62013FJ0028_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci F‑28/13,
ktorej predmetom je žaloba podaná podľa článku 270 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu ESAE na základe jej článku 106a,
José Manuel López Cejudo, úradník Európskej komisie, s bydliskom v Bruseli (Belgicko), v zastúpení: É. Boigelot, avocat,
žalobca,
proti
Európskej komisii,
v zastúpení: J. Currall a C. Ehrbar, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora),
v zložení: predsedníčka komory M. I. Rofes i Pujol, sudcovia K. Bradley a J. Svenningsen (spravodajca),
tajomník: X. Lopez Bancalari, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. januára 2014,
vyhlásil tento
Rozsudok
Odôvodnenie
1. Podaním doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 27. marca 2013 José Manuel López Cejudo podal túto žalobu smerujúcu v podstate k zrušeniu oznámenia zo 6. júla 2012, ktorým menovací orgán Európskej komisie (ďalej len „MO“) informoval žalobcu o svojom rozhodnutí vymáhať diéty, ktoré žalobca dostával v rokoch 1997 a 1998, zvýšené o úroky, ako aj k zrušeniu rozhodnutia zo 17. decembra 2012, ktorým MO v súvislosti s týmito diétami zamietol sťažnosť podanú žalobcom (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti“).
Právny rámec
2. Podľa článku 20 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) „úradník má bydlisko buď v mieste výkonu svojej práce, alebo v takej vzdialenosti od neho, ktorá je zlučiteľná s riadnym plnením jeho povinností“.
3. Článok 5 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku stanovuje:
„Úradník, ktorý má nárok na príspevok na domácnosť a neusadí sa so svojou rodinou vo svojom mieste výkonu práce, dostane len polovicu príspevku, na ktorý by mal inak nárok; druhá polovica sa vyplatí, až sa jeho rodina usadí v jeho mieste výkonu práce, ak tak urobí v lehotách ustanovených v článku 9 ods. 3 [prílohy VII]. …“
4. Podľa článku 9 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku:
„Výdavky, ktoré vzniknú v súvislosti so sťahovaním nábytku a osobných vecí…, sa nahradia úradníkovi, ktorý sa musí presťahovať, aby splnil požiadavky článku 20 služobného poriadku, a ktorému tie isté výdavky neboli nahradené z iného zdroja. Táto náhrada nepresiahne výšku vopred schváleného odhadu. …“
5. Článok 10 prílohy VII služobného poriadku vo svojom znení uplatniteľnom na vec samu stanovuje:
„1. Ak zamestnanec predloží dôkaz, že musí zmeniť svoje bydlisko, aby splnil požiadavky článku 20 služobného poriadku, má počas obdobia uvedeného v odseku 2 nárok na denné diéty…
2. Obdobie, pre ktoré sa poskytujú diéty je takéto:
…
b) v prípade úradníka, ktorý má nárok na príspevok na domácnosť: 180 dní…
…
Diéty sa nebudú v žiadnom prípade poskytovať po dni, keď sa úradník presťahuje, aby splnil požiadavky článku 20 služobného poriadku.“
6. Článok 85 služobného poriadku v znení uplatniteľnom v čase poberania sporných diét žalobcom stanovoval:
„Každá neoprávnená platba musí byť nahradená, ak príjemca vedel, že neexistuje dostatočný dôvod na platbu, alebo ak neoprávnenosť platby bola taká zjavná, že o nej musel vedieť.“
7. Tento článok 85 vo svojom znení uplatniteľnom v čase prijatia oznámenia zo 6. júla 2012 obsahuje druhý odsek, ktorý znie:
„Žiadosť o vrátenie sa musí predložiť najskôr [najneskôr – neoficiálny preklad ] päť rokov odo dňa, keď príslušná čiastka bola zaplatená. Ak [MO] môže dokázať, že príjemca úmyselne zavádzal administratívu, aby získal príslušnú čiastku, žiadosť o vrátenie nestráca platnosť ani po uplynutí tohto obdobia.“
Skutkové okolnosti
8. Žalobca vstúpil do služby Komisie v roku 1986 a od 1. septembra 1990 pokračoval v plnení si povinností v službách Európskych spoločenstiev na Dvore audítorov v Luxemburgu (Luxembursko). Následne bol s účinnosťou od 1. septembra 1997 preložený na oddelenie pre riadenie príjmov Generálneho riaditeľstva (GR) pre rozpočet Komisie v Bruseli (Belgicko). Žalobca bol ďalej preložený na úsek pre financie a zmluvy delegácie Komisie v Brazílskej federatívnej republike v roku 2002 a od roku 2007 opätovne vykonával funkcie administrátora (AD) v platovej triede AD 13 na GR pre rozpočet v Bruseli.
9. Dňa 9. júla 1997 žalobca podpísal nájomnú zmluvu týkajúcu sa nezariadeného päťizbového bytu nachádzajúceho sa v Etterbeeku (Belgicko) (ďalej len „byt v Bruseli“). Nájom bol uzatvorený na deväť rokov s účinnosťou od 1. augusta 1997. Zo znenia tejto zmluvy, najmä z článku 13 týkajúceho sa „účelu priestorov“ a článku 14 týkajúceho sa „voľby bydliska – osobný stav“, vyplýva, že nájomca, v prejednávanej veci žalobca, vyhlásil, že si túto nehnuteľnosť prenajíma na účely súkromného bývania ako hlavné bydlisko, a uviedol, že si prenajatý byt zvolil za hlavné bydlisko na celé obdobie nájmu.
10. Žalobca okrem iného od 1. augusta 1997 prenajal dom, ktorý vlastnil v Schuttrange (Luxembursko) a ktorý predtým obýval so svojou rodinou (ďalej len „dom v Luxembursku“), v prejednávanej veci prostredníctvom zmluvy uzatvorenej 11. júla 1997 s párom nájomcov.
11. Žalobca 1. septembra 1997 vo všeobecnom formulári týkajúcom sa určenia jeho práv vyplývajúcich zo služobného poriadku uviedol, že jeho nová adresa v mieste výkonu práce je adresa jeho bytu v Bruseli. V tomto formulári tiež administratíve uviedol, že jeho manželka a ich štyri deti majú naďalej bydlisko v Luxembursku, konkrétne na adrese ich domu v Luxembursku.
12. Vo formulári týkajúcom sa príspevku na usídlenie stanoveného v článku 5 prílohy VII služobného poriadku, pričom administratíva v tom období uvedený formulár používala aj na určenie práva na diéty, však žalobca 9. septembra 1997 uviedol, že sa spolu so svojou rodinou presťahoval do Bruselu. V tomto kontexte tiež vyhlásil, že sa oboznámil s relevantnou právnou úpravou, konkrétne s článkom 5 prílohy VII služobného poriadku.
13. Žalobca na podporu tejto žiadosti predložil kópiu nájomnej zmluvy týkajúcej sa jeho bytu v Bruseli, ale nepredložil žiadosť o povolenie na pobyt pre jeho rodinných príslušníkov. MO mu teda podľa článku 5 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku priznala iba polovicu príspevku na usídlenie, teda jeden mesačný plat.
14. Na základe žiadosti podanej 16. marca 1998, ku ktorej priložil kópiu žiadosti o povolenie na pobyt podanej v Belgicku pre manželku a deti, ktorá potvrdzovala usídlenie jeho rodiny v novom mieste výkonu práce, mu bola vyplatená druhá polovica príspevku na usídlenie podľa článku 5 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku.
15. Žalobca navyše 16. marca 1998 ešte požiadal a získal náhradu výdavkov spojených s jeho presťahovaním na základe predloženia faktúry z 15. marca 1998 vystavenej luxemburskou sťahovacou firmou. Podľa vyhlásenia luxemburského podniku sa presťahovanie žalobcu z Luxemburska do Bruselu uskutočnilo 2. marca 1998. Žalobca v tejto súvislosti vo formulári určenom na „úhradu výdavkov na sťahovanie“ uviedol, že sa „s rodinnými príslušníkmi s bydliskom v Luxembursku presťahoval na miesto výkonu práce… 2. marca 1998“.
16. Okrem dvoch mesačných platov ako príspevok na usídlenie zaplatených v dvoch splátkach a náhrady výdavkov spojených so sťahovaním žalobca dostal aj diéty podľa článku 10 prílohy VII služobného poriadku, a to na najdlhšie možné obdobie v dĺžke 180 dní po vstupe do služieb Komisie (ďalej len „sporné diéty“), teda od 1. septembra 1997 do 1. marca 1998, keďže sa administratíva v tejto súvislosti domnievala, že jeho rodina sa k nemu v novom mieste výkonu práce pripojila až 2. marca 1998, čo bol deň, ktorý uviedol vo formulári týkajúcom sa „úhrady výdavkov na sťahovanie“.
17. Dňa 19. júla 2007 Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) prostredníctvom GR pre vonkajšie vzťahy dostal list člena Európskeho parlamentu adresovaný tomuto generálnemu riaditeľstvu. K tomuto listu boli priložené vyhlásenia a množstvo dôkazov, ktoré predložila najmä bývalá manželka žalobcu. OLAF teda začal vyšetrovanie týkajúce sa predovšetkým sporných diét, ako aj určitých zdravotných nákladov, ktoré boli predmetom žiadosti o ich náhradu spoločným systémom nemocenského poistenia (ďalej len „RCAM“).
18. Vyšetrovanie OLAF‑u zahŕňalo aj ďalšie obvinenia zo strany bývalej manželky, tie však nie sú predmetom prejednávanej veci.
19. OLAF žalobcu informoval o začatí interného vyšetrovania a v tomto rámci ho tento úrad vypočúval 28. marca 2008 a 6. mája 2010, predovšetkým vo veci dátumu jeho skutočného presťahovania sa z Luxemburska do Bruselu, nástupu jeho detí do školy v Bruseli na začiatku školského roka 1997, ako aj faktúry z 15. marca 1998 týkajúcej sa jeho presťahovania. Žalobca pri tejto príležitosti predovšetkým uviedol, že presťahovanie nábytku, ktorý údajne ostal v Luxembursku, sa uskutočnilo až v marci 1998 „aby tak mohol v dobrej viere… poberať diéty“.
20. Dňa 30. marca 2012 OLAF žalobcovi oznámil skončenie vyšetrovania. Uvedený úrad ďalej Komisii v ten istý deň predložil odporúčania a záverečnú správu o internom vyšetrovaní (ďalej len „správa OLAF‑u“). V časti nazvanej „Návrhy a odporúčania“ tejto správy dospel OLAF k záveru, že žalobca porušil povinnosti, ktoré má ako úradník, a že bolo preukázané, že na získanie diét stanovených v článku 10 prílohy VII služobného poriadku umelo vyvolal dojem, že jeho presťahovanie z Luxemburska do Bruselu, ku ktorému v skutočnosti došlo v auguste 1997, sa uskutočnilo v marci 1998.
21. OLAF v tejto súvislosti uviedol, že je tiež pravdepodobné, že na účely dôveryhodnejšieho vyhlásenia žalobca požiadal sťahovaciu spoločnosť o vystavení faktúry s neskorším dátumom a uvedená spoločnosť mu vyhovela. OLAF na tomto základe odporučil MO pristúpiť k vymáhaniu sumy vo výške 7 902 eur, ktorá zodpovedá jednak neoprávnene poberaným diétam od 1. septembra 1997 do 1. marca 1998, čo v relevantnej dobe bolo 223 080 belgických frankov (5 530 eur), a jednak sume vo výške 2 372 eur zodpovedajúcej náhrade rámov na okuliare bez dioptrických skiel. Toto odporúčanie navrhovalo tiež uskutočnenie auditu žiadostí o náhradu zdravotných nákladov, ktoré žalobca podal v období od roku 2002 do roku 2007, keď bol v službách delegácie Komisie v Brazílii.
22. Oznámením zo 6. júla 2012 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) Komisia informovala žalobcu, že so zreteľom na odporúčanie OLAF‑u musí vymáhať sumu vo výške 7 902 eur. Prvá suma vo výške 5 530 eur sa mala zraziť z jeho mzdy za jún 2012, ako aj 3 822,80 eura ako úroky z tejto sumy, ktoré sa mali zraziť zo mzdy za júl 2012, ale zrazili sa až v októbri 2012. Druhá suma vo výške 2 372 eur zodpovedajúca neoprávnene získanej náhrade zdravotných nákladov sa mala odpočítať z jeho mzdy za august 2012, ako aj 699,20 eura ako úroky z tejto sumy.
23. Žalobca podal 12. septembra 2012 podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku sťažnosť, ktorou sa domáhal toho, aby MO zrušil oznámenie zo 6. júla 2012 a zrážky z jeho mzdy uskutočnené v mesiacoch jún až september 2012, ako aj oznámenie z 10. júla 2012 Úradu pre správu a úhradu individuálnych nárokov (PMO) požadujúce zrážku vo výške 3 071,20 eura z jeho mzdy za august 2012 a oznámenie z 20. júla 2012, ktorým PMO stanovuje zrážku úrokov vo výške 3 822,80 eura zo mzdy za október 2012. Pokiaľ ide konkrétne o sporné diéty, žalobca tvrdí, že konal v dobrej viere v presvedčení, že nárok na tieto diéty existuje, pokým sa skutočne a úplne neuskutoční presťahovanie jeho nábytku. Okrem toho podľa žalobcu „voči nemu nemožno namietať zlý úmysel“, pretože „právna úprava v tejto oblasti – ktorá mu bola vysvetlená spôsobom, ktorému nerozumel – bola podľa jeho názoru veľmi technická a ťažko zrozumiteľná“. Žalobca okrem toho uviedol, že vzhľadom na to, že administratívu nezavádzal úmyselne, je voči MO možné namietať päťročnú premlčaciu lehotu stanovenú v článku 85 služobného poriadku.
24. MO rozhodnutím zo 17. decembra 2012 konštatoval, že pokiaľ ide o časť sťažnosti týkajúcu sa náhrady zdravotných nákladov, nedokázal preukázať, že žalobca úmyselne zavádzal, aby získal náhradu rámov na okuliare bez dioptrických skiel. MO tak v tejto súvislosti podľa článku 85 druhého odseku prvej vety služobného poriadku rozhodol, že nebude požadovať vrátenie neoprávnene vyplatených súm za tieto zdravotné náklady. Naopak, pokiaľ ide o sporné diéty, domnieva sa, že ju žalobca úmyselne zavádzal, takže podľa druhej vety článku 85 druhého odseku služobného poriadku nemožno voči nej namietať päťročnú premlčaciu lehotu. Okrem toho sa MO domnieval, že sa žalobca so svojou rodinou presťahoval do Bruselu už v auguste 1997, a už teda nespĺňal podmienky na priznanie uvedených diét, a v tomto ohľade sťažnosť zamietol.
Konanie a návrhy účastníkov konania
25. Žalobca v podstate navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
– zrušil oznámenie zo 6. júla 2012,
– zrušil zrážky zo mzdy vykonané v priebehu júna 2012 (5 530 eur), augusta 2012 (1 535,60 eura), septembra (1 535,60 eura) a októbra 2012 (3 822,80 eura) a prípadne akékoľvek iné zrážky v budúcnosti na vykonanie napadnutého rozhodnutia,
– zrušil oznámenie PMO z 10. júla 2012,
– zrušil oznámenie PMO z 20. júla 2012,
– čiastočne zrušil rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti v rozsahu, v ktorom zamieta sťažnosť žalobcu týkajúcu sa sporných diét a úrokov z omeškania,
– zaviazal žalovanú na zaplatenie úrokov z omeškania, počnúc júnom 2012 v súvislosti so sumou 5 530 eur, augustom 2012 v súvislosti so sumou 1 535,60 eura, septembrom 2012 v súvislosti s dodatočnou sumou 1 535,60 eura a októbrom 2012 v súvislosti so sumou 3 822,80 eura až do okamihu, keď mu budú tieto sumy vrátené; keďže do výšky 3 071,20 eura vyplatenej v rámci mzdy za január 2013 úroky z omeškania nie je potrebné od tohto vrátenia platiť,
– zaviazal Komisiu na náhradu všetkých trov konania.
26. Komisia navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
– zamietol žalobu ako nedôvodnú,
– zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
Právny stav
1. O predmete žaloby
27. Súd pre verejnú službu na úvod konštatuje, že pokiaľ MO čiastočne vyhovel sťažnosti žalobcu v súvislosti so zdravotnými nákladmi, a žalobca v januári 2013 získal náhradu za zrážky zo mzdy vykonané v auguste a septembri 2012 súvisiace s týmito zdravotnými nákladmi, sú žalobné návrhy týkajúce sa uvedených zdravotných nákladov bezpredmetné, ako to okrem iného potvrdil žalobca na pojednávaní.
2. O návrhoch na zrušenie
28. Pokiaľ ide o návrhy na zrušenie, treba uviesť, že v súvislosti so spornými diétami sa tieto návrhy v podstate vzťahujú na oznámenie zo 6. júla 2012, na zrážky vykonané z toho dôvodu v júni, auguste, septembri a októbri 2012, ako aj na rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti.
29. V tomto ohľade súd môže v súlade so zásadou hospodárnosti konania rozhodnúť, že netreba rozhodnúť osobitne o návrhoch smerujúcich proti rozhodnutiu napadnutého sťažnosťou, pokiaľ dospeje k názoru, že návrhy nemajú samostatný obsah a v skutočnosti sa prelínajú s návrhmi smerujúcimi proti rozhodnutiu napadnutému sťažnosťou. Tak to môže byť najmä v prípade, keď súd konštatuje, že rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti, hoci prípadne len implicitné, iba potvrdzuje rozhodnutie napadnuté sťažnosťou, takže zrušenie rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti by nemalo na právne postavenie dotknutej osoby iný účinok než účinok vyplývajúci zo zrušenia rozhodnutia napadnutého sťažnosťou (rozsudok Adjemian a i./Komisia, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, bod 33 a tam citovaná judikatúra).
30. Keďže v prejednávanom prípade sa však na jednej strane zrážky zo mzdy vykonali na základe oznámenia zo 6. júla 2012 a na druhej strane rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti obsahuje preskúmanie situácie žalobcu v súvislosti s novými právnymi zisteniami, treba dospieť k záveru, že návrhy na zrušenie sa týkajú oznámenia zo 6. júla 2012 a rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti.
31. Súd pre verejnú službu sa domnieva, že žalobca na podporu svojich návrhov na zrušenie v konečnom dôsledku vzniesol štyri žalobné dôvody založené na porušení povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 25 druhom odseku služobného poriadku, na porušení článku 10 prílohy VII služobného poriadku, na porušení článku 85 služobného poriadku a zásady primeranej lehoty na vymáhanie neoprávnenej platby, ako aj na porušení zásad legitímnej dôvery a riadnej správy vecí verejných.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
32. Žalobca vytýka Komisii, že mu neoznámila obsah správy OLAF‑u ani v okamihu prijatia oznámenia zo 6. júla 2012, ani vo fáze sťažnosti. Obmedzila sa na to, že v oznámení zo 6. júla 2012 a v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti odkázala na obsah tejto správy bez toho, aby žalobcovi poskytla vecné dôkazy použité proti nemu. Vzhľadom na to, že sa žalobca, podľa jeho tvrdenia, nemohol užitočne oboznámiť s obsahom tejto správy, ktorá slúžila ako základ na prijatie rozhodnutia o vymáhaní sporných diét, oznámenie zo 6. júla 2012 a rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti sú postihnuté nedostatkom odôvodnenia.
33. Komisia, hoci priznáva, že správa OLAF‑u bola žalobcovi doručená až 1. februára 2013, tvrdí, že oznámenie zo 6. júla 2012 bolo vyhotovené v kontexte, ktorý žalobca predovšetkým v dôsledku dvoch vypočúvaní zo strany OLAF‑u dobre poznal. Právne skutočnosti uvádzané žalobcom v jeho sťažnosti, najmä okolnosť, že konal v dobrej viere a že mal nárok na príspevok, pokým sa presťahovanie jeho nábytku úplne a skutočne neuskutočnilo, svedčí o tom, že s určitosťou pochopil skutočnosti, ktoré mu MO vytýka. Komisia v každom prípade poskytla primerané odôvodnenie vo fáze odpovede na sťažnosť, a to odôvodnenie, ktoré teraz treba považovať za také, ktoré je zhodné s odôvodnením oznámenia zo 6. júla 2012, proti ktorému bola podaná táto sťažnosť.
34. Súd pre verejnú službu v tejto súvislosti pripomína, že cieľom požiadavky stanovenej v článku 296 druhom odseku ZFEÚ a tiež stanovenej v článku 25 druhom odseku služobného poriadku je umožniť Súdu pre verejnú službu preskúmať legalitu rozhodnutí spôsobujúcich ujmu a poskytnúť dotknutým osobám dostatočné informácie, aby mohli zistiť, či sú tieto rozhodnutia riadne odôvodnené alebo či sú postihnuté vadou umožňujúcou napadnúť ich legalitu. Z toho vyplýva, že odôvodnenie musí byť dotknutej osobe v zásade oznámené súčasne s rozhodnutím, ktoré jej spôsobuje ujmu (pozri rozsudky Michel/Parlament, 195/80, EU:C:1981:284, bod 22; Neirinck/Komisia, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, bod 50, a Tzirani/Komisia, F‑46/11, EU:F:2013:115, body 138 až 140).
35. Súd pre verejnú službu pravdaže konštatuje, že oznámenie zo 6. júla 2012 poskytuje iba obmedzené odôvodnenie, pretože odkazuje na odporúčania OLAF‑u z 30. marca 2012 na odôvodnenie vymáhania sporných diét, a že pri absencii predchádzajúceho oznámenia obsahu správy OLAF‑u žalobcovi uvedené oznámenie obsahuje pomerne stručné odôvodnenie.
36. MO však na jednej strane poskytol primerané odôvodnenie v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti. Toto rozhodnutie potvrdzuje oznámenie zo 6. júla 2012, pričom spresňuje dôvody na jeho podporu. Za rovnakého predpokladu sa legalita pôvodného aktu spôsobujúceho ujmu musí preskúmať s prihliadnutím na odôvodnenie obsiahnuté v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti, keďže sa toto odôvodnenie považuje za zhodné s týmto aktom (rozsudok Infante Garcia‑Consuegra/Komisia, F‑10/12, EU:F:2013:38, bod 14 a tam citovaná judikatúra).
37. Na druhej strane je rozhodnutie dostatočne odôvodnené, pokiaľ, ako v prejednávanej veci, je akt, ktorý je predmetom žaloby, vydaný v kontexte, ktorý bol dotknutému úradníkovi známy, teda v kontexte vyplývajúcom z jednotlivých vypočúvaní žalobcu zo strany OLAF‑u, ktorý mu umožňuje pochopiť dosah opatrení, ktoré boli voči nemu prijaté (rozsudok Hecq/Komisia, C‑116/88 a C‑149/88, EU:C:1990:98, bod 26; uznesenie Marcuccio/Komisia, F‑118/11, EU:F:2014:23, bod 73).
38. Súd pre verejnú službu sa navyše domnieva, že prepracovaný charakter sťažnosti svedčí o tom, že žalobca pochopil dôvody, na ktorých základe sa Komisia rozhodla prostredníctvom oznámenia zo 6. júla 2012 pristúpiť k vymáhaniu sporných diét. Žalobca teda nemôže tvrdiť, že nerozumel dôvodom, ktoré MO viedli k prijatiu tohto rozhodnutia. Okrem toho skutočnosť, že správa OLAF‑u bola žalobcovi doručená až 1. februára 2013, nemôže spochybniť to, že pri oboznámení sa s oznámením zo 6. júla 2012 pochopil dôvody, na ktorých základe inštitúcia v prejednávanej veci pristúpila k predmetnému vymáhaniu.
39. Preto je potrebné zamietnuť prvý žalobný dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia ako nedôvodný.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 10 prílohy VII služobného poriadku
40. Na podporu tohto žalobného dôvodu žalobca v podstate tvrdí, že mal nárok na sporné diéty, pokiaľ skutočne a definitívne neuskutočnil presťahovanie všetkého svojho nábytku z Luxemburska do nového miesta výkonu práce. Okolnosť, že jeho manželka a ich deti sa presťahovali do bytu v Bruseli prenajatého od augusta 1997, a skutočnosť, že jeho deti od začiatku školského roku 1997/1998 pokračovali v školskej dochádzke v Bruseli, nepostačujú na to, aby mu zanikol nárok na diéty stanovené v článku 10 prílohy VII služobného poriadku.
41. Žalobca sa totiž domnieva, že vzhľadom na to, že nebol skutočne presťahovaný všetok nábytok, MO mu nemôže pripísať predčasnú vôľu priznať definitívnu povahu usídleniu v byte v Bruseli, pretože tento byt naopak až do 2. marca 1998 predstavoval len miesto dočasného bývania, ktoré nebolo veľmi pohodlné, keďže bolo vybavené iba nevyhnutným nábytkom, ako sú matrace, stoly a stoličky, a že v období, v ktorom poberal diéty, využíval cesty medzi Luxemburskom a Bruselom súvisiace s riešením problémov týkajúcich sa prenájmu domu v Luxembursku na to, aby autom postupne odvážal škatule do nového miesta výkonu práce. Okrem toho, hoci sa javí, že judikatúra k článku 10 prílohy VII služobného poriadku podmieňuje priznanie diét požiadavkou, že si príjemca musí dočasne ponechať dve bydliská, žalobca tvrdí, že okolnosť, že si neponechal svoje pôvodné bydlisko v Luxembursku, v jeho prípade nebráni priznaniu sporných diét. MO sa napokon podľa žalobcu dopustil zjavne nesprávneho posúdenia.
42. Súd pre verejnú službu v tejto súvislosti pripomína, že podľa článku 71 služobného poriadku, ktorý najmä stanovuje, že úradník má nárok na náhradu výdavkov, ktoré mu vznikli pri prijatí vymenovania, preradení alebo odchode zo služby, článok 10 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku stanovuje priznanie takej diéty „úradníkovi, ktorý predloží dôkaz, že musí zmeniť svoje bydlisko, aby splnil požiadavky článku 20 služobného poriadku“. Tento článok 20 ukladá úradníkovi povinnosť mať bydlisko buď v mieste výkonu práce, alebo v takej vzdialenosti od neho, ktorá je zlučiteľná s riadnym plnením jeho povinností (rozsudok Benzler/Komisia, T‑63/91, EU:T:1992:88, bod 19).
43. V takej situácii, ako je situácia žalobcu, sa diéta vzťahuje v zásade na náhradu výdavkov a na odstránenie nepríjemností spôsobených nevyhnutnosťou presťahovať sa a dočasne sa usídliť v novom mieste výkonu práce. Tento účel sústavne zdôrazňovala judikatúra platná v období relevantnom v čase skutkových okolností (pozri najmä rozsudok Mouzourakis/Parlament, 280/85, EU:C:1987:66, bod 9; rozsudok Benzler/Komisia, EU:T:1992:88, bod 20; rozsudok Baniel‑Kubinova a i./Parlament, F‑131/07, EU:F:2008:159, bod 17).
44. Priznanie diét tak podlieha dvom podmienkam, a to jednak podmienke, že dotknutá osoba zmení svoje bydlisko, aby si splnila povinnosti článku 20 služobného poriadku, a jednak podmienke, že znášala výdavky alebo nepríjemnosti spôsobené nevyhnutnosťou presťahovať sa a dočasne sa usídliť v mieste výkonu práce. Keďže tieto dve podmienky sú kumulatívne, nemožno diéty priznať najmä úradníkovi, ktorý nepreukáže, že znášal tieto výdavky alebo nepríjemnosti (pozri rozsudok Infante Garcia‑Consuegra/Komisia, EU:F:2013:38, bod 29 a tam citovanú judikatúru).
45. Okrem toho už bolo rozhodnuté, že cieľom priznania diét je predovšetkým umožniť príjemcom nájsť si ubytovanie v mieste výkonu práce, zodpovedajúce ich potrebám, a vyriešiť situáciu týkajúcu sa ich predchádzajúceho ubytovania, napríklad jeho prenájmom alebo ďalším prenájmom nájomcom (uznesenie Collins/Výbor regiónov, T‑132/97, EU:T:1998:193, bod 43).
46. Hoci platí, že nárok na diéty vzniká dokonca aj pred tým, než si dotknutá osoba prenesie bydlisko do nového miesta výkonu práce (rozsudok Baniel‑Kubinova a i./Parlament, EU:F:2008:159, bod 24), článok 10 ods. 2 tretí pododsek prílohy VII služobného poriadku stanovuje, že diéty sa v žiadnom prípade nebudú poskytovať po dni, keď sa úradník presťahuje, aby splnil požiadavky článku 20 služobného poriadku.
47. Deň presťahovania tak predstavuje hraničný dátum, kedy automaticky zaniká poskytovanie diét. Tento dôvod zániku nároku na diéty však nič nemení na skutočnosti, že dotknutá osoba musí splniť minimálne dve podmienky pripomenuté v bode 44 tohto rozsudku, aby mohla získať uvedené diéty. Inými slovami, hoci sa normotvorca domnieval, že odo dňa presťahovania nemusí dotknutá osoba naďalej znášať výdavky a nepríjemnosti spôsobené sťahovaním alebo dočasným usídlením sa v mieste výkonu práce, nemení to nič na tom, že na druhú podmienku pripomenutú v uvedenom bode 44 treba prihliadať tak, že nie je alebo už nie je splnená aj napriek tomu, že nedošlo k skutočnému presťahovaniu všetkého nábytku dotknutej osoby.
48. Súd pre verejnú službu v prejednávanej veci konštatuje, že žalobca dal od 1. augusta 1997 do prenájmu svoj dom v Luxembursku a že nepreukázal, že by si v Luxembursku ponechal iné bydlisko. Okrem toho ani netvrdí, že mal naďalej bydlisko v tomto členskom štáte, pretože naopak najmä vo svojej žalobe a na pojednávaní uviedol, že sa v Bruseli usídlil od 1. septembra 1997 a že si neponechal svoje predchádzajúce bydlisko. Jediný rozdiel, ktorý v tejto oblasti uvádza, je, že na jednej strane sa k tomuto dňu „sám definitívne“ neusídlil. Na druhej strane si ešte nechal osobné veci a nábytok v garáži svojho domu v Luxembursku, ktoré postupne dovážal v priebehu svojich ciest do Luxemburska na účely vyriešenia problémov súvisiacich s prenájmom tohto domu, ako sú problémy s kúrením.
49. Pokiaľ ide o jeho rodinných príslušníkov, navyše uznal, že sa s ním usídlili v byte v Bruseli prenajatom od augusta 1997 a že deti pokračovali v školskej dochádzke v Bruseli od začiatku školského roka 1997/1998. Žalobca na pojednávaní v tejto súvislosti tvrdil, že treba rozlišovať medzi skutočnosťou usídliť sa alebo bývať v Bruseli a skutočnosťou premiestniť bydlisko do nového miesta výkonu práce. V skutočnosti si spoločne so svojou rodinou zriadil bydlisko v Bruseli od augusta 1997. Tvrdí však, že bez skutočného presťahovania všetkého nábytku treba vychádzať z toho, že svoje bydlisko zatiaľ nepremiestnil.
50. V tejto súvislosti sa Súd pre verejnú službu domnieva, že so zreteľom na judikatúru (rozsudok Ineichen/Komisia, T‑293/01, EU:T:2003:55, bod 64 a tam citovaná judikatúra) všetky tieto skutočnosti naopak svedčia o tom, že žalobca od 1. septembra 1997 premiestnil stred svojich záujmov do nového miesta výkonu práce a že mu zamýšľal priznať stály a trvalý charakter.
51. Žalobca si tak neponechal svoje predchádzajúce bydlisko a nepreukázal ďalšie výdavky súvisiace s údajnou nepríjemnou situáciou. S prihliadnutím na znenie článku 10 prílohy VII služobného poriadku v znení uplatniteľnom ratione temporis podľa výkladu judikatúry, už na základe tejto skutočnosti chýbalo odôvodnenie na priznanie diét žalobcovi (pozri rozsudok Lozano Palacios/Komisia, T‑33/95, EU:T:1996:196, bod 55 a tam citovanú judikatúru).
52. Jediným argumentom žalobcu, ktorý vedie k preukázaniu, že presun stredu jeho osobných a rodinných záujmov do Bruselu nebol v deň vstupu do služieb, teda k 1. septembru 1997, ukončený, je okolnosť, že podľa jeho vyjadrenia ešte nepresťahoval všetok svoj nábytok do tohto nového miesta výkonu práce, takže nemožno vychádzať z toho, že premiestnil svoje bydlisko.
53. Žalobca pritom v tejto súvislosti pripúšťa, že päťizbový byt v Bruseli bol vybavený základným nábytkom, ako sú stoly, matrace a postele. Premiestnil teda svoje bydlisko do nového miesta výkonu práce od 1. septembra 1997. Žalobca okrem toho vôbec neuvádza, aké ďalšie vybavenie, ktoré údajne ostalo v Luxembursku, bolo pre neho a pre jeho rodinu nevyhnutné, aby bolo možné sa domnievať, že jeho presťahovanie do nového miesta výkonu práce sa dokončilo.
54. Súd pre verejnú službu sa domnieva, že jediná skutočnosť svedčiaca o pravdepodobnosti sťahovania časti nábytku z Luxemburska do Bruselu je s konečnou platnosťou osvedčenie o prevzatí nábytku a osobných vecí v dobrom stave, ako aj faktúra, z ktorých obe majú rovnaký dátum 15. marca 1998, pričom v osvedčení sa uvádza, že sťahovanie sa uskutočnilo 2. marca 1998 z domu v Luxembursku, ktorého adresa bola konkretizovaná, do Bruselu, bez uvedenia konkrétnej adresy.
55. Na základe všetkých dôkazov obsiahnutých v spise sa však zdá, nezávisle od otázky, či sa sťahovanie niektorých častí nábytku, ktorý bol údajne ponechaný v Luxembursku, skutočne uskutočnilo 2. marca 1998, že Komisia mohla platne konštatovať, že žalobca v každom prípade už k 1. septembru 1997 preniesol stred svojich záujmov stálym a trvalým spôsobom do nového miesta výkonu práce a definitívne sa tam usídlil v zmysle článku 10 prílohy VII služobného poriadku. Z tohto dôvodu už nespĺňal druhú podmienku pripomenutú v bode 44 tohto rozsudku.
56. Zo všetkých uvedených úvah vyplýva, že druhý žalobný dôvod musí byť zamietnutý ako nedôvodný.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 85 služobného poriadku
57. Tretí žalobný dôvod s prihliadnutím na písomnosti žalobcu sa v podstate skladá z dvoch častí týkajúcich sa neexistencie úmyslu žalobcu uviesť administratívu do omylu v zmysle článku 85 služobného poriadku a porušenia pojmu „primeraná lehota“ pri postupe vymáhania neoprávnených platieb.
O prvej časti týkajúcej sa neexistencie úmyslu žalobcu uviesť administratívu do omylu v zmysle článku 85 služobného poriadku
58. Žalobca tvrdí, že MO tým, že rozhodol o vymáhaní sporných diét, porušil článok 85 služobného poriadku. Tvrdí totiž, že administratívu vedome neuviedol do omylu a ani to nemal v úmysle. Podľa článku 85 druhého odseku prvej vety služobného poriadku MO mohol teda pristúpiť k vymáhaniu sporných diét najneskôr do piatich rokov po ich vyplatení. Konkrétne zdôrazňuje, že samotná skutočnosť, že omylom uviedol administratívu do omylu, nestačí, pretože sa vyžaduje skutočný úmysel oklamať ju, ktorý v prejednávanej veci chýba.
59. Komisia zo svojho pohľadu tvrdí, že ju žalobca vedome uviedol do omylu v súvislosti s dátumom svojho usídlenia v novom mieste výkonu práce. Žalobca totiž tým, že umelo rozdelil svoju žiadosť o príspevok na usídlenie do dvoch samostatných žiadostí, vzbudil dojem, že sa s ním jeho rodina v byte v Bruseli ešte neusídlila, aby mohol podľa článku 5 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku získať polovicu tohto príspevku. Potom, keď po údajnom presťahovaní svojho nábytku z Luxemburska do Bruselu 2. marca 1998 požiadal o platbu druhej polovice tohto príspevku, žalobca tým, že súčasne predložil žiadosti o povolenie na pobyt svojich rodinných príslušníkov, uviedol, že sa k nemu jeho rodina pripojila v mieste výkonu práce až od tohto dňa, čo je tvrdenie, ktoré poprel sám žalobca. Komisia okrem toho zdôrazňuje, že žalobca predložil faktúru uvádzajúcu neskorší dátum 15. marca 1998, aby zdanlivo odôvodnil poberanie diét na najdlhšie možné obdobie 180 dní stanovené v článku 10 prílohy VII služobného poriadku.
60. Súd pre verejnú službu na úvod uvádza, že druhý odsek článku 85 služobného poriadku, zavedený až po relevantnom dátume skutkových okolností, je v prejednávanej veci uplatniteľný v rozsahu, v akom bolo konanie týkajúce sa predmetného protiprávneho konania začaté po nadobudnutí účinnosti tohto nového ustanovenia (pozri analogicky v súvislosti so stíhaním protiprávneho konania zasahujúceho do finančných záujmov Únie rozsudok Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb a i., C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, body 29 a 34). Komisia okrem toho v prejednávanej veci toto ustanovenie uplatnila, pretože súhlasila s tým, že nebude vymáhať neoprávnene nahradené zdravotné náklady z dôvodu, že na rozdiel od toho, čo stanovuje toto ustanovenie, nedokázala preukázať, že ju žalobca vo vzťahu k týmto nákladom vedome uviedol do omylu.
61. Súd pre verejnú službu ďalej pripomína, že podľa článku 85 prvého odseku služobného poriadku platí, že na žiadosť o vrátenie neoprávnených platieb je nevyhnutné predložiť dôkaz, že príjemca skutočne vedel o nesprávnosti platby alebo že nesprávnosť bola tak zjavná, že o nej nemohol nevedieť (rozsudok Berghmans/Komisia, 142/78, EU:C:1979:233, bod 9; rozsudok Ritto/Komisia, F‑18/08, EU:F:2008:110, bod 29).
62. V tejto súvislosti z predchádzajúcich konštatovaní, podľa ktorých sa žalobca definitívne usídlil v novom mieste výkonu práce od 1. septembra 1997, vyplýva, že v tejto situácii nemal nárok na diéty podľa článku 10 prílohy VII služobného poriadku, o čom nemohol nevedieť, pretože podľa judikatúry má náležite starostlivý úradník poznať služobný poriadok (rozsudok Connolly/Komisia, T‑34/96 a T‑163/96, EU:T:1999:102, bod 168; rozsudok CR/Parlament, F‑128/12, EU:F:2014:38, bod 45; navyše v súvislosti s príspevkom na expatriáciu pozri rozsudok Gouvras/Komisia, T‑180/02 a T‑113/03, EU:T:2004:238, bod 111).
63. Pokiaľ ide o argumentáciu žalobcu smerujúcu k preukázaniu, že ustanovenia článku 10 prílohy VII služobného poriadku sú „zjavne“ zložité, že nesprávnosť nebola natoľko evidentná, keďže unikla pozornosti administratívy, a že on sám nie je znalcom práva služobného poriadku, Súd pre verejnú službu môže iba konštatovať, že so zreteľom na funkčnú skupinu, do ktorej žalobca patrí, na vysokú platovú triedu, veľký počet odpracovaných rokov a rozsiahle skúsenosti tak v oblasti účtovníctva, ako aj so zmenou miesta výkonu práce, nemôže žalobca, ktorý má v tejto oblasti bohaté skúsenosti, dôvodne tvrdiť, že sa mu táto právna úprava zdala zložitá a že nebol schopný vykonať nevyhnutné overenie. Okrem toho administratívu poverenú zabezpečením platieb tisícich výplat a prídavkov akéhokoľvek druhu, nemožno porovnávať s úradníkom, ktorý má osobný záujem overiť platby, ktoré sú mu mesačne vyplácané (pozri v tomto zmysle rozsudok F/Komisia, T‑324/04, EU:T:2007:140, body 144 a 145, ako aj citovanú judikatúru).
64. Podmienky článku 85 prvého odseku služobného poriadku umožňujúce vymáhať neoprávnené platby, boli teda v prejednávanej veci splnené.
65. Pokiaľ ide o podmienky pristúpenia k vymáhaniu neoprávnených platieb, článok 85 druhý odsek prvá veta služobného poriadku stanovuje, že žiadosť o vrátenie sa musí predložiť najneskôr päť rokov odo dňa, keď príslušná suma bola zaplatená. V súvislosti so spornými diétami vyplácanými mesačne malo k ich vymáhaniu v zásade dôjsť v lehote piatich rokov po predmetnom zaplatení. Z druhej vety tohto článku 85 druhého odseku, na ktorý sa v prejednávanej veci odvoláva Komisia, však vyplýva, že pokiaľ MO môže dokázať, že príjemca úmyselne uviedol administratívu do omylu na účely získania uvedených platieb, nestráca žiadosť o vrátenie platnosť ani po uplynutí tejto lehoty.
66. V tejto súvislosti treba všeobecne pripomenúť, že cieľom sledovaným článkom 85 služobného poriadku je ochrana finančných záujmov Európskej únie v osobitnom kontexte vzťahov medzi inštitúciami Únie a ich zamestnancami, teda osôb, ktoré sú spojené s týmito inštitúciami povinnosťou osobitnej lojálnosti upravenej v článku 11 služobného poriadku, ktorý upravuje, že úradník vykonáva svoje povinnosti a správa sa „výlučne v súlade so záujmami Únie“ a plní úlohy, ktoré sú mu zverené „v súlade so svojou povinnosťou zachovávať lojálnosť voči Únii“ (rozsudok CR/Parlament, EU:F:2014:38, bod 61).
67. Pokiaľ ide o druhý odsek článku 85 služobného poriadku, dve vety, ktoré obsahuje, rozlišujú dve situácie. Prvá veta sa totiž vzťahuje na situáciu, v ktorej zamestnanec neoprávnene dostal platbu, hoci prípadne administratíve poskytol dôkazy, ktoré jej umožnili zistiť neoprávnenosť tejto platby. V takejto situácii, keď bol MO uvedený do omylu iba náhodou, dospel normotvorca Únie k záveru, že po uplynutí päťročnej lehoty od platby MO už nemôže žiadať o vrátenie neoprávnene získanej výhody. Druhá veta sa naopak vzťahuje na situáciu, v ktorej zamestnanec v snahe neoprávnene získať platby úmyselne uvedie MO do omylu tým, že mu opomenie poskytnúť všetky informácie týkajúce sa jeho osobnej situácie alebo mu opomenie oznámiť zmeny, ktoré nastali v jeho osobnej situácii, alebo podnikne kroky, aby MO sťažil zistenie neoprávneného charakteru vyplatených súm, ktoré prijal, vrátane poskytnutia nesprávnych či nepresných informácií.
68. S prihliadnutím na tieto úvahy treba preskúmať, či v prejednávanej veci bola Komisia schopná preukázať, že ju žalobca úmyselne uviedol do omylu v zmysle článku 85 druhého odseku druhej vety služobného poriadku na účely získania sporných diét.
69. V tejto súvislosti treba uviesť, že diéty sú svojou povahou plnenia opakujúce sa v čase. V dôsledku toho musí dotknutá osoba spĺňať podmienky ich priznania nielen v okamihu pôvodnej žiadosti, ale aj v období, v ktorom tieto diéty poberá. Dotknutej osobe teda prislúcha, najmä na základe povinnosti zachovávať lojálnosť, aby administratíve oznámila všetky zmeny, ktoré môžu mať vplyv na jej nárok na dotknuté plnenie.
70. V prejednávanej veci žalobca po tom, ako dal do prenájmu svoj dom v Luxembursku a prenajal si byt v Bruseli, najprv, teda 1. septembra 1997, vo všeobecnom formulári na určenie svojho nároku podľa služobného poriadku vyhlásil, že sa k nemu jeho rodina v novom mieste výkonu práce ešte nepripojila, hoci neskôr v žalobe aj na pojednávaní potvrdil, že jeho deti skutočne pokračovali v školskej dochádzke v Bruseli od začiatku školského roka 1997/1998 a že sa už v tejto dobe so svojou manželkou a svojimi deťmi usídlil v tomto byte, aj keď podľa vlastných slov len sparťansky zariadenom. Súd pre verejnú službu okrem toho uvádza, že žalobca pri vyplňovaní toho formulára najprv ako bydlisko svojich detí uviedol Brusel, potom si to rozmyslel a na rovnaké miesto napísal Luxembursko.
71. Žalobca potom síce 9. septembra 1997 vo formulári týkajúcom sa príspevku na usídlenie, ktorý administratíva používala aj na určenie nároku na diéty, uviedol, že si spoločne so svojou rodinou zriadil bydlisko v Bruseli. Súd pre verejnú službu však uvádza, že na rovnakom formulári vyhlásil, že „sa oboznámil s relevantnou právnou úpravou“, konkrétne s článkom 20 služobného poriadku, ako aj s článkom 5 prílohy VII tohto služobného poriadku.
72. Odsek 4 tohto článku 5 stanovuje, že „úradník, ktorý má nárok na príspevok na domácnosť a neusadí sa so svojou rodinou vo svojom mieste výkonu práce, dostane len polovicu príspevku, na ktorý by mal inak nárok“. Žalobca sa teda tým, že podal dve samostatné žiadosti o príspevok na usídlenie, pričom prvá z 9. septembra 1997 mu umožnila získať jednu mesačnú mzdu po predložení nájomnej zmluvy a druhá z marca 1998 mu umožnila získať platbu druhej časti tohto príspevku po predložení žiadosti o povolenie na pobyt pre jeho rodinných príslušníkov, snažil v administratíve vzbudiť dojem v súlade s tým, čo pôvodne vyhlásil 1. septembra 1997, že rodina sa k nemu v novom mieste výkonu práce ešte nepripojila, čo nebolo správne, a že sa k nemu pripojila až 2. marca 1998, čo tiež nebolo správne. Úmyselne tak uviedol administratívu do omylu tým, že ju utvrdil v presvedčení, že naďalej spĺňa podmienky získania sporných diét.
73. Keďže žalobca v žalobe a na pojednávaní potvrdil, že sa k nemu rodina pripojila v Bruseli 1. septembra 1997, nenachádzal sa v situácii, na ktorú sa vzťahuje článok 5 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku. Mal tak riadne podať jednu žiadosť o celý príspevok na usídlenie a súčasne priložiť svoju nájomnú zmluvu a požiadať o povolenie na pobyt od septembra. V takom prípade by mu administratíva vyplatila tento príspevok v jednej platbe, ale neplatila by mu diéty. Žalobca teda tým, že požiadal o príspevok a získal iba polovicu príspevku na usídlenie podľa článku 5 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku, úmyselne uviedol administratívu do omylu, pokiaľ ide o dátum, kedy sa k nemu jeho rodina skutočne pripojila v novom mieste výkonu práce, aby si zabezpečil platbu sporných diét.
74. Žalobca na pojednávaní síce uviedol, že administratíve 9. septembra 1997 oznámil, že sa k nemu rodina pripojila v novom mieste výkonu práce, takže mu nemožno vytýkať, že pred ňou tento stav skrýval. Keď sa ho však na túto súvislosť pýtali, odpovedal, že platbu jednej mesačnej mzdy podľa článku 5 ods. 4 prílohy VII v septembri 1997 zo strany MO nenapadol, čo jasne potvrdzuje, že žalobca sa tým, že žiadosť o príspevok na usídlenie rozdelil do dvoch žiadostí, snažil u administratívy vzbudiť zdanie pravdivosti svojich vyhlásení osvedčujúcich usídlenie jeho rodiny až od 2. marca 1998, teda deň po hraničnom dátume na vyplatenie diét stanovených v jeho prípade.
75. Okrem toho ako správne uvádza Komisia, žalobca tým, že 16. marca 1998, vo formulári na náhradu výdavkov na sťahovanie uviedol, že „so svojimi rodinnými príslušníkmi preložil svoje bydlisko z Luxemburska do miesta výkonu práce… 2. marca 1998“, žalobca opäť utvrdil administratívu v tom, že sa jeho rodina k nemu pripojila až v tento deň, čo nezodpovedalo skutočnosti, ako ju opísal okrem iného na pojednávaní. Okrem toho predložil faktúru týkajúcu sa sťahovania, ktoré sa údajne uskutočnilo 2. marca 1998 a ktorej pravosť spochybnil OLAF aj Komisia, aby, ako sám priznáva, „mohol v dobrej viere získať diéty“.
76. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že tak v rámci oboch žiadostí o príspevok na usídlenie, ako aj v rámci žiadosti o náhradu výdavkov na sťahovanie žalobca administratíve úmyselne poskytol nesprávne informácie týkajúce sa dátumu usídlenia jeho rodiny v novom mieste výkonu práce a postupoval tak, že administratívu uviedol postup žalobcu do omylu, a teda nemohla sama zistiť neoprávnený charakter sporných diét.
77. Pokiaľ ide o údajnú dobrú vieru žalobcu, ktorú sa snažil preukázať tým, že k skutočnému sťahovaniu pristúpil až 2. marca 1998, teda deň po skončení lehoty, na ktorú sa vzťahovali sporné diéty, o ktoré chcel podľa vlastných slov požiadať „v dobrej viere“, treba pripomenúť, že v tejto situácii mal mať žalobca v každom prípade pochybnosti o oprávnenosti dotknutých platieb. Nutne mal povinnosť obrátiť sa na administratívu, aby vykonala nevyhnutné overenia (pozri rozsudok Tsirimiagos/Výbor regiónov, F‑100/07, EU:F:2009:21, bod 75).
78. Navyše sa v prípade pochybností mohol obrátiť na administratívu a predložiť jej vlastný výklad tohto textu, aby si napriek odlišnej judikatúre zaistil platbu podstatnej časti príspevkov stanovených podľa článku 71 služobného poriadku. Postup žalobcu však naopak preukazuje, že dokonale pochopil význam ustanovení upravujúcich nárok na príspevok na usídlenie a že bol plne oboznámený s povinnosťou, ktorú mal, oznámiť a preukázať, kedy sa jeho rodina usídlila v Bruseli (pozri v tomto zmysle rozsudok Thommes/Komisia, T‑195/03, EU:T:2005:344, bod 126).
79. Napokon treba tiež ako nedôvodné zamietnuť tvrdenie žalobcu, podľa ktorého administratíva, aby sa mohla odvolať na článok 85 druhý odsek druhú vetu služobného poriadku, musí byť v podstate schopná v päťročnej lehote po protiprávnom konaní preukázať, že ju dotknutá osoba úmyselne uviedla do omylu a že bez tohto dôkazu sa toto konanie musí považovať za premlčané. Takéto tvrdenie totiž nezohľadňuje samotné znenie tohto ustanovenia, a keby sa mu malo vyhovieť, zbavilo by toto ustanovenie akéhokoľvek užitočného účinku.
80. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že prvú časť tohto žalobného dôvodu treba zamietnuť ako nedôvodnú.
O druhej časti týkajúcej sa porušenia pojmu primeranej lehoty pri žiadosti o vrátenie neoprávnených platieb
81. Žalobca tvrdí, že Komisia tým, že pristúpila k vymáhaniu sporných diét štrnásť rokov po ich vyplatení, si nesplnila svoju povinnosť konať v primeranej lehote a tiež porušila zásadu právnej istoty. Predovšetkým vytýka OLAF‑u, že svoje vyšetrovanie začal až v roku 2007, teda desať rokov po vytýkaných skutočnostiach.
– O prípustnosti
82. Komisia sa domnieva, že túto časť treba zamietnuť ako neprípustnú. Ako totiž vyplýva z rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie Komisia/Moschonaki (T‑476/11 P, EU:T:2013:557), pokiaľ žalobca taký argument nevzniesol už vo svojej sťažnosti, nemá už možnosť urobiť tak po prvýkrát vo fáze súdneho konania.
83. Súd pre verejnú službu sa však domnieva, že túto námietku neprípustnosti treba hneď odmietnuť. Podľa ustálenej judikatúry totiž návrhy predložené súdu Únie pri žalobách úradníkov môžu obsahovať iba námietky založené na tom istom dôvode, na ktorom sú založené námietky uvedené v sťažnosti. Tieto námietky však môžu byť na súde Únie rozvinuté predkladaním žalobných dôvodov a tvrdení, ktoré nemusia byť nevyhnutne uvedené v sťažnosti, ale ktoré s ňou úzko súvisia. Na jednej strane, keďže konanie pred podaním žaloby má neformálny charakter a dotknuté subjekty konajú vo všeobecnosti v tomto štádiu bez pomoci advokáta, administratíva nesmie vykladať sťažnosti reštriktívnym spôsobom, ale musí ich naopak skúmať v širších súvislostiach. Na druhej strane cieľom článku 91 služobného poriadku nie je striktne a definitívne vymedzovať fázu prípadného súdneho konania, pokiaľ súdna žaloba nemení dôvod ani predmet sťažnosti (rozsudok Komisia/Moschonaki, EU:T:2013:557, body 73 a 76).
84. Žalobca v prejednávanej veci vo svojej sťažnosti uplatňuje premlčanie, ku ktorému podľa jeho názoru došlo na základe článku 85 služobného poriadku a ktoré bráni vymáhaniu sporných diét, a dobu, kedy došlo k údajnej nezrovnalosti. MO sa tak mohol dostatočne presne oboznámiť s kritikou, ktorú žalobca uviedol na adresu napadnutého rozhodnutia a podľa ktorej toto rozhodnutie bolo prijaté neskoro a v rozpore s uplatniteľnými premlčacími lehotami.
– O veci samej
85. Súd pre verejnú službu na úvod konštatuje, že so zreteľom na uplatnenie článku 85 druhého odseku druhej vety služobného poriadku na prejednávanú vec nie je uplatniteľná päťročná premlčacia lehota stanovená v prvej vete tohto ustanovenia. Prejednávaná vec je tak upravená rovnako ako obdobné veci, na ktoré sa vzťahoval článok 85 služobného poriadku vo svojom skoršom znení pred 1. májom 2004, a na postup vymáhania neoprávnených platieb začatý MO sa teda neuplatní žiadna vopred vymedzená premlčacia lehota.
86. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že neprináleží súdu Únie, aby stanovoval lehoty, rozsah alebo podmienky uplatňovania premlčania vo vzťahu k porušujúcemu správaniu, či už vo všeobecnosti alebo v konkrétnom prípade, ktorý mu je predložený. Neexistencia premlčania stanoveného právnymi predpismi však nevylučuje, aby bol v konkrétnom prípade postup Komisie predmetom preskúmania so zreteľom na zásadu právnej istoty. Pri neexistencii právneho predpisu stanovujúceho premlčaciu lehotu totiž základná požiadavka právnej istoty bráni tomu, aby Komisia mohla na neurčito odkladať výkon svojich právomocí (rozsudok Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals/Komisia, T‑22/02 a T‑23/02, EU:T:2005:349, bod 87 a tam citovaná judikatúra).
87. Súd Únie sa teda pri preskúmaní výhrady založenej na neskorom konaní Komisie nemôže obmedziť na konštatovanie, že žiadna premlčacia lehota neexistuje, ale musí overiť, či Komisia nekonala mimoriadne neskoro (rozsudok Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals/Komisia, EU:T:2005:349, bod 88; ako aj analogicky rozsudok François/Komisia, T‑307/01, EU:T:2004:180, bod 46).
88. Vo všeobecnosti platí, že pokiaľ ustanovenia práva Únie nestanovujú dĺžku konania, musí sa „primeranosť“ lehoty, v ktorej inštitúcia prijala dotknutý akt, posúdiť v závislosti od všetkých okolností sporu, významu veci pre dotknutú osobu a správania účastníkov konania v prejednávanej veci (rozsudok Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 28 a tam citovaná judikatúra).
89. V konkrétnej oblasti vymáhania neoprávnených platieb stanoveného v článku 85 služobného poriadku sa otázka primeranosti lehoty posudzuje predovšetkým so zreteľom na mieru zjavnosti nezrovnalosti sporných platieb, na náhodnosť či trvanie neoprávnených platieb. Čas je teda iba jedným faktorom, ktorý treba zohľadniť pri posudzovaní dôvodnosti výkonu práva na vymáhanie neoprávnených platieb, najmä so zreteľom na zjavnosť pochybenia zo strany administratívy a na súhrn okolností, ktoré možno zohľadniť, ako je výška požadovaných súm, pochybenie administratívy, dobrá viera úradníka a náležitá starostlivosť, ktorú možno očakávať s prihliadnutím na jeho vzdelanie, platovú triedu a odbornú skúsenosť (pozri v tomto zmysle rozsudky Acton a i./Komisia, 44/74, 46/74 a 49/74, EU:C:1975:42, bod 29; White/Komisia, T‑107/92, EU:T:1994:17, bod 47, a Ronsse/Komisia, T‑205/01, EU:T:2002:269, bod 52).
90. Údajne oneskorené konanie Komisie sa však nesmie posudzovať iba z hľadiska času, ktorý uplynul medzi spornými skutočnosťami a začatím uvedeného konania. Naopak konanie Komisie nemožno považovať za mimoriadne oneskorené, pokiaľ neexistuje omeškanie alebo iná nedbanlivosť inštitúcie, a v tejto súvislosti treba zohľadniť najmä okamih, kedy sa inštitúcia dozvedela o protiprávnych skutočnostiach, a primeranú povahu dĺžky správneho konania (rozsudky Ronsse/Komisia, EU:T:2002:269, bod 53, a Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals/Komisia, EU:T:2005:349, bod 89; ako aj v tomto zmysle rozsudok Nencini/Parlament, T‑431/10 a T‑560/10, EU:T:2013:290, body 48 až 50, ktorý je predmetom odvolania pred Súdnym dvorom, vec C‑447/13 P). Konkrétne v oblasti začatia vyšetrovania sa dodržanie primeranej lehoty posudzuje od okamihu, kedy sa administratíva dozvedela o skutočnostiach a správaní spôsobilých predstavovať porušenie povinností úradníka podľa služobného poriadku (pozri rozsudok François/Komisia, EU:T:2004:180, bod 48).
91. V situácii, v ktorej nezrovnalosť, ku ktorej došlo, bola alebo mala byť pre dotknutého úradníka zjavná, už bolo rozhodnuté, že takmer sedemročná lehota od začiatku vyplácania neoprávnených platieb do okamihu, kedy administratíva začala vymáhať neoprávnené platby, sa nezdá byť neprimeraná (pozri rozsudok Ronsse/Komisia, EU:T:2002:269, bod 53; pozri tiež v súvislosti s omylom zisteným sedem rokov po zaplatení neoprávnených platieb rozsudok Ritto/Komisia, EU:F:2008:110).
92. Ako okrem toho správne uviedla Komisia, Súd pre verejnú službu už v prípade úradníka, ktorý sa správal iba nedbanlivo, a na rozdiel od prejednávanej veci nie s úmyslom uviesť administratívu do omylu, rozhodol, že k začatiu postupu vymáhania neoprávnene získaných výhod úradníkom viac než desať rokov po sporných platbách síce došlo po veľmi dlhej dobe, táto doba sa však nezdala byť natoľko neprimeraná, aby ovplyvnila samotný výkon práva požadovať vrátenie neoprávnených platieb (pozri rozsudok White/Komisia, EU:T:1994:17, bod 48).
93. Súd pre verejnú službu vychádza z toho, že riešenie uvedené v bode 48 rozsudku White/Komisia (EU:T:1994:17) je a fortiori uplatniteľné na prejednávanú vec vzhľadom na jej okolnosti, predovšetkým vôľu žalobcu úmyselne uviesť administratívu do omylu. Hoci MO začal konanie na overenie správnosti platieb sporných diét desať rokov po ich vyplatení a dokázal preukázať nesprávnosť týchto platieb, a teda žiadať o ich vrátenie až štrnásť rokov po ich vyplatení, tieto lehoty napriek svojej dĺžke nie sú natoľko neprimerané, aby ovplyvnili samotný výkon práva požadovať vrátenie neoprávnených platieb.
94. Zatiaľ čo v prejednávanej veci boli sporné diéty vyplatené žalobcovi za obdobie 180 dní od 1. septembra 1997 do 1. marca 1998, OLAF začal vyšetrovanie na účely určenia pravdivosti dôkazov predložených žalobcom s cieľom získať príspevky, rovnako ako aj ďalšie peňažné výhody po udaní prijatom 19. júla 2007. Žalobca bol o začatí tohto vyšetrovania informovaný 13. marca 2008 a OLAF po dvoch vypočúvaniach 30. marca 2012 odporučil Komisii pristúpiť k vymáhaniu, čo Komisia urobila 6. júla 2012.
95. Súd pre verejnú službu v tejto súvislosti vychádza z toho, že administratíva sa o protiprávnom správaní v prejednávanej veci dozvedela až na základe udania, v tomto prípade prostredníctvom OLAF‑u. Akonáhle sa OLAF túto informáciu dozvedel, urýchlene ju posunul MO a začal konanie smerujúce k tomu, aby MO umožnil proti tomuto protiprávnemu správaniu zakročiť. A splnil tak požiadavku, na ktorú odkazuje bod 90 tohto rozsudku.
96. Súd pre verejnú službu ďalej uvádza, že na odhalenie klamlivej legality dokumentov a žiadostí predložených žalobcom administratíva nevyhnutne potrebovala čas na vykonanie vyžadovaného šetrenia. Toto šetrenie bolo pritom mimoriadne zložité vzhľadom na vysoký počet dokumentov a obvinení, ktoré administratíva dostala od bývalej manželky žalobcu. Bolo tiež nevyhnutné, aby OLAF vypočul viacero osôb a získal informácie od niekoľkých oddelení PMO zapojených do platieb uskutočnených v prospech žalobcu, a to nielen v rokoch 1997/1998, ale aj neskôr.
97. Vzhľadom na tieto okolnosti sa vyhotovenie správy OLAF‑u štyri roky po začatí vyšetrovania nezdá neprimerané. Okrem toho treba zdôrazniť, že na jednej strane nemožno MO vytýkať, že čakal na výsledky vyšetrovania a že na druhej strane po vypracovaní a získaní správy z vyšetrovania v nasledujúcich troch mesiacoch požiadal o vrátenie sporných diét.
98. So zreteľom na všetky predchádzajúce úvahy treba druhú časť žalobného dôvodu založenú na nedodržaní primeranej lehoty zamietnuť, a teda zamietnuť tretí žalobný dôvod ako nedôvodný.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady legitímnej dôvery a riadnej správy vecí verených
99. Žalobca v rámci tohto žalobného dôvodu tvrdí, že MO tým, že pristúpil k vymáhaniu sporných diét, porušil zásadu legitímnej dôvery, pretože vzhľadom na to, že v relevantnej dobe poskytol informácie, ktoré sa od neho požadovali, mohol dôvodne očakávať, že platby uskutočnené v rokoch 1997 až 1998 už od neho nemožno vymáhať. Z rovnakých dôvodov MO týmto neskorým a premlčaným postupom porušil zásadu riadnej správy vecí verejných a zásadu právnej istoty.
100. Súd pre verejnú službu v tejto súvislosti pripomína, že keďže článok 85 služobného poriadku je samotným vyjadrením zásady legitímnej dôvery, neexistencia porušenia tohto článku, ako bola konštatovaná vyššie, z tohto dôvodu znamená, že treba zamietnuť časť žalobného dôvodu založenú na porušení tejto zásady (rozsudok F/Komisia, EU:T:2007:140, bod 167).
101. Okrem toho je potrebné konštatovať, že článok 85 druhý odsek druhá veta služobného poriadku zaväzuje administratívu vymáhať všetky sumy zaplatené bez právneho dôvodu v osobitnej situácii, v ktorej je spôsobilá dokázať, že dotknutý zamestnanec ju úmyselne uviedol do omylu a to pri porušení osobitných povinností vyššie uvedenej lojálnosti (pozri rozsudok CR/Parlament, EU:F:2014:38, bod 62).
102. Pokiaľ ide o tvrdenia vznesené žalobcom na preukázanie porušenia zásady riadnej správy vecí verejných, zhodujú sa tieto tvrdenia prevažne s tými, ktoré uvádza na podporu porušenia zásady právnej istoty a ktoré už boli preskúmané a zamietnuté ako nedôvodné v rámci preskúmania tretieho žalobného dôvodu.
103. Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého sa stal obeťou diskriminácie, okrem skutočnosti, že toto tvrdenie nie je ničím podložené, treba zdôrazniť, že aj keby sa to preukázalo, skutočnosť, že administratíva mohla neoprávnene vyplatiť dávky ďalším úradníkom, nemôže žalobcovi umožniť, aby získal plnenia zo služobného poriadku, na ktoré nemá nárok, pretože nespĺňa podmienky ich priznania. Rovnako s prihliadnutím na jeho úmysel uviesť administratívu do omylu nemôže žalobca vytýkať MO porušenie jeho povinnosti starostlivosti v prípade, že povinnosť zachovávať lojálnosť, ktorá je teraz formálne pripomenutá v článku 11 služobného poriadku, porušil práve úradník.
104. Preto sa štvrtý žalobný dôvod musí tiež zamietnuť ako nedôvodný.
3. O návrhoch na náhradu škody
105. Pokiaľ ide o návrhy na náhradu škody, postačuje pripomenúť, že návrhy smerujúce k náhrade majetkovej alebo nemajetkovej ujmy treba zamietnuť, pokiaľ ako v prejednávanej veci sú úzko prepojené s návrhmi na zrušenie, ktoré boli samy osebe zamietnuté ako nedôvodné (rozsudok A/Komisia, F‑12/09, EU:F:2011:136, bod 232 a tam citovaná judikatúra).
106. Vzhľadom na to, že boli zamietnuté všetky žalobné dôvody namierené na zrušenie, treba rovnakým spôsobom ako nedôvodné zamietnuť návrhy na náhradu škody.
O trovách
107. V súlade s článkom 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, pokiaľ ďalšie ustanovenia ôsmej kapitoly druhej hlavy uvedeného rokovacieho poriadku neustanovujú inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa odseku 2 tohto istého článku môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, ak to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie, že účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, prípadne ho vôbec nemusí zaviazať na náhradu trov konania.
108. Z dôvodov uvedených v tomto rozsudku vyplýva, že žalobca nemal úspech vo svojej žalobe. Okrem toho Komisia vo svojich návrhoch výslovne navrhla, aby bol žalobca zaviazaný na náhradu trov konania. Keďže okolnosti prejednávaného prípadu neodôvodňujú uplatnenie ustanovení článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku, žalobca je povinný znášať vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii.
Výrok
Z týchto dôvodov
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:
1. Žaloba sa zamieta.
2. José Manuel López Cejudo znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Európskej komisie.