61978C0223
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 27. JUNI 1979 (
1
)
Høje Ret.
1.
Domstolen er blevet anmodet om endnu en gang at udtale sig præjudicielt om medlemsstaternes kompetenceområde med hensyn til fastsættelse af priser på landbrugsprodukter. I nærværende sag skal det afgøres, om den enkelte medlemsstat, når der findes en fælles markedsordning (her for oksekød), bevarer beføjelsen til at gribe ind i priserne ved egne foranstaltninger. Såfremt svaret er bekræftende, må omfanget af en sådan beføjelse fastlægges.
De faktiske omstændigheder, som ligger til grund for tvisten, kan sammenfattes således:
Ved forordning nr. 2453 af 5. oktober 1976 bestemte Rådet, at der til det italienske interventionsorgan skulle overføres 40000 tons frossent oksekød, som de andre medlemsstaters interventionsorganer lå inde med, for at det inden den 1. april 1977 kunne blive afsat på det italienske marked (fristen blev senere forlænget til den 31. december 1978). Fællesskabet ville herved bidrage til at stabilisere kødpriserne i Italien i betragtning af den vanskelige økonomiske situation, som især skyldtes en høj inflationsrate (jf.den nævnte forordnings anden betragtning).
Den følgende måned udstedte Kommissionen gennemførelsesforordning nr. 2697 (af 5. november 1976), som (i artikel 3) bestemte, at salget af det frosne kød, som overføres til det italienske interventionsorgan, skulle ske »til priser, der skønsmæssigt er fastsat på forhånd« i medfør af ad hoc-besttemmlser Følgelig fastsatte Kommissionens forordning nr. 2793 af 18. november 1976 priserne (artikel 8, stk. 1, bilag I) og salgsbetingelserne (artiklerne 1-5) for det frosne oksekød, som udgjorde den første del af de 40000 tons, som blev stillet til rådighed for det italienske interventionsorgan. Der skal bl.a. mindes om, at salget af det pågældende kød udelukkende skulle ske til detailhandlere (artikel 3, stk. 1, litra c)). Afsætningen af de øvrige dele af den samlede kødmængde skulle senere reguleres af andre forordninger fra Kommissionen.
I henhold til national italiensk ret udstedte Comitato Interministeriale dei Prezzi (CIP) — Italiens interministerielle prisudvalg — der er kompetent til at træffe bestemmelser for »priserne for enhver vare på ethvert afsætningsstadium …« (jf. artikel 4, 1. led, D.L.Lgt (
2
) af 19. oktober 1944 nr. 347) på sin side den 26. juli 1977 bekendtgørelse nr. 35 (i GU (lovtidende af 29. juli 1977, nr. 207), hvorved der fastsattes maksimale forbrugerpriser, med gyldighed for hele statsterritoriet, på kød af voksent kvæg i frosset og nedkølet tilstand.
Efter et kontrolbesøg foretaget af det italienske kriminalpoliti hos forhandlere af frossent kød en detail i Udineområdet kunne det fastslås — idet man gik tilbage til grossisterne via detailhandlernes bogholderier — at selskabet Grosoli, med hjemsted i Cadoneghe (Padova), til detailhandlerne havde solgt frossent kød til højere priser end de af CIP fastsatte. Ved Pretura di Padova blev der derfor indledt straffesag mod Adriano Grosoli, direktøren i firmaet af samme navn, idet han bl.a. tiltaltes for at have gjort sig skyldig i et strafbart forhold ved i medfør af artikel 1 i lov nr. 63 af 18. april 1977»at have solgt kalvefilet og kalveskank til højere priser end de af CIP fastsatte maksimalpriser«. Under sagen anmodede Pretura ved kendelse af 15. juli 1978 Domstolen om præjudicielt at afgøre »om en af myndighederne indført prisordning, som udelukkende gælder for detailhandelen, er forenelig med fællesskabsbestemmelserne, idet det i så fald ikke forekommer ubegrundet at rejse spørgsmålet om, hvorvidt den italienske stats ved lov fastsatte prisforanstaltninger under hensyn til Den italienske Republiks forfatnings artikel 3 er forfatningsstridige«.
2.
Jeg skal indledningsvis bemærke, at spørgsmålets formulering er i modstrid med den forlængst fastslåede linje i Domstolens praksis (i den seneste dom af 29. juni 1978, sag 154/77, Dechmann, Sml. 1978, s. 1573), hvorefter det ikke tilkommer Domstolen inden for rammerne af en sag i henhold til EØF-traktatens artikel 177 at udtale sig om nationale retsreglers forenelighed med fællesskabsretten. Derimod er Domstolen ganske utvivlsomt beføjet til at fortolke fællesskabsregler, således at den nationale ret på dette grundlag selv kan løse det forelagte problem om forenelighed. Derfor bør spørgsmålet fra Pretura di Padova i nærværende sag forstås derhen, at Domstolen skal afgøre, om og i hvilket omfang medlemsstaterne stadig er beføjet til bindende at fastsætte en ordning for priserne udelukkende i detailhandelen i en landbrugssektor, der er undergivet en fælles markedsordning.
Hvad herefter angår den omstændighed, at den forelæggende ret har ment at måtte fremlægge spørgsmålet om den eventuelle forfatningsmæssighed af de italienske lovbestemmelser på prisområdet, er det næppe nødvendigt at bemærke, at et sådant problem ligger på et plan, som er fortolkningen af fællesskabsreglerne absolut uvedkommende.
3.
Jeg skal nu kort gennemgå Grosoli's forsvar, samt den opfattelse, der er gjort gældende af henholdsvis den italienske regering og Kommissionen.
Grosoli har gjort gældende, at når der for en landbrugssektor er indført en fælles markedsordning indeholdende et system med fælles priser, mister de enkelte medlemsstater enhver beføjelse til at regulere priserne for den pågældende sektors produkter. Dette princip må gælde for samtlige produktions- og afsætningsled og ikke kun for de led — engroshandelen eller salg til forbrugerne — som fællesskabsbestemmelserne direkte angår.
Til støtte for den ovennævnte opfattelse gøres det gældende, at alle ensidige, bindende indgreb fra myndighedernes side i de indenlandske priser forstyrrer det af Fællesskabet indførte system, da en ændring foretaget i et givet handelsled forplanter sig til hele markedsordningen og derfor kan bringe selve ordningens formål og funktion i fare. Den eneste, med fællesskabsretten forenelige måde, hvorpå staterne kan handle for at bremse prisstigningerne i de sektorer, der er underlagt en fælles ordning, er ifølge Grosoli derfor at få udvirket, at den kompetente fællesskabsmyndighed træffer egnede foranstaltninger.
Når Grosoli's advokat har fremlagt dette synspunkt, er han udmærket klar over udviklingen i Domstolens praksis og søger at fremkalde en ændring heri. Det er nemlig velkendt, at Domstolen ved dom af 3. januar 1975 i sag 31/74, Galli (Sml. 1975, s. 47) principielt fastslog, at på de områder, hvor der gælder en fælles markedsordning — særlig når den hviler på et fælles prissystem — kan medlemsstaterne ikke længere ensidigt udstede nationale regler, der griber ind i prisdannelsesmekanismen, således som denne følger af den fælles ordning. Imidlertid blev denne generelle udtalelse modificeret af en anden. Såfremt der findes fællesskabsbestemmelser, der udelukkende gælder for engroshandelspriserne, kan medlemsstaterne regulere prisdannelsesmekanismen i detailhandelsleddet, forudsat at dette ikke bringer den fælles ordnings formål eller funktion i fare. De senere afgørelser fra Domstolen viser en udvikling i den sidstnævnte side af Gallisagen, som derfor — ud fra Domstolens synspunkt — er blevet det kriterium, der skal anvendes ved vurderingen af, om medlemsstaterne stadig har mulighed for at gribe ind på prisområdet. Blandt disse afgørelser er det navnlig afgørelserne af henholdsvis 26. februar 1976 i sag 65/75 Tasca (Sml. 1976, s. 291) og i de forenede sager 88-90/75, SADAM (Sml. 1976, s. 323), der er særligt betydelige. I dommene udtalte Domstolen, at »en national ordning for landbrugspriser, der omhandler de samme handelsled som Fællesskabets prisordning, normalt rummer en større fare for konflikt med Fællesskabets ordning end en ordning, der udelukkende gælder for andre led« (præmis 6) (
3
) og statuerede derfor, at »en medlemsstats ensidige fastsættelse af maksimalpriser for salg [til forbrugerne] … er uforenelig [med sektorens fælles ordning], såfremt denne fastsættelse bringer den pågældende markedsordnings målsætning og funktion, navnlig dens prisordning, i fare«.
Hvad Grosoli's advokat hovedsagelig vil er, at Domstolen vender tilbage til at lægge hovedvægten på det i Galli-dommen fastslåede princip og skærper det ved fuldstændigt at lukke af for statslige indgreb i priserne i de landbrugssektorer, der er omfattet af fælles markedsordninger. Det sker også for at fjerne den praktiske ulempe, der er forårsaget af den kurs, som er kommet til udtryk i de nævnte Tasca- og SADAM-domme. Ifølge den opfattelse, jeg beskæftiger mig med her, består ulempen i, at de nationale retter får tillagt en vanskelig opgave ved i det enkelte tilfælde at skulle afgøre, om de interne foranstaltninger er af en sådan art, at de kan bringe den fælles markedsordnings funktion i fare. Den nationale ret vil nemlig ifølge Grosoli have særdeles vanskeligt ved at foretage en sådan vurdering, der kræver særligt teknisk kendskab og dybtgående undersøgelser af, hvorledes markederne fungerer. Der er derfor risiko for, at der afsiges indbyrdes modstridende domme af de forskellige retter, som eventuelt er blevet foranlediget til at undersøge, om bestemte statslige foranstaltninger er forenelige med fællesskabsbestemmelserne, og resultatet er, at der sker en krænkelse af det retssikkerhedsprincip, som også i Fællesskabets retsorden er anerkendt og beskyttet. Den opfattelse, der er fremsat af Grosoli's advokat, har imidlertid den fordel, at de nationale retter spares for opgaven med i de enkelte tilfælde at vurdere, om de nationale regler er forenelige med den fælles markedsordning; på denne måde udgår man dels risikoen for indbyrdes modstridende afgørelser, dels den følgende uvished om gældende ret.
4.
Den italienske regering har forfægtet den stik modsatte opfattelse. Efter regeringens opfattelse indebærer en fælles markedsordning ikke i sig selv, at medlemsstaterne har mistet beføjelsen til i alle henseender at regulere landbrugspriserne. Det tilkommer de nationale retter konkret at fastslå konflikter mellem de statslige foranstaltninger og fællesskabsretten.
Regeringen har endvidere bemærket, at den omstændighed, at det muligvis er svært at fastslå, om visse nationale bestemmelser er forenelige med funktionen af en fælles markedsordning, ikke berettiger til at søge andre løsninger end dem, der er angivet i Tasca- og SADAM-dommene, så meget mere som den nationale retsorden giver de pågældende hensigtsmæssige retsmidler for at forsvare sig mod de forskelle, der kan opstå i tilfælde af, at retterne afsiger indbyrdes modstridende domme.
Hvad endelig angårKommissionen har den anført, at enhver national foranstaltning, som foreskriver maksimale forbrugerpriser, som altovervejende hovedregel er uforenelig med formålene med og den gnidningsløse funktion af den fælles markedsordning, når foranstaltningen direkte eller indirekte gør det vanskeligere at tilnærme markedspriserne til orienteringsprisen. Under alle omstændigheder kan der ikke antages at foreligge forenelighed, når de nationale foranstaltninger er således indrettet, at de nødvendigvis må skade markedets funktion; i sådanne tilfælde er det ifølge Kommissionen ikke nødvendigt, at den nationale ret vurderer den konkrete situation for at afgøre, hvilke følger de nationale foranstaltninger rent faktisk har haft, og om den fælles markedsordnings funktion konkret er blevet skadet. Til den nævnte gruppe af foranstaltninger, som må formodes at være uforenelige, hører de indgreb, som fastsætter maksimalpriser ikke blot for de varemængder, der er genstand for fællesskabsintervention (f.eks. varer, der er stillet til rådighed for et nationalt interventionsorgan fra lignende organer i de andre medlemsstater til gennemførelse af en fællesskabsbeslutning) men også for samtlige varer af samme type, der afsættes på det indenlandske marked. Til den samme gruppe hører ifølge Kommissionen de foranstaltninger, som fastfryser de indenlandske priser på et sådant niveau, at de erhvervsdrivende tvinges til til forbrug at sælge de produkter, de har købt hos interventionsorganet, til lavere priser end indkøbsprisen, eller i hvert fald til priser, der ikke medfører fortjeneste. Når bortses fra disse og lignende muligheder skal den nationale ret undersøge de enkelte sagsforhold og afgøre, om en national foranstaltning skader den fælles markedsordnings funktion.
5.
Et forhold, som jeg synes fortjener at blive fremhævet med henblik på det svar, som skal gives på den nationale rets spørgsmål, er den særlige karakter af foranstaltninger, hvori hver enkelt land-brugsmarkedsordning giver sig udtryk. Dels er der ikke nogen ensartet type af ordninger, dels er der derfor heller ikke nogen fast typologi for de fællesskabsbestemmelser, som gradvis inføres sektor for sektor; tværtimod, den enkelte sektor udtrykker sine tekniske og økonomiske kendetegn i en organisation, der opfylder dens krav. De foranstaltninger, der kan indeholdes i en fælles markedsordning, har ganske vist til fælles, at de alle er midler, hvorved man søger at opnå virkeliggørelsen af landbrugspolitikkens mål, som er angivet i EØF-traktatens artikel 39; men som bekendt er også disse mål af forskellig karakter, og der kan blandt dem ikke opstilles en bestemt prioritets-følge. Blandt de pågældende foranstaltninger nævner stykke 3 i artikel 40 navnlig — men udelukkende som eksemplifikation — prisregulering, støtte til såvel produktion som afsætning, oplagrings- og udligningsordninger samt fælles ordninger til stabilisering af ind-eller udførsel. Det bliver derfor klart, at de tekniske midler, hvormed en fælles markedsordning virkeliggøres, kan have et højst forskelligartet indhold, og at de på mere eller mindre direkte og dækkende måde påvirker markedsordningen som følge af deres rækkevidde og indhold.
På denne baggrund er det første problem, der skal løses, at definere forholdet mellem den særlige struktur i en bestemt markedsordning og den eventuelt stadig bestående beføjelse for medlemsstaterne til bindende at gribe ind i prisdannelsen. Hvis man følger den opfattelse, at nationale prisforanstaltninger uden videre er uforenelige med den blotte eksistens af den fælles markedsordning, må man naturligvis udelukke enhver mulighed for, at medlemsstaterne endnu kan vedtage bestemmelser vedrørende priserne, så snart en bestemt landbrugssektor bliver undergivet en fælles ordning. Muligvis indeholder denne imidlertid slet ingen prisbestemmelser, eller den begrænser dem — hvilket faktisk kan ske — til et eller to led i afsætningskæden. I sådanne tilfælde må det, for at man kan tiltræde det synspunkt, som Grosoli's advokat har gjort gældende, siges, at den blotte omstændighed, at Fællesskabet udøver sin kompetence til at skabe en fælles markedsordning, fratager medlemsstaterne enhver kompetence på den pågældende sektor. En sådan påstand har imidlertid hverken grundlag i traktatens artikel 5 eller i ordlyden af Galli-dommen, som jeg kort har redegjort for ovenfor.
Jeg har påvist, at den pågældende dom lagde vægt på betydningen af et særligt aspekt, nemlig prisbestemmelserne i den fælles markedsordning for et bestemt landbrugsprodukt (korn). I slutningen, i præmis 34, fremhæves vigtigheden af den konkrete struktur i ordningen for en bestemt sektor, hvorefter det præciseres, at »den ved forordningerne nr. 120/67 og nr. 136/66 indførte prisordning udelukkende finder anvendelse i produktions- og engrosleddet«, og således, at den »ikke griber ind i medlemsstaternes beføjelse til at træffe egnede foranstaltninger vedrørende prisdannelsen i detailhandelen og forbrugerleddet, forudsat at dette ikke bringer den pågældende markedsordnings målsætning eller funktion i fare«. De følgende domme fra Domstolen angår ligeledes enkeltstående fælles markedsordninger og bekræfter derfor tendensen til en konkret vurdering af forholdet mellem ordningens struktur og staternes residuelle beføjelser (jf. de nævnte domme Tasca, SADAM og Dechmann).
Denne indstilling forekommer mig at være særdeles fornuftig og velbegrundet. Det kan ikke for alvor hævdes, at enhver statslig foranstaltning, som angår priser, altid vil påvirke den fælles ordnings funktion, uanset ordningens indretning og uanset indholdet af det statslige indgreb. I de ovennævnte Tasca- og SADAM-domme udtalte Domstolen med rette, at når Fællesskabets og statens indgreb angår samme afsætningsled (f.eks. engrospriserne) vil det være mere sandsynligt, at den interne ordning kommer i konflikt med fællesskabsordningen; konflikten er dog ikke uundgåelig. Noget andet gælder, når det statslige indgreb rammer forbrugerpriserne og Fællesskabets engrospriser — her vil det være mindre sandsynligt, at de to ordninger ikke kan forenes. Ud fra samme synspunkt kan man også forestille sig, at markedsordningen fastsætter priserne (i engros-eller detailleddet) for de landbrugsprodukter, som selve ordningen angår, og at statens indgreb udelukkende omfatter en ret lille del af de pågældende produkter, afgrænset ud fra deres særlige egenskaber (f.eks. frossent oksekød i forhold til fersk oksekød). I sådanne tilfælde vil det — såfremt det produkt, der er genstanden for den statslige foranstaltning, ikke konkurrerer med hovedproduktet, fordi forbrugernes efterspørgsel herpå har vist sig at være konstant — være dristigt at hævde, at pålæggelsen af ret moderate maksimalpriser for det særlige produkt (f.eks. frossent kød) nødvendigvis må fremkalde en ændring i forbrugernes efterpsørgsel, således at de foranlediges til i højere grad at efterspørge det særlige produkt og tilsvarende nedsætte efterspørgslen på hovedproduktet. En sådan virkning behøver dog ikke at intræde, og derfor behøver statens prisindgreb ikke i disse tilfælde at fremkalde nogen forstyrrelse af den fælles markedsordnings funktion.
6.
I forelæggelseskendelsen har Pretura di Padova fremført visse betragtninger, som der er anledning til at udtale sig om.
Pretura's udgangspunkt er, at tildelingen til den nationale ret af den opgave i det konkrete tilfælde at afgøre, om maksimalpriserne i henhold til national lov har sådanne virkninger, at de må anses for uforenelige med fællesskabsbestemmelserne, »[ikke] kan anerkendes, ider der herved formelt opretholdes et af myndighederne fastsat prissystem, hvis gyldighed stadig er uvis, hvorved der opstår et alvorligt misforhold mellem de producenter eller handlende, som beslutter at overholde systemet — og eventuelt sælger deres produkter med tab — og dem, der ikke anser sig for bundet heraf og følgelig sælger til højere priser end de officielt fastsatte«.
Enklere udtrykt er problemet følgende: Hvorledes kan de forretningsdrivende med sikkerhed vide, om de skal respektere eller ikke respektere en national prisbestemmelse, når den fortsatte gyldighed af den pågældende bestemmelse afhænger af den vurdering, som i de konkrete tilfælde foretages af dommeren?
Ved besvarelsen af dette spørgsmål må det erkendes, at det ikke altid vil være en let opgave for den nationale ret at finde ud af, om og inden for hvilke grænser de nationale prisforanstaltninger er forenelige med den fælles markedsordnings funktion. Men denne form for undersøgelse ligger dog ikke uden for den judicielle funktion.
Som Kommissionens repræsentant med rette har understreget under den mundtlige forhandling skal både civil- og kriminalretterne i samtlige retsordener ofte foretage vanskelige vurderinger af teknisk karakter, bl.a. på det økonomiske område. Jeg skal navnlig minde om, at Tribunale Amministrativo Regionale (TAR) del Lazio, ved dom af 7. februar 1977 i SADAM-sagen foretog en dybtgående undersøgelse af, om det italienske prissystem i sukkersektoren var foreneligt med fællesskabslovgivningen.
Hvad endelig angår risikoen for indbyrdes modstridende domme fra forskellige retter forekommer det mig, at ulemper af den pågældende type er uadskilleligt forbundet med opbygningen af de nationale retsordener, og at det rigtige middel til imødegåelse af ulemperne i almindelighed består i, at der findes flere instanser, og at præjudikater tillægges betydning. Påberåbelsen af grundsætningen om retssikkerhed kan ikke hindre, at der er flere mulige fortolkninger af specielle eller generelle regler.
7.
Jeg har allerede understreget betydningen af de særlige egenskaber ved og bredden af alle de foranstaltninger, som karakteriserer den enkelte markedsordning.
Det forekommer mig derfor hensigtsmæssigt kort at beskrive de vigtigste led i den fælles markedsordning for oksekød, der blev indført ved Rådets forordning nr. 805 af 27. juni 1968. Den indeholder en ordning for priser og en ordning for samhandel. Prisordningen giver sig udtryk ved, at der fastsættes en orienteringspris, som er den pris, Fællesskabet ønsker, at et produkt i et bestemt produktionsår gennemsnitligt skal opnå på fællesskabsmarkederne. Ifølge de nugældende regler fastsætter Rådet hvert år denne pris (jf. artikel 3 i forordning nr. 805/68), idet der herved tages hensyn til fremtidsudsigterne for udviklingen i produktion og forbrug af oksekød, markedssituationen for mælk og mejeriprodukter, og de indvundne erfaringer fra de foregående produktionsår. For at holde markedsprisen så nær som muligt til orienteringsprisen, og navnlig for at undgå eller forstærke mærkbare prisfald, er der fastsat interventionsforanstaltninger, som i første række består i støtte til privat oplagring og i opkøb ved de nationale interventionsorganer. Ved forordning nr. 2822 af 28. december 1972 indførtes den »permanente intervention«, som pålægger de nationale organer til enhver tid og uafhængigt af markedsprisens niveau at købe til interventionsprisen (som i reglen svarer til ca. 90 % af orienteringsprisen). Det af interventionsorganerne opkøbte kød nedfryses, oplagres og afsættes herefter af dem på markederne i overensstemmelse med Fællesskabets beslutninger og altid således, at enhver forstyrrelse søges undgået, og at der sikres lige adgang til varerne og ligebehandling af køberne (jf. artikel 7, stk. 1, i den ovennævnte forordning nr. 805/68).
Stabiliseringen af markederne sker herefter således, at der gribes ind i samhandelsordningen med tredjelande. Desangående indeholder forordning nr. 805/68 forskellige midler: Den fælles Toldtarif (artikel 9), importafgifter (artiklerne 10-14), importlicenser (artikel 5) og eksportrestitutioner (artikel 18). Endelig er Fællesskabets interne handel fuldstændigt liberaliseret (artikel 22).
Når det er sagt, forekommer det mig, at der kan fastslås to ting vedrørende problemet om, hvorvidt de nationale prisregler er forenelige med denne særlige markedsordning. For det første: Der er risiko for uforenelighed, eftersom den pågældende ordning indeholder en prisordning. For det andet: Da der i en sådan ordning findes to former for priser — interventions- og orienteringspriser — opstår der uforenelighed, hver gang de nationale regler lammer virkningen af den ene eller den anden.
Et eksempel på en sådan negativ indflydelse fra de nationale foranstaltninger findes i den nævnte Tasca-dom, hvor der nævnes den mulighed, at en medlemsstat »… fastsætter maksimale salgspriser i engros- og detailleddet, der er så lave, at det er praktisk umuligt for producenten at sælge til interventionsprisen, idet han herved ville tvinge grossister eller detailhandlere, der er bundet af de pågældende maksimalpriser, til at sælge med tab« (præmis 10 (
4
). Hertil må føjes den almindelige betragtning, at priserne på de forskellige afsætningsstadier er indbyrdes uafhængige. Det anførtes i Tasca-dommen, at »… en prisordning for salget til den endelige forbruger indeholder fare for en påvirkning af prisdannelsen i de tidligere led …« (præmis 6 (
5
).
På det almindelige plan forekommer det mig vanskeligt at gå ud over disse konstateringer. Men når det er udelukket, at den blotte eksistens af en fælles markedsordning automatisk afskærer en medlemsstat fra nogensinde at kunne foretage prisindgreb, kommer man ikke uden om nødvendigheden af en kontrol ved de nationale domstole med henblik på at fastslå, om de nationale regler forstyrrer den fælles markedsordnings funktion eller bringer virkeliggørelsen af dens formål i fare.
8.
Denne opfattelse kan Kommissionen ikke tiltræde. Den har udtalt, at når den fælles ordning — som i nærværende sag — hviler på en fælles prisordning, må sådanne nationale foranstaltninger nødvendigvis fremkalde mærkbare forstyrrelser på markedet og derfor automatisk forbydes staterne, uden at det in concreto skal være nødvendigt at fastslå, om den forstyrrende effekt har vist sig eller ej. Jeg har allerede haft lejlighed til at nævne to eksempler på foranstaltninger af den pågældende type. Det må navnlig henvises til, at Kommissionens repræsentant — der har gennemgået virkningen på funktionen af den fælles markedsordning for oksekød, når en stat fastsætter maksimale forbrugerpriser — antager, at en sådan foranstaltning, for at være forenelig med markedsordningen, dels »udelukkende« skal angå »interventionsprodukter, hvis salgspriser allerede er fastsat af interventionsorganerne«, dels skal »sikre en tilstrækkelig fortjeneste for de handlende på de forskellige afsætningsstadier, som efter deres interventionskøb leder produkterne videre til det indenlandske marked«. Kommissionen finder derfor, at Domstolen bør fremlægge disse særlige vurderingskriterier for den nationale ret.
Det forekommer mig, at der ikke findes nogen mellemvej mellem de to i indledningen fremlagte muligheder — fuldstændig udelukkelse af enhver statslig beføjelse til at regulere priserne på produkter, der er omfattet af en fælles markedsordning, eller den mulighed, at det kun er nationale foranstaltninger, som ikke forstyrrer ordningernes mål og funktion, der er forenelige med fællesskabssystemet. Jeg finder navnlig ikke, at det af den omstændighed, at en af de to betingelser, Kommissionen lægger vægt på, ikke er opfyldt, automatisk kan udledes, at de nationale foranstaltninger er uforenelige med fællesskabssystemet. En sådan automatisme forekommer mig i virkeligheden at være fuldstændig vilkårlig. Det kan udmærket tænkes, at fastsættelsen af en maksimal forbrugerpris for et landbrugsprodukt ikke fremkalder en mærkbar forstyrrelse i markedsordningen. Dette kan være forholdet enten i den situation, at prisen indbringer detailhandlerne fortjeneste, eller når den gælder for et ikke-konkurrerende produkt, hvilket som bekendt var forholdet i Italien med hensyn til frossent kød i forhold til fersk kød. I øvrigt er det muligt, at en fælles markedsordnings funktion ej heller forstyrres ved en forbrugerpris, som ikke giver sælgerne nogen fortjeneste: Hvis nemlig den bindende pris gælder for et produkt, hvis tilstedeværelse på markedet er ubetydelig, virker variationer i efterspørgslen herpå ikke mærkbart ind på prisen for hovedproduktet og fremkalder derfor ikke forstyrrelser i ordningens funktion. Jeg mener derfor, at de af Kommissionen nævnte forhold kun kan gælde som maksimale kriterier, i hvis lys det i det enkelte tilfælde skal undersøges, hvilke virkninger statslige indgreb kan have på en fælles markedsordnings funktion. For øvrigt har Kommissionen fremlagt sin opfattelse med den største forsigtighed og har gentagne gange udtalt, at den ikke vil afvige fra Domstolens retspraksis.
9.
Af ovenstående grunde skal jeg slutte med at foreslå Domstolen at den i besvarelsen af Pretura di Padova's spørgsmål, forelagt ved kendelse af 15. juli 1978, kender for ret, at »en medlemsstats ensidige fastsættelse af maksimale forbrugerpriser for et landbrugsprodukt omfattet af en fælles markedsordning, der er karakteriseret af en fælles prisordning, kun er forenelig med en pågældende ordning, hvis den ikke bringer ordningens formål og funktion, frem for alt prisordningen, i fare.«
(
1
) – Oversat fra italiensk.
(
2
) – Decreto legislativo luogotenenziale, særlig italiensk efterkrigsrelsakt. O.a.
(
3
) – Skal være: præmis 13. O.a.
(
4
) – Skal være: præmis 23. O.a.
(
5
) – Skal være: præmis 12. O.a.