61982C0177
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 30. JUNI 1983 (
1
)
Høje Domstol.
Den nederlandske »Wet op de accijns van tabaksfabrikaten« (lov om afgifter på tobaksvarer) af 1964 bestemmer i artikel 30, at det er forbudt at sælge, udbyde til salg eller levere tobaksvarer til andre end forhandlere til lavere pris end den på afgiftsbanderolen anførte. Formålet med denne bestemmelse er ifølge den officielle begrundelse at forhindre, at en manglende anvendelse af mindsteprisen får virkninger for konkurrenceforholdene i detailhandelen, altså at beskytte specialiserende detailhandlere.
Tiltalte i hovedsagen — Kaveka de Meern BV, som driver en selvbetjeningsengroshandel, og firmaets overordnede driftsleder — er tiltalt for at have overtrådt den nævnte bestemmelse. Det blev nemlig konstateret, at Kaveka i november 1977 har tilbudt cigarer, cigaretter og røgtobak til andre personer end forhandlere til en lavere pris end den på afgifisbanderolen anførte. Ganske vist har kun indehavere af en særlig passerseddel adgang til firmaets salgssteder. Denne passerseddel tildeles imidlertid ikke blot forhandlere, men også personer, der — som f.eks. storforbrugere — anvender de købte varer erhvervsmæssigt. Desuden kontrollerer Kaveka aldrig, om købet sker med videresalg for øje.
Mod den rejste tiltale, hvis principielle berettigelse ikke drages i tvivl af retten i Utrecht, har de tiltalte blandt andet forsvaret sig under henvisning til fællesskabsretten. De er af den opfattelse, at den nævnte nederlandske retsregel hverken er forenelig med EØF-traktatens artikel 30. eller med dens artikel 85, der må ses i sammenhæng med artikel 5. I denne forbindelse har de for det første anført, at der ifølge retspraksis i høj grad er overensstemmelse mellem fortolkningen af »påvirkning af handelen mellem medlemsstaterne« i den i EØF-traktatens artikel 85 forudsatte betydning og begrebet »handelshindring« i EØF-traktatens artikel 30. For det andet har de fremhævet, at den nævnte nederlandske bestemmelse, hvorved der indføres en kollektiv prisbinding også for importører og fastsættes en lovbestemt mindstesalgspris, åbenbart hindrer handelen mellem staterne efter de i retspraksis fastsatte kriterier og derfor er i strid med EØF-traktatens artikel 30.
I betragtning af dette indlæg har den nederlandske domstol først ladet foretage en undersøgelse af det nederlandske marked for tobaksvarer ved økonomiministeriets økonomiske kontroltjeneste. I dennes rapport af 30. september 1981 blev det fastslået, at banderoleprisen fastsættes af de indenlandske fabrikanter og importører, som ved fastsættelsen af detailsalgsprisen er bundet af de relevante prisbestemmelser. Efter loven er det ganske vist muligt, at samme produkt gennem flere importører kommer på markedet til forskellige priser; det må imidlertid understreges, at der er givet importørerne eneforhandlingsrettigheder, eller at de tilhører multinationale virksomheder, ligesom det i det hele taget er af betydning, at fabrikanter og importører overvejende er deltagere i privatretlige konkurrenceordninger. Endelig henvises der i rapporten også til den ringe priselasticitet i efterspørgslen for cigaretters vedkommende og forbrugernes store mærketroskab i denne sammenhæng, hvilket fører til, at prisændringer kun har ringe virkninger på markedet.
Endvidere kom den nederlandske domstol til den opfattelse, at en fortolkning af de fællesskabsretlige bestemmelser, som de tiltalte havde henvist til, var nødvendig, for at den kunne afgøre de sager, der verserer for den. Den har derfor ved domme af 1. juni 1982 udsat sagerne og i begge sager forelagt enslydende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1.
I sin praksis vedrørende EØF-traktatens artikel 30 har Domstolen gentagne gange udtalt, at enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet, må betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner. Denne formulering minder meget stærkt om det, Domstolen har udtalt vedrørende begrebet »påvirkning af handelen mellem medlemsstater« i EØF-traktatens artikel 85, stk. 1, i sagerne Grundig mod Consten (sagerne 56 og 58/64, Sml. 1965-1968, s. 245) og LTM mod MBU (sag 56/65, Sml. 1965-1968. s. 211), skønt der deri tales om at ’påvirke’ handelen mellem medlemsstaterne, mens der f.eks. i Dassonville-dommen anvendes udtrykket ’hindr’ (sag 8/74, Sml. 1974, s. 837-854). Hvis den nationale ret skal afgøre, om en medlemsstats bestemmelser, som uden forskel gælder for indførte og indenlandske varer, er en foranstaltning med tilsvarende virkning i den i EØF-traktatens artikel 30 forudsatte betydning, skal den da i sin afgørelse tage hensyn til Domstolens praksis vedrørende EØF-traktatens artikel 85, nærmere bestemt Domstolens fortolkning af begrebet ’påvirkning af handelen mellem medlemsstater’, hvoraf fremgår, at der foreligger den i artikel 85, stk. 1, anførte påvirkning, hvis det står fast, at de pågældende bestemmelser vedrørende handelen er egnede til at fordreje det naturlige handelsmønster, eller skal den nationale ret anlægge en selvstændigere fortolkning af EØF-traktatens artikel 30, som går ud på, at sådanne bestemmelser kun er en handelshindring og således en foranstaltning med tilsvarende virkning i den i artikel 30 forudsatte betydning, hvis retten på grundlag af faktiske omstændigheder kan fastslå, at importen af varer fra andre medlemsstater kan begrænses af disse bestemmelser?
2.
Skal bestemmelser i en medlemsstat, som uden forskel gælder for indenlandske varer og indførte varer, også anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning i den i EØF-traktatens artikel 30 forudsatte betydning, når det står fast, at importen til en medlemsstat på grund af denne foranstaltning kun hindres i meget ringe grad, mens der stadig findes andre muligheder for at afsætte varer fra andre medlemsstater?
3.
Skal den nationale ret ved sin prøvelse af, om bestemmelser, som uden forskel gælder for import fra andre medlemsstater og for afsætningen af indenlandske varer, bevirker en hindring af handelen, kun se på disse bestemmelsers virkninger, eller skal den herved også tage hensyn til, at der på det pågældende marked også findes andre handelshindringer som følge af medlemsstaternes skatte- og afgiftslovgivninger og forskellene mellem disse?
4.
Gør det for besvarelsen af det forrige spørgsmål nogen forskel, om de pågældende bestemmelser efter den nationale rets mening i sig selv ikke på nogen måde hindrer handelen?
5.
Når der som følge af bestemmelserne i en medlemsstat findes en vertikal prisbindingsordning, som alle de berørte erhvervsdrivende skal overholde, idet de ellers vil blive straffet, kan en privatperson, som har overtrådt en sådan ordning, da for den nationale ret påberåbe sig, at denne nationale ordning er uforenelig med EØF-traktatens artikel 5, stk. 2, sammenholdt med artikel 85?«
Min stillingtagen til disse spørgsmål, som åbenbart også spiller en rolle i lignende straffesager, der er indledt mod 17 andre virksomheder og personer, er følgende :
1.
Ifølge det første spørgsmål skal det afklares, om der ved bedømmelsen i lyset af EØF-traktatens artikel 30 af en national ordning, der gælder uden forskel for indenlandske og for indførte varer også skal tages hensyn til retspraksis vedrørende traktatens artikel 85, navnlig hvad angår begrebet »påvirkning af handelen mellem medlemsstater«, eller om artikel 30 har selvstændig betydning og kun spiller en rolle, når det fastslås, at en ordning kan begrænse indførslerne.
Tiltalte i hovedsagerne har herom anført, at det er usandsynligt, at Domstolen skulle fortolke EØF-traktatens artikler 30 og 85 forskelligt for så vidt angår kriteriet påvirkning af handelen.
Kommissionen har udtalt sig i samme retning. Under henvisning til, at begge bestemmelser har til formål at sikre frie varebevægelser og markedets enhed, at man altså har at gøre med bestemmelser, der supplerer hinanden, har Kommissionen — når der er tale om sammenlignelige negative virkninger — gjort sig til talsmand for en sammenhængende fortolkning, som ikke efterlader nogen lakune, og som med hensyn til kriteriet påvirkning af handelen anvender samme kriterier i begge tilfælde. Under den mundtlige forhandling har Kommissionen imidlertid taget noget afstand herfra, idet den her alene udtalte, at når statslige foranstaltninger og virksomhedsaftaler angår samme økonomiske fakta, må virkningerne analyseres på samme måde; den retlige subsumption følger imidlertid ikke dette, tværtimod har de pågældende bestemmelser deres egen indre logik og må derfor fortolkes selvstændigt.
Den sidstnævnte opfattelse har også den nederlandske regering tilsluttet sig; den går ganske klart ind for en selvstændig fortolkning af på den ene side EØF-traktatens artikel 30 og på den anden side dens artikel 85.
Heller ikke for mig er der nogen tvivl om, at de spørgsmål, der er stillet Domstolen, kun kan besvares på sidstnævnte måde. Det må ganske vist erkendes, at der kan udledes et argument for den modsatte opfattelse af dommen i sag 13/77 (
2
), der angik en lignende bestemmelse i belgisk ret, for så vidt som det heri betones, at en national foranstaltning, der gør det lettere at misbruge en dominerende stilling, som kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater, normalt vil være uforenelig med artiklerne 30 og 34 (præmisserne 33-35). Det må imidlertid ikke overses, at der på et andet sted i denne dom også gives en definition i forbindelse med traktatens artikel 30, hvorefter ordningen med et enhedsmarked udelukker enhver national regulering, der direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt medfører hindringer for den interne handel i Fællesskabet, og at der umiddelbart i tilslutning hertil med hensyn til artikel 86 udtales, at det er væsentligt, om handelen mellem medlemsstaterne påvirkes, hvilket hentyder til anvendelsen af forskellige kriterier (»entraver« — »affecter«) (præmisserne 28 og 29).
Desuden kan der generelt findes forskellige formuleringer i retspraksis. Således udtaltes det i dommen i sagerne 56 og 58/64 (
3
) vedrørende kriteriet »påvirkning af handelen« i artikel 85, at det kommer an på, om en aftale direkte eller indirekte, faktisk eller potentielt er egnet til at bringe den frie handel mellem medlemsstaterne i fare på en måde, der kan skade gennemførelsen af målene for et mellemstatsligt enhedsmarked (Sml. 1965-1968, s. 253). I dommen i sag 56/65 (
4
), siges det herom tilsvarende, at det må vurderes, om det kan forudses, at aftalen direkte eller indirekte, faktisk eller muligvis kan øve indflydelse på varehandelen mellem medlemsstaterne, hvilket navnlig er tilfældet, når der opstår handelsskranker mellem medlemslandene (Sml. 1965-1968, s. 216).
På lignende måde tales der i dommen i sag 71/74 (
5
) om, at en klausul, der begrænser friheden til at importere, kan dreje handelen væk fra dens naturlige retning og således påvirke samhandelen mellem medlemslande (Sml. 1975, s. 583, præmisserne 37 og 38). Endelig er der også i dommen i sagerne 209-215 og 218/78 (
6
) med hensyn til artikel 85 tale om visse konkurrencebegrænsningers egnethed til at dreje handelsstrømmene bort fra den retning, de ellers ville have taget (præmis 172), samt om nødvendigheden af at undersøge, om handelen mellem medlemsstater direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt vil blive påvirket, hvad der kan hindre virkeliggørelsen af et enhedsmarked mellem medlemsstaterne (præmis 170). Heroverfor anvendes med hensyn til de for artikel 30 relevante indførselsrestriktioner — efter at det i dommen i sag 2/73 (
7
) først hed, at bestemmelsen omfatter samtlige foranstaltninger, som har karakter af et helt eller delvis forbud mod import samt andre hindringer med samme virkning (præmis 7) — i retspraksis nu generelt den definition, hvorefter det afgørende er en statslig foranstaltnings egnethed til direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre samhandelen inden for Fællesskabet (sammenlign f.eks. dommene i sagerne 190/73 (
8
) og 8/74 (
9
).
Man må endvidere fremføre det vigtige fortolkningsprincip, hvorefter der skal tages hensyn til såvel en bestemmelses funktion som den sammenhæng, hvori den er givet. Således betragtet kommer vi for det første ikke uden om, at de her relevante traktatbestemmelser forfølger forskellige formål, for formål, for artikel 85's vedkommende opretholdelse af en sund konkurrence og for artikel 30's vedkommende det andet formål, nemlig at afskaffe kvantitative indførselsrestriktioner. For det andet må det også understreges, at der ganske vist i begge tilfælde findes undtagelsesbestemmelser (artikel 85, stk. 3 og artikel 36), men at det klart er helt forskelligartede kategorier, der spiller en rolle for dem.
Endelig må man også se på retspraksis vedrørende nationale prisdannelsesforanstaltninger, navnlig vedrørende myndighedernes fastsættelse af mindstepriser eller mindstefortjenstmargener, der gælder uden forskel for indenlandske og for indførte varer, og altså kommer til anvendelse på hele en medlemsstats område (jfr. sag 82/77 (
10
)Hvis kriterierne i artikel 85 her var blevet anset for afgørende, ville det vanskeligt have kunnet nægtes, at der forelå en påvirkning af handelen, da en tilsvarende omfattende aftale mellem virksomheder afgjort ikke havde kunnet frakendes en sådan virkning. Det er dog betegnende, at det vedrørende sådanne tilfælde — hvad angår EØF-traktatens artikel 30 — blev statueret, at foranstaltningerne generelt ikke var forbundet med en hindring af importvirksomheden; anderledes forholder det sig kun i særtilfælde, nemlig når priserne fastsættes på et niveau, som stiller de importerede varer ugunstigere.
Det må altså fastslås, at retspraksis vedrørende artikel 85 ikke kan være afgørende for anvendelsen af EØF-traktatens artikel 30, og at den nationale domstol, som skal undersøge bestemmelser i lyset af artikel 30, principielt kun kan henvises til den anførte og fast anvendte formulering. Derudover skal jeg erindre om udtalelser i dommen i sag 13/77 (
11
) vedrørende en tilsvarende, i Belgien gældende fastprisordning, hvorefter der i et sådant tilfælde — når priserne frit fastsættes af fabrikanterne og importørerne og i medfør af en national lovbestemmelse omformes til de bindende priser — i reglen udelukkende må noteres virkninger på nationalt plan, men hvorefter det ikke kan udelukkes, at en sådan ordning i visse tilfælde kan påvirke samhandelen inden for Fællesskabet (præmisserne 50-54). Desuden kan der — da der her ikke er tale om prisreguleringsforanstaltninger i den i den relevante retspraksis forudsatte betydning (jfr f.eks. dommene i sagerne 5/79 (
12
) og 16-20/79 (
13
), men blot om udelukkende af priskonkurrence på detailhandelstrinnet — henvises til dommen i sag 286/81 (
14
), hvorefter nationale bestemmelser vedrørende begrænsning af salgsfremmende foranstaltninger kan være en hindring for indførsler og begrænse importens omfang.
Man bør imidlertid ikke nu i enkeltheder gå ind på det problem — som også drøftes under sagen — om tilladelse til ægte priskonkurrence mellem tobaksdetailhandlere — fordi en priskonkurrence fra handlende, der selv optræder som importører eller finder importører med gunstigere prisfastsættelse, praktisk taget ingen rolle spiller — faktisk kan føre til en stigning i efterspørgslen efter importerede varer og dermed til en forøgelse af importen, eller om dette er usandsynligt, fordi fortjenstmargenen for normale detailhandlere også for importerede varer er for ringe til, at der gennem visse prisrabatter kan øves indflydelse på efterspørgslen på et marked, der er kendetegnet ved mærketroskab og stagnation, og fordi større generelle rabatter, som f.eks. kan tænkes hos stormagasiner, kun ville medføre en omflytning af afsætningen til sådanne handlende til skade for de specialiserede detailhandlere, men vanskeligt kan være forbundet med virkninger på handelsstrømmene mellem medlemsstaterne. Det tilkommer derimod i sidste ende den forelæggende domstol at efterprøve, om sådanne hypoteser holder stik.
Skulle denne herunder nå til det resultat, at der meget vel kan være tale om en påvirkning af handelen, må det afsluttende tilføjes, at der ikke kan blive tale om, at denne påvirkning kan være berettiget ud fra de hensyn, der alene kommer i betragtning efter artikel 36. Dertil hører nemlig klart ikke de for den nederlandske lov afgørende betragtninger vedrørende den politik, der skal føres med hensyn til næringsdrivende (beskyttelse af den specialiserede detailhandel). For så vidt skattekontrolmæssige krav imidlertid spiller en rolle, er det i dommen i sag 13/77 (
15
) allerede afklaret, at sådanne synspunkter kun er af betydning i forbindelse med forbud mod salg over banderoleprisen, mens forbudet mod salg under banderoleprisen ikke nødvendigvis er foreskrevet af fiskale grunde (præmisserne 17 og 18).
2.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende Domstol dernæst oplyst, om det med henblik på EØF-traktatens artikel 30 er afgørende, at indførslen kun hindres i meget ringe omfang.
Dette spørgsmål kan forklares ud fra de tiltalte i hovedsagens opfattelse, hvorefter det — hvad angår påvirkning af handelen — er samme kriterier, der er afgørende for artikel 30 og for artikel 85; ifølge retspraksis finder artikel 85 imidlertid anvendelse, hvis der er tale om en märkbar påvirkning af handelen (jfr. dommen i sagerne 209-215 og 218/78 (
16
).
Ligesom Kommissionen er jeg af den opfattelse, at dette spørgsmål må besvares benægtende. Der kan herved henvises til retspraksis vedrørende forbudet mod opkrævning af toldlignende afgifter, hvorefter forbudet — da undtagelser derfra skal fortolkes snævert — også finder anvendelse, når der kun har foreligget en svag toldlignende diskriminerende virkning (sagerne 52 og 55/65 (
17
), Sml. 1965-1968, s. 179), og hvorefter forbudet sigter på enhver finansiel byrde, der pålægges varer som følge af, at de passerer en grænse (sag 2/73 (
18
), Sml. 1973, s. 878, præmis 5). Dermed kan der erkendes en målestok, som har gyldighed for hele traktatens afsnit I (»frie varebevægelser«). For dette taler ikke blot den meget omfattende definition, der er givet i retspraksis vedrørende artikel 30. For så vidt har det også betydning, at det i dommen i sag 190/73 (
19
), som angik nationale produktionsbegrænsende foranstaltninger, blev understreget, at forbudet mod told eller afgifter med tilsvarende virkning samt mod kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning tilsigter at fjerne alle hindringer for handelsfriheden i Fællesskabets interne handel (Sml. 1974, s. 1133, præmisserne 8-12).
Derudover kan der uden vanskeligheder findes en forklaring på, at en anden målestok forekommer forsvarlig efter artikel 85 vedrørende påvirkning af handelen.
Det er klart, at der her spiller overvejelser ind, som hænger sammen med virksomhedernes aftalefrihed, idet det jo er dem, artikel 85 er rettet til, og med problemer vedrørende Kommissionens forvaltningsmæssige styring af kartelretlige forhold, idet Kommissionen her har fået overladt væsentlige opgaver. Sådanne synspunkter har naturligvis ingen betydning i tilfælde af påbud, som retter sig til medlemsstaterne, og som ifølge deres udformning har direkte virkninger.
3.
Der tredje spørgsmål vedrører dernæst afklaringen af problemet, om det afgørende kun er de pågældene bestemmelsers virkninger, eller om det også skal tages i betragtning, at der også består andre handelshindringer på det pågældende marked som følge af forskellige afgiftsbestemmelser i medlemsstaterne.
Hertil kan der igen henvises til dommen i sag 13/77 (
20
). I denne blev det som bekendt fastslået, at det tilkommer de enkelte medlemsstater at vælge deres egen skattetekniske metode til kontrol med forarbejdede tobaksvarer, der sælges på deres område, og at indførsel og udførsel af tobaksvarer uundgåeligt møder hindringer som følge af de krav, der nødvendigvis stilles til en sådan kontrol — strenge og ofte komplicerede krav, der desuden er forskellige i de enkelte medlemsstater (præmisserne 13-16). Ved en prøvelse af en ordning med faste detailhandelspriser i forhold til artikel 30 må det også fastslås, om en sådan prisbindingsordning under hensyntagen til de hindringer af afgiftsmæssig art, der består for den pågældende varesektor, i sig selv er egnet til at hindre indførslerne mellem medlemsstater (præmisserne 55 og 56).
Kommissionen har deraf sluttet, at ved en prøvelse som den, der skal foretages i hovedsagen, skal der kun tages hensyn til hindringer, som er forenelige med traktaten, men derimod ikke til alle mulige andre. Dette forekommer mig imidlertid ikke overbevisende. Jeg finder — det har jeg allerede redegjort for i forslaget til afgørelse i sag 13/77 (
20
), og Domstolen har indtil nu ikke entydigt udtalt sig herom — at det meget vel kan konstateres, hvilke hindringer der alt i alt består for handelen med tobaksvarer, og at der først derefter kan stilles det spørgsmål, om der — når alle foranstaltninger, der ikke er forenelige med traktaten, tænkes fjernet — stadig er tale om virkninger af fastprissystemet på handelsstrømmene. Derved må der med hensyn til tobaksmarkedet navnlig også tænkes på aftaler mellem virksomheder — f.eks. overdragelse af en eneforhandlingsret til en importør — og på den forvaltningspraksis, der efter Kommissionens mening er i strid med artikel 5 i direktiv 72/464 (JO L 303 af 19. 12. 1972, s. 1), og hvorefter der ikke gives forskellige banderoler for et og samme cigaretmærke. Det kan faktisk tænkes, at når indførsler kan ske via forskellige importører med selvstændig prispolitik, eller når en importør kan anvende forskellige priser for et mærke ved hjælp af forskellige banderoler, som skal anbringes hos producenten, består der tilstrækkelige muligheder for en priskonkurrence inden for et mærke. Det kan også tænkes, at der på denne måde sørges for, at efterspørgslen efter bestemte — navnlig importerede — varer kan forøges, og at der derved fremkommer den indflydelse på handelens omfang, som Kommissionen savner i mangel af enhver priskonkurrence på detailhandelstrinnet. Derudover kan det meget vel vise sig, at bestemmelserne om overholdelse af banderolepriserne i sig selv ikke har nogen virkninger på handelen mellem staterne.
4.
Der blev dernæst også spurgt, om det tredje spørgsmål skal besvares anderledes, hvis de pågældende foranstaltninger efter rettens mening i sig selv ikke hindrer handelen.
Meningen med dette spørgsmål står mig ikke rigtigt klar set i sammenhæng med de øvrige spørgsmål. Jeg har i hvert fald det indtryk, at yderligere bemærkninger herom ikke er nødvendige efter min besvarelse af det tredje spørgsmål. Det er efter min mening navnlig upassende — dette var der tale om under proceduren — at henvise til, at rettens opfattelse, som kommer frem i formuleringen af det fierde spørgsmål, muligvis kan være urigtig, og at der efter objektive konstateringer med hjælp fra sagkyndige kan nås frem til en anden vurdering. Det er jo klart, at det tilkommer den forelæggende ret at foretage den her nødvendige bedømmelse ved hjælp af de af Domstolen påpegede kriterier. Hvis en af parterne i sagen anser denne bedømmelse for urigtig, har denne mulighed for at indbringe sagen for en højere instans og at forsøge ved hjælp af egnede anbringender at tilvejebringe en ændring i den trufne afgørelse.
5.
Endelig skal det — ifølge det femte spørgsmål — undersøges, om en privatperson, som har overtrådt en ordning, hvorved der indføres en vertikal prisbinding for alle berørte erhvervsdrivende, for retten kan påberåbe sig, at ordningen er uforenelig med EØF-traktatens artikel 5 sammenholdt med dens artikel 85.
Til grund for dette spørgsmål ligger det af sagsøgerne i hovedsagen anførte, hvorefter det, når det allerede for virksomheder ifølge EØF-traktatens artikel 85 ikke er muligt at oprette en omfattende, for en medlemsstat gældende vertikal prisbindingsordning, heller ikke kan anses for lovligt, at den samme virkning — så at sige som tvangskartel — indføres ved en statslig ordning.
Herved skal jeg først understrege, at det i retspraksis vedrørende artikel 5 blev fastslået, at den pålægger medlemsstaterne en generel forpligtelse, hvis konkrete indhold i hvert enkelt tilfælde afhænger af traktatens bestemmelser eller af de principper, som kan udledes af dens generelle system (dommen i sag2/73 (
21
), Smi. 1983, s. 878, præmis 4). Domstolen statuerede også, at der af traktatens artikel 5, stk. 2, skønt artikel 86 retter sig til virksomheder, følger en forpligtelse til ikke at indføre eller opretholde foranstaltninger, som kan ophæve den tilsigtede virkning af denne bestemmelse; medlemsstaterne er forpligtede til ikke at træffe foranstaltninger, som gør det muligt for private virksomheder at unddrage sig de i traktatens artikler 85-94 indeholdte begrænsninger (dommen i sag 13/77 (
22
), præmisserne 30-35).
Det er dog klart, at den af de tiltalte hævdede opfattelse ikke kan retfærdiggøres heraf; det kan altså ikke antages, at der i et tilfælde som det foreliggende skal ske en bedømmelse af statslige foranstaltninger umiddelbart på grundlag af EØF-traktatens artikel 85. For dette taler — bortset fra de i dommen i sag 13/77 (
22
) anvendte formuleringer — ikke blot den kendsgerning, at retspraksis vedrørende nationale prisforanstaltninger, der blev bedømt på baggrund af EØF-traktatens artikel 30, ellers ville miste sin mening. Der kan også til støtte herfor henvises til dommen i sag 5/79 (
23
), som vedrørte en national prisstopordning, og hvori det klart blev udtalt, at en sådan national ordning ikke kan bedømmes ud fra traktatens artikel 85, fordi der ikke foreligger en aftale mellem virksomheder.
6.
De af Arrondissementsrechtbank Utrecht stillede spørgsmål kan herefter besvares således:
a)
EØF-traktatens artikel 30 har — hvad angår hindringen af handelen mellem medlemsstaterne — selvstændig betydning. Med hensyn til de nævnte virkninger kan man altså ikke tage retspraksis vedrørende artikel 85 i betragtning, og desuden finder artikel 30 kun anvendelse, når det fastslås, at statslige foranstaltninger er egnede til direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre indførslerne mellem medlemsstater.
b)
Artikel 30 finder også anvendelse, selv om indførslerne ved statslige foranstaltninger kun hindres i ringe omfang.
c)
Ved prøvelsen af bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede skal der også tages hensyn til, om der på det pågældende marked også findes andre handelshindringer. Det må navnlig undersøges, om det efter fjernelse af andre, med fællesmarkedets uforenelige foranstaltninger kan antages, at de bestemmelser, der skal prøves, i sig selv har skadelige virkninger på handelen mellem staterne.
d)
Nationale bestemmelser, som svarer til en vertikal prisbindingsordning, der gælder for alle berørte erhvervsdrivende, skal kun bedømmes efter artikel 30, men ikke, når der ikke foreligger en aftale mellem virksomheder, efter EØF-traktatens artikel 85 sammenholdt med dens artikel 5.
(
1
) – Oversat fra tysk.
(
2
) – Dom af 16. 11. 1977 i sag 13/77 — GBINNOBM mod Vereniging van der Kleinhandelaars in Tabak (ATAB) — Sml. 1977, s. 2115.
(
3
) – Dom af 13. 7. 1966 i de forenede sager 56 og 58/64 — Consten GmbH og Grundig-Verkaufs-GmbH mod EØF-Kommissionen — Sml. 1965-1968, s. 245.
(
4
) – Dom af 30. 6. 1966 ¡ sag 56/65 — Société Minière (LTM) mod Maschinenbau Ulm GmbH (MBU) — Sml. 1965-1968,5. 211.
(
5
) – Dom af 15. 5. 1975 i sag 71/74 — Nederlandse Vereniging voor Fruit en Groentenimporthandel og Nederlandse Bond van Grossiers in Zuidvruchten en ander Geïmporteerd Fruit »Frubo« mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1975, s. 563.
(
6
) – Dom af 29. 10. 1980 i de forenede sager 209-215 og 218/78 — Heintz van Landewyk Sari m.fl. mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1980,5. 3125.
(
7
) – Dom af 12. 7. 1973 i sag 2/73 — Riseria Luigi Geddo mod Ente Nazionale Risi — Sml. 1973, s. 865.
(
8
) – Dom af 30. 10. 1974 i sag 190/73 — Straffesag mod J. W. J. Haaster — Sml. 1974, s. 1123.
(
9
) – Dom af 11. 7. 1974 i sag 8/74 — Procureur du Roi mod Benoît og Gustave Dassonviile — Sml. 1974, s. 837.
(
10
) – Dom af 24. 1. 1978 i sag 82/77 — Anklagemyndigheden for Kongeriget Nederlandene mod Jacobus Philippus van Tiggele — Sml. 1978, s. 25.
(
11
) – Dom af 16. 11. 1977 i sag 13/77 — GB-INNO-BM mod Vereniging van der Kleinhandelaars in Tabak (ATAB) — Sml. 1977, s. 2115.
(
12
) – Dom af 18. 10. 1979 i sag 5/79 — Straffesag mod Hans Buys, Han Pesch og Yves Dullieux samt Denkavit France Sari — Sml. 1979, s. 3203.
(
13
) – Dom af 6. 11. 1979 i de forenede sager 16-20/79 — Straffesag mod Joseph Danis m.fl. — Sml. 1979, s. 3327.
(
14
) – Dom af 15. 12. 1982 i sag 286/81 — Straffesag mod Oosthoek's Uitgeversmaatschappij — Sml. 1982, s. 4575.
(
15
) – Dom af 16. 11. 1977 ¡ sag 13/77 — GB-INNO-BM mod Vereniging van der Kleinhandelaars in Tabak (ATAB) — Sml. 1977, s. 2115.
(
16
) – Dom af 29. 10. 1980 i de forenede sager 209-215 og 218/78 — Heiniz van Landewyk Sari m.fl. mod Kommissionen for De europariske Fællesskaber — Sml. 1980, s. 3125.
(
17
) – Dom af 16. 6. 1966 i de forenede sager 52 og 55/65 — Forbundsrepublikken Tyskland mod EØF-Kommissioncn —Sml. 1965-1968,5. 179.
(
18
) – Dom af 12. 7. 1973 i sag 2/73 — Riseria Luigi Geddo mod Ente Nazionale Risi — Sml. 1973, s. 865.
(
19
) – Dom af 30. 10. 1974 i sag 190/73 — Straffesag mod J. W. J. Haaster — Sml. 1974, s. 1123.
(
20
) – Dom af 16. 11. 1977 i sag 13/77 — GBINNOBM mod Vereniging van der Kleinhandelaars in Tabak (ATAB) — Sml. 1977, s. 2115.
(
21
) – Dom af 12. 7. 1973 i sag 2/73 — Riseria Luigi Geddo mod Ente Nazionale Risi — Smi. 1973, s. 865.
(
22
) – Dom af 16. 11. 1977 i sag 13/77 — GB-INNO-BM mod Vereniging van der Kleinhandelaars in Tabak (ATAB) — Sml. 1977, s. 2115.
(
23
) – Dom af 18. 10. 1979 i sag 5/79 — Straffesag mod Hans Buys, Han Pesch og Yves Dullieux samt Denkavit France Sarl-Sml. 1979, s. 3203.