Začasna izdaja
SKLEP SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 19. novembra 2018(*)
„Ničnostna in odškodninska tožba – Ekonomska in monetarna unija – Bančna unija – Enotni postopek za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij (EMR) – Enotni sklad za reševanje (ESR) – Določitev predhodnega prispevka za leto 2016 – Napačna navedba tožene stranke – Rok za vložitev tožbe – Zamuda – Hipotetični akti – Odškodninski zahtevek – Tesna povezava s predlogom za razglasitev ničnosti – Ugovor nezakonitosti – Očitna nedopustnost”
V zadevi T‑494/17,
Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo s sedežem v Rimu (Italija), ki jo zastopajo P. Messina, F. Isgrò in A. Dentoni Litta, odvetniki,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopajo V. Di Bucci, A. Steiblytė in K.‑Ph. Wojcik, agenti,
in
Enotnemu odboru za reševanje (SRB), ki ga zastopajo G. Rumi, S. Raes, M. Merola in T. Van Dyck, odvetniki,
toženi stranki,
zaradi, primarno, predloga na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti sklepa SRB z izvršne seje z dne 15. aprila 2016 o predhodnih prispevkih za leto 2016 za enotni sklad za reševanje (SRB/ES/SRF/2016/06) in vseh drugih sklepov SRB, na podlagi katerih naj bi Banka Italije sprejela nacionalne odločbe št. 1249264/15 z dne 24. novembra 2015, št. 1262091/15 z dne 26. novembra 2015, št. 1547337/16 z dne 29. decembra 2016, št. 333162/17 z dne 14. marca 2017 in št. 334520/17 z dne 14. marca 2017 v delu, v katerem se nanašajo na tožečo stranko, in odškodninskega zahtevka na podlagi člena 268 PDEU, ter zaradi, podredno, predloga na podlagi člena 277 PDEU,
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi A. M. Collins, predsednik, R. Barents in J. Passer (poročevalec), sodniki,
sodni tajnik: E. Coulon,
sprejema naslednji
Sklep
Dejansko stanje
1        Enotni odbor za reševanje (SRB) je na izvršni seji s sklepom z dne 15. aprila 2016 o predhodnih prispevkih za leto 2016 za enotni sklad za reševanje (SRB/ES/SRF/2016/06, v nadaljevanju: sklep z dne 15. aprila 2016) potrdil predhodne prispevke za leto 2016 za enotni sklad za reševanje (ESR), ustanovljen z Uredbo (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2014 o določitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL 2014, L 225, str. 1).
2        SRB je o tem sklepu uradno obvestil nacionalne organe za reševanje (v nadaljevanju: NOR), ki so zadolženi za zbiranje posameznih prispevkov od zadevnih bank na svojih ozemljih.
3        Banka Italije (v nadaljevanju: italijanski NOR) je z dopisom z dne 3. maja 2016, prejetim istega dne, obvestila tožečo stranko, banko Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, da je SRB določil predhodni prispevek za leto 2016 za ESR, in ji sporočila njegov znesek.
Postopek in predlogi strank
4        Tožeča stranka je 28. julija 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
5        Tožeča stranka Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–        primarno po eni strani na podlagi člena 263 PDEU razglasi ničnost sklepa z dne 15. aprila 2016 in vseh drugih sklepov SRB, na podlagi katerih naj bi italijanski NOR sprejel nacionalne odločbe št. 1249264/15 z dne 24. novembra 2015, št. 1262091/15 z dne 26. novembra 2015, št. 1547337/16 z dne 29. decembra 2016, št. 333162/17 z dne 14. marca 2017 in št. 334520/17 z dne 14. marca 2017, v delu, v katerem se nanašajo nanjo, in po drugi strani na podlagi člena 268 naloži SRB povrnitev škode, ki jo sestavljajo večja izplačila ter ki ji jo je povzročil v letih 2015 in 2016 pri opravljanju svojih nalog določitve prispevkov, ki jih dolguje tožeča stranka;
–        podredno na podlagi člena 277 PDEU razglasi za neveljaven člen 5(1)(a) in (f) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/63 z dne 21. oktobra 2014 o dopolnitvi Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s predhodnimi prispevki v sheme za financiranje reševanja (UL 2015, L 11, str. 44, popravka v UL 2016, L 149, str. 8, in UL 2017, L 156, str. 38) ali, odvisno od okoliščin, to uredbo v celoti;
–        SRB naloži plačilo stroškov.
6        Komisija je z ločeno vlogo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 31. oktobra 2017 vložila ugovor nedopustnosti na podlagi člena 130(1) Poslovnika Splošnega sodišča.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        s sklepom tožbo zavrže kot brezpredmetno ali očitno nedopustno;
–        podredno, tožbo zavrže kot brezpredmetno ali nedopustno;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
7        SRB je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 8. novembra 2017 vložil odgovor na tožbo. SRB Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrže kot nedopustno;
–        podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
8        Z ločenima vlogama, vloženima v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 11. januarja 2018, je tožeča stranka vložila stališča v zvezi z ugovorom Komisije glede nedopustnosti in repliko.
9        Tožeča stranka Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–        zavrne ugovora nedopustnosti, ki sta ju vložila Komisija in SRB;
–        ugodi tožbi v skladu s predlogi iz vloge.
10      Splošno sodišče je s sklepom z dne 5. februarja 2018 v okviru pripravljalnih ukrepov naložilo SRB, naj med drugim predloži celotno besedilo originalnega sklepa z dne 15. aprila 2016 v zaupni in nezaupni različici, skupaj s prilogo k sklepu.
11      SRB je 21. februarja 2018 ravnal v skladu s sklepom Splošnega sodišča z dne 5. februarja 2018.
12      Splošno sodišče je 12. marca 2018 SRB v okviru ukrepov procesnega vodstva postavilo vprašanja.
13      SRB je 27. marca 2018 delno odgovoril na ta vprašanja, glede ostalih pa je navedel, da je treba zaradi zaupnih sestavin sprejeti pripravljalni ukrep.
14      Splošno sodišče je s sklepom z dne 2. maja 2018 sprejelo pripravljalni ukrep.
15      SRB je z dopisom z dne 18. maja 2018, ki ga je popravil 8. in 29. junija 2018, ugodil sklepu Splošnega sodišča z dne 2. maja 2018.
16      Splošno sodišče je s sklepom z dne 16. julija 2018 iz spisa umaknilo zaupne različice dokumentov SRB razen datotek v formatu TXT na ključkih USB, ki jih je SRB predložil 18. maja 2018 in ki niso vsebovale nobenih zaupnih informacij, te datoteke pa so bile v spis vložene v papirni obliki.
Pravo
Ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija
17      Splošno sodišče lahko na podlagi člena 130(1) in (7) Poslovnika na predlog tožene stranke odloči o nedopustnosti ali nepristojnosti, ne da bi odločalo o zadevi po vsebini. Komisija je v obravnavani zadevi vložila predlog v smislu člena 130(1) navedenega poslovnika, Splošno sodišče pa meni, da je na podlagi listin iz spisa dejansko stanje dovolj razjasnjeno, in bo odločilo brez nadaljevanja postopka.
18      Komisija trdi, da je po njenem mnenju tožba očitno nedopustna, ker je sklep z dne 15. aprila 2016 sklep SRB. Ugovor nezakonitosti, ki ga uveljavlja tožeča stranka, ne more omajati te ugotovitve.
19      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora biti ničnostna tožba na podlagi člena 263 PDEU vložena proti instituciji, organu, uradu ali agenciji Evropske unije, ki je izdala zadevni akt (glej v tem smislu sodbi z dne 11. septembra 2003, Avstrija/Svet, C‑445/00, EU:C:2003:445, točka 32 in navedena sodna praksa, ter z dne 15. septembra 2016, La Ferla/Komisija in ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, točka 60 in navedena sodna praksa).
20      V obravnavani zadevi sklep z dne 15. aprila 2016 ni sklep Komisije, ampak sklep SRB. Dodati je treba, da glede na besedilo tožbe isto velja za vse morebitne „druge sklepe [SRB]“, na podlagi katerih naj bi italijanski NOR sprejel pet nacionalnih odločb, navedenih v tožbi.
21      Poleg tega zahteva – tako kot v obravnavani zadevi –
da se splošni akt ne uporablja na podlagi člena 277 PDEU, ni samostojno pravno sredstvo in se lahko uveljavlja le posredno. Zato to, da tožeča stranka uveljavlja ugovor nezakonitosti zoper delegirano uredbo 2015/63, ki jo je sprejela Komisija, ne zadostuje, da se ta institucija toži pred Splošnim sodiščem. Vsaka drugačna razlaga bi pomenila, da se ovrže dejstvo, da možnost sklicevanja na neuporabo pravnega akta, ki se splošno uporablja, na podlagi člena 277 PDEU ni samostojno pravno sredstvo (glej sodbo z dne 15. septembra 2016, La Ferla/Komisija in ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, točka 40 in navedena sodna praksa).
22      Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da je obravnavana ničnostna tožba v delu, v katerem se nanaša na Komisijo, nedopustna.
Ugovor nedopustnosti tožbe, ki ga uveljavlja SRB
23      V skladu s členom 126 Poslovnika lahko Splošno sodišče, če očitno ni pristojno za odločanje o tožbi ali če je tožba očitno nedopustna ali očitno brez pravne podlage, na predlog sodnika poročevalca kadar koli odloči z obrazloženim sklepom, ne da bi nadaljevalo postopek. Splošno sodišče v obravnavani zadevi meni, da je na podlagi listin iz spisa dejansko stanje dovolj razjasnjeno, in bo odločilo brez nadaljevanja postopka.
Nedopustnost tožbe v zvezi z roki v delu, v katerem se nanaša na sklep z dne 15. aprila 2016
24      Tožeča stranka trdi, da je tožbo vložila pravočasno. Trdi, da pred 29. majem 2017 ni bila dejansko seznanjena s sklepom z dne 15. aprila 2016. Iz tega naj bi izhajalo, da je bil obravnavani predlog za razglasitev ničnosti vložen pravočasno. Poleg tega tožeča stranka navaja, da je bila tožba, ki jo je vložila pri Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče v Laciju, Italija), vložena tudi zoper druge italijanske odločbe za leti 2015 in 2017, v zvezi s katerimi pa niso bili izdani ustrezni sklepi SRB.
25      SRB trdi, da je tožba vložena očitno prepozno, saj je tožeča stranka, čeprav je za obstoj sklepa z dne 15. aprila 2016 izvedela najpozneje maja 2016, ničnostno tožbo vložila več kot eno leto pozneje.
26      SRB pa vsekakor meni, da se sklep z dne 15. aprila 2016 na tožečo stranko ne nanaša neposredno in posamično. Samo akt, ki ga sprejme italijanski NOR na podlagi sklepa SRB, naj bi za tožečo stranko povzročil pravni učinek. Ta stranka bi se morala obrniti na nacionalno sodišče, ki bi lahko Sodišču predložilo vprašanje za predhodno odločanje.
27      Prvič, iz ureditve, ki se uporablja za obravnavano zadevo, zlasti iz člena 54(1)(b) in člena 70(2) Uredbe št. 806/2014, je razvidno, da je pravi avtor tako izračuna posameznih prispevkov kot avtor sklepa z dne 15. aprila 2016 o odobritvi teh prispevkov SRB. Okoliščina, da SRB in NOR sodelujeta, ne spremeni te ugotovitve.
28      Drugič, opozoriti je treba, da so organi, na katere SRB, avtor sklep o določitvi predhodnih prispevkov, naslovi ta sklep, ne glede na terminološke razlike v različnih jezikovnih različicah člena 5 Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2015/81 z dne 19. decembra 2014 o določitvi enotnih pogojev za uporabo Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s predhodnimi prispevki v enotni sklad za reševanje (UL 2015, L 15, str. 1) NOR, in ne banke. NOR so dejansko in glede na veljavno ureditev edini subjekti, katerim je avtor zadevnega sklepa dolžan poslati ta sklep, in so zato v končni fazi tudi naslovniki tega sklepa v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU.
29      Ugotovitev, da so naslovniki sklepa SRB v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU NOR, je dalje podprta z dejstvom, da imajo v sistemu, vzpostavljenem z Uredbo št. 806/2014, in v skladu s členom 67(4) te uredbe nalogo zbirati posamezne prispevke od bank.
30      Ne da bi bilo treba preučiti spoštovanje pogojev dopustnosti člena 263, četrti odstavek, PDEU, je treba ugotoviti, da je obravnavana tožba iz razlogov, ki sledijo, kar zadeva roke za njeno vložitev, očitno nedopustna.
31      V skladu s členom 263, šesti odstavek, PDEU je treba predloge za razglasitev ničnosti vložiti v dveh mesecih od objave akta ali njegovega uradnega obvestila tožniku, če tega ni bilo, pa od dneva, ko je zanj izvedel.
32      V obravnavani zadevi sklep z dne 15. aprila 2016 ni bil objavljen oziroma tožeča stranka, ki ni njegova naslovnica, o njem ni bila uradno obveščena.
33      V skladu z ustaljeno sodno prakso začne rok za vložitev tožbe, če akt ni bil objavljen ali ni bilo uradnega obvestila, teči šele, ko se zadevna oseba natančno seznani z vsebino in razlogi zadevnega akta, če v razumnem roku zahteva celotno besedilo akta. S tem pridržkom rok za vložitev tožbe začne teči šele, ko se zadevna tretja oseba natančno seznani z vsebino in razlogi zadevnega akta, tako da lahko ustrezno uveljavlja pravico do vložitve tožbe (glej v tem smislu sklep z dne 5. marca 1993, Ferriere Acciaierie Sarde/Komisija, C‑102/92, EU:C:1993:86, točka 18, ter sodbi z dne 19. februarja 1998, Komisija/Svet, C‑309/95, EU:C:1998:66, točka 18, in z dne 14. maja 1998, Windpark Groothusen/Komisija, C‑48/96 P, EU:C:1998:223, točka 25).
34      Tako se rok dveh mesecev iz člena 263, šesti odstavek, PDEU, ki teče – če akt, ki bi lahko bil predmet ničnostne tožbe, ni bil objavljen ali ni bilo uradnega obvestila – od datuma, ko je tožeča stranka zanj izvedela, razlikuje od razumnega roka, ki je tej stranki na voljo, da zahteva predložitev celotnega besedila tega akta, da bi se z njim natančno seznanila (sklep z dne 10. novembra 2011, Agapiou Joséphidès/Komisija in EACEA, C‑626/10 P, neobjavljen, EU:C:2011:726, točka 128).
35      V obravnavani zadevi je treba spomniti, da je tožeča stranka – tako kot vse ustanove, na katere se je nanašalo plačilo predhodnega prispevka za ESR za leto 2016 – prejela dokumente in vprašalnike, potrebne za posredovanje podatkov, ki SRB omogočajo izračun posameznih prispevkov. S temi dokumenti in vprašalniki je bila tožeča stranka seznanjena, da je prispevek za ESR izračunal SRB. Tožeča stranka se je zagotovo seznanila s temi dokumenti, da je lahko nanje odgovorila.
36      Dalje, tožeča stranka je bila o obstoju sklepa z dne 15. aprila 2016 seznanjena z dopisom italijanskega NOR z dne 3. maja 2016, ki ga je prejela istega dne.
37      V tem dopisu je italijanski NOR obvestil tožečo stranko, da je SRB izračunal njen predhodni prispevek za ESR za leto 2016, in ji navedel dolgovani znesek tega prispevka.
38      Ker je tožeča stranka torej vedela za obstoj sklepa z dne 15. aprila 2016, bi morala – ker ni vložila tožbe iz previdnosti, medtem ko je pričakovala njegovo predložitev – zahtevati seznanitev z njim v razumnem roku, kot je določen s sodno prakso iz točk 33 in 34 zgoraj.
39      „Razumen rok“, da se zahteva seznanitev s sklepom, potem ko je zadevna oseba izvedela za njegov obstoj, ni vnaprej določen rok, ki bi se avtomatično odštel od trajanja roka za vložitev ničnostne tožbe, ampak rok, ki je odvisen od okoliščin obravnavane zadeve (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2013, preveritev Arango Jaramillo in drugi/EIB, C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134, točke od 32 do 34).
40      V zvezi s pojmom razumnega roka je treba po eni strani pripomniti, da je Sodišče v drugih zadevah razsodilo, da rok dveh mesecev, ki se računa od datuma, ko se izve za obstoj sklepa, da bi se zahtevala seznanitev z njim, presega razumen rok (sklep z dne 5. marca 1993, Ferriere Acciaierie Sarde/Komisija, C‑102/92, EU:C:1993:86, točka 19; glej v tem smislu tudi sklep z dne 10. novembra 2011, Agapiou Joséphidès/Komisija in EACEA, C‑626/10 P, neobjavljen, EU:C:2011:726, točki 131 in132).
41      Po drugi strani je treba spomniti, da je Splošno sodišče v drugih zadevah menilo, da je treba za zahtevo za seznanitev s celotnim besedilom sklepa, predloženo več kot štiri mesece po tem, ko je bila tožeča stranka seznanjena z obstojem akta, šteti za vloženo zunaj razumnega roka (glej v tem smislu sklepa z dne 15. julija 1998, LPN in GEOTA/Komisija, T‑155/95, EU:T:1998:167, točka 44, in z dne 18. maja 2010, Abertis Infraestructuras/Komisija, T‑200/09, neobjavljen, EU:T:2010:200, točka 63).
42      Glede na okoliščine obravnavane zadeve ni treba sprejeti drugačne razlage od tiste, ki sta jo predstavili Sodišče in Splošno sodišče.
43      Vendar tožeča stranka po tem, ko se je seznanila z obstojem izpodbijanega sklepa, ni zahtevala seznanitve z njim, sploh pa ne v razumnem roku.
44      Tožeča stranka namreč trdi, da se je šele eno leto pozneje, aprila 2017, ko je na nacionalni ravni nameravala vložiti tožbo proti italijanskemu NOR, na podlagi odgovorov tega organa, vloženih v okviru te tožbe, „sploh seznanila z obstojem sklepov SRB“ in s tem, da je treba pred sodiščem Unije vložiti ničnostno tožbo.
45      Vendar je treba ugotoviti, da je glede na okoliščine, navedene v točkah od 35 do 37 zgoraj, tožeča stranka od 3. maja 2016 morala vedeti za obstoj sklepa z dne 15. aprila 2016.
46      Poleg tega tožeča stranka v obravnavani zadevi ni niti navedla niti dokazala obstoja nepredvidljivih okoliščin ali višje sile v skladu s členom 45, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, ki se uporablja v postopku pred Splošnim sodiščem v skladu s členom 53 navedenega statuta.
47      Iz tega izhaja, da je obravnavana tožba za razglasitev ničnosti sklepa z dne 15. aprila 2016, vložena 28. julija
2017, očitno prepozna in jo je treba zavreči kot očitno nedopustno.
Nedopustnost tožbe v delu, v katerem se nanaša na vse druge sklepe SRB, na podlagi katerih naj bi italijanski NOR sprejel nacionalne odločbe št. 1249264/15 z dne 24. novembra 2015, št. 1262091/15 z dne 26. novembra 2015, št. 1547337/16 z dne 29. decembra 2016, št. 333162/17 z dne 14. marca 2017 in št. 334520/17 z dne 14. marca 2017
48      Tožeča stranka predlaga razglasitev ničnosti vseh drugih sklepov SRB, na podlagi katerih naj bi italijanski NOR sprejel nacionalne odločbe št. 1249264/15 z dne 24. novembra 2015, št. 1262091/15 z dne 26. novembra 2015, št. 1547337/16 z dne 29. decembra 2016, št. 333162/17 z dne 14. marca 2017 in št. 334520/17 z dne 14. marca 2017.
49      SRB ugotavlja, da te odločbe italijanskega NOR niso temeljile na teh sklepih. Vse naj bi bile odločbe, povezane s prispevki v italijanski nacionalni sklad za reševanje, zahteval in izračunal pa naj bi jih navedeni NOR zunaj področja pristojnosti SRB. Poleg tega naj bi bile nekatere od teh odločb tega NOR sprejete celo pred tem, ko je bila SRB dodeljena pristojnost za izračun predhodnih prispevkov za ESR.
50      Tožeča stranka odgovarja, da želi na ta način doseči popolno sodno varstvo zoper „morebitne neznane sklepe SRB“, ki naj bi bili podlaga za odločbe italijanskega NOR, navedene v točki 48 zgoraj.
51      Spomniti je treba, da mora v skladu s členom 76 Poslovnika tožba vsebovati predmet spora, pri tem pa morajo biti te navedbe dovolj jasne in natančne, da lahko tožena stranka pripravi obrambo in da lahko Splošno sodišče o tožbi v takem primeru po potrebi presodi tudi brez dodatnih podatkov (sodbi z dne 23. maja 2014, European Dynamics Luxembourg/ECB, T‑553/11, neobjavljena, EU:T:2014:275, točka 53, in z dne 5. oktobra 2017, Ben Ali/Svet, T‑149/15, neobjavljena, EU:T:2017:693, točka 33). Tako tožeča stranka, ki mora spoštovati zgornjo določbo, ne more naložiti Splošnemu sodišču, da namesto nje določi predmet spora, to pa tega ne more biti dolžno storiti (glej v tem smislu po analogiji sklep z dne 24. marca 1993, Benzler/Komisija, T‑72/92, EU:T:1993:27, točki 18 in 19, ter sodbi z dne 30. novembra 2009, Ridolfi/Komisija, F‑3/09, EU:F:2009:162, točka 81, in z dne 5. marca 2015, Gyarmathy/FRA, F‑97/13, EU:F:2015:7, točka 29).
52      Iz zgoraj navedenih ugotovitev je razvidno, da je obravnavana tožba v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti morebitnih neznanih in torej hipotetičnih sklepov SRB, ki naj bi pomenili podlago za pet italijanskih odločb, navedenih v točki 48 zgoraj, glede na člen 76 Poslovnika očitno nedopustna. Predlogu tožeče stranke, naj Splošno sodišče naloži SRB, naj to sodišče pooblasti za to, da preuči in kopira sklepe, ki so bili v zvezi z njim sprejeti glede proračunskih let od 2015 do 2017, ni treba ugoditi (glej v tem smislu sklep z dne 19. oktobra 2012, Ellinika Nafpigeia in Hoern/Komisija, T‑466/11, neobjavljen, EU:T:2012:558, točka 28).
Nedopustnost odškodninskega zahtevka
53      Tožeča stranka predlaga, naj se SRB naloži, da ji na podlagi člena 268 PDEU povrne škodo, ki jo sestavljajo večja izplačila in ki naj bi ji jo SRB povzročil v letih 2015 in 2016 pri opravljanju svojih nalog določitve prispevkov, ki jih dolguje tožeča stranka.
54      Tožeča stranka v repliki trdi, da je odškodninski zahtevek neodvisen od njenih predlogov za razglasitev ničnosti. Zatrjuje, da če bi se ugodilo tem predlogom, bi prejela vrnjene že plačane zneske, prav tako pa bi se na podlagi člena 5(1)(a) in (f) Delegirane uredbe 2015/63 za določitev prihodnjih prispevkov iz osnove za prispevke izključile obveznosti znotraj skupine, če pa bi se ugodilo odškodninskemu zahtevku, bi prejela povračilo utrpele škode in prihodnje škode, ki bi bila posledica tega, da ni razpolagala s plačanimi zneski. Meni, da ker ni razpolagala s preveč nakazanimi zneski, ni mogla investirati, ker ni bilo investicij, pa je morala najeti pomoč dragih svetovalcev.
55      SRB trdi, da odškodninski zahtevek ni avtonomen glede na predloge za razglasitev ničnosti in pomeni poskus izogniti se nedopustnosti teh predlogov.
56      Čeprav lahko stranka vloži odškodninsko tožbo, ne da bi bila s katero koli določbo zavezana zahtevati razglasitev ničnosti nezakonitega akta, s katerim ji je bila povzročena škoda, v skladu z ustaljeno sodno prakso s to tožbo ne more obiti nedopustnosti zahtevka, ki se nanaša na to isto nezakonitost in sledi istemu finančnemu cilju (glej sodbo z dne 12. maja 2016, Holistic Innovation Institute/Komisija, T‑468/14, EU:T:2016:296, točka 46 in navedena sodna praksa).
57      Zato je treba odškodninsko tožbo razglasiti za nedopustno, če je njen resnični namen odprava posamične odločbe, ki je postala pravnomočna, in bi bila njena posledica, če bi ji bilo ugodeno, izničenje pravnih učinkov te odločbe. Tako je, če želi tožeča stranka z odškodninskim zahtevkom doseči rezultat, ki je enak tistemu, ki bi ga dosegla, če bi uspela z ničnostno tožbo, ki je ni vložila pravočasno (sodba z dne 12. maja 2016, Holistic Innovation Institute/Komisija, T‑468/14, EU:T:2016:296, točka 47).
58      Poleg tega bi lahko odškodninska tožba tudi izničila pravne učinke odločbe, ki je postala pravnomočna, kadar tožeča stranka želi večjo korist, ki pa vključuje tisto, ki bi jo lahko dosegla z ničnostno tožbo. V takem primeru je vendarle treba ugotoviti obstoj tesne povezave med odškodninsko tožbo in ničnostno tožbo, da bi bilo mogoče ugotoviti nedopustnost prve (sklep z dne 13. januarja 2014, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT/Komisija, T‑134/12, neobjavljen, EU:T:2014:31, točka 62, in sodba z dne 12. maja 2016, Holistic Innovation Institute/Komisija, T‑468/14, EU:T:2016:296, točka 48).
59      V obravnavani zadevi je treba uvodoma spomniti na ugotovitve iz točke 52 zgoraj o nedopustnosti tožbe glede na člen 76 Poslovnika v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti morebitnih neznanih sklepov SRB, ki bi pomenili podlago za nekatere italijanske odločbe. Glede na te ugotovitve je mogoče odškodninski zahtevek tožeče stranke šteti za dopusten
vsekakor le v zvezi s sklepom z dne 15. aprila 2016.
60      V zvezi s sklepom z dne 15. aprila 2016 je treba spomniti, da odškodninski zahtevek v bistvu po eni strani vsebuje predlog, naj SRB tožeči stranki povrne škodo, ki jo sestavljajo večja izplačila, do katerih je prišlo zaradi tega sklepa, in po drugi strani predlog, naj SRB tožeči stranki povrne posledice onemogočanja uživanja izplačanih zneskov, in sicer nemožnost določenih investicij in uporabo zunanjih svetovalcev.
61      Prvič, v zvezi z zahtevkom, da SRB tožeči stranki povrne škodo, ki jo sestavljajo večja izplačila, ki naj bi bila posledica sklepa z dne 15. aprila 2016, ta zahtevek pravzaprav pomeni, da se zahteva vračilo zneskov, ki so bili domnevno napačno nakazani pri izvajanju navedenega sklepa. S tem zahtevkom se torej poskuša zaobiti dokončnost tega sklepa. Na finančnem področju je njegov cilj isti kot razglasitev ničnosti, ki pa odslej zaradi poteka rokov ni možna. Tak predlog je torej očitno nedopusten zaradi svoje tesne povezave s predlogom za razglasitev ničnosti, ki je sam očitno nedopusten.
62      Drugič, v zvezi z zahtevkom, ki se nanaša na posledice, nastale zato, ker tožeča stranka ni mogla več razpolagati z zneski, nakazanimi zaradi izvršitve sklepa z dne 15. aprila 2016 – te posledice pa se po mnenju tožeče stranke kažejo v nemožnosti določenih vlaganj in v nujnosti po uporabi zunanjih svetovalcev – je treba spomniti, da tožeča stranka s tem zahtevkom v bistvu zahteva, da se na finančnem področju postavi v položaj, v kakršnem bi bila, če ne bi bilo navedenega sklepa. Ta zahtevek torej v smislu sodne prakse, navedene v točki 58 zgoraj, kaže na tesno povezavo z zahtevkom za razglasitev ničnosti tega sklepa. Tak predlog je torej prav tako očitno nedopusten.
63      V zvezi z zgornjimi ugotovitvami lahko sklenemo, da je treba ta zahtevek – ker odškodninski zahtevek v dveh sestavnih delih pomeni zaobidenje posledic dokončnosti sklepa z dne 15. aprila 2016, ki so nastale, ker v rokih iz člena 263 PDEU ni bila vložena ničnostna tožba – zavrniti kot očitno nedopusten.
Nedopustnost predloga za razglasitev neveljavnosti člena 5(1)(a) in (f) Delegirane uredbe 2015/63 ali te uredbe v celoti
64      Tožeča stranka je podredno glede na predlog za razglasitev ničnosti predlagala Splošnemu sodišču, naj če ne bo ugodeno predlogom, ki so bili podani primarno, vendarle razglasi neveljavnost člena 5(1)(a) in (f) Delegirane uredbe 2015/63 oziroma po potrebi te uredbe v celoti.
65      V točki 21 zgoraj je že bilo opozorjeno, da možnost sklicevanja na nezakonitost pravnega akta, ki se splošno uporablja, na podlagi člena 277 PDEU ni samostojno pravno sredstvo in se ne more uporabljati ob neobstoju pravice do tožbe (glej sodbo z dne 6. junija 2013, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija, T‑279/11, EU:T:2013:299, točka 96 in navedena sodna praksa).
66      Iz tega sledi, da je predlog tožeče stranke – s katerim želi, če sklep z dne 15. aprila 2016 ne bo razglašen za ničen, doseči razglasitev nezakonitosti, delno ali v celoti, Delegirane uredbe 2015/63 – očitno nedopusten, saj ne obstaja samostojna pravica za uveljavljanje nezakonitosti pravnega akta, ki se splošno uporablja.
67      Ker je poleg tega predlog tožeče stranke, s katerim želi doseči razglasitev nezakonitosti – delno ali v celoti – Delegirane uredbe 2015/63, implicitno, toda nujno a fortiori namenjen temu, da se doseže ugotovitev nezakonitosti v okviru zahtevka za razglasitev ničnosti sklepa z dne 15. aprila 2016, je treba ugotoviti, da neobstoj samostojne pravice za vložitev tožbe prav tako pomeni, da nedopustnost glavne tožbe pomeni nedopustnost ugovora nezakonitosti, ki se uveljavlja v njeno podporo.
68      Ugotovljeno je bilo, da je ničnostna tožba v delu, v katerem se nanaša na sklep z dne 15. aprila 2016, ki je v obravnavani zadevi edini sporen, očitno nedopustna (glej točko 47 zgoraj). Iz tega sledi, da je zahtevek tožeče stranke, s katerim želi doseči, razglasitev nezakonitosti – delno ali v celoti – Delegirane uredbe 2015/63, vsekakor očitno nedopusten.
Skupna ugotovitev
69      Iz vseh zgornjih ugotovitev izhaja, da je treba obravnavano tožbo v njenih različnih vidikih in sestavnih delih v delu, v katerem se nanaša na Komisijo, zavreči kot nedopustno na podlagi člena 130 Poslovnika, v delu, v katerem se nanaša na SRB, pa kot očitno nedopustno na podlagi člena 126 Poslovnika.
Stroški
70      V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi SRB in Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
sklenilo:
1.      Tožba se zavrže.
2.      Banki Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo se naloži plačilo lastnih stroškov in stroškov, ki sta jih priglasila Enotni odbor za reševanje (SRB) in Evropska komisija.
V Luxembourgu, 19. novembra 2018.
Sodni tajnik
Predsednik
E. Coulon
A. M. Collins
*      Jezik postopka: italijanščina.