62024CJ0477
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 12. marca 2026 (
*1
)
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Državljanstvo Unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38/ES – Člen 7(3)(b) – Izvedena pravica do prebivanja – Državljan tretje države, ki je razvezani zakonec državljana Unije in ki ob začetku postopka za razvezo zakonske zveze ni več delavec ali samozaposlena oseba – Pojem ‚ustrezno prijavljen kot neprostovoljno brezposeln, potem ko je bil zaposlen več kot eno leto‘ – Enotno neprekinjeno obdobje enega leta – Oseba, ki je prejemala socialne prejemke – Dokaz – Pravica prosilca do vpogleda v spis o socialnih prejemkih njegove nekdanje žene – Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Načelo dobrega upravljanja in pravica do učinkovitega pravnega sredstva“
V zadevi C‑477/24, [Deldwyn] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Court of Appeal (pritožbeno sodišče, Irska) z odločbo z dne 28. junija 2024, ki je na Sodišče prispela 9. julija 2024, v postopku
Minister for Justice
proti
I. T.,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi F. Biltgen (poročevalec), predsednik senata, I. Ziemele, sodnica, A. Kumin, S. Gervasoni in M. Bošnjak, sodniki,
generalni pravobranilec: R. Norkus,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za I. T. M. Conlon, SC, G. Keogh, BL, in I. Khan, solicitor,
–
za Irsko M. Browne, Chief State Solicitor, S. Finnegan, A. Joyce in R. O’Donnell, agenti, skupaj z D. Conlanom Smythom, SC, in S. J. Hillery, BL,
–
za nemško vlado J. Möller in N. Scheffel, agenta,
–
za Evropsko komisijo E. Montaguti in J. Tomkin, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. septembra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7(3)(b) ter členov 13 in 14 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46), ter člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med I. T. (v nadaljevanju: prosilec), ki je državljan tretje države in razvezani zakonec državljanke Unije z državljanstvom države članice, ki ni Irska, in Minister for Justice (minister za pravosodje, Irska) (v nadaljevanju: minister) glede končne odločbe zadnjenavedenega, s katero je bila prosilcu zavrnjena ohranitev dovoljenja za prebivanje, na podlagi katerega bi lahko na Irskem prebival za nedoločen čas.
Pravni okvir
Pravo Unije
Listina
3
Člen 47 Listine, naslovljen „Pravica do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča“, določa:
„Vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu.
Vsakdo ima pravico, da o njegovi zadevi pravično, javno in v razumnem roku odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče. Vsakdo ima možnost svetovanja, obrambe in zastopanja.
[…]“
Direktiva 2004/38
4
V uvodni izjavi 11 Direktive 2004/38 je navedeno:
„Temeljna in osebna pravica do prebivanja v drugi državi članici je dodeljena državljanom Unije neposredno s Pogodbo in ni odvisna od upoštevanja upravnih postopkov.“
5
Člen 7 te direktive, naslovljen „Pravica do prebivanja za več kot tri mesece“, določa:
„1.   Vsi državljani Unije imajo pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev, če:
(a)
so delavci ali samozaposlene osebe v državi članici gostiteljici ali
[…]
2.   Pravica do prebivanja, predvidena v odstavku 1, se razširi na družinske člane, ki niso državljani države članice in ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije v državi članici gostiteljici, pod pogojem da takšen državljan Unije izpolnjuje pogoje, navedene v odstavku 1(a), (b) ali (c).
3.   Za namene odstavka 1(a) državljan Unije, ki ni več delavec ali samozaposlena oseba, ohrani status delavca ali samozaposlene osebe v naslednjih primerih:
[…]
(b)
če je ustrezno prijavljen kot neprostovoljno brezposeln, potem ko je bil zaposlen več kot eno leto in je prijavljen kot iskalec zaposlitve pri ustreznem zavodu za zaposlovanje;
(c)
če je ustrezno prijavljen kot neprostovoljno brezposeln, potem ko se mu je iztekla pogodba o zaposlitvi za določen čas, krajši od enega leta, ali potem, ko je postal neprostovoljno brezposeln v prvih dvanajstih mesecih in se je prijavil kot iskalec zaposlitve pri ustreznem zavodu za zaposlovanje. V tem primeru ohrani status delavca za dobo najmanj šestih mesecev;
(d)
če se vključi v poklicno usposabljanje. Razen v primeru, da je oseba neprostovoljno brezposelna, ohranitev statusa delavca zahteva usposabljanje, povezano s prejšnjo zaposlitvijo.“
6
Člen 10 navedene direktive, naslovljen „Izdaja dovoljenja za prebivanje“, določa:
„1.   Pravica do prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice, se dokaže z izdajo listine, imenovane ‚dovoljenje za prebivanje družinskega člana državljana Unije‘ in sicer najpozneje v šestih mesecih od datuma vloge. Potrdilo o predložitvi vloge za dovoljenje za prebivanje se izda takoj.
2.   Države članice zahtevajo, da se za izdajo dovoljenja za prebivanje predložijo naslednje listine:
(a)
veljavni potni list;
(b)
listino, ki potrjuje obstoj družinskega razmerja ali registriranega partnerstva;
(c)
potrdilo o prijavi ali, če sistem prijavljanja ne obstaja, katero koli drugo dokazilo o prebivanju v državi članici gostiteljici za državljana Unije, ki ga spremljajo ali so se mu pridružili;
(d)
v primerih, navedenih v točkah (c) in (d) člena 2(2), dokazilo o izpolnjevanju pogojev, ki so v njih določeni;
(e)
v primerih, navedenih v členu 3(2)(a), listino, ki jo je izdal pristojni organ v izvorni državi ali v državi, iz katere prihajajo in ki potrjuje, da so vzdrževane osebe ali člani gospodinjstva državljana Unije, ali dokazilo o obstoju resnih zdravstvenih razlogov, ki dosledno zahtevajo, da državljan Unije osebno skrbi za družinskega člana;
(f)
v primerih, navedenih v členu 3(2)(b), dokazilo o obstoju trajnega razmerja z državljanom Unije.“
7
Člen 13 te direktive, naslovljen „Ohranitev pravice do prebivanja družinskih članov v primeru razveze, razveljavitve zakonske zveze ali prenehanja registriranega partnerstva“, v odstavku 2 določa:
„Brez poseganja v drugi pododstavek razveza zakonske zveze […] nima za posledico izgube pravice do prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice, kadar:
(a)
sta zakonska zveza ali registrirano partnerstvo, pred začetkom postopkov za razvezo […] trajala najmanj tri leta, od tega eno leto v državi članici gostiteljici […]
[…]
Pred pridobitvijo pravice do stalnega prebivališča, pravica do prebivanja zadevnih oseb ostane zavezana zahtevi, da te osebe lahko dokažejo, da so delavci ali samozaposlene osebe ali da imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici in da imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici ali da so člani družine, že ustvarjene v državi članici gostiteljici, osebe, ki izpolnjuje te zahteve. ‚Zadostna sredstva‘ so opredeljena v členu 8(4).
Takšni družinski člani ohranijo svojo pravico do prebivanja izključno na osebni podlagi.“
8
Člen 14(2) in (4) Direktive 2004/38, naslovljen „Ohranitev pravice do prebivanja“, določa:
„2.   Državljani Unije in njihovi družinski člani imajo pravico do prebivanja, predvideno v členih 7, 12 in 13, dokler izpolnjujejo pogoje določene v teh členih.
V posebnih primerih, v katerih obstaja utemeljen dvom, ali državljan Unije ali njegovi/njeni družinski člani izpolnjujejo pogoje, navedene v členih 7, 12 in 13, lahko države članice preverijo, če so ti pogoji izpolnjeni. To preverjanje se ne izvaja sistematično.
[…]
4.   Z odstopanjem od odstavkov 1 in 2 ter brez poseganja v določbe poglavja VI se ukrep izgona v nobenem primeru ne sme sprejeti proti državljanom Unije ali njihovim družinskim članom, če:
(a)
so državljani Unije delavci ali samozaposlene osebe ali
(b)
če so državljani Unije vstopili na ozemlje države članice gostiteljice z namenom iskanja zaposlitve. V tem primeru se državljanov Unije in njihovih družinskih članov ne sme izgnati, dokler lahko državljani Unije predložijo dokazilo o tem, da še naprej iščejo zaposlitev in da imajo resnično možnost, da se zaposlijo.“
Irsko pravo
9
Predpisi za prenos Direktive 2004/38 v irski pravni red so navedeni v European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 (uredba v zvezi z Evropskimi skupnostmi (o prostem gibanju oseb) iz leta 2015) (v nadaljevanju: uredba iz leta 2015).
10
Pravica do prebivanja na Irskem je urejena s členom 6 uredbe iz leta 2015, ki v odstavku 3(a) določa:
„Državljan Unije […] lahko prebiva v državi v obdobju, daljšem od treh mesecev:
(i)
če je delavec ali samozaposlena oseba v državi;
[…]“
11
V skladu s členom 6(3)(b) uredbe iz leta 2015 lahko družinski član, ki ni državljan države članice, na Irskem prebiva več kot tri mesece, če je zadevni državljan Unije zaposlen ali samozaposlen v tej državi.
12
Člen 6(3)(c) uredbe iz leta 2015 v bistvu določa, da se, kadar oseba, za katero se uporablja člen 6(3)(a)(i) te uredbe, preneha opravljati delo ali preneha biti samozaposlena oseba, šteje, da se ta določba zanjo še naprej uporablja, zlasti če (i) je ta oseba ustrezno prijavljena kot neprostovoljno brezposelna, potem ko je bila zaposlena več kot eno leto in se je prijavila kot iskalec zaposlitve pri ministrstvu za zaposlovanje in socialno varstvo, ali (ii) je ustrezno prijavljena kot neprostovoljno brezposelna po izteku pogodbe o zaposlitvi za določen čas, krajše od enega leta, ali po tem, ko je v prvem letu postala neprostovoljno brezposelna in se je prijavila kot iskalec zaposlitve pri ministrstvu za zaposlovanje in socialno varstvo.
13
Člen 10(2) uredbe iz leta 2015 z naslovom „Ohranitev pravice do prebivanja družinskih članov v primeru razveze, razveljavitve zakonske zveze ali prenehanja registriranega partnerstva“, določa:
„(a)
Ob upoštevanju točke (b), kadar je zakonska zveza ali registrirana zunajzakonska zveza državljana Unije razvezana ali razveljavljena in je imel ta ob prenehanju ali razveljavitvi, odvisno od primera, v skladu s to uredbo pravico do prebivanja na ozemlju države, lahko družinski član, ki ni državljan države članice, individualno in osebno ohrani pravico do prebivanja na ozemlju države.
(b)
O pravici do prebivanja družinskega člana iz točke (a) presodi minister, ki preveri, da:
(i) sta zakonska zveza ali registrirano partnerstvo trajala vsaj tri leta pred začetkom postopka prenehanja ali razveljavitve, od tega vsaj eno leto v državi;
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
14
Prosilec je na Irsko prispel oktobra 2002 na podlagi vizuma za dolgoročno bivanje zaradi študija. Julija 2009 se je na Irskem poročil z državljanko Unije, ki ni državljanka te države članice, in je nato večkrat zaprosil za dovoljenje za prebivanje na podlagi Direktive 2004/38 in uredbe iz leta 2015, ker je bil zakonec državljanke Unije. Prvi dve od teh prošenj sta bili zavrnjeni z obrazložitvijo, da v času obravnave teh prošenj njegova žena ni bila več zaposlena pri delodajalcu, navedenem v navedenih prošnjah. Tretji prošnji za izdajo dovoljenja za prebivanje, vloženi marca 2013, je bilo ugodeno, zato je bilo prosilcu izdano dovoljenje za prebivanje za obdobje petih let, veljavno do septembra 2018.
15
Junija 2014 se je v državi članici izvora državljanke Unije začel postopek za razvezo zakonske zveze, v tej državi pa je zakonska zveza prenehala julija 2014. Na dan prenehanja je zakonska zveza trajala pet let. Dovoljenje za prebivanje, ki je bilo izdano prosilcu, po tej razvezi zakonske zveze ni bilo preklicano. Prosilec je še naprej delal in njegova nekdanja žena, ki je še naprej prebivala na Irskem, je na podlagi informacij, ki jih je posredoval Department of Employment Affairs and Social Protection (ministrstvo za zaposlovanje in socialno varstvo, Irska) (v nadaljevanju: DEASP), prejemala denarno nadomestilo za primer brezposelnosti (jobseeker’s allowance) in otroški dodatek (child benefit).
16
Prosilec je avgusta 2018 vložil prošnjo za ohranitev svoje pravice do prebivanja na osebni podlagi. Ta prošnja je temeljila na členu 10(2) uredbe iz leta 2015, ki določa ohranitev izvedene pravice do prebivanja v primeru razveze zakonske zveze v nekaterih okoliščinah, če je zakonska zveza trajala tri leta ali več in je par na Irskem živel vsaj eno leto. Tej prošnji je bilo priloženih več dokumentov, vključno z več plačilnimi listi nekdanje žene prosilca, ki so se nanašali na med seboj ločena obdobja med letom 2011 in letom 2013, ter njenimi davčnimi napovedmi za leti 2010 in 2012.
17
Ta predlog je bil z odločbo ministra z dne 7. oktobra 2019 zavrnjen, med drugim z obrazložitvijo, da prosilec ob začetku postopka za razvezo zakonske zveze, in sicer junija 2014, ni predložil dokaza o dejavnosti svoje nekdanje žene, pri čemer so bile njegove izvedene pravice odvisne od tega, da je njegova nekdanja žena, državljanka Unije, takrat na Irskem še naprej izvrševala svoje pravice iz Pogodb Unije. Prosilec je bil obveščen tudi o tem, da je bila ta odločba sprejeta zlasti glede na informacije DEASP, v katerih je bilo navedeno, da njegova nekdanja žena kot državljanka Unije od 13. septembra 2013 do 23. septembra 2017 ni uresničevala pravic, ki izhajajo iz zaposlitve, samozaposlitve, študija ali neprostovoljne brezposelnosti, oziroma izkazala, da ima zadostna sredstva, kot to določa člen 6(3) uredbe iz leta 2015. Minister je ugotovil, da ob začetku postopka za razvezo zakonske zveze ni bilo dokazano, da je prebivanje nekdanje žene prosilca na Irskem v skladu z določbami uredbe iz leta 2015, zato prosilec ni upravičen do ohranitve pravice do prebivanja na podlagi člena 10(2) uredbe iz leta 2015.
18
Prosilec je zahteval ponovno preučitev navedene odločbe in v tem okviru zahteval kopijo informacij, ki jih je DEASP posredovalo ministru. Prosilec je v utemeljitev svoje zahteve za ponovno preučitev trdil, da ni več v razmerju s svojo nekdanjo ženo, ki je državljanka Unije, temveč jo je pozval, naj mu predloži podrobnosti o svojih dejavnostih na Irskem v obdobjih, ki jih je navedel minister, pri čemer je ponovil, da je vsaj del zadevnega obdobja prejemala socialne prejemke. Ker se nekdanja žena prosilca na ta poziv ni odzvala, je prosilec ministra obvestil, da glede na to, da njegova nekdanja žena ni sodelovala, ne more predložiti vseh informacij in dokumentov, ki dokazujejo, da je njegova nekdanja žena ob začetku postopka za razvezo zakonske zveze zakonito prebivala na Irskem in izvrševala pravice, ki jih ima na podlagi Pogodbe DEU. V zvezi s tem je prosilec od ministra zahteval razkritje informacij, ki jih je posredovalo DEASP.
19
Ta zahteva za ponovno preučitev je bila zavrnjena z novo odločbo ministra iz novembra 2021. Minister je v utemeljitev te odločbe menil, da nekdanja žena ob začetku postopka za razvezo zakonske zveze ni izvrševala pravic, ki jih ima na podlagi Pogodbe DEU, ker pred nastopom njenega položaja neprostovoljne brezposelnosti ni bilo obdobja dvanajstih mesecev zaposlitve. Minister je v navedeni odločbi med drugim navedel, prvič, da je bila nekdanja žena med letom 2009 in letom 2013, ko so bile vložene prošnje za pridobitev pravice do prebivanja, zaposlena na več delovnih mestih, drugič, da je ta oseba med septembrom 2013 in septembrom 2017 prejemala nadomestilo za iskalce zaposlitve, tretjič, da spis ne vsebuje nobene informacije o okoliščinah, zaradi katerih je nekdanja žena prosilca zapustila svojo prejšnjo zaposlitev, ne glede na to, ali gre za prostovoljni ali neprostovoljni odhod, četrtič, da na podlagi nobenega elementa iz spisa ni bilo mogoče sklepati, da je bila ta oseba zaposlena več kot eno leto ali da je bila zaposlena na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas, krajše od enega leta, preden se je prijavila pri DEASP, pri čemer je bilo v informacijah DEASP iz spisa navedeno le, da je bila zaposlena 37 tednov leta 2013 in dva tedna v letu 2014, kar je bilo manj od enoletnega obdobja, določenega z uredbo iz leta 2015. V navedeni odločbi je bilo poleg tega navedeno, da „je sicer ugotovljeno, da je državljanka Unije leta 2014 prejemala prejemke iz naslova socialne varnosti, vendar odločitve [DEASP] ministra ne zavezujejo, nadaljnje izplačevanje tovrstnih prejemkov državljanki Unije pa nima odločilnega vpliva za razrešitev vprašanja v zvezi z uresničevanjem pravic iz Pogodb Unije, o katerem odloča minister“.
20
Ker je High Court (višje sodišče, Irska) tožbi tožeče stranke zoper to odločbo ugodilo, je minister zoper to sodbo vložil pritožbo pri Court of Appeal (pritožbeno sodišče, Irska), ki je predložitveno sodišče.
21
Pred predložitvenim sodiščem se v bistvu postavlja vprašanje, najprej, ali bi moral minister pri ugotavljanju, ali je bila neprostovoljna brezposelnost nekdanje žene prosilca „ustrezno prijavljena“, upoštevati dejstvo, da je DEASP tej osebi dodelilo dodatek za iskalca zaposlitve, dalje, ali je treba člen 7(3)(b) Direktive 2004/38 razlagati tako, da se izraz „več kot eno leto“ iz tega člena nanaša na neprekinjeno obdobje enega leta, in nazadnje, ali bi moral minister, zlasti ob upoštevanju določb člena 41 Listine, prosilcu predložiti celoten spis v zvezi z njegovo nekdanjo ženo.
22
Predložitveno sodišče meni, da se v prvih dveh točkah postavljajo vprašanja glede razlage Direktive 2004/38, v zvezi s katerimi sodna praksa Sodišča še ne obstaja. V zvezi s tretjo točko se predložitveno sodišče sprašuje, ali sta pravica do vpogleda v spis in pravica do dobrega upravljanja, ki med drugim zahteva sodelovanje uprave, kot ju je Sodišče razlagalo zlasti v sodbah z dne 22. novembra 2012, M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), z dne 8. maja 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), z dne 8. maja 2018, K. A. in drugi (Združitev družine v Belgiji) (C‑82/16, EU:C:2018:308), in z dne 12. julija 2018, Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570), zadostna podlaga za ugoditev prošnji prosilca za razkritje elementov iz spisa v zvezi z njegovo nekdanjo ženo.
23
V teh okoliščinah je Court of Appeal (pritožbeno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
(a)
Ali je z besedno zvezo ‚eno leto‘ iz člena 7(3)(b) [Direktive 2004/38] predpostavljeno ali zahtevano, da se zadevno leto nanaša na enotno in neprekinjeno obdobje?
(b)
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali okoliščina, da so bila obdobja zaposlitve, ki tvorijo zadevno enoletno obdobje, morda akumulirana ali sešteta skupaj v obdobju štirih ali petih let, pomeni, da zadevni državljan Unije ne spada na področje uporabe člena 7(3)(b) [te direktive]?
2.
Ali okoliščina, da je državljanka Unije od [DEASP] na Irskem prejemala nadomestilo za iskalce zaposlitve, pomeni, da je v tej državi ‚ustrezno prijavljen[a] kot neprostovoljno brezposeln[a]‘ v smislu člena 7(3)(b) Direktive 2004/38?
3.
Ali se s splošnim načelom prava Unije, ki je izraženo v členu 41 Listine, oziroma, podredno, ali se z Direktivo 2004/38, če se razlaga ob upoštevanju tega splošnega načela, zahteva, da nasprotna stranka prosilcu zagotovi vpogled v spis (po potrebi z ustrezno prikritimi podatki) bodisi:
(a)
pred sprejetjem odločitve o ohranitvi pravic do prebivanja/dovoljenja za prebivanje v skladu s členom 14 Direktive 2004/38 v povezavi s členoma 13 in/ali 7(3) te direktive bodisi
(b)
kadar namerava prosilec tako odločitev izpodbijati z vložitvijo predloga za izvedbo sodnega nadzora?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
24
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7(3)(b) Direktive 2004/38 razlagati tako, da se izraz „več kot eno leto“ iz tega člena nanaša na enotno in neprekinjeno obdobje zaposlitve ali samozaposlitve, daljše od enega leta, ali na obdobje, daljše od enega leta, ki je lahko sestavljeno iz več krajših obdobij take dejavnosti, ki so se seštevala v obdobju več let.
25
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s členom 7(3)(b) Direktive 2004/38 državljan Unije, ki ni več delavec ali samozaposlena oseba, ohrani status delavca ali samozaposlene osebe, če je ustrezno prijavljen kot neprostovoljno brezposeln, potem ko je bil zaposlen več kot eno leto in je prijavljen kot iskalec zaposlitve pri ustreznem zavodu za zaposlovanje.
26
Ta določba ne vsebuje izrecnega sklicevanja na pravo držav članic za opredelitev pomena in obsega izraza „več kot eno leto“. Poleg tega Direktiva 2004/38 ne vsebuje nobene opredelitve tega izraza. V teh okoliščinah iz zahtev po enotni uporabi prava Unije in zahtev načela enakosti izhaja, da je treba isto določbo običajno v vsej Evropski uniji razlagati avtonomno in enotno, pri čemer je treba upoštevati ne samo običajni pomen izrazov v tej določbi, ampak tudi kontekst, v katerega je umeščena, in cilje, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je (sodba z dne 15. septembra 2022, Minister for Justice and Equality (Državljan tretje države, ki je bratranec državljana Unije), C‑22/21, EU:C:2022:683, točka 19 in navedena sodna praksa).
27
Na prvem mestu, kar zadeva besedilo člena 7(3)(b) Direktive 2004/38, je treba navesti, da se izraz „eno leto“ v skladu s svojim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku nanaša na obdobje dvanajstih mesecev, ki ne sovpada nujno z enim koledarskim letom in ki temelji na trajanju enega obhoda Zemlje okoli Sonca. Vendar niti iz besedila te določbe niti iz besedila drugih določb Direktive 2004/38 ne izhaja, da bi se moralo to obdobje „enega leta“ nujno nanašati na dvanajst zaporednih mesecev oziroma da bi moralo biti neprekinjeno.
28
Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 27 sklepnih predlogov, ker besedilo Direktive 2004/38 ne vsebuje podrobnejših pojasnil o tem, kaj je treba razumeti z izrazom „več kot eno leto“, je treba, na drugem mestu, navedeni izraz razlagati kontekstualno.
29
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso Sodišča člen 7(3) Direktive 2004/38 vsakemu državljanu Unije, ki je začasno v položaju nedejavnosti, zagotavlja ohranitev statusa delavca in posledično pravice do prebivanja v državi članici gostiteljici, pri čemer določa tudi stopnjevanje pogojev za to ohranitev, ki je na eni strani odvisna od vzroka njegove nedejavnosti, v obravnavanem primeru glede na to, ali je nezmožen za delo zaradi bolezni ali nezgode, neprostovoljno brezposeln ali v poklicnem izobraževanju, in na drugi strani od začetnega trajanja njegove dejavnosti v državi članici gostiteljici, torej glede na to, ali je to trajanje daljše ali krajše od enega leta (sodba z dne 11. aprila 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, točka 43).
30
Tako državljan Unije, ki je v državi članici gostiteljici opravljal dejavnost kot delavec ali kot samozaposlena oseba, status delavca ohrani brez časovne omejitve, prvič, če je začasno nezmožen za delo zaradi bolezni ali nezgode v skladu s členom 7(3)(a) Direktive 2004/38, drugič, če je v državi članici gostiteljici opravljal dejavnost kot delavec ali kot samozaposlena oseba več kot eno leto in nato postal neprostovoljno brezposeln v skladu s členom 7(3)(b) navedene direktive ter, tretjič, če se je vključil v poklicno usposabljanje v skladu s členom 7(3)(d) te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, točka 44).
31
V skladu s členom 7(3)(c) Direktive 2004/38 pa državljan Unije, ki je v državi članici gostiteljici opravljal dejavnost kot delavec ali kot samozaposlena oseba v obdobju manj kot enega leta, status delavca ohrani le za obdobje, ki ga, če ni krajše od šestih mesecev, lahko določi navedena država članica (sodba z dne 11. aprila 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, točka 45).
32
Ugotovitev, navedena v točki 29 te sodbe, v skladu s katero se stopnjevanje pogojev za ohranitev statusa delavca, zagotovljenega državljanu Unije, ki je določeno v členu 7(3) Direktive 2004/38, izvaja glede na „začetno trajanje“ obdobja zaposlitve v državi članici gostiteljici, izhaja zlasti iz dejstva, da se točka (b) te določbe nanaša na poklicno dejavnost, ki jo je državljan Unije opravljal „več kot eno leto“, in da se točka (c) te določbe nanaša na pogodbe o zaposlitvi za določen čas, „krajši od enega leta“, ali na položaj, ko je tak državljan postal neprostovoljno brezposeln v prvih dvanajstih mesecih opravljanja svoje zaposlitvene ali samozaposlitvene dejavnosti v državi članici gostiteljici.
33
To sklicevanje na „prvih dvanajst mesecev“ pa govori v prid razlagi člena 7(3) Direktive 2004/38, v skladu s katero morajo biti obdobja zaposlitve ali samozaposlitve, navedena v tem členu, enotna in neprekinjena obdobja zaposlitve ali samozaposlitve, tako da obdobje „več kot eno leto“ iz točke (b) te določbe ne more biti sestavljeno iz več krajših obdobij dejavnosti, ki so se seštevala v obdobju več let.
34
Dodati je treba, da je ta razlaga tudi v skladu s sodno prakso Sodišča, v skladu s katero drugi primer iz člena 7(3)(c) Direktive 2004/38 zajema vse položaje, v katerih je bil delavec iz razlogov, neodvisnih od njegove volje, prisiljen prenehati delati v državi članici gostiteljici „pred iztekom enega leta“, ne glede na naravo opravljane dejavnosti in vrsto pogodbe o zaposlitvi, sklenjene v ta namen (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, točka 48). Ta izraz „pred iztekom enega leta“ se namreč nujno nanaša na obdobje 12 zaporednih in neprekinjenih mesecev.
35
Na tretjem mestu, v zvezi s cilji, ki jim sledi Direktiva 2004/38, je treba opozoriti, prvič, da je glavni cilj te direktive okrepiti pravico do prostega gibanja in prebivanja vseh državljanov Unije in, drugič, da je cilj, ki mu posebej sledi člen 7(3) te direktive, z ohranitvijo statusa delavca zavarovati pravico do prebivanja oseb, ki so prenehale opravljati poklicno dejavnost zaradi pomanjkanja dela zaradi okoliščin, ki niso odvisne od njihove volje (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, točka 49 in navedena sodna praksa).
36
Dodati je treba, da je cilj Direktive 2004/38 tudi doseči pravično ravnotežje med varovanjem prostega gibanja državljanov Unije na eni strani in zagotovitvijo, da sistemi socialne varnosti države članice gostiteljice ne bi smeli nositi nerazumnih stroškov, na drugi (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, točka 50).
37
Ugotoviti pa je treba, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah 32 in 33 sklepnih predlogov, da bi lahko razlaga izraza „več kot eno leto“, v skladu s katero se ta izraz ne nanaša na enotno in neprekinjeno obdobje, ampak na skupno obdobje enega leta, ki ga lahko sestavlja več obdobij zaposlitve ali samozaposlitve, ki so bila krajša od enega leta in so se seštevala v obdobju več let, omajala stopnjevanje pogojev za ohranitev statusa delavca, določenih v členu 7(3) Direktive 2004/38, navedeno v točki 29 te sodbe, in poleg tega omajala ravnotežje, navedeno v točki 36 te sodbe.
38
Natančneje, taka razlaga bi bila, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 33 sklepnih predlogov, lahko nezdružljiva z razlikovanjem iz člena 7(3)(b) in (c) Direktive 2004/38 v zvezi s trajanjem obdobja, v katerem zaposlena ali samozaposlena oseba ohrani tak status, in sicer glede na to, ali je začetno obdobje njene dejavnosti v državi članici gostiteljici daljše ali krajše od enega leta.
39
Zato je treba ugotoviti, da je treba izraz „več kot eno leto“ iz člena 7(3)(b) Direktive 2004/38 razlagati tako, da se nanaša na enotno in neprekinjeno obdobje zaposlitve ali samozaposlitve, ki traja več kot eno leto.
40
Poleg tega ta razlaga osebam, pri katerih je prišlo do neprostovoljne prekinitve dejavnosti zaposlene ali samozaposlene osebe v državi članici gostiteljici pred iztekom začetnega obdobja enega leta, ne preprečuje, da bi bile upravičene do varstva, ki izhaja iz ohranitve njihovega statusa delavca, saj bodo te osebe – pod pogojem, da ne morejo spadati na področje uporabe določb člena 7(3)(b) Direktive 2004/38 – če so v enem od položajev iz točke 34 te sodbe, lahko upravičene do ugodnosti iz člena 7(3)(c) te direktive.
41
V zvezi s tem je treba dodati, da je Sodišče že razsodilo, da merilo, na katero se med drugim nanaša člen 7(3)(c) Direktive 2004/38, ki zadevnim osebam omogoča, da se nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in obveznostmi, zato zagotavlja visoko raven pravne varnosti in preglednosti v okviru dodelitve dajatev socialne pomoči iz okvira temeljnega varstva, hkrati pa je v skladu z načelom sorazmernosti (sodba z dne 15. septembra 2015, Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, točka 61).
42
Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7(3)(b) Direktive 2004/38 razlagati tako, da se izraz „več kot eno leto“ iz tega člena nanaša na enotno in neprekinjeno obdobje zaposlitve ali samozaposlitve, ki traja več kot eno leto.
Drugo vprašanje
43
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7(3)(b) Direktive 2004/38 razlagati tako, da mora organ države članice, na ozemlju katere prebiva državljan Unije in ki ni država članica, katere državljan je, ki je pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje, dejstvo, da ta državljan Unije prejema nadomestilo za brezposelnost, ki ga krije ta država članica, priznati kot dokaz, da je ta „ustrezno prijavljen“ kot neprostovoljno brezposeln v smislu te določbe.
44
Najprej je treba navesti, da je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da so vprašanja predložitvenega sodišča omejena na to, ali dejstvo, da tak državljan Unije prejema nadomestilo za brezposelnost, ki ga krije pristojni nacionalni organ, zadostuje za ugotovitev, da je „ustrezno prijavljen“ kot neprostovoljno brezposeln v smislu navedene določbe, in se ne nanašajo na druga kumulativna pogoja, ki ju določa ta določba, in sicer, prvič, da je bil zaposlen več kot eno leto in, drugič, da se je prijavil kot iskalec zaposlitve pri pristojnem zavodu za zaposlovanje.
45
V zvezi s tem je treba po eni strani ugotoviti, da – kot je generalni pravobranilec navedel v točki 50 sklepnih predlogov – Direktiva 2004/38 ne opredeljuje izraza „ustrezno prijavljen“ niti ne vsebuje določbe o merilih ali načinih, v skladu s katerimi bi bilo treba „ustrezno prijaviti“ neprostovoljno brezposelnost. Ob neobstoju pravil Unije na tem področju in na podlagi načela procesne avtonomije pa mora notranji pravni red vsake države članice določiti pravila, ki se nanašajo na ta merila in podrobna pravila, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uveljavljanja pravic, ki so podeljene s pravom Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2018, Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, točki 45 in 59 ter navedena sodna praksa).
46
Po drugi strani je namen Direktive 2004/38, kot je razvidno iz njenih uvodnih izjav od 1 do 4, olajšati uresničevanje temeljne in individualne pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki je državljanom Unije neposredno podeljena s členom 21(1) PDEU, njen cilj pa je zlasti okrepiti navedeno pravico (sodba z dne 11. aprila 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, točka 23 in navedena sodna praksa). Kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 36 te sodbe, je cilj te direktive tudi doseči pravično ravnotežje med varovanjem prostega gibanja državljanov Unije in zagotavljanjem, da sistemi socialne varnosti države članice gostiteljice ne bodo nesorazmerno obremenjeni.
47
Iz razlage preambule in določb Direktive 2004/38 pa je očitno, da namen te direktive ni uskladitev dodeljevanja nadomestil za brezposelnost, podrobnih pravil za dodelitev teh nadomestil ali meril, na podlagi katerih je treba ugotoviti, da je brezposelnost državljana Unije neprostovoljna. V takem položaju pa je treba preveriti, ali zadevna nacionalna zakonodaja ne krši ciljev Direktive 2004/38 oziroma ali določbam te direktive ne odvzame polnega učinka.
48
V tem primeru, ne glede na to, da – kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 52 in 53 svojih sklepnih predlogov – na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe ni mogoče natančno vedeti, po katerih merilih nacionalni organ, pristojen za dodelitev zadevnih nadomestil za brezposelnost iz postopka v glavni stvari, in sicer nadomestilo za iskalce zaposlitve, dodeli to nadomestilo, zadostuje ugotovitev, da je Irska v stališču navedla, kot je navedel minister pred High Court (višje sodišče, Irska), da v skladu z nacionalnimi določbami, ki se uporabljajo, DEASP, ki je nacionalni organ, pristojen za dodelitev tega nadomestila za iskalce zaposlitve, ni dolžno raziskati razlogov, zaradi katerih je brezposelna oseba prenehala delati, in mu torej tudi ni treba preučiti, ali je ta brezposelnost „neprostovoljna“.
49
Če pa bi se izkazalo – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da DEASP dejansko ni dolžno iskati razlogov, iz katerih je oseba brezposelna, in lahko dodeli nadomestilo za iskalce zaposlitve, ne da bi bilo dokazano, da je ta brezposelnost „neprostovoljna“ v smislu člena 7(3) Direktive 2004/38, bi bilo treba ugotoviti, da dodelitev tega nadomestila za iskalca zaposlitve nikakor ni povezana s tem, ali je ta brezposelnost zadevne osebe neprostovoljna ali prostovoljna, in nikakor ne more biti dokaz, da je bila izguba zaposlitve neprostovoljna ali prostovoljna. V takem položaju to, da nacionalni organ, pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje, ni upošteval odločitve o dodelitvi zadevnega dodatka kot dokaza, da je navedena oseba „ustrezno prijavljena“ kot neprostovoljno brezposelna v smislu te določbe, očitno ne more omajati ciljev Direktive 2004/38 ali polnega učinka njenih določb.
50
Če pa bi predložitveno sodišče po preverjanjih, ki jih mora opraviti, ugotovilo, da nacionalni organ, pristojen za dodelitev dodatka za iskalca zaposlitve, tega pogojuje s tem, da so te osebe „neprostovoljno brezposelne“ v smislu člena 7(3) Direktive 2004/38, in sicer da je do prenehanja zaposlitve ali samozaposlitve zadevnih oseb prišlo iz razlogov – ali zaradi okoliščin – ki niso odvisni od njihove volje (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, točke od 46 do 49 in navedena sodna praksa), in da ta organ dejansko preveri, ali ti razlogi ali okoliščine niso odvisni od volje navedenih oseb, bi moral nacionalni organ, pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje, upoštevati odločitev o dodelitvi dodatka za iskalce zaposlitve vsaj kot dokaz, da je zadevna oseba „ustrezno prijavljena“ kot neprostovoljno brezposelna v smislu te določbe.
51
Zato in ker predložitveno sodišče ni natančneje navedlo, ali je nacionalni organ, pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje, v skladu z upoštevnimi nacionalnimi določbami prisiljen ustrezno upoštevati odločitev o dodelitvi nadomestila za iskalca zaposlitve ali ne kot dokaz, da je zadevna oseba „ustrezno prijavljena“ kot neprostovoljno brezposelna, mora predložitveno sodišče, ki je edino pristojno za razlago in uporabo nacionalnega prava, preveriti, ali se z uporabo teh nacionalnih določb spoštujeta načeli enakovrednosti in učinkovitosti prava Unije in se zato z njo ne moreta omajati cilj Direktive 2004/38 ali učinkovitost njenih določb.
52
Glede na zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7(3)(b) Direktive 2004/38 razlagati tako, da organ države članice, na ozemlju katere prebiva državljan Unije in ki ni država članica, katere državljan je, ki je pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje, dejstva, da ta državljan Unije prejema nadomestilo za brezposelnost, ki ga krije ta država članica, kot takega ne sme priznati kot zadosten dokaz, da je ta oseba „ustrezno prijavljena“ kot neprostovoljno brezposelna v smislu te določbe.
Tretje vprašanje
53
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2004/38 v povezavi s splošnim načelom dobrega upravljanja razlagati tako, da pomeni, da mora nacionalni organ, pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje, prosilcu, ki je državljan tretje države, posredovati svoj spis, po potrebi z ustrezno prikritimi podatki, bodisi pred sprejetjem odločitve o ohranitvi njegove pravice do prebivanja ali dovoljenja za prebivanje na podlagi člena 14 te direktive v povezavi s členoma 7 in 13 te direktive bodisi šele v fazi postopka sodnega nadzora nad to odločitvijo, kadar listine iz zadevnega spisa, na katere se je pristojni nacionalni organ oprl pri zavrnitvi dovoljenja za prebivanje in za posredovanje katerih je ta državljan tretje države zaprosil, vsebujejo informacije glede, med drugim, obdobij zaposlitve njegove nekdanje žene, ki je državljanka Unije, in je ta nekdanja žena po tem, ko jo je ta državljan pozval k posredovanju teh informacij, to posredovanje zavrnila.
54
V zvezi s tem je treba, na prvem mestu, navesti, da Direktiva 2004/38 – zlasti njen člen 7, ki se nanaša na pravico do prebivanja za več kot tri mesece, člen 10 o izdaji dovoljenja za prebivanje, člen 13, ki se nanaša na ohranitev pravice do prebivanja družinskih članov v primeru razveze, razveljavitve zakonske zveze ali prenehanja registriranega partnerstva, in člen 14, ki se nanaša na ohranitev pravice do prebivanja – v bistvu določa, da morajo prosilci predložiti elemente, potrebne za ugotovitev, da izpolnjujejo pogoje za upravičenost do pravic, priznanih s temi členi, in ne določa izrecne obveznosti nacionalnih organov, da prosilcem zagotovijo informacije, ki jih že imajo in ki bi jih ti morda potrebovali, da dokažejo, da izpolnjujejo navedene pogoje.
55
Zato je treba ugotoviti, da Direktiva 2004/38 ne določa izrecne „obveznosti sodelovanja“ organov držav članic v fazi ugotavljanja relevantnih elementov vloge za dovoljenje za prebivanje in se v tem razlikuje od direktive, kot je Direktiva 2004/83/ES Sveta z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96, in popravek v UL 2005, L 204, str. 24), ki v členu 4(1) določa takšno obveznost sodelovanja (glej v tem smislu sodbo z dne 29. junija 2023, International Protection Appeals Tribunal in drugi (Atentat v Pakistanu), C‑756/21, EU:C:2023:523, točka 48).
56
Na drugem mestu, treba je opozoriti, da se člen 41 Listine, ki določa pravico do dobrega upravljanja in v odstavku 2 določa, da ta pravica vključuje zlasti pravico vsake osebe, da se izjavi pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene (točka (a)); pravico vsake osebe do vpogleda v svoj spis ob spoštovanju legitimnih interesov zaupnosti ter poklicne in poslovne tajnosti (točka (b)), in obveznost uprave, da svoje odločitve obrazloži (točka (c)), ne nanaša na države članice, ampak le na institucije, organe, urade in agencije Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 5. novembra 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, točka 44 in navedena sodna praksa).
57
Zato prosilec za dovoljenje za prebivanje iz člena 41(2)(a) in (b) Listine ne more neposredno izpeljati pravice do izjave v katerem koli postopku v zvezi s svojo prošnjo ali pravice do vpogleda v spis v okviru nacionalnega postopka (glej v tem smislu sodbi z dne 17. julija 2014, YS in drugi, C‑141/12 in C‑372/12, EU:C:2014:2081, točka 67, in z dne 5. novembra 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, točka 44).
58
Pravica do dobrega upravljanja, določena v členu 41 Listine, pa odraža splošno načelo prava Unije, ki se uporablja za države članice, ko izvajajo to pravo (glej sodbo z dne 13. julija 2023, Azienda Ospedale-Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, točka 43 in navedena sodna praksa).
59
Dodati je treba, na eni strani, da je pravica do vpogleda v spis med drugim nujna posledica učinkovitega uresničevanja pravice do obrambe (sodba z dne 13. septembra 2018, UBS Europe in drugi, C‑358/16, EU:C:2018:715, točka 61 in navedena sodna praksa) in da morajo uprave držav članic, kadar sprejemajo ukrepe, ki spadajo na področje uporabe prava Unije, spoštovati pravico do obrambe naslovnikov odločb, ki znatno vplivajo na njihove interese (glej v tem smislu sodbo z dne 5. novembra 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, točka 50 in navedena sodna praksa).
60
Na drugi strani, v okviru sodnega postopka spoštovanje pravice do obrambe, zagotovljene s členom 47 Listine, pomeni, da ima tožeča stranka dostop ne le do obrazložitve odločbe, sprejete v zvezi z njo, temveč tudi do vseh elementov spisa, na katere se je oprla uprava, zato da bi lahko podala stališče o teh elementih (sodba z dne 25. aprila 2024, NW in PQ (Tajni podatki), C‑420/22 in C‑528/22, EU:C:2024:344, točka 92 in navedena sodna praksa).
61
V obravnavanem primeru je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je bila odločba iz postopka v glavni stvari sprejeta na podlagi uredbe iz leta 2015, s katero je bila Direktiva 2004/38 prenesena v irsko pravo. Ker se z uredbo iz leta 2015 izvaja pravo Unije, se v postopku v glavni stvari uporabljajo zahteve, ki izhajajo iz pravice do učinkovitega sodnega varstva, pravice do obrambe in pravice do dobrega upravljanja, med katerimi je pravica do vpogleda v spis, kot so zagotovljene v pravu Unije.
62
Dodati je treba, da je za položaj iz postopka v glavni stvari značilno, prvič, da želi prosilec pridobiti izvedeno pravico do prebivanja na podlagi podatkov, ki jih nima, ker se nanašajo na drugo osebo, in sicer na njegovo nekdanjo ženo, ki mu ni omogočila dostopa do njih, in drugič, da nacionalni organi, pristojni za izdajo dovoljenja za prebivanje prosilcu, s temi podatki že razpolagajo in so se na njihovi podlagi odločili, da prosilcu ne podaljšajo dovoljenja za prebivanje.
63
Če pa – kot se zdi, da meni predložitveno sodišče – prosilec nima nobene druge možnosti za pridobitev teh podatkov, kot da zaprosi za dostop do spisa, ki se nanaša nanj, bi bilo treba šteti, da nacionalna postopkovna pravila, ki prosilca dejansko postavljajo v položaj, v katerem ne more dokazati, da je njegova nekdanja žena ob začetku postopka za razvezo zakonske zveze izpolnjevala pogoje iz člena 7(3)(b) Direktive 2004/38 in ima torej izvedeno pravico do prebivanja na podlagi določb te direktive, povzročajo dvom o polnem učinku pravic, ki jih lahko ima prosilec na podlagi te direktive, in ne omogočajo zagotavljanja spoštovanja njegovih temeljnih pravic, zlasti njegove pravice do učinkovitega sodnega varstva in pravice do obrambe.
64
Res je, da se v obravnavanem primeru zadevni podatki, ki so že v spisu prosilca, ne nanašajo neposredno na prosilca, ampak na njegovo nekdanjo ženo, tako da bi bilo lahko ogroženo varstvo zaupnosti, povezano s takimi podatki.
65
V zvezi s tem je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da temeljne pravice niso absolutne, ampak so lahko predmet omejitev, če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem interesu, ki jim sledi zadevni ukrep, in če glede na uresničevani cilj ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posega, ki bi okrnil bistvo tako zagotovljenih pravic (glej sodbo z dne 13. septembra 2018, UBS Europe in drugi, C‑358/1 6, EU:C:2018:715, točka 62 in navedena sodna praksa).
66
Take omejitve so namreč lahko namenjene zlasti varstvu zahtev zaupnosti ali poklicne skrivnosti, na katere bi lahko vplival dostop do nekaterih informacij in nekaterih dokumentov (glej sodbo z dne 13. julija 2018, UBS Europe in drugi, C‑358/16, EU:C:2018:715, točka 63 in navedena sodna praksa).
67
Tako se lahko pravica do vpogleda v spis omeji na podlagi tehtanja med, na eni strani, splošnim načelom dobrega upravljanja in pravico do učinkovitega pravnega sredstva zadevne osebe ter, na drugi strani, izpostavljenimi interesi, da bi se upravičilo nerazkritje elementa iz spisa tej osebi (sodba z dne 25. aprila 2024, NW in PQ (Tajni podatki), C‑420/22 in C‑528/22, EU:C:2024:344, točka 94 in navedena sodna praksa).
68
Vendar to tehtanje ne more pripeljati do tega, da bi se pravici zadevne osebe do obrambe odvzel ves učinek in da bi se pravici do učinkovitega pravnega sredstva, ki izhaja iz člena 47 Listine, odvzela vsebina, zlasti s tem, da se tej osebi ali po potrebi njenemu zastopniku ne sporoči vsaj vsebina podatkov v zvezi z obdobji zaposlitve bivše žene, na katerih temelji odločba, sprejeta v zvezi z njo (glej po analogiji sodbo z dne 25. aprila 2024, NW in PQ (Tajni podatki), C‑420/22 in C‑528/22, EU:C:2024:344, točka 95 in navedena sodna praksa).
69
V položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, mora tako nacionalni organ, pristojen za izdajo dovoljenja za prebivanje, ali po potrebi nacionalno sodišče, ki odloča o pravnem sredstvu v okviru te izdaje, upoštevati različne interese zadevnih oseb in pretehtati obstoječe interese glede na okoliščine vsakega položaja in vrsto zadevnega postopka ter prosilcu v bistvu ali s prikritimi podatki sporočiti elemente iz spisa, do katerega sicer nima dostopa in ki so odločilni v okviru odločitve o ohranitvi njegove pravice do prebivanja.
70
Glede na zgornje preudarke je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2004/38 v povezavi s splošnim načelom dobrega upravljanja in pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 47 Listine razlagati tako, da pomeni, da mora nacionalni organ, pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje, prosilcu, ki je državljan tretje države, ali njegovemu zastopniku posredovati svoj spis, po potrebi z ustrezno prikritimi podatki, pred sprejetjem odločitve o ohranitvi njegove pravice do prebivanja ali dovoljenja za prebivanje na podlagi člena 14 te direktive v povezavi s členoma 7 in 13 te direktive, kadar listine iz zadevnega spisa, na katere se je pristojni nacionalni organ oprl pri zavrnitvi dovoljenja za prebivanje in za posredovanje katerih je ta državljan tretje države zaprosil, vsebujejo informacije glede, med drugim, obdobij zaposlitve njegove nekdanje žene, ki je državljanka Unije, in je ta nekdanja žena po tem, ko jo je ta državljan pozval k posredovanju teh informacij, to posredovanje zavrnila.
Stroški
71
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
Člen 7(3)(b) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC
je treba razlagati tako, da
se izraz „več kot eno leto“ iz tega člena nanaša na enotno in neprekinjeno obdobje zaposlitve ali samozaposlitve, ki traja več kot eno leto.
2.
Člen 7(3)(b) Direktive 2004/38
je treba razlagati tako, da
organ države članice, na ozemlju katere prebiva državljan Unije in ki ni država članica, katere državljan je, ki je pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje, dejstva, da ta državljan Unije prejema nadomestilo za brezposelnost, ki ga krije ta država članica, kot takega ne sme priznati kot zadosten dokaz, da je ta oseba „ustrezno prijavljena“ kot neprostovoljno brezposelna v smislu te določbe.
3.
Direktivo 2004/38 v povezavi s splošnim načelom dobrega upravljanja in pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
pomeni, da mora nacionalni organ, pristojen za izdajo dovoljenj za prebivanje, prosilcu, ki je državljan tretje države, ali njegovemu zastopniku posredovati svoj spis, po potrebi z ustrezno prikritimi podatki, pred sprejetjem odločitve o ohranitvi njegove pravice do prebivanja ali dovoljenja za prebivanje na podlagi člena 14 te direktive v povezavi s členoma 7 in 13 te direktive, kadar listine iz zadevnega spisa, na katere se je pristojni nacionalni organ oprl pri zavrnitvi dovoljenja za prebivanje in za posredovanje katerih je ta državljan tretje države zaprosil, vsebujejo informacije glede, med drugim, obdobij zaposlitve njegove nekdanje žene, ki je državljanka Unije, in je ta nekdanja žena po tem, ko jo je ta državljan pozval k posredovanju teh informacij, to posredovanje zavrnila.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.