61994CO0062_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-62/94 P,
Mariette Turner, forhenvaerende tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, Bruxelles, ved advokat Georges Vandersanden, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos Fiduciaire Myson, 1, rue Glesener,
appellant,
angaaende appel af dom afsagt den 16. december 1993 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Femte Afdeling) i sag T-80/92, Turner mod Kommissionen (Sml. II, s. 1465), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af dommen,
den anden part i appelsagen er:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved ledende juridisk konsulent Gianluigi Valsesia, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat Denis Waelbroek, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, G. Hirsch (refererende dommer), og dommerne G.F. Mancini og F.A. Schockweiler,
generaladvokat: G. Cosmas
justitssekretaer: R. Grass,
efter at have hoert generaladvokaten,
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 15. februar 1994 har Mariette Turner i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i EKSF-statutten for Domstolen og Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 16. december 1993 i sag T-80/92, Turner mod Kommissionen (Sml. II, s. 1465), hvorved Retten frifandt indstaevnte for paastanden om at tilkende appellanten en ECU i symbolsk erstatning for den ikke-oekonomiske skade, hun haevder at have lidt dels ved uden ansoegning at vaere blevet omplaceret i tjenesten, dels paa grund af de vilkaar, hvorunder dette skete.
2 Det fremgaar af den appellerede dom, at appellanten, som er laege, var tjenestemand ved Kommissionen. I slutningen af 1992 naaede hun pensionsalderen. Fra 1981 til februar 1992 var hun placeret ved tjenestegrenen "sygeforsikring og ulykker" i direktorat B "rettigheder og forpligtelser" i Generaldirektoratet for Personale og Administration (GD IX).
3 Ved anbefalet skrivelse af 7. februar 1992, som sagsoegeren modtog paa sin bopael den 10. februar 1992 under en sygeorlov, blev hun udtrykkeligt underrettet om en afgoerelse truffet af ansaettelsesmyndigheden den 31. januar 1992, hvorved hun i tjenestens interesse uden ansoegning blev placeret ved tjenestegrenen "Laegetjenesten-Bruxelles" med virkning fra den 1. februar 1992.
4 Den 6. marts 1992 indgav hun en klage over denne afgoerelse.
5 Klagen blev afvist ved Kommissionens afgoerelse af 31. juli 1992, som blev meddelt appellanten ved skrivelse af 7. august 1992. Kommissionen udsatte dog datoen for ikrafttraedelsen af afgoerelsen om omplacering til den 15. februar 1992.
6 Den 28. september 1992 anlagde appellanten sag ved Retten, som har afsagt den dom, der anfaegtes under naervaerende appelsag.
7 Ved Retten fremfoerte appellanten fem anbringender, som stoettedes paa, at der var begaaet fejl ved sagsbehandlingen, at der forelaa en tilsidesaettelse af artikel 7 i vedtaegten for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter "vedtaegten") samt af vedtaegtens artikel 25 og endelig, at der var begaaet magtfordrejning og sket en tilsidesaettelse af omsorgspligten.
8 Til stoette for sin paastande under appelsagen har appellanten gjort gaeldende, at Retten i Foerste Instans har overtraadt faellesskabsretten ved at forkaste de naevnte anbringender.
9 Kommissionen har under appelsagen gjort gaeldende, at appellen aabenbart maa forkastes.
10 I medfoer af procesreglementets artikel 119 kan Domstolen naar som helst forkaste appellen, naar det er aabenbart, at den skal afvises eller forkastes.
11 Appellantens foerste anbringende er, at Retten fejlagtigt forkastede anbringendet om, at Kommissionen begik en fejl ved sagsbehandlingen, idet afgoerelsen om omplacering, som foerst blev meddelt appellanten ved skrivelse af 7. februar 1992, havde tilbagevirkende gyldighed fra den 1. februar 1992.
12 Herom bemaerkes, at Retten i den appellerede doms praemis 38 antog, at den anfaegtede afgoerelse ikke var egnet til at have nogen praktisk virkning, mens appellanten havde sygeorlov. Denne vurdering bekraeftes af konstateringen i samme doms praemis 32 om, at datoen for ikrafttraedelsen af den anfaegtede afgoerelse paa foranledning af appellantens klage blev udsat til den 15. februar 1992. Det foerste anbringende maa derfor aabenbart forkastes.
13 Det andet anbringende er, at Retten har tilsidesat vedtaegtens artikel 7.
14 Dette anbringende stoetter appellanten paa foelgende omstaendigheder:
° Retten antog fejlagtigt, at ansaettelsesmyndigheden havde en gyldig, objektiv og generel grund til at omplacere appellanten i tjenestens interesse.
° Retten foreholdt fejlagtigt appellanten at have tilsidesat sin loyalitets- og samarbejdsforpligtelse.
° Retten antog fejlagtigt, at appellanten ikke havde paavist, at omplaceringen af hende uden ansoegning havde haft negative foelger for hendes tidligere tjenestegren.
° Det var ikke virkeligt presserende at overfoere hendes stilling til Laegetjenesten, da denne stilling forblev ubesat efter sagsoegerens fratraeden.
15 Ifoelge artikel 51 i EF-statutten for Domstolen er appel begraenset til retsspoergsmaal og kan kun stoettes paa, at Retten har savnet kompetence, at der er begaaet rettergangsfejl, eller at Retten har overtraadt faellesskabsretten. Ifoelge procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), skal appelskriftet indeholde de retlige anbringender og argumenter, der paaberaabes.
16 Det fremgaar af disse to bestemmelser, at et appelskrift praecist skal angive, hvilke elementer der anfaegtes i den appellerede dom, samt de retlige argumenter, som goeres gaeldende til stoette for paastanden om dommens ophaevelse.
17 Ifoelge fast retspraksis er dette krav ikke opfyldt, naar appellen blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund. En saadan appel har i realiteten kun til formaal at opnaa, at de i staevningen fremsatte paastande paadoemmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence (se herom senest kendelse af 26.9.1994, sag C-26/94 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4379, praemis 13).
18 Hvad angaar det foerste, tredje og fjerde forhold, som appellanten paaberaaber sig til stoette for dette anbringende, skal alene fastslaas, at appellanten ikke har fremfoert argumenter til godtgoerelse af, at Retten begik en retsvildfarelse ved den vurdering, den anlagde. Anbringendet maa derfor paa de anfoerte punkter aabenbart forkastes.
19 Hvad angaar det andet forhold, som appellanten har fremfoert til stoette for dette anbringende, antog Retten (i praemis 57, tredje komma), "... at Kommissionen paa tidspunktet for vedtagelsen af den anfaegtede afgoerelse havde kunnet forvente, at appellanten ville indtage en holdning, som var i overensstemmelse med hendes samarbejds- og loyalitetsforpligtelse".
20 Det bemaerkes, at Retten i denne passage af dommen, som ikke var noedvendig for at forkaste sagsoegerens anbringende paa dette punkt, blot fremhaevede tjenestemaends grundlaeggende forpligtelse til loyalitet og samarbejde. Denne betragtning kan i oevrigt ikke i sig selv anses for en bebrejdelse af appellanten for at have tilsidesat sin samarbejds- og loyalitetsforpligtelse. Foelgelig maa det andet anbringende paa dette punkt aabenbart forkastes.
21 Til stoette for sit tredje anbringende, som er, at vedtaegtens artikel 25 er tilsidesat, anfoerer appellanten, at det ikke er en tilstraekkelig begrundelse blot at henvise til "tjenestens interesse", til "Kommissionens vide skoensbefoejelser" samt til Dr. Hoffmann' s skrivelse af 14. februar 1992.
22 Retten fastslog nemlig i saa henseende med foeje, at appellanten i betragtning af de forskellige skrivelser, som hun havde modtaget af administrationen i forbindelse med den anfaegtede afgoerelse, var fuldt ud i stand til at forstaa afgoerelsens raekkevidde. Foelgelig maa det tredje anbringende aabenbart forkastes.
23 Til stoette for det fjerde anbringende, som er, at der foreligger magtfordrejning, anfoerer appellanten, at Retten ikke i den appellerede dom foretog en gennemgang og droeftelse af de argumenter, som hun havde fremfoert til stoette for dette anbringende, men alene efter en opregning af argumenterne uden nogen begrundelse havde konkluderet, at argumenterne ikke udgjorde "objektive, relevante og samstemmende indicier til godtgoerelse af, at afgoerelsen om omplaceringen var truffet med et andet formaal end at forstaerke arbejdsstyrken i Laegetjenesten" (den appellerede doms praemis 72).
24 Herom bemaerkes, at Retten ved at forkaste de af appellanten fremfoerte argumenter, nemlig:
"° at der i 1990 og 1991 var betydelig uenighed mellem appellanten og hendes kontorchef vedroerende en beslutning om re-organisering af den tjenestegren, som hun paa davaerende tidspunkt var tilknyttet
° at afgoerelsen om omplacering ifoelge appellanten blev truffet paa initiativ af generaldirektoeren for GD IX og ikke efter indstilling fra Laegetjenesten
° at appellanten ikke efter hendes egen opfattelse modtog et tilfredsstillende svar paa de argumenter, som hun gjorde gaeldende mod afgoerelsen om hendes omplacering
° at Kommissionen afviste muligheden for at finde en mindelig loesning paa konflikten trods appellantens protest over hendes omplacering" (den appellerede doms praemis 71),
foretog en vurdering af en raekke omstaendigheder af rent faktisk karakter, som der ikke var foert noget som helst bevis for, og som det ikke kraevede nogen saerlig begrundelse at forkaste. Da appellantens anbringende er baseret paa, at Rettens vurdering paa dette punkt ikke er tilstraekkeligt begrundet og er uberettiget, maa anbringendet foelgelig aabenbart forkastes.
25 Hvad angaar de forhold, som appellanten under appelsagen har paaberaabt sig til stoette for samme anbringende, nemlig at:
° en forstaerkning af Laegetjenesten ganske vist utvivlsomt kunne vise sig noedvendig, men at denne situation havde vaeret kendt i lang tid, og at man, hvis der paa det omhandlede tidspunkt skulle ansaettes en ny laege, burde have valgt en anden person end appellanten
° de opgaver, der var paalagt appellanten, var usammenhaengende, upraecise og uden noget reelt indhold
° de ansvarlige ved Kommissionen, dvs. saavel administrationen som Laegetjenesten, havde ikke kunnet opnaa en forstaerkning af arbejdsstyrken ved den omhandlede tjenestegren, selv om der var indgivet ansoegning herom tre aar forinden, og havde derfor udtaenkt den plan at overflytte appellanten uden ansoegning sammen med sin stilling, for at denne kunne vaere til raadighed i Laegetjenesten, naar appellanten fratraadte,
er disse forhold paastande om faktiske forhold, som ikke har nogen som helst karakter af retlige argumenter. Foelgelig maa de aabenbart afvises.
26 Endelig anfoerer appellanten til stoette for sit femte anbringende ° som er, at der foreligger en tilsidesaettelse af omsorgspligten ° at det ikke har noget formaal, men er i strid med sund fornuft at omplacere en tjenestemand mod hans vilje nogle maaneder foer, vedkommende skal pensioneres. En omplacering, der som i appellantens tilfaelde kun varer nogle faa maaneder, begraenser straekt mulighederne for at tildele den paagaeldende et nyttigt og effektivt arbejde. Endvidere foelte appellanten sin fratraeden under disse omstaendigheder som en nedsaettende handling, ja endog som en skjult disciplinaersanktion.
27 Herom bemaerkes, at Retten med foeje fastslog, at Kommissionen ikke havde overskredet graenserne for sin vide skoensbefoejelse ved vurderingen af hensynet til tjenestens interesse over for hensynet til sagsoegerens interesser. Det kan derfor ikke antages, at en omplacering af appellanten til en tjenestegren, hvor hun havde arbejdet gennem ti aar (se praemis 56 i Rettens dom), selv om den skete nogle maaneder foer, hun blev pensioneret, var i strid med den omsorgspligt, som paahviler administrationen, eller udgjorde en skjult disciplinaersanktion. Foelgelig maa anbringendet aabenbart forkastes.
28 Af samtlige de anfoerte betragtninger foelger, at de anbringender, appellanten har fremfoert til stoette for appellen, aabenbart maa afvises eller forkastes. Appellen maa derfor forkastes i medfoer af procesreglementets artikel 119.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
29 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Ifoelge procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tjenestemandssager. Ifoelge procesreglementets artikel 122 finder artikel 70 imidlertid ikke anvendelse ved appel, der ivaerksaettes mod en institution af tjenestemaend eller oevrige ansatte ved institutionen. Appellanten har tabt sagen og boer derfor paalaegges omkostningerne under naervaerende sag.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler omkostningerne under naervaerende sag.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 17. oktober 1995.