62025CJ0195
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)
20. november 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – asylpolitik – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus – fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse – direktiv 2001/55/EF – midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer – artikel 17 og 19 – begrebet »ansøge om asyl« – artikel 3, stk. 1 – tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus til en person med midlertidig beskyttelse – direktiv 2011/95/EU – artikel 18 – direktiv 2013/32/EU – artikel 33, stk. 2 – direkte virkning«
I sag C-195/25 [Framholm] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (forvaltningsdomstolen i Göteborg, domstol i sager om migration, Sverige) ved afgørelse af 11. marts 2025, indgået til Domstolen den 11. marts 2025, i sagen
AA,
BA,
CA,
DA,
EA,
FA
mod
Migrationsverket,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, C. Lycourgos, samt dommerne O. Spineanu-Matei, S. Rodin (refererende dommer), N. Piçarra, og N. Fenger,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitssekretær: fuldmægtig C. Strömholm,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 10. juli 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
AA, BA, CA, DA, EA og FA ved jurist E. Nygren,
–
Migrationsverket ved C. Bexelius og J.M. Edlund, som befuldmægtigede,
–
den svenske regering ved O. Åbrink og C. Meyer-Seitz, som befuldmægtigede,
–
den bulgarske regering ved T. Mitova, som befuldmægtiget,
–
Europa-Kommissionen ved F. Blanc, M. Debieuvre, C. Faroghi og A. Katsimerou, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 11. september 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af:
–
artikel 3, stk. 1, artikel 17, stk. 1, og artikel 19, stk. 2, i Rådets direktiv 2001/55/EF af 20. juli 2001 om minimumsstandarder for midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer og om foranstaltninger, der skal fremme en ligelig fordeling mellem medlemsstaterne af indsatsen med hensyn til modtagelsen af disse personer og følgerne heraf (EFT 2001, L 212, s. 12)
–
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9), samt
–
artikel 10, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side seks tredjelandsstatsborgere med midlertidig beskyttelse og på den anden side Migrationsverket (udlændingestyrelsen, Sverige) (herefter »styrelsen«) vedrørende sidstnævntes afgørelser om afslag på eller afvisning af deres ansøgninger om international beskyttelse, hvorved de har ansøgt om tildeling af flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2001/55
3
Artikel 1 i direktiv 2001/55 bestemmer:
»Formålet med dette direktiv er at indføre minimumsstandarder for midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer fra tredjelande, der ikke kan vende tilbage til deres hjemland, og at fremme en ligelig fordeling mellem medlemsstaterne af indsatsen med hensyn til at modtage disse personer og bære følgerne heraf.«
4
Direktivets artikel 2 fastsætter:
»I dette direktiv forstås ved:
a)
»midlertidig beskyttelse«: en usædvanlig procedure, som i tilfælde af massetilstrømning eller forestående massetilstrømning af fordrevne personer fra tredjelande, der ikke kan vende tilbage til deres hjemland, sikrer de pågældende øjeblikkelig, midlertidig beskyttelse, især hvis der også er risiko for, at asylsystemet ikke kan håndtere denne tilstrømning, uden at det vil gå ud over dets effektivitet og uden ulemper for de pågældende personer og for andre, der anmoder om beskyttelse
[...]
e)
»flygtninge«: tredjelandsstatsborgere eller statsløse som omhandlet i [...] artikel 1, afsnit A[, i konventionen om flygtninges retsstilling, undertegnet i Genève den 28. juli 1951 (United Nations Treaty Series, bind 189, s. 150, nr. 2545 (1954)) og suppleret ved protokollen om flygtninges retsstilling indgået i New York den 31. januar 1967 (herefter »Genèvekonventionen«)]
[...]
g)
»opholdstilladelse«: enhver tilladelse, som er udstedt af myndighederne i en medlemsstat i overensstemmelse med denne medlemsstats lovgivning, og som giver en tredjelandsstatsborger eller en statsløs ret til at opholde sig på dens område
[...]«
5
Det nævnte direktivs artikel 3 har følgende ordlyd:
»1.   Midlertidig beskyttelse berører ikke anerkendelse som flygtning i henhold til Genèvekonventionen.
2.   Medlemsstaterne anvender midlertidig beskyttelse under overholdelse af menneskerettighederne, de grundlæggende frihedsrettigheder og deres forpligtelser med hensyn til »non-refoulement«.
[...]
5.   Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes ret til at indføre eller opretholde gunstigere vilkår for de personer, der får midlertidig beskyttelse.«
6
Direktivets artikel 17 er affattet således:
»1.   Personer med midlertidig beskyttelse skal på et hvilket som helst tidspunkt kunne ansøge om asyl.
2.   Behandlingen af asylansøgninger, der ikke er blevet behandlet inden den midlertidige beskyttelsesperiodes udløb, skal afsluttes efter denne periodes udløb.«
7
Artikel 19 i direktiv 2001/55 bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne kan bestemme, at retten til midlertidig beskyttelse og status som en asylansøger, hvis ansøgning behandles, ikke kan kumuleres.
2.   Hvis en person, der har mulighed for at få eller allerede har midlertidig beskyttelse, efter behandlingen af sin asylansøgning ikke anerkendes som flygtning, eller, hvis det er relevant, ikke opnår andre former for beskyttelse, fastsætter medlemsstaterne, at den pågældende skal have eller fortsat skal have midlertidig beskyttelse for resten af den midlertidige beskyttelsesperiode, jf. dog artikel 28.«
Direktiv 2011/95
8
Ved direktiv 2011/95, der er vedtaget på grundlag af artikel 78, stk. 2, litra a) og b), TEUF, blev Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2004, L 304, s. 12) ophævet.
9
12., 23., 24., 33. og 39. betragtning til direktiv 2011/95 er sålydende:
»(12)
Hovedformålet med dette direktiv er dels at sikre, at medlemsstaterne anvender fælles kriterier til identifikation af personer, som reelt har behov for international beskyttelse, dels at sikre, at der findes et minimum af ydelser til fordel for disse personer i alle medlemsstater.
[...]
(23)
Der bør fastsættes standarder for definitionen og indholdet af flygtningestatus som en vejledning til medlemsstaternes kompetente nationale myndigheder i forbindelse med anvendelse af Genèvekonventionen.
(24)
Det er nødvendigt at indføre fælles kriterier for anerkendelse af asylansøgere som flygtninge i overensstemmelse med Genèvekonventionens artikel 1.
[...]
(33)
Der bør også fastsættes standarder for definition og indhold af subsidiær beskyttelsesstatus. Subsidiær beskyttelse bør være et supplement og en tilføjelse til beskyttelsen af flygtninge i henhold til Genèvekonventionen.
[...]
(39)
Samtidig med at der følges op på opfordringen i Stockholmprogrammet til at indføre en ensartet status for flygtninge og for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, bør personer med subsidiær beskyttelsesstatus gives de samme rettigheder og fordele[…] som dem[,] flygtninge har i henhold til dette direktiv, og de samme betingelser for berettigelse bør gælde for dem, dog med de undtagelser, der er nødvendige og objektivt begrundede.«
10
Direktivets artikel 1 med overskriften »Formål« har følgende ordlyd:
»Formålet med dette direktiv er at fastsætte standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse.«
11
Det nævnte direktivs artikel 2, der har overskriften »Definitioner«, fastsætter:
»I dette direktiv forstås ved:
a)
»international beskyttelse«: flygtningestatus og subsidiær beskyttelsesstatus som defineret i litra e) og g)
[...]
f)
»person, der er berettiget til subsidiær beskyttelse«: en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der ikke anerkendes som flygtning, men for hvem der er alvorlig grund til at antage, at vedkommende, hvis han eller hun sendes tilbage til sit hjemland eller, for så vidt angår en statsløs, til det land, hvor han eller hun tidligere havde sit sædvanlige opholdssted, vil løbe en reel risiko for at lide alvorlig overlast som defineret i artikel 15, og som ikke er omfattet af artikel 17, stk. 1 og 2, og som ikke kan eller, på grund af en sådan risiko, ikke vil påberåbe sig dette lands beskyttelse
g)
»subsidiær beskyttelsesstatus«: en medlemsstats anerkendelse af en tredjelandsstatsborger eller statsløs som værende en person, der er berettiget til subsidiær beskyttelse
h)
»ansøgning om international beskyttelse«: en anmodning, der indgives af en tredjelandsstatsborger eller statsløs om beskyttelse fra en medlemsstat, når der er grundlag for at antage, at ansøgeren søger om flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus, og vedkommende ikke udtrykkeligt anmoder om anden form for beskyttelse, der ikke er omfattet af dette direktiv, og som kan søges særskilt
[...]«
12
Direktivets artikel 18 med overskriften »Tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus« bestemmer:
»Medlemsstaterne tildeler tredjelandsstatsborgere eller statsløse, der er berettiget til subsidiær beskyttelse i medfør af kapitel II og V, subsidiær beskyttelsesstatus.«
Direktiv 2013/32
13
Ved direktiv 2013/32, der er blevet vedtaget på grundlag af artikel 78, stk. 2, litra d), TEUF, blev Rådets direktiv 2005/85/EF af 1. december 2005 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne (EUT 2005, L 326, s. 13) ophævet.
14
4. og 13. betragtning til direktiv 2013/32 er affattet således:
»(4)
[...] [E]t fælles europæisk asylsystem [bør] på kort sigt [...] omfatte fælles standarder for en retfærdig og effektiv asylprocedure i medlemsstaterne [...] og på længere sigt EU-bestemmelser, der fører til en fælles asylprocedure i [Den Europæiske Union].
[...]
(13)
Den indbyrdes tilnærmelse af reglerne vedrørende procedurerne for tildeling og fratagelse af international beskyttelse bør medvirke til at begrænse de sekundære bevægelser mellem medlemsstaterne af ansøgere om international beskyttelse, hvor sådanne bevægelser forårsages af forskelle i de retlige rammer, og at skabe tilsvarende vilkår for anvendelsen af direktiv [2011/95] i medlemsstaterne.«
15
Artikel 1 i direktiv 2013/32, som har overskriften »Formål«, er sålydende:
»Formålet med dette direktiv er at fastsætte fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95].«
16
Artikel 2 i direktiv 2013/32 med overskriften »Definitioner« fastsætter:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
b)
»ansøgning om international beskyttelse« eller »ansøgning«: en anmodning, der indgives af en tredjelandsstatsborger eller statsløs om beskyttelse fra en medlemsstat, hvor der er grundlag for at antage, at ansøgeren søger om flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus, og vedkommende ikke udtrykkeligt anmoder om anden form for beskyttelse, der ikke er omfattet af direktiv [2011/95], og som kan søges særskilt
[...]
f)
»besluttende myndighed«: enhver domstolslignende eller administrativ instans i en medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse, og som er kompetent til at træffe afgørelse i første instans i sådanne sager
[...]
h)
»person, der er berettiget til subsidiær beskyttelse«: en tredjelandsstatsborger eller statsløs, som opfylder kravene i artikel 2, litra f), i direktiv [2011/95]
i)
»international beskyttelse«: flygtningestatus og subsidiær beskyttelsesstatus som defineret i litra j) og k)
j)
»flygtningestatus«: en medlemsstats anerkendelse af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs som flygtning
k)
»subsidiær beskyttelsesstatus«: en medlemsstats anerkendelse af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs som en person, der er berettiget til subsidiær beskyttelse
[...]«
17
Artikel 3 i direktiv 2013/32, der har overskriften »Anvendelsesområde«, bestemmer følgende i stk. 1:
»Dette direktiv finder anvendelse på alle ansøgninger om international beskyttelse, der indgives på medlemsstaternes område, herunder ved grænsen, i søterritoriet eller i transitområderne i medlemsstaterne, samt på fratagelse af international beskyttelse.«
18
Stk. 2 i det nævnte direktivs artikel 10 med overskriften »Krav til behandlingen af ansøgninger« er sålydende:
»Ved behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse afgør den besluttende myndighed først, hvorvidt ansøgerne kan anerkendes som flygtninge, og hvis ikke, om de kan indrømmes subsidiær beskyttelse.«
19
Direktivets artikel 33, som har overskriften »Ansøgninger, der kan afvises«, fastsætter følgende i stk. 2:
»Medlemsstaterne kan udelukkende afvise en ansøgning om international beskyttelse, hvis:
a)
en anden medlemsstat har indrømmet international beskyttelse
b)
et land, der ikke er en medlemsstat, betragtes som ansøgerens første asylland i henhold til artikel 35
c)
et land, der ikke er en medlemsstat, betragtes som et sikkert tredjeland for ansøgeren i henhold til artikel 38
d)
ansøgningen er en fornyet ansøgning, hvori der ikke er fremkommet, eller fra ansøgerens side er blevet fremlagt, nye elementer eller oplysninger af betydning for, om ansøgeren kan anerkendes som en person med international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95], eller
e)
en person, som ansøgeren har forsørgerpligt over for, indgiver en ansøgning, efter i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, at have indvilget i at få sin sag behandlet som led i en ansøgning, der er indgivet på vedkommendes vegne, og der ikke er kendsgerninger i forbindelse med vedkommendes situation, der begrunder en separat ansøgning.«
Gennemførelsesafgørelse (EU) 2022/382 og de efterfølgende gennemførelsesafgørelser
20
Rådets gennemførelsesafgørelse (EU) 2022/382 af 4. marts 2022 om konstatering af massetilstrømning af fordrevne personer fra Ukraine som omhandlet i artikel 5 i direktiv 2001/55/EF og deraf følgende indførelse af midlertidig beskyttelse (EUT 2022, L 71, s. 55) er blevet vedtaget på grundlag af direktiv 2001/55.
21
Den nævnte gennemførelsesafgørelses artikel 2, stk. 1-3, bestemmer:
»1.   Denne afgørelse finder anvendelse på følgende kategorier af personer, der den 24. februar 2022 eller senere er blevet fordrevet fra Ukraine som følge af de russiske væbnede styrkers militære invasion, der begyndte på nævnte dato:
a)
ukrainske statsborgere med bopæl i Ukraine inden den 24. februar 2022
b)
statsløse personer og statsborgere fra andre tredjelande end Ukraine, som inden den 24. februar 2022 var omfattet af international beskyttelse eller tilsvarende national beskyttelse i Ukraine, og
c)
familiemedlemmer til de i litra a) og b) omhandlede personer.
2.   Medlemsstaterne anvender enten denne afgørelse eller tilstrækkelig beskyttelse i henhold til deres nationale ret i forhold til statsløse personer og statsborgere fra andre tredjelande end Ukraine, som kan bevise, at de havde lovligt ophold i Ukraine inden den 24. februar 2022 på grundlag af en gyldig permanent opholdstilladelse udstedt i overensstemmelse med ukrainsk ret, og som ikke kan vende tilbage til deres hjemland eller hjemregion under sikre og varige forhold.
3.   I overensstemmelse med artikel 7 i direktiv [2001/55] kan medlemsstaterne også anvende denne afgørelse på andre personer, herunder statsløse personer og statsborgere fra andre tredjelande end Ukraine, der havde lovligt ophold i Ukraine, og som ikke kan vende tilbage til deres hjemland eller hjemregion under sikre og varige forhold.«
22
Den midlertidige beskyttelse, der tildeles de fordrevne personer fra Ukraine, som er omhandlet i artikel 2 i gennemførelsesafgørelse 2022/382, er blevet forlænget flere gange, senest indtil den 4. marts 2027 ved artikel 1 i Rådets gennemførelsesafgørelse (EU) 2025/1460 af 15. juli 2025 om forlængelse af den midlertidige beskyttelse som indført ved gennemførelsesafgørelse (EU) 2022/382 (EUT L, 2025/1460).
Svensk ret
23
De bestemmelser, der regulerer udlændinges opholdsret i Sverige og tildelingen af international beskyttelse, er indeholdt i Utlänningslag (2005:716) (lov om udlændinge (2005:716)) (herefter »udlændingeloven«).
24
Den nævnte lovs kapitel 21 har til formål at gennemføre de bestemmelser om midlertidig beskyttelse, der er indført ved direktiv 2001/55, i national ret. Kapitlet blev ændret i forbindelse med gennemførelsen af direktiv 2004/83 og 2005/85, men ikke i forbindelse med ikrafttrædelsen af henholdsvis direktiv 2011/95 og 2013/32, som erstattede dem.
25
§ 5 i den nævnte lovs kapitel 21 fastsætter:
»Den omstændighed, at en udlænding er blevet meddelt opholdstilladelse med midlertidig beskyttelse, er ikke til hinder for, at en ansøgning om opholdstilladelse som flygtning efter kapitel 4, § 1, kan behandles. Det samme gælder for en ansøgning om tildeling af flygtningestatus efter kapitel 4, § 3, og en ansøgning om rejsedokument efter kapitel 4, § 4.
Behandlingen af en ansøgning efter stk. 1 kan kun udsættes, hvis der er særlige grunde hertil. Hvis ansøgningen ikke er blevet behandlet inden udløbet af den midlertidige beskyttelse, skal den behandles hurtigst muligt efter dette tidspunkt.«
26
Styrelsen, som er den myndighed, der har kompetence til at udstede opholdstilladelser med henblik på midlertidig beskyttelse, afgiver juridiske udtalelser med instrukser til sine medarbejdere.
27
I henhold til den juridiske udtalelse, der har overskriften »Ordningen för prövningen enligt 21 kap. utlänningslagen« (ordning for behandling i henhold til udlændingelovens kapitel 21), er dette kapitels § 5 ikke til hinder for, at en person med midlertidig beskyttelse ansøger om tildeling af flygtningestatus. Det fremgår imidlertid af denne udtalelse, at ordlyden af nævnte § 5 ikke fastsætter en mulighed for at behandle ansøgninger om subsidiær beskyttelse.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
28
AA, der er nigeriansk statsborger med tidsubegrænset opholdstilladelse i Ukraine, BA, som er ukrainsk statsborger, og deres fire børn, CA, DA, EA og FA, der er ukrainske statsborgere, får i Sverige midlertidig beskyttelse som omhandlet i direktiv 2001/55. De blev indrømmet denne beskyttelse på grundlag af gennemførelsesafgørelse 2022/382, hvis virkninger senest er blevet forlænget ved gennemførelsesafgørelse 2025/1460. Sagsøgerne i hovedsagen indgav desuden ansøgninger om international beskyttelse.
29
Styrelsen afslog den af AA indgivne ansøgning som ugrundet, for så vidt som den vedrørte flygtningestatus, og afviste den, for så vidt som den vedrørte subsidiær beskyttelsesstatus. Den af BA og hendes fire børn indgivne ansøgning blev afslået som ugrundet, for så vidt som den vedrørte flygtningestatus, og afvist uden realitetsbehandling, for så vidt som den vedrørte subsidiær beskyttelsesstatus. I afgørelserne om afslag på eller afvisning af disse ansøgninger anførte styrelsen bl.a., at den nationale lovgivning, der regulerer udlændinges opholdsret og tildeling af international beskyttelse, nærmere bestemt udlændingelovens kapitel 21, § 5, ikke gør det muligt for personer med midlertidig beskyttelse som omhandlet i direktiv 2001/55 at indgive en ansøgning om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus som omhandlet i artikel 2 i direktiv 2011/95 og artikel 2 i direktiv 2013/32.
30
Sagsøgerne i hovedsagen har anlagt et søgsmål til prøvelse af de nævnte afgørelser ved Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (forvaltningsdomstolen i Göteborg, domstol i sager om migration, Sverige), som er den forelæggende ret.
31
Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne i hovedsagen gjort gældende, at direktiv 2011/95 og 2013/32, der regulerer betingelserne og proceduren for tildeling af international beskyttelse, finder anvendelse på personer med midlertidig beskyttelse som omhandlet i direktiv 2001/55. I denne henseende skal den i artikel 17 i direktiv 2001/55 fastsatte ret til at ansøge om asyl forstås som en ret til at ansøge om flygtningestatus eller om subsidiær beskyttelsesstatus i overensstemmelse med direktiv 2011/95 og direktiv 2013/32. Begrebet »ansøge om asyl« som omhandlet i artikel 17 i direktiv 2001/55 skal nemlig forstås således, at det er synonymt med at ansøge om »international beskyttelse« som defineret i direktiv 2011/95 og direktiv 2013/32. Henset til formålet med direktiv 2001/55 og opbygningen af direktivets artikel 17 og 19, der har direkte virkning, er udlændingelovens kapitel 21, § 5, uforenelig med EU-retten og burde desuden have været ændret, således at den omfatter retten til at indgive en ansøgning om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus.
32
Styrelsen har anført, at udlændingelovens kapitel 21, § 5, ikke gør det muligt at behandle en ansøgning om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus, som er blevet indgivet af en udenlandsk statsborger med midlertidig beskyttelse. Styrelsen har præciseret, at efter gennemførelsen af direktiv 2004/83 og 2005/85, der er blevet erstattet af direktiv 2011/95 og 2013/32, er udlændingelovens kapitel 21, § 5, som gør det muligt for udenlandske statsborgere med midlertidig beskyttelse at ansøge om flygtningestatus, ikke blevet ændret på en sådan måde, at disse statsborgere kan ansøge om subsidiær beskyttelsesstatus. Et sådant valg er i overensstemmelse med EU-retten. Direktiv 2001/55 udgør nemlig en særlig ordning, som anvendes forud for og i stedet for de generelle regler for behandling af de ansøgninger om international beskyttelse, hvorved der ansøges om tildeling af flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus. Indrømmelsen af midlertidig beskyttelse indebærer, at bestemmelserne i direktiv 2011/95 og 2013/32 delvist ikke finder anvendelse. Den eneste undtagelse fra denne regel er retten til at indgive en asylansøgning, dvs. en ansøgning om tildeling af flygtningestatus. Grundlaget for sagsøgerne i hovedsagens ansøgninger om tildeling af denne status blev undersøgt, inden disse ansøgninger blev afslået eller afvist.
33
Den forelæggende ret ønsker indledningsvis oplysninger om fortolkningen af artikel 3, 17 og 19 i direktiv 2001/55 og om disse artiklers samspil med direktiv 2011/95 og 2013/32. Den nævnte retsinstans er af den opfattelse, at de to sidstnævnte direktiver finder anvendelse på såvel en ansøgning om tildeling af flygtningestatus som en ansøgning om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus indgivet af personer med midlertidig beskyttelse i henhold til direktiv 2001/55, for så vidt som tildelingen af disse to førstnævnte former for status – hvoraf den anden tildeles, når den første ikke kan indrømmes – er genstand for en og samme ansøgning.
34
Ifølge den forelæggende ret fremgår det bl.a. af Domstolens praksis, at direktiv 2001/55 har til formål at muliggøre en hurtig håndtering af en massetilstrømning af personer, der kan komme i betragtning til subsidiær beskyttelse, og at den i direktivet fastsatte midlertidige beskyttelse ikke er til hinder for, at en fuldstændig ansøgning om international beskyttelse indgives efterfølgende (dom af 19.12.2024, Kaduna, C-244/24 og C-290/24, EU:C:2024:1038, præmis 125-127).
35
Den forelæggende ret har dernæst anført, at direktiv 2001/55 skal fortolkes i lyset af den omstændighed, at subsidiær beskyttelse ikke var en del af EU’s asylsystem på tidspunktet for vedtagelsen af dette direktiv, eftersom subsidiær beskyttelse blev indført i EU-retten ved direktiv 2004/83, som blev erstattet af direktiv 2011/95. Det fremgår bl.a. af ordlyden af artikel 19, stk. 2, i direktiv 2001/55 og af meddelelse fra Kommissionen om operationelle retningslinjer for gennemførelsen af Rådets gennemførelsesafgørelse (EU) 2022/382 om konstatering af massetilstrømning af fordrevne personer fra Ukraine som omhandlet i artikel 5 i direktiv 2001/55/EF og deraf følgende indførelse af midlertidig beskyttelse (EUT 2022, C 126I, s. 1), at det i artikel 17, stk. 1, i direktiv 2001/55 indeholdte begreb »ansøge om asyl« skal fortolkes således, at det omfatter såvel en ansøgning om tildeling af flygtningestatus som en ansøgning om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus.
36
Henset til ovenstående betragtninger ønsker den forelæggende ret ligeledes oplyst, om artikel 17, stk. 1, og artikel 19, stk. 2, i direktiv 2001/55, sammenholdt med artikel 10, stk. 2, i direktiv 2013/32, har direkte virkning. Endelig ønsker den forelæggende ret oplysninger om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede svenske lovgivning er forenelig med EU-retten, og om, hvilke konsekvenser der skal drages af en eventuel uforenelighed.
37
På denne baggrund har Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (forvaltningsdomstolen i Göteborg, domstol i sager om migration) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Finder direktiv 2011/95 og direktiv 2013/32 anvendelse på en ansøgning om tildeling af beskyttelsesstatus, efter at der er blevet meddelt midlertidig beskyttelse i henhold til direktiv 2001/55?
2)
a)
Skal artikel 17, stk. 1, og artikel 19, stk. 2, i direktiv 2001/55 fortolkes således, at muligheden for at ansøge om »asyl« omfatter muligheden for at [indgive en ansøgning] om flygtningestatus såvel som om subsidiær beskyttelsesstatus og for at få en sådan ansøgning behandlet i overensstemmelse med direktiv 2011/95 og direktiv 2013/32?
b)
Skal artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/55 fortolkes således, at midlertidig beskyttelse i henhold til direktivet udelukker anerkendelse af subsidiær beskyttelsesstatus i henhold til direktiv 2011/95 for personer, der har ret til eller er blevet meddelt midlertidig beskyttelse i henhold til [det førstnævnte direktiv]?
3)
Såfremt artikel 17, stk. 1, og artikel 19, stk. 2, i direktiv 2001/55 også omfatter retten til at ansøge om subsidiær beskyttelsesstatus i henhold til direktiv 2011/95, er disse artikler, sammenholdt med artikel 10, stk. 2, i direktiv 2013/32, da tilstrækkeligt klare og præcise til at have direkte virkning?
4)
Er en national lovgivning, der svarer til den svenske bestemmelse i udlændingelovens kapitel 21, § 5, hvorefter retten til at ansøge om statustildeling er begrænset til ansøgninger om tildeling af flygtningestatus, forenelig med EU-retten?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
38
Den forelæggende ret har i anmodningen om præjudiciel afgørelse anmodet Domstolen om at undergive nærværende sag den præjudicielle hasteprocedure, som er fastsat i artikel 107 i Domstolens procesreglement.
39
Den 27. marts 2025 besluttede Domstolens Tredje Afdeling efter forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten, at den nævnte anmodning ikke skulle imødekommes, idet den i bestemmelsen fastsatte betingelse om uopsættelighed ikke var opfyldt i den foreliggende sag.
40
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 22. maj 2025 er den foreliggende sag blevet undergivet den fremskyndede procedure, der er fastsat i procesreglementets artikel 105, stk. 1.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første og det andet spørgsmål
41
Med det første og det andet spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, 17 og 19 i direktiv 2001/55, sammenholdt med direktiv 2011/95 og 2013/32, skal fortolkes således, at de tillader en medlemsstat at afvise en ansøgning om international beskyttelse, for så vidt som der hermed ansøges om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus, alene med den begrundelse, at ansøgeren har midlertidig beskyttelse i henhold til direktiv 2001/55.
42
Ifølge fast retspraksis skal de EU-retlige bestemmelser, der – ligesom artikel 3, 17 og 19 i direktiv 2001/55 – ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge deres betydning og rækkevidde, normalt i hele EU undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som skal søges under hensyntagen ikke alene til bestemmelsernes ordlyd, men ligeledes til den sammenhæng, hvori disse bestemmelser indgår, og det mål, der forfølges med den pågældende lovgivning (jf. bl.a. dom af 16.7.2020, AFMB m.fl., C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 50).
43
Hvad for det første angår ordlyden af de bestemmelser, som den forelæggende ret ønsker fortolket, skal det for det første fastslås, at det i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/55 bliver præciseret, at midlertidig beskyttelse ikke berører anerkendelsen som flygtning i henhold til Genèvekonventionen, mens direktivets artikel 17 fastsætter, at personer med midlertidig beskyttelse på et hvilket som helst tidspunkt skal kunne ansøge om asyl, og at behandlingen af ansøgninger, der ikke er blevet behandlet inden den midlertidige beskyttelsesperiodes udløb, skal afsluttes efterfølgende.
44
For det andet fremgår det af artikel 19 i direktiv 2001/55, at hvis en person, der har mulighed for at få eller allerede har midlertidig beskyttelse, efter behandlingen af sin asylansøgning ikke anerkendes som flygtning eller, hvis det er relevant, ikke opnår andre former for beskyttelse, fastsætter medlemsstaterne, at den pågældende skal have eller fortsat skal have midlertidig beskyttelse for resten af den midlertidige beskyttelsesperiode, jf. dog direktivets artikel 28
45
Det forholder sig derfor således, at selv om de nævnte artikler kun udtrykkeligt nævner muligheden for, at en person, der er omfattet af midlertidig beskyttelse, kan ansøge om og opnå flygtningestatus, kan det derimod ikke lægges til grund, at det af ordlyden alene af de nævnte artikler fremgår, at disse tillader medlemsstaterne at afvise at undersøge, om en ansøger om international beskyttelse opfylder betingelserne for at opnå subsidiær beskyttelsesstatus, så længe denne ansøger er omfattet af den midlertidige beskyttelse, der er fastsat i direktiv 2001/55.
46
For det første fremgår det nemlig af selve ordlyden af artikel 19 i direktiv 2001/55, at personer med midlertidig beskyttelse kan indrømmes en anden beskyttelse end asyl. For det andet henviser hverken artikel 3, 17 eller 19 i det nævnte direktiv eller nogen anden bestemmelse i direktivet til den måde, hvorpå proceduren for at opnå subsidiær beskyttelse finder anvendelse på en person, der er omfattet af midlertidig beskyttelse i henhold til dette direktiv. Således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 45 og 46 i forslaget til afgørelse, kan den manglende tilstedeværelse i det nævnte direktiv af nogen bestemmelser i denne henseende forklares såvel af den omstændighed, at direktiv 2001/55 blev vedtaget før direktiv 2004/83, hvorved subsidiær beskyttelsesstatus blev indført, som af den omstændighed, at det førstnævnte af disse direktiver aldrig er blevet ændret.
47
Hvad for det andet angår det med direktiv 2001/55 forfulgte mål fremgår det af direktivets artikel 1, at et af formålene med dette direktiv er at indføre minimumsstandarder for midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer fra tredjelande, der ikke kan vende tilbage til deres hjemland. Således som det fremgår af direktivets artikel 2, litra a), har gennemførelsen af denne beskyttelse bl.a. til formål at undgå, at systemet for tildeling af international beskyttelse bliver overbebyrdet af en massiv og samtidig indgivelse af ansøgninger om flygtningestatus, uden ulemper for hverken disse fordrevne personer eller andre personer, der anmoder om international beskyttelse. Det følger heraf, at den ordning med midlertidig beskyttelse, som er indført ved direktivet, bl.a. har til formål at sikre, at systemet med international beskyttelse fungerer korrekt i medlemsstaterne (dom af 19.12.2024, Kaduna, C-244/24 og C-290/24, EU:C:2024:1038, præmis 81 og 125).
48
Det følger heraf, at direktiv 2001/55 bl.a. sikrer, at tredjelandsstatsborgere og statsløse, der nyder midlertidig beskyttelse, bevarer en faktisk mulighed for at opnå international beskyttelse efter en passende undersøgelse af deres individuelle situation, samtidig med at de straks sikres en mindre omfattende beskyttelse (jf. i denne retning dom af 19.12.2024, Kaduna, C-244/24 og C-290/24, EU:C:2024:1038, præmis 127).
49
Et sådant formål taler for en fortolkning af artikel 3, 17 og 19 i direktiv 2001/55, hvorefter disse artikler forhindrer medlemsstaterne i at lægge til grund, at en person med midlertidig beskyttelse ikke kan ansøge om subsidiær beskyttelse, så længe denne midlertidige beskyttelse varer.
50
For det tredje taler den sammenhæng, hvori direktiv 2001/55 indgår, ligeledes for, at der anlægges en sådan fortolkning, idet der på dette område skal lægges særlig vægt på direktiv 2011/95 og 2013/32, der ligesom direktiv 2001/55 er en del af den fælles politik for international beskyttelse, som EU-lovgiver har indført på grundlag af det, der nu er artikel 78 TEUF.
51
I denne henseende skal det for det første bemærkes, at der ved direktiv 2011/95 – ligesom det var tilfældet med direktiv 2004/83, som det har erstattet – er blevet indført to forskellige ordninger for international beskyttelse, nemlig flygtningestatus og subsidiær beskyttelsesstatus (jf. i denne retning dom af 13.9.2018, Ahmed, C-369/17, EU:C:2018:713, præmis 38).
52
Som det fremgår af 6. og 33. betragtning til direktiv 2011/95, har subsidiær beskyttelse til formål at være et supplement og en tilføjelse til beskyttelsen af flygtninge i henhold til Genèvekonventionen (dom af 13.9.2018, Ahmed, C-369/17, EU:C:2018:713, præmis 39).
53
Det skal ligeledes bemærkes, at det af artikel 13 og 18 i direktiv 2011/95 – sammenholdt med de i direktivets artikel 2, litra d) og f), indeholdte definitioner af begreberne »flygtning« og »person, der er berettiget til subsidiær beskyttelse« – fremgår, at den i dette direktiv omhandlede internationale beskyttelse principielt skal tildeles enhver tredjelandsstatsborger og enhver statsløs, som har en velbegrundet frygt for forfølgelse på grund af race, religion, nationalitet, politisk anskuelse eller tilhørsforhold til en bestemt social gruppe, eller som løber en reel risiko for at lide alvorlig overlast som omhandlet i nævnte direktivs artikel 15 (dom af 29.7.2019, Torubarov, C-556/17, EU:C:2019:626, præmis 49).
54
Når en person opfylder de i EU-retten fastsatte minimumsstandarder for at være berettiget til en af de nævnte former for status, for så vidt som den pågældende opfylder de betingelser, der er fastsat i henholdsvis kapitel II og III eller kapitel II og V i direktiv 2011/95, er medlemsstaterne derfor – med forbehold for de i direktivet fastsatte udelukkelsesgrunde og de i direktiv 2013/32 fastsatte grunde til afvisning af ansøgningen – forpligtet til at tildele den ansøgte internationale beskyttelse, idet disse stater ikke råder over nogen skønsbeføjelse i denne forbindelse (jf. i denne retning dom af 29.7.2019, Torubarov, C-556/17, EU:C:2019:626, præmis 50).
55
Derimod er der ingen bestemmelse i direktiv 2011/95, som fastsætter, at personer med midlertidig beskyttelse ikke kan indrømmes subsidiær beskyttelse, idet denne konstatering er i overensstemmelse med den konstatering, der er foretaget i nærværende doms præmis 45 og 46 for så vidt angår artikel 3, 17 og 19 i direktiv 2001/55.
56
For det andet er en ansøgning om international beskyttelse i artikel 2 i direktiv 2013/32 defineret som en anmodning, der indgives af en tredjelandsstatsborger eller statsløs om beskyttelse fra en medlemsstat, hvor der er grundlag for at antage, at ansøgeren søger om flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus.
57
Det nævnte direktivs artikel 10, stk. 2, fastsætter, at ved behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse tilkommer det den kompetente nationale myndighed først at afgøre, hvorvidt ansøgerne kan anerkendes som flygtninge, og hvis ikke, om de kan indrømmes subsidiær beskyttelse. Det følger heraf, at en ansøgning om international beskyttelse, således som Europa-Kommissionen har anført, kun kan afslås som ugrundet, såfremt den kompetente myndighed er nået frem til den konklusion, at ansøgeren hverken kan tildeles flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus.
58
Domstolen har ligeledes fastslået, at artikel 33, stk. 2, i direktiv 2013/32 – som vedrører ansøgninger, der kan afvises – skal fortolkes indskrænkende og derfor ikke kan anvendes på en situation, der ikke svarer til bestemmelsens ordlyd. Denne bestemmelse opregner således udtømmende de situationer, hvor medlemsstaterne kan afvise en ansøgning om international beskyttelse uden nogen realitetsbehandling af ansøgningen (jf. i denne retning dom af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 30, og af 1.8.2022, Bundesrepublik Deutschland (Barn af flygtninge født uden for værtsmedlemsstaten), C-720/20, EU:C:2022:603, præmis 51).
59
Den omstændighed at være omfattet af midlertidig beskyttelse er ikke nævnt blandt de grunde til afvisning af ansøgninger om international beskyttelse, der er nævnt i artikel 33, stk. 2, i direktiv 2013/32.
60
Det følger således af såvel direktiv 2011/95 som direktiv 2013/32, at en medlemsstat for det første ikke kan afvise en ansøgning om international beskyttelse alene med den begrundelse, at den er blevet indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs, der er omfattet af den midlertidige beskyttelse, som er fastsat i direktiv 2001/55, og at det, inden denne ansøgning afslås som ugrundet, for det andet skal undersøges, om den pågældende ansøger opfylder betingelserne for at opnå flygtningestatus eller, såfremt denne ikke kan indrømmes, subsidiær beskyttelsesstatus, idet den omstændighed, at vedkommende allerede har midlertidig beskyttelse, er uden betydning i denne henseende.
61
Henset til det ovenstående skal de to første spørgsmål besvares med, at artikel 3, 17 og 19 i direktiv 2001/55, sammenholdt med direktiv 2011/95 og 2013/32, skal fortolkes således, at de ikke tillader en medlemsstat at afvise en ansøgning om international beskyttelse, for så vidt som der hermed ansøges om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus, alene med den begrundelse, at ansøgeren har midlertidig beskyttelse i henhold til direktiv 2001/55.
Det tredje og det fjerde spørgsmål
62
Med det tredje og det fjerde spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 17, stk. 1, og artikel 19, stk. 2, i direktiv 2001/55, sammenholdt med artikel 10, stk. 2, i direktiv 2013/32, skal fortolkes således, at de har direkte virkning.
63
I denne henseende skal det indledningsvis bemærkes, at det af fast retspraksis fremgår, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retsinstanser og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer Domstolen at give den nationale retsinstans et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. I lyset heraf påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere det spørgsmål, der forelægges den. Domstolen kan desuden inddrage EU-retlige regler, som den nationale retsinstans ikke har henvist til i sit spørgsmål (jf. bl.a. dom af 4.9.2025, Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș m.fl., C-489/23, EU:C:2025:651, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
64
I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret med det tredje og det fjerde spørgsmål ønsker oplyst, om den skal undlade at anvende den svenske lovgivning, hvorefter den kompetente nationale myndighed er forpligtet til at lægge til grund, at en tredjelandsstatsborger eller en statsløs, så længe den pågældende er omfattet af midlertidig beskyttelse i henhold til direktiv 2001/55, ikke kan opnå subsidiær beskyttelse som omhandlet i direktiv 2011/95 og 2013/32, fordi denne lovgivning er i strid med en EU-retlig bestemmelse, der har direkte virkning.
65
Det følger af nærværende doms præmis 45 og 46 samt præmis 53-60 dels, at artikel 18 i direktiv 2011/95 og artikel 33, stk. 2, i direktiv 2013/32 er til hinder for, at en medlemsstat afslår at tildele subsidiær beskyttelsesstatus til en tredjelandsstatsborger eller en statsløs alene med den begrundelse, at den pågældende er omfattet af midlertidig beskyttelse i henhold til direktiv 2001/55, dels at artikel 17 og 19 i direktiv 2001/55 ikke er af en sådan art, at de kan rejse tvivl om en sådan konklusion.
66
På denne baggrund skal det tredje og det fjerde spørgsmål omformuleres, og det skal lægges til grund, at den forelæggende ret med disse spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 18 i direktiv 2011/95 og artikel 33 i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at de har direkte virkning, og at det derfor tilkommer de nationale retsinstanser at undlade at anvende den nationale lovgivning, såfremt de ikke kan fortolke denne lovgivning på en måde, som er i overensstemmelse med de krav, der følger af disse artikler.
67
For det første skal det bemærkes, at med henblik på at sikre virkningen af samtlige bestemmelser i EU-retten indebærer princippet om forrang bl.a. en pligt for de nationale retsinstanser til i videst muligt omfang at fortolke national ret i overensstemmelse med EU-retten (dom af 24.6.2019, Popławski, C-573/17, EU:C:2019:530, præmis 57).
68
Forpligtelsen til at foretage en overensstemmende fortolkning af national ret er imidlertid underlagt visse begrænsninger, og den kan bl.a. ikke tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret (dom af 6.10.2021, Sumal, C-882/19, EU:C:2021:800, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).
69
Det tilkommer følgelig den forelæggende ret at vurdere, om udlændingelovens kapitel 21, § 5, kan fortolkes således, at opnåelsen af en opholdstilladelse på grundlag af direktiv 2001/55 ikke er til hinder for, at der foretages en behandling af grundlaget for en ansøgning om international beskyttelse, hvorved der ansøges om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus. Den omstændighed, at en fortolkning af denne nationale bestemmelse, der er uforenelig med EU-retten, støttes af styrelsen gennem en udtalelse, er i denne henseende uden betydning.
70
For det andet skal det – såfremt den forelæggende ret måtte fastslå, at den nationale lovgivning ikke kan fortolkes i overensstemmelse med EU-retten – bemærkes, at det af fast retspraksis fremgår, at i de tilfælde, hvor bestemmelserne i et direktiv ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise, kan borgerne ved de nationale domstole påberåbe sig disse bestemmelser over for staten, enten når denne ikke rettidigt har gennemført direktivet i national ret, eller når den ikke har gennemført det korrekt (dom af 6.11.2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C-684/16, EU:C:2018:874, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
71
I det foreliggende tilfælde fastsætter artikel 18 i direktiv 2011/95 – som foreskriver en ret for enhver tredjelandsstatsborger eller statsløs til at få tildelt subsidiær beskyttelsesstatus, hvis den pågældende opfylder de betingelser, der er fastsat i dette direktivs kapitel II og V – en regel, hvis indhold er ubetinget og tilstrækkeligt præcist til at kunne tillægges direkte virkning.
72
Endvidere skal det bemærkes, at eftersom artikel 33 i direktiv 2013/32 – således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 58 – udtømmende opregner de tilfælde, hvor en ansøgning om international beskyttelse kan afvises, fastsætter nævnte artikel 33 en regel, hvis indhold er ubetinget og tilstrækkeligt præcist til, at den kan anses for at have direkte virkning (dom af 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C-924/19 PPU og C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, præmis 182).
73
Såfremt den forelæggende ret måtte fastslå, at det ikke er muligt at fortolke national ret på en måde, som er i overensstemmelse med artikel 18 i direktiv 2011/95 og artikel 33 i direktiv 2013/32, vil den derfor have pligt til inden for rammerne af sine beføjelser at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af nævnte artikel 18 og 33, og at sikre den fulde virkning af disse artikler ved om fornødent at undlade at anvende udlændingelovens kapitel 21, § 5 (jf. analogt dom af 3.6.2025, Kinsa, C-460/23, EU:C:2025:392, præmis 72).
74
Henset til det ovenstående skal det tredje og det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 18 i direktiv 2011/95 og artikel 33 i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at de har direkte virkning, og at det derfor tilkommer de nationale retsinstanser at undlade at anvende den nationale lovgivning, såfremt de ikke kan fortolke denne lovgivning på en måde, som er i overensstemmelse med de krav, der følger af nævnte artikel 18 og 33.
Sagsomkostninger
75
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)
Artikel 3, 17 og 19 i Rådets direktiv 2001/55/EF af 20. juli 2001 om minimumsstandarder for midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer og om foranstaltninger, der skal fremme en ligelig fordeling mellem medlemsstaterne af indsatsen med hensyn til modtagelsen af disse personer og følgerne heraf, sammenholdt med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse samt med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse,
skal fortolkes således, at
de ikke tillader en medlemsstat at afvise en ansøgning om international beskyttelse, for så vidt som der hermed ansøges om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus, alene med den begrundelse, at ansøgeren har midlertidig beskyttelse i henhold til direktiv 2001/55.
2)
Artikel 18 i direktiv 2011/95 og artikel 33 i direktiv 2013/32
skal fortolkes således, at
de har direkte virkning, og at det derfor tilkommer de nationale retsinstanser at undlade at anvende den nationale lovgivning, såfremt de ikke kan fortolke denne lovgivning på en måde, som er i overensstemmelse med de krav, der følger af nævnte artikel 18 og 33.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: svensk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.