ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 12. marca 1987 (*)„Nesplnenie povinnosti – ‚Predpisy o čistote‘ piva“Vo veci 178/84_Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení:
R. C. Béraud, hlavný právny poradca, a J. Sack, člen jej
právneho servisu, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
G. Kremlis, člen právneho servisu Komisie, budova Jean Monnet,
Kirchberg_žalobkyňa_protiSpolkovej republike Nemecko,
v zastúpení: M. Seidel, ministerský radca spolkového
ministerstva hospodárstva, J. Dietrich, ministerský radca spolkového
ministerstva mládeže, rodiny a zdravotníctva,  J. Sedemund,
advokát v Kolíne nad Rýnom, a R. Lukes, profesor práva na
Univerzite v Münsteri, splnomocnení zástupcovia, s adresou na
doručovanie v Luxemburgu, kancelár Veľvyslanectva Spolkovej
republiky Nemecko, 20 – 22, avenue E. Reuter_žalovanej_ktorej predmetom je uplatnenie „predpisov o čistote“ na pivo dovážané z iných členských štátov_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda A. J. Mackenzie Stuart, predsedovia komôr Y. Galmot,
C. Kakouris, T. F. O’Higgins a F. Schockweiler,
sudcovia G. Bosco, T. Koopmans, O. Due,
U. Everling, K. Bahlmann, R. Joliet, J. C. Moitinho
de Almeida a G. C. Rodgríguez Iglesias_generálny advokát: Sir Gordon Slynn_tajomník: H. A. Rühl, hlavný referent_so zreteľom na správu pre pojednávanie doplnenú po ústnej časti konania 13. a 14. mája 1986_po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 18. septembra 1986_vyhlásil tentoRozsudok1        Komisia
Európskych spoločenstiev podala do kancelárie Súdneho dvora
6. júla 1984 žalobu na základe článku 169 Zmluvy EHS, ktorou
navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Spolková republika Nemecko si tým, že
zakázala uvádzať na trh pivo legálne vyrobené a uvedené na trh
v inom členskom štáte, ak toto pivo nezodpovedá požiadavkám podľa
§ 9 a 10 Biersteuergesetz (zákon zo 14. marca 1952, BGBl.
I, s. 149), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
z článku 30 Zmluvy.2        Pokiaľ
ide o skutkový stav, priebeh konania a tvrdenia účastníkov
konania, odkazuje sa na správu pre pojednávanie. Nižšie sa uvádzajú len
v miere potrebnej pre správne odôvodnenie Súdnym dvorom. O uplatniteľnom vnútroštátnom práve3        V priebehu
konania pred Súdnym dvorom predniesla nemecká vláda nasledujúcu
prezentáciu svojich právnych predpisov týkajúcich sa piva, ktorá nebola
spochybnená Komisiou a z ktorej treba vychádzať na účely tohto
sporu.4        Z hľadiska
tohto sporu je podstatné, že Biersteuergesetz (zákon o dani
z piva) obsahuje jednak pravidlá výroby piva, ktoré sa ako také
uplatňujú iba na pivovary v Spolkovej republike Nemecko,
a jednak pravidlá používania označenia „Bier“ (pivo), ktoré platia
tak pre pivo vyrábané v Spolkovej republike Nemecko, ako aj pre
dovážané pivo.5        Pravidlá
výroby piva sú uvedené v § 9 Biersteuergesetz. Odsek 1 tohto
ustanovenia určuje, že na prípravu piva tzv. nízkym kvasením sa môže
používať len jačmenný slad, chmeľ, kvasinky a voda. Odsek 2 tohto
paragrafu ustanovuje rovnaké pravidlá na prípravu piva tzv. vysokým
kvasením, ale dovoľuje aj používanie iných sladov, trstinového cukru,
repného cukru alebo technicky čistého invertného cukru, ako aj glukózy
a farbív získaných z týchto druhov cukrov. § 9
ods. 3 stanovuje, že pod pojmom slad treba rozumieť všetky obilniny
umelo privedené ku klíčeniu. V tejto súvislosti treba poznamenať,
že podľa § 17 ods. 4 vykonávacieho predpisu
k Biersteuergesetz (Durchführungsbestimmungen zum Biersteuergesetz,
zo 14. marca 1952) (BGBl. I, s. 153) ryža, kukurica
a cirok nie sú obilninami v zmysle § 9 ods. 3
Biersteuergesetz. Podľa § 9 ods. 7 Biersteuergesetz možno
odchýlky z pravidiel výroby ustanovených v § 9
ods. 1 a 2 na požiadanie schváliť v osobitných prípadoch
na výrobu špeciálneho piva a piva určeného na vývoz alebo na
vedecké skúšky. Okrem toho podľa § 9 ods. 8 sa § 9
ods. 1 a 2 neuplatní na pivovary, ktoré vyrábajú pivo len pre
svoju vlastnú spotrebu (Hausbrauer). Podľa § 18 ods. 1 bodu 1
tohto zákona možno uložiť peňažné pokuty za porušenie pravidiel výroby
ustanovených v § 9.6        Pravidlá
obchodného používania označenia „Bier“ (pivo) sa nachádzajú
v § 10 Biersteuergesetz. V zmysle tohto ustanovenia možno
uviesť do obehu pod označením „Bier“ (pivo) – samostatne alebo ako
súčasť zloženého označenia – alebo pod inými označeniami alebo
s obrazovými znázorneniami, ktoré vzbudzujú dojem, že ide
o pivo, iba fermentované nápoje spĺňajúce požiadavky § 9
ods. 1, 2 a 4 až 6 Biersteuergesetz. Toto pravidlo obsahuje
len čiastočný zákaz uvádzania na trh v tom zmysle, že nápoje, ktoré
neboli vyrobené v súlade s vyššie uvedenými pravidlami
výroby, možno predávať pod iným označením pod podmienkou, že na tieto
označenia sa nevzťahujú obmedzenia stanovené v § 10. Porušenie
pravidiel označovania môže byť dôvodom uloženia peňažnej pokuty podľa
§ 18 ods. 1 bodu 4 Biersteuergesetz.7        Ak
pivo obsahuje prídavné látky, jeho dovoz do Spolkovej republiky Nemecko
naráža okrem iného na úplný zákaz uvedenia na trh podľa § 11
ods. 1 bodu 2 zákona o obchode s potravinami, tabakovými
výrobkami, kozmetickými prípravkami a inými spotrebnými predmetmi
(„Gesetz über den Verkehr mit Lebensmitteln, Tabakerzeugnissen,
kosmetischen Mitteln und sonstigen Bedarfsgegenständen“) [„Lebensmittel-
und Bedarfsgegenständegesetz“ (ďalej len „LMBG“)
z 15. augusta 1974 (BGBl. I, s. 1945)].8        Podľa
tohto zákona, ktorý sa odvoláva na dôvody zdravotnej prevencie, sú
všetky prídavné látky v zásade zakázané, pokiaľ neboli povolené. Vo
svojom § 2 definuje prídavné látky ako „látky určené na to, aby sa
pridali do potravín na ovplyvnenie ich charakteristík alebo získanie
určitých vlastností alebo účinkov“, pričom z tejto definície
vylučuje „látky prírodného pôvodu alebo chemicky identické
s prírodnými látkami, ktoré sa podľa všeobecnej mienky používajú
najmä z dôvodu ich výživovej, čuchovej alebo chuťovej hodnoty ako
pochutiny, ako aj pitnú vodu a stolovú vodu“.9        Vo
svojom § 11 ods. 1 bode 1 LMBG zakazuje používanie
nepovolených prídavných látok v čírom stave aj v zmesiach
s inými látkami na výrobu alebo odbornú úpravu potravín určených na
uvedenie do obehu. V § 11 ods. 2 bode 1
a v § 11 ods. 3 spresňuje, že tento zákaz sa
nevzťahuje na technické pomocné látky a enzýmy. § 11
ods. 2 bod 1 definuje technické pomocné látky ako „prídavné látky,
ktoré sú z potraviny odstránené buď úplne, alebo do takej miery, že
vo výrobku určenom spotrebiteľovi sú prítomné len ako technicky
nevyhnutné a technologicky neúčinné rezíduum v takom množstve,
ktoré je z hľadiska zdravia, vône alebo chute zanedbateľné“.10      V § 11
ods. 1 bode 2 LMBG zakazuje uvádzať na trh výrobky, ktoré boli
vyrobené alebo upravené za porušenia zákazu výroby ustanoveného
v § 11 ods. 1 bode 1 alebo ktoré nie sú v súlade
s nariadením vydaným na základe jeho § 12 ods. 1. Podľa
§ 12 ods. 1 možno nariadením ministerstva, ktoré schválil
Bundesrat, povoliť používanie určitých prídavných látok všeobecne alebo
pre určité potraviny, alebo tiež pre určité spôsoby použitia, pokiaľ je
takéto povolenie zlučiteľné s ochranou spotrebiteľa s ohľadom
na technologické, výživové a dietetické potreby. Príslušné
povolenia sú obsiahnuté v prílohách nariadenia o povolení
používania prídavných látok v potravinách („Verordnung über die
Zulassung von Zusatzstoffen zu Lebensmitteln“ z 22. decembra
1981, ďalej len „ZZulV“) (BGBl. I, s. 1633).11      Na
pivo sa ako na potravinu vzťahujú právne predpisy o prídavných
látkach, ale v tomto ohľade spadá pod osobitný režim. Pravidlá
výroby, ktoré ustanovuje Biersteuergesetz vo svojom § 9, vylučujú
použitie všetkých iných látok než tých, ktoré sú tam vymenované, vrátane
prídavných látok. Tieto pravidlá teda predstavujú osobitné ustanovenia
o prídavných látkach v zmysle § 1 ods. 3 ZZulV.
Tento odsek nevylučuje uplatnenie právnych predpisov, ktoré zakazujú,
obmedzujú alebo povoľujú používanie prídavných látok pre určité
potraviny spôsobom odlišným od pravidiel podľa ZZulV. Prídavné látky
povolené všeobecne alebo na určité účely obsiahnuté v prílohách
ZZulV sa preto nesmú používať pri výrobe piva. Toto vylúčenie však platí
len pre látky, ktoré sú prídavnými látkami v zmysle LMBG
a pre ktorých použitie neustanovuje samotný LMBG, ktorý bol prijatý
až po Biersteuergesetz, žiadnu odchýlku. Zákaz používania prídavných
látok v pive sa teda nevzťahuje na technické pomocné látky ani na
enzýmy.12      Z toho
vyplýva, že § 11 ods. 1 bod 2 LMBG v spojení
s § 9 Biersteuergesetz má za následok zákaz dovozu piva do
Spolkovej republiky Nemecko, ak toto pivo obsahuje látky, na ktoré sa
vzťahuje zákaz používania prídavných látok ustanovený v § 11
ods. 1 bode 1 LMBG. O predmete sporu13      Najprv
treba určiť, či sa spor týka výlučne zákazu uvádzať na trh pod
označením „Bier“ (pivo) pivo, ktoré bolo vyrobené v iných členských
štátoch, podľa pravidiel nezlučiteľných s § 9
Biersteuergesetz alebo sa vzťahuje aj na zákaz dovozu piva, ktoré
obsahuje prídavné látky povolené v členskom štáte pôvodu, ale
zakázané v Spolkovej republike Nemecko.14      Vo
svojej výzve Komisia vyjadrila svoje námietky proti ustanoveniam
§ 9 a 10 Biersteuergesetz v tom zmysle, že bránia dovozu
piva do Spolkovej republiky Nemecko, ktoré hoci bolo legálne vyrobené
v iných členských štátoch, nebolo vyrobené v súlade
s pravidlami uplatniteľnými v Spolkovej republike Nemecko.
Komisia zaujala názor, že tento zákaz uvádzania na trh nemôže byť
odôvodnený na základe všeobecného záujmu týkajúceho sa ochrany
spotrebiteľov alebo ochrany verejného zdravia.15      Vo
svojej odpovedi na túto výzvu nemecká vláda tvrdila, že ustanovenia
právnych predpisov týkajúce sa čistoty piva boli nevyhnutné na ochranu
verejného zdravia, pretože výroba piva iba zo surovín vymenovaných
v § 9 Biersteuergesetz by umožnila vyvarovať sa použitiu
prídavných látok. V doplňujúcom liste z 15. decembra 1982
adresovanom jednému z členov Komisie nemecká vláda zopakovala toto
tvrdenie a spresnila, že požiadavka používať len suroviny uvedené
v § 9 Biersteuergesetz zahŕňa aj zákaz použitia prídavných
látok smerujúci k ochrane verejného zdravia.16      Vo
svojom odôvodnenom stanovisku Komisia zotrvala na svojom postoji. Podľa
Komisie skutočnosť, že pivo vyrábané podľa nemeckej tradície pravidla
čistoty možno vyrábať bez prídavných látok, nedovoľuje vylúčiť vo
všeobecnosti technologickú potrebu používať prídavné látky pre pivo
vyrábané podľa iných tradícií alebo z iných surovín. Komisia sa
domnieva, že otázku technologickej potreby používať tieto prídavné látky
možno vyriešiť iba s prihliadnutím na používané metódy výroby
a vo vzťahu k určitým prídavným látkam.17      V odpovedi
na toto odôvodnené stanovisko nemecká vláda zopakovala dôvody
zdravotnej prevencie, ktoré podľa nej preukazujú odôvodnenosť ustanovení
§ 9 a 10 Biersteuergesetz. Nevyjadrila sa však k presnej
pôsobnosti tohto právneho predpisu ani k jeho vzťahu
k predpisom o prídavných látkach.18      V odôvodnení
svojej žaloby Komisia namietala prekážky dovozu, ktoré vyvoláva
uplatňovanie Biersteuergesetz na pivo vyrábané v iných členských
štátoch z iných surovín alebo s použitím prídavných látok
povolených v týchto štátoch.19      Až
vo svojom vyjadrení odporcu nemecká vláda vysvetlila, že predpisy
o čistote piva sú obsiahnuté v dvoch odlišných, ale vzájomne
sa doplňujúcich právnych predpisoch, a urobila vyššie uvedenú
prezentáciu nemeckého práva.20      Komisia
vo svojej replike vysvetlila oddelene námietky, ktoré formulovala proti
pravidlu označovania obsiahnutému v § 10 Biersteuergesetz,
a námietky proti absolútnemu zákazu používania prídavných látok
v pive. Podľa názoru Komisie obsiahla prezentácia uplatniteľného
práva predložená nemeckou vládou zásadne nemení skutočnosti tohto sporu.
Komisia v tomto ohľade zdôraznila, že svoju žalobu nesmerovala
výlučne proti § 9 a 10 Biersteuergesetz, ale všeobecne proti
zákazu uvádzania piva pôvodom z iných členských štátov na trh,
ktoré nezodpovedalo výrobným kritériám obsiahnutým v týchto
ustanoveniach, a teda presný právny základ tohto zákazu nemá žiadny
význam.21      Za
týchto okolností treba z dvoch dôvodov usudzovať, že žaloba je
namierená súčasne proti zákazu uvádzať na trh pod označením „Bier“
(pivo) pivo, ktoré bolo vyrobené v iných členských štátoch podľa
pravidiel nezlučiteľných s pravidlami podľa § 9
Biersteuergesetz, a takisto proti zákazu dovozu piva obsahujúceho
prídavné látky, ktorých použitie je povolené v členskom štáte
pôvodu piva, ale zakázané v Spolkovej republike Nemecko.22      Po
prvé, Komisia za podstatu porušenia povinnosti označovala už od
začiatku konania pred podaním žaloby zákaz uvádzania do obehu piva
dovezeného do Spolkovej republiky Nemecko z iných členských štátov,
ktoré nebolo vyrobené podľa pravidiel platných v Spolkovej
republike Nemecko. Odkazovala na § 9 Biersteuergesetz iba preto,
aby tieto predpisy špecifikovala. Tak ako uviedla nemecká vláda,
pôsobnosť tohto ustanovenia sa okrem toho neobmedzuje len na suroviny,
ale týka sa aj prídavných látok. Tvrdenia prezentované Komisiou
v priebehu konania pred podaním žaloby týkajúce sa nevhodnosti
absolútneho zákazu prídavných látok navyše ukazujú, že jej zámerom bolo
zahrnúť tento zákaz do predmetu svojej žaloby.23      Po
druhé, treba poukázať na to, že samotná nemecká vláda sa od začiatku
konania obhajovala hlavne v oblasti týkajúcej sa prídavných látok
a ochrany verejného zdravia, čo na jednej strane nasvedčuje tomu,
že pochopila a uznala, že predmet sporu zahŕňa aj absolútny zákaz
používania prídavných látok, a na druhej strane vylučuje, že
v tomto ohľade bolo porušené jej právo na obhajobu. O zákaze uvádzania na trh pod označením „Bier“ (pivo) piva, ktoré nespĺňa požiadavky § 9 Biersteuergesetz24      Najprv
treba zdôrazniť, že pravidlá výroby obsiahnuté v § 9
Biersteuergesetz samy osebe nemôžu byť opatrením s rovnocenným
účinkom ako množstevné obmedzenia zakázané článkom 30 Zmluvy, keďže sa
uplatňujú len na pivovary v Spolkovej republike Nemecko. § 9
Biersteuergesetz je v tejto veci sporný len do tej miery, pokiaľ
§ 10 tohto zákona, ktorý sa ako taký týka nielen výrobkov
dovážaných z iných členských štátov, ale aj výrobkov vyrábaných
v Nemecku, naň odkazuje, aby určil nápoje, ktoré môžu byť uvedené
na trh pod označením „Bier“ (pivo).25      Pokiaľ
ide o toto pravidlo označenia, Komisia pripúšťa, že pokiaľ na
úrovni Spoločenstva nebolo uskutočnené zosúladenie, členské štáty sú
v zásade oprávnené stanoviť pravidlá týkajúce sa výroby nápojov,
ich zloženia a uvádzania na trh. Zdôrazňuje však, že pravidlá,
ktoré rovnako ako § 10 Biersteuergesetz zakazujú používanie
druhového označenia pre uvádzanie výrobkov na trh, ktoré sú čiastočne
vyrobené zo surovín, ako je ryža a kukurica, teda iných, ako sú
suroviny, ktorých použitie je predpísané na území štátu, sú
v rozpore s právom Spoločenstva. V každom prípade takéto
právne úpravy prekračujú to, čo je nevyhnutné na ochranu nemeckého
spotrebiteľa, ktorá môže byť celkom dobre zabezpečená etiketou alebo
upozornením. Toto pravidlo preto vytvára prekážku zakázanú článkom 30
Zmluvy.26      Nemecká
vláda sa najprv snažila svoju právnu úpravu obhájiť dôvodmi verejného
zdravia. Podľa nej by používanie iných surovín, ako sú prípustné podľa
§ 9 Biersteuergesetz, nevyhnutne viedlo k používaniu
prídavných látok. Na pojednávaní však nemecká vláda uznala, že § 10
Biersteuergesetz, ktorý je len pravidlom označenia výrobkov, mal za
cieľ iba ochranu spotrebiteľov. Spotrebitelia spájajú označenie „Bier“
(pivo) s nápojom vyrábaným iba z tých surovín, ktoré sú
uvedené v § 9 Biersteuergesetz. Preto je potrebné zabrániť
tomu, aby spotrebitelia boli uvádzaní do omylu, pokiaľ ide
o charakter výrobku, tým, že sú vedení k tomu, aby verili, že
nápoj nazývaný „Bier“ (pivo) je v súlade s predpisom
o čistote, keď tomu tak v skutočnosti nie je. Nemecká vláda
tvrdila, že jej právna úprava nesledovala nijaký protekcionistický cieľ.
V tomto ohľade zdôraznila, že suroviny, ktorých používanie je
predpísané § 9 ods. 1 a 2 Biersteuergesetz, nie sú
nevyhnutne vnútroštátneho pôvodu a že používanie označenia „Bier“
(pivo) je povolené každému obchodníkovi, ktorý uvádza na trh výrobky
vyrábané podľa predpísaných pravidiel, ktoré možno bez ťažkostí
dodržiavať aj inde než len v Spolkovej republike Nemecko.27      Predovšetkým
treba pripomenúť ustálenú judikatúru Súdneho dvora (v prvom rade
rozsudok z 11. júla 1974, Procureur du roi/Dassonville, 8/74,
Zb. s. 837), podľa ktorej zákaz opatrení s rovnocenným účinkom
ako množstevné obmedzenia stanovený v článku 30 Zmluvy zahŕňa
„všetky obchodné právne predpisy členských štátov, ktoré môžu priamo
alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne, tvoriť prekážku obchodu
v rámci Spoločenstva“.28      Ďalej
treba zdôrazniť, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora (najmä
rozsudok z 20. februára 1979, Rewe, 120/78, Zb. s. 649,
a rozsudok z 10. novembra 1982, Rau, 261/81, Zb.
s. 3691) vyplýva, „že pri neexistencii spoločných predpisov
týkajúcich sa uvádzania dotknutých výrobkov na trh, prekážky voľného
pohybu vnútri Spoločenstva vyplývajúce z rozdielov medzi
vnútroštátnymi predpismi, ktoré sa týkajú rovnako domácich výrobkov, ako
aj dovezených výrobkov, musia byť akceptované do tej miery, do akej
možno takého pravidlo považovať za potrebné na splnenie nevyhnutných
požiadaviek okrem iného na ochranu spotrebiteľov. Tiež je potrebné, aby
také predpisy boli primerané zamýšľanému cieľu. Ak má niektorý
z členských štátov možnosť voľby medzi rozličnými opatreniami
vhodnými na dosiahnutie rovnakého cieľa, mal by si zvoliť taký nástroj,
ktorý bude najmenej brániť voľnému pohybu tovarov“.29      Je
nesporné, že uplatnenie § 10 Biersteuergesetz na pivo pôvodom
z iných členských štátov, na ktorého výrobu sa v súlade so
zákonom použili iné suroviny ako jačmenný slad, najmä ryža
a kukurica, je spôsobilé vytvoriť prekážku pre jeho dovoz do
Spolkovej republiky Nemecko.30      Ostáva
teda preskúmať, či uplatnenie tohto ustanovenia možno odôvodniť
nevyhnutnými požiadavkami na ochranu spotrebiteľov.31      Z tohto
hľadiska musí byť zamietnuté tvrdenie nemeckej vlády, podľa ktorého
pravidlo obsiahnuté v § 10 Biersteuergesetz je mimoriadne
dôležité na ochranu nemeckých spotrebiteľov, pretože v ich mysli je
označenie „Bier“ (pivo) neodlučiteľne spojené s nápojom vyrobeným
iba z tých surovín, ktoré sú uvedené v § 9
Biersteuergesetz.32      Po
prvé, predstavy spotrebiteľov, ktoré môžu byť rozdielne
v jednotlivých členských štátoch, sa tiež môžu postupom času
vyvíjať vnútri jedného členského štátu. Vytvorenie spoločného trhu je
napokon jedným z podstatných činiteľov, ktoré môžu prispievať
k takémuto vývoju. Zatiaľ čo režim na ochranu spotrebiteľov proti
zavádzaniu umožňuje vziať takýto vývoj do úvahy, predpis, akým je
§ 10 Biersteuergesetz, bráni jeho uskutočneniu. Ako už Súdny dvor
zdôraznil v inej súvislosti (rozsudok z 27. februára
1980, Komisia/Spojené kráľovstvo, 170/78, Zb. s. 417), nesmie
právna úprava jedného z členských štátov „slúžiť na kryštalizáciu
daných spotrebiteľských návykov a na zachovanie nejakej výhody
získanej domácim priemyslom, ktorý je zameraný na ich uspokojenie“.33      Po
druhé, v iných členských štátoch Spoločenstva majú označenia
zodpovedajúce nemeckému označeniu „Bier“ (pivo) druhový charakter pre
označenie fermentovaných nápojov vyrobených z jačmenného sladu,
použitého samostatne alebo spoločne s pridaním ryže alebo kukurice.
To isté platí aj v práve Spoločenstva, ako vyplýva z položky
22.03 Spoločného colného sadzobníka. Nemecký zákonodarca sám použil
označenie „Bier“ (pivo) týmto spôsobom v § 9 ods. 7
a 8 Biersteuergesetz, aby odkázal na nápoje nezodpovedajúce
pravidlám výroby uvedeným v § 9 ods. 1 a 2.34      Nemecké
označenie „Bier“ (pivo) a zodpovedajúce označenia v jazykoch
ostatných členských štátov Spoločenstva by teda nemali byť vyhradené pre
pivo vyrábané podľa pravidiel platných v Spolkovej republike
Nemecko.35      Vôľa
umožniť spotrebiteľom, ktorí pripisujú osobitné kvality pivu vyrábanému
z určitých surovín, uskutočniť voľbu na základe tohto hľadiska, je
nesporne legitímna. Ako však už Súdny dvor zdôraznil (rozsudok
z 9. decembra 1981, Komisia/Taliansko, 193/80, Zb.
s. 3019), rovnakú možnosť možno zabezpečiť prostriedkami, ktoré
nebránia dovozu výrobkov legálne vyrábaných a uvedených na trh
v iných členských štátoch, a najmä „zavedením povinnosti
primerane vyznačiť charakter predávaného výrobku na etikete“. Uvedením
surovín použitých pri výrobe piva „by takýto postup spotrebiteľovi
umožnil urobiť svoju voľbu pri plnom poznaní okolností a zabezpečil
by transparentnosť obchodných transakcií a ponúk pre verejnosť“.
Treba dodať, že tento systém povinných informácií nesmie zahŕňať
negatívne hodnotenia pre pivo, ktoré nezodpovedá požiadavkám § 9
Biersteuergesetz.36      V rozpore
s tým, čo tvrdila nemecká vláda, rovnaký systém informácií môže
výborne fungovať aj pre výrobok, ktorý, tak ako pivo, nie je nevyhnutne
spotrebiteľom dodávaný vo fľašiach alebo v plechovkách, na ktorých
môžu byť uvedené vhodné údaje. To opäť potvrdzuje samotná nemecká právna
úprava. § 26 ods. 1 a 2 už citovaného nariadenia
vykonávajúceho Biersteuergesetz zavádza systém spotrebiteľských
informácií pri niektorých pivách, ktoré sa čapujú zo sudu. Požadované
informácie sa potom musia nachádzať na sudoch alebo na kohútikoch.37      Z uvedených
úvah vyplýva, že uplatnením pravidiel označenia obsiahnutých
v § 10 Biersteuergesetz na pivo dovážané z iných
členských štátov, ktoré bolo legálne vyrobené a uvedené na trh
v týchto štátoch, porušila Spolková republika Nemecko svoje
povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 30 Zmluvy. O absolútnom zákaze uvádzania piva, ktoré obsahuje prídavné látky, na trh38      Podľa
názoru Komisie nemožno absolútny zákaz uvádzania piva, ktoré obsahuje
prídavné látky, na trh odôvodniť ochranou verejného zdravia. Podľa
Komisie ostatné členské štáty kontrolujú veľmi prísne používanie
prídavných látok v potravinách a povoľujú používanie určitej
prídavnej látky iba po prísnych skúškach, ktoré preukázali jej
neškodnosť. Pre pivo vyrábané v týchto štátoch, ktoré obsahuje
v tomto štáte povolené prídavné látky, musí podľa Komisie platiť
domnienka, že nepredstavuje nijaké nebezpečenstvo pre verejné zdravie.
Ak sa Spolková republika Nemecko mieni chrániť proti jeho dovozu, potom
jej podľa Komisie prislúcha povinnosť dokázať, že toto pivo je
nebezpečné pre verejné zdravie. Komisia tvrdí, že v tomto prípade
nebol taký dôkaz predložený. V každom prípade sú pravidlá
o prídavných látkach uplatniteľné na pivo v Spolkovej
republike Nemecko neprimerané, pretože úplne vylučujú použitie
prídavných látok, zatiaľ čo pravidlá uplatniteľné na ostatné nápoje, ako
napríklad osviežujúce nápoje, sú oveľa pružnejšie.39      Nemecká
vláda zastáva názor, že so zreteľom na nebezpečenstvá vyplývajúce
z používania prídavných látok, ktorých dlhodobé účinky ešte nie sú
známe, a berúc do úvahy osobitne riziká, ktoré predstavuje
nahromadenie prídavných látok v organizme a ich spolupôsobenie
s inými látkami, ako je alkohol, je potrebné obmedziť čo možno
najviac množstvo absorbovaných prídavných látok. Keďže pivo je
v Nemecku široko konzumovanou potravinou, nemecká vláda tvrdí, že
je osobitne vhodné vylúčiť používanie akýchkoľvek prídavných látok pri
jeho výrobe. To sa ukazuje ako potrebné tým skôr, že používanie
prídavných látok pri výrobe piva nie je z technologického hľadiska
nevyhnutné, lebo sa mu možno vyhnúť jednoduchým použitím prísad
uvedených v Biersteuergesetz. Za týchto podmienok sú nemecké
pravidlá o prídavných látkach použiteľných pre pivo oprávnené
potrebou ochrany verejného zdravia a neporušujú zásadu
proporcionality.40      Je
nepochybné, že zákaz uvádzania piva, ktoré obsahuje prídavné látky, na
trh vytvára prekážku pre dovoz piva pôvodom z iných členských
štátov, ktoré obsahuje prídavné látky povolené v týchto štátoch,
a teda v tomto ohľade sa naň vzťahuje článok 30 Zmluvy. Treba
však preskúmať, či možno uplatnenie tohto zákazu oprávnene odôvodniť
podľa článku 36 Zmluvy ochranou ľudského zdravia.41      Tak
ako vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora (najmä rozsudok
zo 14. júla 1983, Sandoz, 174/82, Zb. s. 2445), „pokiaľ ešte
existujú neistoty v súčasnom stave vedeckého výskumu, je pri
neexistencii zosúladenia na členských štátoch, aby rozhodli, akú úroveň
ochrany ľudského zdravia a života chcú zabezpečovať, zohľadňujúc
pritom aj požiadavky voľného pohybu tovarov vnútri Spoločenstva“.42      Z judikatúry
Súdneho dvora (osobitne rozsudky zo 14. júla 1983, Sandoz, už
citovaný; z 10. decembra 1985, Motte, 247/84, Zb.
s. 3887, a zo 6. mája 1986, Muller, 304/84, Zb.
s. 1511) rovnako vyplýva, že za týchto podmienok právo Spoločenstva
nebráni tomu, aby členské štáty prijali právnu úpravu, podľa ktorej by
používanie prídavných látok podliehalo predchádzajúcemu povoleniu
udelenému aktom so všeobecnou záväznosťou pre stanovené prídavné látky
buď pre všetky výrobky, alebo len pre niektoré z nich, alebo iba na
určité použitie. Právna úprava tohto typu zodpovedá legitímnemu cieľu
zdravotnej politiky, ktorým je obmedzenie nekontrolovanej konzumácie
potravinárskych prídavných látok.43      Uplatnenie
zákazov uvádzania na trh na dovážané výrobky obsahujúce prídavné látky
povolené v členskom štáte, v ktorom boli vyrobené, ale
zakázané v členskom štáte, do ktorého boli dovezené, však možno
pripustiť len v tom prípade, keď je to v súlade
s požiadavkami článku 36 Zmluvy, tak ako bol vyložený Súdnym
dvorom.44      Po
prvé treba pripomenúť, že Súdny dvor vo svojich už citovaných
rozsudkoch Sandoz, Motte a Muller odvodil zo zásady
proporcionality, ktorá je základom poslednej vety článku 36 Zmluvy, že
zákazy uvádzať na trh výrobky, ktoré obsahujú prídavné látky povolené
v členských štátoch, v ktorých boli vyrobené, ale zakázané
v členskom štáte, do ktorého boli dovezené, musia byť obmedzené
v tej miere, ktorá je skutočne potrebná na zabezpečenie ochrany
verejného zdravia. Súdny dvor z toho tiež dospel k záveru, že
používanie určitej prídavnej látky povolenej v inom členskom štáte
musí byť povolené aj v prípade výrobku dovážaného z tohto
členského štátu, pokiaľ vzhľadom jednak na výsledky medzinárodného
vedeckého výskumu, osobitne na práce Vedeckého výboru Spoločenstva pre
potraviny, Komisie Codex alimentarius FAO a Svetovej zdravotníckej
organizácie, a jednak na stravovacie návyky v dovážajúcom
členskom štáte táto prídavná látka nepredstavuje nebezpečenstvo pre
verejné zdravie a zodpovedá skutočnej potrebe, najmä
technologického charakteru.45      Po
druhé je opodstatnené pripomenúť, že tak ako Súdny dvor konštatoval vo
svojom rozsudku zo 6. mája 1986 (Muller, už citovaný), zásada
proporcionality rovnako vyžaduje, aby obchodníci mali možnosť žiadať
v konaní, ktoré im je ľahko prístupné a môže byť ukončené
v primeraných lehotách, o povolenie na používanie určitých
prídavných látok prostredníctvom aktu so všeobecnou záväznosťou.46      Treba
poukázať na to, že obchodníci musia mať možnosť podať proti
neodôvodnenému odmietnutiu povolenia žalobu na súd. Bez toho, aby bolo
dotknuté právo príslušných vnútroštátnych orgánov dovážajúceho členského
štátu požadovať od obchodníkov informácie, ktorými disponujú
a ktoré môžu byť užitočné na posúdenie skutkového stavu, je na
nich, aby preukázali, ako už bolo rozhodnuté v rozsudku zo
6. mája 1986 (Muller, už citovaný), že zákaz je oprávnený
z dôvodov ochrany zdravia ich obyvateľstva.47      Je
potrebné zdôrazniť, že nemecké pravidlá o prídavných látkach
uplatniteľné na pivo na jednej strane spôsobujú vylúčenie všetkých
prídavných látok povolených v iných členských štátoch,
a nielen vylúčenie určitých prídavných látok konkrétne odôvodnených
nebezpečenstvom, ktoré prinášajú vzhľadom na stravovacie návyky
nemeckého obyvateľstva, a na druhej strane neobsahujú žiadny
postup, ktorý by obchodníkom umožnil získať povolenie na používanie
určitej prídavnej látky pri výrobe piva na základe aktu so všeobecnou
záväznosťou.48      Pokiaľ
ide konkrétnejšie o škodlivosť prídavných látok, nemecká vláda,
opierajúc sa o znalecké posudky, poukázala na nebezpečenstvá
spojené vo všeobecnosti s požívaním prídavných látok. Uviedla, že
z dôvodov všeobecnej prevencie je dôležité čo možno najviac
obmedziť množstvo požívaných prídavných látok, pričom je osobitne vhodné
vylúčiť vo všeobecnosti ich používanie pri výrobe piva, ktoré je
nemeckým obyvateľstvom široko konzumovanou potravinou.49      Z tabuliek
prídavných látok povolených pre rozličné potraviny, ktoré predložila
samotná nemecká vláda, však vyplýva, že určité prídavné látky povolené
v iných členských štátoch pri výrobe piva sú rovnako prípustné aj
podľa nemeckých predpisov, najmä ZZulV, pre výrobu všetkých alebo takmer
všetkých nápojov. Samotný odkaz na potenciálne riziká vyplývajúce
z požívania prídavných látok vo všeobecnosti a na skutočnosť,
že pivo je široko konzumovanou potravinou, nestačí na odôvodnenie
zavedenia prísnejších pravidiel v prípade piva.50      Pokiaľ
ide o potrebu, najmä technologickú, prídavných látok, nemecká
vláda tvrdila, že takáto potreba neexistuje, ak sa pivo vyrába podľa
požiadaviek § 9 Biersteuergesetz.51      V tomto
ohľade treba zdôrazniť, že odkaz na skutočnosť, že pivo možno vyrábať
aj bez prídavných látok, ak sa vyrába zo surovín predpísaných
v Spolkovej republike Nemecko, nestačí na vylúčenie možnosti, že
určité prídavné látky môžu vyhovovať technologickej potrebe. Takýto
výklad pojmu technologickej potreby, ktorý spôsobuje uprednostňovanie
domácich výrobných postupov, vytvára zastretý prostriedok na
obmedzovanie obchodu medzi členskými štátmi.52      Pojem
technologickej potreby treba posudzovať v závislosti od
používaných surovín a so zohľadnením posúdenia, ktoré uskutočnili
orgány členského štátu, kde bol výrobok legálne vyrobený a uvedený
na trh. Rovnako treba vziať do úvahy výsledky medzinárodného vedeckého
výskumu, a najmä práce Vedeckého výboru Spoločenstva pre potraviny,
Komisie Codex alimentarius FAO a Svetovej zdravotníckej
organizácie.53      Preto
v situácii, keď nemecké pravidlá o prídavných látkach
vzťahujúce sa na pivo obsahujú všeobecný zákaz prídavných látok, ich
uplatnenie na pivo dovážané z iných členských štátov je
v rozpore s požiadavkami práva Spoločenstva, ako boli
ustanovené judikatúrou Súdneho dvora, pretože tento zákaz je
v rozpore so zásadou proporcionality, a teda sa naň
nevzťahuje výnimka podľa článku 36 Zmluvy.54      Na
základe predchádzajúcich úvah treba urobiť záver, že Spolková republika
Nemecko si tým, že zakázala uvádzanie piva na trh, ktoré bolo legálne
vyrobené a uvedené na trh v inom členskom štáte, ak toto pivo
nezodpovedá požiadavkám podľa § 9 a 10 Biersteurergesetz,
nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 30 Zmluvy
EHS. O trovách55      Podľa
článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo
veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania. Keďže Spolková
republika Nemecko nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené
zaviazať ju na náhradu trov konania.Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol a vyhlásil:1.      Spolková
republika Nemecko si tým, že zakázala uvádzať na trh pivo, ktoré bolo
legálne vyrobené a uvedené na trh v inom členskom štáte, ak
toto pivo nezodpovedá požiadavkám podľa § 9 a 10
Biersteurergesetz, nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú
z článku 30 Zmluvy EHS.2.      Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť trovy konania.Mackenzie StuartGalmot      KakourisO’HigginsSchockweilerBosco      Koopmans      DueEverlingBahlmannJoliet      Moitinho de AlmeidaRodgríguez IglesiasRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. marca 1987.Tajomník PredsedaP. Heim A. J. Mackenzie Stuart* Jazyk konania: nemčina.