61984C0220
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 6. juni 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
A.
De faktiske omstændigheder i den sag, jeg i dag skal tage stilling til, går tilbage til året 1977.
Virksomheden AS-Autoteile Service GmbH — sagsøgeren — køber brugte automobildele, fortrinsvis koblinger og koblingsdele, istandsætter disse og sælger dem som ombytningsdele. Virksomheden kom i foråret 1977 i forbindelse med selskabet PAT, der havde hjemsted i Meckenheim ved Bonn. Selskabsdeltager i det pågældende selskab var sagsøgte, der har fast bopæl i Frankrig. For leveringer fra PAT GmbH betalte sagsøgeren indtil den 9. september 1977 i alt 1940949,95 DM. Efter den sidste levering opstod der uoverensstemmelse mellem parterne vedrørende de leverede varers kvalitet. Sagsøgeren gjorde gældende, at der i vidt omfang var blevet leveret ubrugeligt skrot i stedet for de aftalte til istandsættelse egnede brugte dele, og afkrævede PAT GmbH tilbagebetaling af et stort beløb på 1001476,95 DM. Ved en af Landgericht Bonn den 5. april 1978 afsagt udblivelsesdom blev PAT GmbH dømt i overensstemmelse hermed. Fuldbyrdelse af dommen viste sig imidlertid forgæves, da PAT GmbH var insolvent, og selskabets egen konkursbegæring var blevet afvist ved en af Amtsgericht Euskirchen afsagt kendelse af 5. maj 1978 med hensvisningn til, at selskabets midler var utilstrækkelige til at dække konkursomkostningerne.
Sagsøgeren gjorde gældende, at sagsøgte fra PAT GmbH havde oppebåret beløb, der var større end sagsøgerens fordring mod selskabet, og som sagsøgte måtte være pligtig at tilbagebetale PAT GmbH efter reglerne om uberettiget berigelse. På sagsøgerens begæring blev der herefter foretaget udlæg i det PAT GmbH angiveligt tilkommende berigelseskrav mod sagsøgte, og inddrivelsen heraf blev overladt sagsøgeren. Kravet, opgjort til 1008741,25 DM med tillæg af renter søgte sagsøgeren herefter at indtale for tyske domstole. Sagen blev på grund af manglende international kompetence hos disse afvist.
Afvisningsdommen i sagen — der ligger forud for nærværende hovedsag — pålagde sagsøgeren at betale sagens omkostninger. Sagsøgte har foranlediget det beløb, sagsøgeren skulle betale, fastsat i en omkostnings-fastsættelseskendelse. For at afværge tvangsfuldbyrdelse af denne kendelse har sagsøgeren stillet sikkerhed i form af en bankgaranti. Det udlagte og til sagsøgerens inddrivelse overdragne berigelseskrav, som denne forgæves havde søgt at indtale, har sagsøgeren nu modregnet i det sagsøgte tilkommende omkostningskrav. Med den foreliggende ved Landgericht Baden-Baden mod sagsøgte anlagte sag har sagsøgeren, under påberåbelse af den skete modregning, nedlagt påstand om, at tvangsfuldbyrdelse af omkostningsfastsættelseskendelsen i den tidligere sag erklæres ikke at kunne nyde fremme.
Landgericht Baden-Baden afviste denne sag på grund af manglende kompetence hos de tyske domstole. Spørgsmålet om, hvorvidt tyske domstoles kompetence kunne støttes på artikel 16, nr. 5, i Bruxelles-konventionen, lod retten stå åbent. Efter Landgerichts opfattelse kunne kompetencen ikke foreligge i et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål, hvorved en sagsøger, der allerede har tabt en sag på grund af manglende international kompetence, søger at afværge sagsøgtes omkostningskrav i samme sag ved modregning med det selvsamme krav, som forgæves er søgt gennemført i den tidligere sag.
Dommen har sagsøgeren med en direkte revisionsanke i hht. § 566 a ZPO indbragt for Bundesgerichtshof. Afgørelsen i revisionsanken forudsætter efter Bundesgerichtshof afklaring af tre spørgsmål vedrørende artikel 16, nr. 5, i Bruxelles-konventionen. Bundesgerichtshof har stillet Domstolen følgende spørgsmål:
1)
Er fuldbyrdelsesafværgesøgsmål i medfør af § 767 i den tyske Zivilprozessordnung omfattet af værnetingsreglen i konventionens artikel 16, nr. 5?
2)
Kan en fordring under et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål for retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelses-stedet er beliggende, efter konventionens artikel 16, nr. 5, gøres gældende til kompensation mod det krav, der søges fuldbyrdet, når den selvstændige indtaling af den pågældende fordring ville falde uden for nævnte retters kompetence?
3)
Omfatter kompetencen efter konventionens artikel 16, nr. 5, en sag, hvorunder skyldneren under påberåbelse af, at tvangsfuldbyrdelsen ikke kan nyde fremme, kræver udlevering af en garantierklæring, han har stillet som sikkerhed for tvangsfuldbyrdelsens afværgelse?
Sagsøgeren i hovedsagen, Det forenede Kongeriges regering samt Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har afgivet indlæg i sagen.
For så vidt angår besvarelsen af det første og det dermed snævert forbundne tredje spørgsmål er der i indlæggene i henseende til resultatet enighed. Begge spørgsmål foreslås besvaret bekræftende, idet et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål principielt må være omfattet af reglen i artikel 16, nr. 5, i Bruxelles-konventionen. Som følge af den nævnte saglige sammenhæng gælder dette også spørgsmålet vedrørende tilbagelevering af en garantierklæring.
Forskellige opfattelser gør sig imidlertid gældende, for så vidt angår det andet spørgsmål, der går ud på, om der under et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål kan gøres et krav gældende, som forudsætter en prøvelse af krav, som ikke omfattes af kompetencen hos retterne i fuldbyrdelsesstaten efter de almindelige bestemmelser i Bruxelleskonventionen. Sagsøgeren i hovedsagen finder, at spørgsmålet skal besvares bekræftende, mens Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen er af den modsatte opfattelse.
B.
Min stillingtagen til de forelagte spørgsmål er som følger:
1.
Da det retlige tyngdepunkt i nærværende forelæggelse er spørgsmål 2, skal jeg først behandle dette. Med spørgsmålet ønsker Bundesgerichtshof opklaret, hvorvidt der efter Bruxelles-konventionens artikel 16, nr. 5, for retterne i den kontraherende stat, på hvis område tvangsfuldbyrdelsen skal gennemføres, med et fuldbyrdelsesafværge-søgsmål kan gøres modregning gældende mod det krav, der skal fuldbyrdes, med en fordring, for hvis selvstændige indtaling retterne i den pågældende stat ikke er kompetente.
Sagsøgeren har foreslået, at spørgsmålet besvares bekræftende. Det er sagsøgerens opfattelse, at ordlyden af Bruxelles-konventionen, der giver retterne i »fuldbyrdelses-staten« enekompetence for så vidt angår fuldbyrdelsesafværgesøgsmål, også indebærer en enekompetence til prøvelse af fremførte indsigelser.
Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen er af den modsatte opfattelse. Ganske vist kan det efter denne opfattelse umiddelbart synes nærliggende, at retten på fuldbyrdelsesstedet af hensyn til en effektiv retspleje skulle kunne afgøre enhver indsigelse, som kan have forbindelse med en doms tvangsfuldbyrdelse. Afgørende principielle betragtninger taler imidlertid imod et sådant resultat. Artikel 16 hjemler enekompetencer, som efter Domstolens praksis skal fortolkes snævert (
1
). Bestemmelsen indebærer ingen supplerende kompetencer for nye krav eller indsigelser til støtte for et ansvar eller — som i det foreliggende tilfælde — for en frigørelse. Afvigelserne fra de almindelige kompetenceregler i Bruxelles-konventionen, som artikel 16 hjemler, kan i en ordentlig retspleje kun være begrundet i objektive omstændigheder: den grundlæggende bestemmelse i artikel 2 (kompetence for retterne i den stat, i hvilken skyldneren har bopæl) må ikke fraviges uden tvingende grunde.
Formålet med, hensigten med og ordningen i Bruxelles-konventionen taler entydigt for den sidste opfattelse.
Bruxelles-konventionen giver for anerkendelsen og fuldbyrdelsen af retsafgørelser betragtelige lettelser for sagsøgere. Over for disse står — nærmest som en modydelse — bestemmelserne om beskyttelse af sagsøgte, som findes i konventionens afsnit II. Netop i betragtning af afgørelsers forenklede anerkendelse og fuldbyrdelse må det hindres, at sagsøgte for retter, der savner kompetence, »overraskes« af stævninger, hindres i at tage til genmæle og at domfældes i domme.
Dette vil imidlertid være tilfældet, såfremt en sagsøgt efter artikel 16, nr. 5, kunne inddrages i et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål, der blev begrundet i modregning med et krav, for hvilket retterne i fuldbyrdelses-staten, efter en af disse afsagt retskraftig dom, ikke var kompetente.
Selvom sagsøgte således ikke i »hovedsagen« nødsagedes til at tage til genmæle overfor det mod ham rejste krav, idet kravet blev gjort gældende for en ret, der savnede kompetence, så måtte han dog i forbindelse med omkostningerne indlade sig herpå — og blot for at opnå betaling af de omkostninger, der var påført ham i den på grund af manglende kompetence afviste sag. Sagsøgte ville således være tvunget til at befatte sig hermed, selvom han i den retssag, hvor kravet blev gjort gældende, var blevet fritaget herfor på grund af manglende international kompetence.
Landgericht Baden-Baden har med rette i sin dom af 4. november 1983 anført: »et sådant resultat kan imidlertid under hensyn til kompetencebestemmelsernes formål og hensigt samt beskyttelsesformålet ikke være rigtigt.«
Det af Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen foreslåede resultat er også i overensstemmelse med artikel 16, nr. 5, i Bruxelles-konventionen. For det første er bestemmelsen om enekompetencerne en undtagelesbestemmelse, der som allerede nævnt må fortolkes indskrænkende. For det andet er der med de i artikel 16 nævnte sager — om leje af fast ejendom, om selskabsretlige forhold, om indførsler i offentlige registre, om immaterielle rettigheder, om tvangsfuldbyrdelse — tale om sager, hvis særlige karakter eller vanskelige beskaffenhed kræver, at den kompetente ret i særlig grad er fortrolig med vedkommende nationale bestemmelser.»... disse regler bør blandt andet på grund af deres komplicerede beskaffenhed, alene anvendes af retterne i det land, hvori de gælder« — således har Domstolen i sin dom af 14. december 1977 begrundet enekompetencen efter artikel 16, nr. 1 (
2
).
Denne »saglige nærhed« for den kompetente ret gælder utvivlsomt også bestemmelserne vedrørende »anvendelse af tvangsmidler, udlæg i eller udsættelse af besiddelsen af løsøre eller fast ejendom med henblik på den faktiske gennemførelse af retsafgørelser eller dokumenter« (
3
), altså for prøvelsen af lovligheden af tvangsfuldbyrdelsesforanstaltninger. Dette er imidlertid utilstrækkeligt til at begrunde en enekompetence til prøvelse af et krav i en følgeprocedure, når der for »hovedsagen«, altså for prøvelsen af dette krav, savnedes international kompetence og dette var fastslået på retskraftig måde.
2.
Da Bundesgerichtshof selv i forelæggelseskendelsen anfører, at der i revisionsanken må ske frifindelse, såfremt spørgsmål 1) eller 2) besvares benægtende, finder jeg det ikke påkrævet at gå ind på spørgsmål 1). For så vidt angår det almindelige spørgsmål om, hvorvidt og i hvilket omfang fuldbyrdelses-afværgesøgsmål som omhandlet i § 767 i den tyske Zivilprozessordnung omfattes af artikel 16, nr. 5, i Bruxelles-konventionen bør Domstolen ikke udtale sig, da spørgsmålet, som anført af den forelæggende ret selv, ikke er afgørende for sagens udfald. I øvrigt er jeg af den opfattelse, at dette mere almindelige spørgsmål ikke er blevet uddybet tilstrækkeligt i den foreliggende sag til nøjagtigt af afgrænse, i hvilket omfang fuldbyrdelsesafværgesøgsmål omfattes af enekompetencen efter artikel 16, nr. 5, (at sådanne sager principielt kan være omfattet af anvendelsesområdet, forekommer mig under alle omstændigheder utvivlsomt).
3.
Selv om Bundesgerichtshof har stillet spørgsmål 3) om tilbagelevering af garantierklæringen uafhængigt af spørgsmålene 1) og 2), mener jeg imidlertid ikke, at Domstolens besvarelse heraf er påkrævet. Jeg er i denne forbindelse enig med sagsøgeren i hovedsagen, som har gjort gældende, at kravet om tilbagelevering er så snævert forbundet med tvangsfuldbyrdelsen, at der i betragtning af den »saglige nærhed« ikke kan gælde nogen anden international kompetence for tilbageleveringskravet end for selve tvangsfuldbyrdelsen.
C.
Herefter foreslår jeg, at Domstolen giver følgende svar på Bundesgerichtshofs forelæggelse :
Artikel 16, nr. 5, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes således, at en fordring under et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål for retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsesstedet er beliggende, ikke kan gøres gældende til kompensation mod et sagsomkostningskrav, når det i en retskraftig dom afsagt af en ret i denne stat er fastslået, at dennes retter ikke har kompetence for den selvstændige indtaling af fordringen.
(
*1
) – Oversat fra tysk.
(
1
) – Jfr. Domstolens dom af 14.12. 1977 i sag 73/77, Sanders mod Van der Putte, Sml. 1977, s. 2383, 2390 ff; dom af 15. 11. 1983 i sag 288/82, Duijnstee mod Goderbauer, Sml. 1983, s. 3663, s. 3676 ff.
(
2
) – Se fodnote 1).
(
3
) – Således forklaringerne til udtrykkene »sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser« i P. Jenards rapport om Bruxelles-konventionen; EFT 1979 C 59, s. 36.