62018CC0080
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
GERARDA HOGANA,
predstavljeni 8. maja 2019 (
1
)
Združene zadeve od C‑80/18 do C‑83/18
Asociación Española de la Industria Eléctrica (UNESA) (C‑80/18),
Endesa Generación, SA (C‑82/18)
proti
Administración General del Estado,
Iberdrola Generación Nuclear SAU (C‑80/18 in C‑82/18)
in
Endesa Generación, SA (C‑81/18),
Iberdrola Generación Nuclear SAU (C‑83/18)
proti
Administración General del Estado (C‑81/18 in C‑83/18)
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija))
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Člen 191 PDEU – Načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ – Direktiva 2009/72/ES – Skupna pravila notranjega trga z električno energijo – Člen 3(1) in (2) – Načelo prepovedi diskriminacije – Direktiva 2005/89/ES – Financiranje primanjkljaja tarifnih prihodkov – Davki, ki jih plačujejo izključno podjetja, ki uporabljajo jedrsko energijo za proizvodnjo električne energije“
I. Uvod
1.
Zadevni predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago člena 191(2) PDEU, člena 3(1) in (2) Direktive 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES, (
2
) členov 3 in 5 Direktive 2005/89/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. januarja 2006 o ukrepih za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe z električno energijo in naložb v infrastrukturo (
3
) ter členov 20 in 21 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije (v nadaljevanju: Listina).
2.
Predlogi so bili vloženi v okviru spora med Asociación Española de la Industria Eléctrica (špansko združenje za električno industrijo, v nadaljevanju: Unesa), Endesa Generación (v nadaljevanju: Endesa) in Iberdrola Generación nuclear SA (v nadaljevanju: Iberdrola) na eni strani ter Administración General del Estado (splošna državna uprava, Španija) na drugi glede veljavnosti davkov na proizvodnjo izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov pri proizvodnji električne energije v jedrskih elektrarnah ter na skladiščenje takega goriva in odpadkov.
3.
Ti predlogi Sodišču omogočajo, da pojasni področje uporabe Direktive 2009/72 in obveznosti, naložene državi članici v zvezi z izvajanjem davčne pristojnosti v zadevah, ki jih ureja ta direktiva. Natančneje, eno ključnih vprašanj, ki izhaja iz tega predloga, je, ali je za določbe člena 3(1) Direktive 2009/72 o prepovedi diskriminacije mogoče šteti, da se uporabljajo za ukrep obdavčevanja, ki ga je sprejela Kraljevina Španija leta 2012.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Direktiva 2009/72
4.
Člen 1 Direktive 2009/72 je naslovljen „Vsebina in področje uporabe“. Določa, da ta direktiva „določa skupna pravila za proizvodnjo, prenos, distribucijo in dobavo električne energije, ki vključujejo določbe za varstvo potrošnikov, namenjena pa so izboljšanju in integraciji konkurenčnih trgov z električno energijo v Skupnosti. Določa pravila glede organiziranja in delovanja elektroenergetskega sektorja, odprt dostop do trga, merila in postopke, ki se uporabljajo pri javnih razpisih in izdaji energetskih dovoljenj ter obratovanju sistemov. Določa tudi obveznosti glede univerzalnih storitev in pravice odjemalcev električne energije ter pojasnjuje obveznosti glede konkurence.“
5.
V skladu s členom 2(1) Direktive 2009/72 „proizvodnja“ pomeni proizvodnjo električne energije.
6.
Člen 3 Direktive 2009/72 je naslovljen „Obveznosti javnih storitev in varstvo odjemalcev“. V prvih dveh odstavkih določa:
„1.   Države članice na podlagi svoje institucionalne organiziranosti in ob ustreznem upoštevanju načela subsidiarnosti zagotavljajo, da elektroenergetska podjetja brez poseganja v odstavek 2 delujejo skladno z načeli te direktive z namenom oblikovanja konkurenčnega, zanesljivega in z okoljskega vidika trajnega trga z električno energijo ter teh podjetij ne diskriminirajo glede pravic ali obveznosti.
2.   Ob popolnem upoštevanju ustreznih določb Pogodbe, zlasti člena [106 PDEU], lahko države članice v splošnem gospodarskem interesu naložijo podjetjem, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, obveznosti javnih storitev, ki se lahko nanašajo na zanesljivost, vključno z zanesljivostjo oskrbe, na rednost, kakovost in ceno oskrbe in na varovanje okolja, ki vključuje učinkovito rabo energije, energije iz obnovljivih virov in varstvo podnebja. Take obveznosti so jasno določene, pregledne, nediskriminatorne in preverljive ter elektroenergetskim podjetjem v Skupnosti zagotavljajo enak dostop do nacionalnih potrošnikov. V zvezi z zanesljivostjo oskrbe, učinkovito rabo energije/uravnavanjem povpraševanja in za uresničitev okoljskih ciljev ter ciljev v zvezi z energijo iz obnovljivih virov, navedenih v tem odstavku, lahko države članice uvedejo dolgoročno načrtovanje in pri tem upoštevajo možnost želje tretjih strani za dostop do sistema.“
2. Direktiva 2005/89
7.
Člen 3(1) in (4) Direktive 2005/89 določa:
„1.   Države članice zagotovijo visoko stopnjo zanesljivosti oskrbe z električno energijo s sprejetjem potrebnih ukrepov za zagotovitev stabilnih naložbenih razmer ter z opredelitvijo vloge in odgovornosti pristojnih organov, vključno z regulatornimi organi, kjer je to potrebno, ter vseh zadevnih udeležencev na trgu in z objavo informacij o tem.
[…]
4.   Države članice zagotovijo, da ukrepi, sprejeti v skladu s to direktivo, niso diskriminatorni ter da ne predstavljajo nesorazmernih obremenitev za udeležence na trgu, vključno z novimi udeleženci na trgu in podjetji z majhnim tržnim deležem […]“
8.
Člen 5(1) Direktive 2005/89 določa, da „[d]ržave članice sprejmejo ustrezne ukrepe za vzdrževanje ravnotežja med povpraševanjem po električni energiji in razpoložljivimi proizvodnimi zmogljivostmi“.
B.
Španska zakonodaja
9.
Preambula Ley 15/2012, de 27 de diciembre, de medidas fiscales para la sostenibilidad energética (zakon 15/2012 z dne 27. decembra 2012 o davčnih ukrepih za energetsko trajnost) (
4
) določa:
„I.
Cilj tega zakona je prilagoditi naš davčni sistem za učinkovitejšo in okolju prijaznejšo uporabo in trajnostni razvoj…
[…]
Osnovni temelj tega zakona je člen 45 ustave, v skladu s katerim je zaščita okolja eno vodilnih načel socialnih in gospodarskih politik. En od poudarkov te davčne reforme je tako internalizirati okoljske stroške, ki izhajajo iz proizvodnje električne energije in skladiščenje izrabljenega jedrskega goriva ali radioaktivnih odpadkov. Na ta način mora [ta] zakon služiti kot spodbuda za izboljšanje naših ravni energetske učinkovitosti in hkrati zagotavljati boljše upravljanje naravnih virov ter nadalje krepiti nov model trajnostnega razvoja, tako z gospodarskega in socialnega kot tudi okoljskega vidika.
[…]
V ta namen ta zakon ureja tri nove davke: davek na vrednost proizvodnje električne energije, davek na proizvodnjo izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov pri proizvodnji električne energije v jedrskih elektrarnah ter davek na skladiščenje izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov v centraliziranih obratih […]
III.
[…]
Proizvodnja električne energije z uporabo jedrske energije pomeni, da družba sprejme številna bremena in obveznosti zaradi posebnih značilnosti te vrste energije, katere gospodarski vpliv je težko določiti. Družba mora prevzeti številne obveznosti, ki izvirajo iz posebnih vidikov te proizvodnje, kot so upravljanje proizvedenih radioaktivnih odpadkov in možna uporaba materialov za nemiroljubne namene.
[…] Ocena skupnih stroškov razgradnje jedrskih elektrarn in končno upravljanje z radioaktivnimi odpadki še vedno predstavljata precejšnje negotovosti, ki bodo navsezadnje po prenehanju delovanja jedrskih elektrarn vplivale na družbo, zlasti z vidika končnega upravljanja z izrabljenim jedrskim gorivom in visoko radioaktivnimi odpadki.
Zato je treba zaradi dolge življenjske dobe nekaterih radioaktivnih odpadkov, ki traja več generacij, po končnem upravljanju z njimi sprejeti potrebne ukrepe za preprečevanje tega, da bi zunanji dejavnik povzročil njihovo sproščanje v okolje ali druge neželene učinke, kar bo zahtevalo dolgoročno institucionalno spremljanje, za katerega bo odgovorna država.
Druga posebnost panoge proizvodnje jedrske energije je uporaba in proizvodnja materialov, ki jih je treba strogo nadzorovati, da se preprečijo njihova uporaba v nemiroljubne namene ali druga z njimi povezana zlonamerna dejanja, kar […] Španijo sili, da sprejme odgovornost za to in zagotovi sredstva za njihovo obvladovanje.
Država mora zato zagotoviti potrebna sredstva za ohranitev izvedljivosti obstoječih načrtov za izredne razmere.
Ob upoštevanju navedenega je primerno uvesti davek na proizvodnjo izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov v jedrskih objektih in na njihovo skladiščenje v centraliziranih obratih, da se nadomestijo stroški, ki jih mora nositi družba zaradi te proizvodnje.
[…]“
10.
Člen 12 zakona 15/2012 določa:
„Vrsta: davek na proizvodnjo izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov pri proizvodnji električne energije v jedrskih elektrarnah ter davek na skladiščenje izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov v centraliziranih obratih sta neposredna realna davka, ki se obračunavata na dejavnosti, ki so vključno z zadevnimi obdavčljivimi dogodki opredeljene v členih 15 in 19 tega zakona.“
11.
Člen 15 zakona 15/2012 določa:
„Obdavčljivi dogodek za davek je proizvodnja izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov pri proizvodnji električne energije v jedrskih elektrarnah.“
12.
Člen 19 zakona 15/2012 določa:
„Obdavčljivi dogodek za davek je dejavnost skladiščenja izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov v centraliziranem obratu.
Za namene tega davka pomeni skladiščenje izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov vsakršno dejavnost, s katero se ti začasno ali trajno imobilizirajo na kakršen koli način, centraliziran obrat pa pomeni obrat, ki lahko skladišči ta material iz različnih obratov ali različnega izvora.“
13.
Druga dodatna določba zakona 15/2012, ki se nanaša na stroške elektroenergetskega sistema, določa:
„Vsako leto se s splošnimi finančnimi zakoni države za financiranje stroškov elektroenergetskega sistema, določenih v členu 16 Ley 54/1997, de 27 de noviembre, del Sector Eléctrico (zakon št. 54/1997 z dne 27. novembra 1997 o elektroenergetskem sektorju), dodeli znesek, ki je enak vsoti: (a) ocene letnih zneskov, ki jih država pobere iz naslova dajatev in taks, vključenih v ta zakon; (b) ocenjenih prihodkov, ustvarjenih z dražbo pravic do emisije toplogrednih plinov, v višini največ 500 milijonov EUR.“
III. Dejansko stanje spora o glavni stvari
14.
Kasacijske pritožnice v postopku v glavni stvari so podjetja, ki proizvajajo električno energijo, zlasti jedrskega izvora. Pri Audiencia Nacional (državno višje sodišče, Španija) so vložile tožbo zoper odlok, ki potrjuje obrazce, potrebne za izkazovanje in plačilo davkov na proizvodnjo izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov pri proizvodnji električne energije v jedrskih elektrarnah ter na skladiščenje takega izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov v centraliziranih obratih (v nadaljevanju: davki na jedrske odpadke). Njihov glavni očitek je, da ta oblika obdavčitve dejansko pomeni obliko posebne obdavčitve proizvajalcev jedrske energije, ki izkrivlja španski trg električne energije in bi morala šteti za nezakonito, in sicer tako z vidika nacionalnega ustavnega prava kot prava Unije.
15.
Po zavrnitvi njihovih tožb so te družbe 30. oktobra 2014 vložile kasacijsko pritožbo pri predložitvenem sodišču.
16.
Po navedbah nacionalnega sodišča je cilj teh davkov na jedrske odpadke povečanje obsega prihodkov finančnega sistema električne energije, tako da proizvajalci jedrske energije plačajo večji delež za financiranje „primanjkljaja tarifnih prihodkov“ (
5
) kot drugi proizvajalci energije.
17.
Po mnenju tega sodišča to, da se nekatera podjetja brez objektivne utemeljitve obdavčijo zaradi njihovega načina proizvodnje, izkrivlja prosto konkurenco na trgu električne energije, čeprav ta dajatev ni neposredno povezana s proizvodnjo električne energije ali proizvedeno električno energijo, ampak z gorivom in odpadki ter skladiščenjem sredstev, ki se za to uporabljajo. Poleg tega bi lahko bilo takšno neenako obravnavanje v nasprotju s pravom Unije, če bi se ugotovilo, da uvedba davkov ne temelji na varstvu okolja in da so bile uvedeni zgolj iz razlogov, povezanih s primanjkljajem tarifnih prihodkov.
18.
S sklepom z dne 12. aprila 2016 je predložitveno sodišče odredilo, da se vprašanje o neustavnosti teh davkov predloži Tribunal Constitucional (ustavno sodišče, Španija), ker bi lahko kršili načelo ekonomske zmogljivosti iz člena 31(1) Constitución española (španska ustava). Vendar je Tribunal Constitucional (ustavno sodišče) razsodilo, da vprašanje o neustavnosti ni dopustno, ker je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) izrazilo dvome o skladnosti nacionalne zakonodaje s pravom Unije in bi bilo zato treba najprej postaviti vprašanje za predhodno odločanje.
IV. Predlog za sprejetje predhodne odločbe in postopek pred Sodiščem
19.
V teh okoliščinah je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ iz člena 191(2) [PDEU] v povezavi s členoma 20 in 21 [Listine], ki določata temeljni načeli enakosti in prepovedi diskriminacije, ki se odražata v členu 3(1) in (2) Direktive 2009/72, katerega cilj je med drugim vzpostaviti konkurenčen in nediskriminatoren trg električne energije, na katerega se lahko poseže le zaradi splošnega gospodarskega interesa, kamor spada varstvo okolja, nasprotuje uvedbi nekaterih davkov, ki bremenijo izključno podjetja, ki proizvajajo električno energijo in uporabljajo jedrsko energijo, kadar glavni cilj takšnih davkov ni varovanje okolja, ampak povečanje dohodkov finančnega sistema električne energije, tako da ta podjetja v primerjavi z drugimi podjetji, ki izvajajo isto dejavnost, nosijo večjo obremenitev pri financiranju primanjkljaja tarifnih prihodkov?
2.
Ali evropska zakonodaja na konkurenčnem in nediskriminatornem trgu električne energije dovoljuje uvedbo okoljskih davkov, ki ob upoštevanju preambule zakona temeljijo na onesnaževanju, ki je značilno za jedrsko dejavnost, ne da bi se določila konkretna ureditev, tako da za davek na proizvodnjo izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov ni zavezujoče zakonske določbe, ki bi urejala, katere stroške je treba kriti, in prav tako ni zavezujoče zakonske določbe glede skladiščenja radioaktivnih odpadkov, saj so stroški upravljanja in skladiščenja že pokriti z drugimi dajatvami, pri tem pa ni jasno določen namen porabe prihodkov od teh davkov, navedena podjetja pa morajo prevzeti odgovornost tretjih do višine 1200 milijonov?
3.
Ali se izpolni zahteva iz člena 3(2) [Direktive 2009/72], naj bodo obveznosti, ki jih je treba naložiti na podlagi splošnega gospodarskega interesa, kamor spada varstvo okolja, jasno določene, pregledne, nediskriminatorne in preverljive, kadar okoljski cilji in značilnosti okoljskih davkov niso podrobno urejeni z zavezujočimi zakonskimi določbami?
4.
Ali načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ iz člena 191(2) [PDEU], načeli enakosti in prepovedi diskriminacije iz členov 20 in 21 [Listine] ter člena 3 in 5 Direktive 2005/89 s tem, da želijo zagotoviti ‚pravilno delovanje notranjega trga z električno energijo‘ in pozivajo države članice, naj zagotovijo ‚da ukrepi, sprejeti v skladu s to direktivo, niso diskriminatorni ter ne prestavljajo nesorazmernih obremenitev za udeležence na trgu‘, nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki financiranje primanjkljaja v tarifnih prihodkih prenese na vsa podjetja v sektorju električne energije, vendar pa jedrskim elektrarnam (ki niso hidroelektrarne, ki štejejo med uporabnike obnovljivih naravnih virov) naloži posebej visoka davčna bremena, tako da imajo večjo davčno obremenitev kot druga podjetja, ki delujejo na trgu električne energije in niso zavezana za plačilo teh dajatev, čeprav nekatera med njimi bolj onesnažujejo, te dajatve pa utemeljuje z varstvom okolja zaradi nevarnosti in negotovosti jedrske dejavnosti, ne da bi opredelila stroške ali določila, naj se ti davki uporabijo za varstvo okolja, čeprav sta upravljanje in skladiščenje odpadkov že pokrita z drugimi dajatvami, jedrske elektrarne pa odškodninsko odgovarjajo tretjim, v delu, v katerem ta ureditev izkrivlja konkurenco, ki se zahteva na liberaliziranem notranjem trgu, saj daje prednost drugim proizvajalcem električne energije, ki niso zavezani za plačilo teh okoljskih davkov, če uporabljajo vire, ki proizvedejo več onesnaževanja?
5.
Ali člen 191(2) [PDEU], in sicer načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘, nasprotuje davku na proizvodnjo izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov pri proizvodnji električne energije v jedrskih elektrarnah, za katerega plačilo je zavezan le sektor proizvodnje električne energije iz jedrskih virov, izključeni pa so vsi drugi sektorji, ki bi lahko proizvedli take odpadke, tako da druga podjetja, ki opravljajo dejavnost, pri kateri se uporabljajo jedrske surovine ali viri, davkov ne plačujejo, čeprav vplivajo na vidik okolja, ki ga je treba zaščititi?“
20.
Pisna stališča so vložile kasacijske pritožnice v postopku v glavni stvari, španska vlada in Evropska komisija. Poleg tega so vse ustno predstavile svoje navedbe na obravnavi 28. februarja 2018.
V. Presoja
21.
Kot je zahtevalo Sodišče, bom v teh sklepnih predlogih svoja stališča omejil na prvi dve vprašanji, ki sta predmet predloga Tribunal Supremo (vrhovno sodišče). Vprašanji bom preučil do te mere, kolikor se nanašata na razlago člena 3(1) Direktive 2009/72, saj druge določbe, na katere se predložitveno sodišče sklicuje v utemeljitev v teh vprašanjih, niso dopustne ali potrebne.
22.
Prvič, razlaga člena 3(2) Direktive 2009/72 je predmet tretjega vprašanja. Drugič, razlaga členov 20 in 21 Listine ni potrebna, saj je načelo prepovedi diskriminacije praktično izraženo na področju trga z električno energijo v členu 3(1) Direktive 2009/72. Tretjič, spomniti je treba, da člen 191(2) PDEU določa, da je cilj okoljske politike Unije doseči visoko raven varstva in da ta politika temelji zlasti na načelu „plača povzročitelj obremenitve“. Ta določba torej določa zgolj opredelitev splošnih okoljskih ciljev Evropske unije, saj je v členu 192 PDEU zakonodajalcu EU zaupano, da odloči o tem, katere ukrepe je treba sprejeti za dosego teh ciljev. Kot sta pravilno poudarili španska vlada in Komisija, ker se člen 191(2) PDEU, ki določa načelo „plača povzročitelj obremenitve“, nanaša na ukrepanje na ravni Unije, se posamezniki ne morejo sklicevati na to določbo, da bi izključili uporabo nacionalne zakonodaje, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki ureja področje, ki spada k okoljski politiki, če ne velja noben predpis Unije, ki je bil sprejet na podlagi člena 192 PDEU in ki posebej vključuje zadevni položaj. (
6
) Opozoriti je treba, da niti Direktiva 2009/72 niti Direktiva 2005/89 (na katero se predložitveno sodišče prav tako sklicuje) nista bili sprejeti na podlagi člena 175 ES, ki je zdaj člen 192 PDEU.
23.
V teh okoliščinah menim, da je na prvi dve vprašanji mogoče odgovoriti skupaj, ob upoštevanju, da nacionalno sodišče s tema vprašanjema v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 2009/72 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero se naložijo davki na proizvodnjo in skladiščenje jedrskega goriva in odpadkov, in sicer le elektroenergetskim podjetjem, ki uporabljajo jedrsko energijo, in katerih glavni cilj ni varstvo okolja, temveč povečanje obsega prihodkov kot nadomestilo za primanjkljaj tarifnih prihodkov.
A.
Področje uporabe Direktive 2009/72
24.
Najprej je treba preučiti uporabo Direktive 2009/72 za davke, kot so davki na jedrske odpadke iz postopka v glavni stvari.
25.
Kot trdi španska vlada, ta direktiva zgolj vzpostavlja skupna pravila za organizacijo notranjega trga z električno energijo in ne vpliva na davčno pristojnost držav članic. Španska vlada zatrjuje, da so bili davki, obravnavani v postopku v glavni stvari, sprejeti na podlagi te pristojnosti.
26.
Kasacijske pritožnice nasprotno trdijo – predložitveno sodišče pa se zdi, da se z njimi strinja – da davki na jedrske odpadke vplivajo, čeprav le posredno, na dostop proizvajalcev električne energije v jedrskih elektrarnah do trga z električno energijo enakopravno s proizvajalci električne energije v elektrarnah drugih vrst. Tako naj bi ti davki neizogibno vplivali na stroške prvonavedenih podjetij, kar bi nato lahko vplivalo na njihovo udeležbo na trgu z električno energijo z vidika enakih konkurenčnih pogojev. Nacionalna zakonodaja z uvedbo davkov na proizvodnjo izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov pri proizvodnji električne energije v jedrskih elektrarnah ter na skladiščenje takega izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov v centraliziranih obratih nalaga obveznosti proizvajalcem jedrske energije, ki delujejo na trgu z električno energijo, zato naj bi lahko spadala na področje uporabe Direktive 2009/72, katere namen je vzpostaviti skupna pravila v okviru tega trga.
27.
S to zadnjo razlago področja uporabe Direktive 2009/72 se ne strinjam iz naslednjih razlogov.
28.
Področje uporabe pravila prava Unije se določi z običajnimi metodami razlage, ki jih je sprejelo Sodišče. To pomeni, da je treba preučiti besedilo, sistematiko in cilje Direktive 2009/72. (
7
)
29.
Prvič, člen 1 Direktive določa, da „ta direktiva določa skupna pravila za proizvodnjo, prenos, distribucijo in dobavo električne energije, ki vključujejo določbe za varstvo potrošnikov, namenjena pa so izboljšanju in integraciji konkurenčnih trgov z električno energijo v Skupnosti“. (
8
)
30.
Opredelitev področja uporabe Direktive se s tem besedilom morda zdi široka, saj vključuje celotno „življenjsko dobo“ električne energije, vse od proizvodnje do oskrbe potrošnika. Vendar pa zakonodajalec ta proces obravnava s posebnega vidika, in sicer izboljšanja in integracije konkurenčnih trgov z električno energijo v Uniji.
31.
Drugič, tudi če se s to direktivo uresničuje širši krog ciljev, kot sta varstvo potrošnikov in varstvo okolja, (
9
) je notranji trg „ključni cilj“. (
10
) Poudarek je še vedno na čezmejnem dostopu novih ponudnikov različnih energetskih virov in novih ponudnikov proizvodnje električne energije. (
11
) Kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 59 Direktive 2009/72, bi „[e]den glavnih ciljev te direktive […] moral biti razvoj pravega notranjega trga z električno energijo […] prek povezanega omrežja po vsej Skupnosti“. Drugače povedano, cilji Direktive 2009/72 so zlasti vzpostavitev odprtega in konkurenčnega notranjega trga z električno energijo, ki potrošnikom omogoča svobodno izbiro dobaviteljev, dobaviteljem pa, da svoje proizvode svobodno dobavljajo svojim odjemalcem, zagotavljanje enakovrednih pogojev na tem trgu ter zagotovitev zanesljive oskrbe z električno energijo in trajnostne politike o podnebnih spremembah. (
12
)
32.
Tretjič, davki na jedrske odpadke, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, ne zadevajo proizvodnje ali porabe električne energije, ampak izrabljeno jedrsko gorivo in radioaktivne odpadke pri proizvodnji električne energije (ter skladiščenje takega jedrskega goriva in odpadkov). Seveda bi bilo očitno mogoče trditi, da so izrabljeno jedrsko gorivo in radioaktivni odpadki sestavni del postopka proizvodnje jedrske energije. (
13
) Vendar to ni zadosten razlog, da spadajo na področje uporabe Direktive 2009/72.
33.
Izraz „proizvodnja“, ki se uporablja v členu 1 Direktive 2009/72 in je v členu 2(1) opredeljen kot „proizvodnja električne energije“, je namreč podrobneje razdelan v poglavju III. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je pojem „proizvodnje“ omejen na pravila, ki urejajo gradnjo novih proizvodnih zmogljivosti, in razpisni postopek za nove zmogljivosti.
34.
Poleg tega – in morda tudi najpomembneje – tudi če bi bilo treba sprejeti, da lahko davek, kot so davki na jedrske odpadke, vpliva na dostop proizvajalcev jedrske energije do trga z električno energijo, Direktiva 2009/72 ne vsebuje pravil s področja obdavčitve.
35.
To ne bi moglo biti drugače, saj je bila Direktiva 2009/72 sprejeta na podlagi člena 95(1) ES (postal člen 114 PDEU) v skladu s postopkom iz člena 251 ES, drugi odstavek člena 95 ES pa je določal, da se prvi odstavek ne uporablja za davčne določbe.
36.
Volja držav članic, da ohranijo pristojnost za obdavčevanje na področju električne energije, je od sprejetja Lizbonske pogodbe postala še bolj jasna. Medtem ko člen 194(2) PDEU določa, da se ukrepi za doseganje cilja energetske politike Unije sprejmejo po rednem zakonodajnem postopku, namreč tretji odstavek tega člena določa, da Svet ravna po posebnem zakonodajnem postopku soglasno in po posvetovanju z Evropskim parlamentom, kadar so ukrepi „predvsem davčnega značaja“.
37.
Zato menim, da je področje uporabe Direktive 2009/72, kot sem že navedel, omejeno na proizvodnjo, prenos, distribucijo ali dobavo električne energije. V tem okviru je vprašanje davčne harmonizacije vsekakor pomembno. V zvezi s tem je bil na ravni Unije sprejet zakonodajni ukrep. Drži, da člen 3(1) Direktive 2009/72 določa le pravilo prepovedi diskriminacije. Vendar ga je treba šteti za harmonizacijski ukrep, saj predpisuje pravilo uporabe iz prava Unije.
38.
Ker pa Unija v skladu s členom 95(1) ES (postal člen 114 PDEU) ni imela pristojnosti za sprejetje takega davčnega ukrepa, člen 3(1) Direktive 2009/72, če bi se uporabljal za nacionalne davčne ukrepe, po definiciji ne bi bil zakonit. Zato je nujno, da se ta zakonodajna določba razlaga ožje, kot bi morda izhajalo iz splošnosti njenega izrazoslovja. Vsak drugačen zaključek bi pomenil širitev področja uporabe Direktive in bi po mojem mnenju zahteval izvajanju davčne pristojnosti Unije, pri čemer pa ta te pristojnosti preprosto nima. Če je torej treba Direktivo razumeti tako, da se na njeni podlagi to načelo prepovedi diskriminacije uporablja za davke na trgu z električno energijo, je treba šteti, da je v bistvu davčni ukrep, za katerega Unija glede na člen 114 PDEU ni imela pristojnosti.
39.
Glede na vse navedeno moram ugotoviti, da je treba člen 3(1) Direktive 2009/72 razlagati tako, da se ne uporablja za davke, kot so ti iz postopka v glavni stvari.
B.
Podredno: vprašanje diskriminacije
40.
Če se Sodišče ne bi strinjalo s to razlago področja uporabe Direktive 2009/72 in bi ugotovilo, da se ta direktiva uporablja za davke na jedrske odpadke, zdaj predlagam, da se podredno preuči, ali je treba člen 3(1) Direktive 2009/72 razlagati tako, da nasprotuje davkom, kot jih je sprejela Kraljevina Španija v obravnavani zadevi. V preostanku teh sklepnih predlogov tako izhajam iz predpostavke – v nasprotju z mojim stališčem – da se člen 3(1) Direktive 2009/72 uporablja v obravnavani zadevi.
1. Področje uporabe člena 3(1) Direktive 2009/72 in obveznosti javnih storitev
41.
V skladu s členom 3(1) Direktive 2009/72 „[d]ržave članice na podlagi svoje institucionalne organiziranosti in ob ustreznem upoštevanju načela subsidiarnosti zagotavljajo, da elektroenergetska podjetja brez poseganja v odstavek 2 delujejo skladno z načeli te direktive z namenom oblikovanja konkurenčnega, zanesljivega in z okoljskega vidika trajnega trga z električno energijo ter teh podjetij ne diskriminirajo glede pravic ali obveznosti“. (
14
)
42.
Čeprav je ta člen naslovljen „Obveznosti javnih storitev in varstvo odjemalcev“, menim, da prepoved diskriminacije iz prvega odstavka člena 3(1) ni omejena na področje „obveznosti javnih storitev“ ali varstva odjemalcev.
43.
Prvič, obseg tega člena je veliko širši kot njegov naslov. Državam članicam seveda omogoča, da podjetjem, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, v splošnem gospodarskem interesu naložijo obveznosti javnih storitev, (
15
) in določa ukrepe v korist potrošnikov, kot so na primer obveznosti obveščanja. (
16
) Vendar pa tudi zahteva, da države članice izvajajo druge ukrepe, ki so na primer namenjeni uresničevanju ciljev glede socialne in gospodarske kohezije ter varstva okolja ali zagotavljanju, da obstaja neodvisen mehanizem, kot je varuh pravic odjemalcev energije ali organ za potrošnike, za učinkovito obravnavanje pritožb in za izvensodno reševanje sporov. (
17
)
44.
Drugič, kot je Sodišče že razsodilo v zvezi s prejšnjo direktivo o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo, (
18
) so določbe, ki se nanašajo na načelo prepovedi diskriminacije v tej direktivi, „poseben izraz splošnega načela enakosti“. (
19
)
45.
Ob upoštevanju navedenih preudarkov menim – če se za davke, kot so davki na jedrske odpadke, uporablja Direktiva 2009/72 – da se zanje uporablja tudi člen 3(1) te direktive kot poseben izraz splošnega načela enakosti.
2. Diskriminacija
46.
V skladu z ustaljeno sodno prakso prepoved diskriminacije zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je taka obravnava objektivno utemeljena. (
20
) Različno obravnavanje je utemeljeno, če temelji na objektivnem in razumnem merilu, torej če je povezano z zakonitim in dopustnim ciljem, ki se želi uresničiti z zadevno zakonodajo, in je ta različnost sorazmerna s ciljem, ki se z zadevnim obravnavanjem želi doseči. (
21
)
47.
Za opredelitev položajev kot „podobni“ ali „različni“, jih je treba obravnavati ob upoštevanju ciljev zadevnega ukrepa. (
22
) Kot namreč Sodišče dosledno trdi, „je treba zahtevo po primerljivosti položajev pri ugotavljanju obstoja kršitve načela enakega obravnavanja presojati glede na vse značilnosti teh položajev ter zlasti ob upoštevanju namena in cilja nacionalne zakonodaje, ki uvaja zadevno razlikovanje“. (
23
)
48.
Drži, da se v položaju, v katerem ni sporno splošno načelo enakega obravnavanja, temveč je sporna določba, ki daje vsebino temu načelu, lahko pojavi vprašanje, ali bi bilo treba primerljivost obeh položajev oceniti ob upoštevanju cilja, ki izhaja iz te določbe, namesto ob upoštevanju nacionalne zakonodaje, iz katere izhaja domnevna diskriminacija.
49.
Menim, da je odgovor na to vprašanje odvisen od tega, kako je načelo enakega obravnavanja obravnavano v določbi, ki daje vsebino temu načelu. Če slednja izrecno določa, da je treba dve kategoriji oseb obravnavati enako, morajo nacionalna sodišča šteti, da so njihovi položaji primerljivi. Vendar če direktiva navaja le, da države članice ne smejo razlikovati v okviru določene kategorije oseb, te države članice ne smejo obravnavati vseh oseb, kot da so v enakem položaju, temveč morajo zagotoviti, da pri izvajanju svoje normativne pristojnosti ne ustvarjajo samovoljnega razlikovanja in tako ohranijo vsebino enakega obravnavanja.
50.
Ker člen 3(1) ne določa enakega obravnavanja vseh proizvajalcev električne energije, temveč določa, da „[d]ržave članice […] [elektroenergetskih] podjetij ne diskriminirajo glede pravic ali obveznosti“, v obravnavani zadevi menim, da je treba primerljivost položajev določiti le ob upoštevanju predmeta nacionalne zakonodaje in želenega cilja.
51.
Zato je treba določiti, ali je položaj jedrskih elektrarn primerljiv s položajem drugih proizvajalcev električne energije glede na cilj zadevne nacionalne zakonodaje.
52.
V skladu s preambulo zakona 15/2012 je uvedba davkov na jedrske odpadke utemeljena s posebnostjo proizvodnje električne energije v jedrskih elektrarnah iz okoljskih in varnostnih vidikov.
53.
V tem okviru bi poudaril, da je Sodišče v sodbi Kernkraftwerke Lippe‑Ems že razsodilo, da „vrste proizvodnje električne energije, pri katerih se ne uporablja jedrsko gorivo, […] ob upoštevanju cilja tega sistema nikakor niso v dejanskem in pravnem položaju, ki bi bil primerljiv s položajem tistih vrst proizvodenj električne energije, pri katerih se uporablja jedrsko gorivo, saj so zadnjenavedene edine, ki ustvarjajo radioaktivne odpadke, ki nastanejo zaradi te uporabe“. (
24
) Opozoriti je treba, da se je z nacionalnim pravilom, obravnavanim v prejšnji zadevi, uresničeval podoben cilj kot z davki na jedrske odpadke, ki se obravnavajo v tej zadevi, saj je šlo za davek na uporabo jedrskega goriva za komercialno proizvodnjo električne energije, ki je v okviru proračunske konsolidacije v skladu z načelom onesnaževalec plača prispeval k zmanjšanju bremena, ki ga je za nemški zvezni proračun pomenila nujna prenova konkretnega rudnika, v katerem so se skladiščili radioaktivni odpadki, nastali zaradi uporabe jedrskega goriva. (
25
)
54.
Čeprav je to razlogovanje Sodišča v zadevi Kernkraftwerke Lippe‑Ems opravljeno v delu sodbe, ki se nanaša na združljivost nacionalne ureditve s členom 107 PDEU, ne vidim razloga, zakaj ugotovitve Sodišča glede primerljivosti položajev proizvajalcev električne energije z vidika okoljskega vpliva ne bi veljale tudi v obravnavani zadevi. Prav tako se nanaša na davke na uporabo jedrskega goriva (glede na to, da davki na jedrske odpadke zadevajo izrabljeno jedrsko gorivo in radioaktivne odpadke), ki so jih spodbudili pomisleki glede, med drugim, okoljskih in varnostnih težav, povezanih s tovrstnimi odpadki.
55.
Glede na vse predhodne ugotovitve se strinjam s stališčem Komisije in menim, da jedrska energija ni v primerljivem položaju kot drugi viri električne energije z vidika varovanja okolja zaradi vključenih posebnih tveganj za zdravje in varnost, zlasti pri obdelavi in skladiščenju nastalih jedrskih odpadkov. Vendar to samo po sebi ni nujno odločilen preudarek, ker je dejanska naloga predložitvenega sodišča v takih okoliščinah oceniti, ali je, ob upoštevanju polja proste presoje države v takih zadevah, to različno davčno obravnavanje resnično mogoče utemeljiti s sklicevanjem na posebne in značilne okoljske in varnostne težave, povezane s proizvodnjo jedrske energije.
56.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da Sodišče v okviru predlogov za sprejetje predhodne odločbe ni pristojno za odločanje o veljavnosti ali razlagi določbe nacionalne zakonodaje, kar bi veljalo v skladu s členom 258 PDEU. Nacionalno sodišče, ki je edino pristojno za presojo dejanskega stanja iz spora o glavni stvari in za razlago nacionalne zakonodaje, mora nazadnje presoditi, ali gre za tak primer. Vendar pa je v okviru predloga za predhodno odločanje Sodišče, ki je bilo pozvano, naj nacionalnemu sodišču poda koristne odgovore, pristojno na podlagi spisa ter pisnih in ustnih stališč, ki so mu bila predložena, podati napotke, ki bi predložitvenemu sodišču omogočili, da razsodi o sporu. (
26
)
57.
V zvezi s tem so predložitveno sodišče in kasacijske pritožnice izrazili resen dvom glede domnevne okoljske podlage te zakonodaje in nakazali, da se resnična podlaga zadevne zakonodaje nanaša le na potrebo po zbiranju finančnih sredstev, da se zmanjša primanjkljaj tarifnih prihodkov. Drugače povedano, zdi se, da je osnovni cilj davkov na jedrske odpadke povečanje obsega javnih prihodkov, ki izhajajo iz finančnega sistema sektorja električne energije.
58.
Če bi predložitveno sodišče to dejansko potrdilo s svojo ugotovitvijo, bi bil položaj nedvomno drugačen. Glede na poseben položaj, povezan s primanjkljajem tarifnih prihodkov v Španiji, in potrebo po njegovem zmanjšanju so namreč vsi proizvajalci električne energije v primerljivem položaju, saj je primanjkljaj posledica razlike med prihodki, ki jih španska elektroenergetska podjetja prejmejo od potrošnikov, in stroški oskrbe z električno energijo, ki so priznani z nacionalnimi predpisi.
59.
V tem okviru je treba priznati, da sta na eni strani dejstvo, da obstaja več drugih obveznosti za kritje tveganj, povezanih s proizvodnjo jedrske energije, (
27
) in na drugi dejstvo, da druga dodatna določba zakona 15/2012 določa, da se s splošnimi finančnimi zakoni države za financiranje stroškov elektroenergetskega sistema med drugim dodeli znesek v višini ocene letnih zneskov, ki jih država pobere iz naslova dajatev in pristojbin iz zakona 15/2012, elementa, ki dopuščata resen dvom v okoljske razloge, ki so navedeni v preambuli zakona 15/2012.
60.
Vse to bi lahko spodkopalo domnevno utemeljitev davka na električno energijo za proizvajalce jedrske energije (med drugim potrebo po obravnavi posebnih okoljskih težav). Če bi predložitveno sodišče sprejelo tako ugotovitev, bi najverjetneje sklenilo, da ta davek, ki se izdaja za okoljski ukrep, dejansko učinkuje kot poseben davčni ukrep, ki pomeni diskriminacijo proizvajalcev jedrske energije, saj je zanje določena višja obdavčitev kot za druge proizvajalce električne energije, to različno obravnavanje pa ni objektivno utemeljeno z ustreznimi okoljskimi težavami.
61.
Vendar mora predložitveno sodišče oceniti, ali je namen zakona iz postopka v glavni stvari resnično povezan z varovanjem okolja in varnostjo ter, po potrebi ob upoštevanju polja proste presoje države članice v takih zadevah, ali je različno davčno obravnavanje proizvajalcev električne energije objektivno utemeljeno v smislu člena 3(1) Direktive 2009/72. Če je varstvo okolja nedvomno mogoče šteti za objektivno in razumno merilo na področju notranjega trga z električno energijo – kot je pojasnjeno v členu 3(2) Direktive 2009/72 ali členu 194(1) PDEU – je namreč različno obravnavanje utemeljeno, le če je povezano z zakonitim in dopustnim ciljem. (
28
)
VI. Predlog
62.
V skladu z navedenim Sodišču predlagam, naj na prvi dve vprašanji, ki ju je predložilo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija), odgovori:
Člen 3(1) Direktive 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES je treba razlagati tako, da se ne uporablja za davke, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki so davki na proizvodnjo izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov pri proizvodnji električne energije v jedrskih elektrarnah ter na skladiščenje izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov v centraliziranih obratih.
Podredno:
Člen 3(1) Direktive 2009/72 je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalni zakonodaji v zvezi z davki, ki so obravnavani v postopku v glavni stvari, saj elektroenergetska podjetja, ki uporabljajo jedrsko energijo, z vidika varovanja okolja in varnosti niso v primerljivem položaju kot drugi proizvajalci električne energije.
Vendar mora predložitveno sodišče oceniti, ali je namen zakona iz postopka v glavni stvari resnično povezan z varovanjem okolja in varnostjo ter, po potrebi, ali je različno obravnavanje različnih vrst proizvajalcev električne energije za davčne namene objektivno utemeljeno z okoljskimi težavami.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	UL 2009, L 211, str. 55.
(
3
)	UL 2006, L 33, str. 22.
(
4
)	BOE št. 312 z dne 28. decembra 2012, str. 88081.
(
5
)	„Primanjkljaj tarifnih prihodkov“ pomeni razliko med prihodki, ki jih španska elektroenergetska podjetja prejmejo od potrošnikov, in stroški oskrbe z električno energijo, ki so priznani z nacionalnimi predpisi.
(
6
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 9. marca 2010, ERG in drugi (C‑379/08 in C‑380/08, EU:C:2010:127, točki 38 in 39), in z dne 4. marca 2015, Fipa Group in drugi (C‑534/13, EU:C:2015:140, točki 39 in 40).
(
7
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 1985, Abels (135/83, EU:C:1985:55, točka 13), in sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja v zadevi Berliner Kindl Brauerei (C‑208/98, EU:C:1999:537, točka 32).
(
8
)	Moj poudarek.
(
9
)	Glej uvodne izjave 42, 43 in 51 Direktive 2009/72. Glej v tem smislu tudi Johnston, A., in Block, G., EU Energy Law, Oxford, Oxford University Press, 2012, št. 2.45.
(
10
)	Glej Delvaux, B., Eu Law and the Development of a Sustainable, Competitive and Secure Energy Policy, Cambridge‑Antwerp‑Portland, Intersentia, 2013, št. 141.
(
11
)	Glej uvodni izjavi 8 in 39 Direktive 2009/72.
(
12
)	Glej uvodne izjave 3, 4, 5 in 7 Direktive 2009/72.
(
13
)	Glej uvodni izjavi 19 in 20 Direktive Sveta 2011/70/Euratom z dne 19. julija 2011 o vzpostavitvi okvira Skupnosti za odgovorno in varno ravnanje z izrabljenim gorivom in radioaktivnimi odpadki (UL 2011, L 199, str. 48) in člen (i) preambule Skupne konvencije o varnosti ravnanja z izrabljenim gorivom in varnosti ravnanja z radioaktivnimi odpadki, ki jo je Mednarodna agencija za atomsko energijo sprejela 5. septembra 1997.
(
14
)	Moj poudarek.
(
15
)	Glej člen 3(2) Direktive 2009/72.
(
16
)	Glej člen 3(5) Direktive 2009/72.
(
17
)	Glej člen 3(10) in (13) Direktive 2009/72.
(
18
)	Direktiva 2003/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 211).
(
19
)	Glej sodbo z dne 29. septembra 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, točka 79). Za implicitno uporabo tega razlogovanja glej v zvezi s členom 15(7) in členom 37(6)(b) Direktive 2009/72 tudi sodbo z dne 28. novembra 2018, Solvay Chimica Italia in drugi (C‑262/17, C‑263/17 in C‑273/17, EU:C:2018:961, točki 64 in 66).
(
20
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 7. marca 2017, RPO (C‑390/15, EU:C:2017:174, točka 41).
(
21
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 29. septembra 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, točka 81).
(
22
)	Lenaerts, K., in Van Nuffel, P., European Union Law, tretja izdaja, London, Sweet & Maxwell, 2011, št. 7‑061.
(
23
)	Sodba z dne 22. januarja 2019, Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, točka 42). Glej med drugim tudi sodbi z dne 1. oktobra 2015, O (C‑432/14, EU:C:2015:643, točka 32), in z dne 26. junija 2018, MB (Sprememba spola in starostna pokojnina) (C‑451/16, EU:C:2018:492, točka 42).
(
24
)	Sodba z dne 4. junija 2015 (C‑5/14, EU:C:2015:354, točka 79).
(
25
)	Glej sodbo z dne 4. junija 2015, Kernkraftwerke Lippe‑Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, točka 78).
(
26
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2018, Montag (C‑480/17, EU:C:2018:987, točka 34).
(
27
)	Po navedbah nacionalnega sodišča je za javna sredstva, ki so potrebna za omogočanje upravljanja in shranjevanja radioaktivnih odpadkov, poskrbljeno z vsaj štirimi davki, namenjenimi za podporo Fondo nacional para la financiación de las actividades del Plan General de Residuos Radioactivos (nacionalni sklad za financiranje dejavnosti v okviru splošnega načrta za radioaktivne odpadke) (točka 8.3, stran 26, predloga za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C‑80/18). Predložitveno sodišče navaja tudi obveznost proizvajalcev jedrskih elektrarn, da prevzamejo odgovornost do tretjih oseb v višini 1200 milijonov EUR. Poleg teh obveznosti družba Endesa Generación navaja še, da so jedrske elektrarne v Španiji zavezanci za davke za financiranje sveta za jedrsko varnost in davke za financiranje dodelitve državnih varnostnih sil za zagotavljanje varnosti proizvodnih naprav obrata.
(
28
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 29. septembra 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, točka 81).