62013CC0634_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Družba Total Marketing Services, ki je pravna naslednica družbe Total Raffinage Marketing (prej Total France SA, v nadaljevanju: Total France ali pritožnica), s to pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 13. septembra 2013 v zadevi T‑566/08, Total Raffinage Marketing/Komisija,(2) s katero je to v bistvu zavrnilo njeno tožbo, v kateri je predlagala razglasitev delne ničnosti Odločbe Komisije C(2008) 5476 final z dne 1. oktobra 2008 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva COMP/39.181 – Voski za sveče) (v nadaljevanju: sporna odločba), podredno pa znižanje zneska globe, ki ji je bila naložena.
2. Čeprav je ta zadeva tesno povezana s pritožbenim postopkom v zadevi C‑597/13 P, Total/Komisija, v kateri danes prav tako predstavljam sklepne predloge, so pravna vprašanja, ki se postavljajo v obravnavani zadevi, povsem drugačna. Ta se v bistvu nanašajo na vprašanje, ali ni nadzor, ki ga je opravilo Splošno sodišče v zvezi s sodelovanjem pritožnice v domnevnem kartelu v nekaterih obdobjih, nezadosten ali napačen. Z obravnavano zadevo se tako ponuja priložnost za nekaj opozoril v zvezi z dokazovanjem sodelovanja podjetja v nezakonitem omejevalnem sporazumu in za to, da se posebej pojasni, v katerih okoliščinah je mogoče uporabiti merilo javnega distanciranja zadevnega podjetja.
II – Dejansko stanje
3. Dejansko stanje in vsebino sporne odločbe je Splošno sodišče povzelo v točkah od 1 do 17 izpodbijane sodbe, na katere napotujem bralca za več podrobnosti.
4. Za potrebe analize te pritožbe bom opozoril le na spodaj navedeno.
5. Evropska komisija je v sporni odločbi ugotovila, da sta pritožnica in njena matična družba, ki jo ima v skoraj stoodstotni lasti, družba Total SA (v nadaljevanju: Total SA), skupaj z drugimi družbami kršili člen 81(1) ES in člen 53(1) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP), ker sta sodelovali v kartelu na trgu parafinskih voskov v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) in na nemškem trgu stiskanega parafina. Pritožnica in njena matična družba, Total SA, sta bili med naslovniki sporne odločbe.
6. Sporna odločba je bila sprejeta ob koncu preiskave, ki je bila začeta spomladi 2005 na podlagi obvestila ene od družb. Komisija je na podlagi te preiskave ugotovila, da je večina proizvajalcev parafinskih voskov in stiskanih parafinov v EGP, med katerimi je bila tudi pritožnica, sodelovala v enotni, kompleksni in trajajoči kršitvi člena 81 ES ter člena 53 Sporazuma EGP, ta kršitev pa je vključevala celotno ozemlje EGP.
7. To kršitev so pomenili predvsem sporazumi ali usklajena ravnanja, ki so se nanašali na določanje cen ter izmenjavo in razkritje poslovno občutljivih informacij glede parafinskih voskov. Za nekatere družbe, med katerimi je bila tudi pritožnica, je kršitev glede parafinskih voskov obsegala tudi razdelitev kupcev ali trgov ter se je nanašala tudi na stiskane parafine, ki so se prodajali končnim kupcem na nemškem trgu (točke 2, 95 in 328 obrazložitve sporne odločbe ter člen 1 te odločbe).
8. Kršitvena ravnanja naj bi se dogovarjala na protikonkurenčnih sestankih, ki so jih udeleženci imenovali „tehnični sestanki“ ali včasih sestanki „Blauer Salon“, in na „sestankih glede stiskanih parafinov“, ki so bili posebej namenjeni vprašanjem v zvezi s stiskanimi parafini.
9. Po ugotovitvah Komisije so uslužbenci družbe Total France pri kršitvi neposredno sodelovali v celotnem obdobju njenega trajanja. Komisija je zato ugotovila, da je družba Total France odgovorna za udeležbo v kartelu (točki 555 in 556 obrazložitve sporne odločbe). Poleg tega je bila družba Total France od leta 1990 do konca kršitve neposredno ali posredno v več kot 98‑odstotni lasti družbe Total SA. Komisija je menila, da je na podlagi tega mogoče domnevati, da je družba Total SA odločilno vplivala na ravnanje družbe Total France, saj sta ti družbi del istega podjetja (točke od 557 do 559 obrazložitve sporne odločbe).
10. Znesek globe, naložene v obravnavani zadevi, je bil izračunan na podlagi Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe (ES) št. 1/2003,(3) ki so veljale ob vročitvi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
11. Komisija je na podlagi navedenih smernic pritožnici in njeni matični družbi naložila globo v skupnem znesku 128.163.000 EUR (točka 785 obrazložitve sporne odločbe).
12. V izreku sporne odločbe je navedeno:
„ Člen 1
Ta podjetja so kršila člen 81(1) [ES] in od 1. januarja 1994 člen 53 Sporazuma EGP, ker so med navedenimi obdobji sodelovala pri trajajočem sporazumu in/ali usklajenem ravnanju v sektorju parafinskih voskov na skupnem trgu in od 1. januarja 1994 v EGP:
[…]
Total France […]: od 3. septembra 1992 do 28. aprila 2005 in
[Total SA]: od 3. septembra 1992 do 28. aprila 2005.
Za ta podjetja se kršitev navezuje tudi na stiskane parafine, ki so se v navedenih obdobjih prodajali končnim kupcem na nemškem trgu:
[…]
Total France […]: od 30. oktobra 1997 do 12. maja 2004 in
Total SA: od 30. oktobra 1997 do 12. maja 2004.
Člen 2
Za kršitev, navedeno v členu 1, se naložijo te globe:
[…]
Total France […] solidarno s [Total SA]: 128.163.000 [EUR].
[…]“
III – Izpodbijana sodba in sodba v zadevi T‑548/08, Total/Komisija
13. Pritožnica je 17. decembra 2008 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, vložila tožbo zoper sporno odločbo, v kateri se je sklicevala na skupaj enajst tožbenih razlogov. Med obravnavo pred Splošnim sodiščem je dodala še dvanajstega.
14. To sodišče je zavrnilo vse navedene tožbene razloge razen osmega, ki se je nanašal na nezakonitost metode izračuna, kot je določena v točki 24 Smernic iz leta 2006. Splošno sodišče je menilo, da je Komisija pri določanju množitelja, ki odraža trajanje udeležbe družbe Total France pri kršitvi, kršila načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja, ker je udeležbo 7 mesecev in 28 dni (za parafinske voske) ter udeležbo 6 mesecev in 12 dni (za stiskani parafin) štela za udeležbo enega celega leta. Zato je odločilo, da se skupni znesek globe, naložene pritožnici, s 128.163.000 EUR zmanjša na 125.459.842 EUR.
15. Po drugi strani je Splošno sodišče v sodbi, izrečeni istega dne v zadevi Total/Komisija (T‑548/08, EU:T:2013:434), menilo, da je glede na okoliščine obravnavane zadeve znesek globe, naložen matični družbi pritožnice, ustrezen (točka 224 sodbe), zato ni enako znižalo globe, naložene matični družbi Total SA. Poleg tega je zavrnilo vse tožbene razloge, na katere se je sklicevala družba Total SA v zadnjenavedeni zadevi.
IV – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
16. Pritožnica Sodišču predlaga, naj:
– razveljavi izpodbijano sodbo, ker Splošno sodišče napačno ni upoštevalo tega, da je pritožnica 12. maja 2004 prenehala sodelovati pri kršitvi;
– razveljavi izpodbijano sodbo, ker Splošno sodišče napačno ni upoštevalo neupravičenega različnega obravnavanja pritožnice ter družb YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA in Repsol YPF SA (v nadaljevanju: Repsol) v zvezi z obdobjem njihove udeležbe pri kršitvi;
– razveljavi izpodbijano sodbo, ker Splošno sodišče napačno ni upoštevalo prekinitve udeležbe pritožnice pri kršitvi med 26. majem 2000 in 26. junijem 2001;
– razveljavi izpodbijano sodbo, ker Splošno sodišče ni obravnavalo tožbenega razloga v zvezi z nepreučitvijo dokazov o konkurenčnem ravnanju pritožne na trgu;
– dokončno odloči v skladu s členom 61 Statuta Sodišča Evropske unije in na tej podlagi sporno odločbo razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša na pritožnico, ter v okviru izvajanja neomejene pristojnosti zniža globo, naloženo pritožnici;
– če Sodišče v obravnavani zadevi ne bi odločilo dokončno, odločitev o stroških pridrži in zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje v skladu s sodbo Sodišča;
– nazadnje, v skladu s členom 69 Poslovnika Komisiji naloži plačilo stroškov, ki so nastali v postopku pred Splošnim sodiščem in pred Sodiščem.
17. Komisija predlaga, naj se pritožba zavrne, pritožnici pa naj se naloži plačilo stroškov, tudi tistih, ki so nastali v postopku pred Splošnim sodiščem.
18. Stranki sta stališča predstavili pisno in ustno na obravnavi 15. januarja 2015.
V – Analiza pritožbe
19. Pritožba temelji na štirih pritožbenih razlogih, ki se nanašajo na:
– kršitev člena 101 PDEU, pravil o izvedbi dokazov, načel domneve nedolžnosti in pravne varnosti ter obveznosti obrazložitve, ker je Splošno sodišče menilo, da je pritožnica sodelovala pri kršitvi v obdobju od sestanka 11. in 12. maja 2004 do 28. aprila 2005;
– kršitev načela enakega obravnavanja, izkrivljanje dokazov in neobrazložitev, ker Splošno sodišče ni priznalo izstopa pritožnice iz kartela po sestanku 11. in 12. maja 2004, priznalo pa je izstop družbe Repsol po sestanku 3. in 4. avgusta 2004;
– kršitev člena 101 PDEU, načel domneve nedolžnosti, pravne varnosti in enakega obravnavanja ter obveznosti obrazložitve, ker je Splošno sodišče presodilo, da pritožnica v obdobju od 26. maja 2000 do 26. junija 2001 ni prekinila udeležbe pri kršitvi;
– kršitev načela učinkovitega sodnega varstva, načela individualizacije kazni in sankcij ter obveznosti obrazložitve, ker je Splošno sodišče zavrnilo tožbeni razlog v zvezi z neupoštevanjem dokazov o konkurenčnem ravnanju pritožnice, ne da bi ga preučilo.
20. Komisija meni, da pritožbeni razlogi, s katerimi bi Sodišču preprosto predlagali, naj še enkrat odloči o zadevah, o katerih je že odločilo Splošno sodišče, v bistvu niso dopustni. Hkrati trdi, da ti pritožbeni razlogi vsekakor niso utemeljeni.
21. Pred vsebinsko obravnavo postavljenih vprašanj je potrebnih nekaj pripomb glede dopustnosti navedenih pritožbenih razlogov.
22. Kot je pravilno opozorila Komisija, nedvomno drži, da Sodišče ne more ponovno preučiti tožbe, vložene pri Splošnem sodišču, saj navedena presoja ne spada med pristojnosti Sodišča v okviru pritožbe.(4) Zlasti Sodišče ni pristojno za ugotavljanje dejstev in načeloma niti za preučitev dokazov, ki jih je Splošno sodišče sprejelo za utemeljitev teh dejstev. Ta presoja torej razen v primeru izkrivljanja teh elementov ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča.(5)
23. V zvezi z določitvijo trajanja kršitve je Sodišče že pojasnilo, da pojma javnega distanciranja in trajajočega protikonkurenčnega ravnanja, na katera se zlasti nanašajo pritožbeni razlogi v podporo tej pritožbi, odražata dejanske okoliščine, katerih obstoj za vsak posamezni primer ugotovi prvostopenjsko sodišče, ki odloča o glavni stvari, in sicer na podlagi presoje „več dogodkov, ki sovpadajo, in indicev“, ki so mu bili predloženi, ter nato na podlagi „splošne presoje vseh upoštevnih dokazo v in indicev“. Če so bili ti dokazi pravilno pridobljeni, če so bila spoštovana splošna pravna načela ter pravila postopka, ki veljajo v zvezi z dokaznim bremenom in izvedbo dokazov, dokazno vrednost predloženih elementov presodi zgolj Splošno sodišče. Ta presoja torej razen v primeru izkrivljanja teh elementov ni pravno vprašanje, ki bi bilo nadzora Sodišča.(6)
24. Vendar je treba kljub temu kot dopustne obravnavati pritožbene razloge, s katerimi se ne izpodbijata le vsebinska pravilnost in presoja elementov dejanskega stanja, upoštevanih za ugotovitev trajanja udeležbe pritožnice v kartelu, temveč se z njimi izpodbijajo tudi njihova upoštevnost in teža ter dokazna moč, ki jim jo je prisodilo Splošno sodišče.(7)
25. V obravnavani zadevi se s prvim in tretjim pritožbenim razlogom Sodišču v bistvu predlaga, naj preuči, ali so merila, ki jih je upoštevala Komisija in jih je potrdilo Splošno sodišče, zlasti tisto v zvezi z javnim nedistanciranjem pritožnice in dojemanjem drugih udeležencev za namene dokazovanja sodelovanja pritožnice v dveh točno določenih obdobjih, zakonita ali ne. S tega vidika je treba pritožbene razloge obravnavati kot dopustne.
26. Po tem pojasnilu, ki je po mojem mnenju pomembno, bom najprej preučil vprašanje, ali je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri nadzoru nad izvedbo dokazov o udeležbi pritožnice v kartelu, prvič, po sestanku 11. in 12. maja 2004 ter, drugič, od 26. maja 2000 do 26. junija 2001, ker se je sklicevalo na to, da naj se pritožnica v teh obdobjih ne bi javno distancirala od tega kartela, in na to, kako so člani navedenega kartela morda dojemali njeno udeležbo.
27. Torej bosta skupaj preučena prvi in tretji pritožbeni razlog pritožnice.
A – Prvi in tretji pritožbeni razlog: kršitev člena 101 PDEU, pravil o izvedbi dokazov, načel domneve nedolžnosti in pravne varnosti ter obveznosti obrazložitve, ker je Splošno sodišče razsodilo, da je pritožnica sodelovala pri kršitvi, prvič, v obdobju od sestanka 11. in 12. maja 2004 do 28. aprila 2005 in, drugič, od 26. maja 2000 do 26. junija 2001
1. Trditve strank
28. Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče večkrat napačno uporabilo pravo, ker je potrdilo pristop Komisije v zvezi z njenim sodelovanjem pri kršitvi do 28. aprila 2005.
29. Prvič, Splošno sodišče naj bi, s tem ko se je oprlo le na ugotovitev, da pritožnica ni predložila dokazov o tem, da se je javno distancirala od kartela, prevalilo dokazno breme v zvezi s trajanjem sodelovanja pritožnice pri kršitvi, čeprav bi moralo preveriti, ali je Komisija izpolnila obveznost predložitve dokazov o tem, da je kršitev trajala neprekinjeno od 12. maja 2004 do 28. aprila 2005 glede na to, da pritožnica po tem datumu ni sodelovala pri tajnih stikih.
30. Drugič, Splošno sodišče naj bi napačno razlagalo sodno prasko Sodišča in svojo sodno prakso, s tem ko je izoblikovalo splošno načelo, da neobstoj javnega distanciranja načeloma izključuje kakršno koli prenehanje kršitve. Zahtevo po javnem distanciranju iz te sodne prakse naj bi bilo namreč mogoče pojasniti z udeležbo zadevnega podjetja na tajnih sestankih in z indici o neprekinjenih usklajevanjih v spornem obdobju.
31. Tretjič, teza Splošnega sodišča bi privedla do predpostavke, ki bi lahko povzročila samovoljnost in pravno negotovost, saj bi lahko Komisija tako dokazala sodelovanje podjetja v omejevalnem sporazumu med celotnim njegovim trajanjem, če se je to podjetje udeležilo samo enega protikonkurenčnega sestanka, ne da bi se od tega sporazuma javno distanciralo. V obravnavani zadevi naj bi se elementi, ki jih je Splošno sodišče izpostavilo v točkah 375 in 376 izpodbijane sodbe, nanašali na izključno enostranske pobude podjetja organizatorja kartela, s katerimi naj bi bilo mogoče kvečjemu dokazati, da je to podjetje želelo navzočnost pritožnice na zadnjih treh tehničnih sestankih. Vendar se pritožnica na te pobude ni nikakor odzvala. Poleg tega naj bi bilo dokazno breme prevaljeno tudi s stališčem Splošnega sodišča (točka 380 izpodbijane sodbe), da le dejstvo, da se pritožnica ni udeležila zadnjih tehničnih sestankov, ne dokazuje, da ni uporabila informacij, ki jih je prejela na predhodnih sestankih, ki se jih je udeležila, in da ni imela koristi od sporazumov, sklenjenih na teh sestankih. Tej utemeljitvi poleg tega nasprotuje še dejstvo, da se je kartel uresničeval z zaporednimi in zelo pogostimi usklajevanji, ki so potekala povprečno na tri do štiri mesece.
32. Komisija trdi, da prvi pritožbeni razlog, tudi če bi ga bilo treba obravnavati kot dopusten, vsekakor ni utemeljen.
33. Komisija meni, da pritožnica napačno razlaga sodno prakso. Pritožnica se v bistvu sklicuje na sodbe, v katerih je Splošno sodišče vsakič obravnavalo posamezne primere, za katere ni nujno, da jih je mogoče prenesti na obravnavani primer, kar še toliko bolj drži, ker je trajanje sodelovanja pri kršitvi vprašanje dejanskega stanja, ki ga je treba dokazati v vsakem posameznem primeru glede na okoliščine obravnavanega primera. Poudarja, da v obravnavani zadevi dokaz o tem, da je pritožnica neprekinjeno sodelovala pri kršitvi, izhaja iz sovpadanja dejstva, da je bila še naprej vabljena na sestanke, kar naj bi pomenilo, da vabilec vabljenega še naprej dojema kot stranko v kartelu, in tega, da se ni distancirala od kartela, saj naj bi bila ta elementa neločljivo povezana.
34. Komisija meni, da sodna praksa Sodišča potrjuje njeno stališče in stališče Splošnega sodišča. Sodišče naj namreč v sodbi Aalborg Portland in drugi/Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P et C‑219/00 P, EU:C:2004:6) nikakor ne bi trdilo, da je za to, da se lahko zahteva distanciranje, nujna udeležba na sestankih. Po drugi strani naj bi bilo merilo dojemanja drugih članov kartela že jasno izoblikovano. Skratka, Komisija trdi, da sodna praksa Sodišča in Splošnega sodišča potrjuje, da je neobstoj distanciranja zelo pomemben element, če so ugotovljeni drugi indici o trajajoči udeležbi v kartelu, vsekakor pa je bistveno dojemanje drugih članov kartela. Tako naj ne bi bila s sodno prakso vzpostavljena nobena hierarhija med načini dokazovanja, niti Komisija niti Splošno sodišče pa naj se v obravnavani zadevi ne bi oprla le na neobstoj distanciranja pritožnice.
35. Komisija meni, da je ta pritožbeni razlog vsekakor brez dejanske podlage. V točki 602 obrazložitve sporne odločbe naj se namreč nikakor ne bi oprla le na to, da se pritožnica ni javno distancirala, temveč naj bi predložila indice, ki bi jih bilo treba obravnavati kot celoto ter s katerimi je potrjeno, da je pritožnica še naprej udeležena v kartelu in da so jo tako dojemali tudi drugi udeleženci kartela. Splošno sodišče naj bi samostojno presodilo vrednost, ki jo je bilo treba pripisati tem elementom.
36. Kar zadeva izvedbo dokazov, Komisija opozarja, prvič, da se je oprla na dejstvo, da je bila pritožnica povabljena na vse tri sestanke pred izvedbo inšpekcijskih pregledov in, drugič, da po njenem mnenju zgolj elektronske pošte z dne 3. novembra 2004 ni mogoče šteti za javno distanciranje. Dejstvo, da se trajajoča udeležba v kartelu ob nepredložitvi nasprotnega dokaza, ki je lahko podan v obliki resničnega javnega distanciranja, šteje za dokazano, naj bi bilo v skladu z načeli, s katerimi je urejeno dokazno pravo. Poleg tega naj dejstvo, da se podjetje ni udeleževalo sestankov, ne bi pomenilo, da je izstopilo iz kartela. Navedbe pritožnice, da Splošno sodišče ni ugotovilo dejstev, ki bi si bila časovno dovolj blizu in s katerimi bi lahko dokazalo trajajočo kršitev, naj bi bile brezpredmetne, saj naj v obravnavani zadevi ne bi šlo za začasno prekinitev udeležbe v kartelu, temveč za vprašanje, ali je zadevno podjetje ostalo njegov član do konca.
37. Sledijo trditve strank v zvezi s tretjim pritožbenim razlogom.
38. Pritožnica navaja, da iz izjave enega od podjetij, udeleženega v kartelu (izjava, vložena v spis), jasno izhaja, da je njen predstavnik brezobzirno in obupano zapustil sestanek, organiziran 25. in 26. maja 2000, ter da se ni več udeleževala poznejših sestankov. Ni sporno, da se pritožnica po tem prepiru ni udeležila nobenega od treh prihodnjih sestankov, dokler se ni njen novi predstavnik udeležil sestanka 26. in 27. junija 2001. Pritožnica poudarja, da se je, nasprotno, udeležila 18 od 21 sestankov, organiziranih v petih predhodnih letih, to je približno štirih sestankov na leto.
39. Po mnenju pritožnice je Splošno sodišče s sklepom, do katerega je prišlo, ker naj ne bi predložila dokaza o tem, da se je javno distancirala od kartela, ne da bi preverilo, ali je Komisija izpolnila svojo obveznost predložitve dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče šteti, da je bila pritožnica še naprej udeležena v kartelu, kršilo načelo domneve nedolžnosti. Pritožnica se sklicuje na sodbo Gosselin Group/Komisija,(8) v skladu s katero je ponovna udeležba v kartelu neločljivo povezana z dejstvom, da gre za prekinitev, in le okoliščina, da je bilo zadevno podjetje v kartelu udeleženo tako pred zadevnim obdobjem kot po njem, ni upoštevna.
40. Kar zadeva merilo dojemanja udeležencev kartela, pritožnica trdi, da ni nihče nikoli niti trdil niti dokazal, da je bila med majem 2000 in junijem 2001 dojeta kot članica kartela, ter da, nasprotno, iz zgoraj navedene izjave drugega podjetja, udeleženega v kartelu, izhaja, da to ni nikakor dvomilo o prekinitvi udeležbe pritožnice v tem trinajstmesečnem obdobju. Splošno sodišče naj bi vsekakor napačno uporabilo pravo, ker ni priznalo nikakršnega javnega distanciranja pritožnice na sestanku 25. in 26. maja 2000, in sicer v nasprotju s pristopom, ki ga je uporabilo za družbo Repsol (glej drugi pritožbeni razlog) in v skladu s katerim je lahko merilo javnega distanciranja izpolnjeno, če je dokazano, da so drugi udeleženci sestanka podvomili o udeležbi zadevnega podjetja. Splošno sodišče naj bi namreč sprejelo distanciranje družbe Repsol zgolj na podlagi ugotovitve o prenehanju uradnih povabil podjetja, ki je organiziralo sestanke.
41. Komisija meni, da ta pritožbeni razlog ni dopusten. Podredno trdi, da ni utemeljen, saj svoje presoje v zvezi s trajajočo udeležbo pritožnice v kartelu v tem obdobju ni utemeljila le z neobstojem distanciranja. Tako naj bi iz točke 603 obrazložitve sporne odločbe izhajalo, da – ob upoštevanju celotnega konteksta – neudeležba pritožnice na treh zaporednih sestankih, ki ji je sledila redna ponovna udeležba od junija 2001, ko se je predstavnik pritožnice zamenjal, ne more pomeniti prekinitve udeležbe v kartelu. Splošno sodišče naj te analize ne bi potrdilo le na podlagi neobstoja distanciranja, temveč tudi po preučitvi okoliščin, v katerih je predstavnik pritožnice zapustil sestanek 26. maja 2000. Na podlagi te analize naj bi menilo, da to ni bilo javno distanciranje. Komisija dodaja, da odhod predstavnika pritožnice s tega sestanka ni pomenil izstopa iz kartela, temveč je bil prej posledica nestrinjanja glede pravil uporabe omejevalnega sporazuma. Poleg tega naj družba Sasol incidenta, ki se je zgodil na sestanku 26. maja 2000, v svojih izjavah ne bi opisala kot izstopa pritožnice iz kartela.
42. Komisija poleg tega trdi, da je vsekakor v skladu z načeli, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča,(9) dokazala, da je bila pritožnica v celotnem spornem obdobju udeležena v kartelu. Sicer pa naj bi bilo dokazovanje trajanja udeležbe podjetja v kartelu vprašanje dejanskega stanja. V obravnavani zadevi naj zgolj s tem, da niso na voljo dokazi o protikonkurenčnih stikih ali sodelovanju pri takih stikih v enoletnem obdobju, še ne bi bilo mogoče dokazati prekinitve udeležbe v kartelu.(10) V zvezi s tem naj ne bi bilo mogoče sprejeti trditve pritožnice, da je bila ta odsotnost zaradi svojega trajanja in neprekinjenosti izjemna, saj je nekajkrat manjkala tudi na tajnih sestankih. Po drugi strani naj bi Splošno sodišče poudarilo, da je lahko imela pritožnica v spornem obdobju koristi od informacij, ki jih je prejela na predhodnih sestankih, in od vzpostavljenih sporazumov. Zato je po mnenju Komisije Splošno sodišče upravičeno menilo, da je bila navedena odsotnost z nekaterih sestankov le ločen incident, povezan s posameznikom, in da nima nič opraviti s prekinitvijo udeležbe pritožnice v kartelu.
2. Presoja
43. Pred preučitvijo parametrov, ki jih je upoštevala Komisija in jih je potrdilo Splošno sodišče pri dokazovanju udeležbe pritožnice v dveh spornih obdobjih, to je od 12. maja 2004 do 28. aprila 2005 (obdobje prenehanja) in od 26. maja 2000 do 26. junija 2001 (obdobje zamrznitve/prekinitve), je treba po mojem mnenju podati nekaj pripomb v zvezi načeli, s katerimi je urejena izvedba dokazov o trajanju udeležbe podjetja v kartelu, in v tem okviru pojasniti, kako je treba razumeti sklicevanje na javno distanciranje(11) zadevnega podjetja, kot se uporablja v sodni praksi.
a) Sklepi, ki izhajajo iz sodne prakse v zvezi z dokaznim bremenom pri dokazovanju udeležbe podjetja v kartelu in v zvezi z zahtevo po javnem distanciranju
44. Pri preučitvi očitkov v okviru tega pritožbenega razloga je treba upoštevati nekaj ključnih načel v zvezi z izvedbo dokazov in dokaznim bremenom, kar zadeva protikonkurenčna ravnanja.
45. Najprej je treba opozoriti, da mora Komisija poleg udeležbe v kartelu dokazati tudi trajanje te udeležbe. V skladu z domnevo nedolžnosti je treba kakršen koli dvom o trajanju ali trajajoči udeležbi podjetja pri kršitvi razlagati v korist tega podjetja.(12)
46. Dalje, natančneje v zvezi z določitvijo trajanja udeležbe posameznega podjetja pri kršitvi se zdi sprejeto, da mora Komisija, kadar ni dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče neposredno ugotoviti trajanje kršitve, predložiti vsaj dokaze, ki se nanašajo na dejstva, ki so si časovno dovolj blizu, da je na njihovi podlagi mogoče razumno sklepati o neprekinjenem trajanju te kršitve med natančno določenima datumoma. Sodišče je tako dopustilo, da je mogoče o obstoju kršitvenega ravnanja sklepati iz več dogodkov, ki sovpadajo, in indicev, ki lahko, če se obravnavajo skupaj, v primeru, da ni druge možne razlage, pomenijo dokaz o kršitvi konkurenčnih pravil.(13)
47. Nazadnje se zdi, da je bilo vzpostavljeno razlikovanje glede na to, da gre za opredelitev datuma prenehanja udeležbe v kartelu ali morebitnih obdobij zamrznitve te udeležbe. Menim, da to izhaja zlasti iz sodbe Komisija/Verhuizingen Coppens,(14) v kateri je Sodišče odločilo, da je Komisija utemeljeno menila, da je mogoče zadevno družbo šteti za odgovorno za trajajočo udeležbo pri navedenem sporazumu v celotnem obdobju od 13. oktobra 1992 do 29. julija 2003, čeprav niso bili na voljo dokazi o aktivnem sodelovanju te družbe pri sporazumu o lažnih predračunih v letih 1994 in 1995.
48. Sodišče je tako pojasnilo, da to, da ni bil predložen konkreten dokaz o tem, da je podjetje v nekaterih določenih obdobjih izvajalo protikonkurenčni sporazum, ne preprečuje, da bi se za kršitev štelo, da je trajala v širšem časovnem okviru od navedenih obdobij, če taka ugotovitev temelji na objektivnih in skladnih indicih. V okviru kršitve, ki traja več let, dejstvo, da se zunanji odrazi omejevalnega sporazuma pojavljajo ob različnih časovno bolj ali manj oddaljenih obdobjih, ne vpliva na obstoj tega omejevalnega sporazuma, če različni ukrepi, ki so del te kršitve, uresničujejo samo en cilj in se umeščajo v okvir enotne in trajajoče kršitve.(15)
49. Ob upoštevanju temeljnih pravil, s katerimi sta urejeni dokazno breme in izvedba dokazov na tem področju, menim, da ta sodna praksa ne bi smela privesti do izključitve vsakršne možnosti za to, da se dokaže, da je podjetje v nekem obdobju dejansko zamrznilo udeležbo v kartelu. Glede na pogostost spornih stikov in večjo ali manjšo težo obdobja zatrjevane prekinitve glede na celotno trajanje omejevalnega sporazuma, kar lahko preveri le sodišče, ki odloča o glavni stvari, je vsekakor mogoče skleniti, da navedeno podjetje v enem ali več določenih obdobjih ni bilo udeleženo v spornem kartelu.
50. Drugače povedano, odgovor na vprašanje, ali je neobstoj materialnih dokazov o udeležbi podjetja v nekaterih obdobjih pomemben ali ne, je odvisen od posebnih okoliščin posamezne zadeve. Naj kot ponazoritev navedem primer omejevalnega sporazuma, ki je trajal kakih deset let in ki se je uresničeval na sestankih s protikonkurenčnim ciljem, ki so jih konkurenti organizirali na nekaj let. Morebitna odsotnost predstavnika enega od podjetij na dveh sestankih se zdi nepomembna, če so na voljo drugi objektivni in skladni indici, ki dokazujejo udeležbo navedenega podjetja v zadevnem obdobju.
51. Kako je treba v tem okviru razumeti zahtevo po javnem distanciranju podjetja?
52. Da bi se odgovorilo na to vprašanje, se je treba vrniti k okoliščinam njegovega izoblikovanja, zlasti tistim, v katerih je bila izrečena sodba Aalborg Portland in drugi/Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P et C‑219/00 P, EU:C:2004:6).
53. Naj spomnim, da je v tej zadevi obtoženo podjetje izpodbijalo to, da se je Komisija, ki ji je v zvezi s tem pritrdilo tudi Splošno sodišče, sklicevala na dejstvo, da se to podjetje od sporazuma ni javno distanciralo.
54. Sodišče, ki mu je bilo predloženo to vprašanje, je potrdilo pristop, ki ga je zagovarjala Komisija in ga je potrdilo Splošno sodišče. V obravnavani zadevi je menilo, da kot dokaz udeležbe podjetja v kartelu zadostuje, da Komisija dokaže, da je zadevno podjetje sodelovalo na sestankih, na katerih so bili sklenjeni protikonkurenčni sporazumi, ne da bi jim očitno nasprotovalo. Tako je Sodišče opozorilo, da mora, če je bilo sodelovanje na teh sestankih ugotovljeno ,(16) to podjetje predložiti indice, ki lahko dokažejo, da je bilo njegovo sodelovanje na omenjenih sestankih brez kakršnega koli protikonkurenčnega cilja, tako da dokaže, da je konkurentom dalo vedeti, da na teh sestankih sodeluje z drugačnim pristopom od njihovega (glej točko 81 sodbe).
55. V tem smislu je treba razumeti zahtevo po javnem distanciranju, ki temelji na bistveni premisi, da je podjetje sodelovalo na sestanku ali je vzdrževalo protikonkurenčne stike. Sodišču je tako štelo, da mora pojasniti, da je „[r]azlog, ki utemeljuje to pravno načelo, [ta], da je podjetje, ker je na navedenem sestanku sodelovalo, ne da bi javno zavrnilo njegovo vsebino, preostalim udeležencem dalo vtis, da bo sledilo izidu tega sestanka in se po njem ravnalo“ (glej točko 82 sodbe).
56. Drugače povedano, merilo javnega nedistanciranja omogoča ohranitev predpostavke, ki temelji na konkretnih indicih in po kateri se za podjetje, ki se je udeleževalo sestankov s protikonkurenčnim ciljem, domneva, da je bilo udeleženo v kartelu, prepovedanem na podlagi člena 101(1) PDEU. Menim, da sklicevanje na javno nedistanciranje ne more omiliti dejstva, da niso na voljo dokazi o vsaj pasivnem sodelovanju na sestanku s protikonkurenčnim ciljem. Kot je opozoril generalni pravobranilec D. Ruiz-Jarabo v navedeni zadevi,(17) je mogoče, če družba skupaj s konkurenti na trgu sodeluje na enem ali več sestankih, na podlagi katerih se izoblikuje sporazum, ki je v nasprotju s konkurenco, z uporabo tehnike domnev sklepati – če ni izrecnega dokaza o nasprotnem – da je udeležena v kartelu, in sicer še toliko bolj, če nato sodeluje pri ukrepih za izvedbo protikonkurenčnega dogovora. Da bi se dokazalo utemeljenost take domneve, je treba – kot pojasnjuje – „kot izhodišče vzeti dokazane dogodke ,(18) na podlagi katerih […] je mogoče nekatera dejstva šteti za dokazana“.(19)
57. Taka rešitev, ki je logična posledica rešitve, ki je bila že sprejeta v več zadevah v zvezi z uporabo nekaterih domnev,(20) pomeni, da Komisija, če ni na voljo noben dokaz o tajnih stikih ali takem delovanju med podjetjem in drugimi udeleženci kartela, ne more zgolj na podlagi ugotovitve, da bi se podjetje moralo distancirati od kartela, skleniti, da se je udeležba tega podjetja nadaljevala.
58. Zahteva po javnem distanciranju je tako smiselna, le če se je podjetje dejansko udeleževalo tajnih sestankov ali so na voljo vsaj indici o usklajevanju v nekem obdobju. Torej bi jo bilo treba upoštevati le v okoliščinah, ko je mogoče na podlagi konkretnih elementov, zbranih med preiskavo, domnevati, da je bilo obtoženo podjetje še naprej udeleženo v kartelu. To, da se podjetje od kartela ni javno distanciralo, še ne more biti dokaz take udeležbe.
59. Sodišče je imelo že večkrat priložnost opozoriti na ta načela.(21)
60. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba zahtevo po javnem distanciranju zasnovati kot obveznost, naloženo zadevnemu podjetju, da to lahko dokaže, da kljub navidezni udeležbi v kartelu v nekem obdobju v njem ni sodelovalo. Naj namreč opozorim, da je tako zahteva po javnem distanciranju smiselna, le če se je podjetje dejansko udeleževalo tajnih sestankov ali so na voljo vsaj indici o usklajevanju v nekem obdobju.
61. Pri tem načelu je treba dosledno vztrajati, saj se sicer tvega odklon, ki bi lahko škodoval pravilnemu razumevanju načel, s katerimi je urejena izvedba dokazov o protikonkurenčnih ravnanjih.
b) Uporaba v obravnavani zadevi: potrebno razlikovanje med dokazom o dokončnem prenehanju pripadnosti kartelu in dokazom o prekinitvi/zamrznitvi udeležbe
i) Dokaz o udeležbi pritožnice v obdobju prenehanja (prvi pritožbeni razlog)
62. Kot je v svojih pisanjih poudarila Komisija, je v sporni odločbi menila, da je pritožnica sodelovala pri kršitvi do preverjanj, ki jih je opravila Komisija 28. aprila 2005, saj čeprav ni dokazano, da se je udeležila sestankov, organiziranih po sestanku 11. in 12. maja 2004, ni predložila nobenega dokaza o tem, da je na ta datum formalno izstopila iz kartela. Splošno sodišče je na podlagi presoje dejstev, navedenih v točki 602 obrazložitve sporne odločbe, sklenilo, da se pritožnica glede na dojemanje drugih udeležencev ni distancirala od kartela.
63. Opozoriti je treba, da je Komisija v točki 602 obrazložitve sporne odločbe navedla:
„[Pritožnica] navaja, da se ni udeležila nobenega tehničnega sestanka po sestanku 11. in 12. maja 2004, in dodaja, da je njen predstavnik glede na notranjo komunikacijo odpovedal potovanje na sestanek 3. in 4. novembra 2004 po nasvetu svojega nadrejenega. Komisija ugotavlja, da ni nobenega dokaza za morebiten izstop iz kartela. Pri kompleksnih kršitvah to, da podjetje na nekem sestanku ni prisotno ali se ne strinja s tem, kar se tam obravnava, ne pomeni, da je podjetje nehalo sodelovati pri trajajoči kršitvi. Za prenehanje izvrševanja kršitve se mora podjetje jasno distancirati od kartela. [Pritožnica] [pa] ni točno dokazala, da je povsem samodejno sprejela enostransko tržno strategijo in da se je jasno in javno distancirala od dejavnosti kartela. Nasprotno, dokazi, ki jih ima Komisija, kažejo, da je [pritožnica] prejela uradno povabilo na tri naslednje tehnične sestanke (to je tri zadnje tehnične sestanke, organizirane, preden so bili opravljeni inšpekcijski pregledi). Komisija opozarja, da je predstavnik [pritožnice] potrdil, da se bo udeležil sestanka 3. in 4. novembra 2004, čeprav je nato svoje potovanje očitno odpovedal. Poleg tega, kar zadeva sestanek 23. in 24. februarja 2005, je družba [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH in Sasol Limited, organizator tega sestanka, v nadaljevanju: Sasol] za predstavnika [pritožnice] opravila rezervacijo sobe v hotelu, v katerem je potekal sestanek, ki je bila nato preklicana. Komisija iz tega sklepa, da so družba Sasol in drugi udeleženci menili, da je [pritožnica] sodelovala v kartelu vse do konca. Komisija dodaja, da pogovori, opravljeni na sestankih, niso bili bistveno drugačni od pogovorov na prejšnjih sestankih, temveč da so udeleženci še naprej razpravljali o dvigih cen, ne da bi omenili kakršen koli poskus [pritožnice], da izstopi iz kartela (glej točke 175, 176 in 177 obrazložitve), in da ni bilo nenavadno, da podjetja na nekaterih sestankih kartela ne sodelujejo. Ta dva elementa dokazujeta, da se ni zdelo, da je [pritožnica] po sestanku maja 2004 izstopila iz kartela. Interna komunikacija predstavnika [pritožnice] o njegovih razlogih za neudeležbo na sestanku se nikakor ne more šteti za javno distanciranje. Glede na to, da nobena druga informacija ne navaja na to, da se je [pritožnica] distancirala od kartela, Komisija meni, da se [njena] udeležba […] v kartelu ni končala pred inšpekcijskimi pregledi.“
64. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi potrdilo stališče Komisije v zvezi z merilom javnega distanciranja in s tem, kako to distanciranje dojemajo drugi udeleženci kartela, ter pri tem ugotovilo, da se pritožnica glede na dojemanje drugih udeležencev ni javno distancirala od kartela.(22)
65. Splošno sodišče se je poleg tega sklicevalo na interno elektronsko pošto z dne 3. novembra 2004, ki jo je poslal uslužbenec pritožnice in v kateri je bilo navedeno, „Glede na cilj sestanka v Avstriji se strinjam s Thibaultovim priporočilom. Odpovedujem svoje potovanje na Dunaj (odhod je bil sprva predviden danes popoldne).“, ter v zvezi s tem menilo, da tak interni dopis, ki ni bil poslan drugim udeležencem, ne more pomeniti javnega distanciranja.(23)
66. Splošno sodišče je zaradi popolnosti še dodalo, da zgolj to, da se pritožnica ni udeležila zadnjih tehničnih sestankov, nikakor ne dokazuje, da ni uporabila informacij o cenah, ki jih uporabljajo njeni konkurenti in ki jih je izvedela na desetinah prejšnjih tehničnih sestankov, ki se jih je udeležila, ter da ni imela koristi od sporazumov o razdelitvi trgov in kupcev, vzpostavljenih na navedenih sestankih. Na podlagi tega je menilo, da pritožnica ni predložila nobenega dokaza o tem, da je prenehala izvajati omejevalni sporazum z dne 12. maja 2004.(24)
67. Postavlja se torej vprašanje, ali je lahko Komisija kljub tem ugotovitvam sklenila – kar je potrdilo Splošno sodišče v izpodbijani sodbi – da je bila pritožnica udeležena v kartelu tudi po sestanku 11. in 12. maja 2004. Še zlasti se je treba izreči o vprašanju, ali je bilo mogoče v ta namen upoštevati dejstvo, da pritožnica ni formalno izstopila iz kartela in da zaradi takega ravnanja ni dokazala, da se je od kartela javno distancirala.
68. Če naj se ne krši načel, na katera sem opozoril zgoraj in s katerimi morata biti urejena dokazovanje in izvedba dokazov o protikonkurenčnih ravnanjih, je treba po mojem mnenju na to vprašanje odgovoriti nikalno.
69. V obravnavani zadevi ni sporno, da se pritožnica ni udeležila zadnjih tehničnih sestankov kartela, ki so bili organizirani med 12. majem 2004 (datum njene zadnje udeležbe na navedenih sestankih) in 29. aprilom 2005 (datum, ko je Komisija opravila inšpekcijske preglede). Prav tako ni sporno, da ni nobenega indica o tem, da bi pritožnica v tem obdobju vzdrževala kakršne koli stike z udeleženci spornega kartela.
70. V takih okoliščinah ni bil na voljo niti najmanjši dokaz o tem, da je pritožnica po sestankih 11. in 12. maja 2004 še naprej bila udeležena v spornem kartelu, na kar bi lahko kazali ali udeležba na navedenih sestankih ali druga tajna ravnanja.
71. To, kako so nadaljnjo udeležbo pritožnice v kartelu po teh datumih morda dojemali drugi udeleženci kartela, ni odločilno merilo. Poleg tega, da tako dojemanje – ki naj bi se kazalo v povabilih in hotelskih rezervacijah – po mojem mnenju ni bilo jasno dokazano, to niti nikakor ni indic aktivne ali tihe udeležbe v kartelu.
72. Dejstvo – ki je bilo izpostavljeno zlasti med obravnavo – da je bila Komisija lahko trdno prepričana o tem, da je pritožnica drugače kakor druga podjetja(25) še naprej pripadala kartelu, mora temeljiti na konkretnih indicih, ne pa na občutku ali subjektivnem vtisu, po potrebi podprtem z domnevnim razumevanjem drugih udeležencev kartela.
73. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba izpodbijano sodbo v zvezi s tem vidikom grajati. Menim, da je Splošno sodišče storilo napako, ker je potrdilo sklep, da je pritožnica sodelovala v kartelu v obdobju od sestanka 11. in 12. maja 2004 do inšpekcijskih pregledov aprila 2005.
74. Zato bo treba izpodbijano sodbo v tem delu razveljaviti. Konkretne posledice take razveljavitve na višino globe, naložene pritožnici, bodo preučene v nadaljevanju.
ii) Dokaz o udeležbi pritožnice v kartelu v obdobju od 26. maja 2000 do 26. junija 2001 (tretji pritožbeni razlog)
75. Čeprav se zgoraj navedene ugotovitve smiselno uporabljajo tudi za dokaz o udeležbi pritožnice v obdobju od 26. maja 2000 do 26. junija 2001, je velika razlika v tem, da tukaj ne gre za vprašanje, ali je pritožnica popolnoma končala udeležbo, ampak za vprašanje, ali jo je morda v nekem obdobju prekinila.
76. Drugače povedano, načela, s katerimi sta urejeni dokazno breme in izvedba dokazov o protikonkurenčnih ravnanjih, so enaka. Razlikuje se njihova uporaba za dejstva, ki jih je treba dokazati, torej za začasno prekinitev oziroma dokončno prenehanje pripadnosti kartelu.
77. Kot sem že navedel, je treba namreč priznati, da je treba elemente, na podlagi katerih Komisija ugotovi, ali je bila udeležba podjetja v kartelu zamrznjena ali ne, dojemati drugače, saj so v veliki meri odvisni od vseh okoliščin domnevne prekinitve in značilnosti očitanih tajnih dejavnosti, kot so njihova pogostost in kompleksnost.
78. V obravnavani zadevi menim, da sta tako Komisija (glej točko 603 obrazložitve sporne odločbe) kot Splošno sodišče (točke od 394 do 403 izpodbijane sodbe) izčrpno preučila okoliščine odhoda predstavnika pritožnice s sestanka 25. in 26. maja 2000 ter zadevne protikonkurenčne stike.
79. Poleg dejstva, da te preučitve – razen v primeru dokazanega izkrivljanja dejstev – v okviru te pritožbe ni mogoče izpodbijati, menim, da je uporabljeni pristop v veliki meri v skladu s sodno prakso, po kateri to, da ni bil predložen tak dokaz za nekatera določena obdobja, ne preprečuje, da bi se za kršitev štelo, da je trajala v širšem časovnem okviru od navedenih obdobij, če taka ugotovitev temelji na objektivnih in skladnih indicih. V okviru kršitve, ki traja več let, tudi dejstvo, da se zunanji odrazi omejevalnega sporazuma pojavljajo ob različnih časovno bolj ali manj oddaljenih obdobjih, ne vpliva na njegov obstoj, če različni ukrepi, ki so del te kršitve, uresničujejo samo en cilj in se umeščajo v okvir enotne in trajajoče kršitve.(26)
80. Dalje, v obravnavani zadevi se nikjer ne izpodbija presoja vprašanja, ali različni ukrepi, ki so del omejevalnega sporazuma iz obravnavane zadeve, uresničujejo samo en cilj in ali se umeščajo v okvir enotne in trajajoče kršitve, vsekakor pa je ta presoja del preučitve, za katero Sodišče v okviru te pritožbe ni pristojno.
81. Tako je mogoče ugotoviti podobnost med vprašanjem iz obravnavane zadeve in vprašanjem, ki ga je Sodišče preučilo v sodbi Komisija/Verhuizingen Coppens, v kateri je bilo odločeno, da zgolj neobstoj dokazov o protikonkurenčnih stikih ali sodelovanju pri takih stikih v enoletnem obdobju še ne zadostuje kot dokaz, da je bil omejevalni sporazum prekinjen.(27)
82. Torej menim, da je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti.
B – Drugi pritožbeni razlog: kršitev načela enakega obravnavanja, izkrivljanje dokazov in neobstoj obrazložitve, ker naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo izstopa pritožnice po sestanku 11. in 12. maja 2004, čeprav je priznalo izstop družbe Repsol po tem sestanku
1. Trditve strank
83. Drugi pritožbeni razlog pritožnice se deli na dva dela.
84. Pritožnica v prvem delu v bistvu trdi, da sklep Splošnega sodišča, ki je izpeljan iz napačne dejanske predpostavke, da družba Repsol po sestanku 11. in 12. maja 2004 ni več prejemala „uradnih“ povabil, temelji na izkrivljanju dokazov in z več vidikov ni obrazložen.
85. Drugi del pritožbenega razloga se nanaša na zatrjevano kršitev načela prepovedi diskriminacije. Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče trajanje njene udeležbe v kartelu preučilo na podlagi drugačnih in strožjih meril, kot jih je uporabilo za družbo Repsol. Za pritožnico naj bi namreč zahtevalo javno distanciranje, za družbo Repsol pa ne, saj naj bi bil njen izstop priznan tudi brez distanciranja.
86. Komisija trdi, da je ta pritožbeni razlog neupošteven, saj naj ne bi nobena od navedenih trditev zadevala družbe Total SA, temveč naj bi se ta pritožbeni razlog nanašal na poseben položaj družbe Repsol. Komisija trdi, da ta pritožbeni razlog vsekakor ni utemeljen.
2. Presoja
87. Tudi če prvega pritožbenega razloga ne bi bilo mogoče upoštevati, se postavlja vprašanje, ali ni bila pritožnica obravnavana drugače kot družba Repsol.
88. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Komisija v točki 604 obrazložitve sporne odločbe zlasti menila, da se primer družbe Repsol razlikuje od primera družbe Total SA, saj naj bi rezervacija hotelskih sob za sestanka 3. in 4. novembra 2004 ter 23. in 24. februarja 2005 kazala na to, da je bila družba Sasol prepričana, da bo družba Total SA sodelovala na sestanku, medtem ko o tem ni bila enako gotova v zvezi z družbo Repsol.
89. Splošno sodišče je v točkah od 385 do 389 izpodbijane sodb e v bistvu menilo, da se položaja teh dveh podjetij med seboj razlikujeta, pri čemer je upoštevalo, kako so njuno distanciranje dojemali drugi udeleženci kartela, to dojemanje pa naj bi se konkretno kazalo v pošiljanju uradnih vabil in hotelskih rezervacijah.
90. Menim, da je treba, če bi bilo treba prvi pritožbeni razlog zavrniti, ta pritožbeni razlog razglasiti za neupošteven.
91. Kot je zelo upravičeno opozorila Komisija, se trditve pritožnice ne nanašajo na njen poseben položaj, ampak na poseben položaj družbe Repsol. Tudi če je Splošno sodišče storilo kakršno koli napako pri presoji, se pritožnica na to ne bi mogla sklicevati v svojo korist, zlasti ne za to, da bi skrajšala trajanje svoje udeležbe v zadevnem kartelu.
92. Splošno priznano je namreč, da mora biti načelo enakega obravnavanja usklajeno s spoštovanjem zakonitosti. Nihče se ne more v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugega.(28)
93. Torej menim, da je treba drugi pritožbeni razlog, na katerega se sklicuje pritožnica – tudi če bi bilo treba šteti, da je Splošno sodišče pri utemeljitvi v točkah od 385 do 389 izpodbijane sodbe storilo kakršno koli napako – zavrniti.
C – Četrti pritožbeni razlog: kršitev načela učinkovitega sodnega varstva, načela individualizacije kazni in sankcij ter obveznosti obrazložitve, ker je Splošno sodišče zavrnilo tožbeni razlog v zvezi z neupoštevanjem ekonomskih dokazov o konkurenčnem ravnanju pritožnice, ne da bi ga preučilo
1. Trditve strank
94. Pritožnica navaja, da na podlagi člena 31 Uredbe št. 1/2003(29) Splošno sodišče v zadevah v zvezi s konkurenco odloča po načelu neomejene pristojnosti in da se – čeprav Komisija na področjih, na katerih so potrebne kompleksne ekonomske presoje, razpolaga s širokim poljem prostega preudarka – ne sme odpovedati nadzoru nad tem, kako je Komisija razlagala podatke ekonomske narave.(30) Poleg tega naj bi se na podlagi načela individualizacije kazni zahtevalo, da se o neizvajanju omejevalnega sporazuma presoja posamično za vsako od podjetij, zlasti pri izračunu globe, ki jo je treba naložiti tem podjetjem.
95. Pritožnica trdi, da Splošno sodišče ni obravnavalo njenega tožbenega razloga v zvezi z neupoštevanjem ekonomskih dokazov o tem, da je ravnala v skladu s pravili o konkurenci, ter ni preučilo upoštevnosti in vsebine teh dokazov. Komisiji in nato Splošnemu sodišču naj bi namreč predložila poglobljeno ekonomsko analizo celotnega obdobja trajanja kršitve, ki naj bi dokazovala, da ni nikoli izvajala sporazumov, ki naj bi bili sklenjeni na tehničnih sestankih. Ta analiza naj bi bila v sporni odločbi popolna spregledana, kar naj bi veljalo tudi za izpodbijano sodbo, saj naj ne bi točki 406 in 407 vključevali nobenega odgovora na trditve pritožnice o neobstoju vsakršne preučitve njene ekonomske analize zaradi individualne presoje njenega konkurenčnega ravnanja v okviru nadzora nad sankcijo in zlasti nad olajševalnimi okoliščinami. Pritožnica v zvezi s tem navaja, da ugotovitve Splošnega sodišča v okviru preučitve drugega tožbenega razloga, na katerega napotuje točka 407 izpodbijane sodbe (glej zlasti točki 186 in 237), zadevajo splošno izvajanje kartela, ne pa posamičnega ravnanja posameznih vpletenih podjetij.
96. Komisija trdi, da ta pritožbeni razlog ni dopusten in da vsekakor ni utemeljen.
2. Presoja
97.
Menim, da je treba ta pritožbeni razlog zavrniti.
98. Očitno je namreč, da je Splošno sodišče precejšen del sodbe posvetilo odgovoru na trditve in dokumente, s katerimi je pritožnica želela dokazati, da ni izvajala kartela.
99. Splošno sodišče je namreč v točkah od 163 do 190 izpodbijane sodbe, to je v okviru preučitve drugega tožbenega razloga, zavrnilo trditev pritožnice, da ni izvajala kartela v zvezi s cenami. Pri tem se je oprlo zlasti na dokaze in tempore non suspecto, kot so dopisi o tarifah, ki jih je pritožnica kupcem poslala v zvezi s povišanjem cen (glej zlasti točko 189 sodbe).
100. Poleg tega je Splošno sodišče v točkah od 243 do 259 izpodbijane sodbe, ki se prav tako nanašajo na preučitev drugega tožbenega razloga na prvi stopnji, natančno povzelo utemeljitev, uporabljeno kot dokaz za to, da pritožnica v nasprotju s svojimi trditvami v ekonomski študiji, ki jo je predložila Splošnemu sodišču, ni predložila dokazov, ki bi potrjevali, da je bilo njeno ravnanje na trgu konkurenčno.
101. Tako je Splošno sodišče opravilo svojo vlogo preverjanja analize Komisije v zvezi z elementi, ki jih je predložila pritožnica glede svojega ravnanja na trgu, in nadzora nad to analizo.
102. Zato menim, da očitek pritožnice, da je Splošno sodišče opravilo le „splošno“ ekonomsko analizo, ne da bi upoštevalo njen individualni položaj, ni utemeljen.
VI – Vmesni predlog
103. Kot sem že navedel, menim, da je prvi pritožbeni razlog utemeljen, zato je treba izpodbijano sodbo razveljaviti v delu, v katerem Splošno sodišče napačno ni upoštevalo prenehanja udeležbe pritožnice pri kršitvi po 12. maju 2004.
104. Delna razveljavitev izpodbijane sodbe, ki jo predlagam, nujno pomeni ponovno presojo višine globe, ki je bila naložena pritožnici, da bi ta ustrezno odražala trajanje njene udeležbe pri zadevni kršitvi. Stanje postopka namreč dovoljuje odločitev v smislu člena 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča.
105. Ker ima Sodišče v okviru svoje pravice, da prevzame odločanje v zadevi, neomejeno pristojnost, kot je določena v členu 261 PDEU v povezavi s členom 31 Uredbe (ES) št. 1/2003, lahko na novo določi globo po prostem preudarku.(31)
106. Čeprav ta pristojnost sodišču Unije omogoča, da preseže le nadzor nad zakonitostjo globe in da presojo Komisije o ustreznosti globe nadomesti s svojo presojo, je treba kljub temu poudariti, da izvajanje neomejene pristojnosti ne pomeni isto kot nadzor po uradni dolžnosti, postopek pa je kontradiktoren.(32)
107. Zato Sodišču predlagam, naj le ustrezno zniža znesek globe, da bi tako odpravilo napačno uporabo prava, ugotovljeno ob preučitvi tretjega pritožbenega razloga.
108.
Namesto samovoljne določitve zneska predlagam – tudi zaradi doslednosti in predvidljivosti – naj se uporabi metodologija iz Smernic iz leta 2006, kot jo je v zvezi z množiteljem, ki ga je treba uporabiti, izboljšalo in prilagodilo Splošno sodišče,(33) ter naj se tako višina globe ponovno izračuna ob upoštevanju krajšega trajanja kršitve.
109. Kot je navedlo Splošno sodišče v točki 565 izpodbijane sodbe, je Komisija pri izračunu zneska globe, naložene pritožnici, iz naslova teže kršitve, upoštevala 18 % letne vrednosti prodaje parafinskih voskov in 15 % letne vrednosti prodaje stiskanega parafina. Tako dobljena zneska(34) sta bila na podlagi trajanja kršitve pomnožena z množiteljem 13 za parafinske voske in 7 za stiskane parafine. Skupaj je Komisija, vključno za „vstopno pristojbino“, uporabila množitelj 14 za parafinske voske in 7 za stiskani parafin.
110. Da bi se popravile nezakonitosti, ugotovljene v točki 561 izpodbijane sodbe, in da bi znesek globe, naložene pritožnici, prilagodili tako, da bi se upoštevalo natančno trajanje njene udeležbe pri kršitvi, je Splošno sodišče množitelj, uporabljen iz naslova trajanja kršitve, določilo na 12,64 (k čemur se doda ena točka iz naslova vstopne pristojbine), kar zadeva parafinski vosek (12 let, 7 mesecev in 28 dni),(35) in na 6,53, kar zadeva stiskani parafin (6 let, 6 mesecev in 12 dni).(36) Po uporabi množitelja 1,7(37) iz naslova odvračilnega učinka je bil znesek globe določen na 121.626.710 EUR za parafinske voske in na 3.833.132 EUR za stiskani parafin, tako da je bila pritožnici naložena globa v skupnem znesku 125.459.842 EUR.
111. V obravnavani zadevi predlagam, naj se navedene faze znova izvedejo ob upoštevanju nezakonitosti v zvezi z določitvijo trajanja udeležbe pritožnice v kartelu na trgu parafinskih voskov. Ker je treba trajanje udeležbe pritožnice skrajšati na 11 let, 7 mesecev in 15 dni, je treba množitelj, ki se uporabi za znesek, določen za kršitev (torej tisti, s katerim se skupaj upoštevata trajanje kršitve in vstopna pristojbina) na tem trgu, s 13,64 zmanjšati na 12,62, kar privede do vmesnega zneska približno 66.194.974 EUR. Po uporabi množitelja 1,7 iz naslova odvračilnega učinka je treba znesek globe po mojih izračunih določiti na približno 112.531.456 EUR za parafinske voske. Po prištetju končnega zneska, določenega za stiskani parafin, to je 3.833.132 EUR, bo treba pritožnici naložiti globo v skupnem znesku približno 116.364.588 EUR.
112. Torej se predlaga, naj se pritožnici naloži globa v zaokroženem znesku 116.364.588 EUR.
VII – Stroški
113. V skladu s členom 184(2) Poslovnika o stroških odloči Sodišče, če je pritožba utemeljena in Sodišče samo dokončno odloči v sporu.
114. Iz člena 138(1) Poslovnika v povezavi s členom 184(1) tega poslovnika izhaja, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Člen 138(3) tega poslovnika še določa, da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka stranka uspe samo deloma. Vendar lahko Sodišče na podlagi iste določbe, če se zdi to glede na okoliščine v zadevi upravičeno, odloči, da ena stranka poleg svojih stroškov nosi tudi del stroškov druge stranke.
115. V obravnavani zadevi menim, da je treba glede na okoliščine zadeve v zvezi s stroški na prvi stopnji odločiti, da družba Total Raffinage Marketing nosi osem desetin svojih stroškov in plača osem desetin stroškov Komisije. Komisija nosi dve desetini svojih stroškov in plača dve desetini stroškov, ki jih je priglasila družba Total Raffinage Marketing.
116. Kar zadeva ta postopek, se predlaga, naj vsaka stranka nosi svoje stroške v zvezi s pritožbenim postopkom.
VIII – Predlog
117. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj odloči:
1. Sodba Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423) se razveljavi v delu, v katerem Splošno sodišče napačno ni upoštevalo tega, da je pritožnica 12. maja 2004 prenehala sodelovati pri kršitvi.
2. Člen 1 Odločbe Komisije C(2008) 5476 final z dne 1. oktobra 2008 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva COMP/39.181 – Voski za sveče) se razglasi za ničen v delu, v katerem upošteva sodelovanje pritožnice pri trajajočem sporazumu in/ali usklajenem ravnanju v sektorju parafinskih voskov na skupnem trgu za obdobje od 12. maja 2004 do 28. aprila 2005.
3. Znesek globe, naložene družbi Total Raffinage Marketing v členu 2 Odločbe C(2008) 5476 final, se določi na 116.364.588 EUR.
4. Kar zadeva stroške na prvi stopnji, družba Total Raffinage Marketing nosi osem desetin svojih stroškov in plača osem desetin stroškov Evropske komisije. Komisija nosi dve desetini svojih stroškov in plača dve desetini stroškov družbe Total Raffinage Marketing.
5. Vsaka stranka nosi svoje stroške, nastale v tem pritožbenem postopku.
(1) .
(2)  – T‑566/08, EU:T:2013:423, v nadaljevanju: izpodbijana sodba.
(3)  – UL C 210, str. 2 (v nadaljevanju: Smernice iz leta 2006).
(4)  – Glej zlasti sodbi Aalborg Portland in drugi/Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, EU:C:2004:6, točka 51) in Quinn Barlo in drugi/Komisija (C‑70/12 P, EU:C:2013:351, točka 26).
(5)  – Sodba Comap/Komisija (C‑290/11 P, EU:C:2012:271, točka 70 in navedena sodna praksa).
(6)  – Glej sodbo Comap/Komisija (EU:C:2012:271, točki 71 in 86 ter navedena sodna praksa).
(7)  – Glej v tem smislu sodbo Siemens in drugi/Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P in C‑498/11 P, EU:C:2013:866, točke od 128 do 130 in navedena sodna praksa).
(8)  – T‑208/08 in T‑209/08, EU:T:2011:287, točka 161.
(9)  – Sodbi Technische Unie/Komisija (C‑113/04 P, EU:C:2006:593, točka 169) in Aalborg Portland in drugi/Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P et C‑219/00 P, EU:C:2004:6, točka 260).
(10)  – Sodba Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, točka 75).
(11)  – Glej zlasti sodbo Aalborg Portland in drugi/Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P et C‑219/00 P, EU:C:2004:6, točki 81 in 82 ter navedena sodna praksa).
(12)  – Glej v tem smislu sodbo Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel/Komisija (C‑403/04 P in C‑405/04 P, EU:C:2007:52, točka 52).
(13)  – Sodbi Aalborg Portland in drugi/Komisija (EU:C:2004:6, točka 57) in Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel/Komisija (C‑403/04 P et C‑405/04 P, EU:C:2007:52, točka 51).
(14)  – C‑441/11 P, EU:C:2012:778.
(15)  – Glej v zvezi s tem sodbi Aalborg Portland in drugi/Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P et C‑219/00 P, EU:C:2004:6, točka 260) in Technische Unie/Komisija (C‑113/04 P, EU:C:2006:593, točka 169).
(16)  – Moj poudarek.
(17)  – Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja v zadevi Aalborg Portland in drugi/Komisija (C‑204/00 P, EU:C:2003:85, točke od 127 do 131).
(18)  – Moj poudarek.
(19)  – Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja v zadevi Aalborg Portland in drugi/Komisija (C‑204/00 P, EU:C:2003:85, točka 128).
(20)  – Glej v istem smislu sodbi Hüls/Komisija (C‑199/92 P, EU:C:1999:358, točka 155) in Montecatini/Komisija (C‑235/92 P, EU:C:1999:362, točka 181).
(21)  – Glej zlasti sodbo Dansk Rørindustri in drugi/Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točke od 142 do 145), sklep Adriatica di Navigazione/Komisija (C‑111/04 P, EU:C:2006:105, točke od 48 do 54) in sodbo Comap/Komisija (C‑290/11 P, EU:C:2012:271, točke od 73 do 76), kar zadeva podjetja, v zvezi s katerimi je bilo dokazano, da so se udeleževala sestankov s protikonkurenčnim ciljem.
(22)  – Glej točke od 372 do 375 izpodbijane sodbe.
(23)  – Glej točki 378 in 379 izpodbijane sodbe.
(24)  – Glej točko 380 izpodbijane sodbe.
(25)  – Zlasti gre za poseben položaj družbe Repsol in primerljivost njenega položaja v primerjavi s položajem pritožnice. Splošno sodišče je tako navedlo, da drugače kakor za družbo Repsol ni bilo ugotovljeno, da bi pritožnici po 4. avgustu 2004 prenehali pošiljati uradna vabila na tehnične sestanke, in da so bile za njenega predstavnika celo rezervirane sobe (glej zlasti točke od 385 do 388 izpodbijane sodbe).
(26)  – Sodba Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, točka 72).
(27)  – Sodba Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, točka 75).
(28)  – Glej sodbo The Rank Group (C‑259/10 in C‑260/10, EU:C:2011:719, točka 62 in navedena sodna praksa).
(29)  – Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205).
(30)  – Sodba Kone in drugi/Komisija (C‑510/11 P, EU:C:2013:696, točka 28).
(31)  – Sodba Komisija/Verhuizingen Coppens (EU:C:2012:778, točka 79 in navedena sodna praksa).
(32)  – Glej zlasti sodbo Komisija/Parker Hannifin Manufacturing in Parker-Hannifin (C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, točki 74 in 76 ter navedena sodna praksa).
(33)  – Glej točke 561, 566 in 567 izpodbijane sodbe.
(34)  – Ob upoštevanju vrednosti letne prodaje na zadevnih trgih, ki je predstavljala 31.133.865 EUR (od tega 1.993.620 EUR za stiskani parafin) (glej točko 640 obrazložitve sporne odločbe in točko 13 izpodbijane sodbe), ta zneska znašata 5.245.244 EUR (za trg parafinskega voska) in 299.043 EUR (za trg stiskanega parafina).
(35)  – Torej približno 71.545.123 EUR.
(36)  – Torej 1.952.750,79 EUR.
(37)  – Z uporabo tega množitelja za vsakega od navedenih zneskov dobimo zneska v višini približno 121.626.717,87 EUR in 3.319.676,34 EUR. Vendar sta bila ta zneska določena na 121.626.710 in 3.833.132 EUR.