62021TJ0403_RES
Sag T-403/21
(offentliggørelse i uddrag)
Norddeutsche Landesbank – Girozentrale
mod
Den Fælles Afviklingsinstans
Rettens dom (Ottende Udvidede Afdeling) af 17. juli 2024
»Den Økonomiske og Monetære Union – bankunion – den fælles afviklingsmekanisme for kreditinstitutter og visse investeringsselskaber (SRM) – Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) – Afviklingsfondens afgørelse om beregning af ex ante-bidrag for 2021 – begrundelsespligt – ligebehandling – proportionalitet – Afviklingsinstansens skønsmargen – åbenbart urigtigt skøn – ulovlighedsindsigelse – Kommissionens skønsmargen – tidsmæssig begrænsning af dommens retsvirkninger«
EU-institutioner – udøvelse af beføjelser – Kommissionens beføjelse til at vedtage delegerede retsakter – rækkevidde – komplekse vurderinger og evalueringer – bred skønsmargen – fastsættelse af metoden til beregning af ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) – fastsættelse af kriterierne for tilpasning af de nævnte bidrag – domstolsprøvelse – grænser
(Art. 290 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 806/2014, 41. betragtning; Kommissionens forordning 2015/63; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59)
(jf. præmis 46-48)
Økonomisk og monetær politik – økonomisk politik – den fælles afviklingsmekanisme for kreditinstitutter og visse investeringsselskaber – ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond – beregning af justeringsmultiplikatoren for bidrag i forhold til institutternes risikoprofil – klassificering af de nævnte institutter ifølge binningmetoden med henblik på beregningen af denne multiplikator
(Kommissionens forordning 2015/63, art. 6 og art. 9, stk. 3, samt bilag I; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59, art. 103, stk. 7)
(jf. præmis 106-113 og 115-120)
Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – ophavsmandens anførelse af forklaringer vedrørende retsaktens begrundelse under sagen for Unionens retsinstanser – betingelser – ingen modsigelser og pligt til sammenhæng mellem redegørelsen og den nævnte begrundelse
(jf. præmis 156 og 157)
Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – afgørelse truffet af Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) om fastsættelsen af ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) – Afviklingsinstansens forpligtelse til at oplyse de berørte institutter om metoden til beregning af disse bidrag og om metoden til fastsættelse af det årlige målniveau
[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 806/2014; Rådets forordning 2015/81, art. 4; Kommissionens forordning 2015/63, art. 4, stk. 2, og bilag I]
(jf. præmis 159 og 160)
Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – afgørelse truffet af Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) om fastsættelsen af ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) – ikke nødvendigt i begrundelsen for denne afgørelse at lade samtlige de forhold, der gør det muligt at kontrollere rigtigheden af bidragsberegningen, fremgå – afvejning af begrundelsespligten og det almindelige princip om beskyttelse af de berørte institutters forretningshemmeligheder – lovligheden af de bestemmelser, der vedrører metoden til beregning af ex ante-bidragene til Afviklingsfonden – princippet om iagttagelse af forretningshemmeligheden – Afviklingsinstansens forpligtelse til i en aggregeret og anonymiseret form at offentliggøre og videresende oplysninger om institutterne med henblik på beregningen af ex ante-bidrag til de pågældende institutter
(Art. 296, andet afsnit, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 806/2014; Kommissionens forordning 2015/63, art. 4-7 og art. 9 samt bilag I; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59)
(jf. præmis 173-183)
EU-institutioner – udøvelse af beføjelser – Kommissionens beføjelse til at vedtage delegerede retsakter – rækkevidde – komplekse vurderinger og evalueringer – bred skønsmargen – fastsættelse af metoden til beregning af ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) – anvendelse og afvejning af risikoindikatoren institutsikringsordning – domstolsprøvelse – grænser
(Kommissionens forordning 2015/63, art. 7, stk. 4)
(jf. præmis 296 og 297)
Økonomisk og monetær politik – økonomisk politik – den fælles afviklingsmekanisme for kreditinstitutter og visse investeringsselskaber – ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond – beregning af justeringsmultiplikatoren for bidrag i forhold til institutternes risikoprofil – tilsidesættelse af friheden til at oprette og drive egen virksomhed – foreligger ikke
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 16; Kommissionens forordning nr. 2015/63)
(jf. præmis 417-420 og 423)
Sammendrag
I forbindelse med et annullationssøgsmål, der blev taget til følge, annullerede Retten afgørelsen fra Den Fælles Afviklingsinstans (herefter »Afviklingsinstansen«) om fastsættelse af ex ante-bidrag for 2021 til Den Fælles Afviklingsfond (herefter »Afviklingsfonden«), for så vidt angik sagsøgeren, Norddeutsche Landesbank – Girozentrale, som følge af Afviklingsinstansens tilsidesættelse af dens begrundelsespligt vedrørende fastsættelsen af det årlige målniveau.
I sin dom fremkom Retten med præciseringer vedrørende overensstemmelsen mellem den binningmetode, der blev anvendt med henblik på at tilpasse de årlige basisbidrag til de skattepligtige institutters reelle risikoprofil, og trinhøjere retsregler.
Sagsøgeren er et kreditinstitut med hjemsted i Tyskland. Den 14. april 2021 vedtog Afviklingsinstansen en afgørelse, hvori den fastsatte (
1
) ex ante-bidragene for 2021 til Afviklingsfonden fra kreditinstitutter og visse investeringsselskaber, herunder sagsøgeren (
2
).
Rettens bemærkninger
Hvad angår ulovligheden af bilag I med overskriften »Trin 2« til delegeret forordning 2015/63 (
3
) (herefter »den anfægtede bestemmelse«) gjorde sagsøgeren gældende, at Kommissionen anlagde et urigtigt skøn, da den vedtog den binningmetode, der er fastsat heri, eftersom den forhindrer Afviklingsinstansen i på passende vis at tilpasse de årlige basisbidrag til institutternes reelle risikoprofil.
I denne henseende udledte Retten for det første tre trin af denne metode.
Indledningsvis skal Afviklingsinstansen beregne et antal intervaller med henblik på at sammenligne institutterne, henset til de forskellige risikoindikatorer og risikounderindikatorer, dernæst påhviler det Afviklingsinstansen principielt at henføre det samme antal institutter til hvert interval, idet den starter med at udpege de institutter med de laveste værdier af den på rådata baserede indikator til det første interval, og endelig skal Afviklingsinstansen tildele alle institutter i samme interval den samme score, kaldet »diskretiseret indikator«, som den skal tage i betragtning ved resten af beregningen af institutternes justeringsmultiplikator.
For det andet fremhævede Retten, at der af denne metode følger to specifikke fænomener.
For det første er det ikke udelukket, at anvendelsen af denne metode kan føre til situationer, hvor institutter, der for en given risikoindikator har værdier, der viser, at de har mindre risikofyldte profiler for denne indikator end gennemsnitsværdien for de pågældende institutter, ikke desto mindre for den omhandlede indikator henføres til et af de intervaller, der er sammensat af relativt mere risikable institutter. Denne konsekvens følger bl.a. af den omstændighed, at visse institutter har såkaldte »ekstreme« værdier, dvs. værdier, der afviger meget fra gennemsnittet. For det andet er det på grund af disse ekstreme værdier ikke udelukket, at anvendelsen af binningmetoden kan føre til situationer, hvor institutter, der har værdier for en given risikoindikator, som nærmer sig værdierne for de institutter, der er henført til det foregående interval, ikke desto mindre henføres til det næste interval, som indeholder institutter med værdier for denne samme risikoindikator, som undertiden vil kunne være væsentligt højere.
Dette betyder imidlertid ikke, at binningmetoden er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn.
I denne henseende bemærkede Retten for det første, at delegeret forordning 2015/63 har fastsat (
4
) en metode til justering af ex ante-bidrag i forhold til institutternes risikoprofil, som er baseret på en sammenligning af deres risikoprofiler. Som det fremgår af den empiriske undersøgelse, der blev gennemført forud for vedtagelsen af delegeret forordning 2015/63, hvis resultater er sammenfattet i den tekniske undersøgelse fra Kommissionens Joint Research Centre (Det Fælles Forskningscenter, herefter »JRC«), er binningmetoden blandt de metoder, der kan gøre det muligt at foretage en sådan sammenligning, og den anses endog for at være den mest hensigtsmæssige metode til dette formål. Binningmetoden er nemlig en statistisk metode, der er anerkendt til behandling af ekstreme værdier, idet den så vidt muligt undgår, at tilstedeværelsen af disse værdier fører til sammenligninger, der vil være forvanskede. I det foreliggende tilfælde gør den nævnte metode det muligt, således som det fremgår af JRC’s tekniske undersøgelse, at undgå, at institutter med høje værdier for visse risikoindikatorer ikke desto mindre opnår en score, der indikerer en lav risikoprofil for disse indikatorer, eftersom der findes visse institutter med ekstreme værdier.
For det andet bemærkede Retten, at binningmetoden er en let metode til sammenligning af et stort antal data indberettet af institutter, hvis ex ante-bidrag er tilpasset deres risikoprofil. Retten præciserede i denne henseende, at den anfægtede bestemmelse fastsætter en regel om, at antallet af intervaller beregnes på grundlag af en formel, der er fastsat heri, samt en regel om, at Afviklingsinstansen principielt henfører det samme antal institutter til hvert interval, idet den starter med at udpege de institutter med de laveste værdier af den på rådata baserede indikator til det første interval. Retten var af den opfattelse, at binningmetoden fastsætter objektive regler, som er lette at anvende for Afviklingsinstansen, hvilket i øvrigt udgør et formål, der lovligt kan forfølges med EU-lovgivningen.
For det tredje fandt Retten, at konsekvenserne af de to tidligere nævnte fænomener relativiseres af følgende fire omstændigheder. For det første kan justeringen af ex ante-bidrag kun ske inden for et interval på en koefficient på mellem 0,8 og 1,5 (
5
). Det årlige basisbidrag forbliver således det fremherskende element ved fastsættelsen af ex ante-bidrag, henset til institutternes risikoprofil.
For det andet bemærkede Retten, således som det i det væsentlige fremgår af JRC’s tekniske undersøgelse, at disse fænomener er begrænsede, for så vidt som de navnlig synes at forekomme i de sidste intervaller og ikke i størstedelen af intervallerne.
For det tredje konstaterede Retten, at de institutter, der befinder sig i disse sidstnævnte intervaller, har højere værdier for den pågældende risikoindikator end de institutter, der er henført til lavere intervaller.
For det fjerde tager metoden til justering af ex ante-bidrag til risikoprofilen hensyn til mange forskellige risikoindikatorer (
6
). Et institut henføres herefter samlet set til et stort antal intervaller i forhold til dets værdier og til de øvrige institutters værdier for hver risikoindikator. Som det fremgår af JRC’s tekniske undersøgelse, har institutterne en tendens til at befinde sig i forskellige intervaller for forskellige risikoindikatorer, hvilket gør det muligt at foretage en overordnet sammenligning af de pågældende institutter.
Under disse omstændigheder forkastede Retten argumentet om, at delegeret forordning 2015/63 ved at indføre binningmetoden er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn.
(
1
) – I henhold til artikel 70, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15.7.2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 225, s. 1).
(
2
) – Afviklingsinstansens afgørelse SRB/ES/2021/22 af 14.4.2021 om beregning af ex ante-bidrag for 2021 til Afviklingsfonden.
(
3
) – Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/63 af 21.10.2014 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU for så vidt angår ex ante-bidrag til afviklingsfinansieringsordninger (EUT 2015, L 11, s. 44).
(
4
) – I overensstemmelse med artikel 103, stk. 7, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15.5.2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (EUT 2014, L 173, s. 190).
(
5
) – I henhold til artikel 9, stk. 3, i delegeret forordning 2015/63.
(
6
) – Således som det fremgår af artikel 6 i delegeret forordning 2015/63.