62002CC0115_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. I dom af 26. september 2000, Kommissionen mod Frankrig (2), fastslog Domstolen, at Frankrig, der på baggrund af den franske immaterialretslovgivning har ladet toldvæsenet gennemføre tilbageholdelse af varer, der lovligt er fremstillet i en medlemsstat i Det Europæiske Fællesskab, og som efter transit over fransk område skal markedsføres i en anden medlemsstat, hvor de lovligt kan markedsføres, havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 30 EF (efter ændring nu artikel 28 EF).
2. Cour de cassation (Frankrig) har i denne sag navnlig spurgt, om denne retspraksis kan overføres til de tilfælde, hvor varer, der lovligt er fremstillet i en medlemsstat, er beregnet til et tredjeland, her Polen.
I – Retsforskrifter
A – Fællesskabsbestemmelser
3. Ud over artikel 28 EF, hvis fortolkning den forelæggende ret udtrykkeligt har anmodet om, henvises der også til artikel 10, stk. 4, i Europaaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Polen på den anden side (3) (herefter »aftalen«). Denne bestemmelse lyder således:
»De kvantitative restriktioner på import til Polen af varer med oprindelse i Fællesskabet og foranstaltninger med tilsvarende virkning afskaffes ved denne aftales ikrafttræden, dog således, at restriktioner og foranstaltninger, som er anført i bilag V, afskaffes i overensstemmelse med den i nævnte bilag fastsatte tidsplan.«
4. Artikel 35 i aftalen bestemmer følgende:
»Aftalen er ikke til hinder for sådanne forbud eller restriktioner vedrørende indførsel, udførsel eller transit, som er begrundet i hensynet til [...] beskyttelse af intellektuel, industriel og kommerciel ejendomsret [...]. Disse forbud eller restriktioner må dog hverken udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem parterne.«
B – Nationale bestemmelser
5. Artikel L.716-8 i den franske immaterialretslovgivning, indført ved artikel 11 i lov 94-102 af 5. februar 1994 (4), bestemmer følgende:
»Efter skriftlig begæring fra indehaveren af et registreret varemærke eller af en eneret til udførsel kan toldmyndighederne ved kontrollen af varerne tilbageholde varer, som indehaveren mistænker for at blive udbudt under et mærke, der er en efterligning af det mærke, indehaveren har fået registreret, og for hvilket han er indehaver af en eneret til udførsel.
Procureur de la République, ansøgeren, samt klarereren eller ejeren af varerne oplyses ufortøvet af toldmyndighederne om den af dem foretagne tilbageholdelse.
Tilbageholdelsen ophæves uden forbehold, såfremt rettighedsindehaveren ikke inden ti arbejdsdage efter meddelelsen om tilbageholdelse af varerne over for toldmyndighederne godtgør
– at der er truffet sikkerhedsforanstaltninger af præsidenten for tribunal de grande instance, eller
– at der er anlagt civilt søgsmål eller straffesag og stillet den nødvendige garanti til dækning af eventuel ansvar, såfremt det senere fastslås, at der ikke foreligger en forfalskning. [...]«
II – Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
6. Det spanske selskab Rioglass SA (herefter »Rioglass«) fremstiller og markedsfører ruder og forruder til alle bilmærker. Det fremgår af sagens akter, at selskabet er godkendt som leverandør til bilfabrikanterne Peugeot, Citroën og Renault, af selskabet Sogédac, der som mellemmand og indkøbscentral er ansvarlig for aftalerne med de nævnte fabrikanters leverandører.
7. Rioglass solgte i november 1997 til selskabet Jann, der har hjemsted i Polen, en række i Spanien lovligt fremstillede ruder og forruder til alle bilmærker. Transporten af varerne blev overladt det spanske selskab Transremar SL (herefter »Transremar«). Varerne blev udført fra Spanien til Polen med et forsendelsesbevis EX T2, udstedt den 24. november 1997, og var derfor omfattet af en suspensionsordning, der tillod bevægelse mellem Fællesskabets og Polens toldområder uden told ved indførsel, afgiftsbelastning eller handelspolitiske foranstaltninger. En del af ruderne og forruderne, der skulle monteres på modeller af mærkerne Peugeot, Citroën eller Renault, var ved siden af fabrikantens mærke påført bilfabrikanternes logo eller mærke.
8. Den 25. november 1997 inspicerede de franske toldmyndigheder nær Bordeaux en af Transremars lastbiler. Toldmyndighederne traf afgørelse om tilbageholdelse af varerne og dernæst den 27. november 1997 afgørelse om beslaglæggelse af varerne, da der forelå mistanke om, at mærkerne var forfalskede.
9. Rioglass og Transremar indgav en begæring om foreløbige forholdsregler til den kompetente retsinstans med påstand om, at foranstaltningerne blev ophævet. Retten afviste ved to kendelser af henholdsvis 8. december 1997 og 8. januar 1998 sagsøgernes påstande. Sagsøgerne appellerede kendelserne. De fik medhold ved cour d’appel de Bordeaux, der i sin dom af 22. november 1999 fastslog, at både tilbageholdelsen af lastbilen og af forruderne og ruderne udgjorde overgreb, og pålagde toldmyndighederne at tilbagelevere varerne, dokumenterne og sikkerhedsstillelsen.
10. Toldmyndighederne indbragte denne dom for cour de cassation. Denne domstol, der henviste til dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, fandt, at sagens udfald afhang af fortolkningen af fællesskabsretten med henblik på at fastslå, om nævnte dom også finder anvendelse i denne sag.
11. Cour de cassation besluttede derfor at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal traktatens artikel 30 (nu artikel 28 EF) fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at toldmyndighederne på grundlag af den franske immaterialretslovgivning gennemfører tilbageholdelse af varer, der lovligt er fremstillet i en medlemsstat i Det Europæiske Fællesskab, og som efter transit over fransk område skal markedsføres i tredjelande, i det foreliggende tilfælde Polen?«
III – Gennemgang
12. Den franske regering er den eneste blandt intervenienterne, der finder, at de omtvistede tilbageholdelsesforanstaltninger er forenelige med fællesskabsretten.
13. Regeringen finder i denne forbindelse, at den forelæggende ret med urette henviser til artikel 28 EF. Ifølge regeringen finder denne bestemmelse nemlig ikke anvendelse på denne sags omstændigheder, eftersom disse vedrører varer, der er bestemt for et tredjeland. Der skal derfor ikke henvises til ovennævnte bestemmelse, hvis anvendelsesområde alene omfatter samhandelen inden for Fællesskabet. Heraf følger også, at nævnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig overhovedet ikke er relevant i denne sag.
14. Da de tilbageholdte varer var bestemt til Polen, er det associeringsaftalen med dette land, som finder anvendelse, især artikel 10, stk. 4, og artikel 35.
15. Den franske regering henviser herved til retspraksis (5), hvoraf følger, at ligheden mellem ordlyden af en traktatbestemmelse og en bestemmelse i en associeringsaftale ikke medfører, at disse to bestemmelser skal fortolkes på samme måde. En sådan aftale har nemlig ikke samme formål som traktaten, hvilket skal tages i betragtning ved fortolkningen af disse tekster.
16. Rioglass og Transremar på den ene side og Kommissionen og den portugisiske regering på den anden side henviser derimod overhovedet ikke til den nævnte aftale. De har anført, at traktatens artikel 28 EF og 30 EF finder anvendelse i hovedsagen, og følgelig, at nævnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig bestemmer udfaldet af denne sag.
17. Rioglass og Transremar har også henvist til Rådets direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (6) .
18. Endelig henviser samtlige intervenienter til Rådets forordning (EF) nr. 3295/94 (7) . Den franske regering har anført, at forordningen udgør en hjemmel for toldmyndighedernes handling i hovedsagen, hvorimod både den portugisiske regering og Kommissionen bestrider dens relevans.
19. Det følger af det anførte, at det ikke bestrides, at der foreligger en hindring for transit af varer. Gældende national lovgivning tillader således toldmyndighederne at tilbageholde de omtvistede varer i ti dage. Denne tilbageholdelse kan opfølges af en konfiskation bestemt af den kompetente nationale domstol.
20. Eftersom de opfattelser, der er forelagt Domstolen, afviger med hensyn til identificeringen af den bestemmelse, ifølge hvilken en sådan hindring skal vurderes, skal jeg for det første undersøge, om artikel 28 EF, som er genstand for det præjudicielle spørgsmål forelagt for Domstolen, kan anvendes på tvisten i hovedsagen.
21. Den franske regering, som alene har foreslået, at dette spørgsmål besvares negativt, har som anført baseret sig på den omstændighed, at de omtalte varer i denne sag er bestemt til at blive solgt i et tredjeland, hvilket udelukker anvendelsen af artikel 28 EF, da denne bestemmelse alene finder anvendelse på nationale foranstaltninger, der kan hindre samhandelen i Fællesskabet.
22. Jeg må imidlertid konstatere, at den omstændighed, at en foranstaltning, som i denne sag, hindrer bevægeligheden af varer, der er beregnet til et tredjeland, overhovedet ikke betyder, at den samme foranstaltning ikke også er en hindring for fri bevægelighed af de omtalte varer inden for det indre marked. Det drejer sig således ikke, som i dommen i sagen Bouhelier m.fl. (8), som den franske regering henviser til, om at overføre traktaten til forhold med tredjelande, men om at afgøre, om forholdet mellem medlemsstaterne er påvirket.
23. Det bestrides ikke, at dette er tilfældet i denne sag, eftersom den bestridte nationale foranstaltning er til hinder for, eller i det mindste hæmmer transit gennem Frankrig af varer, der er lovligt fremstillet i en anden medlemsstat, hvilket Domstolen allerede har fastslået i nævnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig, hvor den udtalte, at en sådan toldmæssig tilbageholdelse, »der forsinker varebevægelserne og kan medføre en fuldstændig blokering, såfremt den kompetente ret beslutter at konfiskere varerne, begrænser de frie varebevægelser (9) «.
24. Som Kommissionen har anført, påvirkes det indre marked på to punkter. Dels udgør varer fra en medlemsstat, herunder transportaktiviteter, som sådan en økonomisk aktivitet, der henhører under traktatens frihedsrettigheder. Dels kan enhver anden løsning føre til, at eksport af varer fremstillet i en medlemsstat bestemt til et tredjeland er tilladt eller forbudt i henhold til fællesskabsretten, alt efter, hvilken rute inden for Fællesskabet varerne har fulgt, hvilket kan medføre handelsomlægning og følgelig udgøre en åbenlys forvridning i den frie bevægelighed og i konkurrencebetingelserne inden for det indre marked.
25. Denne dobbelte påvirkning foreligger uanset hvilken destination de varer, der er i transit gennem en medlemsstat, er bestemt for. Heraf følger, at artikel 28 EF-30 EF finder anvendelse i en situation som den, der foreligger i tvisten i hovedsagen, uden at det har betydning, at de tilbageholdte varer er bestemt til et tredjeland.
26. Denne konklusion bekræftes af Domstolens praksis. I de sager, der handlede om transitproblemer gennem en medlemsstat og var beregnet til et tredjeland (10), har Domstolen altid anvendt EF-traktatens artikel 30 og 36 (efter ændring nu artikel 28 EF og 30 EF). Disse sager adskiller sig fra dem, der er nævnt af den franske regering, hvor der i modsætning til den foreliggende sag ikke var tale om transitproblemer gennem en medlemsstat. Det er kun i disse tilfælde, at Domstolen har vurderet situationen i lyset af de foreliggende aftaler med den medlemsstat, som de pågældende varer var bestemt for.
27. Det følger af retspraksis (11) om transitproblemer gennem en medlemsstat og som er beregnet til et tredjeland, at »der som følge af Toldunionen og i medlemsstaternes fælles interesse må anerkendes et almindeligt princip om transitfrihed for varer i Fællesskabet. Dette bekræftes i øvrigt af, at ordet »transit« er nævnt i traktatens artikel 36«.
28. Det følger af det anførte, at det er i lyset af bestemmelserne i traktaten, at det skal undersøges, om den omtvistede begrænsning kan være berettiget. Det er som følge heraf ikke nødvendigt at gennemgå bestemmelserne i EF-Polen-aftalen eller i særdeleshed at vurdere, om de skal fortolkes på samme måde som traktatbestemmelserne om de frie varebevægelser.
29. Jeg skal imidlertid henvise til fast retspraksis (12), hvorefter anvendelsen af traktatbestemmelserne er udelukket, så snart der foreligger en fællesskabsharmonisering på det pågældende område. På varemærkeområdet gælder der både fællesskabs- og forenelighedsregler (13) .
30. Jeg skal dog bemærke, at den forelæggende ret har stillet spørgsmålet ved generelt at henvise til immaterielrettigheder og ikke kun til varemærkerettigheder. Heraf følger, at eksistensen af fællesskabsregler herom ikke kan være afgørende med henblik på at besvare det forelagte spørgsmål. Herudover vedrører selve sagens faktiske omstændigheder ikke kun varemærkeområdet, eftersom der, som Kommissionen har anført, også forelå mistanke om, at mærkerne var forfalskede, hvilket blev påberåbt af de franske toldmyndigheder den 25. og 27. november 1997.
31. Desuden indeholder hverken ovennævnte direktiv 89/104 eller forordning nr. 40/94 bestemmelser om midlertidige forholdsregler, navnlig om toldmyndighedernes tilbageholdelse som i denne sag. Med hensyn til mønstre bemærkes, at Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/71/EF af 13. oktober 1998 om retlig beskyttelse af mønstre (14) ikke fandt anvendelse på daværende tidspunkt. Derudover harmoniserer direktivet under alle omstændigheder kun delvis beskyttelsen af mønstre, navnlig for så vidt angår reservedele til biler, såsom i denne sag. Vedrørende disse henviser direktivet til national ret, jf. artikel 14, hvorefter »[…] indtil der vedtages ændringer til dette direktiv på forslag af Kommissionen i henhold til artikel 18, opretholder medlemsstaterne deres gældende ret vedrørende brugen af mønstret for en komponent, der anvendes til reparation af et sammensat produkt, således at det atter får sit oprindelige udseende, og kan kun ændre denne ret, hvis formålet hermed er at liberalisere markedet for sådanne komponenter«.
32. Det følger af det anførte, at der i dette tilfælde ikke er tale om et tilfælde, hvor tilstedeværelsen af en harmonisering er i stand til at hindre anvendelsen af traktatbestemmelserne.
33. Herefter skal jeg vurdere, om foranstaltninger som de i hovedsagen omhandlede kan berettiges af et af de i artikel 30 EF nævnte hensyn, dvs. beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret, hvilket er blevet påberåbt af de franske myndigheder og undersøgt af samtlige intervenienter.
34. Jeg skal straks bemærke, at vurderingen forekommer i de samme vendinger, som Domstolen anvendte i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig. Det drejer sig i denne sag nemlig om de samme toldmæssige tilbageholdelsesprocedurer, og spørgsmålet, om deres eventuelle berettigelse af hensyn til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret efter artikel 30 EF forelå også i nævnte dom.
35. Det er korrekt, at det i hovedsagen også, endda især, drejer sig om en mistanke om varemærkeforfalskning, hvorimod der i nævnte dom var tale om en påstand om forfalskning af mønstre. Dette er, som vi skal se, uden betydning for den begrundelse, jeg skal fremføre.
36. Jeg skal først henvise til Domstolens vurdering i sagen Kommissionen mod Frankrig. Domstolen henviste her til kommerciel og industriel ejendomsret som en mulig berettigelse af en begrænsning i de frie varebevægelser, og fastslog, at artikel 36 har til hensigt, at hensynet til de frie varebevægelser og kravet om beskyttelse af den industrielle og kommercielle ejendomsret tilpasses hinanden, således at kunstige opdelinger inden for fællesmarkedet ikke opretholdes eller skabes. Ifølge Domstolen tillader denne bestemmelse »kun, at det grundlæggende princip om frie varebevægelser på fællesmarkedet fraviges, i det omfang disse fravigelser er begrundet i hensynet til beskyttelse af de rettigheder, der udgør denne ejendomsrets særlige genstand (jf. bl.a. dom af 17.10.1990, sag C-10/89, Hag GF, Sml. I, s. 3711, præmis 12, og af 22.9.1998, sag C-61/97, FDV, Sml. I, s. 5171, præmis 13)«.
37. Domstolen vurderede herefter indholdet af den berørte industrielle og kommercielle ejendomsrets særlige genstand, dvs. et mønster, med henblik på at vurdere, om retten til at forhindre, at andre forsender produkter, hvori det omtalte mønster indgår, i transit gennem det land, der er omfattet af denne ret, uden tilladelse fra indehaveren af retten, er omfattet af enerettens særlige genstand.
38. Domstolen besvarede dette spørgsmål benægtende ved at modstille handlinger såsom salg, fremstilling eller import på den ene side, og transit på den anden side. De første handlinger indebærer således tredjemands brug af produktets udseende, som mønsterretten skal beskytte. Mønsterrettens særlige genstand er dog at forbeholde rettighedsindehaveren en eksklusiv ret til som den første at markedsføre et produkt, der har det beskyttede produkts udseende, hvilket sikrer ham et vederlag til gengæld for tilladelsen til at bruge produktet.
39. Derimod indebærer transitforsendelse overhovedet ikke nogen brug af produktets udseende, som mønsterretten skal beskytte, og berører således ikke mønsterrettens særlige genstand.
40. Domstolen sluttede, at den hindring af de frie varebevægelser, som skyldes varernes tilbageholdelse i tolden i den medlemsstat, hvori varerne er i transit, ikke er begrundet i hensynet til beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret.
41. Denne begrundelse kan mutatis mutandis overføres til denne sag.
42. Hindringen i de frie varebevægelser kan således kun være begrundet i hensynet til beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsrets særlige genstand i denne sag, dvs. varemærkeretten.
43. Som Kommissionen med rette har understreget, har Domstolen allerede ved en fast praksis (15) præciseret indholdet af mønsterrettens særlige genstand, som navnlig er, at indehaveren sikres en eneret til at bruge mærket til et produkt, når dette første gang bringes i handelen.
44. Den særlige genstand indebærer således, som for mønsterretten i sag C-23/99, en eneret til at bruge mærket til et produkt, når dette første gang bringes i handelen. Transitforsendelse kan imidlertid i sig selv hverken udgøre en sådan brug eller berøre rettens særlige genstand, da forsendelsen, som Domstolen understregede i sagen Kommissionen mod Frankrig (16), er begrænset til en fysisk flytning af de omhandlede produkter og ikke indebærer en markedsføring af disse.
45. Denne slutning gælder uanset den endelige destination af det produkt, der er i transitforsendelse. Om destinationen er en anden medlemsstat eller et tredjeland, er således uden betydning for den omstændighed, at transitforsendelse pr. definition ikke udgør en markedsføring, og berører således ikke indehaveren af varemærkets særlige genstand, dvs. at foretage den første markedsføring af det hermed forsynede produkt.
46. Det følger af det anførte, at den hindring af de frie varebevægelser, der skyldes den tilbageholdelse i tolden af produkter, der lovligt er fabrikeret i en anden medlemsstat med henblik på at forhindre deres transit, ikke er begrundet i hensynet til beskyttelse af den industrielle og kommercielle ejendomsret.
47. Jeg gør endelig opmærksom på, at det ikke er blevet gjort gældende, at de omtalte tilbageholdelser er nødvendige for at undersøge de pågældende produkters oprindelse eller destination. Domstolen har under alle omstændigheder allerede i præmis 48 i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig fastslået, at sådanne tilbageholdelser ikke kan være begrundet, eftersom en sådan undersøgelse normalt kan udføres på stedet. Domstolen tilføjede, at en tilbageholdelse, der kan vare i indtil ti dage, ikke under nogen omstændigheder står i forhold til formålet med en sådan kontrol.
48. Jeg tilføjer, at den franske regering også har anført, at toldmyndighedernes indgriben blev foretaget på grundlag af artikel 1, stk. 1, litra a), første led, i forordning nr. 3295/94, som har følgende ordlyd:
»I denne forordning fastsættes […] på hvilke betingelser toldmyndighederne kan gribe ind, når varer, der mistænkes for at være varemærkeforfalskede eller piratkopierede […] angives til fri omsætning, udførsel eller genudførsel.«
49. Kommissionen har imidlertid med rette henvist til den retspraksis, hvorefter denne bestemmelse kun omfatter de produkter, der kommer fra tredjelande (17) . Det er imidlertid ikke bestridt, at de i hovedsagen omhandlede produkter var fællesskabsprodukter, der var lovligt fremstillet i en medlemsstat.
50. Den omstændighed, at de havde været genstand for en eksporttilladelse, bevirker ikke, at de mister denne kvalitet, som bevares så længe de ikke endeligt har forladt Fællesskabets toldområde. Artikel 4, stk. 8, andet afsnit, i forordning (EØF) nr. 2913/92 (18) bestemmer således i denne henseende, at »når fællesskabsvarer forlader Fællesskabets toldområde, mister de deres toldmæssige status som sådanne, jf. dog artikel 163 og 164 [om intern transit]«. På samme måde bevirker placeringen under ordningen om intern transit, som den forelæggende ret har fremhævet, ikke, at de omhandlede produkter mister deres status som fællesskabsprodukter, eftersom det følger af artikel 163, stk. 1, i toldkodeksen, at »ved proceduren for intern forsendelse gives der på de i stk. 2 til 4 anførte betingelser mulighed for, at fællesskabsvarer uden ændring af deres toldmæssige status kan forsendes fra et sted til et andet inden for Fællesskabets toldområde gennem et tredjelands område […]«.
51. Den fællesskabsmæssige beskaffenhed af de omhandlede produkter er i sig selv tilstrækkelig til at udelukke anvendelsen af forordning nr. 3295/94 i denne sag. Der er derfor ikke behov for at behandle den franske regerings argumentation, hvorefter de betingelser, der er opstillet i forordningens artikel 4 om tilstedeværelsen af en anmodning fra rettighedsindehaveren om toldmyndighedernes indgriben, var opfyldt, hvorimod Kommissionen, som desuden bestrider tilstedeværelsen i denne sag af det »bevis« i denne bestemmelses betydning, som kræves for at begrunde en tilbageholdelse, har indtaget den modsatte holdning, og herved har henvist til cour d’appel de Bordeaux, som fastslog, at artikel 4 ikke var overholdt.
52. Det følger af det anførte, at de toldmæssige tilbageholdelsesforanstaltninger af den type, der er tale om i hovedsagen, udgør hindringer i de frie varebevægelser, som er i strid med artikel 28 EF og ikke er begrundet i beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret i artikel 30 EF’s betydning.
IV – Forslag til afgørelse
53. Af de nævnte grunde foreslår jeg, at Domstolen besvarer det af cour de cassation forelagte spørgsmål på følgende måde:
»Artikel 28 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at toldmyndighederne gennemfører tilbageholdelse af varer som de i tvisten i hovedsagen omhandlede, der lovligt er fremstillet i en medlemsstat i Det Europæiske Fællesskab, og som efter transit over fransk område skal markedsføres i et tredjeland, i denne sag Polen.«
(1) .
(2)
–	Sag C-23/99, Sml. I, s. 7653.
(3)
–	EFT 1993 L 348, s. 2.
(4)
–	JORF af 8.2.1994, s. 2151.
(5)
–	Dom af 11.2.1979, sag 225/78, Bouhelier, Sml. s. 3151, af 9.2.1982, sag 270/80, Polydor og RSO, Sml. s. 329, af 26.10.1982, sag 104/81, Kupferberg, Sml. s. 3641, af 1.7.1993, sag C-312/91, Metalsa, Sml. I, s. 3751, og af 27.9.2001, sag C-63/99, Gloszczuk, Sml. I, s. 6369.
(6)
–	EFT 1989 L 40, s. 1.
(7)
–	Rådets forordning (EF) nr. 3295/94 af 22.12.1994 om foranstaltninger med henblik på at forbyde overgang til fri omsætning, udførsel, genudførsel og henførsel under en suspensionsprocedure af varemærkeforfalskede og piratkopierede varer (EFT L 341, s. 8).
(8)
–	Jf. ovenfor.
(9)
–	Præmis 22.
(10)
–	Dom af 4.10.1991, sag C-367/89, straffesag mod Richardt og »det videnskabelige tilbehør«, Sml. I, s. 4621, og af 11.5.1999, sag C-350/97, Monsees, Sml. I, s. 2921.
(11)
–	Jf. ovennævnte dom i straffesagen Richardt og »det videnskabelige tilbehør«, præmis 14.
(12)
–	Jf. f.eks. dom af 10.7.1984, sag 72/83, Campus Oil m.fl., Sml. s. 2727.
(13)
–	Jf. Rådets direktiv 89/104/EF og Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).
(14)
–	EFT L 289, s. 28.
(15)
–	Jf. f.eks. dom af 31.10.1974, sag 16/74, Winthrop, Sml. s. 1183.
(16)
–	Præmis 43 og 44.
(17)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 3.
(18)
–	Rådets forordning af 12.10.1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1, herefter »toldkodeksen«).