Sag C-135/10
Società Consortile Fonografici (SCF)
mod
Marco Del Corso
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte d’appello di Torino)
»Ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet – direkte anvendelse i Unionens retsorden af Romkonventionen, TRIPs-aftalen og WPPT – direktiv 92/100/EF – artikel 8, stk. 2 – direktiv 2001/29/EF – begrebet »kommunikation til offentligheden« – radiokommunikation til offentligheden af fonogrammer i en tandlægepraksis«
Sammendrag af dom
1.        Internationale aftaler – aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPs) – den af Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret (WIPO) vedtagne traktat om fremførelser og fonogrammer – anvendelse i Unionens retsorden – ingen direkte virkning
(TRIPs-aftalen; Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets traktat om fremførelser og fonogrammer)
2.        Internationale aftaler – Romkonventionen om beskyttelse af udøvende kunstnere, fremstillere af fonogrammer samt radio- og fjernsynsforetagender – uanvendelighed i Unionens retsorden – indirekte retsvirkninger
(Romkonventionen om beskyttelse af udøvende kunstnere, fremstillere af fonogrammer samt radio- og fjernsynsforetagender)
3.        Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 92/100 og 2001/29 – begrebet »overføring til almenheden« – fortolkning under hensyn til folkeretten
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29; Rådets direktiv 92/100)
4.        Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – udlejnings- og udlånsrettigheder i forbindelse med beskyttede værker – direktiv 92/100 – overføring til almenheden – begreb – gratis overføring af fonogrammer i en privat tandlægepraksis – ikke omfattet
(Rådets direktiv 92/100, art. 8, stk. 2)
1.        Bestemmelserne i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder, som er indeholdt i bilag 1 C til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (TRIPs-aftalen) og Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets traktat om fremførelser og fonogrammer finder anvendelse i Unionens retsorden.
Privatpersoner kan hverken påberåbe sig nævnte aftale eller nævnte traktat direkte.
(jf. præmis 56 og domskonkl. 1)
2.        Da den internationale konvention om beskyttelse af udøvende kunstnere, fremstillere af fonogrammer samt radio- og fjernsynsforetagender, undertegnet i Rom, ikke udgør en del af Unionens retsorden, finder den ikke anvendelse deri. Den har dog indirekte virkninger i Unionens retsorden, for så vidt som Unionen i henhold til artikel 1, stk. 1, i Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets traktat om fremførelser og fonogrammer er forpligtet til ikke at hindre medlemsstaternes forpligtelser i henhold til konventionen.
Privatpersoner kan ikke påberåbe sig nævnte konvention direkte.
(jf. præmis 50 og 56 samt domskonkl. 1)
3.        Begrebet »kommunikation til offentligheden«, som fremgår af direktiv 92/100 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret og af direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, skal fortolkes i lyset af de tilsvarende begreber i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder, som er indeholdt i bilag 1 C til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (TRIPs-aftalen), i Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets traktat om fremførelser og fonogrammer og i den i Rom undertegnede internationale konvention om beskyttelse af udøvende kunstnere, fremstillere af fonogrammer samt radio- og fjernsynsforetagender.
Begrebet skal fortolkes på en sådan måde, at det forbliver foreneligt med nævnte aftale, traktat og konvention, og ligeledes under hensyntagen til den sammenhæng, hvori disse tilsvarende begreber indgår, samt til det formål, som forfølges med de relevante bestemmelser i konventionerne på området for intellektuel ejendomsret.
(jf. præmis 56 samt domskonkl. 1)
4.        Begrebet »kommunikation til offentligheden« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/100 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret, skal fortolkes således, at det ikke omfatter gratis udbredelse af fonogrammer i en tandlægepraksis, hvor der udøves liberalt erhverv, til gavn for praksissens patienter uafhængigt af deres egen vilje. En sådan udbredelse giver dermed ikke fonogramfremstillere ret til vederlag.
Tandlægepatienter består nemlig sædvanligvis af en gruppe af personer, hvis sammensætning er overvejende stabil, og de udgør således bestemte potentielle modtagere, idet andre personer i princippet ikke har adgang til tandlægens ydelser. Der er følgelig ikke tale om »alle«. Hvad endvidere angår størrelsen af det antal personer, som ved tandlægens mellemkomst kan høre det samme udsendte fonogram, er denne flerhed af personer lille eller endog ubetydelig, eftersom den personkreds, som sideløbende opholder sig i tandlægens praksis, almindeligvis er stærkt begrænset. Selv om patienterne er til stede efter tur, forholder det sig ikke desto mindre således, at de generelt ikke hører de samme fonogrammer, navnlig når disse er radioudsendte. Endelig kan en tandlæge, der som baggrundsmusik udbreder fonogrammer til sine patienter, hverken med rimelighed forvente en stigning af patientkredsen i sin praksis eller hæve priserne på de ydelser, han udfører, alene som følge af denne udbredelse. En sådan udbredelse kan dermed ikke i sig selv påvirke tandlægens indtægt. Patienter hos en tandlæge begiver sig nemlig kun til tandlægepraksissen med det ene formål at modtage behandling, idet udbredelse af fonogrammer ikke er et forhold, der er knyttet til udøvelse af tandpleje. Det er tilfældigt og uafhængigt af deres ønsker, at de får adgang til visse fonogrammer, alt efter hvornår de ankommer til praksissen, hvor længe de skal vente, og hvilken art behandling de skal modtage. Under disse omstændigheder kan det ikke antages, at en tandlæges normale kundekreds er modtagelig for den omhandlede udbredelse. En sådan udbredelse sker følgelig ikke med vinding for øje.
(jf. præmis 95-99 og 102 samt domskonkl. 2)