61996CJ0113_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-113/96,
angaaende en anmodning, som Bundessozialgericht (Tyskland) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Manuela Gómez Rodríguez og Gregorio Gómez Rodríguez
mod
Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 6 og 78 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), samt vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 48 og 51,
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C. Gulmann (refererende dommer), og dommerne J.C. Moitinho de Almeida, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet og P. Jann,
generaladvokat: G. Cosmas
justitssekretaer: assisterende justitssekretaer H. von Holstein,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- Manuela Gómez Rodríguez og Gregorio Gómez Rodríguez ved Antonio Pérez Garrido, chef for den sociale afdeling ved Spaniens Generalkonsulat i Duesseldorf
- den tyske regering ved afdelingschef Ernst Roeder og fuldmaegtig Sabine Maass, begge Forbundsoekonomiministeriet, som befuldmaegtigede
- den graeske regering ved konsulent hos statens advokat Fokion Georgakopoulos og kommitteret Ioanna Galani-Maragkoudaki, Sekretariatet for EF-ret, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtigede
- den spanske regering ved statens advokat, Gloria Calvo Díaz, Sekretariatet for EF-ret, som befuldmaegtiget
- den oestrigske regering ved kontorchef Wolf Okresek, Forbundskanslerens Kontor, Afdelingen for Forfatningsspoergsmaal, som befuldmaegtiget
- den svenske regering ved afdelingschef Lotty Nordling, som befuldmaegtiget
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent Peter Hillenkamp og Maria Patakia, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 12. juni 1997 er afgivet mundtlige indlaeg af Manuela Gómez Rodríguez og Gregorio Gómez Rodríguez ved Antonio Pérez Garrido, af den tyske regering ved ekspeditionssekretaer Bernd Kloke, Forbundsoekonomiministeriet, som befuldmaegtiget, af den graeske regering ved Fokion Georgakopoulos, af den spanske regering ved statens advokat, Santiago Ortiz Vaamonde, som befuldmaegtiget, og af Kommissionen ved Peter Hillenkamp,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 25. september 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 8. februar 1996, indgaaet til Domstolen den 5. april 1996, har Bundessozialgericht i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 6 og 78 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger for arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter »forordningen«), samt EF-traktatens artikel 48 og 51.
2 Spoergsmaalene er opstaaet under en tvist mellem Manuela Gómez Rodríguez og Gregorio Gómez Rodríguez, paa den ene side, og Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz (herefter »Landesversicherungsanstalt«), paa den anden side, vedroerende pension til boern, der har mistet en eller begge foraeldre (herefter »efterladtepension« eller »pension til efterladte boern«).
3 Manuela Gómez Rodríguez og Gregorio Gómez Rodríguez er bosat i Spanien. Deres far, som var spansk statsborger, var beskaeftiget saavel i Tyskland som i Spanien, hvor han som arbejdstager tilbagelagde forsikringsperioder paa henholdsvis 56 og 80 maaneder. I februar 1995 afgik han ved doeden i Spanien uden at have faaet udbetalt nogen pension.
4 Ved afgoerelser af 23. august 1988 tildelte Landesversicherungsanstalt Manuela Gómez Rodríguez og Gregorio Gómez Rodríguez efterladtepension for perioden mellem den 7. februar og den 31. december 1985 i henhold til overenskomsten af 4. december 1973 mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Kongeriget Spanien om social sikring (BGBl. 1977 II, s. 687), som aendret ved den supplerende overenskomst af 17. december 1975 (BGBl. 1977 II, s. 722). Desuden meddelte Landesversicherungsanstalt dem, at den spanske forsikringsinstitution fra den 1. januar 1986 - dvs. datoen for Kongeriget Spaniens tiltraedelse af De Europaeiske Faellesskaber - var enekompetent til at tildele efterladtepension bl.a. i medfoer af forordningens artikel 78, stk. 2.
5 Forordningens artikel 78, stk. 2, bestemmer:
»Ydelser til saadanne boern skal udredes efter foelgende regler, uanset i hvilken medlemsstat barnet eller den fysiske eller juridiske person, som faktisk forsoerger det, er bosat:
a) for saa vidt angaar et barn af en afdoed arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, som kun har vaeret omfattet af lovgivningen i én medlemsstat, efter denne stats lovgivning
b) for saa vidt angaar et barn af en afdoed arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, som har vaeret omfattet af lovgivningen i flere medlemsstater:
i) efter lovgivningen i den af disse stater, paa hvis omraade barnet er bosat, saafremt der dér er erhvervet ret til en af de i stk. 1 naevnte ydelser i medfoer af denne stats lovgivning, i givet fald under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 79, stk. 1, litra a), eller
ii) i andre tilfaelde efter den af disse medlemsstaters lovgivning, hvoraf den afdoede har vaeret omfattet laengst, saafremt der er erhvervet ret til en af de i stk. 1 omhandlede ydelser i medfoer af den naevnte lovgivning, i givet fald under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 79, stk. 1, litra a); saafremt der ikke er erhvervet nogen ret efter denne lovgivning, undersoeges det, om betingelserne for erhvervelse af ret efter lovgivningen i de oevrige beroerte medlemsstater er til stede, idet de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter disse medlemsstaters lovgivning, laegges til grund i raekkefoelge efter aftagende laengde.
...«
6 Med virkning fra den 1. januar 1986 tildelte den spanske pensionsforsikringsinstitution saaledes de to sagsoegere i hovedsagen efterladtepension indtil det fyldte 18. aar, paa hvilket tidspunkt deres ret hertil ophoerte efter spansk lovgivning.
7 Herefter anmodede Manuela Gómez Rodríguez og Gregorio Gómez Rodríguez Landesversicherungsanstalt om at faa tildelt efterladtepension i henhold til tysk lovgivning, hvorefter en efterladtepension kan ydes indtil det fyldte 25. aar for unge under uddannelse.
8 Landesversicherungsanstalt afslog imidlertid denne anmodning med den begrundelse, at forordningens artikel 78, stk. 2, ikke foreskriver nogen ret til tildeling af efterladtepension efter tysk lovgivning, naar udbetalingen af den spanske pension er ophoert, saa meget mindre som den afdoede arbejdstager ikke havde tilbagelagt den noedvendige karensperiode paa 60 maaneder, hvorfor betingelserne for at oppebaere pensionen ikke var opfyldt.
9 Sagsoegernes klage over denne afgoerelse blev afvist, ligesom de ikke fik medhold i den af dem derpaa anlagte sag til proevelse af afslaget.
10 Ved appelskrift af 7. november 1994 indgav sagsoegerne derpaa revisionsanke ved Bundessozialgericht. De gjorde herunder gaeldende, at det ikke fremgaar af forordningens artikel 78, stk. 2, litra b), at den kompetence, som paa et givet tidspunkt tilkommer en institution, ikke paa noget tidspunkt vil kunne aendres henset til artikel 79, stk. 1, litra b). Retten til en tysk efterladtepension bortfalder derfor kun, saafremt der er erhvervet en ret efter spansk lovgivning. Retten efter spansk lovgivning bestaar imidlertid ikke laengere, da der efter spansk ret kun tildeles efterladtepension indtil boernenes fyldte 18. aar.
11 I forelaeggelseskendelsen har Bundessozialgericht anfoert, at tvisten vedroerer spoergsmaalet, om Landesversicherungsanstalt er forpligtet til paa ny at udbetale sagsoegerne i hovedsagen den efterladtepension, som de fik tildelt, inden Kongeriget Spanien tiltraadte De Europaeiske Faellesskaber under hensyn til, at udbetalingen af den efterladtepension, som de siden da modtog fra den spanske pensionsforsikringsinstitution, ophoerte paa det tidspunkt, da hver af dem fyldte 18. aar. Bundessozialgericht har derfor besluttet af udsaette sagen og at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Skal artikel 78, stk. 2, litra b), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 fortolkes saaledes, at den heri indeholdte bestemmelse vedroerende den lovgivning, som skal finde anvendelse paa tildelingen af ydelser, fortsat gaelder, naar boern, der har mistet en eller begge foraeldre, oprindelig har erhvervet ret til en saadan pension i den medlemsstat, som er kompetent efter bestemmelsen (i denne sag bopaelsstaten), men retten hertil senere er bortfaldet som foelge af, at boernene har naaet en bestemt alder, hvorimod de ogsaa efter dette tidspunkt ville have vaeret berettiget til en saadan pension i en anden medlemsstat, af hvis lovgivning den forsikrede ligeledes var omfattet, saafremt artikel 79 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 bringes i anvendelse, eller skal i en saadan situation de paagaeldende lovgivninger anvendes som bestemt i forordningens artikel 78, stk. 2, litra b), nr. ii)?
2) Maa det anses for en social rettighed - som boern, der har mistet en eller begge foraeldre, ikke maa fratages som foelge af, at en overenskomst mellem to medlemsstater, der er inkorporeret i national lovgivning, ikke finder anvendelse paa grund af ikrafttraedelsen af forordning (EOEF) nr. 1408/71 - at de naevnte boern efter overenskomsten har udsigt til at oppebaere en pension, som en medlemsstat allerede tidligere har ydet under anvendelse af en saadan overenskomst, for en laengere periode (f.eks. under en skole- eller erhvervsuddannelse ud over det fyldte 18. aar), end det gaelder for den pension til saadanne boern, som skal tildeles efter den lovgivning i en anden medlemsstat, som skal finde anvendelse ifoelge artikel 78, stk. 2, litra b), i forordning (EOEF) nr. 1408/71?
3) Saafremt spoergsmaal 2 besvares bekraeftende: Kan boern, der har mistet en eller begge foraeldre, og som allerede foer ikrafttraedelsen af forordning (EOEF) nr. 1408/71 havde ret til en pension efter lovgivningen i en medlemsstat i medfoer af en overenskomst om social sikring mellem to medlemsstater, paa ny stoette ret paa denne overenskomst, saafremt de ikke laengere har det krav paa ydelser, som de oprindelig havde efter den lovgivning i en anden medlemsstat, som skal finde anvendelse ifoelge artikel 78, stk. 2, litra b), i forordning (EOEF) nr. 1408/71?«
Foerste spoergsmaal
12 Med det foerste spoergsmaal oensker den nationale ret naermere bestemt at faa oplyst, om forordningens artikel 78, stk. 2, litra b), skal fortolkes saaledes, at de bestemmelser, som er indeholdt i nr. ii), finder anvendelse i en situation, hvor den ret til en efterladtepension, som modtageren oprindelig har erhvervet i medfoer af nr. i) i den medlemsstat, hvor han er bosat, er bortfaldet som foelge af, at han har naaet en bestemt alder, hvorimod han ogsaa efter dette tidspunkt ville have vaeret berettiget til en saadan pension i en anden medlemsstat, af hvis lovgivning den forsikrede ligeledes var omfattet, saafremt reglen om sammenlaegning i forordningens artikel 79 bringes i anvendelse.
13 Efter den tyske og oestrigske regerings opfattelse taler saavel faellesskabslovgivers hensigt som de relevante forordningsbestemmelsers aand og formaal for, at kompetencen ikke overgaar til en anden institution, efter at bopaelsstaten er ophoert med at udbetale boernetilskuddene. Den samordning, som er foretaget ved den naevnte bestemmelse, er baseret paa det princip, at der kun er én medlemsstat, nemlig bopaelsstaten, som er kompetent til at udbetale efterladtepensionen. I modsat fald ville institutionerne i de medlemsstater, hvor aldersgraensen er hoejest, uanset paa hvilket sted de efterladte er bosat, stadig have kompetencen til at tildele disse en pension svarende til den afdoede arbejdstagers samlede tilbagelagte forsikrings- eller bopaelsperioder, og uanset omfanget af de forsikringsperioder, han har tilbagelagt i de enkelte medlemsstater.
14 Heroverfor har sagsoegerne i hovedsagen samt den spanske og graeske regering gjort gaeldende, at forordningens artikel 78, stk. 2, litra b), nr. i) og ii), bestemmer, at der skal foretages en successiv anvendelse af bestemmelseskriterierne i den lovgivning, som finder anvendelse. Den omstaendighed, at retten til de spanske ydelser ophoerer paa det tidspunkt, hvor modtagerne fylder 18 aar, medfoerer nemlig, at der opstaar en anden situation, som kraever, at der i overensstemmelse med forordningens artikel 78, stk. 2, litra b), nr. ii), anvendes en anden lovgivning.
15 For det foerste anfoerer de, at det fremgaar af udtrykket, »saafremt der dér er erhvervet ret til en af de i stk. 1 naevnte ydelser« i artikel 78, stk. 2, litra b), nr. i), at bopaelsstatens institution kun har kompetence indtil det tidspunkt, hvor retten til ydelser ophoerer i medfoer af denne stats lovgivning. For det andet anfoerer de, at det vil stride mod princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed og mod ligebehandlingsprincippet at anlaegge en anden fortolkning af bestemmelsen, da efterladte boern under alle omstaendigheder ville have ret til ydelserne, saafremt de skiftede bopael og bosatte sig i Tyskland.
16 Heller ikke Kommissionen finder, at man kan udelukke, at den tyske institution har kompetencen. Naar det nemlig ikke, eller ikke laengere, er muligt at rejse noget krav om tildeling af en ydelse i Kongeriget Spanien, som var den foerste stat, der havde kompetencen, maa kompetencen overgaa til den efterfoelgende stat, dvs. til Forbundsrepublikken Tyskland.
17 Til stoette for deres argumentation henviser den spanske og graeske regering samt Kommissionen til Domstolens praksis, hvorefter retten til boernetilskud fra den stat, paa hvis omraade det efterladte barn er bosat, ikke udelukker et hoejere boernetilskud, som den paagaeldende i forvejen har erhvervet ret til fra en anden medlemsstat. I dette tilfaelde har den paagaeldende fra den sidstnaevnte medlemsstat krav paa en tillaegsydelse, som svarer til forskellen mellem de to ydelser (jf. bl.a. dom af 12.6.1980, sag 733/79, Laterza, Sml. s. 1915, af 9.7.1980, sag 807/79, Gravina, Sml. s. 2205, og af 11.6.1991, sag C-251/89, Athanasopoulos m.fl., Sml. I, s. 2797). Den spanske og graeske regering samt Kommissionen anfoerer, at den omstaendighed, at der ikke er udbetalt nogen tillaegsydelse i hovedsagen, ikke kan medfoere, at retten fortabes endeligt, og at dette gaelder, uanset om der ikke er nogen forskel i beloebene, eller om der ikke er anmodet om ydelserne.
18 Ogsaa den spanske regering henviser til Domstolens praksis vedroerende tillaegsydelser og goer gaeldende, at den anden medlemsstat i et tilfaelde som det foreliggende ogsaa skal udbetale denne tillaegsydelse, selv om retten til ydelsen er bortfaldet i bopaelsstaten. Denne situation boer ikke behandles anderledes end den, hvor tillaegsydelsen udbetales af den grund, at ydelserne i den anden medlemsstat er stoerre end i bopaelsstaten.
19 Det fremgaar af indlaeggene fra sagsoegerne i hovedsagen, den spanske, graeske og svenske regering, samt fra Kommissionen, at der i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, kan taenkes at vaere retsgrundlag for kravet om tildeling af tyske ydelser enten i Domstolens praksis vedroerende tillaegsydelser eller i forordningens artikel 78, stk. 2, litra b), nr. ii), ved, at denne kommer til anvendelse som foelge af, at den ret til en efterladtepension til boern, som er erhvervet i medfoer af samme bestemmelses nr. i), er bortfaldet i bopaelsstaten.
20 I denne forbindelse bemaerkes, at Domstolen praeciserede sin praksis vedroerende tillaegsydelser i dommen af 27. februar 1997 i Bastos Moriana m.fl.-sagen (sag C-59/95, Sml. I, s. 1071). I denne dom udtalte Domstolen sig vedroerende spoergsmaalet, om den kompetente institution i en medlemsstat efter forordningens artikel 77 og 78 er forpligtet til at tildele pensionister eller rentemodtagere eller efterladte boern, som er bosat paa en anden medlemsstats omraade, en saadan tillaegsydelse, selv naar retten til pension eller rente eller det efterladte barns ret ikke udelukkende er erhvervet paa grundlag af forsikringsperioder tilbagelagt i den foerstnaevnte stat.
21 Domstolen bemaerkede foerst, at bestemmelserne i forordningens artikel 77 og 78 har til formaal at bestemme, hvilken medlemsstats lovgivning der gaelder for udbetaling af de omhandlede ydelser, naar disse i princippet alene udbetales i henhold til lovgivningen i én medlemsstat. Det fremgaar af disse to artiklers stk. 2, litra b), nr. i), at naar pensionisten eller rentemodtageren eller den afdoede arbejdstager har vaeret omfattet af lovgivningen i flere medlemsstater, udbetales de paagaeldende ydelser i henhold til lovgivningen i den stat, paa hvis omraade pensionisten eller rentemodtageren eller den afdoede arbejdstagers efterladte boern er bosat (Bastos Moriana-dommen, praemis 15).
22 Domstolen fastslog derpaa, at reglen vedroerende tillaegsydelser (jf. herom bl.a. Laterza- og Gravina-dommen) er baseret paa det princip, at maalet med traktatens artikel 48-51 ikke ville blive naaet, hvis arbejdstagerne, fordi de udoever deres ret til fri bevaegelighed, skulle miste de fordele i form af social sikring, som de under alle omstaendigheder sikres alene i kraft af én medlemsstats lovgivning (Bastos Moriana-dommen, praemis 17; jf. endvidere dom af 21.10.1975, sag 24/75, Petroni, Sml. s. 1149, praemis 13).
23 Domstolen tilfoejede, at en anvendelse af bestemmelserne i forordningens artikel 77 og 78, hvorefter bopaelsmedlemsstaten er enekompetent til at udrede de paagaeldende boernetilskud, imidlertid kan have til foelge, at de paagaeldende beroeves deres ret til ydelser, som bestaar alene i henhold til en anden medlemsstats lovgivning. Derfor har Domstolen i Laterza- og Gravina-dommene fortolket disse bestemmelser saaledes, at der ved boernetilskud gaelder en undtagelse fra princippet om, at kun en enkelt stat skal udrede ydelserne, som indebaerer, at den anden medlemsstat er forpligtet til at udbetale en tillaegsydelse (jf. Bastos Moriana-dommen, praemis 18).
24 Endelig sluttede Domstolen, at i betragtning af den begrundelse, der ligger bag denne undtagelse, kan dens anvendelsesomraade ikke udvides saaledes, at der ogsaa skal udredes en tillaegsydelse, naar pensionistens eller rentemodtagerens eller det efterladte barns rettigheder kun bestaar i henhold til de i forordningen fastsatte bestemmelser om sammenlaegning. I denne situation bevirker anvendelsen af artikel 77 og 78 nemlig ikke bortfald af de paagaeldende ydelser, som alene udredes i henhold til en anden medlemsstats lovgivning (jf. Bastos Moriana-dommen, praemis 19).
25 Under hensyn til det anfoerte maa det fastslaas, at der ikke findes grundlag i Domstolens praksis vedroerende tillaegsydelser for en ret til tyske ydelser i et tilfaelde som det, der foreligger i hovedsagen. I den foreliggende sag er der nemlig ikke erhvervet nogen ret til tyske ydelser udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, som er tilbagelagt i Tyskland, hvorfor anvendelsen af forordningens bestemmelser, hvorefter bopaelsstaten har kompetencen, ikke beroever de paagaeldende de rettigheder, som er erhvervet udelukkende i henhold til en anden medlemsstats lovgivning.
26 Det maa endvidere fastslaas, at den omstaendighed alene, at den ydelse, som er omhandlet i artikel 78, stk. 2, litra b), nr. i), bortfalder i bopaelsstaten, fordi den paagaeldende naar en bestemt alder - hvilket generelt har til foelge, at retten til ydelsen ophoerer - ikke uden videre medfoerer, at bestemmelserne i artikel 78, stk. 2, litra b), nr. ii), kommer til anvendelse.
27 Forordningens artikel 78, stk. 2, har nemlig til formaal at bestemme, hvilken medlemsstat der er kompetent til at tildele ydelser til efterladte boern, navnlig naar den afdoede arbejdstager har vaeret omfattet af lovgivningen i flere medlemsstater. Virkningen af, at en medlemsstat udpeges som kompetent er, at kun lovgivningen i denne medlemsstat kommer til anvendelse i overensstemmelse med princippet i forordningens artikel 13, stk. 1, om, at de af forordningen omfattede personer alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat.
28 I den forbindelse skal det fremhaeves, som Domstolen flere gange har udtalt, at medlemsstaterne er enekompetente til at fastsaette niveauet for de ydelser, som de tildeler, og disses varighed (jf. bl.a. dom af 3.5.1990, sag C-2/89, Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755, praemis 19).
29 Herefter kan den omstaendighed, at udbetalingen af ydelser i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, der er kompetent efter artikel 78, stk. 2, litra b), nr. i), er ophoert, fordi modtageren ikke laengere opfylder aldersbetingelsen for tildeling af den paagaeldende ydelse, ikke medfoere, at en anden medlemsstat bliver kompetent vedroerende den samme risiko i kraft af en anden tilknytningsfaktor i artikel 78, stk. 2.
30 Det skal endvidere fremhaeves, som anfoert af den tyske og oestrigske regering, at hvis den fortolkning, som er foreslaaet af sagsoegerne i hovedsagen og af den spanske og graeske regering, blev lagt til grund, ville de medlemsstater, som har fastsat den hoejeste aldersgraense for tildeling af efterladtepension til boern, bevare kompetencen vedroerende ydelserne, uanset de efterladte boerns bopaelssted og varigheden af de forsikringsperioder, som den forsikrede har tilbagelagt i forskellige medlemsstater.
31 Som anfoert af den tyske regering er det endvidere ikke rimeligt at anvende artikel 78, stk. 2, litra b), nr. ii), i en situation, hvor bopaelsmedlemsstaten skoenner, at det ikke laengere er paakraevet at udbetale ydelserne, f.eks. fordi modtageren paa grund af sin alder er i stand til at forsoerge sig selv, eller fordi der tildeles andre ydelser i stedet for boernetilskuddene, saasom uddannelsesstoette.
32 Heraf foelger, at naar den ret til ydelser, som er erhvervet i bopaelsstaten, er bortfaldet, fordi den paagaeldende har naaet en bestemt alder, er den kompetente institution i en anden medlemsstat ikke forpligtet til at tildele den paagaeldende ydelser, medmindre denne har erhvervet ret dertil udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, som er tilbagelagt i denne stat.
33 Det foerste praejudicielle spoergsmaal skal derfor besvares med, at forordningens artikel 78, stk. 2, litra b), skal fortolkes saaledes, at de bestemmelser, som er indeholdt i nr. ii), ikke finder anvendelse i en situation, hvor den ret til en efterladtepension, som modtageren oprindelig har erhvervet i medfoer af nr. i) i den medlemsstat, hvor han er bosat, er bortfaldet, fordi han har naaet en bestemt alder, hvorimod han ogsaa efter dette tidspunkt ville have vaeret berettiget til en saadan pension i en anden medlemsstat, af hvis lovgivning den forsikrede ligeledes var omfattet, saafremt sammenlaegningsreglen i forordningen artikel 79 bringes i anvendelse.
Andet og tredje spoergsmaal
34 Med det andet og tredje spoergsmaal oensker den nationale ret naermere bestemt at faa oplyst, om traktatens artikel 48 og 51 er til hinder for, at arbejdstagere i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, mister sociale rettigheder som foelge af, at en bilateral overenskomst om social sikring ikke finder anvendelse paa grund af forordningens ikrafttraeden.
35 Ifoelge sagsoegerne i hovedsagen, den spanske, graeske og svenske regering samt Kommissionen boer dette spoergsmaal besvares bekraeftende. Efter deres opfattelse er de betingelser, som er fastsat i dommen af 7. februar 1991 i Roenfeldt-sagen (sag C-227/89, Sml. I, s. 323) - som disse betingelser er praeciseret i dommen af 9. november 1995 i Thévenon-sagen (sag C-475/93, Sml. I, s. 3813) - opfyldt i den foreliggende sag.
36 Heroverfor anfoerer den tyske og oestrigske regering, at disse domme ikke kan anvendes under saadanne omstaendigheder, som foreligger i hovedsagen. De goer navnlig gaeldende, at denne loesning ikke er anvendelig, da de gaeldende bilaterale og multilaterale overenskomster er saa forskellige, at det ud fra et administrativt synspunkt ville vaere helt urimeligt, saafremt medlemsstaternes institutioner for hver enkelt vandrende arbejdstager skulle vaere forpligtet til at tage hensyn ikke blot til hans rettigheder efter national lovgivning og faellesskabsretten, men ogsaa til hans rettigheder efter overenskomsterne.
37 Herom bemaerkes for det foerste, at ifoelge forordningens artikel 6 traeder forordningen, medmindre andet er bestemt, baade hvad angaar dens personkreds og saglige anvendelsesomraade, i stedet for de overenskomster om social sikring, som er indgaaet mellem to eller flere medlemsstater.
38 I dommen af 7. juni 1973 i Walder-sagen (sag 82/72, Sml. s. 599, praemis 6 og 7), som vedroerte fortolkningen af forordningens artikel 6 og 7, fastslog Domstolen, at det fremgaar af disse bestemmelser, at princippet om, at faellesskabsforordningerne traeder i stedet for bestemmelser i overenskomster om social sikring afsluttet mellem medlemsstater, har en bindende virkning, som ikke tillader andre undtagelser end dem, der udtrykkeligt er fastsat i forordningerne, heller ikke i tilfaelde hvor disse overenskomster om social sikring indebaerer stoerre fordele for den personkreds, som forordningerne finder anvendelse paa, end dem, der foelger af disse forordninger.
39 I Roenfeldt-dommen kendte Domstolen dog for ret, at traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51 skal fortolkes saaledes, at arbejdstagere ikke maa miste sociale rettigheder som foelge af, at overenskomster mellem to eller flere medlemsstater, der er inkorporeret i national lovgivning, ikke finder anvendelse efter forordningens ikrafttraedelse.
40 I Thévenon-dommen praeciserede Domstolen, at der forelaa saerlige omstaendigheder i Roenfeldt-sagen, som ikke forelaa i Thévenon-sagen, hvor den forsikrede foerst havde udoevet sin ret til fri bevaegelighed efter forordningens ikrafttraedelse, dvs. paa et tidspunkt, hvor den bilaterale overenskomst allerede var blevet afloest af forordningen.
41 Hvad angaar et tilfaelde som det, der foreligger i hovedsagen, maa det fastslaas, at faderen til sagsoegerne i hovedsagen tilbagelagde sine forsikringsperioder i Spanien og Tyskland, foer Kongeriget Spanien tiltraadte De Europaeiske Faellesskaber, hvorfor den regel, som er opstillet i Roenfeldt-dommen og praeciseret i Thévenon-dommen, principielt maa finde anvendelse.
42 Foelgelig maa personer som sagsoegerne i hovedsagen ikke miste sociale rettigheder, som de var sikret i kraft af den omhandlede bilaterale overenskomst.
43 I den forbindelse har den tyske regering dog gjort gaeldende, at der i medfoer af artikel 118, stk. 1, Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT 1972 I, s. 149) allerede i sagen er foretaget en sammenligning af de rettigheder, der foelger henholdsvis af den bilaterale overenskomst og forordningen, som viser, at en anvendelse af forordningen var gunstigere for de paagaeldende end bestemmelserne i overenskomsten.
44 Herom bemaerkes, at artikel 118, stk. 1, i forordning nr. 574/72 finder anvendelse i situationer, hvor forordningen traeder i kraft i perioden mellem det tidspunkt, da forsikringsbegivenheden indtraeder, og da ydelsen fastsaettes foerste gang. For dette tilfaelde bestemmes det, at der ved pensionsbegaeringens indgivelse skal foretages en dobbelt fastsaettelse af ydelsen, nemlig dels i henhold til overenskomsten for saa vidt angaar perioden foer forordningens ikrafttraeden, dels i henhold til forordningen for saa vidt angaar perioden efter forordningens ikrafttraeden. Bestemmelsen foreskriver endvidere, at hvis det beloeb, som beregnes i medfoer af overenskomstens bestemmelser, er hoejere end det, som beregnes i medfoer af forordningens bestemmelser, skal den paagaeldende fortsaette med at modtage det beloeb, som beregnes i medfoer af overenskomstens bestemmelser.
45 Naar der allerede er foretaget en sammenligning af de rettigheder, der foelger af overenskomsten og dem, der foelger af forordningen, som viser, at forordningen er mere fordelagtig for sagsoegerne, kan det i Roenfeldt-dommen fastsatte princip ikke finde anvendelse.
46 I modsat fald ville alle de vandrende arbejdstagere, som befinder sig i samme situation som sagsoegerne, paa ethvert tidspunkt kunne anmode om, at forordningens eller konventionens bestemmelser blev anvendt paa dem afhaengig af, hvilken ordning der paa et givet tidspunkt var mest fordelagtig for dem.
47 En forpligtelse til inden for hele den periode, hvorunder ydelserne udbetales, at foretage en saadan sammenligning af arbejdstagernes sociale rettigheder, hver gang de paagaeldendes personlige situation aendrer sig, ville paafoere medlemsstaternes kompetente myndigheder betydelige administrative vanskeligheder og har ingen hjemmel i forordningen.
48 Det andet og tredje spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 48 og 51 er til hinder for, at arbejdstagere mister sociale rettigheder som foelge af, at en bilateral overenskomst om social sikring ikke finder anvendelse paa grund af forordningens ikrafttraedelse. Dette princip kan dog ikke finde anvendelse, saafremt der allerede ved den foerste fastsaettelse af ydelserne i henhold til forordningen er foretaget en sammenligning af de rettigheder, der foelger af henholdsvis forordningen og overenskomsten, som viser, at det var mere fordelagtigt for de paagaeldende at anvende forordningens end overenskomstens bestemmelser.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
49 De udgifter, der er afholdt af den tyske, graeske, spanske, oestrigske og svenske regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Bundessozialgericht ved kendelse af 8. februar 1996, for ret:
1) Artikel 78, stk. 2, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes saaledes, at de bestemmelser, som er indeholdt i nr. ii), ikke finder anvendelse i en situation, hvor den ret til en efterladtepension, som modtageren oprindelig har erhvervet i medfoer af nr. i) i den medlemsstat, hvor han er bosat, er bortfaldet, fordi han har naaet en bestemt alder, hvorimod han ogsaa efter dette tidspunkt ville have vaeret berettiget til en saadan pension i en anden medlemsstat, af hvis lovgivning den forsikrede ligeledes var omfattet, saafremt sammenlaegningsreglen i forordningens artikel 79 bringes i anvendelse.
2) EF-traktatens artikel 48 og 51 er til hinder for, at arbejdstagere mister sociale rettigheder som foelge af, at en bilateral overenskomst om social sikring ikke finder anvendelse paa grund af ikrafttraedelsen af forordningen nr. 1408/71. Dette princip kan dog ikke finde anvendelse, saafremt der allerede ved den foerste fastsaettelse af ydelserne i henhold til forordningen er foretaget en sammenligning af de rettigheder, der foelger af henholdsvis forordningen og overenskomsten, som viser, at det var mere fordelagtigt for de paagaeldende at anvende forordningens end overenskomstens bestemmelser.