62022CJ0510
DOMSTOLENS DOM (Niende Afdeling)
21. september 2023 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 102 TEUF og artikel 106 TEUF – offentlige virksomheder – frihed til at oprette og drive egen virksomhed – etableringsfrihed – virksomhed, der ejes fuldt ud af en medlemsstat, og som har fordel af eksklusive koncessioner til udnyttelse af naturligt mineralvand efter tildeling uden afholdelse af en udbudsprocedure – national lovgivning, der tillader ubegrænset forlængelse af koncessionen«
I sag C-510/22,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (kassationsdomstol, Rumænien) ved afgørelse af 14. juni 2022, indgået til Domstolen den 28. juli 2022, i sagen
Romaqua Group SA
mod
Societatea Națională a Apelor Minerale SA,
Agenția Națională pentru Resurse Minerale,
har
DOMSTOLEN (Niende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, L.S. Rossi, og dommerne J.-C. Bonichot (refererende dommer) og S. Rodin,
generaladvokat: A.M. Collins
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Romaqua Group SA ved avocats L. Retegan og S. Tîrnoveanu,
–
den rumænske regering ved M. Chicu og E. Gane, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved L. Armati, M. Mataija og I. Rogalski, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), af artikel 49 TEUF, 102 TEUF, 106 TEUF og 119 TEUF og af artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/54/EF af 18. juni 2009 om udvinding og markedsføring af naturligt mineralvand (EUT 2009, L 164, s. 45).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Romaqua Group SA og Societatea Națională a Apelor Minerale SA (det nationale selskab for mineralvand, Rumænien) (herefter »SNAM«) og Agenția Națională pentru Resurse Minerale (styrelsen for mineralressourcer, Rumænien) (herefter »styrelsen«) vedrørende afslag på at afholde en offentlig udbudsprocedure med henblik på tildeling af to koncessioner til udvinding af kildevand.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Artikel 3 i direktiv 2009/54 bestemmer:
»Udnyttelsen af kilder med naturligt mineralvand og aftapningen af vandet derfra skal finde sted i overensstemmelse med bilag II.«
Rumænsk ret
4
Artikel 40, stk. 1, i legea nr. 219 privind regimul concesiunilor (lov nr. 219 om koncessionsordningen) af 25. november 1998 (Monitorul Oficial al României, nr. 459 af 30.11.1998) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, bestemte:
»Aktiver, der er omfattet af statens, regionens, byens eller kommunens offentlige eller private ejerskab samt offentlige aktiviteter og offentlige tjenester af national eller lokal interesse, tildeles direkte ved en koncessionskontrakt til nationale handelsselskaber eller selskaber eller til nationale selskaber, der er oprettet ved en reorganisering af selvstyrende offentlige forvaltninger, som har forvaltet denne ejendom, disse aktiviteter eller disse tjenester. Koncessionskontrakten indgås med den kompetente koncessionsgivende myndighed for en periode, der fastsættes ved afgørelse truffet af regeringen eller regionsrådet eller det kommunale råd, der opretter det pågældende handelsselskab.«
5
Artikel 46 i Legea minelor nr. 61 (minelov nr. 61) af 5. marts 1998 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 113 af 16.3.1998) fastsatte:
»1.   Offentlige institutioner, nationale mineselskaber og handelsselskaber må kun fortsætte med at drive virksomhed på de steder, hvor de har fået overdraget forvaltningen, og hvor de på datoen for offentliggørelsen af denne lov udfører godkendte efterforsknings-, udviklings- eller udvindingsarbejder.
2.   Inden for en frist på 90 dage fra denne lovs ikrafttræden skal offentlige institutioner, nationale mineselskaber og handelsselskaber, der driver minedrift, færdiggøre afgrænsningen af områderne til efterforskning, udvikling og udvinding med henblik på de i stk. 1 omhandlede formål og anmode den kompetente myndighed om tildeling af disse områder til forvaltning eller i koncession i overensstemmelse med denne lov.«
6
Minelov nr. 61 af 5. marts 1998 blev erstattet af Legea minelor nr. 85 (minelov nr. 85) af 18. marts 2003 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 197 af 27.3.2003). Artikel 20, stk. 2, i sidstnævnte lov, med senere ændringer og tilføjelser (herefter »minelov nr. 85/2003«), bestemmer:
»Udvindingsretten tildeles for højst 20 år med ret til forlængelse for på hinanden følgende perioder på 5 år.«
7
Artikel 32, stk. 1, i Normele pentru aplicarea Legii minelor nr. 85/2003 din 14. oktober 2003 (gennemførelsesbestemmelser til minelov nr. 85/2003 af 14.10.2003), som godkendt af Hotărârea Guvernului nr. 1208/2003 (regeringsafgørelse nr. 1208/2003, Monitorul Oficial al României, del I, nr. 772 af 4.11.2003), bestemmer:
»Indehaveren af udvindingsretten kan ansøge om forlængelse af gyldighedsperioden for det tildelte område ved at forelægge styrelsen de dokumenter, der er omhandlet i […] artikel 20, stk. 1, [i minelov nr. 85/2003].«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
8
I løbet af 1997 oprettede den rumænske regering SNAM som efterfølger for Regia Autonomă a Apelor Minerale din România (den selvstyrende offentlige forvaltning for mineralvand i Rumænien), som blev opløst.
9
I løbet af 1999 godkendte samme regering, at styrelsen direkte tildelte SNAM koncessionen til udvinding af alle de mineralvandsressourcer, der blev udnyttet i Rumænien for en periode på 20 år.
10
Ved dom nr. 136/2001 af 3. maj 2001 fastslog Curtea Constituțională (forfatningsdomstol, Rumænien), at bestemmelserne i artikel 40, stk. 1, første punktum, i lov nr. 219 om koncessionsordningen var forfatningsstridige, for så vidt som de pålagde de offentlige lokale myndigheder ved en koncessionskontrakt at tildele den offentlige sektors aktiver eller offentlige aktiviteter og offentlige tjenester af lokal interesse direkte til navngivne juridiske personer.
11
Den 19. juli 2016 anmodede Romaqua Group styrelsen om dels øjeblikkeligt at overdrage udvindingsretten for områderne Borsec og Sânceni (Rumænien), dels ikke at forny de rettigheder, der tidligere var tildelt SNAM direkte, ved deres udløb, der var fastsat til slutningen af 2018, og om at afholde et offentligt udbud med henblik på tildeling af nye rettigheder.
12
Styrelsen afslog at efterkomme disse anmodninger, idet den gjorde gældende dels, at overdragelsen af koncessionerne kun kunne foretages af koncessionshaveren (SNAM) med koncessionsgivers (styrelsen) forudgående samtykke i henhold til artikel 24 i minelov nr. 85/2003, dels at det kun var muligt at afholde et offentligt udbud med henblik på udpegning af nye koncessionshavende selskaber, hvis SNAM ikke, som selskabet har mulighed for hvert femte år, anmodede om forlængelse af de gældende rettigheder, idet koncessionsgiveren ikke kunne modsætte sig en sådan anmodning.
13
SNAM meddelte på sin side, at selskabet ikke ønskede at overdrage de rettigheder og pligter, der var knyttet til dets udvindingsret.
14
Ved stævning registreret den 2. november 2016 anlagde Romaqua Group sag ved Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) med påstand om, at det blev fastslået, at styrelsens afslag på at imødekomme selskabets anmodning var uberettiget, og at styrelsen ved udløbet af koncessionerne blev pålagt at afholde et offentligt udbud med henblik på tildeling af disse koncessioner for den efterfølgende periode.
15
Ved dom af 11. juni 2019 frifandt denne retsinstans styrelsen i den af Romaqua Group anlagte sag.
16
Romaqua Group har iværksat appel ved Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (kassationsdomstol, Rumænien), som er den forelæggende ret, idet selskabet har gjort gældende, at den nationale lovgivning, som fastsætter, at en eksklusiv rettighed, der er tildelt et selskab, hvis kapital er 100% ejet af staten, de facto vedvarende skal være til rådighed for modtageren af den direkte tildeling uden tidsmæssig begrænsning ved successive forlængelser, er uforenelig med flere EU-retlige bestemmelser.
17
På denne baggrund har Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 106, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der opretholder direkte tildeling, fra starten og uden konkurrence, til et 100% statsejet selskab, af [koncessioner] til udvinding af kilder med mineralvand ved, at de (til rådighed for det statsejede selskab) eksklusive [koncessioner] forlænges gentagne gange og på ubestemt tid?
2)
Skal [chartrets] artikel 16 […], artikel 49 TEUF, artikel 119 TEUF og artikel 3 i direktiv [2009/54] fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede og ovenfor nævnte, som indfører en ubegrundet restriktion af friheden til at oprette og drive egen virksomhed og af etableringsfriheden?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Formaliteten
18
Ifølge den rumænske regering fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse i sin helhed, at den forelæggende ret med det første spørgsmål ikke har ønsket at henvise til artikel 106, stk. 1, TEUF isoleret set, som i øvrigt ikke har nogen selvstændig rækkevidde, men til denne artikel i sammenhæng med artikel 102 TEUF, som forbyder misbrug af en dominerende stilling på en væsentlig del af det indre marked, hvis den kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Den forelæggende ret har imidlertid ikke givet Domstolen de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan vurdere, om der foreligger et sådant misbrug af en dominerende stilling i den foreliggende sag.
19
I denne henseende bemærkes, at det udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl., C-62/14, EU:C:2015:400, præmis 24, og af 7.2.2018, American Express, C-304/16, EU:C:2018:66, præmis 31).
20
Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan alene afvise at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål forelagt af en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl., C-62/14, EU:C:2015:400, præmis 25, og af 7.2.2018, American Express, C-304/16, EU:C:2018:66, præmis 32).
21
I det foreliggende tilfælde er det korrekt, at Domstolen ikke råder over alle de oplysninger, der er nødvendige for at vurdere, om SNAM’s situation er udtryk for et misbrug af en dominerende stilling, som er uforenelig med artikel 102 TEUF.
22
Det skal imidlertid bemærkes, at det første præjudicielle spørgsmål ikke vedrører SNAM’s situation, som Domstolen i øvrigt ikke har kompetence til at tage stilling til inden for rammerne af en præjudiciel sag. Det fremgår således af begrundelsen for anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 106, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 102 TEUF, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for den nationale lovgivning, der finder anvendelse på denne virksomhed. Selv om det heller ikke tilkommer Domstolen i en præjudiciel sag selv at udtale sig om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning måtte være uforenelig med disse artikler i EUF-traktaten, har den dog kompetence til at fortolke dem.
23
Det er imidlertid ikke nødvendigt, at Domstolen med henblik herpå råder over fuldstændige oplysninger om SNAM’s konkrete situation.
24
Heraf følger, at den rumænske regerings formalitetsindsigelse ikke kan tages til følge.
Realiteten
25
Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 106, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 102 TEUF, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der giver indehaveren af en eksklusiv rettighed til at udnytte en kilde til mineralvand muligheden for, uden konkurrence, at få forlænget sin udvindingsret i successive perioder på fem år.
26
Indledningsvis bemærkes, at artikel 106, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 102 TEUF, kun kan være til hinder for en sådan national lovgivning, hvis den er omfattet af anvendelsesområdet for disse to artikler.
27
Hvad i denne henseende angår artikel 106, stk. 1, TEUF forpligter denne bestemmelse medlemsstaterne til at afstå fra at træffe eller opretholde foranstaltninger, som er i strid med traktaternes bestemmelser, herunder den i artikel 102 TEUF foreskrevne, for så vidt angår offentlige virksomheder og virksomheder, som de indrømmer særlige eller eksklusive rettigheder.
28
Domstolen har i denne henseende allerede fastslået, at en statslig foranstaltning kan anses for at indrømme en eksklusiv eller særlig rettighed som omhandlet i artikel 106, stk. 1, TEUF, såfremt den giver et begrænset antal virksomheder en beskyttelse, og denne er egnet til på afgørende vis at påvirke andre virksomheders mulighed for at udøve den pågældende økonomiske virksomhed inden for samme område på i det væsentlige tilsvarende vilkår (dom af 27.3.2019, Pawlak, C-545/17, EU:C:2019:260, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
29
Eftersom den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning ifølge den forelæggende rets oplysninger giver visse virksomheder en eksklusiv rettighed til at udnytte kilder til mineralvand, der er beliggende på Rumæniens område, skal det i det foreliggende tilfælde fastslås, at den er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 106, stk. 1, TEUF.
30
Hvad angår artikel 102 TEUF forbyder denne bestemmelse praksis, der består i misbrug af en dominerende stilling på det indre marked eller en væsentlig del heraf.
31
Ifølge artikel 102 TEUF forudsætter misbrug af en dominerende stilling, at tre betingelser er opfyldt.
32
For det første skal den omhandlede virksomhed indtage en dominerende stilling på det indre marked eller en væsentlig del heraf. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en virksomhed kan opnå en sådan dominerende stilling, når den indrømmes særlige eller eksklusive rettigheder, som sætter den i stand til at afgøre, om og i givet fald på hvilke betingelser andre virksomheder kan få adgang til det pågældende marked og udøve deres aktiviteter dér (dom af 1.7.2008, MOTOE, C-49/07, EU:C:2008:376, præmis 38). Domstolen har imidlertid ligeledes fastslået, at den omstændighed, at der foreligger særlige eller eksklusive rettigheder, ikke indebærer nødvendigvis indebærer, at der foreligger en dominerende stilling (jf. i denne retning dom af 13.12.2007, United Pan-Europe Communications Belgium m.fl., C-250/06, EU:C:2007:783, præmis 21). Under alle omstændigheder er det nødvendigt at afgrænse det relevante marked såvel i henseende til den pågældende vare eller tjenesteydelse som i geografisk henseende for at vurdere, om der foreligger en dominerende stilling (jf. i denne retning dom af 1.7.2008, MOTOE, C-49/07, EU:C:2008:376, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis). Det tilkommer den forelæggende ret at foretage en sådan undersøgelse på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, som den råder over.
33
For det andet skal den dominerende stilling misbruges. Dette er tilfældet, når virksomheden med en dominerende stilling gør det vanskeligere for lige så effektive konkurrenter at trænge ind eller forblive på det pågældende marked ved at gøre brug af andre midler end dem, der falder ind under en konkurrence på ydelser. Virksomheden skal navnlig afholde sig fra at udnytte sin dominerende stilling til at udvide sig til et andet marked på anden måde end ved hjælp af midler, der falder ind under en konkurrence på ydelser. Som et andet middel end dem, der falder ind under en konkurrence på ydelser, skal anses enhver praksis, som en dominerende virksomhed ikke har nogen anden interesse i at gennemføre end den at eliminere sine konkurrenter for efterfølgende at drage fordel af sin monopolstilling til at forhøje sine priser (dom af 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale m.fl., C-377/20, EU:C:2022:379, præmis 76 og 77).
34
Domstolen har desuden allerede fastslået, at en medlemsstat tilsidesætter forbuddene i artikel 106, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 102 TEUF, når den ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser skaber en situation, hvor en offentlig virksomhed eller en virksomhed, som den har indrømmet særlige eller eksklusive rettigheder, ved den blotte udøvelse af de privilegerede rettigheder, som er indrømmet den, foranlediges til at udnytte sin dominerende stilling på en måde, der er udtryk for misbrug, eller såfremt rettighederne må antages at skabe en retstilstand, som medfører, at virksomheden gør sig skyldig i et sådant misbrug (jf. i denne retning dom af 10.12.1991, Merci convenzionali porto di Genova, C-179/90, EU:C:1991:464, præmis 17, og af 26.10.2017, Balgarska energiyna borsa, C-347/16, EU:C:2017:816, præmis 54). Det er i den forbindelse ikke en betingelse, at et misbrug faktisk fremkommer (dom af 1.7.2008, MOTOE, C-49/07, EU:C:2008:376, præmis 49, og af 17.7.2014, Kommissionen mod DEI, C-553/12 P, EU:C:2014:2083, præmis 41).
35
For det tredje skal denne indgriben kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Denne betingelse kan kun være opfyldt, når det på grundlag af alle retlige og faktiske omstændigheder med tilstrækkelig sandsynlighed kan forudses, at adfærden hos virksomheden med dominerende stilling kan have en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på samhandelen mellem medlemsstaterne på en måde, der kan være til skade for virkeliggørelsen af et indre marked mellem medlemsstaterne. Rent hypotetiske virkninger, som kan følge af den adfærd, der udvises af denne virksomhed, opfylder ikke dette kriterium. Desuden må påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne ikke være ubetydelig (jf. i denne retning dom 1.7.2008, MOTOE, C-49/07, EU:C:2008:376, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis). Den rumænske regering har i øvrigt med rette anført, at det for med sikkerhed at fastslå, om der foreligger en sådan påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater, ligeledes er nødvendigt først at fastlægge det pågældende marked (jf. i denne retning dom af 10.12.1991, Merci convenzionali porto di Genova, C-179/90, EU:C:1991:464, præmis 15 og 20).
36
Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 106, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 102 TEUF, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der giver indehaveren af en eksklusiv rettighed til at udnytte en kilde til mineralvand muligheden for, uden konkurrence, at få forlænget sine udvindingsret i successive perioder på fem år, når denne lovgivning fører til, at denne indehaver ved den blotte udøvelse af de privilegerede rettigheder, som er indrømmet den pågældende, misbruger sin dominerende stilling på en væsentlig del af det indre marked, eller når disse rettigheder kan skabe en situation, hvor den nævnte indehaver er foranlediget til at gøre sig skyldig i et sådant misbrug, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, som den råder over.
Om det andet præjudicielle spørgsmål
37
Den forelæggende ret ønsker med det andet spørgsmål oplyst, om chartrets artikel 16, artikel 49 TEUF og artikel 119 TEUF og artikel 3 i direktiv 2009/54 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede.
38
Indledningsvis bemærkes, at anmodningen om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 94, litra c), i Domstolens procesreglement skal indeholde en fremstilling af grundene til, at den forelæggende ret finder, at der er tvivl om fortolkningen eller gyldigheden af visse EU-retlige bestemmelser samt af sammenhængen mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, idet anmodningen i modsat fald afvises.
39
For det første har den forelæggende ret henvist til artikel 49 TEUF uden at angive, hvorledes fortolkningen af denne artikel kan være nyttig for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, således som det kræves i henhold til procesreglementets artikel 94, litra c). Endvidere finder bestemmelserne i EUF-traktaten vedrørende etableringsfriheden ikke anvendelse på en situation, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat (dom af 20.3.2014, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C-139/12, EU:C:2014:174, præmis 42). Tvisten i hovedsagen, der vedrører udnyttelsen af to kilder til mineralvand, der er beliggende i Rumænien, og hvis parter er to rumænske selskaber og den kompetente rumænske myndighed, synes imidlertid ikke at indeholde noget grænseoverskridende element, der kan begrunde, at den kan knyttes til etableringsfriheden, der er sikret ved artikel 49 TEUF. Det følger heraf, at det andet præjudicielle spørgsmål, for så vidt som det vedrører fortolkningen af artikel 49 TEUF, ikke kan antages til realitetsbehandling.
40
For det andet har den forelæggende ret heller ikke redegjort for grundene til, at den har anmodet Domstolen om at fortolke artikel 119 TEUF og artikel 3 i direktiv 2009/54, idet sidstnævnte direktiv i øvrigt ikke fastsætter nogen regel om de nationale myndigheders meddelelse af rettigheder til udnyttelse af mineralvandressourcerne i medlemsstaterne. For så vidt som det andet præjudicielle spørgsmål henviser til disse artikler, opfylder det således heller ikke kravene i procesreglementets artikel 94, litra c), og skal derfor ligeledes af denne grund afvises.
41
For det tredje og sidste er påberåbelsen af chartrets artikel 16, som sikrer friheden til at oprette og drive egen virksomhed, heller ikke ledsaget af nogen forklaring. Dette andet spørgsmål kan derfor heller ikke antages til realitetsbehandling, for så vidt som det vedrører fortolkningen af denne artikel.
42
Det følger af det ovenstående, at det andet spørgsmål skal afvises.
Sagsomkostninger
43
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Niende Afdeling) for ret:
Artikel 106, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 102 TEUF, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der giver indehaveren af en eksklusiv rettighed til at udnytte en kilde til mineralvand muligheden for, uden konkurrence, at få forlænget sine udvindingsret i successive perioder på fem år, når denne lovgivning fører til, at denne indehaver ved den blotte udøvelse af de privilegerede rettigheder, som er indrømmet den pågældende, misbruger sin dominerende stilling på en væsentlig del af det indre marked, eller når disse rettigheder kan skabe en situation, hvor den nævnte indehaver er foranlediget til at gøre sig skyldig i et sådant misbrug, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, som den råder over.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.