62008CC0168
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 12. marts 2009 (
1
)
Sag C-168/08
Laszlo Hadadi (Hadady)
mod
Csilla Marta Mesko, gift Hadadi (Hadady)
»Retligt samarbejde i civile sager — forordning (EF) nr. 2201/2003 — kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar — artikel 64 — overgangsbestemmelser — anvendelse på en afgørelse truffet i en medlemsstat, der har tiltrådt Den Europæiske Union i 2004 — artikel 3, stk. 1 — kompetence i skilsmissesager — relevante tilknytningsmomenter — sædvanligt opholdssted — statsborgerskab — ægtefæller bosiddende i Frankrig og begge indehavere af fransk og ungarsk statsborgerskab«
I — Indledning
1.
Frankrigs cour de cassation har med nærværende anmodning forelagt Domstolen nogle spørgsmål til fortolkning af Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (
2
).
2.
Spørgsmålene skal tjene til at afklare, om kompetencen til at træffe afgørelse om en skilsmisse ligger hos en ungarsk eller en fransk ret, når begge ægtefæller har deres sædvanlige opholdssted i Frankrig og er både ungarske og franske statsborgere.
3.
Spørgsmålene er rejst i forbindelse med anerkendelsen i Frankrig af en skilsmissedom afsagt af en ungarsk ret. Dommen blev afsagt, før forordning nr. 2201/2003 trådte i kraft, i tilknytning til en retssag, som var anlagt, før Ungarn tiltrådte EU. I et sådant tilfælde afhænger anvendelsen af forordning nr. 2201/2003 i henhold til den relevante overgangsbestemmelse af, om retterne i domsstaten ville have været kompetente efter reglerne i forordningen.
II — Relevante retsforskrifter
4.
Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 (»generel kompetence«) bestemmer:
»1.   Kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab ligger hos retterne i den medlemsstat:
a)
på hvis område
—
ægtefællerne har deres sædvanlige opholdssted, eller
—
ægtefællerne havde deres sidste sædvanlige opholdssted, for så vidt en af dem stadig opholder sig dér, eller
—
sagsøgte har sit sædvanlige opholdssted, eller
—
en af ægtefællerne, i tilfælde af fælles begæring, har sit sædvanlige opholdssted, eller
—
sagsøgeren har sit sædvanlige opholdssted, hvis vedkommende har opholdt sig dér i mindst et år umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen, eller
—
sagsøgeren har sit sædvanlige opholdssted, hvis vedkommende har opholdt sig dér i mindst seks måneder umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen og er statsborger i den pågældende medlemsstat eller, for så vidt angår Det Forenede Kongerige og Irland, har »domicil« dér
b)
hvis nationalitet begge ægtefæller har, eller, for så vidt angår Det Forenede Kongerige og Irland, hvor begge ægtefæller har »domicil««.
5.
Forordningens artikel 19, stk. 1 og 3, fastlægger følgende regler for ægteskabssager, der allerede verserer for en anden ret:
»1.   Såfremt der anlægges sag vedrørende skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab mellem de samme parter ved retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken der først er anlagt sag, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået.
[…]
(3)   Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken der først er anlagt sag, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første. […]«
6.
Forordningens artikel 21 regulerer anerkendelsen af udenlandske retsafgørelser og bestemmer bl.a.:
»1.   Retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure.
[…]
3.   En berettiget part kan efter proceduren i afdeling 2 få fastslået, at en retsafgørelse skal anerkendes, eller at en retsafgørelse ikke skal anerkendes, jf. dog afdeling 4.
[…]
4.   Gøres anerkendelsen af en retsafgørelse gældende under en verserende sag ved en ret i en medlemsstat, kan denne ret træffe afgørelse i spørgsmålet.«
7.
Forordningens artikel 22 fastlægger bl.a. følgende grunde til ikke-anerkendelse af en retsafgørelse om skilsmisse:
»a)
såfremt en anerkendelse åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til
b)
såfremt sagsøgte er dømt som udebleven, og det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument ikke er blevet forkyndt for sagsøgte i så god tid og på en sådan måde, at denne har kunnet varetage sine interesser under sagen, medmindre det fastslås, at sagsøgte utvetydigt har accepteret retsafgørelsen […]«.
8.
I henhold til forordningens artikel 24 kan kompetencen for retten i domsstaten dog ikke efterprøves. Navnlig kan en efterprøvelse af foreneligheden med grundlæggende retsprincipper, som omhandlet i artikel 22, litra a), ikke omfatte kompetencereglerne i forordningens artikel 3-14.
9.
Forordningens artikel 64, stk. 1, 3 og 4, indeholder følgende overgangsbestemmelser:
»1.   Denne forordning finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt, og på officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt, samt på aftaler mellem parterne, der er indgået, efter den dato, hvor forordningen finder anvendelse som fastsat i artikel 72.
[…]
3.   Retsafgørelser, som er truffet inden datoen for denne forordnings anvendelse i sager, der er anlagt efter ikrafttrædelsen af forordning (EF) nr. 1347/2000, anerkendes og fuldbyrdes efter kapitel III i denne forordning, for så vidt de vedrører henholdsvis skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab eller forældreansvar over for børn af begge ægtefæller i forbindelse med sådanne ægteskabssager.
4.   Retsafgørelser, som er truffet inden datoen for denne forordnings anvendelse, men efter ikrafttrædelsesdatoen for forordning (EF) nr. 1347/2000 i sager, der er anlagt inden ikrafttrædelsesdatoen for forordning (EF) nr. 1347/2000, anerkendes og fuldbyrdes efter kapitel III i denne forordning, for så vidt de vedrører henholdsvis skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab eller forældreansvar over for børn af begge ægtefæller i forbindelse med sådanne ægteskabssager, og forudsat at kompetencereglerne er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i kapitel II i denne forordning eller i forordning (EF) nr. 1347/2000 eller i en konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den medlemsstat, som anmodningen rettes til.«
10.
I henhold til artikel 72 trådte forordning nr. 2201/2003 i kraft den 1. august 2004 og anvendes fra den med undtagelse af artikel 67, 68, 69 og 70, som anvendes fra den .
11.
Forordning nr. 2201/2003 bygger indholdsmæssigt på den forordning, den erstatter, nemlig Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29. maj 2000 (
3
) om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn (
4
). Artikel 2 i forordning nr. 1347/2000 svarer ordret til artikel 3 i forordning nr. 2201/2003. I henhold til artikel 46 i forordning nr. 1347/2000 trådte denne i kraft den .
12.
Forordning nr. 1347/2000 overtog på sin side i stort omfang reglerne i konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union, om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager af 28. maj 1998 (
5
) (herefter »Bruxelles-II-konventionen«). Konventionen kom af samme grund ikke til at træde i kraft. Ved vedtagelsen af forordning nr. 1347/2000 blev den forklarende rapport til konventionen, udarbejdet af Alegría Borrás (herefter »Borrás-rapporten«) (
6
), taget til efterretning af Rådet for Den Europæiske Union (
7
).
III — Faktiske omstændigheder og de præjudicielle spørgsmål
13.
Hr. Iaszlo Hadadi og fru Csilla Marta Mesko er ungarske statsborgere. De blev gift i Ungarn i 1979 og emigrerede til Frankrig i 1980. I 1985 fik de desuden fransk statsborgerskab. Ifølge Csilla Marta Meskos forklaring var hun mellem 2000 og 2004 gentagne gange udsat for vold fra sin mands side. Iaszlo Hadadi indgav skilsmissebegæring ved retten i Pest (Ungarn) den 23. februar 2002. Først seks måneder senere fik Csilla Marta Mesko, efter hvad hun har forklaret, kendskab til denne retssag. Den afsagde retten endelig dom til skilsmisse.
14.
Den 19. februar 2003 indgav Csilla Marta Mesko begæring om skilsmisse på grund af den anden parts skyld til afdelingen for familiesager ved tribunal de grande instance i Meaux (Frankrig). Med kendelse af afviste retten begæringen. Csilla Marta Mesko appellerede afgørelsen til cour d’appel Paris, som ophævede kendelsen afsagt af retten i første instans. Cour d’appel begrundede sin afgørelse med, at den ungarske rets skilsmissedom ikke kunne anerkendes i Frankrig, og at Csilla Marta Meskos skilsmissebegæring derfor kunne antages til realitetsbehandling.
15.
Denne dom indbragte Iaszlo Hadadi for cour de cassation, som med sin dom af 16. april 2008 har forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål i medfør af artikel 234 EF og 68 EF:
»1)
Skal artikel 3, stk. 1, litra b), [i forordning nr. (EF) 2201/2003] fortolkes således, at det i det tilfælde, hvor ægtefællerne er statsborgere i såvel den stat, hvor retten er beliggende, som statsborgere i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, er nationaliteten — henset til den medlemsstat, hvor den ret, hvorved sagen er anlagt, er beliggende — der er afgørende?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, skal bestemmelsen da fortolkes således, at den i det tilfælde, hvor ægtefællerne begge er statsborgere i de samme to medlemsstater, peger på statsborgerskabet i den medlemsstat, hvortil tilknytningen er stærkest?
3)
Såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende, skal bestemmelsen da fortolkes således, at den giver ægtefællerne en yderligere mulighed for efter deres valg at anlægge sag ved retterne i begge de medlemsstater, hvor de er statsborgere?«
16.
Under sagen for Domstolen har hr. Hadadi, fru Mesko, den franske, den tyske, den finske, den polske, den slovakiske og den tjekkiske regering samt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber afgivet indlæg.
IV — Retlig vurdering
A — Indledende bemærkning vedrørende anvendelsen af forordningen i henhold til overgangsbestemmelserne
17.
Genstanden for hovedsagen er en skilsmissebegæring indgivet af Mesko. Betingelsen for, at sagen kan realitetsbehandles, synes at være, at ægteskabet ikke allerede er opløst ved en dom afsagt af en ret i en anden medlemsstat, som skal anerkendes af de franske retsinstanser. Spørgsmålet om anerkendelse af den ungarske skilsmissedom af 4. maj 2004 må således afklares før undersøgelsen af, om den skilsmissebegæring, der er indgivet til de franske retsinstanser, kan realitetsbehandles.
18.
Indledningsvis skal det bemærkes, at artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 lægger princippet om anerkendelse til grund. Manglende kompetence hos retten i domsstaten berettiger i henhold til artikel 24 i samme forordning normalt ikke til at nægte anerkendelse.
19.
Skilsmissebegæringen blev dog indgivet, og dommen i sagen afsagt i Ungarn på et tidspunkt, hvor forordning nr. 2201/2003 endnu ikke fandt anvendelse. En anerkendelse af skilsmissedommen, der støtter sig på forordningen, kommer derfor kun i betragtning i henhold til overgangsbestemmelserne. Den forelæggende ret har på dette punkt korrekt henvist til forordningens artikel 64, stk. 4, der drejer sig om retsafgørelser vedrørende skilsmisse, som
—
er truffet inden datoen for forordning nr. 2201/2003’s anvendelse, men efter ikrafttrædelsesdatoen for forordning (EF) nr. 1347/2000
—
i en sag, der er anlagt inden ikrafttrædelsesdatoen for forordning nr. 1347/2000.
20.
De relevante bestemmelser i forordning nr. 2201/2003 anvendes i henhold til artikel 72 fra den 1. marts 2005. Forordning nr. 1347/2000 trådte i kraft den . For Ungarns vedkommende er det dog den, der er afgørende, idet det fælles regelværk i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 2 (
8
) først er bindende fra denne dag for de nye medlemsstater og gældende dér. Hadadi indgav sin skilsmissebegæring den, dvs. før forordning nr. 1347/2000 fandt anvendelse i Ungarn. Skilsmissedommen blev afsagt den, altså efter at forordning nr. 1347/2000 var blevet gældende i Ungarn, men før forordning nr. 2201/2003 kunne anvendes.
21.
Ganske vist fik Mesko, efter hvad hun har oplyst, først kendskab til retssagen seks måneder efter, at den var påbegyndt. Hun har imidlertid ikke gjort gældende, at Hadadi forsømte at træffe de foranstaltninger, der påhvilede ham, for at få stævningen forkyndt for hende, således at sagen i henhold til artikel 16 i forordning nr. 2201/2003 ikke kunne anses for anlagt ved retten på dette tidspunkt. Det fremgår i øvrigt af sagens akter, at hun har givet møde i sagen for retten i Pest.
22.
Dermed er sagen anlagt og retsafgørelsen truffet inden for de tidsrum, der er omfattet af artikel 64, stk. 4. Afgørelsen skal derfor i henhold til forordning nr. 2201/2003 anerkendes, såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i kapitel II i denne forordning eller i forordning nr. 1347/2000 eller i en konvention, som, da sagen blev anlagt, var gældende mellem Den Franske Republik og Republikken Ungarn.
23.
Det fremgår ikke af sagens akter, hvilke bestemmelser retten i Pest bygger sin kompetence på, og hvorledes disse bestemmelser lyder. Men for at kunne antage, at de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med artikel 3 i forordning nr. 2201/2003, med den enslydende bestemmelse i artikel 2 i forordning nr. 1347/2000 eller med de relevante bestemmelser i en konvention, er det tilstrækkeligt, hvis de ungarske retter også ville have været kompetente på grundlag af disse bestemmelser. Det er ikke nødvendigt at foretage en mere vidtgående sammenligning af de pågældende regler. Artikel 64, stk. 4, i forordning nr. 2201/2003 skal nemlig sikre, at forordningens bestemmelser om anerkendelse i vidt omfang skal dække afgørelser truffet af alle de retsinstanser, som også ville have været kompetente ved anvendelse af harmoniserede eller aftalebaserede regler.
24.
Om dette var tilfældet, dvs. om retten i Pest også ville have været kompetent i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2201/2003, skal den præjudicielle anmodning bidrage til at afklare.
B — Om de præjudicielle spørgsmål
25.
I henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2201/2003 ligger kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende skilsmisse hos retterne i den medlemsstat, hvis nationalitet begge ægtefæller har, eller, for så vidt angår Det Forenede Kongerige og Irland, hvor begge ægtefæller har »domicil«. Den situation, at begge ægtefæller har dobbelt statsborgerskab i de samme to stater, er der ingen særlig regel om i bestemmelsen (
9
). De tre præjudicielle spørgsmål tager forskellige muligheder i betragtning for, hvorledes kompetencen i et sådant tilfælde skal bestemmes i henhold til artikel 3, stk.1, litra b), i forordning nr. 2201/2003.
26.
Hvis det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal der først og fremmest fokuseres på det dominerende statsborgerskab (dvs. statsborgerskabet i den stat, hvortil tilknytningen er stærkest). Som det dominerende statsborgerskab må vel det statsborgerskab anses, som på grundlag af yderligere kriterier, som f.eks. sædvanligt opholdssted, giver den tætteste tilknytning til retterne i en af de medlemsstater, som ægtefællerne er statsborgere i. Kompetencen i henhold til forordningens artikel 3, stk. 1, litra b), ville i så fald alene ligge hos retterne i den medlemsstat, som de var knyttet til ved deres dominerende statsborgerskab. Medlemsstater, hvortil statsborgerskabet var mindre stærkt knyttet, ville være udelukket som værneting efter denne bestemmelse.
27.
Alternativet hertil findes i den mulighed, som det tredje spørgsmål åbner for, nemlig at de to fælles statsborgerskaber giver grundlag for ligestillede værneting, som frit kan vælges af sagsøgeren. Følgelig ville kompetencen ligge hos retterne i den medlemsstat, hvor der først er anlagt sag. En ret, ved hvilken der senere anlægges sag i den anden medlemsstat, måtte erklære sig for inkompetent i henhold til forordningens artikel 19, stk. 3.
28.
Som det første punkt rejser cour de cassation det spørgsmål, om en national ret, når der er tale om personer med dobbelt statsborgerskab, altid skal give det indenlandske statsborgerskab forrang, uanset om det er det dominerende statsborgerskab.
1. Det første spørgsmål
29.
Ved besvarelsen af det første spørgsmål skal det tages i betragtning, at de franske retter behandler en atypisk situation, idet de, når artikel 64, stk. 4, i forordning nr. 2201/2003 finder anvendelse, ikke skal tage stilling til deres egen kompetence, men til kompetencen for retsinstanser i en anden medlemsstat.
30.
Normalt undersøger enhver ret, for hvilken en sag er indbragt, derimod kun sin egen kompetence og erklærer sig om nødvendigt for ikke-kompetent i henhold til forordningens artikel 17. Anser den sig for kompetent og træffer afgørelse i sagen, skal dommen anerkendes i en anden medlemsstat, dog med forbehold af de grunde til ikke-anerkendelse, der er fastlagt i forordningens artikel 22. Om retten i domsstaten rent faktisk havde kompetence, kan i henhold til forordningens artikel 24 ikke længere efterprøves i anerkendelsesstaten.
31.
Dette princip kommer også til udtryk i litispendens-reglen i forordningens artikel 19, stk. 1. Ifølge denne regel skal enhver anden ret end den, ved hvilken den samme ægteskabssag først er anlagt, udsætte sagen på embeds vegne, indtil den ret i en anden medlemsstat, hvor sagen først er anlagt, har erklæret sig for kompetent. Den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, må ikke gå videre med den verserende sag, f.eks. fordi den anser den første ret for ikke-kompetent. Denne regel finder imidlertid ikke umiddelbart anvendelse i den foreliggende sag, idet sagen blev anlagt, før forordningen fandt anvendelse (artikel 64, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003).
32.
Dermed rejser der sig det spørgsmål, hvorledes en ret i anerkendelsesstaten skal forholde sig, når den i henhold til forordningens artikel 64, stk. 4, undtagelsesvis skal undersøge, om retten i domsstaten havde kompetence i henhold til forordningens artikel 3, stk. 1, litra b), hvis ægtefællerne ud over at være statsborgere i domsstaten også er statsborgere i anerkendelsesstaten.
33.
Cour d’appel har åbenbart følgende opfattelse af dette problem: Hvilket (fælles) statsborgerskab, som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra b), de to ægtefæller har, skal udelukkende vurderes efter national lovgivning. Ifølge fransk ret skal personer, der er statsborgere i flere stater, og som har fransk statsborgerskab, udelukkende behandles som franske statsborgere uden hensyn til, at de derudover besidder et andet eller flere andre statsborgerskaber. Følgelig er de ungarske retsinstanser ikke kompetente i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), i sagen om ægteparret Hadadis’ skilsmisse, da parret — efter de franske retters opfattelse — er franskmænd og ikke ungarere.
34.
Dette synspunkt kan jeg ikke tilslutte mig.
35.
Som den tyske og den polske regering samt Kommissionen har gjort gældende, kan det med hensyn til anvendelsen af artikel 3, stk. 1, litra b), ikke afgøres alene på grundlag af national ret, hvilket statsborgerskab en person med dobbelt statsborgerskab besidder, eller hvilket af flere statsborgerskaber der skal tages i betragtning. Der er i denne situation derimod behov for en selvstændig fortolkning af begrebet statsborgerskab. Kun en selvstændig fortolkning sikrer nemlig, at forordningens bestemmelser om kompetence anvendes ensartet i samtlige medlemsstater (
10
).
36.
Ganske vist anføres det i Borrás-rapporten, at Bruxelles II-konventionen ikke indeholder bestemmelser om følgerne af dobbelt statsborgerskab, og den enkelte medlemsstats retter skal følgelig i sådanne situationer henholde sig til de interne regler inden for rammerne af de almindelige fællesskabsregler på området (
11
).
37.
Selv om man antager, at dette udsagn passer på konventionen, kan det ikke uden videre overføres på forordning nr. 2201/2003. Når det drejer sig om en konvention mellem medlemsstaterne, der bygger på EU-traktaten, skal spørgsmål, der ikke udtrykkeligt er reguleret deri, nemlig i højere grad besvares med en henvisning til national ret, end når det drejer sig om en EF-forordning. I forbindelse med fællesskabsakter skal der i sådanne tilfælde fortrinsvis foretages en selvstændig fortolkning, der tager sigte på meningen og formålet med bestemmelserne. Desuden indeholder Borrás-rapporten selv en henvisning til, at de nationale regler skal holde sig inden for rammerne af de almindelige fællesskabsregler.
38.
I denne forbindelse har nogle procesdeltagere henvist til dommene i sagen Micheletti m.fl. og Garcia Avello-sagen (
12
), i hvilke Domstolen beskæftigede sig med betydningen af de grundlæggende friheder og det generelle forbud mod forskelsbehandling i tilfælde af dobbelt statsborgerskab. I den foreliggende sag rejser der sig imidlertid ikke noget spørgsmål om rækkevidden af grundlæggende friheder, da det allerede af forordning nr. 2201/2003 kan udledes tilstrækkeligt klart, på hvilke betingelser statsborgerskabet er den relevante tilknytning.
39.
Således udelukker artikel 3, stk. 1, litra b), i forordningen at behandle personer med dobbelt statsborgerskab udelukkende som egne statsborgere. En sådan behandling ville nemlig medføre, at disse personer ville være forhindret i over for retten i en medlemsstat — her en fransk ret — at påberåbe sig artikel 3, stk. 1, litra b), for at begrunde kompetencen hos retsinstanser i en anden medlemsstat — her Ungarn — selv om de er statsborgere i den stat, som den ret, der behandler sagen, hører under.
40.
Såfremt retterne i den pågældende anden medlemsstat — hvilket er hovedreglen — selv skulle undersøge deres kompetence, måtte de i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), erklære sig for kompetente i sager om to egne statsborgeres skilsmisse (
13
). Hvis det undtagelsesvis er en ret i anerkendelsesstaten, der skal bedømme kompetencen for den ret i domsstaten, der har truffet afgørelsen, må den tage hensyn til, at ægtefællerne også er statsborgere i domsstaten, og at dennes retter derfor ligeledes måtte anse sig for kompetente på grund af statsborgerskabet. Dette svarer også til principperne om gensidig tillid og gensidig anerkendelse, som ligger til grund for forordningen.
41.
Artikel 3 i Haagkonventionen af 12. april 1930 om visse spørgsmål vedrørende lovkonflikter om statsborgerskab (
14
) er ikke til hinder for den her fremsatte fortolkning. Denne bestemmelse kodificerer den sædvaneretlige regel, at en person, som besidder to eller flere statsborgerskaber, kan anses for egen statsborger af enhver stat, hvis statsborgerskab den pågældende besidder. I en situation som den foreliggende påbyder denne regel dog ikke, at der helt ses bort fra, at en anden stat, som en person også er statsborger i, ligeledes behandler denne person som sin egen statsborger (
15
).
42.
Det første spørgsmål skal derfor besvares således:
Hvis en ret i en medlemsstat i henhold til artikel 64, stk. 4, i forordning nr. 2201/2003 skal undersøge, om den ret i domsstaten, som har truffet afgørelsen, var kompetent i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), i samme forordning, må den ikke anse ægtefæller, som begge er statsborgere både i den medlemsstat, hvor sagen er anlagt, og i domsstaten, for udelukkende at være dens egne statsborgere. Den skal tværtimod tage hensyn til, at ægtefællerne også besidder statsborgerskab i domsstaten, og at dennes retsinstanser derfor var kompetente til at træffe afgørelsen.
2. Det andet og det tredje spørgsmål
43.
Det andet og tredje spørgsmål er indbyrdes alternative: Når det drejer sig om at bestemme den retslige kompetence i sager om skilsmisse mellem personer med dobbelt statsborgerskab, er det enten kun det dominerende statsborgerskab, der skal tages i betragtning, således at der på grundlag af statsborgerskabet kun findes ét værneting, eller det er begge statsborgerskaber, med det resultat, at der på dette grundlag er kompetence for domstolene i begge medlemsstater. For at vurdere argumenterne for og imod begge mulige løsninger, skal spørgsmålene derfor behandles under ét.
44.
Fru Mesko og den polske regering plæderer for at fokusere på det dominerende statsborgerskab. I betragtning af det mere end tyveårige ophold i Frankrig anser Marta Mesko dette for at være det franske statsborgerskab. Hun understreger, at ligestilling af begge statsborgerskaber ville udløse et kapløb til retterne og muliggøre misbrug ved hjælp af »forum shopping«.
45.
Heroverfor understreger de øvrige procesdeltagere, at artikel 3, stk. 1, litra b), udelukkende fokuserer på ægtefællernes fælles statsborgerskab. Den retslige kompetence må ikke gøres afhængig af den yderligere betingelse, at dette er det dominerende statsborgerskab. Det fremhæves endvidere, at artikel 3, stk. 1, litra a), under alle omstændigheder åbner for flere værneting, som har tilknytning til det sædvanlige opholdssted, og som er sidestillet med det værneting, der bygger på det fælles statsborgerskab.
46.
Det skal indledningsvis bemærkes, at det kun er retternes kompetence, der reguleres i forordning nr. 2201/2003, derimod ikke regler om lovvalg, som afgør, hvilken materiel ret der gælder for skilsmissen. Den ret, der er kompetent i henhold til forordning nr. 2201/2003, skal derfor ud fra den nationale lovgivning afgøre, hvilken lovgivning der skal anvendes. Hvis de interne lovvalgsregler — som det åbenbart også er tilfældet i Ungarn — fortrinsvis erklærer den lovgivning, der gælder for den retsinstans, ved hvilken sagen er anlagt, for anvendelig (lex fori), kan der imidlertid allerede sammen med fastlæggelsen af værneting være truffet afgørelse om, hvilken lovgivning der skal anvendes.
47.
Den »lovvalgsblindhed« (négation des conflits de lois) i forordningen, der kritiseres i litteraturen (
16
), kan derfor rent faktisk give grobund for, at ægtefællerne giver sig til at løbe om kap til retterne. I stedet for i ro og mag at tænke over, hvordan skilsmisseproceduren skal påbegyndes, kan uenige ægtefæller muligvis blive forledt til hurtigt at anlægge sag ved en af de kompetente retter for at sikre sig de fordele, der er knyttet til de materielle skilsmisseregler, som anvendes af det pågældende værneting i henhold til dettes internationale privatret. Hvis der anlægges sag ved to retter, ligger kompetencen nemlig i henhold til prioritetsreglen i forordningens artikel 19 hos den ret, ved hvilken der først er anlagt sag.
48.
Disse negative følger af, at forordningen begrænser sig til at regulere kompetencen, har også Kommissionen øje for. Den har derfor allerede foreslået at indføre fælles regler om lovvalg (
17
).
49.
Ovenstående overvejelser vedrører imidlertid kun selve skilsmissen, derimod ikke følgerne af skilsmissen, såsom især krav om underholdsbidrag. Kompetencereglen herom i artikel 5, nr. 2, i forordning (EF) nr. 44/2001 (
18
) er netop blevet erstattet af en særlig forordning (
19
), som desuden henviser til Haag-protokollen af 23. november 2007 om, hvilken lov der finder anvendelse på underholdspligt. Heller ikke kompetencen i sager om forældremyndighed falder ifølge artikel 12 i forordning nr. 2201/2003 automatisk sammen med kompetencen i skilsmissesager. Med hensyn til de formueretlige følger af en skilsmisse eksisterer der faktisk slet ikke nogen fællesskabsretlige regler.
50.
Formelt set anfægter Marta Mesko Pest-rettens kompetence. I virkeligheden synes hun dog især at anse det for urimeligt, at det er ungarsk og ikke fransk lovgivning, der blev anvendt på skilsmissen. Hun formoder, at hendes mand bevidst indgav skilsmissebegæring i Ungarn for at slippe for følgerne af en skilsmisse, hvor der efter fransk ret er en skyldig part, selv om ægteparret praktisk talt ikke længere havde nogen forbindelse til Ungarn.
51.
På baggrund heraf skal det undersøges, om artikel 3, stk. 1, litra b), skal fortolkes således, at det i tilfælde af flere statsborgerskaber kun er det dominerende fælles statsborgerskab, der begrunder rettens kompetence.
52.
Princippet om det dominerende statsborgerskabs forrang har længe været kendt inden for folkeretten (
20
), hvor det f.eks. har indflydelse på staternes ret til at yde diplomatisk beskyttelse (
21
). Det er især statsborgerskabet i den stat, i hvilken personen har sit sædvanlige opholdssted, der her anses for det dominerende (
22
).
53.
Det er i den foreliggende sag ikke nødvendigt at undersøge, i hvilket omfang de grundlæggende friheder sætter grænser for at overføre dette koncept (
23
), såfremt allerede forordningen er til hinder for, at der fortrinsvis tages hensyn til det dominerende statsborgerskab. Til gengæld skal det undersøges, om begrebet statsborgerskab i artikel 3, stk. 1, litra b), kan fortolkes således, at det for personer med flere statsborgerskaber kun er statsborgerskabet i den medlemsstat, til hvilken der består den tætteste faktiske tilknytning, som skal tages i betragtning.
54.
En sådan fortolkning kan for det første ikke støtte sig til ordlyden i artikel 3, stk. 1, litra b). Som den tyske regering korrekt har fremført, henviser forordningen flere andre steder til statsborgerskabet, uden at der dermed kun menes et dominerende statsborgerskab. Hvis lovgiver som en afvigelse herfra i artikel 3, stk. 1, litra b), havde ønsket at lade et dominerende statsborgerskab være det relevante, måtte man have forventet en hertil svarende udtrykkelig regel.
55.
Det er dog ikke kun ordlyden, der er afgørende. Der skal også tages hensyn til meningen og formålet med bestemmelsen, dens tilblivelseshistorie og den kontekst, den indgår i.
56.
Som det fremgår af første betragtning til forordning nr. 2201/2003, bidrager den til at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer. Hvad angår bestemmelserne om ægteskabssager forfølger den fortsat de mål, som allerede lå til grund for forordning nr. 1347/2000 og Bruxelles-II-konventionen (
24
).
57.
Som forklaret i Borrás-rapporten, bygger kompetencebestemmelserne i Bruxelles-II-konventionen på tanken om, at der skal tages hensyn til parternes interesse, og at der skal gives en fleksibilitet, der harmonerer med folks mobilitet. Bestemmelserne tog sigte på at lade hensynet til de enkelte personer komme i første række uden at sætte retssikkerheden over styr (
25
). På denne baggrund er de fastsatte kompetencekriterier gjort objektive, alternative og eksklusivt anvendelige (
26
).
58.
Disse målsætninger taler for at give personer, der har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed, mulighed for et fleksibelt valg af værneting. Således kan det være lettere for disse personer at henvende sig til retterne i den medlemsstat, hvor de har deres sædvanlige opholdssted. Man kan dog lige så let forestille sig, at de hellere vil henvende sig til retterne i den stat, de stammer fra, hvor de behersker sproget bedre og er mere fortrolige med retssystemet. Derfor åbner artikel 3, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 2201/2003 flere muligheder for værneting, som til forskel fra visse værneting i Bruxelleskonventionen af 27. september 1968 med vilje ikke er indordnet i noget hierarki (
27
).
59.
Hvis man inden for rammerne af artikel 3, stk. 1, litra b), kun ville tage hensyn til det dominerende statsborgerskab for personer med dobbelt statsborgerskab, ville dette medføre en indskrænkning af valgmulighederne. Da det sædvanlige opholdssted ville være af væsentlig betydning ved kvalifikationen som dominerende statsborgerskab, ville værneting i henhold til artikel 3, stk. 1, litra a) og b), ofte falde sammen. Når det drejer sig om personer med dobbelt statsborgerskab, ville dette rent faktisk føre til det hierarki af værneting i litra a) og b), som man netop har villet undgå. Derimod ville et ægtepar med kun ét fælles statsborgerskab stadig kunne gå til retterne i den stat, de stammer fra, selv om det er længe siden, at de har haft deres sædvanlige opholdssted i denne stat, og der kun består ganske få reelle tilknytningspunkter til den.
60.
Kompetencekriterierne skal, som det understreges i tolvte betragtning til forordning nr. 1347/2000 (
28
), sikre en reel tilknytning til den pågældende stat. Denne tilknytning etableres enten i kraft af det sædvanlige opholdssted i den stat, hvor sagen indbringes, eller ved det fælles statsborgerskab. Lovgiver bygger her på en generaliserende formodning om, at der med statsborgerskabet også består en virkelig forbindelse, og vælger således et kriterium, som er let at anvende og muliggør en bestemmelse af et kompetent værneting, der ikke kan rejses tvivl om.
61.
Videregående kvalitative kriterier, såsom hvorvidt der foreligger et dominerende statsborgerskab, indgår ikke i artikel 3, stk. 1, litra b). Konstateringen af, om et statsborgerskab er dominerende, ville nemlig for det første yderligere besvære undersøgelsen af den retslige kompetence. For det andet ville det stride mod forordningens formål om at skabe retssikkerhed med hensyn til den retslige kompetence.
62.
Konstateringen af, om et statsborgerskab er dominerende, ville være behæftet med alvorlig usikkerhed allerede af den grund, at der mangler en definition på dette vage begreb. Desuden ville man muligvis være nødt til at tage hensyn til en række faktiske omstændigheder, som ikke altid fører til et entydigt resultat. I værste fald kunne det ende med en negativ kompetencekonflikt, hvis to retsinstanser hver især anså statsborgerskabet i den anden medlemsstat for det dominerende. Forordningen rummer ikke nogen bestemmelse, der kan anvendes på den slags kompetencekonflikter, i kraft af hvilken en ret i en medlemsstat kan henvise sagen med bindende virkning til en ret i en anden medlemsstat (
29
).
63.
Denne konklusion hindres ikke af, at det ifølge artikel 3, stk. 1, litra b), når det drejer sig om Det Forenede Kongerige og Irland, er ægtefællernes »domicil«, der er afgørende i stedet for deres statsborgerskab. Ganske vist kan »domicil« udvise visse ligheder med et dominerende statsborgerskab. Først og fremmest kan hver person i henhold til de relevante nationale bestemmelser altid kun have ét »domicil« (
30
). Der kan imidlertid ikke af denne særregel, der gælder for to medlemsstater, og som tillader dem at holde fast ved nogle traditionelt anvendte kriterier for at begrunde en kompetence, drages nogle almene slutninger angående fortolkningen af begrebet statsborgerskab.
64.
Som den slovakiske regering desuden med rette betoner, kan der, hvis der foreligger et fælles »domicil« i en medlemsstat samtidig med et fælles statsborgerskab i en anden medlemsstat, optræde de samme problemer, som hvis der foreligger to statsborgerskaber. Der kan af forordningen ikke udledes nogen henvisning til, at det eneste mulige værneting i dette tilfælde hviler på det fælles »domicil«, mens det skulle være udelukket at indbringe sagen for retterne i det land, hvor begge parter er statsborgere.
65.
Sammenfattende skal det således fastslås, at en indskrænkning af begrebet statsborgerskab i artikel 3, stk. 1, litra b), til at betyde dominerende statsborgerskab hverken svarer til ordlyden af eller til formålene med forordning nr. 2201/2003. Forordningens kompetencesystem vedrørende skilsmissesager hviler alt i alt ikke på tanken om at udelukke flere mulige værneting. Tværtimod bestemmes det udtrykkeligt, at der er tale om en ligestilling af flere forskellige værneting.
66.
Hertil hører nødvendigvis, at sagsøgeren har ret til at vælge. At personer med dobbelt statsborgerskab så kan vælge mellem retter i to medlemsstater, hvis kompetence udelukkende hviler på statsborgerskabet, er ikke i strid med forordningen. Da artikel 3, stk. 1, litra b), forudsætter, at begge ægtefæller er statsborgere i den stat, hvor sagen anlægges, sikres det hermed ved anvendelsen af denne bestemmelse, at begge ægtefæller har samme relation til det pågældende værneting, og at der ikke kan anlægges sag ved en ret, hvis kompetence er helt uforudsigelig eller usandsynlig for den ene eller den anden ægtefælle.
67.
Sagsøgerens valgmulighed medfører heller ikke nogen øget retsusikkerhed. Det følger af princippet om retssikkerhed, at fællesskabslovgivningen skal være klar, og de retsundergivne må kunne forudse dens anvendelse (
31
). Artikel 3, stk. 1, litra b), opfylder i den her givne fortolkning disse krav, idet kompetencen kan bestemmes entydigt på grundlag af det fælles statsborgerskab. Ganske vist kan retter i flere medlemsstater komme på tale som kompetente, når det drejer sig om personer med flere statsborgerskaber. Hvis sagen som følge heraf anlægges ved retter i flere medlemsstater, løser forordningens artikel 19 dog kompetencekonflikten på entydig vis.
68.
Som den foreliggende sag viser, er negative bivirkninger såsom kapløb om, hvem der først anlægger sag, i sig selv ikke særlig problematiske i forbindelse med spørgsmålet om retslig kompetence. Selv om Marta Mesko har levet længe i Frankrig, og det er dyrere for hende at deltage i retssagen i Ungarn end i en retssag på hendes opholdssted, er det alligevel ikke værnetinget som sådan, hun er imod. Det, hun anfægter, er anvendelsen af ungarsk i stedet for fransk skilsmisseret. Dette er dog ikke nogen umiddelbar følge af forordning nr. 2201/2003, men af reglerne i ungarsk international privatret. Det ville ikke være formålstjenligt at kompensere for manglen på ensartede lovkonfliktregler ved at fortolke de eksisterende kompetenceregler på en måde, der strider mod deres formål og systematik.
69.
Endelig kan det heller ikke anses for misbrug at anlægge sag ved en i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), kompetent ret, sådan som Marta Meskos repræsentant har gjort gældende under den mundtlige forhandling. Ganske vist er det ifølge fast retspraksis ikke tilladt at påberåbe sig fællesskabsretten, når der er tale om svig eller misbrug (
32
). Dog forudsætter misbrug, at en påberåbelse af fællesskabsbestemmelserne ville stride mod formålet med dem, selv om betingelserne i disse bestemmelser formelt er overholdt (
33
).
70.
Et sagsanlæg ved retterne i en medlemsstat, hvori begge ægtefæller er statsborgere, strider imidlertid ikke mod formålet med artikel 3, stk. 1, litra b), heller ikke selv om det bygger på et statsborgerskab med mindre stærk tilknytning.
71.
Det skal i øvrigt bemærkes, at retssikkerheden spiller en stor rolle i forbindelse med bestemmelser om retslig kompetence, idet den kræver, at de retsundergivne må kunne forudse fællesskabsrettens anvendelse (
34
). Derfor kan forestillingen om retsmisbrug kun i undtagelsestilfælde føre til, at et sagsanlæg ved en ret, som er kompetent ifølge de bestemmelser, der finder anvendelse, skal anses for misbrug.
V — Forslag til afgørelse
72.
På baggrund af disse betragtninger foreslår jeg følgende svar på spørgsmålene fra cour de cassation:
»1)
Hvis en ret i en medlemsstat i henhold til artikel 64, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal undersøge, om retten i domsmedlemsstaten havde kompetence til at træffe afgørelse i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), i denne forordning, må den ikke anse ægtefæller, som begge er statsborgere både i den medlemsstat, hvor sagen er anlagt, og i domsstaten, udelukkende for dens egne statsborgere. Den skal derimod tage hensyn til, at ægtefællerne også er statsborgere i domsmedlemsstaten, og at retterne i denne derfor var kompetente til at træffe afgørelsen.
2)
Hvis ægtefæller besidder flere fælles statsborgerskaber, er det ikke kun det dominerende statsborgerskab, der skal tages i betragtning ved bestemmelsen af kompetencen i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2201/2003. Ifølge denne bestemmelse er retterne i alle de medlemsstater, i hvilke ægtefællerne har fælles statsborgerskab, kompetente.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – EUT L 338, s. 1, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2116/2004 af 2.12.2004 (EUT L 367, s. 1, herefter også »forordningen«), ligeledes benævnt Bruxelles-IIa-forordningen.
(
3
) – EFT L 160, s. 19.
(
4
) – Jf. sjette betragtning til forordning nr. 1347/2000 og tredje betragtning til forordning nr. 2201/2003.
(
5
) – EFT 1998 C 221, s. 2.
(
6
) – EFT 1998 C 221, s. 27.
(
7
) – Jf. sjette betragtning til forordning nr. 1347/2000 og tredje betragtning til forordning nr. 2201/2003.
(
8
) – Akt vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union, EUT 2003 L 236, s. 33.
(
9
) – Jf. Borrás-rapporten, punkt 33 in fine.
(
10
) – Jf. i denne retning om konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager (EFT 1978 L 304, s. 17, herefter »Bruxelleskonventionen«) dom af, sag C-125/92, Mulox IBC, Sml. I, s. 4075, præmis 11, og af, sag C-437/00, Pugliese, Sml. I, s. 3573, præmis 16.
(
11
) – Borrás-rapporten, punkt 33 in fine.
(
12
) – Dom af 7.7.1992, sag C-369/90, Micheletti m.fl., Sml. I, s. 4239, præmis 10, og af, sag C-148/02, Garcia Avello, Sml. I, s. 11613, præmis 28. Angående påberåbelse af statsborgerskab i en medlemsstat, se også dom af, sag C-122/96, Saldanha og MTS, Sml. I, s. 5325, præmis 15, af, sag C-179/98, Mesbah, Sml. I, s. 7955, præmis 31 ff., af, sag C-192/99, Kaur, Sml. I, s. 1237, præmis 19, og af, sag C-200/02, Zhu og Chen, Sml. I, s. 9925, præmis 37.
(
13
) – Dette gælder i hvert fald med forbehold af besvarelsen af det andet spørgsmål om betydningen af dominerende statsborgerskab.
(
14
) – League of Nations Treaty Series, bd. 179, s. 89. Bestemmelsen har følgende ordlyd: Subject to the provisions of the present Convention, a person having two or more nationalities may be regarded as it's national by each of the States whose nationality he possesses.
(
15
) – Jf. i samme retning Garcia Avello-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 28.
(
16
) – Jf. C. Kohler, »Status als Ware: Bemerkungen zur europäischen Verordnung über das internationale Verfahrensrecht für Ehescheidungen«, i: P. Mansel (udg.), Vergemeinschaftung des europäischen Kollisionsrechts, 2001, s. 41, på s. 42., fransk udgave: C. Kohler, »Libre circulation du divorce? Observations sur le règlement communautaire concernant les procédures en matière matrimoniale«, i: R.M. de Moura Ramos m.fl., (udg.), Estudos em homenagem à Professora Doutora Isabel de Magalhães Collaço. bd. I, 2002, s. 231, på s. 233.
(
17
) – Forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 2201/2003 for så vidt angår kompetence og om indførelse af lovvalgsregler i ægteskabssager, KOM(2006) 399 endelig udg. Se også Grønbog om lovvalg og kompetence i skilsmissesager, KOM(2005) 82 endelig udg. Da der indtil nu ikke har kunnet opnås enighed om forslaget til denne såkaldte Rom-III-forordning, overvejes det nu at gå videre med sagen gennem det udbyggede samarbejde, jf. pressemeddelelse om 2887. samling i Rådet, retlige og indre anliggender, den 24. og 25.7.2008, som kan findes på adressen: http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=PRES/08/205&format=PDF&aged=0&language=DE&guiLanguage=en. Se nærmere om forslaget i: C. Kohler, »Zur Gestaltung des europäischen Kollisionsrechts für Ehesachen: Der steinige Weg zu einheitlichen Regeln über das anwendbare Recht für Scheidung og Trennung«, Zeitschrift für das Gesamte Familienrecht, FamRZ, 2008, s. 1673.
(
18
) – Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, EFT L 12, s. 1.
(
19
) – Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18.12.2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt, EUT L 7, s. 1.
(
20
) – Jf. artikel 5 i Haagkonventionen af 12.4.1930, nævnt i punkt 41, der lyder:
»Within a third State, a person having more than one nationality shall be treated as if he had only one. Without prejudice to the application of its law in matters of personal status and of any conventions in force, a third State shall, of the nationalities which any such person possesses, recognise exclusively in its territory either the nationality of the country in which he is habitually and principally resident, or the country with which in the circumstances [he] appears to be in fact most closely connected.«
(
21
) – Jf. Den Internationale Domstols dom af 6.4.1955, Nottebohm-sagen, ICJ Reports 1955, s. 4, på s. 22 ff.
(
22
) – Jf. artikel 5 i Haagkonventionen af 12.4.1930, nævnt ovenfor i fodnote 20.
(
23
) – Se herom den ovenfor i fodnote 12 nævnte retspraksis, hvoraf nogle procesdeltagere slutter, at fokusering på det dominerende statsborgerskab er i strid med de grundlæggende friheder.
(
24
) – Jf. anden betragtning til forordning nr. 2201/2003.
(
25
) – Jf. Borrás-rapporten, punkt 27.
(
26
) – Borrás-rapporten, punkt 28.
(
27
) – Jf. Borrás-rapporten, punkt 28.
(
28
) – Denne lyder således: »De kompetencekriterier, der anerkendes i denne forordning, er baseret på princippet om, at der skal være en reel tilknytning mellem den berørte part og den medlemsstat, der har kompetence. Visse kriterier er medtaget, fordi de findes i forskellige medlemsstaters interne retsregler, og fordi de øvrige medlemsstater har godtaget dem.«
(
29
) – Jf. mit forslag til afgørelse af 29.1.2009 i sag C-523/07, A, der endnu verserer for Domstolen, punkt 76 og 80.
(
30
) – Jf. herom Det Forenede Kongeriges og Irlands redegørelse, som er gengivet i Borrás-rapporten, punkt 34.
(
31
) – Jf. f.eks. dom af 22.11.2001, sag C-301/97, Nederlandene mod Rådet, Sml. I, s. 8853, præmis 43, af, sag C-255/02, Halifax m.fl., Sml. I, s. 1609, præmis 72, og af, sag C-288/07, Isle of Wight Council m.fl., Sml. II, s. 7203, præmis 47.
(
32
) – Jf. dom af 14.12.2000, sag C-110/99, Emsland-Stärke, Sml. I, s. 11569, præmis 51 ff., og dommen i sagen Halifax m.fl., nævnt ovenfor i fodnote 31, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis.
(
33
) – Jf. i samme retning Emsland-Stärke-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 32, præmis 52, og dommen i sagen Halifax m.fl., nævnt ovenfor i fodnote 31, præmis 74.
(
34
) – Jf. den ovenfor i fodnote 31 nævnte retspraksis.