62024CJ0271
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
13. marts 2025 (
*1
)
»Appel – restriktive foranstaltninger truffet på baggrund af situationen i Ukraine – indefrysning af midler og økonomiske ressourcer – appellantens navn omfattet – støtte til tiltag eller politikker, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed eller stabiliteten eller sikkerheden i Ukraine, eller som hindrer internationale organisationers arbejde i Ukraine«
I sag C-271/24 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 16. april 2024,
Igor Shuvalov, Moskva (Rusland), ved abogados L.M. García López, J.L. Iriarte Ángel, F.M. Rodríguez González og L. Rodríguez Jiménez,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Rådet for Den Europæiske Union ved D. Cerdán García og P. Mahnič, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, D. Gratsias, formanden for Femte Afdeling, M.L. Arastey Sahún (refererende dommer), og dommer J. Passer,
generaladvokat: L. Medina,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Med appellen har Igor Shuvalov nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 7. februar 2024, Shuvalov mod Rådet (T-289/22, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2024:57), hvorved Retten frifandt Rådet for Den Europæiske Union i det søgsmål, som han havde anlagt med påstand om annullation af for det første Rådets afgørelse (FUSP) 2022/265 af 23. februar 2022 om ændring af afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2022, L 42 I, s. 98), og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2022/260 af 23. februar 2022 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2022, L 42 I, s. 3) (herefter samlet »de omtvistede oprindelige retsakter«), for det andet Rådets afgørelse (FUSP) 2022/1530 af 14. september 2022 om ændring af afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2022, L 239, s. 149), og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2022/1529 af 14. september 2022 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2022, L 239, s. 1) (herefter samlet »de omtvistede første opretholdelsesretsakter«), samt for det tredje Rådets afgørelse (FUSP) 2023/572 af 13. marts 2023 om ændring af afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2023, L 75 I, s. 134), og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2023/571 af 13. marts 2023 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2023, L 75 I, s. 1) (herefter samlet »de omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter«), for så vidt som disse retsakter (herefter samlet »de omtvistede retsakter«) vedrører ham.
Retsforskrifter og tvistens baggrund
2
Den faktiske og retlige baggrund i den foreliggende sag er beskrevet i den appellerede doms præmis 2-13 og kan sammenfattes og suppleres som følger.
3
Appellanten var i perioden 2008-2018 vicepremierminister for Den Russiske Føderations regering, inden han den 24. maj 2018 blev formand for Vnesheconombank (VEB.RF) (bank for udvikling og udenrigshandel, Rusland).
Afgørelse 2014/145/FUSP
4
Efter Krims indlemmelse i Den Russiske Føderation vedtog Rådet for Den Europæiske Union på grundlag af artikel 29 TEU den 17. marts 2014 afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2014, L 78, s. 16).
Afgørelse 2014/145, som oprindeligt affattet
5
Artikel 1, stk. 1, i afgørelse 2014/145, som ændret ved Rådets afgørelse 2014/658/FUSP af 8. september 2014 (EUT 2014, L 271, s. 47) (herefter »afgørelse 2014/145, som oprindeligt affattet«), indeholder et forbud mod indrejse i eller transit gennem medlemsstaternes område for de fysiske personer, der opfylder de kriterier, som er fastsat i bl.a. bestemmelsens litra a) og b), mens denne afgørelses artikel 2, stk. 1, foreskriver indefrysning af pengemidler og økonomiske ressourcer, der tilhører de fysiske personer, som opfylder de kriterier, der er fastsat i bl.a. bestemmelsens litra a) og d), idet de sidstnævnte i det væsentlige er identiske med de kriterier, som er fastsat i afgørelsens artikel 1, stk. 1, litra a) og b) [herefter samlet »kriterium a) og kriterium d)«].
6
Den 23. februar 2022 havde artikel 2 i afgørelse 2014/145, som oprindeligt affattet, følgende ordlyd:
»1.   Alle pengemidler og økonomiske ressourcer, som tilhører eller ejes, besiddes eller kontrolleres af:
a)
fysiske personer, som er ansvarlige for, aktivt støtter eller gennemfører tiltag eller politikker, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed eller stabiliteten eller sikkerheden i Ukraine, eller som hindrer internationale organisationers arbejde i Ukraine, og fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem
[...]
d)
fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, som materielt eller finansielt aktivt støtter eller drager fordel af russiske beslutningstagere, der er ansvarlige for annekteringen af Krim eller destabiliseringen af det østlige Ukraine [...]«
Afgørelse 2014/145, som ændret
7
Som følge af Den Russiske Føderations væbnede styrkers invasion af Ukraine den 24. februar 2022 vedtog Rådet den 25. februar 2022 afgørelse (FUSP) 2022/329 om ændring af afgørelse 2014/145 (EUT 2022, L 50, s. 1).
8
De kriterier, der er fastsat i artikel 1, stk. 1, litra a) og b), og artikel 2, stk. 1, litra a) og d), i afgørelse 2014/145, som ændret ved afgørelse 2022/329 (herefter »afgørelse 2014/145, som ændret«), svarer til dem, der var fastsat i artikel 1, stk. 1, litra a) og b), og artikel 2, stk. 1, litra a) og d), i afgørelse 2014/145, som oprindeligt affattet, bortset fra, at adverbiet »aktivt« for de sidstnævnte bestemmelsers vedkommende for det første blev fjernet fra kriteriet om støtte til tiltag eller politikker, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, og fra kriteriet om materiel eller finansiel støtte til russiske beslutningstagere, og henvisningen til det østlige Ukraine for det andet er blevet udvidet til at omfatte hele denne stat [kriteriet i artikel 1, stk. 1, litra b), og i artikel 2, stk. 1, litra d), i afgørelse 2014/145, som ændret, der herefter også benævnes »kriteriet d)«].
Forordning (EU) nr. 269/2014
9
Den 17. marts 2014 vedtog Rådet på grundlag af artikel 215, stk. 2, TEUF forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2014, L 78, s. 6).
Forordning nr. 269/2014, som oprindeligt affattet
10
Den 23. februar 2022 indeholdt artikel 3, stk. 1, litra a) og d), i forordning nr. 269/2014, som ændret ved Rådets forordning (EU) nr. 811/2014 af 25. juli 2014 (EUT 2014, L 221, s. 11) (herefter »forordning nr. 269/2014, som oprindeligt affattet«), bestemmelser, der i det væsentlige svarede til bestemmelserne i artikel 2, stk. 1, litra a) og d), i afgørelse 2014/145, som oprindeligt affattet, således som disse er blevet gengivet i nærværende doms præmis 6, navnlig for så vidt angår det kriterium, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 269/2014, som oprindeligt affattet [herefter ligeledes »kriteriet d)«].
Forordning nr. 269/2014, som ændret
11
Som følge af Den Russiske Føderations væbnede styrkers invasion af Ukraine den 24. februar 2022 vedtog Rådet den 25. februar 2022 forordning (EU) 2022/330 om ændring af forordning nr. 269/2014 (EUT 2022, L 51, s. 1). De kriterier, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, litra a) og d), i forordning nr. 269/2014, som ændret ved forordning 2022/330 (herefter »forordning nr. 269/2014, som ændret«), har undergået de samme ændringer som dem, der er foretaget i de kriterier, som er omhandlet i nærværende doms præmis 8 [det kriterium, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 269/2014, som ændret, er i det følgende ligeledes benævnt »kriteriet d)«].
De omtvistede retsakter
De omtvistede oprindelige retsakter
12
Den 23. februar 2022 vedtog Rådet de omtvistede oprindelige retsakter og opførte appellantens navn på den liste over restriktive foranstaltninger, der er vedlagt som bilag til hver af de to retsakter, under nr. 227 på følgende måde:
»Igor Ivanovich Shuvalov er formand for State Development Corporation VEB.RF og medlem af Rådet for Den Eurasiske Økonomiske Kommission. Han var tidligere [Den Russiske Føderations] første vicepremierminister. I denne egenskab fremsatte han bemærkninger om, at [Den Russiske Føderation] ville ændre budgetreglerne for at afspejle yderligere to millioner indbyggere efter Den Russiske Føderations ulovlige annektering af Krim. Han støtter derfor tiltag og politikker, der underminerer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed.«
De omtvistede første opretholdelsesretsakter
13
Den 14. september 2022 vedtog Rådet de omtvistede første opretholdelsesretsakter og opretholdt appellantens navn under nr. 227 på listen i bilaget til hver af disse to retsakter af de samme grunde som dem, der er anført i den foregående præmis.
De omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter
14
Den 13. marts 2023 vedtog Rådet de omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter og opretholdt appellantens navn under nr. 227 på listen i bilaget til hver af disse to retsakter af følgende grunde:
»Igor Ivanovich Shuvalov er formand for State Development Corporation VEB.RF. Han var tidligere [Den Russiske Føderations] første vicepremierminister og medlem af Rådet for Den Eurasiske Økonomiske Kommission. I sin egenskab af første vicepremierminister fremsatte han bemærkninger om, at [Den Russiske Føderation] ville ændre budgetreglerne for at afspejle yderligere to millioner indbyggere efter Den Russiske Føderations ulovlige annektering af Krim. Han støtter derfor tiltag og politikker, der underminerer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed.«
Sagen for Retten og den appellerede dom
15
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. maj 2022 nedlagde appellanten påstand for Retten om annullation af de omtvistede retsakter, for så vidt som de vedrørte ham. Til støtte for søgsmålet fremsatte han syv anbringender, hvoraf det første vedrørte Rådets åbenbart urigtige bedømmelse af de faktiske omstændigheder, det andet vedrørte en tilsidesættelse af den begrundelsespligt, der påhviler Rådet, det tredje vedrørte en tilsidesættelse af den grundlæggende ret til ytringsfrihed, det fjerde vedrørte en tilsidesættelse af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, det femte vedrørte en tilsidesættelse af ejendomsretten i lyset af proportionalitetsprincippet, det sjette vedrørte en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, og det syvende vedrørte magtfordrejning.
16
Hvad angår det andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af begrundelsespligten fastslog Retten i den appellerede doms præmis 38 og 39, at begrundelsen til de omtvistede retsakter var støttet på grunde, der var tilstrækkeligt individuelle, specifikke og konkrete til, at appellanten kunne forsvare sig og forstå det kriterium og den begrundelse, som lå til grund for disse retsakter, hvorfor dette anbringende blev forkastet.
17
Hvad angår det første anbringende vedrørende en urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder fastslog Retten i den appellerede doms præmis 65, at det er muligt – således som Rådet har gjort – at tage hensyn til forhold, der er indtrådt forholdsvis længe før tidspunktet for vedtagelsen af en restriktiv foranstaltning, forudsat at disse forhold for det første underbygger et af de kriterier, som begrunder opførelsen af den berørte persons navn på listen om restriktive foranstaltninger, og det for det andet er godtgjort, at denne person på tidspunktet for vedtagelsen af de restriktive foranstaltninger ikke definitivt havde indstillet enhver aktivitet, der kunne begrunde en sådan vedtagelse. I den foreliggende sag bemærkede Retten i den nævnte doms præmis 81-87, at en række tilstrækkeligt specifikke, konkrete og sammenhængende indicier gjorde det muligt at lægge til grund, at appellanten – som medlem af Den Russiske Føderations regering og derefter som formand for VEB.RF, som er en offentlig institution, der støtter den økonomiske politik, som fastlægges af Den Russiske Føderations præsident og føres af denne føderations regering, og som uafbrudt har deltaget i Krims økonomiske udvikling siden Den Russiske Føderations invasion heraf – opfyldte de i kriterium a) fastsatte betingelser.
18
Hvad angår det femte anbringende vedrørende en tilsidesættelse af ejendomsretten i lyset af proportionalitetsprincippet fastslog Retten i den appellerede doms præmis 96-116, at de restriktive foranstaltninger, som appellanten var blevet pålagt, havde en retsbevarende, midlertidig og reversibel karakter med mulighed for, at de nationale myndigheder kunne tillade brug af visse indefrosne aktiver, således at de ikke fratog appellanten hans ejendomsret, at de i artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) fastsatte betingelser for, at denne ret kan begrænses lovligt, var opfyldt, at foranstaltningernes proportionalitet var begrundet i, at de var egnede til at nå det forfulgte mål, og at det var tilstrækkeligt, at appellanten bragte de handlinger, der havde begrundet de nævnte foranstaltninger, til ophør, for at disse foranstaltninger kunne ophæves.
19
I den appellerede doms præmis 123 og 124 fastslog Retten som svar på appellantens tredje anbringende, at de over for ham vedtagne restriktive foranstaltninger på ingen måde påvirkede hans ytringsfrihed, og at de udtalelser, som han havde fremsat, og som var gengivet i begrundelserne til de omtvistede retsakter, udelukkende udgjorde forhold blandt flere, som var behørigt underbygget af bevismaterialet og havde til formål at underbygge konstateringen af, at han opfyldte de betingelser, der er fastsat i kriterium a). I den nævnte doms præmis 126 fastslog Retten ligeledes, at eftersom Rådet ikke havde anlagt noget urigtigt skøn ved at lægge til grund, at dette kriterium var opfyldt for appellantens vedkommende, måtte det sjette anbringende vedrørende en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet forkastes.
20
Endelig forkastede Retten i den appellerede doms præmis 131-133 det fjerde og det syvende anbringende vedrørende henholdsvis en tilsidesættelse af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse og magtfordrejning.
21
Eftersom ingen af anbringenderne blev taget til følge, frifandt Retten på denne baggrund Rådet ved den appellerede dom.
Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
22
Appellanten har med appellen nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Appellanten gives medhold i søgsmålet, idet de omtvistede retsakter annulleres, for så vidt som de vedrører ham, og følgelig annulleres afgørelse 2014/145 og forordning nr. 269/2014, for så vidt som de sidstnævnte retsakter vedrører ham eller vil kunne vedrøre ham.
–
Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne for begge instanser.
23
Rådet har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes i sin helhed.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
24
Til støtte for appellen har appellanten fremsat seks anbringender. Disse seks anbringender vedrører retlige fejl, som Retten begik ved at fastslå, at Rådet ikke anlagde noget urigtigt skøn (det første anbringende), at Rådet overholdt sin begrundelsespligt (det andet anbringende), at de omtvistede retsakter ikke tilsidesætter appellantens ret til ytringsfrihed (det tredje anbringende), at hans ejendomsret ikke er blevet tilsidesat i lyset af proportionalitetsprincippet (det fjerde anbringende), at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet tilsidesat (det femte anbringende), samt at retten til en effektiv domstolsbeskyttelse er blevet iagttaget, og at Rådet ikke har misbrugt sine beføjelser (det sjette anbringende).
Det første anbringende
Parternes argumenter
25
Med det første anbringende har appellanten foreholdt Retten, at denne på grund af en åbenbart urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 58-87 at fastslå, at Rådet ikke havde anlagt noget urigtigt skøn i forbindelse med anvendelsen af kriterium a) på hans situation.
26
I den appellerede doms præmis 65 fastslog Retten nemlig – uden at henvise til nogen retspraksis i denne henseende – at det med henblik på vedtagelsen af restriktive foranstaltninger er muligt at tage hensyn til forhold, der er indtrådt forholdsvis længe før tidspunktet for vedtagelsen af disse foranstaltninger. Det fremgår ellers af flere domme fra Retten, at de af Rådet anførte grunde skal opfylde kriteriet om aktualitet på tidspunktet for Rådets vedtagelse af restriktive foranstaltninger over for den berørte person. Navnlig skal der tages hensyn til udviklingen i den berørte persons situation, uden at det kan formodes, at denne person på grund af tidligere stillinger og tidligere offentlige udtalelser på tidspunktet for vedtagelsen af de omhandlede restriktive foranstaltninger havde opretholdt eller kunne have opretholdt sin støtte til regimet i det pågældende tredjeland eller til den situation, der er omfattet af foranstaltningerne.
27
Appellanten har ligeledes anfægtet den appellerede doms præmis 82, for så vidt som Retten med urette fastslog, at den omstændighed, at appellanten efter at være ophørt med at udøve sine statslige funktioner havde påtaget sig formandskabet for VEB.RF, indebærer, at han fortsat støtter tiltag og politikker, der truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed. Begrundelsen til de omtvistede retsakter henviser nemlig ikke til VEB.RF’s aktiviteter og indeholder ikke noget specifikt klagepunkt over for appellanten, selv om det er ham, der er omfattet af de pågældende restriktive foranstaltninger. Ved at bestride hvervet som formand for VEB.RF udøvede appellanten i modsætning til, hvad Retten fastslog, erhvervsmæssige virksomhedsledelsesfunktioner, som på ingen måde var forbundet med de af den russiske regering førte tiltag og politikker.
28
Rådet har heroverfor anført, at det – på grund af appellantens vide påstande og den omstændighed, at han specifikt kun har henvist til den appellerede doms præmis 65 og 82 – har haft vanskeligheder ved at tilbagevise disse påstande og ved navnlig at forstå, hvad den åbenbart urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder skulle følge af. Den nævnte institution har bestridt appellantens argumenter vedrørende sagens realitet.
29
Appellanten har i replikken bl.a. anført, at hans første anbringende kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som det klart angiver de præmisser i den appellerede dom, der anfægtes, nemlig præmis 58-87. Selv om det er korrekt, at det første anbringende nærmere bestemt vedrører den appellerede doms præmis 65 og 82, skal der endvidere tages hensyn til den omstændighed, at disse to præmisser indeholder konklusionerne på det retlige ræsonnement, som er fremført i de øvrige anfægtede præmisser i den nævnte dom.
30
Rådet har i duplikken bl.a. anført, at det alene har givet udtryk for sine vanskeligheder ved at forstå det første anbringende, og at det under alle omstændigheder har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og ikke om, at den afvises.
Domstolens bemærkninger
31
Med det første anbringende har appellanten i det væsentlige foreholdt Retten, at denne – som følge af en åbenbart urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder – i den appellerede doms præmis 58-87 og nærmere bestemt i præmis 65 og 82 fastslog, at Rådet ikke havde anlagt noget urigtigt skøn. Retten fastslog nemlig med urette, at Rådet med henblik på at begrunde de omtvistede retsakter kunne støtte sig på stillinger og offentlige erklæringer, der blev bestridt og fremsat før vedtagelsen af disse retsakter. Appellanten har ligeledes foreholdt Retten, at denne af hans stilling som formand for VEB.RF udledte, at der forelå en støtte som omhandlet i kriterium a), skønt han i forbindelse med denne stilling kun varetager funktionerne som virksomhedsleder, hvilke på ingen måde er forbundet med de tiltag og politikker, som den russiske regering fører i forhold til Ukraine.
– Formaliteten
32
Det skal bemærkes, at Rådet uden formelt at gøre gældende, at det første anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, og i betragtning af det store antal præmisser, som appellanten har anfægtet under ét, har redegjort for de vanskeligheder, som denne institution har haft ved at forstå rækkevidden af dette anbringende, navnlig for så vidt angår den påståede åbenbart urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder.
33
I denne henseende skal det bemærkes, at det af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement fremgår, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises (dom af 25.1.2022, Kommissionen mod European Food m.fl., C-638/19 P, EU:C:2022:50, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis), og at det tilkommer Domstolen, om fornødent af egen drift, at efterprøve, om dette krav om præcision er opfyldt (jf. i denne retning dom af 15.12.1961, Fives Lille Cail m.fl. mod Den Høje Myndighed, 19/60, 21/60, 2/61 og 3/61, EU:C:1961:30, s. 588, og af 25.6.2020, HF mod Parlamentet, C-570/18 P, EU:C:2020:490, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
34
Desuden skal en appellant, når denne gør gældende, at Retten har foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder eller af beviserne, i henhold til artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og procesreglementets artikel 168, stk. 1, litra d), præcist angive, hvilke forhold der er blevet urigtigt gengivet af Retten, og påvise de fejl i undersøgelsen, der efter appellantens opfattelse har foranlediget denne urigtige gengivelse. Det følger i øvrigt af Domstolens faste praksis, at en urigtig gengivelse skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (dom af 6.6.2024, Ryanair mod Kommissionen, C-441/21 P, EU:C:2024:477, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
35
Hvad i den foreliggende sag angår påstanden om en åbenbart urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder skal det fastslås, at appellanten ikke i appelskriftet præcist har angivet de faktiske omstændigheder, der skulle være blevet gengivet urigtigt, og i endnu mindre grad har godtgjort de analysefejl, som Retten skulle have begået. Under disse omstændigheder skal det fastslås, at denne påstand ikke kan antages til realitetsbehandling.
36
Selv om det er korrekt, at appellanten har anfægtet den appellerede doms præmis 58-87 under ét, samtidig med at han udelukkende har koncentreret sin argumentation om den nævnte doms præmis 65 og 82, skal det derimod bemærkes, således som appellanten med rette har gjort gældende i sin replik, at dommens præmis 82 indeholder konklusionerne i det retlige ræsonnement, der er blevet fremført i de øvrige anfægtede præmisser i dommen, hvortil nævnte præmis 82 udtrykkeligt henviser, således at det første anbringende opfylder de krav, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 33, og delvist kan antages til realitetsbehandling, henset til de betragtninger, som er anført i den foregående præmis i nærværende dom.
– Realiteten
37
Med sin argumentation har appellanten i det væsentlige anfægtet dels de betragtninger, der er indeholdt i den appellerede doms præmis 65, dels den konklusion, som Retten nåede frem til i den nævnte doms præmis 82.
38
Det fremgår af Domstolens praksis, at enhver afgørelse om pålæggelse eller opretholdelse af restriktive foranstaltninger over for en person skal være baseret på et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag, idet Unionens retsinstanser skal efterprøve den materielle rigtighed af de påståede faktiske omstændigheder i forhold til de fremlagte oplysninger eller beviser og vurdere sidstnævntes beviskraft på grundlag af sagens omstændigheder og i lyset af de bemærkninger hertil, der eventuelt er fremsat, navnlig af den berørte person (jf. i denne retning dom af 18.7.2013, Kommissionen m.fl. mod Kadi, C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P, EU:C:2013:518, præmis 119 og 124).
39
Således som Retten anførte i den appellerede doms præmis 61, er det nemlig Unionens kompetente myndighed, som i tilfælde, hvor den begrundelse, der foreholdes den berørte person, bestrides, skal godtgøre rigtigheden heraf, og ikke sidstnævnte, der skal føre bevis for, at der ikke er grundlag for begrundelsen. Selv om det ikke er et krav, at den nævnte myndighed fremlægger samtlige oplysninger og beviser vedrørende den afgivne begrundelse for Unionens retsinstanser, er det imidlertid vigtigt, at de fremlagte oplysninger eller beviser understøtter den begrundelse, som er foreholdt den berørte person (jf. i denne retning dom af 18.7.2013, Kommissionen m.fl. mod Kadi, C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P, EU:C:2013:518, præmis 120 og 121).
40
Hvad for det første angår den appellerede doms præmis 65 skal det fastslås, at i modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, er den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i de to foregående præmisser i nærværende dom, ikke til hinder for, at Rådet – i et tilfælde som i den foreliggende sag – med henblik på at vurdere, om en person opfylder et opførelseskriterium såsom kriterium a) eller kriterium d), kan tage hensyn til oplysninger eller beviser vedrørende omstændigheder, som ligger forud for tidspunktet for vedtagelsen af den retsakt, hvorved der pålægges eller opretholdes restriktive foranstaltninger, forudsat at disse oplysninger eller beviser understøtter begrundelsen til denne retsakt og bidrager til at godtgøre, at den pågældende person opfylder det omhandlede opførelseskriterium på trods af den tid, der er forløbet, og henset til samtlige relevante omstændigheder i hvert enkelt tilfælde (jf. analogt dom af 20.6.2019, K.P., C-458/15, EU:C:2019:522, præmis 57). Det kan navnlig ikke udelukkes, at der kan tages hensyn til sådanne oplysninger og beviser med henblik på – for så vidt angår det pågældende opførelseskriterium – at godtgøre en kontinuitet mellem på den ene side den berørte persons tidligere situation og på den anden side den pågældendes aktuelle situation.
41
For det andet fastslog Retten – med henblik på i det foreliggende tilfælde at nå frem til den konklusion, at Rådet ikke havde anlagt noget urigtigt skøn – i den appellerede doms præmis 62-64, 66, 68, 69, 72, 76, 80 for det første, at appellanten på tidspunktet for vedtagelsen af de omtvistede retsakter aktivt støttede de tiltag eller politikker, der var omfattet af kriterium a), navnlig Krims økonomiske udvikling, idet han i sin egenskab af formand for VEB.RF handlede sammen med alle de ledere og bestyrelsesmedlemmer, der direkte eller indirekte blev udnævnt eller afskediget af statsoverhovedet for Den Russiske Føderation eller af den russiske regering, i overensstemmelse med den økonomiske politik, der var blevet fastlagt af dette statsoverhoved, og som blev ført af denne regering. For det andet fastslog Retten, at appellanten allerede havde ydet en sådan støtte nogle år tidligere, idet han indtil sin udnævnelse som formand for VEB.RF i 2018 havde bestridt stillingen som vicepremierminister, og idet han i denne egenskab i 2014 havde afgivet offentlige erklæringer til støtte for Krims økonomiske udvikling.
42
Ved således i det væsentlige at have lagt til grund, at den aktive støtte, som appellanten ydede i sin egenskab af formand for VEB.RF på tidspunktet for udstedelsen af de omtvistede retsakter, indgik i forlængelse af den støtte, som han i sit hverv som vicepremierminister allerede havde ydet i 2014, begik Retten ikke nogen retlig fejl, da denne i den appellerede doms præmis 82 nåede frem til den konklusion, at Rådet havde fremlagt en række tilstrækkeligt præcise, konkrete og samstemmende indicier, der godtgjorde, at appellanten fra 2014 og frem til tidspunktet for vedtagelsen af de omtvistede oprindelige retsakter uafbrudt havde ydet en sådan støtte som omhandlet i kriterium a).
43
Hvad angår klagepunktet om, at Retten i den appellerede doms præmis 82 med urette fastslog, at appellanten som formand for VEB.RF ydede aktiv støtte som omhandlet i kriterium a), skønt han blot havde varetaget erhvervsmæssige virksomhedsledelsesfunktioner, der på ingen måde var forbundet med den russiske regerings tiltag og politikker, er det tilstrækkeligt at bemærke, at en appel i henhold til artikel 256 TEUF og artikel 58 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er begrænset til retsspørgsmål. Det er alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder og til at bedømme bevismaterialet. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og beviser er derfor ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (dom af 29.2.2024, Euranimi mod Kommissionen, C-95/23 P, EU:C:2024:177, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis).
44
Med et sådant klagepunkt søger appellanten imidlertid at rejse tvivl om Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder og beviserne, idet det præciseres, at selv om han formelt har gjort gældende, at der foreligger en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, har han ikke, således som det fremgår af nærværende doms præmis 35, præcist angivet de faktiske omstændigheder, der er blevet urigtigt gengivet, og påvist de analysefejl, som Retten angiveligt begik.
45
For så vidt som appellanten har foreholdt Retten, at denne i den appellerede doms præmis 82 lagde et ræsonnement til grund, der ikke fremgår detaljeret af begrundelsen til de omtvistede retsakter, idet denne begrundelse begrænser sig til at forklare, at appellanten er »formand for [...] VEB.RF«, uden at henvise til denne enheds aktiviteter eller til nogen form for oplysninger vedrørende appellantens rolle i denne funktion som formand, skal det i øvrigt bemærkes, at spørgsmålet om begrundelsen, der vedrører en væsentlig formforskrift, er forskelligt fra spørgsmålet om beviset for den påståede adfærd, som vedrører den pågældende retsakts materielle lovlighed og indebærer – således som det fremgår af den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 38 – en undersøgelse af de faktiske forhold, der er nævnt i denne retsakt, samt kvalificeringen af disse forhold som oplysninger, der begrunder anvendelsen af restriktive foranstaltninger over for den pågældende person (dom af 15.11.2012, Rådet mod Bamba, C-417/11 P, EU:C:2012:718, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
46
Som anført i nærværende doms præmis 38 og 39 er det i denne forbindelse Unionens kompetente myndighed, der i tilfælde af anfægtelse skal godtgøre grundlaget for den begrundelse, der foreholdes den berørte person, og Unionens retsinstanser skal efterprøve, om de påståede forhold er materielt rigtige på grundlag af de fremlagte oplysninger eller beviser.
47
I den foreliggende sag fremgår det af den appellerede doms præmis 62, 69, 76, 81 og 82, at Retten i overensstemmelse med den nævnte retspraksis for det første fastslog, at de beviser, der var blevet fremlagt i Rådets sagsakter, havde en tilstrækkelig sammenhæng med begrundelsen om, at appellanten er formand for VEB.RF, for det andet efterprøvede den materielle rigtighed af de faktiske omstændigheder, der lå til grund for begrundelsen, i lyset af disse beviser, og for det tredje i det væsentlige fastslog, at appellanten i kraft af sin stilling som formand for VEB.RF gennemførte den russiske regerings økonomiske politik og således deltog i den økonomiske udvikling af Krim, hvorfor det kunne konkluderes, at han ydede en aktiv støtte som omhandlet i kriterium a).
48
Hvad endelig angår det af appellanten hævdede om, at Retten i den appellerede doms præmis 18 med urette fastslog, at det af en læsning af denne appellants skriftlige indlæg fremgår, at han ikke havde nedlagt påstand om annullation af afgørelse 2014/145 og forordning nr. 269/2014, er det tilstrækkeligt at fastslå, at appellanten, således som det blev anført i den appellerede doms præmis 18, ikke i retsmødet for Retten havde bekræftet, at han ikke havde nedlagt påstand om annullation af disse to retsakter som sådan. Appellanten har desuden begrænset sig til at henvise til Rettens angiveligt »urigtige udsagn« i denne henseende uden at gøre gældende, at Retten undlod at undersøge argumenter, som han fremførte i første instans, og som vedrørte lovligheden af afgørelse 2014/145 og forordning nr. 269/2014 som sådan og navnlig vedrørende lovligheden af de kriterier, der er fastsat heri, såsom kriterium a) og kriterium d).
49
På baggrund af ovenstående betragtninger skal det første anbringende forkastes.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
50
Med det andet anbringende har appellanten foreholdt Retten, at denne i den appellerede doms præmis 36, 38 og 39 med urette fastslog, at Rådet havde overholdt sin begrundelsespligt. I øvrigt anerkendte Retten selv i den nævnte doms præmis 33, at det kriterium, på grundlag af hvilket appellanten blev genstand for restriktive foranstaltninger, ikke fremgik klart af en læsning af begrundelsen. Selv om Retten i den nævnte præmis endelig fastslog, at begrundelsen til de omtvistede retsakter udelukkende henviste til kriterium a) og ikke til kriterium d), ville denne konstatering ikke være i overensstemmelse med Rådets adfærd under sagen for Retten, for så vidt som Rådet systematisk påberåbte sig begge kriterier over for appellanten.
51
I den appellerede doms præmis 35 blev Retten endvidere vildledt af begrundelsen til de omtvistede retsakter, for så vidt som den anførte, at appellanten på samme tid varetog stillingen som medlem af Rådet for Den Eurasiske Økonomiske Kommission og stillingen som formand for VEB.RF, selv om han, således som han beviste for Retten, varetog disse funktioner successivt. Dette udgør et uigendriveligt bevis for de omtvistede retsakters manglende begrundelse.
52
Hvad angår den begrundelse fra Retten, der er indeholdt i den appellerede doms præmis 36, og hvorefter den i begrundelsen til de omtvistede retsakter omhandlede stilling som formand for VEB.RF skal læses under hensyntagen til den sammenhæng, hvori dette hverv blev tildelt appellanten og bliver udøvet, og navnlig til den stilling som vicepremierminister, som han havde bestridt tidligere, er han af den opfattelse, at denne sammenhæng netop gør det umuligt at forklare grunden til, at han er blevet genstand for restriktive foranstaltninger, eftersom den omstændighed, at han ophørte med at varetage vigtige politiske poster for at blive formand for et offentligt organ, indebærer en klar reduktion af hans evne til at påvirke landets politik og støtte den russiske regerings handlinger mod Ukraine.
53
Rådet har bestridt appellantens argumenter.
Domstolens bemærkninger
54
Med det andet anbringende har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 33, 35, 36, 38 og 39 at fastslå, at Rådet havde overholdt sin begrundelsespligt.
55
I denne henseende skal det bemærkes, at Retten for så vidt angår den appellerede doms præmis 33 fastslog, uden at dette er blevet bestridt af appellanten, at begrundelsen til de omtvistede retsakter udelukkende henviste til kriterium a), således at begrundelsen til disse retsakter kunne udelukke en udpegelse af appellanten ved et andet opførelseskriterium, såsom kriterium d). Rådets påberåbelse af kriterium d) under sagen for Retten har således ingen betydning for spørgsmålet om, hvorvidt Rådet, således som Retten fastslog, begrundede de omtvistede retsakter korrekt i lyset af kriterium a).
56
Hvad angår de omtvistede oprindelige retsakters angiveligt utilstrækkelige begrundelse, som Retten ikke lagde til grund i den appellerede doms præmis 35, skal det bemærkes, således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 45, at spørgsmålet om begrundelsen, der vedrører en væsentlig formforskrift, adskiller sig fra spørgsmålet om beviset for den hævdede adfærd, som henhører under spørgsmålet om den omhandlede retsakts materielle lovlighed.
57
I den appellerede doms præmis 35 anførte Retten med rette, at en læsning af begrundelsen til de omtvistede oprindelige retsakter og de omtvistede første opretholdelsesretsakter viste, at Rådet med henblik på at pålægge og opretholde de restriktive foranstaltninger over for appellanten bl.a. havde lagt til grund, at han på tidspunktet for vedtagelsen af disse retsakter var formand for VEB.RF og medlem af Rådet for Den Eurasiske Økonomiske Kommission. I den nævnte præmis og i den appellerede doms præmis 38 og 39 fastslog Retten således, at appellanten havde kunnet forstå, hvorfor han var blevet genstand for restriktive foranstaltninger, og at han derfor var blevet sat i stand til at forsvare sig. I modsætning til, hvad appellanten i det væsentlige har gjort gældende, tog Retten i øvrigt behørigt hensyn til hans påstand om, at han ikke længere var medlem af Rådet for Den Eurasiske Økonomiske Kommission på tidspunktet for vedtagelsen af de omtvistede oprindelige retsakter og de omtvistede første opretholdelsesretsakter. Retten fastslog nemlig i den appellerede doms præmis 82, at appellanten opfyldte de i den foreliggende sag omhandlede kriterier, uanset at han ikke længere var medlem af den nævnte kommission.
58
Hvad angår den appellerede doms præmis 36 skal det bemærkes, således som Retten selv gjorde i den nævnte doms præmis 29, at en bebyrdende retsakt er tilstrækkeligt begrundet, når den er truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og som gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne (dom af 25.6.2020, Vnesheconombank mod Rådet, C-731/18 P, EU:C:2020:500, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis). Retten anvendte denne retspraksis korrekt i den appellerede doms præmis 36, da den fastslog, at henset til den sammenhæng, hvori appellanten blev betroet og udøvede hvervet som formand for VEB.RF, og henset ligeledes til den omstændighed, at han tidligere var vicepremierminister, skulle den blotte angivelse af udøvelsen af disse hverv i lyset af begrundelsespligten anses for et tilstrækkeligt forhold, der gjorde det muligt for ham at forsvare sig og forstå det kriterium og den begrundelse, som lå til grund for de over for ham vedtagne restriktive foranstaltninger.
59
På baggrund af ovenstående betragtninger skal det andet anbringende forkastes.
Det tredje anbringende
Parternes argumenter
60
Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 122-124 at fastslå, at de omtvistede retsakter ikke er i strid med hans grundlæggende ret til ytringsfrihed. Appellanten har anført, at han blev sanktioneret af Rådet bl.a. på grund af tidligere offentlige erklæringer, som han havde afgivet i sin egenskab af vicepremierminister. Ved at godkende en sådan årsagsforbindelse mellem disse erklæringer og de restriktive foranstaltninger tilsidesatte Retten appellantens ret til ytringsfrihed. Den omstændighed, at disse foranstaltninger ikke påvirker hans ytringsfrihed, betyder ikke, at denne frihed ikke bliver krænket, og dette så meget desto mere som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i dom af 15. marts 2011, Otegi Mondragón mod Spanien (CE:ECHR:2011:0315JUD000203407), anerkendte, at politikere under udøvelsen af deres funktioner har en ret til ytringsfrihed, der er stort set ubegrænset og større end den, som andre personer har.
61
Rådet har bestridt appellantens argumenter.
Domstolens bemærkninger
62
Med det tredje anbringende har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 122-124 begik en retlig fejl ved at tiltræde Rådets tilgang, hvorefter han var blevet genstand for restriktive foranstaltninger bl.a. på grund af tidligere offentlige erklæringer afgivet i hans egenskab af vicepremierminister, og derved tilsidesatte hans grundlæggende ret til ytringsfrihed.
63
I denne henseende fremgår det af den appellerede doms præmis 64-66, 82 og 124, at de offentlige erklæringer, der er nævnt i nærværende doms foregående præmis, udgør et blandt flere forhold, som gjorde det muligt for Rådet at opstille en række tilstrækkeligt præcise, konkrete og samstemmende indicier til at lægge til grund, at appellanten på tidspunktet for vedtagelsen af de omtvistede retsakter havde ydet aktiv støtte som omhandlet i kriterium a) i forlængelse af den støtte, som allerede var kommet til udtryk gennem disse erklæringer i 2014.
64
Eftersom de nævnte erklæringer blev anvendt som bevis for den omstændighed, at betingelserne i kriterium a) var opfyldt i forhold til appellanten, skal det fastslås, at Retten ikke begik nogen retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 122-124 at fastslå, at appellantens ytringsfrihed ikke i sig selv var blevet tilsidesat ved vedtagelsen af de omtvistede retsakter. Navnlig skal det, således som Retten gjorde det, fastslås, at en person som appellanten ikke kan påberåbe sig denne ret for at beskytte sig mod anvendelsen af sådanne erklæringer som bevis, og at restriktive foranstaltninger såsom indefrysning af midler og forbud mod indrejse eller rejse i og transit gennem Unionens område på ingen måde påvirker en sådan persons ytringsfrihed.
65
I modsætning til den sag, der gav anledning til Menneskerettighedsdomstolens dom af 15. marts 2011, Otegi Mondragón mod Spanien (CE:ECHR:2011:0315JUD000203407), og som vedrørte udtalelser, der var blevet fremsat af en politiker, og som i strid med den pågældendes ret til ytringsfrihed havde ført til en strafferetlig sanktion over for vedkommende, skal det bemærkes, således som Retten anførte i den appellerede doms præmis 122 og 123, at de restriktive foranstaltninger, som appellanten er genstand for, dels er af retsbevarende karakter, dels ikke har til følge, at de påvirker den frie udøvelse af hans ytringsfrihed.
66
På baggrund af ovenstående betragtninger skal det tredje anbringende forkastes.
Det fjerde anbringende
Parternes argumenter
67
Med det fjerde anbringende har appellanten foreholdt Retten, at denne begik en retlig fejl ved bl.a. i den appellerede doms præmis 100-113 at fastslå, at hans ejendomsret ikke var blevet tilsidesat i lyset af proportionalitetsprincippet.
68
Den omstændighed, at de restriktive foranstaltninger – således som det fremgår af den appellerede doms præmis 102 og 109 – er midlertidige og reversible retsbevarende foranstaltninger og desuden er genstand for en regelmæssig fornyet gennemgang, savner nemlig i realiteten ethvert grundlag, for så vidt som disse foranstaltninger for det første ofte forlænges i lang tid, og den fornyede gennemgang heraf for det andet ofte kun er formel eller endog umulig at gennemføre. Appellanten er således stadig genstand for restriktive foranstaltninger på grund af erklæringer, der blev fremsat for mere end ti år siden, og skønt hans hverv som formand for VEB.RF kun er en teknisk erhvervsmæssig funktion. Dette viser, at Rådet ikke tog hensyn til ændringen i hans personlige situation. I sidste ende har appellanten været genstand for en ekspropriation, således at de over for ham vedtagne restriktive foranstaltninger ikke er i overensstemmelse med det væsentligste indhold af ejendomsretten.
69
I øvrigt indebærer den i den appellerede doms præmis 103 og 109 anførte omstændighed, at medlemsstaternes nationale myndigheder kan tillade brug af visse indefrosne midler, ikke, at appellantens ejendomsret er blevet iagttaget, idet der er lige så mange tilladelsespraksisser, som der er medlemsstater.
70
Appellanten er ligeledes af den opfattelse, at de over for ham vedtagne restriktive foranstaltninger er i strid med proportionalitetsprincippet, for så vidt som de i modsætning til, hvad Retten fastslog, ikke gør det muligt at nå det legitime mål, der forfølges med de omtvistede retsakter, og ikke faktisk opfylder et mål af almen interesse, idet appellanten nemlig ikke længere har evnen til at støtte de politikker og tiltag, som er omfattet af kriterium a), eller til at påvirke de russiske myndigheder.
71
Endelig har appellanten foreholdt Retten, at denne i den appellerede doms præmis 113 fastslog, at det var tilstrækkeligt, at han ophørte med de handlinger, der begrundede vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for ham, for at disse foranstaltninger kunne bringes til ophør, selv om hans hverv som formand for VEB.RF udgjorde hans eneste eksistensgrundlag.
72
Rådet har bestridt appellantens argumenter.
Domstolens bemærkninger
73
Med det fjerde anbringende har appellanten i det væsentlige foreholdt Retten, at denne i den appellerede doms præmis 100-113 begik flere retlige fejl i forbindelse med analysen af de betingelser, der er fastsat i chartrets artikel 52, stk. 1, med hensyn til ejendomsretten, navnlig hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt proportionalitetsprincippet er blevet iagttaget.
74
I denne henseende skal det bemærkes, at den i chartrets artikel 17 fastsatte ejendomsret ikke er en absolut rettighed, hvorfor restriktive foranstaltninger som de i hovedsagen omhandlede kan medføre begrænsninger af denne ret (jf. i denne retning dom af 11.9.2019, HX mod Rådet, C-540/18 P, EU:C:2019:707, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis, og af 21.3.2024, Landeshauptstadt Wiesbaden, C-61/22, EU:C:2024:251, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).
75
Der kan således indføres begrænsninger i den nævnte ret, forudsat at de i overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 1, første punktum, er fastlagt i lovgivningen og respekterer denne rets væsentligste indhold. Endvidere fremgår det af chartrets artikel 52, stk. 1, andet punktum, at der under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kun kan indføres sådanne begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.
76
På området for restriktive foranstaltninger har Domstolen i øvrigt fastslået, at EU-lovgiver skal indrømmes et vidt skøn inden for områder, der for den nævnte lovgiver indebærer valg af politisk, økonomisk og social karakter, og hvor denne skal foretage komplekse vurderinger. Domstolen har deraf udledt, at kun såfremt en foranstaltning vedtaget på disse områder er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det mål, som den kompetente institution forfølger, vil en sådan foranstaltning kunne kendes ulovlig (dom af 31.1.2019, Islamic Republic of Iran Shipping Lines m.fl. mod Rådet, C-225/17 P, EU:C:2019:82, præmis 103, og af 17.9.2020, Rosneft m.fl. mod Rådet, C-732/18 P, EU:C:2020:727, præmis 105).
77
For det første har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 102, 103 og 109 med urette fastslog, at de omtvistede retsakter ikke udgør et indgreb i ejendomsrettens væsentligste indhold, og at den af disse retsakter følgende begrænsning af udøvelsen af hans ejendomsret, henset til proportionalitetsprincippet, ikke forekommer åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det forfulgte mål. Ifølge appellanten, og således som hans tilfælde vidner om, er de restriktive foranstaltninger i realiteten ikke midlertidige og reversible retsbevarende foranstaltninger, men forlænges ofte i lang tid. På samme måde er den fornyede gennemgang af disse ofte kun formel eller endog umulig at gennemføre, og medlemsstaternes nationale myndigheder anvender meget forskellige fremgangsmåder med hensyn til tilladelser til frigivelse af indefrosne midler.
78
Det skal i denne henseende bemærkes, at appellanten ikke som sådan har bestridt, at de restriktive foranstaltninger i overensstemmelse med de EU-retlige bestemmelser, hvortil Retten henviste i den appellerede doms præmis 102, 103 og 109, er retsbevarende foranstaltninger af midlertidig og reversibel karakter, at de regelmæssigt er genstand for en fornyet gennemgang, og at de nationale myndigheder kan tillade brug af indefrosne midler eller give specifikke tilladelser, der gør det muligt at frigive midler.
79
Under disse omstændigheder begik Retten ikke nogen retlig fejl, da den i den nævnte doms præmis 102, 103 og 107-109 i det væsentlige fastslog, at det af disse EU-retlige bestemmelser fremgår, at de omtvistede retsakter ikke udgør et indgreb i ejendomsrettens væsentligste indhold, og at den begrænsning, som disse retsakter medfører for udøvelsen af appellantens ejendomsret, i lyset af proportionalitetsprincippet ikke er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det forfulgte mål, dvs. – således som det fremgår af den nævnte doms præmis 104 – at lægge et direkte eller indirekte pres på Den Russiske Føderations regering og dens ledere med henblik på, at disse bringer deres tiltag og politikker, der destabiliserer Ukraine, til ophør. Dette gælder så meget desto mere, som appellantens argumenter blot udgør en række generelle påstande, med hvilke det uden nogen form for bevisførelse tilsigtes at rejse tvivl om hensigtsmæssigheden af de nævnte bestemmelsers gennemførelse.
80
Det fremgår desuden af de betragtninger, der er anført i nærværende doms præmis 41 og 43, at Retten med rette fastslog, at Rådet ikke havde anlagt noget urigtigt skøn i forbindelse med vedtagelsen af de omtvistede retsakter, således at vedtagelsen og derefter opretholdelsen af de restriktive foranstaltninger over for appellanten var begrundet i lyset af de faktiske omstændigheder og det pågældende opførelseskriterium. Under disse omstændigheder kan den omstændighed, at de restriktive foranstaltninger, som appellanten har været genstand for, er blevet forlænget to gange, hverken medføre, at Rettens betragtninger i den appellerede doms præmis 102, 103 og 109 er ugyldige, eller indebære, at de restriktive foranstaltninger har en permanent og irreversibel karakter, og at appellanten ikke efterfølgende kan opnå, at hans navn fjernes fra listen, eller at han får tilladelse til at få frigivet sine midler.
81
For det andet er appellanten af den opfattelse, at de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget over for ham, er i strid med proportionalitetsprincippet, for så vidt som de i modsætning til, hvad Retten fastslog, ikke gør det muligt at nå det legitime mål, der forfølges med de omtvistede retsakter, og ikke faktisk opfylder et mål af almen interesse.
82
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at den eneste retlige argumentation, hvormed det tilsigtes at godtgøre, at Retten begik en retlig fejl i denne henseende, består i, at appellanten i sin egenskab af formand for VEB.RF ikke var i stand til at støtte de politikker og tiltag, der er omfattet af kriterium a), eller til at påvirke de russiske myndigheder. Det fremgår imidlertid af nærværende doms præmis 41 og 43, at Retten ikke begik nogen retlig fejl, da den fastslog, at Rådet ikke havde anlagt noget urigtigt skøn ved at lægge til grund, at kriterium a) var opfyldt i hans tilfælde i kraft af hans hverv som formand for VEB.RF.
83
For det tredje har appellanten foreholdt Retten, at denne i den appellerede doms præmis 113 fastslog, at det var tilstrækkeligt, at han ophørte med de handlinger, der begrundede vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for ham, for at disse foranstaltninger kunne bringes til ophør, skønt hans hverv som formand for VEB.RF udgjorde hans eneste eksistensgrundlag.
84
I denne henseende skal det bemærkes, at de grunde, som Retten således anførte i den appellerede doms præmis 113, havde til formål at besvare et argument fra appellanten, som ikke vedrørte hans eksistensgrundlag, men de restriktive foranstaltningers konsekvenser for hans offentlige image. Retten kan imidlertid ikke foreholdes at have begået en retlig fejl med hensyn til et argument, der ikke blev behandlet i den nævnte præmis.
85
På baggrund af ovenstående betragtninger skal det fjerde anbringende forkastes.
Det femte anbringende
86
Med det femte anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 126 med urette fastslog, at ligebehandlingsprincippet ikke var blevet tilsidesat, fordi Rådet ikke havde anlagt noget urigtigt skøn. Ifølge appellanten er denne argumentation behæftet med en retlig fejl, eftersom det, således som han har anført inden for rammerne af det første anbringende, var med urette, at Retten fastslog, at Rådet ikke havde anlagt noget urigtigt skøn.
87
Rådet har bestridt appellantens argumenter.
88
Henset til den omstændighed, at spørgsmålet om, hvorvidt det femte anbringende skal tages til følge, afhænger af, om det første anbringende skal tiltrædes, og henset til, at det sidstnævnte anbringende er blevet forkastet i nærværende doms præmis 49, skal det femte anbringende forkastes.
Det sjette anbringende
89
Med det sjette anbringende har appellanten foreholdt Retten, at denne begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 131-133 ved at fastslå, at retten til en effektiv domstolsbeskyttelse var blevet overholdt, og at Rådet ikke misbrugte sine beføjelser. Efter hans opfattelse er de omtvistede retsakter i strid med retten til en effektiv domstolsbeskyttelse og er behæftet med magtfordrejning, eftersom de ikke er tilstrækkeligt begrundede, ikke er underbygget af tilstrækkelige beviser og tilsidesætter ytringsfriheden og ejendomsretten. Appellanten har i denne henseende henvist til de argumenter, som han fremførte i første instans.
90
Rådet har bestridt appellantens argumenter.
91
I denne henseende skal det bemærkes, at det sjette anbringende i modsætning til de krav, der følger af den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 33, ikke indeholder noget retligt argument, med hvilket det tilsigtes at godtgøre, at Retten begik en retlig fejl. Navnlig har appellanten begrænset sig til at anfægte den appellerede doms præmis 131-133 og til at henvise til de argumenter, som han fremførte for Retten, uden at uddybe dem yderligere og uden at angive de elementer i den appellerede dom, som han ønsker at anfægte. Dette anbringende udgør således en simpel anmodning om fornyet pådømmelse af den stævning, der blev indleveret i første instans, hvilket er i strid med de krav, der er pålagt i henhold til såvel statutten for Den Europæiske Unions Domstol som procesreglementet (dom af 13.9.2007, Il Ponte Finanziaria mod KHIM, C-234/06 P, EU:C:2007:514, præmis 45 og 46).
92
Det sjette anbringende skal derfor forkastes, og følgelig skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
93
I medfør af procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. Procesreglementets artikel 138, stk. 1 og 2, som finder anvendelse i appelsager i medfør af dette reglements artikel 184, stk. 1, fastsætter, at det pålægges den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
94
Da Rådet har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da ingen af hans anbringender kan tages til følge, bør det pålægges ham at bære sine egne omkostninger og betale de af Rådet afholdte omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tiende Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Igor Shuvalov bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Rådet for Den Europæiske Union.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: spansk.