62005CC0467_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen eljárásban azt kell tisztázni, hogy a büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló, 2001. március 15‑i 2001/220/IB tanácsi kerethatározat,(2) a bűncselekmények áldozatainak kárenyhítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/80/EK tanácsi irányelvvel(3) összefüggésben megköveteli‑e a károsult részvénytársaság elsikkasztott vagyonának visszaszolgáltatását a büntetőeljárás keretei között. Különösen az a kérdés merül fel, hogy a sértett kerethatározatbeli fogalma az 1. cikk a) pontjának definíciójával ellentétben kiterjed‑e nemcsak természetes személyekre, hanem jogi személyekre is. A kérdést előterjesztő bíróság ennyiben az irányelvre támaszkodik, amely nem tartalmazza az „áldozat” definícióját.
II – Jogi háttér
A – Az Európai Unió és az Európai Közösségek joga
2. A 2001/220 kerethatározat 1. cikkének a) pontja értelmében a „sértett” olyan „természetes személy, aki olyan károsodást szenvedett, ideértve testi vagy szellemi épségének sérelmét, érzelmi szenvedését vagy gazdasági veszteségét is, amelynek közvetlen oka olyan cselekmény vagy mulasztás, amely valamely tagállam büntetőjogi szabályainak megsértésével valósult meg”.
3. A 2. cikk (1) bekezdése általánosságban írja le a sértett érdekeinek figyelembevételét:
„Minden tagállam biztosítja, hogy a sértettek a büntetőjogi rendszerében tényleges és megfelelő szereppel rendelkezzenek. A tagállamok továbbá minden erejükkel arra törekszenek, hogy az eljárások során biztosítsák a sértettek egyéni méltóságának kellő tiszteletben tartását, és elismerjék a sértettek jogait és jogos érdekeit, különösen a büntetőeljárás keretein belül.”
4. A kerethatározat 9. cikke a kárenyhítéshez fűződő jogot érinti a büntetőeljárás keretein belül:
„(1) Minden tagállam biztosítja a bűncselekmények sértettjeinek azon jogát, hogy a büntetőeljárás keretein és ésszerű határidőn belül határozatot hozzanak az elkövető által a sértett részére fizetendő kártérítés tárgyában, kivéve azon eseteket, amelyekben a nemzeti jog a kártérítést más úton rendezi.
(2) […]
(3) A büntetőeljárás során lefoglalt, a sértett tulajdonában lévő és visszaszolgáltatható vagyontárgyakat haladéktalanul vissza kell szolgáltatni a sértettnek, amennyiben a visszaszolgáltatást a büntetőeljárással összefüggő kényszerítő ok nem akadályozza.”
5. A kerethatározat hetedik preambulumbekezdése a polgári eljárással való kapcsolatot fejti ki:
„A bűncselekmények sértettjeinek támogatását szolgáló intézkedések, különösen a kártérítésről és a közvetítésről szóló rendelkezések, nem vonatkoznak a polgári jogi eljárás megoldásaira.”
6. A 2004/80 irányelv a bűncselekmények áldozatainak állam által történő kárenyhítésére irányul. Olyan szabályozást tartalmaz, amely a határokon átnyúló ügyekben hivatott megkönnyíteni a kárenyhítést. A lényeges alapelveket az első két cikk rögzíti:
„1. cikk
A kérelem benyújtásának joga a lakóhely szerinti tagállamban
A tagállamok gondoskodnak arról, hogy amennyiben a kárenyhítést kérelmező személy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban követték el a szándékos erőszakos bűncselekményt, úgy a kérelmező jogosult legyen arra, hogy a kérelmet az előbbi tagállam hatóságához vagy más szervéhez nyújtsa be.
2. cikk
Kárenyhítés-fizetési kötelezettség
A kárenyhítést azon tagállam illetékes hatósága fizeti ki, amelynek területén a bűncselekményt elkövették.”
7. A Bizottság eredeti javaslatával ellentétben lemondtak a kárenyhítésre vonatkozó szabályozások harmonizálásáról. Mindazonáltal a hatodik preambulumbekezdés értelmében:
„Az Európai Unióban a bűncselekmények áldozatainak igazságosan és megfelelő módon biztosítani kell a nekik okozott károk enyhítését, tekintet nélkül arra, hogy a bűncselekményt az Európai Közösségen belül hol követték el.”
8. A 2004/80 irányelv 12. cikke e tekintetben előírja:
(1) A határokon átnyúló tényállások esetén a kárenyhítéshez való hozzájutás ezen irányelv által megfogalmazott szabályai a tagállamok területén szándékosan elkövetett erőszakos bűncselekmények áldozatainak nyújtott kárenyhítéssel kapcsolatos tagállami szabályozásokon alapulnak.
(2) Valamennyi tagállam gondoskodik arról, hogy a területükön szándékosan elkövetett erőszakos bűncselekmények áldozatainak nyújtott kárenyhítés tekintetében nemzeti jogszabályaik előírják egy olyan rendszer meglétét, amely igazságos és megfelelő kárenyhítést biztosít az áldozatok számára.”
9. A 17. cikk a) pontja hangsúlyozza, hogy a tagállamok az irányelvtől függetlenül kedvezőbb rendelkezéseket fogadhatnak el, illetve tarthatnak fenn a bűncselekmények áldozatai, valamint a bűncselekmények által érintett más személyek érdekében, amennyiben e rendelkezések összeegyeztethetők ezen irányelvvel.
B – Az olasz szabályozás
10. Olaszország szemmel láthatóan nem ültette át a sértettnek a 2001/220 kerethatározat 1. cikkének a) pontja értelmében vett fogalmát.
11. A codice di procedura penale (a büntetőeljárásról szóló olasz törvény) 262. és 263. cikke szabályozza a büntetőeljárás során lefoglalt javak visszaszolgáltatását. A visszaszolgáltatásról való döntés alapvetően a büntetőügyben eljáró bíróság hatáskörébe tartozik. Ha azonban a tulajdon tekintetében per van folyamatban, akkor ez a bíróság az illetékes polgári bíróság elé utalja ezt a vitát.
12. Emellett a codice di procedura penale 74. és azt követő, valamint 538. és azt követő cikkei szabályozzák a sértett kárenyhítési igényéről való döntést a büntetőeljárásban.
III – A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13. Giovanni Dell’Ortót más vádlottakkal együtt az 1999. május 4‑i ítélettel – az ügyésszel kötött egyezség alapján – egy év és hat hónapi felfüggesztett szabadságvesztésre és pénzbüntetésre ítélték, mégpedig társaságra vonatkozó adatok meghamisításának vétsége miatt, amelyet többek között a sikkasztás minősített esete és a politikai pártok jogellenes pénzügyi támogatása vétségek elkövetése érdekében, a SAIPEM SpA terhére valósítottak meg. Ez az ítélet időközben jogerőssé vált.
14. G. Dell’Orto még a nyomozás során átutalt 1 064 069,78 euró, a kérdést előterjesztő bíróság adatai alapján a zsákmányból származó, és továbbra is a SAIPEM tulajdonát képező pénzösszeget egy külföldi számláról Olaszországba. Az olasz számlát biztosítékként zárolták.
15. Az ítéletben a lefoglalt összegről nem rendelkeztek. A SAIPEM kérelmére az 1999. december 3‑i végzéssel elrendelték a lefoglalt összeg részére történő visszaszolgáltatását. Erre 1999. december 10‑én felvették a számlán található összeget, és a számlát megszüntették.
16. A kérdést előterjesztő bíróság nem közli, hogy melyik bíróság ítélte el G. Dell’Ortót, és határozott a lefoglalt összegek visszaszolgáltatásáról, azonban úgy tűnik, mindkettőről ő maga döntött.
17. A Corte di Cassazione 2001. november 8‑án hatályon kívül helyezte ezt az intézkedést. A lefoglalt vagyon visszafizetése ugyanis nem képezte az ügyésszel kötött egyezség tárgyát. Ezért a visszaszolgáltatás nem rendelhető el a büntetőeljárásban.
18. További közbenső határozatokat követően immár a kérdést előterjesztő bíróságnak büntetés-végrehajtási bíróságként kell döntenie a vitatott pénzösszegre vonatkozó további intézkedésekről. E döntés előkészítése érdekében a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Alkalmazhatók‑e a 2001/220/IB kerethatározat 2. és 9. cikkének szabályai a büntetőeljárásban általában – a bűncselekmények áldozatainak kárenyhítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/80/EK irányelv 1. és azt követő cikkei rendelkezéseinek, illetve más közösségi rendelkezéseknek az értelmében vett – bármely, bűncselekmény által érintett személyre ?
2) Alkalmazhatók‑e a 2001/220/IB kerethatározat 2. és 9. cikkének szabályai a bűnösséget kimondó jogerős ítéletet (ideértve így a büntetést […] [ügyésszel kötött egyezség alapján](4) kiszabó ítéletet is) követő, büntetés-végrehajtási eljárásban – a bűncselekmények áldozatainak kárenyhítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/80/EK irányelv 1. és azt követő cikkei rendelkezéseinek, illetve más közösségi rendelkezéseknek az értelmében vett – bármely, bűncselekmény által érintett személyre ?”
19. Az eljárásban G. Dell’Orto, Írország, Olaszország, Hollandia, Ausztria, az Egyesült Királyság és a Bizottság vett részt.
IV – A jogkérdésről
20. A kérdést előterjesztő bíróság a 2001/220 kerethatározatnak a 2004/80 irányelvre tekintettel történő értelmezését kéri. A Bíróság Pupino‑ügyben hozott ítéletében foglalt, a kerethatározattal összhangban álló értelmezés alapelvére vonatkozó megállapításaival a lehető legnagyobb mértékű összhangban szeretné ugyanis nemzeti jogát értelmezni a kerethatározat szövege és célja alapján, annak érdekében, hogy elérje a kerethatározat által kívánt eredményt, és ily módon megfeleljen az EU 34. cikk (2) bekezdése b) pontjának.(5) Az alapügy tekintetében nyilvánvalóan arra számít, hogy a kerethatározat arra kötelezi, határozzon a lefoglalt összegeknek a SAIPEM részére történő visszaszolgáltatásáról.
A – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
21. Az Egyesült Királyság elfogadhatatlannak tartja az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet. A kérdést előterjesztő bíróság az EK 234. cikkre hivatkozik, ugyanakkor kerethatározat, azaz az EU 34. cikk (2) bekezdése szerinti jogi aktus rendelkezéseinek értelmezését kéri. Az uniós jog értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem azonban csak az EU 35. cikk (1) bekezdésében meghatározott feltételek mellett terjeszthető elő. Írország hasonló álláspontot képvisel, de úgy véli, a kérdést előterjesztő bíróság által elkövetett hiba orvosolható, mivel ilyen kérelem az EU 35. cikk szerint elfogadható lenne.
22. Amint azt Írország a tárgyaláson hangsúlyozta, természetesen kizárt, hogy a közösségi joggal kapcsolatos kérdésekre vonatkozó, az EK 234. cikk alapján előterjesztett kérelem ürügyén ténylegesen az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdéseket terjesszenek elő, amelyek csak az EU 35. cikkben meghatározott további feltételek esetén elfogadhatók. Azonban az, hogy milyen terjedelemben utalhat az uniós jogra a közösségi jogot érintő előzetes döntéshozatal iránti kérelem – figyelembe véve a két jogrend később még szóba kerülő kölcsönös befolyását – gyakorlatilag nehéz elhatárolási kérdéseket vethetne fel. Erről azonban nem kell most határozni.
23. Az Egyesült Királyságnak a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát ellenző érvelése mindazonáltal nem meggyőző. Amint azt a Bíróság megállapította, az EU 46. cikk b) pontja értelmében az EK‑Szerződésnek, az ESZAK‑Szerződésnek és az EAK‑Szerződésnek a Bíróság hatáskörére és az e hatáskör gyakorlására vonatkozó rendelkezéseit – köztük az EK 234. cikket – az Európai Unióról szóló szerződés VI. címének rendelkezéseire az EU 35. cikkben meghatározott feltételek szerint kell alkalmazni. Ebből az következik, hogy az EK 234. cikk szerinti szabályozás hatálya a Bíróság EU 35. cikken alapuló előzetes döntéshozatali hatáskörére is kiterjed, az e rendelkezésben előírt feltételek fenntartásával.(6)
24. Ezért főszabály szerint az uniós jogra vonatkozó, az EU 35. cikk szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelmek is az EK 234. cikk értelmében vett kérelmek. Az a körülmény, hogy a nemzeti bíróság milyen mértékben nevezi meg kifejezetten e rendelkezéseket, nem lehet döntő a kérelem elfogadhatósága tekintetében. Ez sokkal inkább attól függ, hogy figyelembe veszik‑e azon feltételeket, amelyek az uniós jogra vonatkozó kérdések esetén különösen az EU 35. cikkből adódnak.
25. Az EU 35. cikknek különösen az Egyesült Királyság és Írország álláspontja szerint leglényegesebb feltétele az lehet, hogy az érintett tagállamnak el kell ismernie a Bíróság hatáskörét az uniós jogra vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tekintetében. E két tagállam ugyanis nem tett ilyen nyilatkozatot. Amint azt Írország is elismeri, a jelen ügyben azonban nem kérdéses, hogy a kérdést előterjesztő bíróság jogosult az előzetes döntéshozatalra utalásra. Olaszország ugyanis 1999. május 1‑jén, az Amszterdami Szerződés hatálybalépésekor hatályosuló nyilatkozatával elfogadta a Bíróság hatáskörét az EU 35. cikkben írt jogi aktusok érvényessége és értelmezése kérdésének eldöntésére e cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján.(7)
26. Több kormány is megkérdőjelezi, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem releváns‑e.
27. A relevancia sz ükségességét tekintve a Bíróság az EK 234. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlatnak az EU 35. cikkre történő alkalmazásával megállapította, hogy a relevancia vélelme a nemzeti bíróságok által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tekintetében csak kivételes esetekben dönthető meg, mégpedig akkor, ha a kérdésekkel érintett uniós jog kért értelmezése semmilyen kapcsolatban sem áll az alapjogvita tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azon ténybeli és jogi körülmények, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a feltett kérdésekre hasznos módon válaszolhasson. Ezen esetek kivételével a Bíróság főszabály szerint köteles az EU 35. cikk (1) bekezdésében szereplő jogi aktusokra vonatkozó, előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről határozni.(8)
28. A holland kormány azt kifogásolja, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem tartalmaz arra vonatkozó információt, hogy az olasz jog mely rendelkezéseit kell a kerethatározattal összhangban értelmezni. Mivel a kerethatározat közvetlen alkalmazása kizárt, szükség lenne a megfelelő adatokra.
29. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében csak akkor lehetséges a közösségi jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezése, ha ez utóbbi az előzetes döntéshozatalra utaló végzésében megjelöli az általa feltett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejti azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak. A leírásnak nem utolsósorban lehetőséget kell biztosítania a tagállamok kormányai, valamint az egyéb érdekelt felek számára, hogy a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően benyújthassák észrevételeiket. Ennek során figyelembe kell venni, hogy ezen eljárási résztvevőknek csak az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kézbesítik.(9)
30. Ezért a kérdést előterjesztő bíróságnak olyan mértékben kell ismertetnie a jogi hátteret, amennyiben ez az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés hasznos megválaszolása érdekében szükséges. Azonban nem köteles igazolni azt, hogy valóban lehetséges a kért összhangban álló értelmezés. A Pupino‑ügyben hozott ítélet értelmében a nemzeti jog kerethatározattal összhangban álló értelmezésének lehetőségét érintő puszta kételyek nem vezetnek a kérelem elfogadhatatlanságához, hanem ezen értelmezésnek nyilvánvalóan lehetetlennek kell lennie. Ha ez nem nyilvánvaló, a kérdést előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni azt, hogy nemzeti joga ezen eljárásban a kerethatározattal összhangban értelmezhető‑e.(10) Ez az álláspont logikus is, mivel a nemzeti jog értelmezése nem – még az uniós vagy közösségi joggal összhangban való értelmezése sem – a Bíróságnak az előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel kapcsolatos feladata.
31. Ennek megfelelően valószínűleg hasznos lenne többet megtudni azon rendelkezésekről, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság a kerethatározattal összhangban kíván értelmezni,(11) a megfelelő adatok hiánya azonban nem akadályozza azt, hogy hasznos választ adjanak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre.
32. Az osztrák kormány a holland kormánynál még egy lépéssel továbbmegy, amikor előadja, hogy az olasz jog szerint a büntetés-végrehajtási eljárásban nem lehet a sértett polgári jogi igényeiről dönteni. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tehát hipotetikus. Ez az érvelés sem helytálló, mivel nem tartalmaz olyan adatokat, amelyek megalapoznának a nemzeti jog kerethatározattal összhangban álló értelmezésére vonatkozó lehetőséget érintő nyilvánvaló kételyeket.
33. Nagyobb súllyal rendelkeznek az ír kormány arra vonatkozó kételyei, hogy a 2001/220 kerethatározat időbeli hatályát tekintve joghatásokkal bírhat az alapeljárásban. G. Dell’Ortót 1999. május 4‑én ítélték el, a vita tárgyát képező összegeket pedig már 1997. december 29‑én biztonsági okokból lefoglalták, és az ezekre vonatkozó állítólagos sikkasztás vagy hűtlen kezelés még korábban történt. A kerethatározat vonatkozó rendelkezéseinek átültetésére vonatkozó határidő ugyanakkor csak 2002. március 22‑én járt le, a 2004/80 irányelvre vonatkozó pedig csak 2005. július 1‑jén, illetve 2006. január 1‑jén. Ha a kerethatározat tehát időbeli okok miatt nem fejthet ki joghatásokat az állítólagos zsákmány visszaszolgáltatását tekintve, akkor kizárt az olasz jognak a kerethatározattal összhangban álló értelmezése, és nem az alapeljárásra tartozik az előzetes döntéshozatal iránti kérelem.
34. A Pupino‑ügyben tett főtanácsnoki indítványom alapján azonban nem ellentétes a kerethatározattal összhangban álló értelmezéssel az, hogy a megvizsgálandó események időben a kerethatározat meghozatala előtt történtek. Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján az eljárási szabályoknál ugyanis általában abból kell kiindulni, hogy azokat a hatálybalépésükkor folyamatban lévő minden jogvitára alkalmazni kell.(12) Szemmel láthatóan a Bíróság sem látta a kerethatározatnak megfelelő értelmezés akadályát az időbeli hatály kérdésében, mivel a Pupino‑ügyben hozott ítéletben nem tért ki erre a pontra. Amint a Pupino‑ügyben, az alapeljárásban is eljárásjogi kérdésekről van szó, nevezetesen annak eldöntésére vonatkozó bírósági hatáskörről, hogy a büntetőeljárásban lefoglalt bankköveteléseket kifizetik‑e a károsult vállalkozás részére. Ennek megfelelően Írország a szóbeli tárgyaláson visszavonta fenntartásait.
35. Amennyiben a jelen ügyben még határozatot kell hozni, az alapeljárásban ratione temporis
lehetséges a 2001/220 kerethatározat alkalmazása.
36. A kérelem relevanciájával kapcsolatos utolsó kétely a 2001/220 kerethatározat jogszerűségét érinti. Ha a kerethatározat jogellenes és ezért nem alkalmazható, akkor nem kötelezhet a kerethatározattal összhangban álló értelmezésre, és az értelmezésre vonatkozó kérdések az alapeljárás tekintetében jelentéktelenek.
37. E tekintetben szeretnék arra emlékeztetni, hogy a Pupino‑ügyben tett indítványomban kétségeimet fejeztem ki a jogalapja tekintetében, azonban arra az eredményre jutottam, hogy a Bíróság nem köteles hivatalból figyelembe venni e kételyeket, mert mindenesetre nyomós kételyek nem merülnek fel.(13) Legalábbis védhetőnek tűnik a kerethatározatnak a választott jogalapon történt meghozatala. Ennek megfelelően a Bíróság a Pupino‑ügyben hozott ítéletében nem nyilatkozott erről a kérdésről. Mivel a jelen eljárásban sem vetik fel a kerethatározat jogalapjának kérdését, sem a kérdést előterjesztő bíróság, sem a felek, a jelen eljárásban nem indokolt e pont ismételt vizsgálata.
38. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem ezért elfogadható.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
39. Annak érdekében, hogy megválaszoljuk a kérdést előterjesztő bíróság a 2001/220 kerethatározatnak a 2004/80 irányelvre tekintettel történő értelmezésére vonatkozó kérdéseit, először az EK‑Szerződésen, illetve az EU‑Szerződésen alapuló jogi aktusok kölcsönös befolyásának lehetőségeit és határait kell kifejtenünk (ezzel kapcsolatban lásd a következőkben az 1. alcímet). Az így azonosított keretek között ezután a kerethatározatot kell értelmezni (ezzel kapcsolatban lásd a következőkben a 2. és 3. alcímet).
1. Az uniós és közösségi jog kapcsolatáról az értelmezés tekintetében
40. Különösen Írország és az Egyesült Királyság kifogásolja, hogy uniós joghoz tartozó kerethatározat értelmezésekor (később született) közösségi jogi irányelvet vegyünk figyelembe. Két különböző jogrendről van szó, amelyeket szigorúan el kell választani egymástól. Ez a felfogás – legalábbis részben – megalapozott. Mindazonáltal nem követhető teljes mértékben.
41. Mindenekelőtt azt kell tisztázni, hogy az értelmezés során mindenfajta kölcsönös befolyás a megfelelő értelmezési szabadság meglétét feltételezi. A contra legem
értelmezés aligha egyeztethető össze a jogbiztonság alapelvével.(14)
42. Amint azt különösen az Egyesült Királyság előadja, a fennálló értelmezési szabadság esetén is megakadályozza az EU‑Szerződés és az EK‑Szerződés eltérő hatásköre azt, hogy az értelmezés során átvegyék a másik jogrend olyan szabályait, amelyeknek a befogadó jogrendben nincs jogalapja. Minden értelmezés köteles ugyanis figyelembe venni az értelmezendő intézkedés jogalapját, és ezért nem vezethet olyan eredményhez, amely a jogalappal már nem lenne összeegyeztethető.
43. Ez különösen érvényes akkor, amikor közösségi jogi tartalmat veszünk át az uniós jogba, mivel az Európai Unióról szóló szerződés a 47. cikke értelmében nem érinti az EK‑Szerződést. Ezért a Bíróság feladata gondoskodni arról, hogy azon aktusok, amelyek a Tanács szerint az EU‑Szerződés hatálya alá tartoznak, ne bitorolják az EK‑Szerződésben a Közösségnek juttatott hatásköröket.(15)
44. Ha e határokat figyelembe veszik, akkor a közösségi és az uniós jog közötti utalások már a szerződésekben megjelennek. Az Unió és a Közösség ugyanis mint egymástól eltérő, de integrált jogrendek léteznek egymás mellett.(16) Az EU 1. cikk (3) bekezdése értelmében az Európai Unió az Európai Közösségeken alapul. Az EU 3. cikk (1) bekezdése értelmében az Unió egységes intézményi kerettel rendelkezik, amely – a közösségi vívmányokat tiszteletben tartva és továbbfejlesztve – biztosítja a céljai elérése érdekében végzett tevékenységek összhangját és folytonosságát. Emellett az EK 61. cikk a) és e) pontja előírja, hogy az EK‑Szerződés IV. címe szerinti intézkedések – az EU‑Szerződés VI. címe alapján tett intézkedésekkel együtt – hozzájárulnak a szabadságon, a biztonságon és a jogon alapuló térség kialakításához.
45. A Pupino‑ügyben hozott ítéletben ezért a Bíróság megállapította, hogy teljesen érthető, hogy az Európai Unióról szóló Szerződés megalkotói célszerűnek találták azt, hogy e szerződés VI. címének keretei között olyan rendelkezést hozzanak, amely olyan jogintézményeket vesz igénybe, amelyek hatása hasonló az EK‑Szerződés intézményeiéhez, annak érdekében, hogy az Unió céljainak eléréséhez hatékonyan hozzájáruljanak.(17) Hasonló érvényes természetesen az Unió jogalkotási tevékenysége tekintetében is. Az uniós jog aktusaiban is alkalmazhatók a másodlagos közösségi jogban bevált szabályozási technikák, megoldási szempontok és koncepciók.
46. A közösségi jogból átvett elemeknek ezért az uniós jogban alapvetően ugyanazt a tartalmat kell tulajdonítani, mint a közösségi jogban. Ez ugyanakkor csak addig érvényes, amíg nem ellentétes az uniós jog különleges jellegével, mint például a kerethatározatok közvetlen hatályának kizárásával. A koherens értelmezés során sem mosódhatnak el ugyanis a szerződésben megállapított különbségek a szupranacionális közösségi jog, és a hagyományos nemzetközi jognak erősebben kitett uniós jog között.
47. Bizonyos körülmények között a szabályozási hatáskörök szigorú elválasztása még meg is követeli azt, hogy az uniós és a közösségi jog egymást kiegészítő jogi aktusokat hozzon. Így a schengeni végrehajtási egyezmény módosítása a schengeni információs rendszer tekintetében párhuzamos jogi aktusok útján történt, az EK 66. cikk, az EU 30. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja, az EU 31. cikk a) és b) pontja, valamint az EU 34. cikk (2) bekezdésének c) pontja alapján.(18) Az ilyen jogi aktusokat közös céljuknak megfelelően úgy kell értelmezni, hogy zökkenőmentesen illeszkedjenek. Ebben az összefüggésben különösen ajánlott egységesen értelmezni a fogalommeghatározásokat.
48. Éppen ilyen esetekben lehet szükséges – Írország felfogásával ellentétben – az egyik jogrend korábbi aktusát a másik jogrend ezt követően meghozott jogi aktusára tekintettel értelmezni. És fordítva, ebben a helyzetben az is célszerű lehet, hogy a későbbi jogi aktust a régebbi jogra tekintettel értelmezzük, amelyet az kiegészíteni hivatott.
49. Az uniós jog intézkedéseinek a közösségi jogra tekintettel történő értelmezése tehát lehetséges, azonban eközben figyelembe kell venni azon határokat, amelyek az Unió és a Közösség különbségeiből adódnak – különösen a hatásköreik és a rendelkezésükre álló cselekvési formák tekintetében.
2. A sértett fogalmáról
50. A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése arra irányul, hogy lehet‑e jogi személy is a 2001/220 kerethatározat értelmében vett sértett. Ez azért érdekes, mert a kerethatározat minden ide vonatkozó rendelkezése, mindenekelőtt a 2. és 9. cikkek csak sértett érdekében fejti ki hatását. Mindazonáltal a következőkben bemutatom, hogy – még a 2004/80 irányelv figyelembevételével is – helytelen az a feltételezés, miszerint jogi személy a kerethatározat értelmében vett sértettnek tekinthető.
a) A 2001/220 kerethatározatról
51. Amint azt minden részt vevő fél hangsúlyozza, a SAIPEM nem a 2001/220 kerethatározat 1. cikke a) bekezdésének definíciója értelmében vett sértett, mivel eszerint a sértett fogalma a természetes személyekre korlátozott.
52. Írország és a Bizottság helyesen hangsúlyozza, hogy e fogalom keletkezéstörténete is ellentétben áll annak jogi személyekre való kiterjesztésével. A természetes személyekre való korlátozás már eredetileg is cél volt, mivel megegyezik a kerethatározat megalkotására vonatkozó portugál kezdeményezéssel. A Bizottság utal arra, hogy az ő – a kezdeményezést megelőző, a bűncselekmények áldozatairól szóló – közleménye(19) tárgyát is kizárólag a természetes személyek képezték. A Tanács a jogalkotási eljárásban megvizsgálta ugyan a jogi személyek bevonásának lehetőségét,(20) azonban ez nem vezetett a sértett fogalmának ennek megfelelő kibővítéséhez.
53. Ez a keletkezéstörténet ellentétben áll az Írország által képviselt felfogással, amely a jogi személy mögött álló természetes személyeket a jogi személy sérelmére elkövetett bűncselekmény áldozatainak tekinti. Ha e közvetett áldozatokat is védeni kellett volna, akkor következetesebb lett volna, ha a jogi személyeket is sértettnek tekintik. Egyébként az alapeljárásban nem közvetetten károsult természetes személyek igényeiről van szó, hanem a közvetlenül károsult jogi személy igényeiről. Ezért nem merül fel a kérdés, hogy a közvetett károsodás megalapozhatja‑e a 2001/220 kerethatározat értelmében vett sértetti helyzetet.
54. A jogi személy mögött álló természetes személyek figyelembevétele ugyanakkor cáfolja az Egyesült Királyság további, a sértett fogalmának a jogi személyekre való kiterjesztését ellenző kifogását. E tagállam előadja, hogy szükségszerűen természetes személyekre vonatkozik az EU 29. cikkben lefektetett, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségben a polgárok magas szintű biztonságának biztosítására vonatkozó cél. Ez azonban nem akadályozhatja meg az uniós jogalkotót abban, hogy a jogi személyeket ugyanolyan védelemben részesítse, mint a természetes személyeket, hiszen a jogi személyeket sértő bűnözés is végeredményben természetes személyeket érint, azaz a jogi személyek tulajdonosait és munkavállalóit is. Ezenfelül ez a bűnözés is befolyásolhatja a polgárok szubjektív biztonságérzetét.
55. Az EU‑Szerződés VI. címének általános célkitűzésétől függetlenül a 2001/220 kerethatározat korlátozott sértett fogalma mindenesetre összhangban van e kerethatározat egyéb rendelkezéseivel és felismerhető céljaival.
56. A kerethatározat más rendelkezései főszabály szerint ugyan részben alkalmazhatók lennének jogi személyekre is, ha ezek sértettnek tekintendők, ám – amint azt Ausztria helyesen hangsúlyozza – a kerethatározat néhány eleme kizárólag természetes személyekre hatályos. Már a 2001/220 kerethatározat 1. cikkének a) pontjában példálózóan említett, a sértettet ért károsodások – ideértve a sértett testi vagy szellemi épségének sérelmét, érzelmi szenvedését vagy gazdasági veszteségét is – nagyrészt csak természetes személyeket érintenek. A 2. cikk (1) bekezdését is ki kell emelnünk. Eszerint a sértetteknek biztosítani kell egyéni méltós águk kellő tiszteletben tartását. A különösen veszélyeztetett sértettek megerősített védelme a 2. cikk (2) bekezdése alapján a jogi személyeknél ugyancsak nehezen elképzelhető. Ugyanígy a 8. cikknek a sértettet és annak családtagjait védő rendelkezései nem alkalmazhatók jogi személyekre.
57. Legfeljebb akkor lenne indokolt a jogi személyeket bevonni a sértett fogalmába, ha a figyelmen kívül hagyásuk összeegyeztethetetlen lenne egy magasabb rangú joggal, azaz különösen az Írország által említett alapjogokkal, amelyeket az Unió az EU 6. cikk (2) bekezdése alapján figyelembe vesz. Mindenekelőtt felmerül tehát a kérdés, hogy a természetes és a jogi személyekkel való eltérő bánásmód összeegyeztethető‑e az egyenlőség általános elvével. Ez megköveteli ugyanis, hogy a hasonló tényállásokat ne kezeljük különbözőképpen, és a különböző tényállásokkal ne bánjunk azonos módon, hacsak ez objektív módon nem igazolható.(21)
58. Az uniós jogalkotó mindazonáltal az egyenlőségi elv figyelembevétele esetén is korlátozhatja magát arra, hogy csak a természetes személyekkel való bánásmódot szabályozza. Habár bűncselekmény jogi személynek is okozhat kárt, már a 2001/220 kerethatározat 1. cikke a) pontjának sértett fogalma mutatja, hogy a természetes személy károsodása gyakran nem merül ki az anyagi veszteségben, hanem testi vagy szellemi épségének sérelmével, valamint érzelmi szenvedésével egészen más dimenziókat érhet el, mint a jogi személyeknél. Ezenkívül a természetes személy a büntetőeljárásban gyakran sokkal jobban rászorul a védelemre, mint a rendszerint szakmailag támogatott jogi személy. Ezek az objektív indokai a bűncselekmény áldozatává vált természetes személlyel való megkülönbözetett bánásmódnak.
59. Ezenkívül utalni kell arra, hogy a kerethatározat nem akadályozza meg a tagállamokat saját intézkedések megtételében, amennyiben a jogi személyek a büntetőeljárásban szintén védelemre szorulnak.(22)
60. Megállapítandó tehát, hogy a 2001/220 kerethatározat nem tartalmaz – még az alapjogok figyelembevételével sem – kiindulópontot a tekintetben, hogy a sértett fogalmát, megfogalmazásán túlmenően, jogi személyekre is ki kellene terjeszteni.
b) A 2004/80 irányelvről
61. Először is – az Egyesült Királysággal együtt – arra kell utalni, hogy a jelen ügy az áldozat fogalmának értelmezésétől függetlenül nem vezethet a 2004/80 irányelv alkalmazásához. Az irányelv csak szándékos erőszakos cselekmény esetére ír elő kárenyhítést, ám a vita tárgyát képező pénzösszeg hűtlen kezelésből vagy sikkasztásból származik. Ezen túlmenően a bűncselekmény lényegében – ha nem is kizárólagosan – abban a tagállamban történt, amelyben az áldozat – a SAIPEM – székhelye található. Az irányelv azonban azt a kárenyhítést szabályozza, amikor a bűncselekmény másik tagállamban történt. Végül az irányelv megengedi a tagállamoknak, hogy olyan kérelmezőkre korlátozzák a kárenyhítést, akiknek a károsodása olyan bűncselekményekből származik, amelyeket 2005. június 30‑át követően követtek el, itt azonban a bűncselekményt nagyjából egy évtizeddel korábban követték el.
62. A 2004/80 irányelv azonban behelyezhető a 2001/220 kerethatározattal kapcsolatos tágabb összefüggésbe. Ez is az áldozatok védelmére irányul, és ötödik preambulumbekezdésében kifejezetten utal a kerethatározatra. Amint azt a Bizottság megállapítja, a két jogi aktus legalábbis céljuk – az áldozatok védelme – tekintetében kiegészíti egymást.
63. Amint azt az Egyesült Királyság és a Bizottság helyesen hangsúlyozza, a két jogi aktusnak különböző a tárgya, nevezetesen egyrészről a kerethatározat – idevágó részében – az elkövető általi kártérítésre, másrészről az irányelv az állam általi kártérítésre vonatkozik.
64. Ezért a két jogi aktus nem áll szoros, egymást kiegészítő kapcsolatban. Az áldozatfogalom egységes értelmezése működésükhöz nem feltétlenül szükséges, hanem inkább rendszertani szempontból érdekes. Különösen a tagállamokbeli átültetést és gyakorlati alkalmazást könnyíthetné meg. Már a koherens értelmezéshez fűződő érdek csekély súlya is kétségessé teszi azt, hogy a 2004/80 irányelv egyáltalán alkalmas‑e arra, hogy igazolja a kerethatározatban szereplő sértett fogalma kiterjesztő értelmezését, például analógia útján.
65. A 2001/220 kerethatározatban szereplő sértett fogalma kiterjesztő értelmezése azonban a 2004/80 irányelv alapján azért sem szükséges, mert nem derül ki egyértelműen, hogy az utóbbi a jogi személyeket sértettnek tekinti.
66. A 2004/80 irányelv – a 2001/220 kerethatározattal ellentétben – nem tartalmazza az áldozat fogalmának kifejezett meghatározását. Ez ezen irányelv keletkezéstörténetével magyarázható. A bűncselekmények áldozatainak kárenyhítéséről szóló bizottsági irányelvjavaslat nemcsak az áldozatok határokon átnyúló kárenyhítésének megkönnyítésére irányult, hanem az áldozatok kárenyhítésének közös minimális szabályozására is. Ebben az összefüggésben a természetes személyekre korlátozta az áldozat fogalmát, és csak a személyi károsodást vette figyelembe.(23)
67. A Tanács azonban letett az áldozatok kárenyhítésének harmonizációjáról.(24) A 2004/80 irányelvben szereplő egyetlen, a kárenyhítési igényekről szóló szabály annak 12. cikke, amely előírja, hogy a tagállamok igazságos és megfelelő kárenyhítést biztosítanak a szándékosan elkövetett erőszakos bűncselekmények áldozatai számára. Ezenfelül a 2. cikkből az következik, hogy állami hatóságok által eszközölt kárenyhítésről van szó.
68. A 2004/80 irányelv 12. cikke – megfogalmazása alapján – magában foglalhatja a jogi személyeket is, mint áldozatokat, mert azok is károkat szenvedhetnek más tagállamokban elkövetett szándékos bűncselekmények következtében.(25) Ezért nem zárható ki, hogy a közösségi jogalkotó a Bizottság irányelv-javaslatának eredeti céljain felül a kedvezményezett áldozatok körét kiterjesztette.
69. A holland és az osztrák kormány, az Egyesült Királyság kormánya, valamint a Bizottság mindazonáltal azt a felfogást képviseli, hogy a 2004/80 irányelv értelmében csak természetes személyek lehetnek a szándékosan elkövetett erőszakos bűncselekmények áldozatai. Ennek érdekében előadják, hogy a természetes személyekre történő korlátozás az első preambulumbekezdésben rögzített célból adódik, hogy megszüntessék a személyek és szolgáltatások tagállamok közötti szabad mozgása előtt álló akadályokat, a második preambulumbekezdésben említett Cowan‑ügyben hozott ítéletből,(26) amely a természetes személyek védelmét követeli meg, valamint az ötödik preambulumbekezdésnek a 2001/220 kerethatározatra való utalásából, amely csak természetes személyeket tekint lehetséges áldozatoknak. Egyébként, amikor a Tanács letett a Bizottság által javasolt harmonizációról, feltehetőleg nem az volt a célja, hogy a kedvezményezettek körét a bizottsági javaslaton túlmenően jogi személyekre is kiterjessze.
70. Így a 2004/80 irányelv szövege ugyan megengedi azt, hogy az áldozat fogalmát kiterjesszük természetes és jogi személyekre, azonban egy sor indok létezik arra vonatkozóan, hogy természetes személyekre korlátozzuk azt. Habár a jelen ügyben nem szükséges az irányelv áldozatfogalmának terjedelmét véglegesen meghatározni, mindazonáltal ez nem eredményezheti azt, hogy a 2001/220 kerethatározat sértett fogalmát a definíció megfogalmazásán túlterjeszkedve értelmezzük.
71. A 2004/80 irányelvnek a kérdést előterjesztő bíróság által említett 17. cikke sem alapozhatja meg az áldozatfogalom jogi személyekre történő kiterjesztését. Amint azt Ausztria, Olaszország, Hollandia, az Egyesült Királyság és a Bizottság helyesen előadja, ez a rendelkezés megnyitja a tagállamok számára a lehetőséget, hogy nagyvonalúbb nemzeti szabályozást fogadjanak el. A tagállamok ezért áldozatnak tekinthetik a jogi személyeket is. Ebből azonban éppen nem az következik, hogy kötelesek lennének így tenni.
72. A 2001/220 kerethatározat értelmében vett sértett ezért – a 2004/80 irányelv figyelembevételét követően is – kizárólag természetes személy lehet.
3. A 2001/220 kerethatározat 9. cikkének a büntetés-végrehajtási eljárásban való alkalmazásáról
73. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy a sértettnek a 2001/220 kerethatározat 2. és 9. cikkéből származó jogai a büntetés-végrehajtási eljárás során is fennállnak‑e. Mivel az első kérdésre adott válasz alapján itt nem érintett a kerethatározat értelmében vett sértett, az eljárásban részt vevő felek közül néhányan azt a felfogást képviselik, hogy ez a kérdés pusztán hipotetikus természetű.
74. A Bíróság mindazonáltal az EK 234. cikk értelmében több alkalommal megállapította hatáskörét olyan előzetes döntéshozatal iránti kérelmek elbírálására, amelyek közösségi rendelkezésekre vonatkoznak olyan helyzetekben, amelyekben az alapeljárás tényállása a közösségi jog hatályán kívül esik, de amelyekben a közösségi jog említett rendelkezéseit a nemzeti jog vagy puszta szerződési rendelkezések alkalmazni rendelik.(27) Ennek az uniós jog rendelkezéseire is érvényesülnie kell.
75. A jelen ügyben nem zárható ki, hogy az olasz jogban alapvetően tágabb értelmű sértettfogalmat alkalmaznak, és így a jogi személyek is élvezhetik azon eljárások védelmét, amelyeket a természetes személyek érdekében alkalmaznak, ha sértetti jogaiknak érvényt kívánnak szerezni. Emellett szól, hogy Olaszország a 2001/220 kerethatározat 1. cikkének a) bekezdését nem ültette át kifejezetten,(28) és az ide vonatkozó olasz rendelkezések láthatóan nem alkalmazzák a sértett különleges fogalmát.(29)
76. Ha az olasz jog e szabályok egységes alkalmazását attól függetlenül írja elő, hogy a sértettek természetes vagy jogi személyek, a kérdést előterjesztő bíróság számára érdekesek lehetnek a kerethatározatnak a büntetés-végrehajtási eljárással szemben támasztott követelményei. Következésképpen a Bíróságnak erre a kérdésre is válaszolnia kellene.
77. Ez a kérdés tartalmilag a kerethatározat 9. cikke (1) és (3) bekezdésének értelmezésére irányul, amelyben a sértettek kárenyhítését és a tulajdonukat képező vagyontárgy visszaszolgáltatását szabályozzák.
78. A kérdést előterjesztő bíróság nyilvánvalóan abból indul ki, hogy jelen esetben szóba kerül a visszaszolgáltatás. Ezzel kapcsolatban a 9. cikk (3) bekezdése előírja, hogy a büntetőeljárás során lefoglalt, a sértett tulajdonában lévő és visszaszolgáltatható vagyontárgyakat haladéktalanul vissza kell szolgáltatni a sértettnek, amennyiben a visszaszolgáltatást a büntetőeljárással összefüggő kényszerítő ok nem akadályozza.
79. Mivel vagyon visszaszolgáltatásáról van szó, amelyet vélhetően számlapénzként az elkövető számlájára utaltak át, lehetségesnek tűnik, hogy a pénz a kérdést előterjesztő bíróság előadásával ellentétben nem maradt a SAIPEM tulajdonában. Következésképpen nem kellene elhanyagolni a sértett kárenyhítésének lehetőségét sem. Ennyiben a tagállamok a 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (1) bekezdése alapján biztosítják a bűncselekmények sértettjeinek azon jogát, hogy a büntetőeljárás keretein és ésszerű határidőn belül határozatot hozzanak az elkövető által a sértett részére fizetendő kártérítés tárgyában, kivéve azon eseteket, amelyekben a nemzeti jog a kártérítést más úton rendezi. Itt nem kell végérvényesen tisztázni azt, hogy a kárenyhítés fogalma az igények mely típusait fogja át. Mindazonáltal nyilvánvaló, hogy a vagyoni károkat ez magában foglalja, különösen mivel az 1. cikk a) pontja a gazdasági veszteséget kifejezetten a sértettet ért károsodás példájának nevezi.
80. Az első kérdéstől eltérően a 2004/80 irányelv nem rendelkezik felismerhető befolyással az értelmezés tekintetében. Ez megfelel ezen irányelv tárgyának, az áldozatok állam általi kárenyhítésének, lemondva a részletes harmonizációról. Így nem tartalmaz az elkövető általi kárenyhítésről vagy a lefoglalt vagyontárgynak az áldozat részére történő visszaszolgáltatásáról szóló szabályokat. Nem is vonatkozik a büntetőeljárásra, mivel az áldozat állam általi kárenyhítését tipikusan másik, közjogi eljárásban hajtják végre.
a) A kárenyhítésről
81. A kárenyhítésre tekintettel a tagállamok a 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (1) bekezdése értelmében biztosítják a bűncselekmények sértettjeinek azon jogát, hogy a büntetőeljárás keretein és ésszerű határidőn belül határozatot hozzanak az elkövető által a sértett részére fizetendő kártérítés tárgyában, kivéve azon eseteket, amelyekben a nemzeti jog a kártérítést más úton rendezi.
82. Eszerint a sértettet megilleti az a jog, hogy a büntetőeljárás keretei között döntés szülessen az elkövető általi kárenyhítésről. Erre mindazonáltal vonatkozik egy kikötés. A tagállamok bizonyos esetekben más keretek között is szabályozhatják a kárenyhítést. Ez azonban nem azt jelenti, hogy a tagállamok teljesen szabadon határozhatják meg a kárenyhítés kereteit, hanem hogy bizonyos esetekben más mód is alkalmazható. Általános szabályként az áldozatoknak rendelkezniük kell a lehetőséggel, hogy a büntetőeljárás keretei között kerüljön sor a határozathozatalra.
83. A büntetőeljárásnak a kárenyhítésről hozott határozattal történő összekapcsolásának célja az, hogy a sértettet megkíméljék egy további bírósági eljárás terhétől és kockázataitól. Amennyiben a büntetőeljárás bizonyos kérdéseket tisztáz, vagy nagyobb nehézségek nélkül tisztázhat, a sértettek jogos érdekeit a 2001/220 kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének értelmében elismerik, ha a büntetőbíróság e megállapításokat közvetlenül megfelelő határozatokba ülteti át.
84. Az alapügyben e célnak felelt volna meg, ha már a büntetőítélet keretei között, ha csak lehet, határoztak volna a SAIPEM kárenyhítéséről.
85. A Bizottság mindazonáltal helyesen emeli ki, hogy a 2001/220 kerethatározat nem szabályozza azt, hogy a határozat hogyan illeszkedik a nemzeti büntetőeljárásba. A kerethatározat tehát megengedi, hogy a bíróság először a büntetésről döntsön, és egy rákövetkező eljárásban – a büntetőeljárás megállapításai alapján – döntsön az elkövető általi kárenyhítésről. Ennek kapcsán mindazonáltal biztosítani kell, hogy ez a későbbi döntés – ahogy azt a 9. cikk (1) bekezdése előírja – ésszerű határidőn belül történjen.
86. Hogy ez ténylegesen lehetséges‑e, a 2001/220 kerethatározatbeli kifejezett szabályozás híján a nemzeti jogtól függ, amint ezt különösen Hollandia hangsúlyozza. Ha ez az elkövető elítélését követően már nem teszi lehetővé – a kerethatározatra tekintettel történt értelmezést követően sem – a kárenyhítésről való határozathozatalt, akkor a bíróságoknak ezt a határozatot a büntető ítéletet megelőzően, vagy azzal együtt kell meghozniuk, attól függően, hogy a nemzeti jog mit ír elő.
87. Egyébként számomra kizártnak tűnik annak megkövetelése, hogy a teljes büntetés-végrehajtási eljárás során fenntartsák a sértett kárenyhítésre vonatkozó határozathoz fűződő igényét. Ellenkező esetben félő lenne, hogy az ilyen igényekkel évekkel a bűncselekmények bírósági tisztázását követően állnak elő. Tekintet nélkül a lehetséges elévülésre, ez nem csak a 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (1) bekezdésében rögzített, ésszerű határidőn belüli határozathozatalra vonatkozó jogosultsággal lenne ellentétes, hane m célszerűtlen is lenne. Ugyanazon bíróságnak a büntetésről és a kárenyhítésről szóló közös vagy legalább időben egymáshoz közel álló döntésének előnyei elvesznének.
88. Ugyanakkor ez gyakran olyan eljárásokat érintene, amelyekben sem az elítéléshez vezető eljárás során, sem az ítéletben nem kellett figyelembe venni a kerethatározatot. A jelen ügyben ez látható: Az elítélés 1999‑ből származik, tehát olyan korszakból, amikor a kerethatározat még nem létezett. Ezért az illetékes bíróságot még nem kötelezhette arra, hogy az elítéléskor kárenyhítési igényekről döntsön, vagy esetleg szükséges tényeket tisztázzon. Ha ezen esetekben eddig még nem határoztak a kárenyhítésről, akkor nem is várható, hogy a polgári bírósági eljárás során hozott határozatot megelőzze egy jövőbeli határozat.
89. Következésképpen a 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes, ha a sértettnek járó kárenyhítésről a büntetés-végrehajtási eljárásban ésszerű határidőn belül hoznak határozatot, azonban e rendelkezés ezt nem is követeli meg.
b) A vagyontárgy visszaszolgáltatásáról
90. A vagyontárgy visszaszolgáltatása tekintetében a 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (3) bekezdése irányadó. Eszerint a büntetőeljárás során lefoglalt, a sértett tulajdonában lévő és visszaszolgáltatható vagyontárgyakat haladéktalanul vissza kell szolgáltatni a sértettnek, amennyiben a visszaszolgáltatást a büntetőeljárással összefüggő kényszerítő ok nem akadályozza.
91. A 2001/220 kerethatározat kárenyhítésről szóló 9. cikkének (1) bekezdésétől eltérően ez a rendelkezés nem írja elő a sértett kárenyhítéséről való határozathozatalt. Ennek megfelelően a Bizottság azt az álláspontot képviseli, hogy a rendelkezés csak akkor alkalmazandó, ha a tulajdonjog vitathatatlanul fennáll. Az osztrák kormányhoz hasonlóan a Bizottság szerint is a tulajdonról folytatott per azonban polgári jogi természetű, és ezért a hetedik preambulumbekezdésnek megfelelően nem tartozik a kerethatározat hatálya alá.
92. A 2001/220 kerethatározat hetedik preambulumbekezdésére való utalással a Bizottság és Ausztria félreérti, hogy ott csak polgári jogi eljárásról van szó, de nem polgári jogról. A 9. cikk (1) bekezdésében szabályozott, az elkövető által fizetendő kárenyhítésről hozott határozattal ellentétben állna, ha a kerethatározat a polgári jogi kérdéseket nem érintené. Az elkövető által fizetendő kárenyhítésről való döntés ugyanis rendszerint polgári jogi természetű.
93. Ettől függetlenül mindazonáltal igaz, hogy a 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (3) bekezdése nem szabályozza a vagyontárgyról való határozathozatalt. Alapvetően ez a szabályozás ezért a nem vitatott tulajdon, például a sértett azon tárgyainak visszaszolgáltatását érinti, amelyeket bizonyítási céllal foglaltak le. Amint azt az ír kormány teljesen jogosan hangsúlyozza, a 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (3) bekezdése e tekintetben csak a tulajdonhoz való alapjogot nevesíti.
94. Ezenfelül nem minden, a tulajdonra vonatkozó vita akadályozhatja meg az előírt visszaszolgáltatást. Ha ugyanis a büntetőeljárás keretei között jogerősen ezen eljárás céljából megállapították, hogy kié a tulajdon, például lopott javak esetén, a lopásért való elítélés lehetővé tétele érdekében, akkor ennek a megállapításnak irányadónak kell lennie a visszaszolgáltatás tekintetében is. Csak ez az eljárási mód teljesíti a 2001/220 kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésében előírt azon követelményeket, hogy a sértettek tényleges és megfelelő szereppel rendelkezzenek, és hogy elismerjék a sértettek jogos érdekeit a büntetőeljárás keretein belül. Az olyan ténymegállapítást, amely elegendő valamely bűnelkövető elítéléséhez, akkor is valósnak kell tekintetni, ha a sértett tulajdonának visszaszolgáltatásáról kell dönteni.
95. Ezzel szemben a sértett nem követelheti a vitatott tulajdon visszaszolgáltatását, ha a büntetőeljárás nem vezetett a megfelelő megállapításhoz. E tekintetben a tagállamok dönthetnek úgy, hogy a tulajdonról való vitát meghagyják a polgári joghatóságnak. Legfeljebb az a kérdés merül fel, hogy a 2001/220 kerethatározat milyen mértékben kötelezi a bíróságot megfelelő megállapítások meghozatalára, ha ezek a büntetőeljárás lezárásához nem feltétlenül szükségesek. A jelen eljárásban mindazonáltal ez a kérdés nem érdekes, mivel minden esetleges megállapítást már G. Dell’Orto elítélésekor megtettek, vagy azok mindenesetre most már nem pótolhatók.
96. Ezért megállapítandó, hogy a 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (3) bekezdése alapján a lefoglalt vagyontárgyakat haladéktalanul vissza kell szolgáltatni a sértettnek, amennyiben a sértett tulajdonjoga nem vitatott, vagy azt a büntetőeljárásban jogerősen megállapították.
V – Végkövetkeztetések
97. Ezért azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen válaszolja meg az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet:
„1. A büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló, 2001. március 15‑i 2001/220/IB kerethatározat értelmében vett sértett a bűncselekmények áldozatainak kárenyhítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/80/EK tanácsi irányelv figyelembevételével is kizárólag természetes személy lehet.
2. A 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes, ha a sértettnek járó kárenyhítésről a büntetés-végrehajtási eljárásban, ésszerű határidőn belül hoznak határozatot, azonban e rendelkezés ezt nem is követeli meg.
3. A 2001/220 kerethatározat 9. cikkének (3) bekezdése alapján a lefoglalt vagyontárgyakat haladéktalanul vissza kell szolgáltatni a sértettnek, amennyiben a sértett tulajdonjoga nem vitatott, vagy azt a büntetőeljárásban jogerősen megállapították.”
(1) .
(2)
–	HL L 82., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 72. o.
(3)
–	HL L 261., 15. o. (a tizenötök Európájának nyelvváltozataiban); magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 65. o.
(4)
– Az indítvány szerzője által tett kiegészítés.
(5)
–	A C‑105/03. sz., Pupino‑ügyben 2005. június 16‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑5285. o.) 43. pontja. A Bíróság e megállapítása tekintetében meg kell jegyeznünk, hogy az ítélet német és angol fordításában először tévesen az „irányelvvel összhangban álló értelmezés” fogalmat alkalmazták, amely kerethatározatok esetén nem megfelelő. Ezt a fordítási hibát időközben kijavították.
(6)  –	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott Pupino‑ügyben hozott ítélet 19. pontja. Lásd továbbá a C‑354/04. P. sz., Gestoras Pro Amnistía és társai kontra Tanács ügyben 2007. február 27‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑1579. o.) 54. pontját és a C‑355/04. P. sz., Segi és társai kontra Tanács ügyben 2007. február 27‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑1657. o.) 54. pontját.
(7)
–	Az Amszterdami Szerződés hatálybalépésének időpontjára vonatkozó információ (HL L 114., 56. o.).
(8)
–	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott Pupino‑ügyben hozott ítélet 29. és azt követő pontjai, további utalásokkal az EK 234. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlatra.
(9)
–	A C‑217/05. sz., Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ügyben 2006. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑1579. o.) 26–28. pontja és ugyanezen ügyben 2006. július 13‑án ismertetett főtanácsnoki indítványom 33. pontja, mindkettő tartalmaz további utalásokat.
(10)
–	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott Pupino‑ügyben hozott ítélet 48. pontja.
(11)
–	Lásd a 79. pontot.
(12)
–	A C‑105/03. sz. ügyben 2004. november 11‑én tett főtanácsnoki indítvány (EBHT 2005., I‑5285. o.) 43. pontja, utalva a 212/80–217/80. sz., Salumi és társai egyesített ügyekben 1981. november 12‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 2735. o.) 9. pontjára, a C‑121/91. és C‑122/91. sz., CT Control Rotterdam és JCT Benelux kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. július 6‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑3873. o.) 22. pontjára, a C‑61/98. sz. De Haan‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5003. o.) 13. és 14. pontjára, valamint a C‑361/02. és C‑362/02. sz. Tsapalos‑ügyben 2004. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6405. o.) 19. pontjára.
(13)
–	A 12. lábjegyzetben hivatkozott Pupino‑ügyben ismertetett főtanácsnoki indítvány 48–52. pontja.
(14)
–	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott Pupino‑ügyben hozott ítélet 44. és 47. pontja.
(15)
–	A tranzitvízummal kapcsolatos C‑170/96. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2763. o.) 16. pontja és a környezet büntetőjogi védelmével kapcsolatos C‑176/03. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2005. szeptember 13‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑7879. o.) 39. pontja.
(16)
–	Lásd az Elsőfokú Bíróság T‑306/01. sz., Yusuf és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság ügyben 2005. szeptember 21‑én hozott ítéletének (EBHT 2005., II‑3533. o.) 156. pontját.
(17)
–	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 36. pontja.
(18)
–	Lásd például a 2004/201/IB határozatot és a SIRENE-kézikönyv módosítási eljárásáról szóló, 2004. február 19‑i 378/2004/EK tanácsi rendeletet (HL L 64., 5. és 45. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 28. o.).
(19)
–	A Bizottság a Tanácsnak, az Európai Parlamentnek és a Gazdasági és Szociális Bizottságnak intézett, a „Bűncselekmények áldozatai az Európai Unióban – gondolatok alapelvekről és intézkedésekről” című közleményére vonatkozik (COM(1999) 349 végleges).
(20)
–	A „Büntetőjogi együttműködés” csoport 2000. június 19. és 20‑i tanácskozásainak eredményei (2000. június 26‑i 9720/00. sz. tanácsi dokumentum, 3. o., 3. pont) és a „Büntetőjogi együttműködés” csoport 2000. július 11‑i jelentése (2000. július 14‑i 10387/00. sz. tanácsi dokumentum, 7. o., 1. pont).
(21)
–	A 203/86. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben 1988. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 1988., 4563. o.) 25. pontja, a C‑248/95. és C‑249/95. sz., SAM Schiffahrt és Stapf egyesített ügyekben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4475. o.) 50. pontja, a C‑292/97. sz., Karlsson és társai ügyben 2000. április 13‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2737. o.) 39. pontja, A C‑27/00. és C‑122/00. sz., Omega Air és társai egyesített ügyekben 2002. március 12‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑2569. o.) 79. pontja, a C‑137/00. sz., Milk Marque és National Farmers’ Union ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑7975. o.) 126. pontja, a C‑304/01. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑7655. o.) 31. pontja és a C‑210/03. sz. Swedish Match ügyben 2004. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑11893. o.) 70. pontja.
(22)
–	A 2001/220 kerethatározat egyébként nem tartalmaz olyan rendelkezéseket sem, amelyek igazolhatnák azt, hogy a tagállamok hátrányban részesítik a jogi személyeket. E tekintetben különbözik a a C‑540/03. sz., Parlament kontra Tanács (családegyesítés) ügyben 2005. szeptember 8‑án ismertetett indítványom (EBHT 2006., I‑5769. o.) 99. és azt követő pontjaiban említett szabályozástól, amely igazolni látszott az alapjogokkal ellentétes átültetést.
(23) –	COM(2002) 562 végleges, HL 2003. C 45 E., 69. és azt követő oldalak.
(24)
–	Lásd az elnökség kompromisszumos javaslatát, a 2004. március 26‑i 7752/04 tanácsi dokumentumot, a 2004. március 30‑i tanácsi tárgyalások tekintetében, és az ebből származó tervezetet, a 2004. április 5‑i 8033/04 tanácsi dokumentumot.
(25)
–	Lásd például a C‑265/95. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1997. december 9‑én hozott ítéletet (EBHT 1997., I‑6959. o.).
(26)
–	A 186/87. sz., Cowan‑ügyben 1989. február 2‑án hozott ítélet (EBHT 1989., 195. o.) 19. pontja.
(27)
–	A C‑28/95. sz. Leur-Bloem‑ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4161. o.) 27. pontja és a C‑130/95. sz. Giloy‑ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4291. o.) 23. pontja, lásd továbbá a C‑231/89. sz. Gmurzynska-Bscher‑ügyben 1990. november 8‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑4003. o.) 24. pontját, a C‑297/88. és C‑197/89. sz., Dzodzi egyesített ügyekben 1990. október 18‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3763. o.) 36. pontját, a C‑1/99. sz. Kofisa Italia ügyben 2001. január 11‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑207. o.) 21. pontját, a C‑170/03. sz. Feron‑ügyben 2005. március 17‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑2299. o.) 11. pontját és a C‑3/04. sz. Poseidon Chartering ügyben 2006. március 16‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑2505. o.) 15. pontját.
(28)
–	Lásd a http://ec.europa.eu/justice_home/doc_centre/criminal/doc/sec_2004_0102_fr.pdf címen a SEC(2004) 102 bizottsági dokumentum 3. oldalát_. Ez a büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló tanácsi kerethatározat 18. cikke értelmében készült, 2001. március 15‑i bizottsági jelentés (COM(2004) 54 végleges, 2004. április 16.) egyedül francia nyelven létező melléklete.
(29)
–	Úgy tűnik, az olasz codice de procedura penale 74. és azt követő, valamint 538. és azt követő cikkei alkalmazandók a sértett kárenyhítésére a büntetőeljárásban, valamint az olasz codice de procedura penale 262. és 263. cikkei a lefoglalt vagyontárgy visszaszolgáltatására.