62012CC0413
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 5. septembra 2013 (
1
)
Vec C‑413/12
Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León
proti
Anuntis Segunda Mano SL
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Audiencia Provincial de Salamanca (Španielsko)]
„Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách — Primerané a účinné prostriedky na zabránenie používaniu nekalých podmienok — Žaloba o zdržanie sa podaná združením na ochranu spotrebiteľov — Povinnosť podať žalobu o zdržanie sa na súd, v ktorého obvode sa nachádza bydlisko alebo sídlo predajcu alebo dodávateľa — Nemožnosť podať odvolanie proti rozhodnutiu o určení miestnej nepríslušnosti — Účinná súdna ochrana — Procesná autonómia — Zásada efektivity“
1.
Do akej miery cieľ spočívajúci v dosiahnutí vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov zasahuje do procesnej autonómie členských štátov, pokiaľ ide o žaloby o zdržanie sa podané združeniami na ochranu spotrebiteľov? Má byť týmto združeniam na účely zaručenia účinnosti ich boja proti nekalým podmienkam priznaná možnosť podať odvolanie proti uzneseniu o určení miestnej nepríslušnosti súdu, na ktorý bola podaná žaloba, hoci vnútroštátne právo vo všeobecnosti vylučuje takú možnosť, a má pre ne platiť priaznivejšia miestna príslušnosť, ktorá bola doteraz vyhradená pre samotných spotrebiteľov? To sú v podstate otázky, ktoré vyvoláva prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania.
I – Právny rámec
A – Smernica 93/13/EHS
2.
Dvadsiate tretie odôvodnenie smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (
2
) stanovuje, že „osoby alebo organizácie, ak sú považované podľa zákona členského štátu za osoby a organizácie, ktoré majú oprávnený záujem na tejto záležitosti [na ochrane spotrebiteľov – neoficiálny preklad], musia mať prostriedky na podanie podnetu na začatie postupov, týkajúcich sa zmluvných podmienok navrhovaných na všeobecné uplatňovanie v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi a najmä nekalých podmienok, buď pred súdom alebo správnym orgánom príslušným na rozhodnutie sťažností alebo na podanie návrhu na začatie príslušných súdnych konaní… táto možnosť nezahŕňa predbežné overenie všeobecných podmienok používaných v jednotlivých hospodárskych sektoroch“.
3.
Dvadsiate štvrté odôvodnenie smernice 93/13 ďalej stanovuje, že „súdy alebo správne orgány členských štátov musia mať k dispozícii primerané a účinné prostriedky na zabránenie ďalšieho uplatňovania nekalých podmienok v zmluvách [v spotrebiteľských zmluvách – neoficiálny preklad]“.
4.
Článok 7 smernice 93/13 znie:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov.
2.   Prostriedky uvedené v odseku 1 zahrňujú ustanovenia, podľa ktorých osoby alebo organizácie s oprávneným záujmom podľa príslušného vnútroštátneho práva na ochranu spotrebiteľov môžu požiadať súdy alebo príslušné správne orgány o rozhodnutie, či sú zmluvné podmienky navrhované pre všeobecné uplatňovanie nekalé, takže môžu uplatniť vhodné a účinné prostriedky k zabráneniu ďalšieho uplatňovania takých podmienok.
…“
B – Španielske právo
5.
Vnútroštátny právny rámec relevantný v tomto prejudiciálnom konaní možno zhrnúť takto.
6.
Podľa zákona č. 1/2000 o občianskom súdnom poriadku (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (
3
), ďalej len „LEC“) sa žaloba o určenie neplatnosti ustanovení týkajúcich sa všeobecných zmluvných podmienok musí podať na súde, v ktorého obvode sa nachádza bydlisko žalobcu. Ak ide o žalobu o zdržanie sa konania, ktorej cieľom je uložiť žalovanému povinnosť, aby sa zdržal svojho konania, alebo zabrániť opakovaniu takého konania v budúcnosti, (
4
) je naopak príslušný súd, v ktorého obvode sa nachádza bydlisko alebo sídlo žalovaného – predajcu alebo dodávateľa –, pokiaľ sa toto bydlisko alebo sídlo nachádza na území Španielska. (
5
) Toto posledné uvedené pravidlo miestnej príslušnosti sa teda uplatní, keď je predmetná žaloba podaná s cieľom chrániť tak kolektívne, ako aj všeobecné záujmy spotrebiteľov (
6
) a je podaná združením na ochranu spotrebiteľov, ktoré spĺňa zákonom stanovené podmienky. (
7
)
7.
Proti rozhodnutiu o určení miestnej nepríslušnosti súdu, na ktorý bola podaná žaloba, navyše nie je prípustný nijaký opravný prostriedok. (
8
)
II – Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
8.
Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (Asociácia nezávislých spotrebiteľov Kastílie‑Leónu, ďalej len „ACICL“) je združením na ochranu spotrebiteľov zapísaným v zozname organizácií spotrebiteľov a užívateľov španielskej autonómnej oblasti Kastília‑León. Sídli v Salamance. Má 110 členov a jej rozpočet na rok 2010 predstavoval 3941 eur. Jej činnosť je z geografického hľadiska obmedzená na územie uvedenej autonómnej oblasti. ACICL nie je pričlenená k žiadnemu inému medziregionálnemu alebo národnému združeniu či organizácii ani nie je doň začlenená. Okrem toho spĺňa zákonné podmienky na to, aby mohla v súdnom konaní brániť kolektívne záujmy spotrebiteľov.
9.
V prvostupňovom konaní podala ACICL na Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca (Španielsko) žalobu o zdržanie sa proti spoločnosti Anuntis Segunda Mano SL, ktorej sídlo sa nachádza v autonómnej oblasti Barcelona. Svojou žalobou sa konkrétne domáhala určenia neplatnosti určitých ustanovení obsiahnutých vo všeobecných podmienkach používania uverejnených na internetovom portáli uvedenej spoločnosti (
9
) z dôvodu, že tieto ustanovenia predstavujú nekalé podmienky, a zdržania sa namietaného nekalého konania v budúcnosti.
10.
Uznesením zo 6. apríla 2011 Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca rozhodol, že nie je príslušný na konanie o žalobe, ktorú na tento súd podala ACICL. Podľa uvedeného súdu z článku 52 ods. 1 bodu 14 LEC vyplýva, že súdom príslušným na konanie o žalobe o zdržanie sa podanej na ochranu kolektívnych záujmov spotrebiteľov je súd, v ktorého obvode má sídlo žalovaný. Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca však spresnil, že proti jeho rozhodnutiu o nepríslušnosti možno podať odvolanie, hoci nijaký vnútroštátny predpis takú možnosť nestanovuje.
11.
ACICL teda podala odvolanie na Audiencia provincial de Salamanca. V konaní pred vnútroštátnym súdom vznikajú dve skupiny problémov.
12.
Po prvé na základe vnútroštátnych procesných predpisov, osobitne článkov 60 a 67 LEC, proti rozhodnutiu o miestnej nepríslušnosti nemožno podať nijaký opravný prostriedok, takže ak ACICL chce, aby sa rozhodlo o jej žalobe o zdržanie sa, je povinná obrátiť sa výlučne na súd, v ktorého obvode má sídlo žalovaný. Vnútroštátny súd sa pýta, či za týchto podmienok nemožnosť podať odvolanie proti rozhodnutiam španielskych súdov, ktorými sa určuje ich miestna nepríslušnosť v konaniach o všeobecných žalobách o zdržanie sa podaných v záujme spotrebiteľov nebráni dosiahnutiu cieľa sledovaného vo všeobecnosti právom Únie a osobitne smernicou 93/13, ktorým je zaručiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov. Ak by to tak bolo, vnútroštátny súd by musel neprihliadať na vnútroštátne procesné predpisy, aby mohol rozhodnúť o odvolaní podanom na tento súd.
13.
Po druhé vnútroštátny súd sa pýta, či je pravidlo právomoci, podľa ktorého sa žaloba o zdržanie sa podaná takým združením musí podať na súd, v ktorého obvode má predajca alebo dodávateľ bydlisko alebo sídlo, zlučiteľné po prvé s právom Únie, po druhé s cieľom vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov a po tretie s významom, ktorý sa priznáva žalobám podaným v tejto oblasti združeniami na ochranu spotrebiteľov, pričom ACICL by musela vzhľadom na svoj nízky rozpočet a obmedzenú územnú pôsobnosť napokon upustiť od podania tejto žaloby.
14.
Za týchto podmienok Audiencia Provincial de Salamanca rozhodol prerušiť konanie a uznesením o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania doručeným do kancelárie Súdneho dvora 11. septembra 2012 položil Súdnemu dvoru na základe článku 267 ZFEÚ tieto dve prejudiciálne otázky:
„1.
Umožňuje ochrana, ktorú spotrebiteľovi zaručuje smernica [93/13], aby Audiencia Provincial [de Salamanca] ako vnútroštátny odvolací súd napriek neexistencii príslušného vnútroštátneho predpisu rozhodol o odvolaní podanom proti rozhodnutiu [Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca], ktorým bola miestna príslušnosť na konanie o žalobe o zdržanie sa podanej združením spotrebiteľov s obmedzenou územnou pôsobnosťou, ktoré nie je pričlenené k iným združeniam ani nie je do nich začlenené, má nízky rozpočet a malý počet členov, priznaná súdu, v ktorého obvode má sídlo žalovaná?
2.
Majú sa články 4 [ZFEÚ], 12 [ZFEÚ], 114 [ZFEÚ] a 169 [ZFEÚ] [ako aj] článok 38 Charty základných práv Európskej únie v spojení so smernicou 93/13 a s judikatúrou Súdneho dvora týkajúcou sa vysokej úrovne ochrany záujmov spotrebiteľov, ako aj potrebného účinku smerníc a zásad ekvivalencie a efektivity vykladať v tom zmysle, že stanovujú, že miestne príslušný na konanie o žalobe o zdržanie sa používania nekalých podmienok na ochranu kolektívnych alebo všeobecných záujmov spotrebiteľov a používateľov podanej združením spotrebiteľov s obmedzenou územnou pôsobnosťou, ktoré nie je pričlenené k iným združeniam ani nie je do nich začlenené, má nízky rozpočet a malý počet členov, je súd, v ktorého obvode má sídlo toto združenie, a nie súd, v ktorého obvode má svoje sídlo žalovaný?“
III – Konanie pred Súdnym dvorom
15.
Písomné pripomienky v konaní pred Súdnym dvorom predložila žalobkyňa v konaní vo veci samej, španielska vláda, ako aj Európska komisia.
IV – Právna analýza
A – O prvej prejudiciálnej otázke
16.
Najprv preskúmam tvrdenie španielskej vlády týkajúce sa neprípustnosti tejto prvej otázky a následne pripomeniem zásady vyplývajúce z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, ktoré budú užitočné pre moje posúdenie. Napokon rozoberiem neexistenciu dvojstupňového súdnictva v oblasti miestnej príslušnosti v právnom poriadku členského štátu z hľadiska vyššie uvedených zásad a osobitne z hľadiska zásady efektivity.
1. O prípustnosti prvej otázky
17.
Treba bez ďalšieho zamietnuť tvrdenie španielskej vlády, že prvá prejudiciálna otázka položená Súdnemu dvoru je neprípustná z dôvodu, že ide o čisto vnútroštátnu vec a že predmetný procesný predpis by sa teda mal analyzovať len z hľadiska účinnej súdnej ochrany tak, ako ju zaručuje španielska ústava. Na tento účel stačí pripomenúť, že ACICL sa svojou žalobou podanou na Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca a svojím odvolaním podaným na vnútroštátny súd domáha určenia nekalej povahy podmienok používaných spoločnosťou žalovanou v konaní vo veci samej, a teda táto žaloba sa zjavne týka možnosti domáhať sa ochrany spotrebiteľov, ktorú stanovuje smernica 93/13, v súdnom konaní, a to prípadne aj prostredníctvom združení na ochranu spotrebiteľov uvedených v článku 7 ods. 2 tejto smernice.
2. O zásade efektivity ako obmedzení procesnej autonómie členských štátov
18.
Článok 7 ods. 1 smernice 93/13 ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby „existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok“. Vnútroštátny súd kladie Súdnemu dvoru otázku, či tieto primerané a účinné prostriedky majú zahŕňať možnosť podať odvolanie proti rozhodnutiu o miestnej nepríslušnosti vydanému na základe žaloby podanej združením na ochranu spotrebiteľov.
19.
Smernica 93/13 nezosúlaďuje procesné prostriedky, ktoré majú také združenia k dispozícii. Podľa Súdneho dvora pritom „sloboda výberu spôsobov a prostriedkov určených na zabezpečenie vykonania smernice nemá žiadny dosah na povinnosť uloženú všetkým členským štátom, ktorým je určená smernica, prebrať do svojho vnútroštátneho právneho poriadku všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie úplnej účinnosti dotknutej smernice v súlade s cieľom sledovaným smernicou“ (
10
). Podľa ustálenej judikatúry „povinnosť členských štátov vyplývajúca z určitej smernice na dosiahnutie výsledku stanoveného touto smernicou, ako aj ich povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie plnenia tejto povinnosti, vyplývajúca z článku [4 ods. 3 ZEÚ], sa vzťahuje na všetky orgány členských štátov vrátane súdnych orgánov v rozsahu ich právomocí“ (
11
), ktorých úlohou je „predovšetkým… zaručiť súdnu ochranu vyplývajúcu pre osoby podliehajúce súdnej právomoci z ustanovení práva Únie a zabezpečiť jej uplatnenie v celom rozsahu“ (
12
). Okrem toho v prípade neexistencie právnej úpravy v danej oblasti na úrovni Únie – ako to je v konaní vo veci samej – „majú byť vo vnútroštátnom právnom poriadku každého členského štátu určené príslušné súdy a upravené procesné náležitosti týkajúce sa žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie“ (
13
), pokiaľ je zaručená účinná ochrana týchto práv (
14
).
20.
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že „procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, nemôžu byť menej výhodné ako procesné podmienky týkajúce sa podobných žalôb vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právny poriadok Únie (zásada efektivity)“ (
15
).
21.
Pri rozbore posudzovanej otázky treba vychádzať zo všetkých týchto úvah.
3. O neexistencii dvojstupňového súdnictva z hľadiska zásady efektivity
22.
Situáciu v konaní vo veci samej treba teda posúdiť z hľadiska zásad ekvivalencie a efektivity. Zásada ekvivalencie však v prejednávanej veci nie je sporná. Zostáva teda určiť, ako je to z hľadiska zásady efektivity.
23.
Vo všeobecnosti treba poukázať na to, že právo Únie v oblasti ochrany spotrebiteľov nestanovuje osobitnú povinnosť, pokiaľ ide o počet stupňov súdnictva, ktoré musia členské štáty vytvoriť. Štruktúra súdneho systému patrí v celom rozsahu do procesnej autonómie členských štátov. Navyše sa uznáva, že cieľom Zmlúv nebolo vytvoriť iné právne prostriedky nápravy, ako sú tie, ktoré už boli upravené, ibaže by zo systému vnútroštátneho právneho poriadku vyplývalo, že neexistuje žiadny právny prostriedok nápravy umožňujúci, hoci aj incidenčne, zabezpečiť dodržiavanie práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie. (
16
)
24.
Prejednávaná otázka vyvoláva problém nemožnosti podať odvolanie proti rozhodnutiu o určení miestnej nepríslušnosti súdu, na ktorý bola podaná žaloba, a určení miestne príslušného súdu, na ktorý sa má žaloba podať. Ako pripomenula Komisia, jediné pravidlo týkajúce sa tejto problematiky, ktoré existuje na úrovni Únie, sa vzťahuje na samotné súdy Únie. Článok 54 druhý odsek protokolu č. 3 o Štatúte Súdneho dvora Európskej únie pripojeného k Zmluvám stanovuje, že „ak Všeobecný súd zistí, že nie je príslušný prejednávať a rozhodovať o žalobe, pre ktorú je príslušný Súdny dvor, postúpi túto žalobu Súdnemu dvoru; obdobne, ak Súdny dvor zistí, že žaloba spadá do príslušnosti Všeobecného súdu, postúpi túto žalobu Všeobecnému súdu, ktorý sa nemôže v tejto veci vyhlásiť za nepríslušný“ (
17
). Proti takýmto rozhodnutiam o postúpení nemožno podať opravný prostriedok. (
18
)
25.
Je pravda, že postúpenie veci jedným súdom Únie inému súdu Únie nespôsobuje tie isté geografické komplikácie, aké vznikajú v spore vo veci samej.
26.
Prvá otázka sa však týka – a to má zásadný význam pre jej správne pochopenie – posúdenia zlučiteľnosti vnútroštátnej procesnej normy, podľa ktorej proti rozhodnutiam o určení miestnej nepríslušnosti nie je prípustný nijaký opravný prostriedok – teda článku 67 ods. 1 LEC –, s právom Únie, zatiaľ čo uvedené komplikácie vyplývajú z uplatňovania normy, podľa ktorej sa žaloba o zdržanie sa podaná združením na ochranu spotrebiteľov musí podať na súd, v ktorého obvode sa nachádza bydlisko alebo sídlo predajcu alebo dodávateľa – teda článku 52 ods. 1 bodu 14 LEC. Posledné uvedené ustanovenie však nie je predmetom tejto prejudiciálnej otázky.
27.
Za týchto podmienok je naďalej relevantné porovnanie s procesnými pravidlami uplatniteľnými na súdy Únie a z tohto porovnania vyplýva, že ani vlastný systém právnych prostriedkov nápravy týchto súdov, ani španielske procesné právo nestanovujú možnosť podať opravný prostriedok proti rozhodnutiam o nepríslušnosti.
28.
Pokiaľ ide o pramene sekundárneho práva, ani smernica 98/27/ES Európskeho parlamentu a Rady z 19. mája 1998 o súdnych príkazoch na ochranu spotrebiteľských záujmov (
19
), ani smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/22/ES z 23. apríla 2009 o súdnych príkazoch na ochranu spotrebiteľských záujmov (
20
), ktorá ju nahradila, nie sú až také podrobné, že by upravovali otázku počtu stupňov súdnictva, ktoré členské štáty majú stanoviť v súvislosti s rozhodnutiami o miestnej nepríslušnosti týkajúcimi sa združení na ochranu spotrebiteľov.
29.
Pokiaľ ide o Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaný 4. novembra 1950 v Ríme, je zaujímavé uviesť, že až protokol č. 7 (
21
) k uvedenému dohovoru stanovil právo na dvojstupňové súdnictvo. (
22
) Okrem toho, že uvedené právo je stanovené výlučne v trestnoprávnej oblasti, treba však poznamenať, že tento protokol ani v súčasnosti ešte nie je ratifikovaný všetkými členskými štátmi Únie. Svedčí to o tom, do akej miery sa počet stupňov súdnictva v jednotlivých členských štátoch odlišuje, a to bez ohľadu na to, o akú oblasť ide.
30.
V prípade neexistencie normy, ktorá by na úrovni Únie presne stanovila rozsah súdnych záruk, ktorých sa združenie na ochranu spotrebiteľov môže dovolávať, treba určiť, či vnútroštátne pravidlo, o ktoré ide v konaní vo veci samej a ktoré bráni podaniu akéhokoľvek opravného prostriedku proti rozhodnutiu o určení miestnej nepríslušnosti, nemá za následok praktické znemožnenie alebo nadmerné sťaženie uplatnenia práv alebo oprávnení, ktoré uvedenému združeniu vyplývajú z práva Únie.
31.
V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že nemožnosť podať odvolanie, ktorej ACICL čelí, sa týka len miestnej príslušnosti a nemá za následok zbavenie tejto asociácie akéhokoľvek prostriedku nápravy, ktorý by umožnil, aby sa meritórne rozhodlo o jej žalobe o zdržanie sa používania podmienok, ktoré považuje za nekalé. ACICL má však v každom prípade k dispozícii právny prostriedok nápravy, keďže prístup k súdu, ktorý rozhodne o veci samej, je zaručený povinnosťou súdu určeného súdom, ktorý sa vyhlásil za nepríslušný, nespochybniť svoju vlastnú miestnu príslušnosť. Je teda vylúčená akákoľvek hypotéza odopretia spravodlivosti.
32.
Po druhé nemožnosť podať odvolanie takisto nemá za následok definitívne zabránenie spochybneniu miestnej príslušnosti, lebo príslušnosť súdu, v ktorého obvode má sídlo žalovaný, v konaní vo veci samej bude možné znovu (
23
) spochybniť, keď tento súd rozhodne o veci samej.
33.
Hoci úplne chápem ťažkosti, ktorým ACICL čelí, a nepopieram komplikácie spojené s nemožnosťou podať odvolanie proti rozhodnutiu, ktorým sa ukončí konanie v geografickej oblasti žalobkyne, treba tiež uznať, že ACICL môže uplatniť svoj nárok na inom – tentoraz miestne príslušnom – súde a tým prispieť k dosiahnutiu cieľa sledovaného smernicou.
34.
Opakujem, že geografické premiestnenie konania, ktoré je zdrojom ťažkostí, ktorým ACICL čelí, samo osebe nie je následkom nemožnosti podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu o určení miestnej nepríslušnosti, ale vyplýva z uplatnenia článku 52 ods. 1 bodu 14 LEC, na ktorom je založená druhá otázka položená Súdnemu dvoru.
35.
Je pravda, že po určení miestnej nepríslušnosti Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca ACICL hrozí, že z výlučne finančných dôvodov bude musieť upustiť od svojej žaloby. Domnievam sa však, že ťažko možno dospieť k záveru o porušení zásady efektivity zakaždým, keď osoba podliehajúca súdnej právomoci po vydaní rozhodnutia o nepríslušnosti upustí od podania žaloby pre náklady spojené so žalobou, samozrejme, za predpokladu, že celkové náklady konania nie sú až také neprimerané, že odrádzajú od podania žaloby. V tejto veci sa však nikdy netvrdilo, že náklady spojené s premiestnením konania sú objektívne neprimerané.
36.
Naopak, bolo preukázané, že žalobkyňa v konaní vo veci samej subjektívne nemôže uniesť toto premiestnenie konania. Konkrétna ekonomická situácia ACICL je však okolnosťou, ktorú podľa môjho názoru nemožno zohľadniť pri posudzovaní dodržania zásady efektivity. Keďže pravidlá vymedzené vnútroštátnymi zákonodarcami týkajúce sa systému právnych prostriedkov nápravy, ako aj počtu stupňov súdnictva, ktorý sa vzťahuje na každý druh rozhodnutia, sledujú všeobecný záujem riadneho výkonu spravodlivosti a predvídateľnosti, musia mať, prirodzene, prednosť pred konkrétnymi záujmami a neprichádza do úvahy, aby sa mohli z prípadu na prípad meniť podľa finančnej situácie účastníkov konania. (
24
)
37.
Napokon treba pripomenúť, že pri uplatňovaní zásad ekvivalencie a efektivity „každý prípad, v ktorom sa objaví otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje alebo nadmerne sťažuje uplatňovanie práva [Únie], sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, priebeh konania a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov“ (
25
). Na základe okolností, ktoré som už uviedol, týkajúcich sa po prvé vylúčenia akéhokoľvek odopretia spravodlivosti, po druhé existencie právneho prostriedku nápravy, ktorý má združenie na ochranu spotrebiteľov skutočne k dispozícii, a po tretie možnosti prípadne spochybniť miestnu príslušnosť po vydaní rozhodnutia o veci samej, sa pritom domnievam, že článok 52 ods. 1 bod 14 LEC prakticky neznemožňuje ani nadmerne nesťažuje výkon práv, ktoré smernica 93/13 priznáva združeniam na ochranu spotrebiteľov, ani neohrozuje dosiahnutie cieľa, ktorý táto smernica sleduje.
38.
Navrhujem teda, aby Súdny dvor rozhodol, že za súčasného stavu práva Únie zásada efektivity posudzovaná spolu s cieľom zaručiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov sledovaným smernicou 93/13 za okolností sporu vo veci samej nebráni vnútroštátnemu procesnému predpisu, podľa ktorého proti rozhodnutiu o určení miestnej nepríslušnosti súdu, na ktorý bola podaná žaloba, v konaní o žalobe o zdržanie sa podanej združením na ochranu spotrebiteľov nie je prípustný opravný prostriedok, ak navyše z preskúmania vnútroštátneho práva vyplýva, že uvedené združenie skutočne má k dispozícii právny prostriedok nápravy na meritórne uplatnenie svojho nároku.
B – O druhej prejudiciálnej otázke
39.
Druhá otázka položená Súdnemu dvoru v podstate smeruje k určeniu, či je cieľ zaručiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov sledovaný na úrovni Únie ohrozený španielskym procesným predpisom, podľa ktorého vo veci bez cudzieho prvku je súdom príslušným na konanie o žalobe o zdržanie sa podanej združením spotrebiteľov súd, v ktorého obvode sa nachádza bydlisko alebo sídlo predajcu alebo dodávateľa, pokiaľ je toto bydlisko alebo sídlo známe.
40.
Vzhľadom na to, akú odpoveď Súdneho dvora na prvú otázku navrhujem, mám vážne pochybnosti o jeho právomoci na rozhodnutie o tejto druhej otázke, čo hneď aj vysvetlím.
41.
Keďže sa prikláňam k názoru, že právo Únie za okolností konania vo veci samej nevyžaduje, aby uznesenie o miestnej nepríslušnosti bolo možné napadnúť odvolaním, žaloba, ktorú ACICL podala na vnútroštátny súd, po tom, čo Súdny dvor odpovie na prvú otázku vnútroštátneho súdu, už bude bezpredmetná. Vzhľadom na nemožnosť rozhodnúť o odvolaní podanom ACICL vnútroštátny súd bude musieť zastaviť konanie. V dôsledku toho sa žaloba ACICL o zdržanie sa bude musieť podať na súd príslušný podľa LEC, teda na súd, v ktorého obvode sa nachádza sídlo predajcu alebo dodávateľa.
42.
Poznamenávam teda, že za týchto podmienok sa v okamihu, keď sa vnútroštátny súd dozvie o odpovedi Súdneho dvora na prvú otázku, na uvedenom súde už nebude viesť spor, na ktorého vyriešenie je potrebná odpoveď na druhú položenú otázku.
43.
Podľa ustálenej judikatúry je pritom predpokladom prejudiciálneho konania spor skutočne prejednávaný vnútroštátnymi súdmi, v rámci ktorého majú uvedené súdy vydať rozhodnutie schopné zohľadniť rozsudok o prejudiciálnej otázke. (
26
) Opodstatnenosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania nespočíva vo formulovaní poradných názorov na všeobecné alebo hypotetické otázky, ale v potrebe efektívneho riešenia sporu. (
27
) Táto potreba nemôže trvať aj po určení – tentoraz vecnej – nepríslušnosti vnútroštátneho súdu.
44.
Možno si však predstaviť, že Súdny dvor odpovie do určitej miery v predstihu z hľadiska podania žaloby na miestne príslušný súd. Podanie tejto žaloby je však veľmi hypotetické, keďže zo spisu vyplýva, že ACICL bude vzhľadom na svoju veľkosť a svoj rozpočet nútená upustiť od svojej žaloby. Aj keby ACICL napokon podala žalobu o zdržanie sa na miestne príslušnom súde, v konaní pred týmto súdom by nemohla uviesť tvrdenia týkajúce sa miestnej príslušnosti, lebo LEC s cieľom zamedziť negatívnemu sporu o príslušnosť stanovuje, že súd určený súdom, ktorý sa vyhlásil za nepríslušný, nie je oprávnený spochybniť svoju vlastnú miestnu príslušnosť. Ako som už uviedol, z písomných podaní španielskej vlády a Komisie, ktoré sa v tejto otázke zhodujú, vyplýva, že uvedené tvrdenia budú prípustné len v konaní o odvolaní proti rozhodnutiu o veci samej vydanému na prvom stupni.
45.
Nasledujúce krátke pripomienky teda uvediem len úplne subsidiárne.
46.
Situáciu ACICL, na ktorú sa uplatňuje sporné vnútroštátne pravidlo miestnej príslušnosti, treba preskúmať z hľadiska už spomenutých zásad ekvivalencie a efektivity.
47.
Zásada ekvivalencie v tomto konaní nie je sporná.
48.
Pokiaľ ide o zásadu efektivity, ACICL tvrdí, že vzhľadom na jej veľkosť, jej územný rozsah pôsobnosti a jej rozpočet by jej podanie žaloby o zdržanie sa na súd, v ktorého obvode sa nachádza sídlo predajcu alebo dodávateľa, spôsobilo náklady, ktoré nie je schopná pokryť, v dôsledku čoho by musela upustiť od svojej žaloby. Takáto situácia by podstatne narušila dosahovanie cieľa sledovaného uvedeným združením, keďže by fakticky obmedzila vlastnú aktívnu legitimáciu ACICL na podanie žaloby o zdržanie sa, a to najmä vo veciach údajne nekalých podmienok. Na ACICL by sa v konaní o takej žalobe malo vzťahovať pravidlo miestnej príslušnosti, ktoré platí pre žaloby podané spotrebiteľmi proti predajcom alebo dodávateľom, teda zásadné pravidlo príslušnosti súdu, v ktorého obvode sa nachádza bydlisko žalobcu.
49.
Hoci úplne chápem ťažkosti, ktorým čelí ACICL, musím tiež konštatovať, že právo Únie nevyžaduje, aby sa privilegované procesné postavenie vyhradené pre spotrebiteľov rozšírilo aj na združenia na ochranu spotrebiteľov.
50.
Po prvé smernica 93/13 len vyžaduje, aby „organizácie, ak sú považované… za… organizácie, ktoré majú oprávnený záujem na tejto záležitosti, [mali] prostriedky na podanie podnetu na začatie postupov, týkajúcich sa zmluvných podmienok navrhovaných na všeobecné uplatňovanie v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi“ (
28
). Primerané a účinné prostriedky uvedené v článku 7 smernice 93/13 spočívajú najmä v tom, aby sa uvedeným organizáciám umožnilo požiadať súdy alebo príslušné správne orgány o rozhodnutie. (
29
) Smernica vôbec nestanovuje, na ktorý súd majú také organizácie podať žalobu o zdržanie sa.
51.
Po druhé z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že „ochranný systém zavedený [smernicou 93/13] vychádza z myšlienky, že spotrebiteľ sa nachádza v nerovnom postavení vo vzťahu k predajcovi alebo dodávateľovi, pokiaľ ide tak o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti“ (
30
). Hoci možno ľahko uznať, že ochrana práv spotrebiteľov tak, ako ju upravuje právo Únie – vzhľadom na to, čo je uznané v cezhraničných sporoch (
31
) –, si vyžaduje priznanie privilegovanej miestnej príslušnosti spotrebiteľovi, ak by sa členským štátom uložila povinnosť rozšíriť uplatnenie tejto privilegovanej miestnej príslušnosti aj na organizácie na ochranu spotrebiteľov, (
32
) bol by to krok navyše.
52.
Hoci nepopieram zásadný význam ich činnosti a zásadnú úlohu, ktorú musia byť oprávnené zohrávať pri dosahovaní vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov v Únii, (
33
) zároveň je potrebné uznať, že konanie medzi takým združením a predajcom alebo dodávateľom sa nevyznačuje takou istou mierou nerovnosti, aká bola uvedená vyššie. Žaloba o zdržanie sa nie je zmluvnou žalobou. (
34
)
53.
Španielska vláda a Komisia sa – podľa môjho názoru úspešne – usilovali ukázať tento rozdiel na príklade pravidiel právomoci stanovených v nariadení č. 44/2001. Tvrdili, že v tejto súvislosti Súdny dvor zamietol tvrdenie, že osobitné pravidlá právomoci stanovené pre žaloby podané spotrebiteľmi, ktorí sú účastníkmi cezhraničnej zmluvy uzavretej s predajcom alebo dodávateľom, sa majú analogicky uplatniť na žaloby podané združeniami na ochranu spotrebiteľov. (
35
)
54.
Je pravda, že v kontexte smernice 93/13 Súdny dvor považoval za nekalú zmluvnú podmienku, ktorá nebola individuálne dohodnutá a ktorá v prípade sporu týkajúceho sa zmluvy systematicky viedla k priznaniu príslušnosti súdu, v ktorého obvode sa nachádza sídlo predajcu alebo dodávateľa. (
36
) To však neznamená, že keď vnútroštátny zákonodarca prizná túto príslušnosť – mimo akéhokoľvek zmluvného rámca – v oblasti žalôb o zdržanie sa podaných združeniami na ochranu spotrebiteľov, táto príslušnosť je nevyhnutne v rozpore s cieľom ochrany spotrebiteľov alebo porušuje zásadu efektivity.
55.
Takýto odlišný prístup podľa toho, či ide o zmluvnú žalobu, alebo o mimozmluvnú žalobu, potvrdzujú smernice 98/27 a 2009/22, podľa ktorých súdy členského štátu, v ktorom sa nachádza bydlisko alebo sídlo žalovaného, (
37
) majú právomoc rozhodovať o žalobách o zdržanie sa podaných združeniami na ochranu spotrebiteľov alebo podobnými združeniami z iných členských štátov v prípade porušenia právnych predpisov Únie týkajúcich sa ochrany spotrebiteľov v rámci Spoločenstva.
56.
Okrem toho ACICL sa môže buď – s určitými finančnými nákladmi – rozhodnúť, že predsa podá žalobu na miestne príslušný súd, alebo – ako uviedla Komisia – môže oznámiť údajne nekalé správanie združeniu schopnému konať pred súdom v autonómnej oblasti Barcelony. V každom prípade okrem toho, že ACICL má konkrétne k dispozícii právny prostriedok nápravy, môže tiež naďalej poskytovať pomoc spotrebiteľom v rámci ich individuálnych zmluvných žalôb podaných na súdy autonómnej oblasti Kastília‑León.
57.
Na záver pripomínam, že podľa judikatúry Súdneho dvora (
38
) treba pri posudzovaní dodržania zásady efektivity prihliadať na celé konanie, priebeh konania a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov. Vzhľadom na informácie poskytnuté španielskou vládou v jej písomných podaniach v súvislosti s procesným režimom žalôb o zdržanie sa podaných organizáciami na ochranu spotrebiteľov, ako napríklad oslobodenie od zábezpeky alebo nepremlčateľnosť uvedených žalôb, v spojení s uvedeným odôvodnením, podľa ktorého také pravidlo príslušnosti sleduje dvojaký cieľ, ktorý spočíva v zamedzení protichodným súdnym rozhodnutiam (
39
) a v uľahčení výkonu rozhodnutia, ktoré bude vydané, predajcom alebo dodávateľom (
40
), som presvedčený, že právne predpisy, o ktoré ide v konaní vo veci samej, prakticky neznemožňujú ani nadmerne nesťažujú uplatnenie práv, ktoré dotknutým organizáciám priznáva všeobecne právo Únie a osobitne smernica 93/13.
V – Návrh
58.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Audiencia Provincial de Salamanca, takto:
Za súčasného stavu práva Únie zásada efektivity posudzovaná spolu s cieľom zaručiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov sledovaným smernicou Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách za okolností sporu vo veci samej nebráni vnútroštátnemu procesnému predpisu, podľa ktorého proti rozhodnutiu o určení miestnej nepríslušnosti súdu, na ktorý bola podaná žaloba, v konaní o žalobe o zdržanie sa podanej združením na ochranu spotrebiteľov nie je prípustný opravný prostriedok, ak navyše z preskúmania vnútroštátneho práva vyplýva, že uvedené združenie skutočne má k dispozícii právny prostriedok nápravy na meritórne uplatnenie svojho nároku.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288.
(
3
)	Účinného do 22. júla 2014.
(
4
)	Pozri článok 53 všeobecného zákona o ochrane spotrebiteľov a užívateľov (Ley General de Defensa de Consumidores y Usarios, ďalej len „LGDCU“).
(
5
)	Pozri článok 52 ods. 1 bod 14 LEC. V opačnom prípade pôjde o cezhraničný spor a príslušný súd sa určí na základe pravidiel právomoci stanovených nariadením Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).
(
6
)	Pozri článok 52 ods. 1 bod 16 LEC.
(
7
)	Pozri článok 54 ods. 1 písm. b) LGDCU.
(
8
)	Pozri článok 67 ods. 1 LEC.
(
9
)	V tejto súvislosti treba poznamenať, že elektronický obchod je oblasťou, v ktorej činnosť Európskej únie tiež smeruje k priznaniu vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov, o čom svedčí pozornosť, ktorú smernici 93/13 venuje smernica 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (Ú. v. ES L 178, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399). Pozri najmä odôvodnenie 11 a článok 1 ods. 3 tejto smernice.
(
10
)	Z rozsiahlej judikatúry pozri rozsudok z 15. apríla 2008, Impact (C-268/06, Zb. s. I-2483, bod 40 a citovanú judikatúru).
(
11
)	Tamže (bod 41 a citovaná judikatúra).
(
12
)	Tamže (bod 42 a citovaná judikatúra).
(
13
)	Tamže (bod 44 a citovaná judikatúra).
(
14
)	Tamže (bod 45 a citovaná judikatúra).
(
15
)	Tamže (bod 46 a citovaná judikatúra).
(
16
)	Rozsudok z 13. marca 2007, Unibet (C-432/05, Zb. s. I-2271, body 40 a 41).
(
17
)	Pokiaľ ide o rozdelenie právomoci medzi Všeobecný súd a Súd pre verejnú službu, pozri článok 8 ods. 2 prílohy I Štatútu Súdneho dvora.
(
18
)	Pozri napríklad rozsudok Súdu prvého stupňa zo 4. septembra 2008, Gualtieri/Komisia (T-413/06 P, Zb. VS s. I-B-1-35 a II-B-1-253, bod 27).
(
19
)	Ú. v. ES L 166, s. 51; Mim. vyd. 15/004, s. 43.
(
20
)	Ú. v. EÚ L 110, s. 30.
(
21
)	Tento protokol bol podpísaný 22. novembra 1984 v Štrasburgu a nadobudol platnosť 1. novembra 1988.
(
22
)	Pozri článok 2 uvedeného protokolu č. 7.
(
23
)	V tejto súvislosti treba poznamenať, že rozhodnutie Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca bolo vyhlásené po vypočutí účastníkov k tejto otázke.
(
24
)	Naopak, v takých prípadoch sa uplatnia mechanizmy, ktorých cieľom je v rámci možnosti kompenzovať nedostatok finančných prostriedkov žalobcu (ako napríklad právna pomoc, oslobodenie od súdnych poplatkov atď.), ale tomuto nedostatku nikdy nie je prispôsobený samotný systém právnych prostriedkov nápravy. Požiadavka predvídateľnosti právnych prostriedkov nápravy vyžaduje absolútnu stabilitu pravidiel príslušnosti a procesných pravidiel. Platí to aj pre zaručenie práv žalovaného.
(
25
)	Rozsudky zo 14. decembra 1995, van Schijndel a van Veen (C-430/93 a C-431/93, Zb. s. I-4705, bod 19); zo 7. júna 2007, van der Weerd a i. (C-222/05 až C-225/05, Zb. s. I-4233, bod 33), ako aj v rovnakom zmysle z 20. mája 2010, Scott a Kimberly Clark (C-210/09, Zb. s. I-4613, bod 24).
(
26
)	Rozsudok z 27. júna 2013, Di Donna (C‑492/11, bod 26 a citovaná judikatúra).
(
27
)	Pozri rozsudok z 20. januára 2005, García Blanco (C-225/02, Zb. s. I-523, body 27 a 28).
(
28
)	Dvadsiate tretie odôvodnenie smernice 93/13.
(
29
)	Článok 7 ods. 2 smernice 93/13.
(
30
)	Rozsudky zo 4. júna 2009, Pannon GSM (C-243/08, Zb. s. I-4713, bod 22 a citovaná judikatúra), ako aj z 26. apríla 2012, Invitel (C‑472/10, bod 33 a citovaná judikatúra).
(
31
)	Pozri kapitolu II oddiel 4 nariadenia č. 44/2001 a kapitolu II oddiel 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, s. 1).
(
32
)	Hoci nariadenia č. 44/2001 a 1215/2012 nestanovujú nič v tomto zmysle.
(
33
)	Túto úlohu Súdny dvor už navyše zdôraznil [pozri rozsudky z 27. júna 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores (C-240/98 až C-244/98, Zb. s. I-4941, bod 27), ako aj z 24. januára 2002, Komisia/Taliansko (C-372/99, Zb. s. I-819, bod 14)].
(
34
)	Rozsudok z 1. októbra 2002, Henkel (C-167/00, Zb. s. I-8111, body 38 a 39).
(
35
)	Rozsudok Henkel, už citovaný (bod 33).
(
36
)	Rozsudok Océano Grupo Editorial a Salvat Editores (už citovaný, bod 24).
(
37
)	Pozri článok 4 ods. 1 smernice 98/27 a článok 4 ods. 1 smernice 2009/22.
(
38
)	Pozri bod 37 týchto návrhov.
(
39
)	A to z dôvodu účinkov rozhodnutia vydaného v konaní o žalobe o zdržanie sa na rozdiel od účinkov týkajúcich sa rozhodnutia vydaného v konaní o zmluvnej žalobe podanej spotrebiteľom.
(
40
)	Z dôvodu geografickej blízkosti medzi predajcom alebo dodávateľom a orgánmi príslušnými overiť výkon súdneho rozhodnutia, prípadne zabezpečiť jeho nútený výkon.