61992C0120
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
WALTER VAN GERVEN
fremsat den 19. maj 1993 (
*1
)
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1.
Denne sag vedrører en anmodning fra den tyske Finanzgericht B aden-Württemberg (herefter benævnt »Finanzgericht«) om en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen og gyldigheden af artikel 12, stk. 1, første afsnit, og artikel 12, stk. 1, andet afsnit, andet led, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1546/88 af 3. juni 1988 (
1
). Forordningen indeholder de nærmere bestemmelser om anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 fastsatte tillægsafgift, og den blev ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1033/89 af 20. april 1989 (
2
). Spørgsmålet er blevet rejst i forbindelse med en tvist mellem Friedrich Schultz og Hauptzollamt Heilbronn.
2.
For at holde stigningen i mælkeproduktionen under kontrol, blev der ved artikel 5c i Rådets forordning (EØF) nr. 804/68 af 27. juni 1968 om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter (
3
) indført en tillægsafgift, der skulle erlægges af producenterne eller opkøberne af komælk. Afgiften skal erlægges for de leverede mængder mælk eller andre mejeriprodukter, »som i de pågældende 12 måneder overstiger en referencemængde, som nærmere skal fastsættes« (
4
). I forordning (EØF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 angiver Rådet ganske vist, hvilke referencemængder der skal tages hensyn til (
5
), men overlader det til Kommissionen at fastsætte »de karakteristika for mælk, og især dets indhold af mælkefedt, der anses for repræsentative med henblik på fastsættelsen af de leverede eller opkøbte mængder af mælk« (
6
).
3.
På grundlag heraf har Kommissionen vedtaget den omstridte artikel 12 i forordning nr. 1546/88, som senere er ændret ved artikel 1 i forordning nr. 1033/89. Artikel 12, stk. 1, bestemmer bl. a. :
»De karakteristika for mælk, der i henhold til artikel 11, litra c), i forordning (EØF) nr. 857/84 betragtes som repræsentative, er dem, der er konstateret for mælk leveret i den anden anvendelsesperiode for tillægsafgiftsordningen.
Dog gælder følgende:
—
...
—
for producenter, for hvilke der har været afbrydelse i leveringerne, og for hvilke fedtindholdet i den leverede mælk er faldet i den i første afsnit omhandlede periode, kan medlemsstaten på anmodning fra den pågældende beslutte, at det fedtindhold, der betragtes som repræsentativt, er det gennemsnitlige indhold, der er konstateret i den første anvendelsesperiode for tillægsafgiftsordningen (min fremhævelse). Medlemsstaterne meddeler Kommissionen de foranstaltninger, de træffer med henblik på anvendelsen af ovennævnte bestemmelser.«
Finanzgericht og parterne er enige om, at »den første anvendelsesperiode for tillægsafgiftsordningen« er fra den 1. april 1984 til den 31. marts 1985, og den »anden periode« fra den 1. april 1985 til den 31. marts 1986 (
7
).
4.
Af begrundelsen for de præjudicielle spørgsmål, som er indgivet af Finanzgericht, fremgår, at mælkeproducenten Schultz' malkekvægbesætning i perioden fra 1981 til og med 1984 flere gange blev ramt af sygdom, således at et stort antal køer måtte erstattes af yngre dyr. Som følge af, at der således blev indsat et usædvanlig stort antal unge køer i mælkeproduktionen, faldt det gennemsnitlige fedtindhold i mælken betydeligt. Først efter perioden 1985/86 normaliseredes fedtindholdet igen ifølge Finanzgericht.
I afregningsperioden 1989/90 blev der i henhold til artikel 5c i forordning nr. 804/68 pålagt Schultz en tillægsafgift på 5529 DM. Ifølge Finanzgericht er denne tillægsafgift — i øvrigt ligesom lignende tillægsafgifter, der var pålagt ham i de forudgående afregninger — en direkte følge af det unormalt lave gennemsnitlige fedtindhold i perioden 1985/86, og således af de usædvanlig mange dyr, der døde i perioden 1981/84.
Efter en resultatløs administrativ klage anlagde Schultz sag ved Finanzgericht. Han gjorde gældende, at der i stedet for det lave gennemsnitlige fedtindhold i perioden 1985/86 bør lægges det gennemsnitlige fedtindhold i perioden 1989/90 til grund, således at han ikke skal betale nogen tillægsafgift.
5.
Finanzgericht har indgivet to præjudicielle spørgsmål til Domstolen. For det første ønsker Finanzgericht at få oplyst, om bestemmelserne i ovennævnte artikel 12, stk. 1, første afsnit, og artikel 12, stk. 1, andet afsnit, andet led, i forordning nr. 1546/88, som ændret ved forordning nr. 1033/89:
»er ... ugyldige, eller skal bestemmelserne fortolkes således, at medlemsstaten som en undtagelse kan bestemme, at det fedtindhold, der skal anses for repræsentativt, er fedtindholdet i den anvendelsesperiode, hvor det gennemsnitlige fedtindhold i den leverede mælk
a)
senest ikke var faldet eller — såfremt dette ikke er muligt —
b)
for første gang efter tillægsafgiftens anden anvendelsesperiode ikke længere var faldet?«
Det andet præjudicielle spørgsmål lyder:
»Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende, er da artikel 12, stk. 1 og 2, i den nævnte forordning ugyldig, for så vidt den principielt bestemmende anvendelsesperiode (1985/86) ikke ændres?«
6.
Da de to spørgsmål til dels overlapper hinanden, skal jeg inddele mit forslag til afgørelse på følgende måde. Først (punkt 7) vil jeg undersøge, om de pågældende bestemmelser kan fortolkes på den måde, som Finanzgericht har anført i det første præjudicielle spørgsmål. Derefter (punkt 8 ff.) skal jeg som besvarelse af såvel det første som det andet præjudicielle spørgsmål undersøge gyldigheden af artikel 12, stk. 1 og 2.
7.
Finanzgericht ønsker med det første præjudicielle spørgsmål at få oplyst, om de omtvistede bestemmelser ikke kan fortolkes på en måde, der er gunstigere for Schultz. Dette kan jeg svare kort på. Ordlyden af artikel 12, stk. 1, er efter min opfattelse klar og kan ikke fortolkes.
Det er rigtigt, som Finanzgericht bemærker i begrundelsen til de præjudicielle spørgsmål, at artikel 12, stk. 1, kun indeholder én såkaldt »undtagelsesbestemmelse om særligt byrdefulde situationer« (dvs. en bestemmelse med henblik på at undgå, at en konsekvent anvendelse af tillægsafgiften ville få urimelige følger). Denne bestemmelse, der er indeholdt i artikel 12, stk. 1, andet afsnit, andet led, som er citeret i ovenfor (punkt 3), kan dog ikke anvendes af Schultz og er derfor ifølge Finanzgericht utilstrækkelig:
»Denne særlige regel hjælper imidlertid ikke en producent, hvis mælk ikke blot i perioden 1985/86, men også i undtagelsesperioden 1984/85 udviste et mindst lige så ringe fedtindhold. Sagsøgeren befinder sig i denne situation ... Retten er tilbøjelig til at mene, at der principielt er brug for en ordning for særligt byrdefulde situationer i forbindelse med artikel 12 i gennemførelsesforordningen, men at den i artikel 12, stk. 1, afsnit 2, andet led, indeholdte bestemmelse (anvendelse af et i 1984/85 højere gennemsnitligt fedtindhold) er usaglig og utilstrækkelig af de ovenfor nævnte grunde.«
Den tvivl, som Finanzgericht har ytret om rimeligheden af den i artikel 12, stk. 1, fastsatte »undtagelsesbestemmelse om særligt byrdefulde situationer«, sætter ganske vist spørgsmålstegn ved bestemmelsens gyldighed, et spørgsmål, som jeg skal behandle i det følgende, men kan ikke give anledning til en »contra legem«-fortolkning af bestemmelsen. At hverken sagens parter eller den nationale ret har ytret tvivl om indholdet eller rækkevidden af artikel 12, stk. 1, styrker mig i øvrigt i min overbevisning om, at bestemmelsen på grund af dens klarhed ikke kan fortolkes, og at der derfor ikke er plads til en fortolkning som nævnt i det første præjudicielle spørgsmål.
8.
Dette fører mig frem til det andet spørgsmål, nemlig spørgsmålet om bestemmelsens gyldighed. Finanzgericht finder den nuværende artikel 12 for streng over for de mælkeproducenter, hvis gennemsnitlige fedtindhold på grund af uforudsete omstændigheder er faldet såvel i perioden 1984/85 som i perioden 1985/86. »Sammenlignet med andre mælkeproducenter, der ikke i perioden 1985/86 har måttet tåle et fald i mælkens fedtindhold«, bliver disse producenter nemlig »uden åbenbar saglig begrundelse år for år dårligere stillet«.
Finanzgericht gør ligeledes opmærksom på, at en sådan vilkårlig dårlig behandling af en bestemt gruppe af producenter ikke forekom tidligere i samme omfang. I artikel 9, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 (
8
), var det nemlig bestemt:
»De karakteristika for mælk, der i henhold til artikel 11, punkt c), i forordning (EØF) nr. 857/84 betragtes som repræsentative, er dem, der er konstateret for mælk leveret eller opkøbt i den foregående periode på tolv måneder.«
Under en sådan ordning med skiftende referenceperioder forsvandt den negative virkning af et uforudset fald i det gennemsnitlige fedtindhold i mælken gradvist og automatisk. Fra den 1. oktober 1986 blev ordningen dog erstattet af den nuværende ordning, der anvender referenceperioderne 1985/86 og — subsidiært — 1984/85 som faste referenceperioder (
9
). Som begrundelse for ændringen anførte Kommissionen dengang, at »... en fastsættelse af en fast referenceperiode vil fremme opnåelsen af det med tillægsafgiftsordningen tilstræbte mål, at styre mælkeproduktionen« (
10
). Finanzgericht tvivler på, om det tilstræbte mål kan begrunde de foranstaltninger, der er truffet.
9.
Der er dog ingen tvivl om, at den gældende ordning med faste referenceperioder rammer mælkeproducenter som Schultz særlig hårdt, da hans produktion såvel i perioden 1984/85 som i perioden 1985/86 havde et uforudset lavt gennemsnitligt fedtindhold.
Spørgsmålet er dog, om dette er tilstrækkeligt til at kende ordningen ugyldig. Vejledning med hensyn til besvarelsen af dette spørgsmål kan findes i tre tidligere domme afsagt af Domstolen i mælkesager. Ligesom i denne sag drejer disse domme sig om gyldigheden af henvisningen til faste referenceperioder for fastsættelse af tillægsafgiften i artikel 5c i forordning nr. 804/68. Den eneste forskel i forhold til denne sag er, at de nævnte domme ikke vedrører fastsættelsen af det gennemsnitlige fedtindhold i produceret mælk, men fastsættelsen i henhold til forordning nr. 857/84 af de referencemængder, som er undtaget fra tillægsafgiften.
10.
En kort redegørelse for de regler, som var til behandling i disse domme, forekommer mig på sin plads. I henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 857/84 er den i artikel 5c i forordning nr. 804/68 omhandlede referencemængde i princippet lig med den mængde mælk (eller mælkeækvivalent), som producenten har leveret i kalenderåret 1981, forhøjet med 1%. I henhold til stk. 2 i samme artikel kan medlemsstaterne dog bestemme, at kalenderårene 1982 eller 1983 anvendes som fast referenceperiode. Artikel 3, 4 og 4a i forordning nr. 857/84 fastsætter undtagelser fra disse bestemmelser for nogle særlige situationer. Artikel 3, punkt 3, første afsnit, har følgende ordlyd:
»3)
De producenter, hvis mælkeproduktion i det referenceår, der er valgt i medfør af artikel 2, er blevet påvirket i kendelig grad af usædvanlige begivenheder før eller i løbet af nævnte år, kan anmode om, at der tages hensyn til et andet referencekalenderår inden for perioden 1981-1983.«
I artikel 3, punkt 3, andet afsnit, er herefter opregnet en række forhold, der gør anvendelsen af det første afsnit berettiget (
11
). »En epizooti, der berører hele eller en del af malkekvægbesætningen«, er et af disse forhold.
11.
Dommen i Erpelding-sagen af 17. maj 1988 (
12
) drejede sig om en mælkeproducent, hvis kvægbestand i perioden fra 1980 til 1985 gentagne gange blev ramt af sygdom. Det præjudicielle spørgsmål fra Luxembourgs Conseil d'État, om man under sådanne forhold »af billighedshensyn samt under hensyn til forbuddet mod forskelsbehandling af producenterne« ikke kunne lægge produktionen i et tidligere produktionsår end 1981 til grund eller tage hensyn til en teoretisk produktion, besvarede Domstolen benægtende. Af hensyn til den særlige relevans, som Domstolens argumentation har for denne sag, skal jeg citere flere af dommens præmisser.
I dommen undersøger Domstolen forordning nr. 857/84 i sammenhæng med strukturelle mælkeoverskud og udtaler derefter:
»Det bemærkes, at det fremgår af opbygningen af og formålet med de omhandlede bestemmelser, at de udtømmende opregner de situationer, hvor der kan tildeles referencemængder eller individuelle mængder, samt at de indeholder detaljerede regler for fastsættelsen af sådanne mængder. Eftersom der ikke i disse bestemmelser gives producenterne nogen mulighed for at få lagt deres mælkeleverancer uden for perioden 1981-1983 til grund, må en sådan løsning anses for udelukket, selv i tilfælde hvor producenterne ikke har haft en repræsentativ produktion i hele denne periode« (præmis 18) (min fremhævelse).
»Det kan ikke over for denne fortolkning indvendes, at den er uforenelig med de krav, som følger af force majeure-bcgrcbet ... I henhold til Domstolens faste praksis kan et force majeure-tilfælde ganske vist konkret bevirke, at den pågældende erhvervsdrivende ikke rammes af visse retsvirkninger, som i henhold til bestemmelserne indtræder, såfremt en faktisk situation ikke tilvejebringes, eller en forpligtelse ikke opfyldes, men et force majeure-tilfældc kan under ingen omstændigheder give den erhvervsdrivende en ret, som ikke har hjemmel i de omhandlede bestemmelser« (præmis 20).
Domstolen forkaster endvidere Erpelding's argument om, at de pågældende bestemmelser skulle være ugyldige, da de strider mod formålet med landbrugspolitikken, proportionalitetsprincippet og lighedsprincippet. I den forbindelse udtaler Domstolen bl. a. :
»Hvad dernæst angår anbringendet om, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat, bemærkes, at Fællesskabets lovgiver på et område, der forudsætter en vurdering af en kompliceret økonomisk situation, som det er tilfældet inden for den fælles landbrugspolitik, efter Domstolens faste praksis har et vidt skøn med hensyn til arten og rækkevidden af de foranstaltninger, der skal træffes. På grundlag af de konkrete omstændigheder, der er nævnt i forelæggelsesdommen, kan det ikke antages, at grænserne for dette skøn er overskredet i nærværende sag« (præmis 27).
»Ved at give de producenter, hvis mælkeproduktion på grund af en usædvanlig begivenhed er faldet mærkbart i det referenceår, som vedkommende medlemsstat har valgt, ret til at vælge et andet referenceår, således at valgmuligheden dog er begrænset til årene 1981-1983, har Fællesskabets lovgivende myndighed taget behørigt hensyn til disse erhvervsdrivendes særlige situation og har samtidig tilgodeset de tvingende hensyn til retssikkerheden og til tillægsafgiftsordningens effektivitet. Man har endvidere givet medlemsstaterne mulighed for på visse betingelser at omfordele uudnyttede referencemængder til producenter, der befinder sig i en særlig situation (
13
). Det kan følgelig ikke hævdes, at de erhvervsdrivende har fået pålagt urimelige byrder i forhold til de forfulgte mål, fordi man i bestemmelserne ikke har taget alle tænkelige konkrete situationer i betragtning ...« (præmis 28) (min fremhævelse).
»I nærværende sag ses den forskellige behandling, som sagsøgeren i hovedsagen hævder er retsstridig, at fremkomme som følge af, at de omhandlede bestemmelser ikke åbner mulighed for, at de producenter, hvis mælkeproduktion er faldet mærkbart igennem hele perioden 1981-1983, kan få tildelt en individuel mængde ... herved rammes denne gruppe producenter hårdere end producenter, der har haft en repræsentativ produktion i samme periode. En sådan konsekvens er imidlertid berettiget i betragtning af, at såvel retssikkerhedshensynet som hensynet til tillægsafgiftsordningens effektivitet kraver,
at kun et begrænset antal år kan tages i betragtning som referenceår. Den heraf følgende forskellige behandling er således objektivt begrundet og kan derfor ikke betegnes som diskriminerende i den betydning, der er lagt til grund i Domstolens praksis« (præmis 30) (min fremhævelse).
12.
Denne praksis er senere blevet stadfæstet i dommen i Leukhardt-sagen af 27. juni 1989 (
14
), som med hensyn til de faktiske omstændigheder er en næsten identisk sag. Domstolen gentager præmisserne fra Erpelding-dommen og tilføjer igen med den begrundelse, at Fællesskabets lovgivende myndighed i landbrugspolitikken har et vidt skøn, at de omtvistede bestemmelser ikke udgør nogen krænkelse af ejendomsretten, erhvervsfriheden og af princippet om retssikkerhed og beskyttelse af den berettigede forventning (
15
).
13.
Det forekommer mig indlysende at anvende denne retspraksis analogt på den foreliggende sag. Også i denne sag gælder det jo, at de omtvistede bestemmelser giver en udtømmende opregning, denne gang af de karakteristika for mælk, som skal anses for repræsentative, med præcise regler for fastsættelsen af disse karakteristika. Da bestemmelserne ikke giver mulighed for at tage hensyn til fedtindhold i andre perioder end 1984/86, må det uden undtagelse lægges til grund, at denne mulighed ikke eksisterer for producenter, der i hele perioden ikke havde nogen repræsentativ produktion. De hårde konsekvenser, som dette eventuelt har, begrundes — også i dette tilfælde af hensyn til retssikkerheden og tillægsafgiftsordningens effektivitet — med nødvendigbeden af at begrænse det antal år, der kan anvendes som referenceår.
14.
Man kunne mod den foreslåede analoge anvendelse af retspraksis vedrørende fritagne referencemængder i denne sag indvende, at de bestemmelser, der var til diskussion i Erpelding-og Leukhardt-sagerne, tog større hensyn til de mælkeproducenter, der blev ramt, end de i denne sag omstridte bestemmelser gør. Et sådant argument kan dog ikke overbevise mig.
Det er ganske vist rigtigt, at artikel 3, punkt 3, i forordning nr. 857/84 giver medlemsstaterne valget mellem tre faste referenceperioder (kalenderårene 1981, 1982 eller 1983), mens artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 1546/88 kun fastsætter to sådanne perioder (anvendelsesperioderne 1984/85 og 1985/86). Det kan heller ikke benægtes, at omfanget af bestemmelser for særligt byrdefulde situationer i forordning nr. 857/84 er mere omfattende. Den omfatter bl. a. også ovennævnte artikel 4a (
16
), som tillader medlemsstaterne i en begrænset periode at tildele de referencemængder, producenterne og opkøberne ikke har udnyttet, til andre producenter eller opkøbere.
Bestemmelsen vedrørende særligt byrdefulde situationer i artikel 12, stk. 1, andet afsnit, andet led, i forordning nr. 1546/88 er dog ikke på alle områder strengere end bestemmelsen i artikel 3, punkt 3, i forordning nr. 857/84. Kommissionen bemærker således med rette i sit skriftlige indlæg til Domstolen, at sidstnævnte bestemmelse kun giver en begrænset liste over tilfælde, som medlemsstaterne kan tage hensyn til, mens bestemmelsen i artikel 12 ikke gør det.
15.
Det drejer sig her faktisk igen om spørgsmålet vedrørende arten og omfanget af retternes kontrol af den interesseafvejning, som lovgiveren har foretaget inden for rammerne af sit brede skøn. I stedet for at lade sig lede af sin egen målestok skal retsinstansen foretage en prøvelse af, om lovgiver har foretaget en åbenbar urimelig afvejning af de pågældende interesser. Selv om jeg selv nok ville have ladet de pågældende mælkeproducenters interesser veje tungere, f.eks. ved at vælge en ordning med skiftende referenceperioder, således som det tidligere var tilfældet (jf. ovenfor, punkt 8), kan jeg bl. a. under henvisning til Domstolens praksis ikke i det foreliggende tilfælde stemple den af Fællesskabets lovgivende myndighed gennemførte interesseafvejning som åbenbart urimelig. Jeg ser derfor heller ingen grund til at erklære de omtvistede bestemmelser ugyldige, fordi de skulle være i strid med proportionalitetseller lighedsprincippet.
16.
Sammenfattende skal jeg herefter foreslå Domstolen, at de præjudicielle spørgsmål, som er indgivet af Finanzgericht, besvares således:
»1)
Artikel 12, stk. 1, første afsnit, og artikel 12, stk. 1, andet afsnit, andet led, i forordning (EØF) nr. 1546/88, som ændret ved artikel 1 i forordning (EØF) nr. 1033/89, kan ikke fortolkes således, at der ved fastlæggelsen af det fedtindhold i mælk, der skal anses for repræsentativt, anvendes en anden anvendelsesperiode end den første eller den anden anvendelsesperiode for tillægsafgiftsordningen.
2)
Gennemgangen — på baggrund af de i forelæggelseskendelsens anførte omstændigheder — af ovennævnte artikel 12, stk. 1 og 2, har intet frembragt, som kan rejse tvivl om de pågældende bestemmelsers gyldighed.«
(
*1
) – Originalsprog: nederlandsk.
(
1
) – EFT L 139, s. 12.
(
2
) – Kommissionens forordning (EØF) nr. 1033/89 af 20.4.1989 om ændring af forordning (EØF) nr. 1546/88 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 (EFT L 110, s. 27).
(
3
) – EFT 1968 I, s. 169. Artikel 5c blev indsat ved artikel 1 i Rådets forordning (EØF) nr. 856/84 af 31.3.1984 om ændring af forordning (EØF) nr. 804/68 om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 10).
(
4
) – Artikel 5c i forordning nr. 804/68.
(
5
) – Jf. artikel 2 i Rådets forordning (EØF) nr. 857/84 af 31.3.1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 omhandlede afgift på mælk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13).
(
6
) – Artikel 11, litra c), i forordning nr. 857/84.
(
7
) – Jf. stk. 1 i artikel 5c i forordning nr. 804/68, som ændret ved forordning nr. 856/84, som nævner »fem på hinanden folgende tidsrum, hvert pá 12 måneder ... fra den 1.4.1984«.
(
8
) – Kommissionens forordning (EØF) nr. 1371/84 af 16.5.1984 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11). Denne forordning blev ophævet ved artikel 20 i forordning nr. 1546/88.
(
9
) – Dette skete ved artikel 1 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2969/86 af 26.9.1986 om trettende ændring af forordning (EØF) nr. 1371/84 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5e i forordning (EØF) nr. 804/68 (EFT L 276, s. 28).
(
10
) – Jf. anden betragtning i forordning nr. 2969/86.
(
11
) – Den oprindelige liste er senere blevet suppleret af artikel 3 i forordning nr. 1371/84.
(
12
) – Sag 84/87, Sml. 1988, s. 2647.
(
13
) – Domstolen henviser her til ovennævnte artikel 4a i forord ning nr. 857/84, som tilføjet ved artikel 1 i Rådets ændringsforordning (EØF) nr. 590/85 af 26.2.1985 (EFT L 68, s. 1).
(
14
) – Sag 113/88, Sml. s. 1991, præmis 8.
(
15
) – For nylig bekræftet i dom af 10.1.1992, sag C-177/90, Kühn, Sml. I, s. 35.
(
16
) – Se ovenfor, punkt 11, især fodnote 13.