett tevékenység fogalmát a maga egészében kell vizsgálni, és az ítélkezési gyakorlat által használt módszernek megfelelően a keretét adó szabályozás rendszerét és céljait figyelembe véve kell értelmezni (
36
).
137.
Amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a külföldi munkavégzési támogatás célja az, hogy „ellensúlyozza a Közösségeknél történő munkavállalás megkezdéséből eredő egyedi költségeket és hátrányokat azon tisztviselők részére, akik ezen okból kénytelenek lakóhelyüket a korábbi helyről az alkalmazási hely szerinti országba áthelyezni, és új környezetbe beilleszkedni” (
37
).
138.
E támogatás nyújtásának feltételei a tisztviselőnek az alkalmazási helye szerinti tagállamba való beilleszkedése mértékétől függnek. A beilleszkedésnek a közösségi jogalkotó által megállapított kritériuma az, hogy a Közösségeknél történő szolgálatba lépést megelőző bizonyos jelentős időszakban a tisztviselő rendelkezett-e lakóhellyel vagy végzett-e szakmai tevékenységet az alkalmazási hely szerinti államban. Az a tisztviselő, aki már rendelkezett lakóhellyel, vagy folytatott főfoglalkozásként végzett tevékenységet az alkalmazási helye szerinti államban, feltételezhetően oda beilleszkedett, és kizárólag a külföldi munkavégzési támogatás egynegyedével egyenlő külföldi tartózkodási támogatásra jogosult, feltéve hogy nem állampolgára, és soha nem is volt állampolgára ezen államnak.
139.
A külföldi munkavégzési támogatás odaítélésére akkor kerül sor, ha a tisztviselő a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának megfelelően nem állampolgára, és soha nem is volt állampolgára az alkalmazási helye szerinti államnak, és aki a szolgálatba lépése időpontját megelőző hat hónappal záródó ötéves időszakban nem rendelkezett lakóhellyel, illetve nem folytatott főfoglalkozásként végzett tevékenységet azon állam területén.
140.
A vitatott kivételnek megfelelően, a korábban kifejtett feltételektől eltérve a helyben lakást vagy a főfoglalkozásként végzett tevékenységet nem kell figyelembe venni, ha azok másik állam vagy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenység következményei.
141.
E kivételt az összefüggéseire tekintettel vizsgálva megállapítható, hogy a közösségi jogalkotó ki akart zárni a figyelembe veendő időszakból minden „másik állam vagy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységből származó körülményt”, anélkül hogy korlátozást írt volna elő a másik állam vagy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenység jellegére és időtartamára nézve.
142.
A közösségi jogalkotó tehát nem kívánta meghatározott feladatkörökre vagy az állam, illetve a nemzetközi szervezet által különös rendszer alapján vagy meghatározott jogállásban foglalkoztatott személyekre korlátozni az említett kivétel terjedelmét. Ezt a következtetést erősíti meg azon ítélkezési gyakorlat is, amely szerint a gyakornokként (
38
) vagy valamely közösségi intézmény független tanácsadójaként (
39
) ellátott feladatok a vitatott kivétel hatálya alá tartoznak.
143.
E megfontolásokra tekintettel, ha a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő „másik állam részére végzett tevékenység” az állam vagy nemzetközi szervezet részére végzett összes tevékenységre vonatkozik, akkor logikusnak tűnik az a következtetés, hogy az ugyanezen rendelkezésben szereplő „állam” fogalmát ugyancsak kiterjesztően kell értelmezni, ebből következően e rendelkezést az államhoz köthető különböző szervek vagy jogalanyok részére végzett tevékenységre is alkalmazni kell (
40
).
144.
Véleményem szerint e következtetést támasztja alá a közösségi jogalkotó által e rendelkezésen keresztül elérni kívánt célkitűzés is.
145.
Az ítélkezési gyakorlat szerint az említett rendelkezésben megfogalmazott kivétel célja az, hogy azok a személyek se legyenek megfosztva a külföldi munkavégzési támogatástól, akik az említett tevékenység végzése céljából a későbbi alkalmazási helyük szerinti államban telepedtek le, mivel e tevékenység nem tette lehetővé számukra az adott országgal való tartós kapcsolat kialakítását (
41
). Fennáll tehát a vélelem, hogy azok a tisztviselők, akik a referencia-időszak alatt a későbbi alkalmazási helyük szerinti tagállamban rendelkeztek lakóhellyel, és ott másik állam vagy nemzetközi szervezet részére végeztek tevékenységet, nem alakítottak ki tartós köteléket az adott országgal (
42
).
146.
Az e kifogás alapjául szolgáló elméletet Reischl főtanácsnok fejtette ki a fent hivatkozott Vutera kontra Bizottság ügyben elterjesztett indítványában. A főtanácsnok szerint „annak ellenére, hogy a másik állam vagy nemzetközi szervezet részére tevékenységet végző tisztviselők hosszabb időt töltenek a később alkalmazási helyükké váló országban, szolgálatba lépésüket megelőzően nem rendelkeznek az adott országban állandó lakóhellyel abban az értelemben, hogy tartós kapcsolatot alakítanának ki az országgal. Főszabály szerint csupán korlátozott időtartamra rendelik ki őket meghatározott országba, és ezen időtartam alatt szoros kapcsolatban maradnak a származási helyük szerinti állammal” (
43
).
147.
A Közösségi jogalkotó szándéka tehát az volt, hogy az alkalmazási hely szerinti országban másik állam vagy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenység ne fossza meg az érintett személyt a külföldi munkavégzési támogatástól, mivel e tevékenység vélelmezhetően természeténél fogva nem tette lehetővé az adott országba való beilleszkedést. Ezt a következtetést támasztja alá a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja is. E rendelkezés értelmében a külföldi munkavégzési támogatás annak a tisztviselőnek is jár, aki az alkalmazási helye szerinti ország állampolgára vagy annak állampolgára volt, feltéve hogy a szolgálatba lépésük napjával záródó 10 éves időtartam alatt lakóhelyük másik állam területén volt, „valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásától eltérő okból” (
44
).
148.
Következésképpen, ahogyan azt a fellebbezők állítják, a vélelem amellett szól, hogy az állam vagy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenység gátolja meg az érintett személy és az alkalmazási helye szerinti állam közötti tartós kötelék kialakítását.
149.
Ennélfogva nem látom be, hogy e vélelem miért kizárólag a tagállamok központi kormányzata részére végzett tevékenységre volna érvényes. Sem az Elsőfokú Bíróság indokolásában, sem az alperes intézmények érvelésében nincs nyoma olyan bizonyítéknak, amely alátámasztaná, hogy általános módon a valamely területi önkormányzat részére másik államban tevékenységet végző személyeket korlátlan időre rendelnék ki a másik államba, és e személyek ne tartanának fenn ugyanolyan kapcsolatot saját államukkal, mint amilyet a központi kormányzat tisztviselői tartanak fenn. Ahogyan arra a fellebbezők rámutatnak, az alkalmazási hely szerinti országba valamely területi önkormányzat nevében való kirendelés általában ugyancsak ideiglenes jellegű. A vitatott kifejezésben szereplő „állam” fogalma tehát nem korlátozódik a központi hatóságokra, hanem véleményem szerint az állam összes területi önkormányzatára, valamint a szervezeti szempontból az állam központi vagy területi közigazgatásának részét képező szervekre is vonatkozik.
150.
A fenti elemzés véleményem szerint alkalmazható az olyan szervezetek nevében tevékenységet végző személyekre is, amelyek noha alakilag vagy szervezetileg nem kapcsolódnak az állam központi kormányzatához, az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően ahhoz tartozónak tekinthetők, mivel valamely hatósági aktus alapján e hatóság ellenőrzése alatt közérdekű szolgáltatást nyújtanak (
45
).
151.
Ugyanis abban az esetben, ha az állam szolgálata igazolja az alkalmazási hely szerinti államba való beilleszkedés hiányának vélelmét, nem pedig különös feladatok ellátása vagy különleges jogállás, akkor e vélelemnek alkalmazhatónak kell lennie függetlenül attól, hogy milyen formában működik az a szervezet, amelyre az állam szuverén intézményi, politikai és közigazgatási hatalmánál fogva hatásköreinek gyakorlását ruházta. A „másik állam részére végzett tevékenység” fogalmát a Közösségen belül önállóan és egységesen kell értelmezni, az e fogalomban szereplő „állam” kifejezést pedig nem lehet olyan szervezeti szempont alapján korlátozni, amely a tagállamok közigazgatási berendezkedésétől függően változik, hanem ahhoz is működési szempontot kell figyelembe venni.
152.
Ráadásul a jelen esetben a négy fellebbező azzal érvel, hogy a spanyol autonóm közösség szolgálatában, Brüsszelben végzett tevékenységük időtartama alatt a Spanyol Királyság Európai Unió melletti állandó képviseletén dolgozó személyi állomány tagjaihoz hasonló helyzetben voltak, ugyanis ugyanahhoz a betegbiztosítási rendszerhez és ugyanahhoz a pénzügyi rendszerhez tartoztak (
46
). Ráadásul ezen állandó képviselet személyi állományához hasonlóan a fellebbezők közérdekű feladatot láttak el: a közösségi szervek előtt képviselték a Spanyol Királyság szerves részét képező autonóm közösségek érdekeit.
153.
Véleményem szerint a vitatott kivétel szempontjából nincs érdemi különbség azon személy között, aki területi önkormányzat vagy az állam irányítása alatt álló szervezet közvetítésével végzett tevékenységet az állam részére, és aközött, aki a központi közigazgatás közvetítésével (az állandó képviselet keretében) tette ezt. A fellebbezők ugyancsak megalapozottan hivatkoznak arra, hogy a vitatott kivétel alkalmazási körének a központi kormányzat részére végzett tevékenységekre való korlátozásával az Elsőfokú Bíróság hátrányos megkülönböztetést teremtett azokkal szemben, akik a tagállamok területi önkormányzatainak vagy más, az államnak alárendelt szervek szolgálatában állnak.
154.
Ezen elemzéssel szemben az alperes intézmények több érvet is felhoznak.
155.
Mindenekelőtt azt állítják, hogy a központi kormányzat szolgálatában álló személyek helyzete eltér a közvetlenül vagy közvetve valamely területi önkormányzat számára tevékenykedő személyek helyzetétől, mivel a személyek e két csoportja nem azonos feladatokat lát el, és az általuk védett érdekek sem mindig esnek egybe.
156.
Ez az érvelés véleményem szerint a következő okok miatt nem kérdőjelezi meg a fellebbezők álláspontjának megalapozottságát. Valójában annak van jelentősége, hogy azok a feltételek, amelyek között az érintett személyeket másik államban alkalmazzák, általában véve lehetővé teszi-e számukra tartós kötelék kialakítását. Amint már bemutatásra került, a közösségi jogalkotó vélelmezte, hogy az állam részére végzett tevékenység nem teszi lehetővé ilyen kapcsolat kialakítását. Ezenkívül a vitatott kivétel alkalmazása független az ellátott feladatok jellegétől, mivel abba beletartozik az összes olyan tevékenység, melyet másik állam vagy nemzetközi szervezet részére végezni lehet.
157.
Az alperes intézmények ezt követően arra hivatkoznak, hogy a területi önkormányzat részére végzett tevékenység keretében az érintett személyek nem állnak közvetlen kapcsolatban az állammal.
158.
Nem értek egyet ezzel a gondolatmenettel. Nyilvánvaló, hogy a vitatott kivétel csak akkor alkalmazható, ha az érintett személyt közvetlenül az állam alkalmazza. E feltétel logikusan következik a kivétel lényegéből, amely abban áll, hogy az állam által foglalkoztatott személyek valamely másik országba történő kinevezésük esetén csupán meghatározott ideig lesznek kirendelve, és olyan szoros kapcsolatot tartanak fenn saját államukkal, amely nem teszi lehetővé beilleszkedésüket az alkalmazási hely szerinti országba. A közvetlen kapcsolatra vonatkozó feltétel tehát véleményem szerint arra hivatott, hogy azon személyek körére korlátozza a kivétel által biztosított kedvezményt, akiket közvetlenül az állam foglalkoztat, és kizárja azon személyeket, akik harmadik vállalkozás alkalmazottjaként ez utóbbi nevében nyújtanak szolgáltatást az állam számára (
47
).
159.
E megfontolásokra tekintettel azon személyek, akik közvetlenül valamely területi önkormányzat vagy ezen önkormányzat ellenőrzése alatt közérdekű feladat ellátásával megbízott szervezet alkalmazásában állnak, igenis közvetlen kapcsolatban állnak ezen önkormányzattal vagy szervezettel, és ennélfogva az állammal.
160.
Az alperes intézmények végezetül azt állítják, hogy a vitatott kivételben szereplő „állam” fogalmának kiterjesztése a területi önkormányzatokra és még inkább más jogalanyokra, maga után vonja a támogatás kedvezményének előre nehezen felmérhető arányú kiterjesztését, miközben a közösségi jognak a pénzügyi teljesítésekre vonatkozó rendelkezéseit megszorítóan kell értelmezni.
161.
Ezen észrevételeket véleményem szerint a következő indokok alapján kell elutasítani: egyrészt az ítélkezési gyakorlat meghatározása szerint az állam fogalma nem korlátlan. Ahogyan azt fent kifejtettem, az ítélkezési gyakorlat, különösen annak az irányelvek közvetlen hatályára vonatkozó része, meghatározta azon szempontokat, melyek alapján valamely szervezetet az államhoz kapcsolódónak lehet tekinteni.
162.
B. Salvador García és T. Salazar Brier e tekintetben a Bíróságnak a fent hivatkozott Beentjes-ügyben és az 1998. december 17-i Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítéletekben kifejtett ítélkezési gyakorlatára hivatkozik. Amint azt a Bizottság jelezte, kétségtelen, hogy ezen ítéletek a közbeszerzések sajátos területére vonatkoznak. Azok a szempontok, melyek alapján valamely szervezetet „ajánlatkérőnek” kell minősíteni, nem alkalmazhatók a személyzeti szabályzat vitatott rendelkezése esetén.
163.
Mindazonáltal e szempontok meghatározását ugyanaz a cél vezérelte, mint amelyet a Bíróság az EK 226., az EK 249. és az EK 87. cikk elemzésekor követett, vagyis a közösségi jog hatékony és egységes alkalmazása, a tagállamok közigazgatási berendezkedésétől függetlenül. E szempontokat tehát nézetem szerint tájékoztató jelleggel számításba lehet venni annak mérlegelésekor, hogy valós-e a területi önkormányzat érdekeinek a közösségi szervek előtti védelmével megbízott vállalkozás feletti hatósági ellenőrzés.
164.
Másrészt a személyzeti szabályzat olyan rendelkezéseinek, mint amelyek a külföldi munkavégzési támogatásra vonatkoznak, célja az, hogy a Közösségek számára független, magas szintű európai közszolgálatot hozzon létre, melynek tisztviselői megfelelnek a magas szintű felkészültségre, hatékonyságra és feddhetetlenségre vonatkozó elvárásoknak, és akiket a tagállamok állampolgárai közül földrajzi elhelyezkedést tekintve a lehető legtágabb körből vesznek fel (
48
).
165.
Amint az látható volt, a vitatott kivétel célja az, hogy ne fossza meg a külföldi munkavégzési támogatástól azokat a személyeket, akik a későbbi alkalmazási helyük szerinti államban másik tagállam vagy nemzetközi szervezet részére végeztek tevékenységet. A külföldi munkavégzési támogatás, melynek mértéke az alapilletmény és a háztartási támogatás, valamint az eltartott gyermek után nyújtott támogatás 16%-a, és amelyet a Közösségek szolgálatában végzett tevékenység teljes időtartama alatt folyósítanak, jelentős mértékben hozzájárul a Közösségek által kínált állások vonzóvá tételéhez. Véleményem szerint a Közösségeknek érdekükben áll, hogy e kedvezmény ne korlátozódjék az államok központi kormányzata részére tevékenységet végző személyek körére, azért hogy adott esetben számíthasson azon személyek szakértelmére is, akik tapasztalatukat a foglalkoztatás helye szerinti államban területi önkormányzatok, valamint az államokhoz kapcsolódó különböző szervezetek számára tevékenységet végezve szerezték.
166.
A fenti megfontolásokra tekintettel azon az állásponton vagyok, hogy a másik állam részére végzett tevékenység fogalma nem csupán a tagállamok kormányhatóságai számára végzett tevékenységet foglalja magában, hanem azt úgy kell érteni, mint amely a területi önkormányzat részére teljesített feladatokra is ugyanúgy vonatkozik, mint az olyan – bármilyen jogi formában működő – jogalany számára végzett tevékenységre, amelyet valamely hatósági aktus hatalmaz fel arra, hogy a hatóság felügyelete alatt olyan közérdekű feladatot lásson el, mint a területi önkormányzat érdekeinek a közösségi szervek előtti képviselete vagy védelme.
b) Az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatok a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése értelmében nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek minősülnek-e?
167.
Nem vitatott és nem is tűnik vitathatónak, hogy a Parlamentet a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése értelmében nemzetközi szervezetnek kell tekinteni. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottságnál végzett tevékenységet a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság e rendelkezés értelmében nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek tekinti (
49
).
168.
A Bizottság azt állítja, hogy az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatok nem tartozhatnak a vitatott kivétel hatálya alá, mivel az ilyen tanácsadó nem áll közvetlen kapcsolatban ezen intézménnyel (
50
).
169.
Nem osztom ezt a véleményt. Ahogyan azt korábban jeleztem, a szóban forgó személy és az érintett állam vagy nemzetközi szervezet közötti közvetlen kapcsolat fennállásának a vitatott kivétel által követett célra való tekintettel előírt feltétele magában foglalja, hogy e személyt közvetlenül az állam vagy a nemzetközi szervezet alkalmazza. E feltétel alapján ki kell zárni a kivétel kedvezményében részesülő személyek köréből azokat, akik harmadik vállalkozás alkalmazottjaként ez utóbbi nevében nyújtanak szolgáltatást az állam vagy a nemzetközi szervezet számára (
51
).
170.
Az érintett személy és valamely közösségi intézmény közötti közvetlen kapcsolat fennállásának feltétele teljesül, ha e személyt az intézmény közvetlenül szerződteti vagy más formában alkalmazza, az Európai Közösségek egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeknek vagy más közösségi jogszabálynak megfelelően (
52
).
171.
Az Európai Parlament Elnöksége által 1984-ben elfogadott, a Parlament képviselőinek juttatásaira és költségeire vonatkozó szabályozás (
53
) 14. cikke előírja, hogy az összes képviselő jogosult bizonyos pótlékra, melynek célja a feladatai ellátásából származó vagy egy vagy több tanácsadója által igénybe vett szolgáltatásokkal járó költségek fedezése. E rendelkezés szerint több képviselő egyidejűleg is foglalkoztathatja ugyanazt a tanácsadót.
172.
Az Európai Parlament által a működése érdekében elfogadott rendelkezésekből tehát kiderül, hogy az európai parlamenti képviselők közvetlenül vehetnek fel tanácsadókat, akik a képviselők mandátuma alatt segítik azok munkáját. Ráadásul pontosan a képviselők azok, akik az Európai Parlament tagjaiként a Parlamentre ruházott hatásköröket gyakorolják, a Szerződés és a Parlament által elfogadott szabályok által előírt feltételeknek megfelelően.
173.
Az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadója véleményem szerint a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése értelmében közvetlen kapcsolatban áll a Parlamenttel, mint nemzetközi intézménnyel, hiszen őt közvetlenül a képviselő veszi fel, nem pedig munkaerő-kölcsönző bocsátja a képviselő rendelkezésére. Az a körülmény, hogy a parlamenti képviselő és tanácsadója közötti szerződés valamely nemzeti jog alapján létrejött magánjogi szerződés, amilyen B. Salvador García és azon képviselő között köttetett, akinek tanácsadójaként alkalmazták, nem kérdőjelezi meg ezen okfejtést. Véleményem szerint annak van jelentősége, hogy a szerződés a tanácsadó és a képviselő között jöjjön létre, valamint annak, hogy a Parlament valamely tagjának azon lehetősége, hogy a parlamenti feladatainak ellátásában való közreműködés érdekében segítőt alkalmazhat, ezen intézmény jogi aktusában van előírva.
174.
Következésképpen az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatokat véleményem szerint e rendelkezés értelmében egy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek kell tekinteni, ha az érintett tanácsadót közvetlenül a képviselő alkalmazza, és nem munkaerő-kölcsönző vállalkozás alkalmazottjaként bocsátják a képviselő rendelkezésére.
175.
Bemutatom, hogy a négy ügyben milyen következtetéseket kell levonni a fenti gondolatmenetből.
4. Az elemzésekből a négy vizsgált ügyben adódó következtetések
a) A C-7/06. P. sz. ügyben
176.
Emlékeztetni kell arra, hogy B. Salvador García 2001. április 16-án lépett szolgálatba a Bizottság tisztviselőjeként Brüsszelben. Az Elsőfokú Bíróság a rá vonatkozó referencia-időszakot 1995. október 16-tól2000. október 15-ig terjedően állapította meg.
177.
A fent hivatkozott Salvador García kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a fellebbező a referencia-időszak tartama alatt nagyrészt Brüsszelben folytatta főfoglalkozásként végzett tevékenységét, először a Navarra külgazdaságának fejlesztésével megbízott társaság, a Sodexna szolgálatában, majd ezen autonóm közösség kormányának küldöttjeként.
178.
Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy e tevékenység a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második franciabekezdése értelmében nem tekinthető másik állam részére végzett tevékenységnek, mivel e rendelkezés nem vonatkozik az állam közigazgatási alegységeinek kormányzata részére végzett tevékenységre, és még kevésbé az olyan társaság számára teljesített feladatokra, mint amilyen a Sodexna, amely természetéből adódóan nem tartozik az állami közigazgatási szervek közé, még akkor sem, ha közérdekű feladatot lát el.
179.
Ha a Bíróság elfogadja a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második franciabekezdésében szereplő „másik állam részére végzett tevékenység” fogalmának ezt az elemzését, akkor az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot e rendelkezés alkalmazásakor, azáltal hogy e tevékenységeket kizárta e fogalom alkalmazási köréből, noha a Navarrai Autonóm Közösség a Spanyol Királyság egy hatósága, és nem vizsgálta meg, hogy a Sodexna tevékenységét ezen autonóm közösség ellenőrzése alatt végzi-e.
180.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésére vonatkozó jogalap tehát megalapozott.
181.
E téves jogalkalmazásból levonandó következtetések mérlegeléséhez meg kell vizsgálni, hogy a B. Salvador García által az 1997. március 1-jei szolgálatba lépését megelőző öt év folyamán Belgiumban végzett tevékenység elegendő-e a Bizottság által hozott, a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot megtagadó határozattal szemben indított megsemmisítés iránti kereset elutasításának igazolásához.
182.
Ugyanis az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, amikor valaki a releváns időszakban másik állam vagy nemzetközi szervezet részére tevékenységet végzett, a kinevezésre jogosult hatóság köteles áttekinteni az e személy szolgálatba lépésének időpontjától számított ötéves időszakot, kihagyva a másik állam vagy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységet (
54
). Az érintett személy nem részesülhet külföldi munkavégzési támogatásban, ha az így áttekintett referencia-időszak időtartama alatt lakóhellyel rendelkezett, illetve főfoglalkozásként végzett tevékenységet folytatott az alkalmazási helye szerinti állam európai területén (
55
).
183.
A fellebbezőnek az 1997. március 1-jei, Sodexnanál történt szolgálatba lépését megelőző évek vizsgálatakor megállapítható, hogy a fellebbező Belgiumban folytatott tanulmányokat 1991 szeptembere és 1992 júliusa között, majd 1992 októberétől 1993 februárjáig a Bizottságnál teljesített gyakorlatot.
184.
A fellebbező 1993. október 1-jétől1994. december 31-ig Brüsszelben a Navarrai Autonóm Közösség kormányának dolgozott, majd 1995. február 21-étől1995. augusztus 20-ig a Navarrai Autonóm Közösség gazdasági fejlesztésével megbízott Sodena társaságnál tevékenykedett.
185.
1995. szeptember 1-je és 1996. június 30. között B. Salvador García az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként dolgozott.
186.
1996 júliusa és augusztusa folyamán a fellebbező Peruban egy nem kormányzati szervezet önkénteseként dolgozott, majd 1996. szeptember 2-ától1997. február 28-ig az ECO magánvállalkozással 1996. július 17-én kötött munkaszerződés keretében folytatta szakmai tevékenységét; e magánvállalkozásra a Bizottság technikai támogatási feladatok ellátását bízta.
187.
Ezen időszakot a maga egészében megvizsgálva megállapítható, hogy annak nagy részét a Navarrai Autonóm Közösség kormányának alkalmazottjaként (15 hónap) és a Sodena alkalmazottjaként (6 hónap), az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként (10 hónap) és a Bizottság gyakornokaként (5 hónap) végzett tevékenység teszi ki. E tevékenység a másik állam vagy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenység fogalmának általam adott értelmezése alapján e fogalom alá tartozónak kell vagy lehet tekintetni.
188.
Ami a fellebbező által 1991 szeptembere és 1992 júliusa között tanulmányai folytatása céljából és az ECO vállalkozás alkalmazottjaként Brüsszelben töltött további hathónapos időszakot illeti, ezek önmagukban nem elegendőek annak alátámasztására, hogy az érintett öt éven keresztül Brüsszelben lakóhellyel rendelkezett, illetve főfoglalkozásként végzett tevékenységet folytatott.
189.
E szempontokra tekintettel az a véleményem, hogy a fellebbező által benyújtott fellebbezés megalapozott, és a Salvador García kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
190.
A Bíróság alapokmánya 61. cikkének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság az Elsőfokú Bíróság határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti. Véleményem szerint a jelen esetben ez a helyzet áll fenn.
191.
B. Salvador García kéri a Bizottság 2002. március 27-én hozott, a fellebbező külföldi munkavégzési támogatásra, valamint az ahhoz kapcsolódó juttatásokra való jogosultságát megtagadó 2001. június 28-i határozattal szemben benyújtott panaszát elutasító határozatának megsemmisítését.
192.
A 2002. március 27-i határozat értelmében az elutasítás lényegében ugyanazokon az indokokon alapult, amelyeket az Elsőfokú Bíróság is elfogadott, és amelyek véleményem szerint téves jogalkalmazásból erednek.
193.
A Bizottság a következő indokokra alapozta határozatát:
—
az Európai Parlament képviselőjének tanácsadójaként végzett tevékenységet nem lehet az említett 4. cikkben megfogalmazott kivétel szerinti, »nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek« tekinteni, és ennek megfelelően figyelmen kívül hagyni, mivel a felperes nem állt közvetlen jogviszonyban az Európai Parlamenttel, hanem csupán az európai parlamenti képviselőhöz fűzte magánjogi szerződés;
—
a Sodena és a Sodexna társaság számára végzett tevékenység nem tartozik a fent említett rendelkezés hatálya alá, mivel ha elfogadjuk is, hogy e társaságok közjogi jellegűek, és a Navarrai Autonóm Közösség érdekeinek képviseletét látják el Brüsszelben, a felperes által e társaságoknál folytatott tevékenységet akkor is magánjogi szerződések szabályozták, és
—
a B. Salvador García által közvetlenül a navarrai kormány számára végzett tevékenység szintén nem tekinthető úgy, mint az említett rendelkezésben foglalt kivétel szerinti »nemzetközi szervezet részére végzett tevékenység«, mivel az a körülmény, hogy a spanyol autonóm közösségek az alkotmány által rájuk ruházott saját hatáskörrel rendelkeznek, nem teszi őket állammá.
194.
Ez az érvelés a kifejtett indokok miatt téves, így a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének megsértésére vonatkozó jogalap megalapozott. A Bizottság 2001. június 28-i és 2002. március 27-i, a fellebbező e rendelkezésben előírt külföldi munkavégzési támogatásra, valamint az ahhoz kapcsolódó juttatásokra való jogosultságát megtagadó határozatait meg kell tehát semmisíteni.
195.
Ha a Bíróság osztja az álláspontomat, az EK 233. cikk értelmében a Bizottság köteles olyan új határozatot hozni B. Salvador García e támogatások folyósítására vonatkozó kérelméről, amely megfelel a Bíróság ítéletének és az abban kifejtett indokolásnak.
196.
A Bíróság eljárási szabályzata 122. cikkének első bekezdése szerint, ha a fellebbezés megalapozatlan, vagy ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. Ugyanezen szabályzat 69. cikke 2. §-ának első bekezdése alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
197.
E rendelkezéseknek és B. Salvador García kérelmének megfelelően azt javaslom, hogy a Bíróság a Bizottságot kötelezze a jelen eljárás, valamint az Elsőfokú Bíróság előtt lefolytatott eljárás költségeinek viselésére.
b) A C-8/06. P., C-9/06. P. és C-10/06. P. sz. ügyben
198.
Azon következtetések, melyek levonását a C-7/06. P. sz. ügyben javaslom, ugyanazon megfontolások alapján helytállónak tűnnek a másik három vizsgált ügyben is.
199.
A. Herrero Romeu (C-8/06. P. sz. ügy) 2001. november 16-án a Bizottság tisztviselőjeként lépett szolgálatba Brüsszelben. Az Elsőfokú Bíróság a rá vonatkozó referencia-időszakot 1996. május 16-tól2001. május 15-ig terjedően állapította meg. Ezen időszak alatt a fellebbező a Patronat delegációjánál dolgozott, amely a Katalóniai Autonóm Közösség kormánya érdekeinek a közösségi intézményeknél történő képviseletével megbízott szerv.
200.
T. Salazar Brier (C-9/06. P. sz. ügy) 2002. június 1-jén a Bizottság tisztviselőjeként lépett szolgálatba Brüsszelben. Az Elsőfokú Bíróság a rá vonatkozó referencia-időszakot 1996. december 1-jétől2001. november 30-ig terjedően állapította meg. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy ezen időszak alatt a fellebbező főfoglalkozásként végzett tevékenységét Brüsszelben gyakorolta, kezdetben a Sofesa – a Kanári-szigeteki Autonóm Közösség érdekeinek képviseletével megbízott szerv –, majd közvetlenül ezen autonóm közösség kormányának szolgálatában.
201.
R. de Bustamante Tello (C-10/06. P. sz. ügy) 2003. január 1-jén a Tanács tisztviselőjeként lépett szolgálatba Brüsszelben. Az Elsőfokú Bíróság a referencia-időszakot 1997. július 1-jétől2002. június 30-ig terjedően határozta meg. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a fellebbező főfoglalkozásként végzett tevékenységét Brüsszelben gyakorolta, a Murcia Régió Autonóm Közössége érdekeinek a közösségi intézmények előtti képviseletével megbízott szerv, az ORM szolgálatában.
202.
A fent hivatkozott három ügyben (Herrero Romeu kontra Bizottság, Salazar Brier kontra Bizottság és Bustamante Tello kontra Tanács) az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a fellebbezők által a referencia-időszak alatt végzett tevékenység – ugyanabból az okból kifolyólag, mint ami a fent hivatkozott Salvador García kontra Bizottság ügyben szerepel – nem tekinthető a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése értelmében másik állam részére végzett tevékenységnek. Amint arra rámutattam, véleményem szerint ezen indokok téves jogalkalmazásból fakadnak.
203.
A fellebbezőknek az Elsőfokú Bíróság által meghatározott referencia-időszakot megelőző helyzetét vizsgálva megállapítható, hogy tevékenységük jellege nem indokolja a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság megtagadását.
204.
A. Herrero Romeut illetően az egyetlen általa Belgiumban gyakorolt tevékenységet 1993 januárjától kezdve a Patronat szolgálatában végezte.
205.
T. Salazar Brier 1994. október 3-a és 1998. augusztus 31-e között a Sofesa szolgálatában tevékenykedett Brüsszelben, kezdetben gyakornokként, majd munkaszerződés keretében. Semmilyen bizonyíték sem támasztja alá, hogy a Sofesánál 1994. október 3-án való szolgálatba lépését megelőző öt évben T. Salazar Brier lakóhellyel rendelkezett volna, vagy főfoglalkozásként végzett tevékenységet folytatott volna Belgiumban.
206.
Ugyanez a helyzet R. de Bustamante Tello esetében is: az iratokból kiderül, hogy R. de Bustamante Tello foglalkozását 1991. december 2. és 1996. július 31. között – kezdetben gyakornokként, majd határozott időtartamra szóló munkaszerződés keretében – Murcia Régió Autonóm Közössége közjogi szervének, az INFO-nak a szolgálatában végezte, amelyet többek között az autonóm közösség számára jelentőséggel bíró közösségi programok és jogi szabályozás figyelemmel kísérésével bíztak meg. 1996 augusztusától az ORM igazgatójaként tevékenykedett Brüsszelben.
207.
Mindezen tevékenységeket a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének második franciabekezdése értelmében vett „másik állam részére végzett tevékenységnek” lehet minősíteni. E bizonyítékok fényében az a véleményem, hogy a fellebbezők által benyújtott fellebbezés mindhárom vizsgált esetben megalapozott, és a fent hivatkozott Herrero Romeu kontra Bizottság, Salazar Brier kontra Bizottság és Bustamante Tello kontra Tanács ügyben hozott ítéleteket hatályon kívül kell helyezni.
208.
Mivel álláspontom szerint a per állása megengedi, javaslom, hogy az ügyet maga a Bíróság döntse el érdemben.
209.
A. Herrero Romeu, valamint T. Salazar Brier és R. de Bustamante Tello kérik a Bizottság 2001. november 19-i és 2001. július 25-i határozatainak, valamint a Tanács 2003. január 24-i határozatának megsemmisítését; e határozatokkal ezen intézmények megtagadták a fellebbezők külföldi munkavégzési támogatásra, valamint az ahhoz kapcsolódó juttatásokra való jogosultságát.
210.
A fellebbezők panaszait elutasító 2002. június 10-i, 2003. március 24-i és 2003. július 28-i határozatokból kitűnik, hogy az említett intézmények lényegében ugyanazon indokok alapján utasították el a fellebbezők kérelmeit, mint amelyekre az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletekben hivatkozott, és amely ítéletek álláspontom szerint téves jogalkalmazáson alapulnak. Ebből kifolyólag a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésére vonatkozó jogalap tehát megalapozott.
211.
Azt javaslom tehát, hogy a Bíróság semmisítse meg e határozatokat, és az alperes intézményeket kötelezze a jelen eljárás, valamint az Elsőfokú Bíróság előtt lefolytatott eljárás összes költségének viselésére.
V – Végkövetkeztetések
212.
A fenti megállapításokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
1)
A C-7/06. P. sz. ügyben
—
helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság T-205/02. sz., Salvador García kontra Bizottság ügyben 2005. október 25-én hozott ítéletét;
—
semmisítse meg a Bizottság 2001. június 28-i és 2002. március 27-i, az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata VII. mellékletének 4. cikkében előírt külföldi munkavégzési támogatásra, valamint az ahhoz kapcsolódó juttatásokra való jogosultságot B. Salvador Garcíától megtagadó határozatait;
—
az Európai Közösségek Bizottságát kötelezze az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága és az Európai Közösségek Bírósága előtti eljárás költségeinek viselésére.
2)
A C-8/06. P. sz. ügyben
—
helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság T-298/02. sz., Herrero Romeu kontra Bizottság ügyben 2005. október 25-én hozott ítéletét;
—
semmisítse meg a Bizottság 2001. november 19-i és 2002. június 10-i, az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata VII. mellékletének 4. cikkében előírt külföldi munkavégzési támogatásra, valamint az ahhoz kapcsolódó juttatásokra való jogosultságot A. Herrero Romeutól megtagadó határozatait;
—
az Európai Közösségek Bizottságát kötelezze az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága és az Európai Közösségek Bírósága előtti eljárás költségeinek viselésére.
3)
A C-9/06. P. sz. ügyben
—
helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság T-83/03. sz., Salazar Brier kontra Bizottság ügyben 2005. október 25-én hozott ítéletét;
—
semmisítse meg a Bizottság 2002. július 25-i, valamint 2003. február 24-i és március 24-i, az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata VII. mellékletének 4. cikkében előírt külföldi munkavégzési támogatásra, valamint az ahhoz kapcsolódó juttatásokra való jogosultságot T. Salazar Briertől megtagadó határozatait;
—
az Európai Közösségek Bizottságát kötelezze az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága és az Európai Közösségek Bírósága előtti eljárás költségeinek viselésére.
4)
A C-10/06. P. sz. ügyben
—
helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság T-368/03. sz., De Bustamante Tello kontra Tanács ügyben 2005. október 25-én hozott ítéletét;
—
semmisítse meg a Tanács 2003. január 24-i és 2003. július 28-i, az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata VII. mellékletének 4. cikkében előírt külföldi munkavégzési támogatásra, valamint az ahhoz kapcsolódó juttatásokra való jogosultságot R. de Bustamante Tellótól megtagadó határozatait;
—
az Európai Unió Tanácsát kötelezze az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága és az Európai Közösségek Bírósága előtti eljárás költségeinek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A C-7/06. P. sz. ügy esetében a T-205/02. sz., Salvador García kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-A-285. o. és II-1311. o.); a C-8/06. P. sz. ügy esetében a T-298/02. sz., Herrero Romeu kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., II-4599. o.); a C-9/06. P. sz. ügy esetében a T-83/03. sz., Salazar Brier kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-A-311. o. és II-1407. o.); a C-10/06. P. sz. ügy esetében pedig a T-368/03. sz., De Bustamante Tello kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-A-321. o. és II-1439. o.) (a továbbiakban: a megtámadott ítéletek).
(
3
)	A C-7/06. P. sz. ügy esetében a 2001. június 28-i határozat, a C-8/06. P. sz. ügy esetében a 2001. november 19-i határozat, a C-9/06. P. sz. ügy esetében pedig a 2002. július 25-i határozat.
(
4
)	A C-10/06. sz. ügy esetében a 2003. január 24-i határozat.
(
5
)	A továbbiakban: személyzeti szabályzat.
(
6
)	HL 1962. 45., 1385. o.
(
7
)	Navarrai fejlesztési társaság, a továbbiakban: Sodena.
(
8
)	Navarra külgazdaságát fejlesztő társaság, a továbbiakban: Sodexna.
(
9
)	A továbbiakban: Patronat.
(
10
)	Kanári-szigeteki gazdasági fejlesztési társaság, a továbbiakban: Sofesa.
(
11
)	Murcia Régió fejlesztési intézete, a továbbiakban: INFO.
(
12
)	Murcia régió Autonóm Közösségének az Európai Közösségek melletti irodája, a továbbiakban: ORM.
(
13
)	A C-62/97. P. sz. ügy (EBHT 1998., I-3273. o.).
(
14
)	Az Elsőfokú Bíróság a C-95/97. sz., Vallon régió kontra Bizottság ügyben 1997. március 21-én hozott végzés [EBHT 1997., I-1787. o.] 6. pontjára és a C-180/97. sz., Regione Toscana kontra Bizottság ügyben 1997. október 1-jén hozott végzés [EBHT 1997., I-5245. o.] 6. pontjára hivatkozott.
(
15
)	Az Elsőfokú Bíróság a Bíróság 48/70. sz., Bernardi kontra Parlament ügyben 1971. március 16-án hozott ítéletének [EBHT 1971., 175. o.] 11. és 12. pontját és a 123/84. sz., Klein kontra Bizottság ügyben 1985. június 20-án hozott ítéletének [EBHT 1985., 1907. o.] 23. pontját, valamint a saját, a T-74/98. sz., Mammarella kontra Bizottság ügyben 1999. július 19-én hozott ítéletének [EBHT-KSZ 1999., I-A-151. és II-797. o.] 38. pontját idézte.
(
16
)	A T-4/92. sz. ügy (EBHT 1993., II-357. o.).
(
17
)	A 31/87. sz. ügy (EBHT 1988., 4635. o.) 12. pontja.
(
18
)	A C-353/96. sz. ügy (EBHT 1998., I-8565. o.) 26. pontja.
(
19
)	HL L 185., 5. o.
(
20
)	A Tanács az Elsőfokú Bíróság T-498/93. sz., Dornonville de la Cour kontra Bizottság ügyben 1994. november 30-án hozott ítéletének [EBHT-KSZ 1994., I-A-257. és II-813. o] 38. pontjára hivatkozik.
(
21
)	Lásd a C-210/98. P. sz., Salzgitter kontra Bizottság ügyben 2000. július 13-án hozott ítéletet (EBHT 2000. I-5843. o.) 43. pontját.
(
22
)	Lásd a C-41/00. P. sz., Interporc kontra Bizottság ügyben 2003. március 6-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-2125. o.] 17. pontját. A közelmúltban történt alkalmazásáról lásd a C-229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-439. o.] 32. pontját.
(
23
)	A fent hivatkozott PKK és KNK kontra Tanács ügyben hozott ítélet 66. pontja.
(
24
)	A fent hivatkozott Région wallonne kontra Bizottság ügyben hozott végzés 6. pontja.
(
25
)	A C-405/01. sz., Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española ügyben 2003. szeptember 30-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-10391. o.) 39. pont.
(
26
)	Lásd ilyen értelemben a C-46/93. sz. és C-48/93. sz., Brasserie du pêcheur és Factortame ügyben 1996. március 5-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-1029. o.) 34. pontját.
(
27
)	A jogalkotónak betudható kötelezettségszegésre vonatkozóan lásd a 77/69. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1970. május 5-én hozott ítélet (EBHT 1970., 237. o.) 15. pontját, valamely igazságszolgáltatási szervnek betudható kötelezettségszegésre vonatkozóan a C-129/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. december 9-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-14637. o.) 29. és 32. pontját.
(
28
)	Lásd a német tartományokra vonatkozóan a C-383/00. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2002. május 14-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-4219. o.] 18. pontját; az egyik belga régióra vonatkozóan a C-423/00. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2002. január 17-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-593. o.] 16. pontját, valamint egy francia önkormányzatra vonatkozóan a 197/84. sz. Steinhauser-ügyben 1985. június 18-án hozott ítéletet (EBHT 1985., 1819. o.) 14. pontját.
(
29
)	A 249/81. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 1982. november 24-én hozott ítéletében [EBHT 1982., 4005. o.] a Bíróság megalapozottnak ítélt egy ír korlátolt felelősségű társaság, az Irish Goods Council által folytatott „Buy Irish” kampány miatt Írország ellen indított kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást. A Bíróság megállapította, hogy a magánjogi társaság jogállása nem tette lehetővé az ír kormány számára, hogy kivonja magát a kampányért való felelősség alól, mivel az ír kormány nevezte ki az említett társaság ügyvezetésének tagjait, közpénzekből támogatta annak kiadásait, végül meghatározta a társaság által folytatott reklámhadjárat tartalmát (15. pont).
(
30
)	A 103/88. sz. Fratelli Costanzo ügyben 1989. június 22-én hozott ítélet (EBHT 1989., 1839. o.).
(
31
)	A C-188/89. sz., Foster és társai ügyben 1990. július 12-én hozott ítélet [EBHT 1990., I-3313. o.] 20. pontja, valamint a C-297/03. sz. Sozialhilfeverband Rohrbach ügyben 2005. május 26-án hozott végzés (EBHT 2005., I-4305. o.) 27. és 30. pontja.
(
32
)	A C-253/96–C-258/96. sz., Kampelmann és társai egyesített ügyekben 1997. december 4-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-6907. o.) 46. pontja, valamint a C-157/02. sz. Rieser Internationale Transporte ügyben 2004. február 5-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-1477. o.) 24. pontja.
(
33
)	A 248/84. sz. Németország kontra Bizottság ügyben 1987. október 14-én hozott ítélet (EBHT 1987., 4013. o.) 17. pontja, az egyik német tartomány által nyújtott adócsökkentésre vonatkozóan.
(
34
)	A 78/76. sz. Steinike & Weinlig ügyben 1977. március 22-én hozott ítélet (EBHT 1977., 595. o.) 21. pontja.
(
35
)	Az „ajánlatkérő” fogalma a következőképpen van meghatározva: az állam, a területi vagy települési önkormányzat, a közjogi intézmény, egy vagy több ilyen szervezet vagy közjogi szerv által alapított társulás. „Közjogi intézmény” alatt értendő minden olyan intézmény, amely kifejezetten közfeladat ellátására jött létre, és amely nem ipari vagy kereskedelmi jellegű, továbbá amelyet többségi részben az állam, vagy a területi vagy a települési önkormányzat, vagy egyéb közjogi intézmény finanszíroz; vagy amelynek irányítása e szervek felügyelete alatt áll; vagy olyan ügyviteli testülete, igazgatósága vagy felügyelőbizottsága van, amely tagjainak több mint a felét az állam, területi vagy települési önkormányzat, vagy egyéb közjogi intézmény nevezi ki (lásd a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18-i 92/50/EGK tanácsi irányelv [HL L 209., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet 1. kötet 322. o.] 1. cikkének b) pontját; az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14-i 93/36/EGK tanácsi irányelvet [HL L 199., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 110. o.] és az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14-i 93/37/EGK tanácsi irányelvet [HL L 199., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 163. o.]).
(
36
)	A C-63/00. sz., Schilling és Nehring ügyben 2002. május 16-án hozott ítélet [EBHT 2002., I-4483. o.] 24. pontja és a C-491/01. sz., British American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ügyben 2002. december 10-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-11453. o.] 203–206. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. A közelmúltban történt alkalmazásáról lásd a C-283/05. sz. ASML-ügyben 2006. december 14-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-12041. o.] 16. és 22. pontját.
(
37
)	Lásd többek között a C-452/93. P. sz., Magdalena Fernández kontra Bizottság ügyben 1994. szeptember 15-én hozott ítélet [EBHT 1994., I-4295. o.] 20. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
38
)	A 201/88. sz., Atala-Palmerini kontra Bizottság ügyben 1989. október 10-én hozott ítélet (EBHT 1989., 3109. o.) 6. pontja, valamint a T-60/00. sz., Liaskou kontra Tanács ügyben 2001. május 3-án hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2001., I-A-107. és II-489. o.) 49. és 50. pontja.
(
39
)	A T-72/94. sz., Diamantaras kontra Bizottság ügyben 1995. december 14-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1995., I-A-285. és II-865. o.) 52. pontja.
(
40
)	Ez a következtetés megfelel annak, melyet az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott Vardakas kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében vont le. Ezen ítéletben az Elsőfokú Bíróság a vitatott kivétel megszövegezéséből és összefüggéseiből ugyancsak azt vezette le, hogy a jogalkotó szándéka a külföldi munkavégzési támogatás széles körű biztosítására irányult (37. pont). Az Elsőfokú Bíróság e támogatás céljára tekintettel azt is megállapította, hogy a vitatott kivételben szereplő „nemzetközi szervezet” fogalmát sem lehet megszorítóan értelmezni (41. pont).
(
41
)	A 211/87. sz., Nuñez kontra Bizottság ügyben 1988. május 31-én hozott ítélet (EBHT 1987., 2791. o.) 11. pontja.
(
42
)	Lásd még az 1322/79. sz., Vutera kontra Bizottság ügyben 1981. január 15-én hozott ítélet (EBHT 1981., 127. o.) 8. pontját.
(
43
)	Lásd a 143. pontot.
(
44
)	Kiemelés tőlem.
(
45
)	Lásd a fent hivatkozott Foster és társai ügyben hozott ítélet 20. pontját.
(
46
)	Ugyanez állapítható meg a jelenleg a Bíróság előtt folyamatban levő C-211/06. P. sz., Adam kontra Bizottság ügyben. A német állampolgárságú H. Adam 2003. július 1-jén lépett a Bizottság szolgálatába. Mivel 1997. október 1-je óta Saar-vidék összekötő irodájában dolgozott, és a Bizottság szerint e feladatkör nem minősült másik állam részére végzett tevékenységnek, megtagadták tőle a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot. A Bizottság határozatával szemben benyújtott keresetében a felperes arra hivatkozott, hogy helyzete megfelelt a feladataikat külföldön teljesítő szövetségi munkavállalók helyzetének. E munkavállalókhoz hasonlóan neki is kötelezettséget kellett vállalnia a Németországi Szövetségi Köztársaság Alaptörvényének tiszteletben tartására, és munkaszerződésére az e szövetségi munkavállalók kollektív szerződésében foglaltakat alkalmazták.
(
47
)	A közvetlen jogi kötelékre vonatkozó feltétel terjedelmének kérdése felmerül a Bíróság előtt folyamatban levő C-424/05. sz., Bizottság kontra Hosman-Chevalier ügyben is, amelyben Mengozzi főtanácsnok 2007. március 15-én terjesztette elő indítványát.
(
48
)	Lásd a 31. sz. (EGK) és 11. sz. (EAK) rendelet második preambulumbekezdését; az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának, valamint az Európai Közösségek egyéb alkalmazottai alkalmazási feltételeinek módosításáról szóló, 2004. március 22-i 723/2004/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 124., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 130. o.) 2. és 3. preambulumbekezdését, valamint az európai közszolgálati ügyekért felelős N. Kinnocknak, a Bizottság alelnökének egy 2001. március 22-i parlamenti kérdésre adott válaszát (HL C 40 E., 9. o.).
(
49
)	A fent hivatkozott Atala-Palmerini kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 6. pontja és a Liaskou kontra Tanács ügyben hozott ítélet 49. és 50. pontja.
(
50
)	A Bizottság ugyanezt az álláspontot képviseli az Elsőfokú Bíróság előtt folyamatban levő T-437/04. sz., Asturias Cuerno kontra Bizottság ügyben is.
(
51
)	Olyan személyre vonatkozóan, akit munkaerő-kölcsönző vállalkozáson keresztül bocsátottak a Bizottság rendelkezésére, lásd az Elsőfokú Bíróság T-127/00. sz., Nevin kontra Bizottság ügyben 2002. szeptember 11-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2002., I-A-149. és II-781. o.) 53. és 58. pontját.
(
52
)	Az Elsőfokú Bíróság T-43/93. sz., Lo Giudice kontra Parlament ügyben 1995. március 22-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1995., I-A-57. o. és II-189. o.) 34. pontja.
(
53
)	E közzé nem tett dokumentum a „Rules governing the payment of expenses and allowances to Members” címet viseli (PE 133.116).
(
54
)	A fent hivatkozott Atala-Palmerini kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben a Bíróság a következő helyzettel találta magát szemben. A születése óta perui és házasságánál fogva olasz állampolgárságú C. Atala-Palmerini Belgiumban folytatott tanulmányokat 1970 szeptembere és 1973 júniusa között, majd rövid perui tartózkodást követően a Bizottságnál teljesített gyakorlatot 1973. szeptember 1-je és 1974. január 31-e között. 1974. december 7-én házasságot kötött a Bizottság egy olasz állampolgárságú, Brüsszelben dolgozó tisztviselőjével. Az 1974/75-ös és 1975/76-os tanévben a nanterre-i egyetemen (Université de Paris X-Nanterre) készítette doktori disszertációját. 1978. március 6-a és 1987. március 30-a között Belgiumban a perui nagykövetségen dolgozott. C. Atala-Palmerini 1987. április 16-án lépett a Bizottság szolgálatába, Brüsszelben. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy a referencia-időszak 1972. október 6-a és 1973. augusztus 31-e, valamint 1974. február 1-je és 1978. március 5-e közötti időszakra terjed ki, mivel a bizottsági gyakorlat időtartamát és a perui nagykövetség szolgálatában töltött időszakot nem kell figyelembe venni.
(
55
)	A fent hivatkozott Atala-Palmerini kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 10. és 11. pontja. Lásd ugyanebben az értelemben a fent hivatkozott Nuñez kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 12. pontját.