62009CC0447_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. V tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) v bistvu Sodišče sprašuje, ali je kolektivna pogodba, ki za pilote letalske družbe določa prenehanje pogodbe o zaposlitvi pri starosti 60 let, da bi se zagotavljala varnost v letalstvu, v nasprotju z Direktivo Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu(2) ali s splošnim načelom prepovedi diskriminacije zaradi starosti.
2. S tem daje obravnavana zadeva Sodišču priložnost, da nadgradi svojo sodno prakso v zvezi z načelom prepovedi diskriminacije zaradi starosti v okviru pogodb o zaposlitvi,(3) ponovno zaradi klavzule iz kolektivne pogodbe, ki določa prenehanje pogodbe o zaposlitvi, ko delavec, ki se približuje upokojitvi, dopolni določeno starost.(4) Natančneje, naloga je nadgraditi sodno prakso od točke, na kateri jo je Sodišče pustilo v zgoraj navedeni novejši sodbi Rosenbladt. Ta primer je poseben zaradi dveh dejavnikov. Prvič, ker prenehanje pogodbe o zaposlitvi ni določeno pri 65.. letu (glede tega je Sodišče že izrazilo splošno naklonjenost, česar zdaj ni treba podrobneje obravnavati), temveč bistveno prej, pri 60. letu; in drugič, ker gre v primeru, ki je tokrat predstavljen Sodišču, za poklic, in sicer pilotski,(5) opravljanje katerega ima tako rekoč „rok trajanja“ (ki je v skladu z mednarodnimi pravili 65 let). Izhajajoč iz te zadnje posebnosti glede opravljanja pilotskega poklica bom Sodišču predlagal ugotovitev, da je jamstvo kolektivnih pogajanj eden od legitimnih ciljev socialne politike v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78. Kljub navedenemu pa bom v okviru preizkusa časovnega obsega konkretne sporne določbe z vidika njene sorazmernosti predlagal ugotovitev njene nezdružljivosti s pravom Unije.
II – Pravni okvir
A – Mednarodna pravila
3. Joint Aviation Authorities(6) (združeni letalski organi) so 15. aprila 2003 sprejeli Joint Aviation Requirements – Flight Crew Licensing 1.060a (skupni letalski predpisi – licenciranje letalskega osebja, v nadaljevanju: JAR-FCL 1.060a), ki vsebujejo natančne določbe glede omejitev, ki veljajo za imetnike licenc za letenje, ki so starejši od 60 let. Zlasti je določeno, da imetnik licence za pilota v starosti od 60 do 64 let ne sme delati kot pilot zrakoplova v komercialnem zračnem prevozu razen kot član letalske posadke z več piloti in če je tak imetnik edini pilot v letalski posadki, ki je dosegel starost 60 let. Po drugi strani pa imetnik licence za pilota, ki doseže starost 65 let, ne sme delati kot pilot zrakoplova v komercialnem zračnem prevozu.
4. Bundesministerium für Verkehr, Bau- und Wohnungswesen (zvezno ministrstvo za promet, gradnjo in stanovanja) je 29. aprila 2003 to določbo objavilo v Bundesanzeiger št. 80a.
B – Pravo Unije
1. Listina Evropske unije o temeljnih pravicah
5. Člen 21(1) te listine določa: „Prepovedana je vsakršna diskriminacija na podlagi […] starosti […].“
6. Člen 28 te listine določa, da „[imajo] delavci in delodajalci ali njihove organizacije […] v skladu s pravom Unije ter nacionalnimi zakonodajami in običaji pravico pogajati se in sklepati kolektivne pogodbe […]“.
2. Direktiva 2000/78
7. Namen Direktive 2000/78 je v skladu z njenim členom 1 „opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, [invalidnosti], starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja“.
8. Člen 2(5) določa, da ta direktiva „ne vpliva na ukrepe, izhajajoče iz nacionalne zakonodaje, ki so v demokratični družbi nujni zaradi javne varnosti, vzdrževanja javnega reda in preprečevanja kaznivih dejanj, za zaščito zdravja ter varstvo pravic in svoboščin drugih“.
9. Člen 4(1) določa, da ne glede na člen 2(1) in (2) (v katerih so opredeljeni načelo enakega obravnavanja ter neposredna in posredna diskriminacija) „lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje, ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od motivov iz člena 1, ne predstavlja diskriminacije, če zaradi narave določene poklicne dejavnosti ali zaradi konteksta, v katerem se izvaja, takšna značilnost predstavlja bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna“.
10. Člen 6, ki je posebej namenjen upravičenosti različnega obravnavanja zaradi starosti, v odstavku 1 določa:
„Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje zaradi starosti ne predstavlja diskriminacije, če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljujejo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni.
Tako različno obravnavanje je lahko med drugim:
(a) določitev posebnih pogojev glede dostopnosti zaposlitve in poklicnega usposabljanja, zaposlitve in dela, vključno s pogoji glede odpustitve in plačila, za mlade osebe, starejše delavce in osebe, ki so dolžne skrbeti za druge, zato da se spodbuja njihovo poklicno vključenost ali jim zagotavlja varstvo;
(b) z določitvijo minimalnih pogojev glede starosti, delovnih izkušenj ali delovne dobe glede dostopa do zaposlitve ali kakšnih ugodnosti, povezanih z zaposlenostjo;
(c) z določitvijo najvišje starosti za zaposlitev, ki temelji na zahtevah glede usposobljenosti za zadevno delovno mesto, ali na potrebi po primerni dobi zaposlenosti pred upokojitvijo.“
C – Nemško pravo
1. Zakon o delu s krajšim delovnim časom in pogodbah o zaposlitvi za določen čas
11. Gesetz über Teilzeitarbeit und befristete Arbeitsverträge (zakon o delu s krajšim delovnim časom in pogodbah o zaposlitvi za določen čas, v nadaljevanju: TzBfG) z dne 21. decembra 2000(7) v členu 14 določa, da je zakonito skleniti pogodbo za določen čas, kadar za to obstaja objektiven razlog.
2. Splošni zakon o enakem obravnavanju
12. Direktiva 2000/78 je bila v nemški pravni red prenesena s sprejetjem Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (splošni zakon o enakem obravnavanju, v nadaljevanju: AGG) z dne 14. avgusta 2006(8) . Člena 8 in 10 tega zakona skoraj dobesedno povzemata člen 4(1) in 6(1) Direktive 2000/78.
3. Določbe o časovni veljavnosti licenc za letenje
13. Po eni strani se člen 20(2) Luftverkehrs-Zulassungs-Ordnung (pravilnik o dovoljenju za opravljanje prevoza v zračnem prometu, v nadaljevanju: LuftVZO)(9) glede ureditve vseh pogojev v zvezi z licencami za letenje sklicuje na Verordnung über Luftfahrtpersonal (uredba o zaposlenih v civilnem letalstvu) in vzporedno s tem določa, da zgoraj navedeni JAR-FCL 1.060a veljajo za športne, poklicne in prometne pilote v posadkah z več osebami.
14. Po drugi strani člen 4 Erste Durchführungsverordnung zur Verordnung über Luftfahrtpersonal (prva izvedbena uredba k uredbi o zaposlenih v civilnem letalstvu, v nadaljevanju: 1. DV LuftPersV) z dne 15. aprila 2003(10) določa, da sme imetnik v Nemčiji izdane licence za poklicnega ali prometnega pilota po dopolnjenem 60. letu do dopolnjenega 65. leta uveljavljati pravice iz svoje licence tudi za zrakoplove s posadko, ki jo sestavlja najmanj en pilot pri komercialnem zračnem prevozu potnikov, pošte ali tovora, z omejitvijo na Zvezno republiko Nemčijo.
4. Kolektivna pogodba
15. Nazadnje, nacionalna določba, ki je v tem primeru neposredno sporna, je člen 19(1) splošne kolektivne pogodbe št. 5a za letalsko osebje Deutsche Lufthansa (v nadaljevanju: splošna kolektivna pogodba št. 5a), ki ureja delovna razmerja tožečih strank v sporu v glavni stvari. Ta člen 19 je v različici z dne 14. januarja 2005 določal: „Delovno razmerje preneha – ne da bi bilo treba odpovedati pogodbo o zaposlitvi – z iztekom meseca, v katerem je dopolnjena starost 60 let. […]“. Neposredno po tem piloti, ki jih zadeva ta določba, prejemajo prehodno nadomestilo.(11)
16. Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da so pri drugih letalskih družbah koncerna Lufthansa piloti zaposleni do 65. leta.
III – Spor v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
17. R. Prigge, M. Fromm in V. Lambach so pri Arbeitsgericht Frankfurt am Main (delovno sodišče) vložili tožbo zoper letalsko družbo Deutsche Lufthansa AG (v nadaljevanju: Deutsche Lufthansa), v kateri so bili zaposleni kot piloti in kapitani, in sicer zaradi odločitve te družbe, da njihova delovna razmerja prenehajo, ko dosežejo starostno mejo 60 let, določeno v zanje veljavni kolektivni pogodbi št. 5a. Tožeče stranke menijo, da navedena odločitev pomeni diskriminacijo zaradi starosti, ki je v nasprotju z Direktivo 2000/78 in AGG.
18. Arbeitsgericht je tožbo zavrnilo, Landesarbeitsgericht Hessen (višje deželno delovno in socialno sodišče) pa je zavrnilo pritožbo. Tožeče stranke so zoper to sodbo, s katero je bilo odločeno o pritožbi, pri Bundesarbeitsgericht vložile kasacijsko pritožbo.
19. Glede na to, da je rešitev te pritožbe odvisna od razlage različnih členov Direktive 2000/78 in splošnega načela prepovedi diskriminacije zaradi starosti, je Bundesarbeitsgericht Sodišču postavilo to vprašanje za predhodno odločanje:
„Ali je treba člene 2(5), 4(1) in/ali 6(1), prva poved, Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu in/ali splošno načelo prava Skupnosti o prepovedi diskriminacije zaradi starosti razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim določbam, ki priznavajo starostno mejo šestdeset let za pilote, določeno v kolektivni pogodbi zaradi zagotavljanja varnosti v letalstvu?“
IV – Postopek pred Sodiščem
20. Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v sodnem tajništvu Sodišča 18. novembra 2009.
21. Pisna stališča so predložile Zvezna republika Nemčija, Irska, Komisija in – v obliki skupnega dopisa – vse tri tožeče stranke v sporu v glavni stvari (R. Prigge, M. Fromm in V. Lambach).
22. Na obravnavi 8. marca 2011 so podali ustna stališča zastopnik R. Priggea, M. Fromma in V. Lambacha, Komisija, Zvezna republika Nemčija in Irska.
V – Uvodne ugotovitve
23. Preden odgovorim na vprašanje za predhodno odločanje, se mi zdi primerno navesti nekaj misli najprej glede besedila tega vprašanja, nato pa še glede prepovedi diskriminacije, ki jo tu obravnavamo, in o vlogi pravice do kolektivnih pogajanj v tem primeru.
A – Besedilo vprašanja
24. Komentar najprej namenjam dvema točkama prava Unije, glede katerih je zaprošeno za razlago z vidika združljivosti določbe nacionalnega prava: v tem vrstnem redu, določba sekundarnega prava, to je Direktiva 2000/78, in splošno načelo prava Unije, načelo prepovedi diskriminacije zaradi starosti, ki služi kot podlaga za to direktivo in ki ga navedena direktiva obenem „konkretizira“.
25. Če začnem z nadrejenim elementom, je predvsem treba poudariti, da je prepoved diskriminacije zaradi starosti, zlasti na področju delovnih razmerij, splošno načelo prava Unije. To je znano vsaj od leta 2005, ko je tako odločilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Mangold, in to v tem primeru ni sporno. Od tedaj se je dejansko to načelo v sodni praksi izrecno ali molče vse bolj uveljavljalo, skoraj vedno v okviru Direktive 2000/78, na katero se je sklicevalo v vseh primerih.
26. Čeprav je bila Listina Evropske unije o temeljnih pravicah takrat, ko je bila izrečena sodba Mangold, že slovesno razglašena in je vsebovala izrecno prepoved diskriminacije zaradi starosti (člen 21), ima šele od začetka veljavnosti Lizbonske pogodbe polnopravni status primarnega prava, z njo pa tudi navedeni razlog diskriminacije kot predzadnja izmed izrecnih prepovedi iz navedenega člena. To po moji presoji pomeni, da je mesto par exellence
tega načela prepovedi diskriminacije v pravu Unije – zaradi prehoda navedene prepovedi v „pisno ustavo“ – v omenjenem členu 21 Listine. To ugotovitev je treba razumeti brez poseganja v določbo drugega (pristojnosti Unije) in tretjega pododstavka (naslov VII in Pojasnila) člena 6(1) EU (kar nas napotuje zlasti na člen 13 ES, zdaj 19 PDEU, na eni strani in na člen 52 Listine na drugi strani). Povedano drugače, čeprav ostaja v polni veljavi ugotovitev iz sodbe Mangold (in ponovljena v sodbi Kücükdeveci(12), v skladu s katero je prepoved diskriminacije zaradi starosti splošno načelo prava Unije, ki „izhaja iz različnih mednarodnih pogodb in ustavnih tradicij, skupnih državam članicam“(13) ), je pomembno to, da je bilo to načelo uzakonjeno v „Lizbonski listini“, zaradi česar je to temelj, iz katerega je treba izhajati pri določitvi možnosti uporabe in omejitve učinkovitosti tega načela.(14)
27. Kar zadeva določbo sekundarnega prava, Direktivo 2000/78, na tej točki ni treba veliko napisati. Prvič, zadostuje navesti, da ima direktiva vlogo norme, ki „udejanja“ pristojnost Unije na tem področju in ki v tem smislu postane pogoj njene uresničitve v okviru Unije. In drugič – kot je navedlo Sodišče – direktiva na svojem področju „konkretizira“ splošno načelo prepovedi diskriminacije zaradi starosti.(15)
28. Zadnja posebnost besedila vprašanja je, da vsebuje izjavo, v skladu s katero izpodbijana določba kolektivne pogodbe „temelji na zagotavljanju varnosti v letalstvu“. Poudariti je treba, da navedena določba ne vsebuje nobenih podrobnejših opredelitev v zvezi s tem in da gre bolj za vrinjen element, ki ga je mogoče razložiti tako, da je to utemeljitev, ki jo je Bundesarbeitsgericht sprejelo kot objektivni razlog omenjene določbe, in kar želi predložitveno sodišče vedeti je, ali je ta sodna praksa iz časa pred začetkom veljavnosti AGG združljiva s pravom Unije.
29. Odgovor Sodišča, ki bi bil omejen strogo na to besedilo, kar sicer predlaga Komisija, verjetno ne bi zadostil cilju dati Bundesarbeitsgericht uporaben odgovor. Pravzaprav mislim, da predložitveno sodišče zanima, ali je klavzula glede predčasnega prenehanja delovnega razmerja v skladu s pravom Unije, najsi bo to ali ne iz razlogov, ki jih je nacionalna sodna praksa pripisala tej vrsti določb.
30. Zaradi vsega navedenega menim, da bi bilo treba vprašanje preoblikovati tako:
„Ali je treba člene 2(5), 4(1) in 6(1), prva poved, Direktive 2000/78/ES v smislu člena 21 Listine razlagati tako, da nasprotujejo določitvi starostne meje 60 let za pilote v kolektivni pogodbi?“
B – Starost kot razlog diskriminacije, zlasti na področju delovnih razmerij
31. Izrecne prepovedi diskriminacije imajo v ustavnih tradicijah držav članic dolgo zgodovino. Člani politične skupnosti in širše človeška bitja so si enaki v dostojanstvu, dostojanstvu osebe, in to človekovo dostojanstvo se kaže v – sprva majhni – množici specifičnih prepovedi diskriminacije, katerih razglasitev je tesno povezana s stanjem in razvojem naše ustavne kulture.(16) Dandanes je v členu 21 Listine ob neposrednem nadaljevanju splošnega načela enakosti iz člena 20 povzetih nič manj kot petnajst prepovedanih meril diskriminacije, med njimi na predzadnjem mestu starost.
32. Že ta položaj „starosti“ na seznamu iz določbe kaže na dejstvo, da ne gre ravno za najstarejšo ali najbolj „klasično“ prepoved diskriminacije. To še zdaleč ne pomeni, da bi bil njen pomen manjši od preostalih. Vseeno pa vpliva na ugotovitev, da ji njena nesporna modernost daje značaj merila, na podlagi katerega je diskriminacija prepovedana, v uveljavljanju, ki se v nekaterih svojih razsežnostih nahaja v procesu oblikovanja družbenega in političnega soglasja.
33. Vsekakor pa določba sama po sebi ne vsebuje nikakršnega „različnega obravnavanja“, kar zadeva različna merila diskriminacije: za vse je enako prepovedana „vsakršna“ diskriminacija. Razlike pridejo od drugod, iz njihove večje ali manjše prisotnosti zaradi trenutnega stanja prava Unije. Bistveno je, da onkraj vsega tega med različnimi „resničnostmi“ razumevanja določb, ki vsebujejo različne prepovedi diskriminacije, vlada raznolikost.
34. Tako je posebnost starosti izpostavil že generalni pravobranilec G. F. Jacobs v svojih sklepnih predlogih v zadevi Lindorfer proti Svetu, z besedami, ki ne potrebujejo komentarja: „zamisel o enakem obravnavanju ne glede na starost [je] predmet številnih opredelitev in izjem, kot so različne starostne meje, ki so pogosto pravno zavezujoče in niso zgolj sprejemljive, temveč tudi koristne in včasih nujne“.(17) To nedvomno velja za tako specifično področje, kot so delovna razmerja. Zato s tem zavzamemo drugačno perspektivo.
35. Za temeljne pravice in splošna načela na področju delovnih razmerij dejansko velja, da so „horizontalne razsežnosti“ teh pravic in načel – to je njihov učinek v razmerjih med posamezniki, kot so povečini in zlasti delodajalci – sorazmerno mlade.(18)
36. Prepovedi diskriminacije na področju delovnih razmerij imajo tako v primarnem kot v sekundarnem pravu Unije status starih pravil.(19) Prepoved, ki se nanaša na „starost“, je bila razvita in natančneje določena z njeno vključitvijo v Direktivo 2000/78 skupaj s tremi drugimi merili, na podlagi katerih je diskriminacija prepovedana (vera ali prepričanje, invalidnost in spolna usmerjenost).(20)
37. Direktiva ta štiri merila v bistvu enako obravnava. Vendar bomo videli, da za starost vpelje kategorijo – „upravičenost“ nekaterih različnih obravnavanj (člen 6(1) Direktive), ki je pri preostalih merilih niti v drugih dveh direktivah ni mogoče zaslediti.
38. Ravno ta razlika omogoča razdelitev treh določb Direktive 2000/78, ki jih predložitveno sodišče izrecno omenja v vprašanju za predhodno odločanje, v dve skupini. Vse te določbe tako ali drugače negativno „omejujejo“ področje ali učinkovitost načela prepovedi diskriminacije na področju delovnih razmerij in bi se bilo tako nanje eventualno mogoče sklicevati za upravičenje spornega ukrepa. Toda njihov obseg je zelo različen.
39. Prva skupina določb, v katero bi šteli člena 2(5) in 4(1), se nanaša na vse štiri kategorije prepovedi diskriminacije na področju zaposlovanja in dela, ki je poseben predmet te direktive. Zato omogočajo ne samo relativizacijo uporabe prepovedi diskriminacije zaradi starosti, temveč tudi iz verskih ali ideoloških razlogov, zaradi invalidnosti ali spolne usmerjenosti.(21) Razlogi, ki omogočajo uporabo teh dveh prvih določb, morajo biti torej močni. Zato je v členu 2(5) uporabljeno izrazje, ki nekako posnema izrazje, ki se uporablja za omejitve temeljnih pravic (člen 52 Listine), v členu 4(1) pa je uporabljen akumuliran učinek dveh nekoliko dvoumnih pridevnikov: „bistveno in odločilno“.
40. Nasprotno pa je člen 6(1), ki bi spadal v drugo od omenjenih skupin, določba, ki je posebej usmerjena k „upravičenosti“ diskriminacije – vključno neposredne – zaradi starosti. Člen 6(1) tako širi možnosti za odstopanje – resda natančno, sorazmerno in utemeljeno – od prepovedi diskriminacije, ko je razlog zanjo starost. Ta člen direktive v povezavi z njeno uvodno izjavo 25 dovoljuje glede tega razloga uporabo izrazja („upravičenost“ različnega obravnavanja), ki ga je morda težje sprejeti, kadar gre za diskriminacijo na podlagi na primer spolne usmerjenosti ali narodne pripadnosti.
C – Pravica do kolektivnih pogajanj
41. Dejstvo, da je sporna določba navedena v kolektivni pogodbi in da je do tega torej prišlo na podlagi izvajanja pravice socialnih partnerjev do kolektivnih pogajanj (člen 28 Listine), ni povsem brez vpliva na obravnavano vprašanje, kot je mogoče sklepati že iz predhodne sodne prakse.(22) Zaradi pravkar navedenega, skupaj z drugimi posebnostmi obravnavanega primera, je treba upoštevati vso težo tega dejstva, vsekakor bolj, kot je bilo to potrebno v okoliščinah drugih zadev, ki jih je v preteklosti obravnavalo Sodišče. V tem smislu menim, da bi bilo koristno navesti že nekaj predhodnih ugotovitev glede obsega pravice do kolektivnih pogajanj, o njenem konkretnem vplivu na zadevo pa bom pisal v nadaljevanju.
42. Pravica, ki jo zdaj vsebuje člen 28 Listine, ustreza pojmu „pravica do kolektivnih pogajanj“. Ta pravica je ključna za razumevanje razvoja evropskega delovnega prava, okrog katerega se oblikujejo pravila demokratičnih ureditev zastopanja in se postavljajo meje zakona v razmerju do sindikalne svobode.(23) Onkraj razlik, ki jih ima pojem kolektivne pogodbe v različnih državah članicah,(24) uživa pravica do kolektivnih pogajanj v njihovih pravnih tradicijah posebno priznanje.(25)
43. Pravica do kolektivnih pogajanj torej zahteva priznanje osrednje vloge, ki jo imajo kolektivne pogodbe v ureditvi delovnih razmerij, ki predstavljajo njihovo naravno področje delovanja, ob hkratnem zagotavljanju razumnega ravnovesja teh pogodb z zakonom in zlasti s pravom Unije. Pregled sodne prakse potrjuje, da Sodišče poskuša zagotavljati to zahtevno ravnovesje.
44. Tako je Sodišče razglasilo za zakonito, da države članice dovolijo, „da socialni partnerji izvajajo cilje socialne politike, ki jih uresničuje direktiva na tem področju“, vendar je hkrati opozorilo, „da jih ta možnost ne odvezuje obveznosti zagotoviti, da lahko vsi delavci Skupnosti v celoti uživajo varstvo, ki ga ponuja direktiva“(26) .
45. Prav tako se je sodna praksa srečala s številnimi primeri, v katerih se je pravica do kolektivnih pogajanj, uveljavljana „pod pogoji, določenimi [z] […] nacionalnimi zakonodajami in običaji,“(27) navajala kot meja pri uporabi prava Unije. Tako je bilo v sodbi Albany(28) razglašeno, da se za kolektivne pogodbe, ki so usmerjene k izboljšanju razmer zaposlovanja in dela, ne uporabljajo določbe v zvezi s konkurenco iz člena 101(1) PDEU (prej člen 81 ES). Nasprotno pa se v obsežni sodni praksi ugotavlja, da kolektivne pogodbe niso izključene iz področja uporabe določb v zvezi s svoboščinami, ki jih varuje Pogodba,(29) in – še podrobneje – da načelo prepovedi diskriminacije pri plačilu delavcev in delavk, kot je določeno v pogodbah (člen 119 ES in potem člen 141 ES, zdaj člen 157 PDEU) in v sekundarnem pravu, za kolektivne pogodbe velja kot obvezujoča določba.(30) Člen 19 PDEU v nasprotju s členom 157 PDEU sicer ni določba, namenjena državam članicam (je določba glede pristojnosti Sveta), Direktiva 2000/78 in seveda člen 21 Listine pa imata to „kogentno naravo“, ki jo sodna praksa zahteva.
46. Glede na vse navedeno je treba zaključiti, da čeprav kolektivne pogodbe ne sestavljajo področja, izvzetega iz področja uporabe prava Unije (kot tudi z vidika nacionalnega prava niso področje, ki je absolutno nevezano na spoštovanje zakonov), si avtonomija pri kolektivnih pogajanjih v okviru Unije zasluži ustrezno varstvo.
VI – Analiza vprašanja za predhodno odločanje
47. Besedilo vprašanja, ki ga je postavilo Bundesarbeitsgericht, nas dalje vabi k preučitvi možne skladnosti sporne določbe z določbami členov 2(5), 4(1) in 6(1) Direktive 2000/78, če jih razlagamo glede na člen 21 Listine.
A – Člen 2(5) Direktive: izključitev ukrepov, ki so v nacionalni zakonodaji eventualno sprejeti kot nujni za javno varnost in zaščito zdravja, iz Direktive
48. V skladu s členom 2(5) Direktive 2000/78 „ta direktiva ne vpliva na ukrepe, izhajajoče iz nacionalne zakonodaje, ki so v demokratični družbi nujni zaradi javne varnosti, vzdrževanja javnega reda in preprečevanja kaznivih dejanj, za zaščito zdravja ter varstvo pravic in svoboščin drugih.“ S to določbo, ki velja glede vseh razlogov diskriminacije, ki jih ureja Direktiva, zakonodajalec Skupnosti priznava možnost kolizije med varstvom splošnega načela enakega obravnavanja na področju dela in med instrumenti varstva drugih temeljnih pravic in vrednot, katerim izjemoma daje prednost.
49. V členu so zlasti navedene tri vrste ukrepov, ki so v demokratični družbi nujni: ukrepi za javno varnost (med katerimi sta zlasti navedena vzdrževanje javnega reda in preprečevanje kaznivih dejanj), ukrepi za zaščito zdravja in, nazadnje, ukrepi za varstvo pravic in svoboščin drugih na splošno.
50. Predložitveno sodišče sprašuje, ali bi lahko varstvo varnosti v letalstvu, povezano s to določbo, upravičevalo sporni ukrep. Težko bi zanikali, da bi se lahko varstvo varnosti v letalstvu štelo bodisi kot ukrep javne varnosti bodisi – kot predlaga nemška vlada – kot ukrep za zaščito zdravja drugih (najsi bo to članov posadke, potnikov v letalu ali prebivalcev območij preleta). Načeloma menim, da bi ukrep, usmerjen k zagotavljanju varnosti letalskega prometa, lahko našel svoje naravno mesto prav v tem členu 2(5).
51. Dejstvo je, prvič, da določba zahteva sprejetje ukrepa z „nacionalno zakonodajo“ – izraz, ki je namenoma strožji od bolj splošnega „države članice lahko predvidijo“, ki je, kot bomo videli v nadaljevanju, uporabljen v členih 4(1) in 6(1) Direktive 2000/78. Čeprav priznam, da uporabljeni izraz ni povsem nedvoumen, pa je na podlagi njegovega razumevanja v povezavi s preostalim delom povedi mogoče sklepati, da morajo ukrepe, ki lahko privedejo do odstopanja od Direktive, sprejeti vsaj in v vsakem primeru organi javne oblasti.(31) Če bi bilo tako, avtonomno sprejetje ukrepa s temi značilnostmi s strani konkretnih socialnih partnerjev očitno nikakor ne izpolnjuje zahtev člena 2(5) Direktive.
52. Po drugi strani – čeprav lahko socialni partnerji pri kolektivnih pogajanjih res upoštevajo cilje, ki so načeloma tuji njihovemu področju delovanja – se člen 2(5) izrecno nanaša na ukrepe, ki so „nujni“ za dosego omenjenih ciljev. Po mojem mnenju se navedeni pridevnik ne nanaša le na nujnost izvajanja nadzora nad sorazmernostjo zadevnega ukrepa glede na navedeni cilj, temveč poudarja tudi bistveno značilnost, ki jo mora ukrep imeti za dosego tega cilja. Izjemnost vsakršnega odstopanja od načela prepovedi diskriminacije (za kar gre, ne pozabimo, v tem členu) pojasnjuje, da ne more iti za ukrepe, ki samo postransko prispevajo k zaščiti javnega zdravja, temveč za določbe, ki so posebej sprejete v namene, ki si zaslužijo posebno varstvo.
53. Nazadnje menim, da je sprejemanje odločitev na področju javnega reda, varnosti ali zdravja po sami naravi v pristojnosti nacionalnih organov, ki se v bistvu – razen kakšnih posrednih in v vsakem primeru drugotnih učinkov – nahaja zunaj področja urejanja, lastnega kolektivnim pogajanjem. Zagotovo niso predmet prostega razpolaganja strank in zato presegajo legitimno področje intervencije socialnih partnerjev.(32) Cilji člena 2(5) zahtevajo skoraj popolnoma enotno delovanje, ki je zato nezdružljivo s kolektivnimi pogajanji, saj ti po definiciji vodijo k pluralističnemu urejanju.(33)
54. Glede na navedeno torej menim, da člen 2(5) Direktive 2000/78 ne upravičuje pravila iz kolektivne pogodbe, ki za pilote določa prenehanje pogodbe o zaposlitvi, ko dosežejo starost 60 let, da bi se zagotavljala varnost v letalstvu.
B – Člen 4(1) Direktive: posebna ureditev bistvenih in odločilnih poklicnih zahtev
55. Člen 4(1) Direktive 2000/78 državam članicam dovoljuje, da „predvidijo, da različno obravnavanje, ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od motivov iz člena 1, ne predstavlja diskriminacije, če zaradi narave določene poklicne dejavnosti ali zaradi konteksta, v katerem se izvaja, takšna značilnost predstavlja bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna“.
56. Možnost iz te določbe (ki je v nemško pravo vključena v členu 8 AGG in jo je potencialno mogoče uporabiti, znova, glede vseh razlogov diskriminacije, ki jih ureja Direktiva) je odvisna od hkratne izpolnitve zelo strogih pogojev: prvič, diskriminatorni ukrep mora uresničevati „legitimen cilj“; drugič, temeljiti mora na „značilnosti v zvezi [z]“ razlogom diskriminacije; zadnjič, ta diskriminatorna značilnost mora biti ne le sorazmerna, ampak tudi „bistvena in odločilna“ poklicna zahteva.
1. Legitimen cilj
57. Prvič, kar zadeva omenjeni cilj, to je varnost v letalstvu, je preprosto treba navesti, da – če pustimo ob strani razmišljanje o tem, ali se je nanj mogoče sklicevati v okviru kolektivnih pogajanj – bi v smislu tega člena prav lahko pomenil legitimen cilj.
2. Različno obravnavanje, ki temelji na „značilnosti v zvezi [z]“ razlogom diskriminacije
58. Drugič, spomniti je treba, da člen 4(1) omogoča, da je različno obravnavanje, „ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od motivov iz člena 1“, upravičeno. To besedilo vabi k razlikovanju med samim razlogom diskriminacije in značilnostjo, ki je z njim povezana. Ta značilnost je tista, ki mora predstavljati „bistveno in odločilno [poklicno] zahtevo“, da bi upravičevala različno obravnavanje, ne pa razlog za diskriminacijo sam po sebi.(34)
59. V tej zadevi bi bil razlog diskriminacije očitno starost, medtem ko bi „značilnosti v zvezi [z]“ njo bile neke fizične ali psihične sposobnosti, katerih izguba je povezana z višjo starostjo, ki se za potrebe tega primera izraža kot tako rekoč vnaprej določena starostna meja.
3. „Bistvena in odločilna“ poklicna zahteva
60. Kar zadeva zahtevo po „bistveni in odločilni“ poklicni zahtevi, je člen 4(1) popolnoma nedvoumen: dvojni pridevnik „bistvena in odločilna“ jasno zahteva strogo razlago možnosti, ki jih ponuja ta določba, „kot odstopanje od individualne pravice, določene v direktivi“.(35) To je razvidno tudi iz uvodne izjave 23 Direktive 2000/78, v skladu s katero je različno obravnavanje iz člena 4(1) upravičeno le „pod zelo omejenimi pogoji“, ki bi v vsakem primeru „morali biti navedeni v informacijah, ki jih države članice dajo Komisiji.“
61. Iz sodne prakse sta razvidni zmerna uporaba te izjeme in njena ozka razlaga, vendar ob priznanju, da pokriva tudi primere, v katerih – zaradi posebne narave zadevne poklicne dejavnosti – obstoj značilnosti, vezane na starost ali drug razlog diskriminacije, znatno (ali, če parafraziram določbo, bistveno in odločilno) zmanjšuje sposobnost osebe opravljati to dejavnost pravilno in učinkovito.
62. Zgoraj navedena sodba Wolf je za zdaj edina, v kateri je Sodišče ugotovilo obstoj tega izjemnega primera iz člena 4(1) Direktive 2000/78. Natančneje, šlo je za primer diskriminacije zaradi starosti, v katerem je Sodišče presodilo, da je določbo mogoče uporabiti za to, da se upraviči nacionalna zakonodaja, ki določa zgornjo starostno mejo 30 let za zaposlitev v srednjem kariernem razredu gasilske službe. V obrazložitvi sodbe Wolf se Sodišče izrecno sklicuje na uvodno izjavo 18 Direktive 2000/78, ki določa, da ta ne zahteva, da bi policija, kaznilnice ali „intervencijske“ službe „zaposlile osebe, ki nimajo ustreznih zmožnosti, da bi izvajale vse raznovrstne funkcije, ki bi jih morebiti morale glede na legitimni cilj ohranjati operativno usposobljenost teh služb“.(36) Po mojem mnenju je verjetno, da je povezanost zadeve Wolf z varstvom javne varnosti, ki je očiten cilj iz te uvodne izjave, nekoliko vplivala na tedanjo odločitev Sodišča, ki se je – po uradni dolžnosti – odločilo za utemeljitev ukrepa z uporabo člena 4(1), namesto da bi uporabilo člen 6(1), na katerega so se sklicevale stranke.(37)
63. Zato z vidika te sodne prakse vsaj načeloma ne bi smelo biti nobenih ovir, da bi primer starostnih omejitev pri izvajanju nekega poklica – zaradi zagotavljanja varnosti v letalstvu in pri poklicu tako posebnih značilnosti, kot je pilotski poklic – spadal v okvir člena 4(1) Direktive 2000/78. Vendar pa je težava v tem, da smisel in obseg tukaj obravnavanega nacionalnega ukrepa nista čisto takšna.
64. Seveda je težko prerekati pomen starosti za opravljanje te dejavnosti.(38) Še več, dejstvo, da mednarodno pravilo, kot je tisto iz JAR-FCL 1.060a, za pilote določa nekatere omejitve v starosti med 60 in 65 leti (lahko upravljajo letalo samo, ko je v posadki še drug pilot, mlajši od 60 let), lahko kaže ne samo na to, da poklic pilota zahteva posebne psihične in fizične lastnosti, temveč tudi na to, da ima lahko dopolnitev starosti 60 let na tem področju nekatere posledice.
65. Kljub temu menim, da ker nacionalna zakonodaja in mednarodna pravila dovoljujejo – čeprav z nekaterimi omejitvami – leteti do dopolnjene starosti 65 let, nižja starostna omejitev ne more spadati med izjeme iz člena 4(1) Direktive 2000/78.
66. Po mojem mnenju, in kot je izvajanje pilotskega poklica trenutno mednarodno urejeno, ima zahteva po starosti manj kot 65 let v smislu člena 4(1) Direktive vse značilnosti bistvene in odločilne poklicne zahteve za opravljanje poklica pilota. Že dejstvo, da mednarodna pravila, kot je JAR-FCL 1.060a, to starostno omejitev določajo absolutno in splošno, ponuja zadosten dokaz o izpolnjevanju pogojev iz navedenega člena Direktive.
67. Obravnavani primer je povsem drugačen, saj je v njem predvideno samodejno prenehanje delovnega razmerja pilotov letalske družbe, ker so dopolnili starost 60 let. Ker mednarodna pravila pilotom, starejšim od 60 let, dovoljujejo leteti – pa čeprav z nekaterimi omejitvami –, se s tega vidika ne zdi logično, da bi bila zahteva po starosti manj kot 60 let „bistvena in odločilna“ poklicna zahteva v smislu člena 4(1) Direktive. Pogoji, ki veljajo za pilote, ki presegajo to starost, ne morejo imeti drugih učinkov kot tistih, ki so izraženi v njih samih. V okviru teh pogojev ovire za opravljanja tega poklica ne predstavlja neizpolnjevanje nobene druge zahteve, zaradi česar je treba ugotoviti, da sporne določbe ni mogoče opreti na člen 4(1) Direktive.
68. Če povzamem zgoraj navedeno, menim, da nobena od obeh določb Direktive – natančneje člena 2(5) in 4(1) –, namenjenih zmanjšanju obsega katere koli prepovedi diskriminacije, ki je predmet urejanja te direktive, ne omogoča, da bi se to klavzulo zadevne kolektivne pogodbe štelo za skladno s pravom Unije. Preostane nam še presoja navedene klavzule z vidika določbe, ki je posebej namenjena večji elastičnosti načela prepovedi diskriminacije zaradi starosti: člen 6. Odgovor, ki ga je treba dati v zvezi s to določbo, je nekoliko bolj kompleksen.
C – Člen 6(1) Direktive: upravičenost različnega obravnavanja zaradi starosti
69. V skladu s členom 6(1) Direktive 2000/78 lahko države članice predvidijo, da „neenako obravnavanje zaradi starosti ne pomeni diskriminacije, če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljujejo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji zaposlovalne politike, trga dela in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni“. Člen 6(1) torej za upravičenost različnega obravnavanja zahteva dva pogoja: po eni strani obstoj legitimnega cilja in po drugi strani „primernost in nujnost“ ukrepa, kar pomeni približno enako kot njegovo sorazmernost.
1. Legitimen cilj
70. Prvi od teh dveh pogojev se sklicuje na, natančneje, utemeljevanje z „legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja“.
71. Navedba varnosti v letalstvu kot cilja obravnavanega ukrepa najprej zahteva ugotovitev, ali lahko tak cilj spada pod člen 6(1). Vendar se bom v nadaljevanju dotaknil vprašanja, ali je v okoliščinah, ki so tako posebne kot te v obravnavanem primeru, mogoče uporabiti varstvo avtonomije pri kolektivnih pogajanjih kot legitimen cilj socialne politike.
a) Cilj varnosti v letalstvu
72. Dobesedna razlaga določbe bi eventualno pokrivala kakršen koli legitimen cilj: izraz „vključno“, ki je uporabljen v določbi,(39) kaže na to, da je seznam, ki mu sledi, eksemplifikativen, ne pa izčrpen ali izključujoč, eksemplifikativno našteti pa so tudi primeri, ki so v nadaljevanju navedeni za ponazoritev več vrst različnega obravnavanja, ki bi lahko bile upravičene.(40) Kljub temu pa izbor primerov, navedenih v Direktivi, do neke stopnje omogoča omejitev te upravičenosti.
73. To pojasnjuje, zakaj je v sodni praksi zastopana strožja razlaga določbe, ki jo v bistvu omejuje na cilje socialne politike na splošno. Tako je v zgoraj navedeni sodbi Age Concern England izrecno navedeno, da „iz člena 6(1) Direktive 2000/78 izhaja, da so cilji, ki jih je v smislu te določbe mogoče šteti za ‚legitimne‛ in so zato primerni, da se z njimi utemelji odstopanje od načela prepovedi diskriminacije zaradi starosti, cilji socialne politike, kot so tisti, povezani s politiko zaposlovanja, delovnega trga ali poklicnega usposabljanja.“ (točka 46).(41)
74. Po mojem mnenju te navedbe odražajo zamisel, da seznam iz člena 6(1) ni sam po sebi izčrpen in zato ni omejen na cilje „zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja“ (ki so edini izrecno navedeni), vendar pa njegovega obsega niti ni mogoče širiti prek ciljev socialne politike v širšem ali splošnem smislu, za katere služijo navedeni cilji zgolj kot ponazoritev ali primer.
75. Ta razlaga je popolnoma skladna s sodno prakso, ki v specifičnem kontekstu člena 6(1) dovoljuje intervencijo socialnih partnerjev.(42) Ker je navedena določba zasnovana tako, da pokriva ukrepe, ki temel jijo na preudarkih socialne politike ali zaposlovanja, ki sta naravno področje kolektivnih pogajanj, je logično, da se lahko izvajanje te določbe zaupa socialnim partnerjem.(43)
76. Glede na navedeno menim, da cilja, kot je varnost v letalstvu, zaradi njegove očitne nepovezanosti s področjem socialne politike in delovnih razmerij ni mogoče šteti za „legitimen cilj“ za namene člena 6(1) Direktive 2000/78, kot ga je mogoče razumeti iz sodne prakse v zvezi s tem pojmom iz določbe. Kot že navedeno, bi bilo naravno mesto cilja, kot je varnost v letalstvu, v členu 2(5).
77. Glede na to, da Bundesarbeitsgericht kot cilj spornega ukrepa navaja varnost v letalstvu, bi lahko na tej točki končal analizo primera, kar zadeva člen 6(1). Seveda je na koncu nacionalno sodišče tisto, „ki je edino pristojno za presojo dejanskega stanja obravnavanega spora in za razlago veljavne nacionalne zakonodaje [in ki mora] ugotoviti, zakaj je zadevni ukrep ohranjen v veljavi, in tako tudi to, kateri cilj ta ukrep uresničuje“.(44) Vendar, ne da bi želel dvomiti o tej končni pristojnosti predložitvenega sodišča, menim, kot sem že omenil, da se za posredovanje uporabnega odgovora temu sodišču, ki mu bo omogočil razrešitev spora v postopku pred njim, presoje postavljenega vprašanja ne sme omejiti – vsaj ne v okviru člena 6(1) – na domnevo, da je cilj, ki ga zasleduje sporni ukrep, varnost v letalstvu, temveč je treba preučiti še druge možnosti.
b) Ohranitev avtonomije pri kolektivnih pogajanjih kot legitimnega cilja socialne politike v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78
78. „Predčasno“ prenehanje delovnega razmerja, ki ga obravnavamo, ni bilo – kot v drugih zadevah s podobnim dejanskim stanjem, ki jih je presojalo Sodišče – v zadevni nacionalni pravni red uvedeno s katerim koli pravilom, temveč ravno s kolektivno pogodbo. Po mojem mnenju lahko zaradi tega dejstva uporabimo različne načine za ugotovitev legitimnega cilja, ki ga sporni ukrep verjetno uresničuje.(45) Izhodišče tega raziskovanja so lahko nekatere zgodnejše ugotovitve Sodišča na tem področju, ki jih potem „naravno nadgradimo“.
79. Za začetek naj spomnim, da imajo kolektivne pogodbe uveljavljeno lastno vlogo, ki je tudi – kot del pravnega reda držav članic – v doseganju ciljev Direktive (uvodna izjava 36 in člen 18 Direktive). Vendar ne gre za to. Vprašanje je, ali je ob preseganju te nesporne vloge cilj ohraniti prostor za kolektivna pogajanja na tem področju (to je določitev natančnega časa prekinitve delovnega razmerja v okviru pridobitve pravice do starostne pokojnine) lahko legitimen cilj socialne politike v smislu direktive.
80. Opozoriti je treba, da pri tem ne gre za novo različico prerekanega tehtanja med, če se tako izrazim, „temeljnimi pravicami“ in „temeljnimi svoboščinami“. Vprašanje v tej zadevi je preprostejše, v smislu, da z njim želimo le opredeliti kolektivno pogajanje kot „legitimen cilj“ socialne politike, ki bi bil lahko relativiziral prav obseg splošnega načela prepovedi diskriminacije zaradi starosti. Menim, da novejša sodna praksa in same okoliščine primera zahtevajo sprejetje tega stališča. Prvič, kar zadeva sodno prakso Sodišča, je iz nje od sodbe Palacios de la Villa pa vse do sodbe Rosenbladt, obe sta navedeni zgoraj, razvidna težnja, da so določbe o prenehanju delovnega razmerja ob sočasni pridobitvi starostne pokojnine, sprejete s kolektivno pogodbo, z vidika Direktive upravičene, če implicitno ustrezajo legitimnemu cilju, in sicer – preprosto izraženo – prepustiti naslednjim generacijam prostor pri dostopu do pravice do dela.(46) To spremljajo preudarki o vlogi kolektivnih pogajanj, ki jo zdaj zagotavlja Listina, in o „prožnosti“, ki jo ponuja kolektivna pogodba.(47)
81. Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi Rosenbladt namreč ugotovilo, da lahko kolektivna pogodba določa samodejno prenehanje pogodb o delu že pri starosti, v kateri je očitno, da so še vedno izpolnjeni posebni pogoji za nadaljevanje z opravljanjem zadevne službe, če obstaja možnost za začetek prejemanja starostne pokojnine. Menilo je, da taka klavzula ustreza legitimnemu cilju omogočanja dostopa do dela mlajšim generacijam.
82. Menim, da te sodne prakse ni mogoče natančno in popolnoma razumeti brez upoštevanja dejstva, da se nanaša na ukrep, ki je rezultat kolektivnih pogajanj, zaradi česar je njegova legitimnost večja.(48) Zato Sodišču na podlagi te sodne prakse predlagam, da ohranitev prostora za kolektivna pogajanja v nekaterih okoliščinah prizna kot mogoč legitimen cilj socialne politike.(49)
83. Od tod dalje je, drugič, treba upoštevati okoliščine primera, namreč opravljanja pilotskega poklica. Dejansko zahtevek tožečih strank v postopku v glavni stvari – to je, da obdržijo licenco za letenje, pa čeprav ob izpolnjevanju pogojev, ki se zahtevajo za starejše od 60 let, dokler jim to v skladu z JAR-FCL 1.060a ne preneha veljati – predpostavlja odpravo kakršnega koli legitimnega pogajanja socialnih partnerjev o tem konkretnem vprašanju. Če obstaja značilnost, zaradi katere je ta primer v primerjavi s prejšnjimi primeri iz sodne prakse poseben, je to ta, da za opravljanje pilotskega poklica velja splošna in z mednarodnimi pravili določena starostna omejitev, in ko je ta dosežena, tega poklica ni več mogoče opravljati. Torej, če naj sprejmemo kateri koli argument, uveljavljan v tem postopku, lahko kolektivne pogodbe za pilote – v nasprotju z drugimi poklici – čas samodejnega prenehanja delovnega razmerja vežejo le na čas prenehanja veljavnosti licence za letenje.
84. Ne da bi razpravljali, ali se tako ne ustvarja dejavnika neupravičene diskriminacije med pilotskim poklicem in večino drugih, in ne da bi odpirali vprašanja glede tehtanja dveh pravic, se zdi jasno vsaj to, da je lahko ohranitev prostora za izvajanje kolektivnih pogajanj na tem področju načeloma legitimen cilj socialne politike v smislu člena 6(1), prva poved, Direktive.
85. Zato menim – še vedno ne da bi zahajal v podrobnosti –, da imajo kolektivne pogodbe neko svoje področje urejanja, posebno področje, v katerem lahko legitimno delujejo, pravila v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja pa po naravi spadajo v to področje kolektivnih pogajanj. Samo dejstvo, da so kolektivna pogajanja vključena v to področje, pomeni pomemben korak za legitimnost odločitev, sprejetih v postopku teh pogajanj, vendar celo na tem področju ne morejo delovati popolnoma svobodno, saj mora po tem, ko je ugotovljena legitimnost cilja, ki omogoči uporabo člena 6(1), ukrep še vedno prestati preizkus sorazmernosti, ki ga določa navedeni člen. To pomeni, da hipoteza o starostni meji pod 65 let, ki je odprta za kolektivna pogajanja, v okoliščinah pilotskega poklica načeloma ni v neskladju z Direktivo 2000/78, če seveda prestane preizkus sorazmernosti.
2. Sorazmernost ukrepa
86. Pred analizo sorazmernosti pa je treba zavrniti očitek v zvezi z nedoslednostjo ukrepa, ki izhaja iz dejstva, da ta ne velja za vse nemške pilote,(50) celo niti za vse pilote družbe Lufthansa, temveč izključno za tiste pri družbi Deutsche Lufthansa. Po mojem mnenju je, ker je avtonomija neločljivo povezana z izvajanjem kolektivnih pogajanj, zelo težko zahtevati skladnost enih kolektivnih pogodb z drugimi. Ne preseneča, da je to glavni razlog, zakaj smo šteli kolektivne pogodbe kot nepravo sredstvo za dosego ciljev javne varnosti. Težava, ki se navaja, je, da so bile stranke v pogajanjih, katerih rezultat so različne zadevne pogodbe, iste, pri čemer je bilo že v sodbi Enderby poudarjeno, da avtonomija pri kolektivnih pogajanjih znotraj iste družbe in z istim sindikatom ne zadostuje za izognitev zahtevi po skladnosti med dvema različnima pogodbama.(51) Vendar se ne zdi, da bi šlo v tem primeru za popolno istovetnost strank: po eni strani, čeprav je bilo navedeno, da se je sindikat „Cockpit“ pogajal za vse zadevne kolektivne pogodbe skupine Lufthansa, to ne izključuje možnosti, da so bili pogajalci različni glede na družbo, na katero se je nanašala posamezna pogodba; po drugi strani pa, kar zadeva prav družbo, menim, da dejstvo, da Deutsche Lufthansa skupaj z drugimi letalskimi družbami spada v skupino Lufthansa, ne pomeni, da je kolektivna pogajanja izvedla ta skupina družb kot taka, temveč so jih izvedle posamezne družbe, ki so članice te skupine.
87. Ko smo torej odpravili argument neskladnosti, je treba analizirati še sorazmernost ukrepa. Za to je treba upoštevati različne dejavnike, ki so zanj značilni.
88. Prvič, treba je spomniti, da piloti, ki jih ukrep zadeva, od „predčasnega“ prenehanja delovnega razmerja pri 60 letih do takrat, ko pridobijo pravico do ustrezne starostne pokojnine pri 63 letih, od letalske družbe prejemajo prehodno nadomestilo v višini približno 60 % višine prispevkov v okviru pokojninske sheme.(52)
89. Drugič, upoštevati je treba trajanje ukrepa, ki je pet let, saj bi lahko pilot, ki ga ukrep zadeva, pri drugi letalski družbi opravljal svojo dejavnost (čeprav z nekaterimi omejitvami) do 65. leta. Po mojem mnenju je to z vidika sorazmernosti glavni argument zoper sporni ukrep, ki ne povzroči samo premaknitve starostne meje pod starost, od katere več ni dovoljeno leteti (65 let), temveč povzroči predčasno samodejno prenehanje pogodbe, in sicer pri starosti 60 let.
90. Seveda ni mogoče trditi, da gre za neko arbitrarno določeno starost. Od 60. leta dalje je uveden previdnostni ukrep (prisotnost kopilota), ki je po značaju vsaj opozorilo na proces staranja človeškega organizma. Vendar se takšni vrsti previdnostnih ukrepov, kot smo že videli, ne sme pripisati odločilnega pomena.
91. Bistvo je v tem, da je treba analizirati – glede na to, da javna varnost ni „tisti“ razlog, zaradi katerega so se socialni partnerji dogovorili za ta ukrep (pa čeprav je bil morda prisoten kot podlaga njihovega razmišljanja ali logike) – ali je predčasno skrajšanje poklicnega življenja osebe za tako pomembno obdobje, kot je obdobje pet let, sorazmerno legitimnemu cilju ohranitve prostora za izvajanje kolektivnih pogajanj.
92. Na tej točki menim, da smo priča nesorazmernemu ukrepu, vsaj v okoliščinah opravljanja pilotskega poklica. Najprej je treba poudariti resnost izgube petih let v poklicni karieri, ki bi se morala končati pri 65 letih. Po drugi strani ima zdaj načelo prepovedi diskriminacije zaradi starosti dovolj trden položaj v pravu Unije, da ima lahko v tej konkretni točki prednost pred kolektivnimi pogajanji. S tem želim povedati samo to, da morajo zapovedi načela prepovedi diskriminacije zaradi starosti prepustiti prednost le strogo toliko, kolikor to zahtevajo okoliščine primera. Nazadnje, pa čeprav tega vidika v zadevnem primeru nisem obravnaval, imajo pobude, ki se nanašajo na predčasno prenehanje delovnega razmerja, vpliv na pravico do dela, zlasti v starostnih obdobjih, o katerih razpravljamo.
93. Vse to me pripelje do zaključka, da je kolektivna pogodba z določitvijo tega predčasnega prenehanja pogodbe o zaposlitvi pri starosti 60 let prekoračila okvir urejanja, ki ga načeloma ima. To zato tudi onemogoča, da bi sporni ukrep šteli za legitimen v skladu s členom 6(1) Direktive 2000/78.
VII – Povzetek
94. Nacionalna določba, kot je obravnavana v tem primeru, ker omogoča samodejno prenehanje delovnega razmerja pilotov letalske družbe, ko dopolnijo starost 60 let, in ker je bila sprejeta s kolektivno pogodbo, nima narave ukrepa, sprejetega z nacionalno zakonodajo, ki bi bil v demokratični družbi nujen za javno varnost ali zaščito zdravja v smislu člena 2(5) Direktive 2000/78.
95. Glede na okoliščine primera za samodejno prenehanje delovnega razmerja pilotov zaradi dopolnitve starosti 60 let niti ni mogoče najti podlage v členu 4(1) Direktive 2000/78, zlasti ker se pogojem, ki se zahtevajo za opravljanje tega poklica od navedene starosti dalje, ne sme pripisati namena, ki bi presegal namen, ki je v teh pogojih izrecno naveden. Nasprotno pa je treba v skladu s trenutno mednarodno ureditvijo šteti, da je omejitev opravljanja pilotskega poklica na tiste pilote, ki še niso dopolnili starosti 65 let, izraz in posledica bistvene in odločilne poklicne zahteve v smislu omenjene določbe.
96. Glede na to Direktiva 2000/78 in zlasti njen člen 6(1) v primeru poklica, kot je komercialni pilot, v katerem obstaja pogoj starostne omejitve kot izraz bistvene in odločilne poklicne zahteve, ne nasprotuje temu, da je v okviru kolektivne pogodbe in s ciljem socialne politike, in sicer ohranitev prostora za kolektivna pogajanja ob spoštovanju načela sorazmernosti, mogoče določiti samodejno prenehanje delovnega razmerja, povezano s tem, da je delavec dopolnil starost, ki je nižja od tiste, ki je določena kot bistvena in odločilna poklicna zahteva. V takem primeru je nujen pogoj to, da je v navedenem trenutku delavec pridobil pravico do prejemanja starostne pokojnine oziroma se mu za vmesni čas do pridobitve te pravice prizna ustrezno prehodno nadomestilo. Nacionalno sodišče pa mora ugotoviti, ali je zadevna določba kolektivne pogodbe sorazmerna omenjenemu cilju tako glede obdobja, za katero delovno razmerje preneha predčasno, kot po potrebi tudi glede višine prehodnega nadomestila.
97. Vsekakor pa Direktiva 2000/78 kot neskladni z načelom sorazmernosti in zlasti ob upoštevanju starostne meje, določene za opravljanje poklica, nasprotuje določbi, kakršna je ta, ki je obravnavana v tem postopku, ki omogoča predčasno prenehanje delovnega razmerja pet let pred dosego starostne meje, določene kot izraz bistvene in odločilne poklicne zahteve za pilote letalskih družb.
VIII – Predlog
98. Sodišču zato predlagam, naj na vprašanje, ki ga je postavilo Bundesarbeitsgericht (Nemčija), odgovori tako:
Direktiva Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu, zlasti njeni členi 2(5), 4(1) in 6(1), razlagana glede na člen 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, nasprotuje temu, da se v okviru kolektivne pogodbe določi samodejno prenehanje delovnega razmerja pilotov komercialne letalske družbe, ko dopolnijo starost 60 let.
(1) .
(2)
–	UL L 303 str. 16.
(3)
–	Tukaj zadostuje navesti, da je ta sodna praksa, ki se je začela s sodbo z dne 22. novembra 2005 v zadevi Mangold (C-144/04, ZOdl., str. I-9981) in ki je bila povzeta v znatnem številu poznejših sodb, imela velik vpliv na zadevni primer prepovedi diskriminacije, vendar s hkratnim poudarjanjem njegove posebnosti. Za študijo diskriminacije zaradi starosti na tem področju je treba v obsežni literaturi izpostaviti: Sprenger, M., Das arbeitsrechtliche Verbot der Alterdiskriminierung nach der Richtlinie 2000/78/EG,
Hartung-Gorre Verlag Konstanz, 2006; Temming, F., Alterdiskriminierung im Arbeitsleben,
Verlag C. H. Beck Manchen, 2008; ten Bokum, N., Flanagam, T., Sands, R., in von Steinau-Steinrück, R. (ur.), Age Discrimination Law in Europe,
Wolters Kluwer, 2009; Sargeant, M. (ur.), The Law on Age Discrimination in the EU, Kluwer Law International, 2008; Schiek, D., Waddington, L., in Bell, M. (ur.), Non discrimination Law, Hart Publishing, 2007. Glej tudi Nogueira Gustavino, M., „Extinción del contrato de trabajo y discriminación por razón de edad“, Tratado de jubilación. Homenaje al Profesor Luis Enrique de la Villa Gil con motivo de su jubilación, López Cumbre (ur.), Iustel, 2007.
(4)
–	Izraz „upokojitvena starost“ se bo v nadaljevanju uporabljal za tisto starost, pri kateri delavec navadno preneha svojo poklicno dejavnost in ki sovpada s pridobitvijo pokojninskih pravic. V zvezi s to okoliščino približevanja upokojitvi glej sodbe z dne 16. oktobra 2007 v zadevi Palacios de la Villa (C-411/05, ZOdl., str. I-8531); z dne 5. marca 2009 v zadevi Age Concern England (C-388/07, ZOdl., str. I-1569; v nadaljevanju: Age Concern); z dne 12. januarja 2010 v zadevi Petersen (C-341/08, še neobjavljena v ZOdl.); z dne 12. oktobra 2010 v zadevi Rosenbladt (C-45/09, še neobjavljena v ZOdl.) in z dne 18. novembra 2010 v združenih zadevah Georgiev (C-250/09 in C-268/09, še neobjavljeni v ZOdl.).
(5)
–	Pilotov komercialnih letalskih družb, če smo natančni, čeprav bom zaradi varčevanja z besedami v nadaljevanju govoril o „pilotih“.
(6)
–	Organ Evropske konference civilnega letalstva, ki v vrsti evropskih držav – med njimi Nemčiji – predstavlja regulativne organe civilnega letalstva.
(7)
–	BGBl. 2000 I, str. 1966.
(8)
–	BGB1. 2006 I, str. 1897.
(9)
–	BGBl. 2008 I, str. 1229.
(10)
–	Bundesanzeiger št. 82b z dne 3. maja 2003.
(11)
–	V skladu z informacijami, predloženimi na obravnavi, bi jim družba to nadomestno pokojnino izplačevala samo do starosti 63 let, ko bi piloti pridobili pravico do ustrezne starostne pokojnine.
(12)
–	Sodba z dne 19. januarja 2010 v zadevi Kücükdeveci (C-555/07, še neobjavljena v ZOdl.).
(13)
–	Zgoraj navedeni sodbi Mangold (točka 74) in Kücükdeveci (točka 21).
(14)
–	Sodba Kücükdeveci (točka 22) že vsebuje bežen sklic na člen 21 Listine.
(15)
–	Zgoraj navedena sodba Kücükdeveci (točka 27); sodbi z dne 16. oktobra 2007 v zadevi Chacón Navas (C-13/05, ZOdl., str. I-8531) in z dne 30. aprila 1996 v zadevi P. proti S. (C-13/94, Recueil, str. I-2143). Uporabljivost Direktive v tem primeru ni sporna. Do prenehanja delovnega razmerja treh tožečih strank je v našem primeru prišlo novembra 2006 ter junija in aprila 2007, torej po začetku veljavnosti nacionalnega zakona, s katerim je bila Direktiva prenesena (18. avgusta 2006), tako da je to področje že urejalo pravo Unije, čeprav se rok za prenos ni iztekel do decembra 2006. V zvezi z zadnjo navedbo glej sodbo z dne 8. oktobra 1987 v zadevi Kolpinghuis Nijmegen (80/86, Recueil, str. 3969, točka 15) in a contrario sodbi z dne 23. septembra 2008 v zadevi Bartsch (C-427/06, ZOdl., str. I-7245, točka 24) in z dne 10. maja 2011 v zadevi Römer (C-147/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 63).
(16)
–	Glej Stern, K., „Die Idee der Menschen- und Grundrechte“, Handbuch der Grundrechte in Deutschland und Europa, zvezek I, Entwicklung und Grundlagen, C.F. Müller Verlag, Heidelberg, 2004, str. 3.
(17)
–	Sodba z dne 11. septembra 2007 (C-227/04 P, ZOdl., str. I-6767); sklepni predlogi, predstavljeni 27. oktobra 2005, točka 85.
(18)
–	Glej Papier, H.-J., „Drittwirkung der Grundrechte“, Handbuch der Grundrechte in Deutschland und Europa, zvezek II, Grundrechte in Deutschland, Allgemeine Lehren I, C.F. Müller Verlag, Heidelberg, 2006, str. 1331.
(19)
–	Na tem mestu velja navesti člena 13 ES in 141 ES in Direktivo Sveta z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (76/207/EGS) (UL L 39 str. 40).
(20)
–	Rasna pripadnost je na splošno urejena v Direktivi Sveta 2000/43/ES z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost (UL L 180, str. 22).
(21)
–	Enako določbo kot člen 4(1) najdemo poleg tega v besedilu direktiv 76/207 in
2000/43, ki se nanašata na diskriminacijo zaradi spola ali narodne pripadnosti.
(22)
–	V zvezi s členom 28 Listine glej Rixen, S., „Artikel 28 GRCh (Artikel II ­ 88 VVE) Recht auf Kollektivverhandlungen und Kollektivmaßnahmen“, Europäische Grundrechte-Charta, Verlag C.H. Beck, München, 2006, str. 540.
(23)
–	Sciarra, S., La evolución de la negociación colectiva. Apuntes para un estudio comparado en los países de la Unión europea, Revista de derecho Social nº 38, 2007, str. 196.
(24)
–	V zvezi s tem glej Lord Wedderburn, „Inderogability, Collective Agreements and Community Law“, The Industrial Law Journal,
Oxford University Press, 1992; in Valdés Dal-Ré, „Negociación colectiva y sistemas de relaciones laborales: modelos teóricos y objetos y métodos de investigación“, Relaciones Laborales, št. 21, izdaja od 1. do 15. novembra 2000, str. 83.
(25)
–	Tej okoliščini se pridružuje dejstvo, da – kot je poudaril generalni pravobranilec G. F. Jacobs v svojih sklepnih predlogih v zgoraj navedenih zadevah Albany, Brentjen's in Drijvende Bokken – „obstaja široko soglasje glede tega, da se s kolektivnimi pogodbami med delodajalci in delavci izogne dragim delovnim sporom, zmanjšajo se stroški doseganja kompromisa s postopkom urejenih kolektivnih pogajanj in povečata se predvidljivost in transparentnost. Določena stopnja ravnovesja pogajalske moči obeh strani prispeva k zagotovitvi uravnoteženega rezultata za obe strani in za družbo v celoti“ (sklepni predlogi, predstavljeni 28. januarja 1999, točka 181).
(26)
–	Sodbi z dne 30. januarja 1985 v zadevi Komisija proti Danski (143/83, Recueil, str. 427, točka 8) in z dne 10. julija 1986 v zadevi Komisija proti Italiji (235/84, Recueil, str. 2291, točka 20). Te sodbe dajejo do neke mere prednost učinkovitosti direktive pred spodbujanjem kolektivnih pogajanj (v tem smislu Davies, P., „The European Court of Justice, Nacional Courts, and the Member States“, European Community Labour Law. Principles And Perspectives. Liber Amicorum Lord Wedderburn,
Clarendon Press, Oxford, 1996, str. 121), vendar ob jasnem priznavanju položaja kolektivnih pogodb v okviru pravnega reda Skupnosti.
(27)
–	Člen 28 Listine.
(28)
–	Sodba z dne 21. septembra 1999 (C-67/96, Recueil, str. I-5751). V tem smislu tudi sodbe z istega dne v zadevah Brentjen's (od C-115/97 do C-117/97, Recueil, str. I-6025), Drijvende Bokken (C-219/97, Recueil, str. I-6121) in Van der Woude (C-222/98, Recueil, str. I-7111). Glej tudi sodbo z dne 15. junija 2010 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-271/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 45).
(29)
–	Sodbe z dne 15. januarja 1998 v zadevi Schöning-Kougebetopoulou (C-15/96, Recueil, str. I-47); z dne 24. septembra 1998 v zadevi Komisija proti Franciji (C-35/97, Recueil, str. I-5325); z dne 16. septembra 2004 v zadevi Merida (C-400/02, ZOdl., str. I-8471); z dne 11. decembra 2007 v zadevi International Transport Workers' Federation in Finnish Seamen's Union, tako imenovana „Viking Line“ (C-438/05, ZOdl., str. I-10779, točka 54) ter zgoraj navedeni sodbi Laval un Partneri (točka 98) in Komisija proti Nemčiji (točke od 42 do 47). V sodbah Viking Line (točka 44) in Laval (točka 91) je izrecno navedeno, da čeprav je treba to pravico do sprejetja ukrepov v okviru kolektivnih pogajanj, ki je zajeta tudi v členu 28 Listine,
„priznati kot temeljno pravico, ki je sestavni del splošnih načel prava Skupnosti, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče, pa to tudi pomeni, da za njeno izvrševanje lahko veljajo nekatere omejitve“.
(30)
–	Sodbe z dne 8. aprila 1976 v zadevi Defrenne (43/75, Recueil, str. 455, točka 39); z dne 27. junija 1990 v zadevi Kowalska (C-33/89, Recueil, str. I-2591, točka 12); z dne 7. februarja 1991 v zadevi Nimz (C-184/89, Recueil, str. I-297, točka 11); z dne 21. oktobra 1999 v zadevi Lewen (C-333/97, Recueil, str. I-7243, točka 26); z dne 18. novembra 2004 v zadevi Sass (C-284/02, ZOdl., str. I-11143, točka 25) in z dne 9. decembra 2004 v zadevi Hlozek (C-19/02, ZOdl., str. I-11491, točka 43). Glej tudi sodbo z dne 8. novembra 1983 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (165/82, Recueil, str. 3431, točka 11).
(31)
–	Tako je bil na primer v zgoraj navedeni zadevi zadevni ukrep (zgornja starostna meja za zobozdravnike s koncesijo) sprejet na podlagi pravila, ki ima status zakona (glej točko 11 sodbe). S tega vidika in ker je bila kot cilj navedena zaščita zdravja, bi lahko vpeljana različnost obravnavanja spadala v ta člen 2(5). Kljub temu pa ni, ker ni bila dosledna, saj se ni nanašala na zobozdravnike brez koncesije.
(32)
–	V sodbi z dne 18. decembra 2007 v zadevi Laval un Partneri (C-341/05, ZOdl., str. I-11767) se je Sodišče sklicevalo, čeprav v povsem drugačnem kontekstu, na odnos med kolektivnimi pogodbami in ukrepi javnega reda, ob navajanju, da se socialni partnerji, „ki niso osebe javnega prava“, v okviru kolektivnih pogajanj ne morejo sklicevati na člen 3(10) Direktive 96/71/ES z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev, „da bi z razlogi javnega reda utemeljili združljivost kolektivnega ukrepa, kakršen je obravnavani v postopku v glavni stvari, s pravom Skupnosti“ (točka 84). Podobno sodba z dne 19. junija 2008 v zadevi Komisija proti Luksemburgu (C-319/06, ZOdl., str. I-4323).
(33)
–	V tem smislu je treba spomniti na pomen, ki ga je zgoraj navedena sodba Petersen pripisala skladnosti ukrepa v okviru tega člena 2(5) Direktive (točki 61 in 62 sodbe).
(34)
–	Sodba z dne 12. januarja 2010 v zadevi Wolf (C-229/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 35).
(35)
–	V tej točki je po analogiji mogoče navesti sodbi z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston (222/84, Recueil, str. 1651, točka 36) in z dne 26. oktobra 1999 v zadevi Sirdar (C-273/97, Recueil, str. I-7403, točka 23), ki zahtevata strogo razlago prejšnjega člena 2(2) Direktive 76/207 (izvirno besedilo), ki je določba, analogna obravnavani v tem primeru, vendar se uporablja izključno na področju diskriminacije zaradi spola (po spremembi z Direktivo 2002/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 je določba prešla v člen 2(6) Direktive 76/207, v obliki, ki je po besedilu bližja členu 4(1) Direktive 2000/78).
(36)
–	Točka 38 zgoraj navedene sodbe Wolf.
(37)
–	Tudi v sodni praksi, povezani z zgoraj navedenim členom 2(2) Direktive 76/207, zasledimo predvsem primere v zvezi z javno varnostjo. Tako je Sodišče z zanikanjem „obstoja splošne izjeme, vsebovane v Pogodbi, ki iz področja uporabe prava Skupnosti izključuje kakršen koli ukrep, sprejet zaradi javne varnosti“ (in zlasti „obstoja splošne izjeme od načela enakega obravnavanja moških in žensk, ki se nanaša na tiste ukrepe organizacije oboroženih sil, katerih razlog je zagotavljanje javne varnosti“) navedlo, da je v skladu z zgoraj navedenim členom 2(2) Direktive 76/207 lahko upravičena izključitev žensk iz opravljanja nekaterih dejavnosti, kot na primer policijske dejavnosti v okoliščinah resnih notranjih nemirov (zgoraj navedena sodba Johnston, točki 36 in 37), službe paznika v zaporu (sodba z dne 30. junija 1988 v zadevi Komisija proti Franciji, 318/86, Recueil, str. 3559, točke od 11 do 18) ali službe v bojnih enotah, kot so Royal Marines (zgoraj navedena sodba Sirdar, točke od 29 do 31). Nasprotno pa ne more biti upravičena določba, ki bi ženske izključevala iz vseh vojaških služb, v katerih se uporablja orožje (sodba z dne 11. januarja 2000 v zadevi Kreil, C-285/98, Recueil, str. I-69, točke od 25 do 29).
(38)
–	Sámo Bundesarbeitsgericht je na primer v sodbi z dne 20. februarja 2002 navedlo primer pilotov vojaških letal, za katere je določena zakonska omejitev 41 let, kot pokazatelj dejstva, da se po mnenju zakonodajalca z dopolnitvijo navedene starosti nekatere fizične in psihične sposobnosti že začenjajo zmanjševati (BAG v 20.02.2002 AP Nr. 18 BGB § 620 Altersgrenze, § 611 Luftfahrt). Bundesarbeitsgericht je v številnih drugih primerih, ki jih je obravnavalo v preteklosti, izhajalo iz „empiričnih medicinskih podatkov, v skladu s katerimi je osebje v pilotskih kabinah letal izpostavljeno posebej velikim fizičnim in psihičnim naporom, kar povečuje nevarnost sprememb v sposobnostih, nastalih zaradi starosti, in nepričakovanih napačnih reakcij“.
(39)
–	V francoski različici „notamment“, v angleški „including“, v italijanski „compresi“, v finski „erityisesti“, v nemški „insbesondere“, vse enakega pomena.
(40)
–	Tako stališče je zagovarjala na primer generalna pravobranilka E. Sharpston v sklepnih predlogih v zgoraj navedeni zadevi Bartsch (točka 110).
(41)
–	Glej v tem smislu sodbo z dne 18. junija 2009 v zadevi Hütter (C-88/08, ZOdl., str. I-5325, točka 41) in sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Kücükdeveci (točka 37, navedeni zgoraj) in v zadevi Petersen, predstavljenih 3. septembra 2009 (točka 55). Drugo bolj posredno podporo temu stališču lahko najdemo v uvodni izjavi 25 Direktive in v zgoraj navedenih sodbah Mangold (točka 63), Palacios de la Villa (točka 68) ali Petersen (točke od 48 do 50).
(42)
–	Glej sodbo Palacios de la Villa (točka 68) in sodbo z dne 12. oktobra 2010 v zadevi Rosenbladt (C-45/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 41).
(43)
–	Glej uvodno izjavo 36 Direktive, ki se izrecno sklicuje na to možnost, „kar zadeva določbe v zvezi s kolektivnimi pogodbami“.
(44)
–	Zgoraj navedena sodba Petersen (točka 42).
(45)
–	Možnost, ki je bila izrecno navedena že na obravnavi.
(46)
–	Zgoraj navedena sodba Rosenbladt (točki 43 in 48).
(47)
–	Tako je v točki 67 zgoraj navedene sodbe Rosenbladt navedeno, da „dejstvo, da je s tem socialnim partnerjem prepuščeno, da določijo ravnotežje med svojimi interesi, ponuja nezanemarljivo prožnost, saj lahko vsaka od strank sporazum po potrebi odpove“.
(48)
–	Sodišče je na splošnem področju prepovedanega neenakega obravnavanja presojalo pomen, ki ga je treba pripisati dejstvu, da diskriminacija izhaja iz okvira kolektivnih pogajanj. Zlasti lahko izpostavim sodbo Royal Copenhagen, v kateri je navedeno, da čeprav načelo enakega plačila delavcev in delavk velja tudi takrat, ko se plačilo dogovori s kolektivno pogodbo, lahko nacionalno sodišče navedeno okoliščino upošteva pri „presoji, ali gre razlike v povprečnem plačilu obeh skupin delavcev pripisati objektivnim dejavnikom, ki niso povezani z diskriminacijo zaradi spola“. Sodba z dne 31. maja 1995 (C-400/93, Recueil, str. I-1275, točki 45 in 46).
(49)
–	V zvezi z njegovo vključitvijo v kategorijo „socialne politike“ je treba spomniti, da člen 151 PDEU, ki uvaja naslov X Pogodbe, namenjen prav „socialni politiki“ Unije, med cilji te politike navaja „socialni dialog“, člen 155 iz istega naslova pa se sklicuje tudi na dialog med socialnimi partnerji na ravni Unije.
(50)
–	Splošno nemško pravilo je, da lahko pilot v starosti med 60. in 65. letom opravlja komercialne lete, čeprav samo na ozemlju Federativne republike Nemčije, upokoji pa se, ko dopolni 65 let (člen 4 Durchführungsverordnung zur Verordnung über Luftfahrtpersonal).
(51)
–	Sodba z dne 27. oktobra 1993 (C-127/92, Recueil, str. I-5535). V skladu s točko 22 „bi lahko delodajalec, če bi mu za utemeljitev različnega plačila zadostovalo zatrjevati neobstoj diskriminacije v okviru posamičnih navedenih pogajanj, zlahka obšel načelo enakega plačila z ločenimi pogajanji“.
(52)
–	Glede na podatek, naveden na obravnavi.