62023CJ0417
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
z dne 18. decembra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Enako obravnavanje oseb ne glede na raso ali narodnost – Direktiva 2000/43/ES – Pojmi ‚narodnost‘, ‚neposredna diskriminacija‘ in ‚posredna diskriminacija‘ – Nacionalna zakonodaja, ki zahteva sprejetje prostorskih načrtov za zmanjšanje deleža javnih družinskih stanovanj na nekaterih stanovanjskih območjih – Določitev teh območij glede na delež ‚priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev‘ – Utemeljitev – Socialna kohezija in vključevanje – Stanovanjska politika – Člen 7 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Pravica do spoštovanja stanovanja – Sorazmernost“
V zadevi C‑417/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Østre Landsret (višje sodišče za vzhodno Dansko, Danska) z odločbo z dne 30. junija 2023, ki je na Sodišče prispela 6. julija 2023, v postopkih
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge,
proti
MV,
EH,
LI,
AQ,
LO,
ob udeležbi
BL – Danmarks Almene Boliger,
Institut for Menneskerettigheder,
in
XM,
ZQ,
FZ,
DL,
WS,
JI,
PB,
VT,
YB,
TJ,
RK
proti
Social-, Bolig- og Ældreministeriet,
ob udeležbi
Institut for Menneskerettigheder,
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume,
FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal,
SODIŠČE (veliki senat),
v sestavi K. Lenaerts, predsednik, T. von Danwitz, podpredsednik, K. Jürimäe, predsednica senata, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, predsednika senatov, M. L. Arastey Sahún (poročevalka), I. Ziemele, predsednici senatov, J. Passer, predsednik senata, in O. Spineanu-Matei, predsednica senata, S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias in Z. Csehi, sodniki,
generalna pravobranilka: T. Ćapeta,
sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. septembra 2024,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Slagelse Almennyttige Boligselskab Afdeling Schackenborgvænge H. Qwist, advokat,
–
za XM, ZQ, FZ, DL, WS, JI, PB, VT, YB, TJ in RK P. A. Fokdal in E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
za MV, EH, LI, AQ in LO N.-E. Hansen in M. Tarp, advokater,
–
za BL – Danmarks Almene Boliger K. Paludan in L. V. Thomsen, advokater,
–
za Institut for Menneskerettigheder M. Akhtar, P. Hjaltason, L. Teilgård, T. B. Thomsen in M. Ventegodt, agenti,
–
za FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume in FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal P. A. Fokdal in E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
za dansko vlado C. A.‑S. Maertens, agentka, skupaj z R. Holdgaardom in J. Pinborgom, advokater,
–
za špansko vlado A. Pérez-Zurita Gutiérrez, agentka,
–
za Evropsko komisijo P. Carlin, F. Clotuche-Duvieusart in C. Vang, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 13. februarja 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(2)(a) in (b) Direktive Sveta 2000/43/ES z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 20, zvezek 1, str. 23).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru petih sporov, in sicer – v prvih štirih sporih – med javnim najemodajalcem Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (v nadaljevanju: SAB) in petimi najemniki javnih družinskih stanovanj ter – v petem sporu – med enajstimi najemniki javnih družinskih stanovanj in Social‑, Bolig‑ og Ældreministeriet (ministrstvo za socialne in stanovanjske zadeve ter starejše, Danska), v zvezi z nacionalno zakonodajo, ki določa obveznost sprejetja prostorskih načrtov za zmanjšanje deleža javnih družinskih stanovanj na stanovanjskih območjih, za katera je med drugim značilno, da je v zadnjih petih letih delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ na teh območjih presegel 50 %.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2000/43
3
V uvodnih izjavah od 2 do 4, 9, 12, 13, 15, 16 in 28 Direktive 2000/43 je navedeno:
„(2)
Evropska unija skladno s členom 6 [PEU] temelji na načelih svobode, demokracije, spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter vladavine prava, na načelih, ki so skupna državam članicam in bi morala spoštovati temeljne pravice, ki jih zagotavlja Evropska konvencija za zaščito [o varstvu] človekovih pravic in temeljnih svoboščin[, podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP),] in kakršne izhajajo iz ustavnih tradicij, skupnih državam članicam kot splošna načela prava Skupnosti.
(3)
Pravica do enakosti pred zakonom in zaščita pred diskriminacijo za vse ljudi predstavlja univerzalno pravico, ki jo priznava Splošna deklaracija o človekovih pravicah, Konvencija Združenih narodov o odpravi vseh oblik diskriminacije žensk, Mednarodna konvencija o odpravi vseh oblik rasne diskriminacije in sporazumi Združenih narodov o državljanskih in političnih pravicah ter o ekonomskih, socialnih in kulturnih pravicah in pa [EKČP], katerih podpisnice so vse države članice.
(4)
Pomembno je spoštovati take temeljne pravice in svoboščine, vključno s pravico do svobode združevanja. Prav tako je v smislu dostopa do dobrin in storitev ter preskrbe z njimi pomembno spoštovati zaščito zasebnega in družinskega življenja in poslovanja v tem okviru.
[…]
(9)
Diskriminacija, ki temelji na rasi ali narodnosti, lahko oslabi doseganje ciljev [PEU], zlasti doseganje visoke ravni zaposlovanja in socialnega varstva, porast življenjskega standarda in kakovosti življenja, gospodarske in socialne kohezije ter solidarnosti. Poleg tega lahko oslabi cilj razvijanja Evropske unije kot območja svobode, varnosti in pravice.
[…]
(12)
Da bi zagotovili razvoj demokratičnih in strpnih družb, ki omogočajo sodelovanje vseh oseb ne glede na njihovo raso ali narodnost, bi morali posebni ukrepi na področju diskriminacije, ki temelji na rasi ali narodnosti, segati dlje od dostopa do zaposlitvenih in samozaposlitvenih dejavnosti in zajemati področja, kakršna so izobraževanje, socialna zaščita, vključno s socialnim in zdravstvenim varstvom, socialne ugodnosti in dostop do dobrin in storitev ter preskrba z njimi.
(13)
V ta namen bi morali po vsej Skupnosti prepovedati vsako neposredno ali posredno diskriminacijo na podlagi rase ali narodnosti v zvezi s področji, ki jih obsega ta direktiva. Ta prepoved diskriminacije bi se morala uporabljati tudi za državljane tretjih držav, vendar pa ne zajema razlik v obravnavanju na podlagi narodnosti in ne posega v določbe, ki urejajo vstop in prebivanje državljanov tretjih držav ter njihov dostop do zaposlitve in poklica.
[…]
(15)
Presoja dejstev, iz katerih je mogoče sklepati obstoj neposredne ali posredne diskriminacije, je predmet nacionalnih pravosodnih ali drugih pristojnih organov v skladu s predpisi nacionalne zakonodaje ali prakse. Taki predpisi lahko določajo, da se predvsem posredna diskriminacija ugotavlja z vsemi sredstvi, vključno na podlagi statistične evidence.
(16)
Pomembno je zaščititi vse fizične osebe pred diskriminacijo na podlagi rase ali narodnosti. […]
[…]
(28)
[…] države članice cilja te direktive, namreč zagotavljanja skupne visoke ravni zaščite pred diskriminacijo v vseh državah članicah, ne morejo doseči zadovoljivo […]“
4
Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te direktive je določiti okvir za boj proti diskriminaciji na podlagi rase ali narodnosti, da bi v državah članicah uveljavili načelo enakega obravnavanja.“
5
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Pojem diskriminacije“, določa:
„1.   V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne sme biti nobene neposredne ali posredne diskriminacije na podlagi rase ali narodnosti.
2.   V odstavku 1:
(a)
se za neposredno diskriminacijo šteje, če se ena oseba obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali pa bi se obravnavala druga oseba v primerljivem položaju na podlagi rase ali narodnosti;
(b)
se za posredno diskriminacijo šteje, če bi na videz nevtralna določba, merilo ali praksa postavila osebe neke rase ali narodnosti v posebno neugoden položaj v primerjavi z drugimi osebami, razen če to določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje zakonit cilj in če so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna.
[…]“
6
Člen 3 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja v okviru pristojnosti, dodeljenih Skupnosti, za vse osebe v javnem in zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, v zvezi:
[…]
(h)
z dostopom do dobrin in storitev, ki so na voljo javnosti, vključno s stanovanji, in preskrba z njimi.
2.   Ta direktiva ne zajema različnega obravnavanja, ki temelji na državljanstvu, in ne posega v določbe in pogoje v zvezi z vstopom in prebivanjem državljanov tretjih držav in oseb brez državljanstva na ozemlju držav članic ter v obravnavanje, ki izhaja iz pravnega položaja zadevnih državljanov tretjih držav in oseb brez državljanstva.“
7
Člen 8 Direktive 2000/43, naslovljen „Dokazno breme“, v odstavku 1 določa:
„Države članice skladno s svojimi nacionalnimi pravosodnimi sistemi sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da mora toženec dokazati, da ni bilo kršeno načelo enakega obravnavanja, če osebe, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, na sodišču ali pri drugem pristojnem organu predstavijo dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije.“
Direktiva 2006/123/ES
8
V uvodni izjavi 27 Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu (UL 2006, L 376, str. 36) je navedeno:
„Ta direktiva ne bi smela zajemati socialnih storitev na področju socialnih stanovanj, otroškega varstva ter pomoči družinam in pomoči potrebnim, ki jih zagotovi država na nacionalni, regionalni ali lokalni ravni, opravljajo pa jih od nje pooblaščeni ponudniki ali s strani države priznane dobrodelne organizacije z namenom zagotavljanja podpore tistim, ki so zaradi nezadostnih družinskih prihodkov, trajne ali začasne odvisnosti od drugih ali tveganja, da bodo odrinjeni na rob družbe, še posebno potrebni pomoči. Te storitve so bistvene za zagotavljanje temeljne pravice do človekovega dostojanstva in integritete ter so izkaz načel socialne kohezije in solidarnosti, zato ta direktiva vanje ne bi smela posegati.“
9
Člen 2(1) in (2) te direktive določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja za storitve, ki jih opravljajo ponudniki s sedežem v državi članici.
2.   Ta direktiva se ne uporablja za naslednje dejavnosti:
[…]
(j)
socialne storitve v zvezi s socialnimi stanovanji […];
[…]“
10
Člen 4, točka 1, navedene direktive določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(1)
‚storitev‘ pomeni vsako pridobitno dejavnost samozaposlene osebe [samostojno gospodarsko dejavnost], ki se praviloma opravlja za plačilo, kakor je navedeno v členu [57 PDEU]“.
Dansko pravo
11
Člen 27(4) lovbekendtgørelse nr. 1877 om almene boliger m.v. (almenboligloven) (uredba o kodifikaciji št. 1877 o, med drugim, javnih stanovanjih (zakon o javnih stanovanjih)) z dne 27. septembra 2021 (v nadaljevanju: zakon o javnih stanovanjih) določa:
„Za stanovanja na območjih preobrazbe v smislu člena 61a(4) minister odobri prodajo pod pogojem, da so odpovedane […] najemne pogodbe, sklenjene z najemniki, ki ne izpolnjujejo meril, ki jih je določil občinski svet na podlagi člena 27c(1).“
12
Člen 27c tega zakona določa:
„1.   Občinski svet določi merila za dajanje v najem zemljišč, ki so na ranljivem stanovanjskem območju v smislu člena 61a(1) in ki so bila prodana zasebnim kupcem. Merila iz prvega stavka določi občinski svet najpozneje ob odobritvi prodaje in veljajo 10 let od datuma prevzema zadevnega zemljišča. Merila, določena v skladu s prvim stavkom, se uporabljajo tudi za nova najemniška stanovanja, zgrajena na zemljišču.
[…]
3.   Če se najemniška nepremičnina odda v najem v nasprotju z navedenimi merili, občinski svet najemodajalcu naloži obveznost odpovedi najemne pogodbe.“
13
Člen 61a navedenega zakona določa:
„1.   Ranljivo stanovanjsko območje je območje, ki izpolnjuje vsaj dve od naslednjih meril:
(1)
delež prebivalcev, starih od 18 do 64 let, ki nikakor niso vključeni na trg dela ali v izobraževanje, presega 40 %, pri čemer je ta delež izračunan kot povprečje v zadnjih dveh letih;
(2)
delež prebivalcev, obsojenih za kazniva dejanja na podlagi kazenskega zakonika, zakona o orožju ali zakona o prepovedanih drogah, je vsaj trikrat višji od nacionalnega povprečja, pri čemer je ta delež izračunan kot povprečje v zadnjih dveh letih;
(3)
delež prebivalcev, starih od 30 do 59 let, ki imajo le osnovnošolsko izobrazbo, je večji od 60 %;
(4)
povprečni bruto dohodek davkoplačevalcev, starih od 15 do 64 let, na tem območju, brez tistih, ki se izobražujejo, je nižji od 55 % povprečnega bruto dohodka za enako skupino davkoplačevalcev v regiji.“
2.   Vzporedna skupnost je stanovanjsko območje, na katerem delež priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev presega 50 % in ki izpolnjuje vsaj dve od meril iz odstavka 1.
[…]
4.   Območje preobrazbe je stanovanjsko območje, ki zadnjih pet let izpolnjuje merila, določena v odstavku 2.
5.   [Indenrigs‑ og boligministeren (minister za notranje zadeve in stanovanjska vprašanja, Danska)] vsako leto 1. decembra objavi [seznam] območij, ki izpolnjujejo pogoje, določene v odstavkih 1, 2 in 4 ter členu 61b.“
14
Člen 168a(1) in (2) istega zakona določa:
„1.   Javni najemodajalec in občinski svet skupaj pripravita prostorski načrt za območje preobrazbe v smislu člena 61a(4). Cilj skupnega prostorskega načrta mora biti do 1. januarja 2030 zmanjšati delež javnih družinskih stanovanj na največ 40 % vseh stanovanj na zadevnem območju preobrazbe v smislu člena 61a(4). Stanovanja, ki so bila po letu 2010 porušena in niso bila nadomeščena z drugimi javnimi družinskimi stanovanji, se lahko vključijo v izračun skupnega števila stanovanj na zadevnem stanovanjskem območju. Poslovni prostori se upoštevajo pri izračunu števila stanovanj, tako da se vsaka površina v obsegu 75 kvadratnih metrov [(m2)] poslovnega prostora šteje za eno stanovanje.
2.   Minister za notranje zadeve in stanovanjska vprašanja odobri prostorske načrte iz odstavka 1.“
15
Člen 168b(1) in (2) zakona o javnih stanovanjih določa:
„1.   Če dogovor o skupnem prostorskem načrtu v smislu člena 168a(1) ni dosežen, lahko občinski svet od ministra za notranje zadeve in stanovanjska vprašanja zahteva odobritev občinskega prostorskega načrta. Cilj tega načrta mora biti do 1. januarja 2030 zmanjšati delež javnih družinskih stanovanj na največ 40 % vseh stanovanj na zadevnem območju preobrazbe v smislu člena 61a(4). Stanovanja, ki so bila po letu 2010 porušena in niso bila nadomeščena z drugimi javnimi družinskimi stanovanji, se lahko vključijo v izračun skupnega števila stanovanj na zadevnem stanovanjskem območju. Pri izračunu števila stanovanj se upoštevajo poslovni prostori, tako da se vsaka površina v obsegu 75 kvadratnih metrov poslovnega prostora šteje za eno stanovanje. Minister posreduje občinski prostorski načrt javnemu najemodajalcu v posvetovanje, preden sprejme odločitev v skladu s prvim stavkom.
2.   Občinski svet lahko javnim najemodajalcem odredi, naj v roku, ki ga določi občinski svet, izvedejo občinski načrt, odobren v skladu z odstavkom 1, vključno z izvajanjem ukrepov, ki so bistvenega pomena za izvedbo občinskega prostorskega načrta in za zaščito splošnega javnega interesa.“
16
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da je bil v prvotni različici člena 61a zakona o javnih stanovanjih – ki je bil v ta zakon vstavljen z lov nr. 1610 om ændring af lov om almene boliger m.v. (zakon št. 1610 o spremembi zakona o javnih stanovanjih) z dne 22. decembra 2010 – v odstavku 2 uporabljen izraz „geto“, v odstavku 4 tega člena pa izraz „težavno getoizirano območje“, namesto izrazov, ki se uporabljata zdaj, in sicer „vzporedna skupnost“ in „območje preobrazbe“.
17
V pripravljalnem gradivu za ta zakon št. 1610 z dne 22. decembra 2010 je bilo za opredelitev pojma „geto“ ali pojma „getoizirano območje“„predlagano, da se poudarijo tri merila […]: delež priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev, delež oseb, ki nikakor niso vključene na trg dela, in delež oseb, obsojenih za kazniva dejanja na podlagi kazenskega zakonika, zakona o orožju ali zakona o prepovedanih drogah, pri čemer vsak od teh dejavnikov kaže na to, da obstaja socialni in družbeni problem, ki se tako močno razlikuje od splošne situacije na Danskem, da so potrebna posebna prizadevanja“.
18
Opredelitev pojma „getoizirano območje“ je bila spremenjena z lov nr. 1609 om ændring af lov om almene boliger m.v. (zakon št. 1609 o spremembi zakona o javnih stanovanjih) z dne 26. decembra 2013, s katerim sta bili dodani dve novi merili v zvezi z izobraževanjem in dohodkom. V pripravljalnem gradivu za zakon št. 1609 z dne 26. decembra 2013 je med drugim navedeno:
„Osrednja točka je vključevanje priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev v prikrajšanih soseskah. Pomembno je, da se prebivalci stanovanjskih območij srečujejo ne glede na svojo narodnost. V nasprotnem primeru je morda kulturno in jezikovno sporazumevanje težje, lažje pa se pojavijo predsodki, negativna stališča ter nevarna delitev na ‚njih‘ in ‚nas‘. To ogroža kohezijo družbe. Velika koncentracija državljanov druge narodnosti je torej znak, da je treba zadevnemu območju nameniti pozornost.“
19
Obveznost sprejetja prostorskih načrtov, kakršni so ti iz postopka v glavni stvari, je bila uvedena z lov nr. 1322 om ændring af lov om almene boliger m.v., lov om leje af almene boliger og lov om leje (zakon št. 1322 o spremembi zakona o javnih stanovanjih, zakona o najemu javnih stanovanj in zakona o najemu) z dne 27. novembra 2018. Na podlagi zakona št. 1322 z dne 27. novembra 2018 je merilo, ki se nanaša na to, da delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ na zadevnem stanovanjskem območju presega 50 %, postalo nujni pogoj za to, da se tako stanovanjsko območje lahko opredeli kot „getoizirano območje“. Poleg tega je iz pripravljalnega gradiva za ta zakon razvidno, da je pri tem merilu „poudarjeno dejstvo, da je na getoiziranih območjih osrednji izziv pomanjkanje integracije priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“.
20
Predlog zakona, na podlagi katerega je bil sprejet zakon iz prejšnje točke, je temeljil na predlogu, ki ga je danska vlada pripravila marca 2018, naslovljenem „Danska brez vzporednih skupnosti – brez getov do leta 2030“. V tem predlogu je bilo med drugim navedeno:
„Vlada si želi Dansko, v kateri je zagotovljena kohezija. […]
V zadnjih skoraj 40 letih se je etnična sestava Danske bistveno spremenila. Leta 1980 je Danska imela 5,1 milijona prebivalcev. Danes nas je skoraj 5,8 milijona. Rast prebivalstva prihaja od zunaj. Od priseljencev in njihovih potomcev. Večina novih Dancev je nezahodnega porekla.
[…]
Preveč je priseljencev, ki ne sodelujejo aktivno v [danski družbi]. Med osebami nezahodnega porekla se je vzpostavila vzporedna družba. Preveč priseljencev in njihovih potomcev se je povsem oddaljilo od družbe, ki jih obkroža. Brez usposabljanja, brez zaposlitve in brez ustreznega znanja danščine.
[…]
V zadnjih desetletjih je bilo na Dansko sprejetih preveč beguncev in članov združenih družin, ne da bi bili ti vključeni v dansko družbo. Pustili smo jih, da se združujejo v getih brez kakršnega koli stika z družbo, ki jih obkroža, tudi po več letih bivanja na Danskem, in to zato, ker od njih nismo jasno zahtevali, da postanejo del danske družbe.
[…]
Na danskem ozemlju so se izoblikovali otoki. Številni ljudje živijo v bolj ali manj izoliranih enklavah. Veliko preveč državljanov tam ne prevzema dovolj odgovornosti. Ne sodelujejo dejavno v danski družbi in na trgu dela. [Sprejeli] smo skupino državljanov, ki ne sprejemajo v celoti danskih norm in vrednot. [Skupino], v kateri se šteje, da so ženske manjvredne od moških, pri čemer družbeni nadzor in pomanjkanje enakosti močno omejujeta posameznikovo svobodo izražanja.
[…]“
Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
21
Kot je bilo navedeno v točki 2 te sodbe, je bil predlog za sprejetje predhodne odločbe vložen v okviru petih sporov, od katerih se štirje nanašajo na Schackenborgvænge, ki je naselje na stanovanjskem območju Ringparken v Slagelseju (Danska), en spor pa se nanaša na Mjølnerparken, naselje, ki je v Københavnu (Danska).
Spori v zvezi z naseljem Schackenborgvænge
22
Stanovanjsko območje Ringparken sestavlja pet naselij, od katerih štiri upravlja javni najemodajalec Fællesorganisationens Boligforening, peto naselje, in sicer Schackenborgvænge, pa upravlja SAB.
23
Stanovanjsko območje Ringparken je bilo od 1. decembra 2018 opredeljeno kot „težavno getoizirano območje“ v smislu prvotne različice odstavka 4 člena 61a zakona o javnih stanovanjih, pri čemer je to območje zdaj opredeljeno kot „območje preobrazbe“ v smislu različice te določbe, ki se uporablja za spore o glavni stvari. Do te opredelitve je prišlo, ker je po eni strani to stanovanjsko območje izpolnjevalo vsa štiri merila, določena v odstavku 1 tega člena 61a, in sicer glede vključenosti prebivalcev na trg dela ali v izobraževanje, stopnje kriminalitete, osnovnošolske stopnje izobrazbe in povprečnega dohodka (v nadaljevanju: socialno-ekonomska merila), po drugi strani pa je 55,6 % prebivalcev navedenega stanovanjskega območja spadalo v kategorijo „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ v smislu odstavka 2 navedenega člena 61a.
24
Fællesorganisationens Boligforening, SAB in Slagelse Kommune (občina Slagelse, Danska) so pripravili prostorski načrt za stanovanjsko območje Ringparken, ki ga je občinski svet 27. maja 2019 potrdil, da bi se delež javnih družinskih stanovanj – v skladu s členom 168a(1) zakona o javnih stanovanjih – znižal na 40 % vseh stanovanj na tem stanovanjskem območju.
25
SAB se je junija 2019 odločil, da bo 136 javnih družinskih stanovanj v naselju Schackenborgvænge prodal zasebnemu kupcu. Ker ta prodaja v prostorskem načrtu iz prejšnje točke ni bila predvidena, je občina Slagelse ta načrt posodobila in ga odobrila 26. avgusta 2019 (v nadaljevanju: prostorski načrt za Ringparken).
26
Ta občina je 26. avgusta in 17. septembra 2019 v skladu s členom 27c zakona o javnih stanovanjih odobrila tudi merila za dajanje v najem stanovanj, ki so bila prodana zasebnim kupcem na ranljivih stanovanjskih območjih na ozemlju občine Slagelse. Ta merila določajo pogoja za to, da lahko najemniki stanovanj v naselju Schackenborgvænge po taki prodaji ostanejo v svojih stanovanjih, in sicer da razpolagajo z določeno višino dohodka in da niti oni sami niti njihovi partnerji v zadnjih šestih mesecih niso storili kaznivega dejanja.
27
Trafik-, Bygge‑ og Boligstyrelsen (uprava za promet, gradnjo in stanovanjska vprašanja, Danska) je 14. januarja 2020 odobrila prostorski načrt za Ringparken in prodajo za naselje Schackenborgvænge.
28
SAB je 17. februarja 2020 v naselju Schackenborgvænge odpovedal 17 najemnih pogodb. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je odpoved teh najemnih pogodb temeljila na merilih iz točke 26 te sodbe.
29
Ker je pet zadevnih najemnikov (v nadaljevanju: pet najemnikov iz naselja Schackenborgvænge) odpovedi svojih najemnih pogodb nasprotovalo kljub temu, da so jim bila ponujena nadomestna stanovanja, je SAB 7. maja 2020 zoper vsakega od njih vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se ugotovi, da je bila odpoved navedenih najemnih pogodb zakonita in da so bili pri tej odpovedi izpolnjeni pogoji, določeni zlasti v členu 61a(1) zakona o javnih stanovanjih. Teh pet najemnikov je predlagalo, naj se te tožbe zavrnejo, poleg tega pa so ti najemniki zahtevali, naj SAB prizna ničnost člena 61a tega zakona.
30
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so trije od petih najemnikov iz naselja Schackenborgvænge Danci, vendar so rojeni v „nezahodnih državah“ v smislu člena 61a(2) navedenega zakona, da je eden od teh petih najemnikov državljan take države, v kateri je bil tudi rojen, in da ni podatkov o kraju rojstva ali državljanstvu petega najemnika. Eden od njih prebiva v naselju Schackenborgvænge od leta 2012, drugi od leta 2013, ostali trije pa od leta 2017.
31
BL – Danmarks Almene boliger (dansko združenje javnih stanovanj) je interveniralo v podporo predlogom SAB, Institut for Menneskerettigheder (inštitut za človekove pravice, Danska) pa je interveniral v podporo predlogom petih najemnikov iz naselja Schackenborgvænge.
32
Stanovanjsko območje Ringparken od 1. decembra 2021 ni več območje preobrazbe, saj ne izpolnjuje več treh socialno-ekonomskih meril. Kljub temu mora SAB izvesti prostorski načrt za Ringparken.
Spor v zvezi z naseljem Mjølnerparken
33
Peti spor o glavni stvari se nanaša na naselje Mjølnerparken, ki ga upravlja javni najemodajalec Bo-Vita ter ki zajema 528 družinskih javnih stanovanj in 32 stanovanj za mlade, razdeljenih v štiri sklope.
34
Stanovanjsko območje Mjølnerparken je bilo od 1. decembra 2018 opredeljeno kot „težavno getoizirano območje“ v smislu prvotne različice odstavka 4 člena 61a zakona o javnih stanovanjih, pri čemer je to območje zdaj opredeljeno kot „območje preobrazbe“ v smislu različice te določbe, ki se uporablja za spore o glavni stvari. Do te opredelitve je prišlo, ker so bila po eni strani za to stanovanjsko območje izpolnjena tri socialno-ekonomska merila in ker je po drugi strani približno 80 % prebivalcev navedenega stanovanjskega območja spadalo v kategorijo „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ v smislu odstavka 2 tega člena 61a. Ob vložitvi tega predloga za sprejetje predhodne odločbe je bilo Mjølnerparken še vedno območje preobrazbe.
35
V skladu s členom 168a(1) zakona o javnih stanovanjih je Bo-Vita pripravil prostorski načrt za naselje Mjølnerparken, ki ga je 20. junija 2019 odobrila Københavns Kommune (občina København, Danska), 10. septembra 2019 pa Transport- og Boligministeriet (ministrstvo za promet in stanovanjska vprašanja, Danska), ki je postalo Indinrigs- og Boligministeriet (ministrstvo za notranje zadeve in stanovanjska vprašanja, Danska), in nato še ministrstvo za socialne zadeve, stanovanjske zadeve in starejše. Ta prostorski načrt med drugim določa, da je treba zmanjšanje deleža javnih družinskih stanovanj na 40 % v skladu s tem členom 168(a)(1) doseči s prodajo blokov 2 in 3.
36
Bo-Vita je sklenil dogovor o prodaji teh blokov, ki ga je občina København odobrila 2. junija 2022, nato pa ga je 4. januarja 2023 odobrila Social‑ og Boligstyrelsen (socialna in stanovanjska uprava, Danska).
37
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da mora Bo-Vita v skladu z zakonom najemnikom iz navedenih blokov odpovedati najemne pogodbe.
38
Enajst najemnikov, ki so ali so bili prebivalci blokov 2 in 3 v naselju Mjølnerparken (v nadaljevanju: enajst najemnikov iz naselja Mjølnerparken), je 27. maja 2020 vložilo tožbo proti ministrstvu za socialne zadeve, stanovanjska vprašanja in starejše, s katero so predlagali, naj se ugotovi, da odobritev prostorskega načrta iz točke 35 te sodbe s strani tega ministrstva ni veljavna, zlasti ker je ta načrt temeljil na členu 61a(4) zakona o javnih stanovanjih. To ministrstvo je predlagalo, naj se ta tožba zavrne.
39
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je vseh teh enajst najemnikov Dancev, vendar je bilo osem od njih rojenih v „nezahodnih državah“ v smislu člena 61a(2) tega zakona, in da so bili starši enega od navedenih najemnikov rojeni v Libanonu. Devet od teh najemnikov v naselju Mjølnerparken živi več kot dvajset let, druga dva pa tam živita od leta 2012 oziroma leta 2014.
40
Inštitut za človekove pravice je interveniral v podporo predlogom enajstih najemnikov iz naselja Mjølnerparken, skupaj s posebno poročevalko Združenih narodov o sodobnih oblikah rasizma, rasne diskriminacije, ksenofobije in s tem povezane nestrpnosti ter posebnim poročevalcem Združenih narodov o ustreznem bivališču kot elementu pravice do primernega življenjskega standarda in pravici do nediskriminacije v zvezi s tem.
Ugotovitve predložitvenega sodišča v zvezi s spori o glavni stvari
41
Østre Landsret (višje sodišče za vzhodno Dansko, Danska), ki je predložitveno sodišče, trdi, da je v petih sporih o glavni stvari osrednje vprašanje, ali nacionalne določbe o prostorskih načrtih za zmanjšanje deleža javnih družinskih stanovanj na območjih preobrazbe, določene v členu 168a(1) zakona o javnih stanovanjih, pomenijo diskriminacijo na podlagi narodnosti, ki je v nasprotju z lov nr. 374 om etnisk ligebehandling (zakon št. 374 o enakem obravnavanju na podlagi narodnosti) z dne 28. maja 2003 v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, in Direktivo 2000/43, ki je z zadnjenavedenim zakonom prenesena v dansko pravo.
42
To sodišče navaja, da je pet najemnikov iz naselja Schackenborgvænge in enajst najemnikov iz naselja Mjølnerparken med drugim trdilo, da odpoved njihovih najemnih pogodb ali sprejetje prostorskega načrta, ki se nanaša nanje, pomeni neposredno diskriminacijo na podlagi narodnosti, ki je prepovedana z Direktivo 2000/43, ker naj bi bilo merilo „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ iz člena 61a(2) zakona o javnih stanovanjih zajeto s pojmom „narodnost“ v smislu člena 2(2)(a) te direktive.
43
Podredno naj bi ti najemniki trdili, da odpovedi najemnih pogodb, ki jih izpodbijajo, pomenijo posredno diskriminacijo, saj praksa odpovedi takih najemnih pogodb prizadene zlasti osebe „neke narodnosti“ v smislu člena 2(2)(b) navedene direktive.
44
Po navedbah predložitvenega sodišča sta SAB in ministrstvo za socialne zadeve, stanovanjska vprašanja in starejše med drugim trdila, da merilo „nezahodnih priseljencev in njihovih potomcev“ iz člena 61a(2) zakona o javnih stanovanjih ni zajeto s pojmom „narodnost“ ali „neka narodnost“ iz člena 2(2)(a) in (b) Direktive 2000/43.
45
To sodišče navaja, da pojem „nezahodne države“, ki ga je razvil Danmarks Statistik (danski statistični urad), zajema vse države, ki niso države članice Unije, Andora, Islandija, Lihtenštajn, Monako, Norveška, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, San Marino, Švica, Vatikanska mestna država, Kanada, Združene države, Avstralija in Nova Zelandija.
46
Ta urad naj bi „priseljenca“ opredelil kot osebo, rojeno v tujini ter katere nobeden od staršev ni hkrati rojen na Danskem in danski državljan. Navedeni urad naj bi „potomca priseljencev“ opredelil kot osebo, ki je rojena na Danskem, vendar nobeden od njenih staršev ni hkrati rojen na Danskem in danski državljan, ali katere starši so, čeprav so bili rojeni na Danskem in so pridobili dansko državljanstvo, ohranili tudi svoje tuje državljanstvo.
47
Predložitveno sodišče meni, da ni mogoče niti iz besedila člena 2(2)(a) in (b) Direktive 2000/43 niti iz sodne prakse Sodišča, ki izhaja iz sodb z dne 16. julija 2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, v nadaljevanju: sodba CHEZ Razpredelenie Bulgaria, EU:C:2015:480), z dne 6. aprila 2017, Jyske Finans (C‑668/15, EU:C:2017:278), in z dne 10. junija 2021, Land Oberösterreich (Stanovanjska pomoč) (C‑94/20, EU:C:2021:477), sklepati, ali pojem „narodnost“ vključuje skupino oseb, ki so opredeljene kot „priseljenci iz nezahodnih držav in njihovi potomci“, in če je odgovor pritrdilen, ali nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari pomeni neposredno ali posredno diskriminacijo v smislu te določbe.
48
V teh okoliščinah je Østre Landsret (višje sodišče za vzhodno Dansko) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba izraz ‚narodnost‘ iz člena 2(2)(a) in (b) Direktive 2000/43 razlagati tako, da se ta izraz v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi – v katerih je v skladu z danskim zakonom o [javnih stanovanjih] treba znižati delež javnih družinskih stanovanj na ‚območjih preobrazbe‘ in v katerih je pogoj za opredelitev območja kot območja preobrazbe ta, da je več kot 50 % prebivalcev stanovanjskega območja ‚priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev‘ – nanaša na skupino oseb, ki so opredeljene kot ‚priseljenci iz nezahodnih držav in njihovi potomci‘?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje v celoti ali delno pritrdilen, ali je treba člen 2(2)(a) in (b) razlagati tako, da načrt, opisan v tej zadevi, pomeni neposredno ali posredno diskriminacijo?“
Vprašanji za predhodno odločanje
49
Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(2)(a) in (b) Direktive 2000/43 razlagati tako, da nacionalna ureditev, ki določa obveznost sprejetja prostorskih načrtov za zmanjšanje deleža javnih družinskih stanovanj na stanovanjskih območjih, za katera je med drugim značilno, da je v zadnjih petih letih delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“, ki prebivajo na teh območjih, presegal 50 %, pomeni neposredno ali posredno diskriminacijo na podlagi narodnosti v smislu te določbe.
Stvarno področje uporabe Direktive 2000/43
50
Najprej je treba preveriti, ali spori o glavni stvari v delu, v katerem se nanašajo na danski sistem javnih družinskih stanovanj, kot je urejen z zakonom o javnih stanovanjih, spadajo na stvarno področje uporabe Direktive 2000/43.
51
V zvezi s tem, na prvem mestu, je iz uvodne izjave 12 te direktive razvidno, da je zakonodajalec Unije menil, da bi za zagotovitev razvoja demokratičnih in strpnih družb, ki omogočajo sodelovanje vseh oseb ne glede na njihovo raso ali narodnost, morali posebni ukrepi na področju diskriminacije, ki temelji na rasi ali narodnosti, pokrivati zlasti področja, kot so ta, navedena v členu 3(1) navedene direktive (sodbi z dne 12. maja 2011, Runevič‑Vardyn in Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 41, in z dne 15. novembra 2018, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, točka 35).
52
Zato – kot je Sodišče že presodilo – glede na namen Direktive 2000/43 in na naravo pravic, ki se z njo varujejo, ter glede na to, da je ta direktiva na stvarnih področjih, ki jih zajema, izraz načela prepovedi diskriminacije na podlagi rase in narodnosti iz člena 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), področja uporabe navedene direktive ni mogoče opredeliti ozko (sodba CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točki 42 in 47, in sodba z dne 15. novembra 2018, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, točka 36).
53
Na drugem mestu, člen 3(1)(h) Direktive 2000/43 določa, da se ta direktiva v okviru pristojnosti, dodeljenih Uniji, uporablja za vse osebe v javnem in zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, v zvezi z dostopom do dobrin in storitev, ki so na voljo javnosti, vključno s stanovanji, ter preskrbo z njimi.
54
V zvezi s tem člen 2(1) Direktive 2006/123 določa, da se ta direktiva uporablja za storitve, ki jih opravljajo ponudniki s sedežem v državi članici, pri čemer pojem „storitev“ v skladu s členom 4, točka 1, navedene direktive zajema „vsako [samostojno gospodarsko dejavnost], ki se praviloma opravlja za plačilo, kakor je navedeno v členu [57 PDEU]“.
55
V skladu s členom 57 PDEU se za „storitve“ v smislu Pogodb štejejo storitve, ki se praviloma opravljajo za plačilo, med katerimi so med drugim dejavnosti trgovinskega značaja. Na podlagi ustaljene sodne prakse Sodišča je bistvena značilnost plačila ta, da pomeni ekonomsko protivrednost zadevne storitve (sodba z dne 23. februarja 2016, Komisija/Madžarska, C‑179/14, EU:C:2016:108, točki 151 in 153 in navedena sodna praksa).
56
V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da je dejavnost dajanja nepremičnine v najem, ki jo opravlja pravna oseba, zajeta s pojmom „storitev“ v smislu člena 4, točka 1, Direktive 2006/123 (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2020, Cali Apartments, C‑724/18 in C‑727/18, EU:C:2020:743, točka 34).
57
V obravnavanem primeru je, kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točkah 41 in 42 sklepnih predlogov, iz pojasnil danskega združenja za javna stanovanja, petih najemnikov iz naselja Schackenborgvænge in enajstih najemnikov iz naselja Mjølnerparken na obravnavi razvidno, da je za danski sistem javnih družinskih stanovanj značilno zlasti to, da ga upravljajo javni najemodajalci, in sicer nepridobitne organizacije. Vsaka oseba, stara najmanj 15 let, naj bi se lahko vpisala na čakalni seznam za dodelitev teh stanovanj, in to ne glede na dohodek. Osebe, ki jim je bilo dodeljeno javno družinsko stanovanje, naj bi morale plačevati najemnino, katere znesek naj bi bil nižji od tržne cene, ker naj bi bila ta najemnina namenjena le kritju tekočih stroškov in stroškov vzdrževanja navedenih stanovanj.
58
Glede na te navedbe, ki jih mora preveriti predložitveno sodišče, je treba ugotoviti, da je treba dajanje stanovanj na voljo v zameno za najemnino v okviru sistema, kot je danski sistem javnih družinskih stanovanj, šteti za opravljanje „storitev“ v smislu člena 57 PDEU in posledično v smislu člena 4, točka 1, Direktive 2006/123, ker gre za storitve, ki se opravljajo za plačilo.
59
V zvezi s tem ni pomembna okoliščina, da so javni najemodajalci, ki upravljajo ta sistem, nepridobitne organizacije in da je znesek najemnine, ki jo plačajo najemniki, nižji od tržne cene.
60
Odločilni dejavnik za to, da je dejavnost zajeta v področje uporabe določb Pogodbe DEU o svobodi opravljanja storitev, je njen gospodarski značaj, namreč, da se dejavnost ne sme opravljati brez protidajatve. V zvezi s tem pa ni nujno, da ponudnik sledi cilju ustvarjanja dobička (sodbi z dne 18. decembra 2007, Jundt, C‑281/06, EU:C:2007:816, točki 32 in 33, in z dne 23. februarja 2016, Komisija/Madžarska, C‑179/14, EU:C:2016:108, točka 154).
61
Sodišče je tudi razsodilo, da je kot gospodarske dejavnosti mogoče opredeliti storitve, ki se opravljajo za plačilo in ki se, ne da bi spadale v izvajanje prerogativ javne oblasti, opravljajo v javnem interesu in niso pridobitne ter so konkurenčne storitvam, ki jih ponujajo subjekti, ki poslujejo s pridobitnim namenom (glej po analogiji sodbi z dne 6. septembra 2011, Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, točka 44 in navedena sodna praksa, in z dne 27. junija 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, točki 45 in 46 ter navedena sodna praksa). Dejstvo, da so take storitve manj konkurenčne od primerljivih storitev, ki jih zagotavljajo gospodarski subjekti s pridobitnim namenom, ne more preprečiti, da bi se zadevne dejavnosti štele za gospodarske dejavnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, točka 21, in z dne 11. novembra 2021, Manpower Lit, C‑948/19, EU:C:2021:906, točka 39).
62
Poleg tega dejstvo, da se storitev opravlja po ceni, ki je nižja od običajne tržne cene, samo po sebi ne preprečuje, da bi se ta storitev opredelila kot gospodarska dejavnost, saj taka okoliščina sama po sebi ne more vplivati na obstoj neposredne zveze med navedeno storitvijo in ekonomsko protivrednostjo te storitve (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 15. aprila 2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, točka 43 in navedena sodna praksa).
63
Ker je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da danski sistem javnih družinskih stanovanj zajema opravljanje storitev v smislu člena 4, točka 1, Direktive 2006/123, je treba v teh okoliščinah ugotoviti, da se nanaša na dostop do storitev na področju nastanitve in preskrbo z njimi v smislu člena 3(1)(h) Direktive 2000/43.
64
Zdi se, da te ugotovitve ni mogoče ovreči s členom 2(2)(j) Direktive 2006/123, ki določa, da se ta direktiva ne uporablja za socialne storitve v zvezi s socialnimi stanovanji. Ta določba, ki jo je treba razlagati ob upoštevanju uvodne izjave 27 te direktive, namreč pomeni, da se navedena direktiva ne uporablja za dejavnosti, ki so bistvene za zagotavljanje temeljne pravice do človekovega dostojanstva in katerih namen je preprečiti nevarnost marginalizacije oseb, ki so do njih upravičene, pri čemer so te dejavnosti v tem smislu izraz načel socialne kohezije in solidarnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2013, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, točki 42 in 43), tako da jih dejansko ni mogoče šteti za „gospodarske“.
65
V obravnavanem primeru ima ob upoštevanju značilnosti danskega sistema javnih družinskih stanovanj, ki so navedene v točki 57 te sodbe, dajanje stanovanj na voljo proti plačilu – na podlagi tega sistema – naravo gospodarske dejavnosti in zato ne spada med „socialne storitve“ v zvezi s socialnimi stanovanji v smislu člena 2(2)(j) Direktive 2006/123.
66
Tako je treba s pridržkom preverjanj iz točke 58 te sodbe, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, šteti, da se danski sistem javnih družinskih stanovanj nanaša na področje, ki spada na področje uporabe Direktive 2006/123, kar zadostuje za ugotovitev, da se v okviru tega sistema Direktiva 2000/43 uporablja na podlagi člena 3(1) te direktive.
67
To pomeni, da spori o glavni stvari spadajo na stvarno področje uporabe Direktive 2000/43.
Obstoj neposredne diskriminacije na podlagi narodnosti v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43
68
V členu 2(1) Direktive 2000/43 je načelo enakega obravnavanja konkretizirano kot neobstoj vsakršne neposredne ali posredne diskriminacije na podlagi rase ali narodnosti.
69
Ker predložitveno sodišče z vprašanjema v bistvu sprašuje, ali nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki temelji na merilu v zvezi s „priseljenci iz nezahodnih držav in njihovimi potomci“, pomeni neposredno ali posredno diskriminacijo na podlagi narodnosti v smislu člena 2(2)(a) in (b) te direktive, je treba najprej preučiti, ali lahko uporaba tega merila v členu 61a(2) zakona o javnih stanovanjih pomeni neposredno diskriminacijo v smislu člena 2 navedene direktive.
70
Člen 2(2)(a) iste direktive določa, da se za namene uporabe odstavka 1 tega člena šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, če se ena oseba na podlagi rase ali narodnosti obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali bi se obravnavala druga oseba v primerljivem položaju.
Pojem „narodnost“ v smislu Direktive 2000/43
71
Pojem „narodnost“ v Direktivi 2000/43 ni opredeljen.
72
Vendar je Sodišče že razsodilo, da pojem „narodnost“ v smislu te direktive izhaja iz ideje, da so za družbene skupine značilni zlasti skupno državljanstvo, vera, jezik, kulturno in tradicionalno poreklo ter življenjsko okolje (sodba CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 46, in sodba z dne 6. aprila 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2015:278, točka 17).
73
Iz sodne prakse Sodišča prav tako izhaja, prvič, da glede na to, da je seznam meril, naštetih v prejšnji točki te sodbe, uveden z izrazom „zlasti“, ta seznam ni izčrpen in, drugič, da narodnosti ni mogoče določiti na podlagi enega samega merila, ampak mora, nasprotno, temeljiti na sklopu elementov, od katerih so nekateri objektivni, drugi pa subjektivni (glej v tem smislu sodbo z dne 6. aprila 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2015:278, točki 18 in 19).
74
Iz tega sledi, da je treba ob neobstoju opredelitve pojma „narodnost“ v Direktivi 2000/43 obseg tega pojma razmejiti na podlagi kombinacije meril, kot so ta iz točke 72 te sodbe.
75
V ta namen je treba upoštevati cilj, ki mu sledi ta direktiva, in kontekst, v katerega je umeščen navedeni pojem.
76
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča namreč tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije kot iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki pri opredelitvi svojega pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, običajno razlagati avtonomno in enotno v celotni Uniji, in sicer ne le ob upoštevanju besedila te določbe, ampak tudi njenega konteksta ter ciljev, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je ta določba (sodbi z dne 18. januarja 1984, Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, točka 11, in z dne 8. aprila 2025, Evropsko javno tožilstvo (Sodni nadzor postopkovnih aktov), C‑292/23, EU:C:2025:255, točka 51).
77
Na prvem mestu, kar zadeva cilj, ki mu sledi Direktiva 2000/43, je iz člena 1 te direktive razvidno, da je njen namen določiti okvir za boj proti diskriminaciji na podlagi rase ali narodnosti, da bi se v državah članicah uveljavilo načelo enakega obravnavanja. Poleg tega je, kot je navedeno v uvodni izjavi 28 te direktive, cilj te direktive zagotoviti skupno visoko raven zaščite pred diskriminacijo na podlagi teh razlogov v vseh državah članicah.
78
Na drugem mestu, kar zadeva kontekst, v katerega je umeščen pojem „narodnost“ v smislu Direktive 2000/43 in zlasti v smislu njenega člena 2, je treba opozoriti, prvič, da je ta direktiva, kot je bilo že navedeno v točki 52 te sodbe, na stvarnih področjih, ki jih zajema, konkreten izraz načela prepovedi diskriminacije na podlagi rase in narodnosti, določenega v členu 21 Listine. V skladu s Pojasnili k Listini o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 17) se člen 21(1) Listine zgleduje zlasti po členu 14 EKČP in se, če ustreza temu členu, uporablja v skladu z njim.
79
V zvezi s tem iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 14 EKČP, ki prepoveduje vsakršno diskriminacijo, med drugim na podlagi rase, izhaja, da je diskriminacija na podlagi narodnosti osebe oblika rasne diskriminacije in da je to še posebej zavržna oblika diskriminacije, ki glede na nevarnost posledic te oblike diskriminacije zahteva posebno pozornost in odločne odzive organov. Ti morajo uporabiti vsa sredstva, ki jih imajo na voljo za boj proti rasizmu, s čimer krepijo demokratični ustroj družbe (ESČP, 13. november 2007, D. H. in drugi proti Češki republiki, CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, točka 176, in ESČP, 20. februar 2024, Wa Baile proti Švici, CE:ECHR:2024:0220JUD004386818, točka 90).
80
Drugič, v uvodni izjavi 3 Direktive 2000/43 je opozorjeno, da je pravica vsakogar do enakosti pred zakonom in do zaščite pred diskriminacijo univerzalna pravica, priznana z različnimi mednarodnimi sporazumi, med katerimi je Mednarodna konvencija o odpravi vseh oblik rasne diskriminacije, sprejeta 21. decembra 1965, ki so jo podpisale vse države članice in jo je zato treba ustrezno upoštevati. V skladu s členom 1 te konvencije „‚rasna diskriminacija‘ [pomeni] kakršnokoli razlikovanje, izključevanje, omejevanje ali dajanje prednosti na temelju rase, barve kože, porekla, narodnega ali etničnega izvora“, tako da je diskriminacija na podlagi narodnosti osebe oblika rasne diskriminacije v smislu navedene konvencije (glej v tem smislu sodbo CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 73).
81
Tretjič, kot je razvidno iz uvodne izjave 13 in člena 3(2) Direktive 2000/43, ta direktiva ne zajema različnega obravnavanja na podlagi državljanstva, ker državljanstvo osebe samo po sebi ne more biti podlaga za domnevo o pripadnosti določeni etnični skupini.
82
Vendar ta določba ne more ovirati tega, da se državljanstvo ali merila, na katerih temelji njegova podelitev, poleg drugih dejavnikov upoštevajo pri opredelitvi obsega pojma „narodnost“. Iz seznama meril v zvezi s tem pojmom, navedenih v točki 72 te sodbe, je namreč razvidno, da je „skupno državljanstvo“ eden od elementov, na podlagi katerih je v povezavi z drugimi mogoče sklepati o pripadnosti neki etnični skupini.
83
Prav tako je lahko merilo države rojstva osebe eden od specifičnih dejavnikov, ki bi omogočal sklepanje, da ta oseba pripada neki etnični skupini (glej v tem smislu sodbo z dne 6. aprila 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2015:278, točka 18).
84
Država rojstva osebe je namreč lahko povezana z državljanstvom, vero, jezikom, kulturnim in tradicionalnim poreklom ter življenjskim okoljem te osebe in je tako lahko eden od elementov, ki se lahko upoštevajo pri ugotavljanju pripadnosti osebe etnični skupini, če je ta država del skupka elementov, ki se nanašajo na pojem „narodnost“.
85
Vendar merilo države rojstva osebe samo po sebi ne more biti podlaga za domnevo pripadnosti določeni etnični skupini. Ni namreč mogoče domnevati, da za vsako suvereno državo obstaja ena – in sicer ena sama – narodnost (sodba z dne 6. aprila 2017, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, točka 21).
86
Torej, čeprav niti merilo državljanstva osebe niti merilo države njenega rojstva nista zadostna podlaga za tako domnevo pripadnosti etnični skupini, se lahko obe v povezavi z drugimi elementi upoštevata pri presoji obstoja neposredne diskriminacije na podlagi „narodnosti“ v smislu Direktive 2000/43.
Pojem „neposredna diskriminacija“ v smislu Direktive 2000/43
87
Kot je bilo poudarjeno v točki 70 te sodbe, je treba različno obravnavanje šteti za „neposredno diskriminacijo“ na podlagi narodnosti v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43, kadar se ena oseba na podlagi narodnosti obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali pa bi se obravnavala druga oseba v primerljivem položaju. V obravnavanem primeru je treba zato najprej ugotoviti, ali nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari uvaja različno obravnavanje na podlagi narodnosti, in če je tako, nato preučiti, ali to različno obravnavanje vodi do tega, da so nekatere osebe zaradi tega različnega obravnavanja prikrajšane v primerjavi z drugimi osebami, ki so v primerljivem položaju.
88
Prvič, kar zadeva pogoj, da je bilo različno obravnavanje uvedeno „na podlagi narodnosti“, je treba poudariti, da iz zakona o javnih stanovanjih, zlasti iz členov 168a in 168b tega zakona, izhaja, da obveznost sprejetja prostorskega načrta, s katerim naj bi se zmanjšal odstotek javnih družinskih stanovanj, velja za „območja preobrazbe“ v smislu tega zakona. Ta so v odstavku 4 člena 61a navedenega zakona opredeljena kot stanovanjska območja, ki so v zadnjih petih letih izpolnjevala pogoje iz odstavka 2 tega člena 61a. V zadnjenavedeni določbi so „vzporedne družbe“ opredeljene tako, da ustrezajo stanovanjskim območjem, ki na eni strani izpolnjujejo vsaj dve socialno-ekonomski merili in imajo na drugi strani delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“, ki presega 50 %.
89
Zakon o javnih stanovanjih tako uvaja različno obravnavanje teh stanovanjskih območij in območij, ki so v zadnjih petih letih prav tako izpolnjevala vsaj dve od teh socialno-ekonomskih meril, vendar na katerih delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ ni presegal 50 %. Za zadnjenavedena območja, imenovana „ranljiva stanovanjska območja“, namreč ta zakon ne nalaga obveznosti sprejetja takega prostorskega načrta in posledično zmanjšanja odstotka javnih družinskih stanovanj.
90
V obravnavanem primeru se zdi, da navedena socialno-ekonomska merila nimajo nikakršne neposredne povezave z narodnostjo prebivalcev območij preobrazbe. Predložitveno sodišče bo tako moralo ugotoviti, ali upoštevanje petega merila v zvezi z deležem „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ omogoča ugotovitev, da zakon o javnih stanovanjih uvaja različno obravnavanje na podlagi narodnosti.
91
V tem okviru je treba poudariti, da se zdi, da ima zadnjenavedeno merilo pomembno vlogo pri določanju območij preobrazbe. Namreč, tudi če so bila na danem stanovanjskem območju v obdobju petih let izpolnjena vsa socialno‑ekonomska merila, kar je okoliščina, ki kaže na obstoj problematičnih socialno-ekonomskih razmer, zakon o javnih stanovanjih ne zavezuje k sprejetju prostorskega načrta, če na tem stanovanjskem območju delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ ne presega 50 %. Nasprotno pa v primeru več kot 50‑odstotnega deleža „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ zadostuje, da sta izpolnjeni dve od štirih socialno-ekonomskih meril, da se zadevno območje opredeli kot „območje preobrazbe“ in da posledično za to območje velja obveznost sprejetja prostorskega načrta.
92
Zato se zdi, da različno obravnavanje iz postopka v glavni stvari temelji predvsem na merilu „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ v smislu zakona o javnih stanovanjih.
93
V skladu s tem, kar je bilo navedeno v točki 87 te sodbe, je zato treba preučiti, ali se s tem merilom „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ vzpostavlja različno obravnavanje na podlagi narodnosti v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43.
94
Ker je navedeno merilo določeno v danskem pravu, mora o tem odločiti predložitveno sodišče.
95
V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo namreč v okviru postopka, začetega na podlagi člena 267 PDEU, nacionalne določbe razlagati sodišča držav članic, in ne Sodišče, ki mu prav tako ni treba odločati o združljivosti pravnih pravil nacionalnega prava z določbami prava Unije. Vendar je Sodišče pristojno, da nacionalnemu sodišču da vse elemente razlage iz prava Unije, ki mu omogočijo presojo združljivosti takih pravil z ureditvijo Unije (sodbe z dne 17. decembra 1981, Frans-Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten, 272/80, EU:C:1981:312, točka 9; z dne 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, točka 19, in z dne 30. novembra 2023, Ministero dell’Istruzione in INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, točka 43).
96
V zvezi s tem je, najprej, iz predložitvene odločbe razvidno, da pojem „priseljenec“ v smislu zakona o javnih stanovanjih ustreza osebi, ki je rojena v tujini ter katere nobeden od staršev ni hkrati rojen na Danskem in danski državljan.
97
Dalje, pojem „potomec“ je v skladu s predložitveno odločbo oseba, ki je rojena na Danskem, vendar nobeden od njenih staršev ni hkrati rojen na Danskem in danski državljan, ali katere starši so, čeprav so bili rojeni na Danskem in so pridobili dansko državljanstvo, ohranili tudi svoje tuje državljanstvo.
98
Nazadnje, pojem „zahodna država“ naj bi vključeval države članice Unije, Andoro, Islandijo, Lihtenštajn, Monako, Norveško, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, San Marino, Švico, Vatikansko mestno državo, Kanado, Združene države Amerike, Avstralijo in Novo Zelandijo. Vse države, ki niso navedene zgoraj, naj bi se zato štele za „nezahodne države“.
99
Kot pa je bilo poudarjeno v točkah 81 in 85 te sodbe, merila v zvezi z državo rojstva zadevne osebe ter državo rojstva in državljanstvom njenih staršev, če se obravnavajo ločeno, ne zadostujejo za ugotovitev pripadnosti etnični skupini. Zato je mogoče vsako od teh meril šteti za nevtralno v zvezi s tem.
100
Vendar, kot je danska vlada priznala v pisnem stališču, splošno merilo „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ ne temelji zgolj na merilu države rojstva dane osebe in njenih staršev niti zgolj na merilu državljanstva zadnjenavedenih, ampak na kompleksni kombinaciji teh meril. Na eni strani naj bi se namreč upoštevali država rojstva zadevne osebe ter država rojstva in državljanstvo njenih staršev. Na drugi strani naj bi bilo treba ugotoviti, ali se država oziroma države, v katerih so bile vse te osebe rojene in/ali katerih državljanstvo imajo, štejejo za „nezahodne države“.
101
Dodati je treba še, na prvem mestu, da zgolj dejstvo, da je mogoče za splošno merilo, kot je merilo „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“, šteti, da se nanaša na več narodnosti, samo po sebi ne more zadostovati za izključitev tega, da tako splošno merilo temelji na narodnosti zadevnih oseb.
102
Bilo bi namreč v nasprotju s polnim učinkom Direktive 2000/43, če se cilj boja proti diskriminaciji na podlagi rase ali narodnosti, kot je določen v členu 1 te direktive, ne bi uporabil, kadar je diskriminiranih več etničnih skupin.
103
V zvezi s tem je Sodišče v točki 28 sodbe z dne 10. julija 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397), ki se je nanašala na zadevo, v kateri je direktor podjetja javno izjavil, da to podjetje noče zaposliti „alohtonih“ oseb, kar je protipomenka izraza „avtohtone“ osebe in ima v bistvu enak pomen kot „tujci“ ali „priseljenci“, razsodilo, da to, da delodajalec javno izjavi, da ne bo zaposlil delavcev določene narodnosti ali rase, pomeni neposredno diskriminacijo v smislu člena 2(2)(a) te direktive. Sodišče torej ni izključilo, da se lahko širok pojem, kot je pojem „alohtoni“, ki se v bistvu nanaša na vse tujce, nanaša na raso ali narodnost v smislu navedene direktive.
104
V teh okoliščinah obsega Direktive 2000/43 ni mogoče omejiti na boj proti diskriminaciji, ki se nanaša na eno samo etnično skupino.
105
Na drugem mestu, okoliščine, v katerih je bilo sprejeto splošno merilo, kot je merilo „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“, kot so prikazane v pripravljalnem gradivu za zakonodajo, v katero spada to merilo, lahko prav tako zajemajo upoštevne elemente za ugotovitev, ali gre pri tej zakonodaji za različno obravnavanje na podlagi narodnosti. Tako je lahko v obravnavanem primeru v zvezi s tem upoštevno pripravljalno gradivo, kot je tisto, ki je navedeno v predložitveni odločbi ter povzeto v točkah 18 in 20 te sodbe.
106
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče razsodilo, da za obstoj neposredne diskriminacije v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43 zadostuje, da je bil za odločitev o uvedbi različnega obravnavanja odločilen preudarek, vezan na narodnost (glej v tem smislu sodbo CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 76).
107
Na tretjem mestu, zgolj okoliščina, da so med prebivalci območij preobrazbe tudi osebe, ki niso „priseljenci iz nezahodnih držav in njihovi potomci“, ne more izključiti presoje, da je bila nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, sprejeta na podlagi narodnosti (glej v tem smislu sodbo CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 75).
108
Nazadnje, na četrtem mestu, zdi se, da uporaba pojma „nezahodne države“ ne preprečuje – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da bi se splošno merilo „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ lahko nanašalo na osebe, katerih kraj rojstva in/ali kraj rojstva njihovih staršev je v „zahodni državi“, ali na osebe, katerih državljanstvo in/ali državljanstvo njihovih staršev je državljanstvo take „zahodne države“.
109
Vendar taka okoliščina sama po sebi ne more zadostovati za izključitev tega, da lahko kompleksna kombinacija meril, omenjena v točki 100 te sodbe, privede do različnega obravnavanja na podlagi narodnosti.
110
Kot je bilo opozorjeno v točki 87 te sodbe, če bo predložitveno sodišče po vseh preverjanjih, ki jih mora opraviti, ugotovilo, da splošno merilo „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ v smislu zakona o javnih stanovanjih uvaja različno obravnavanje na podlagi narodnosti, bo moralo nato preveriti, ali je posledica tega zakona, da so nekatere osebe manj ugodno obravnavane v primerjavi z drugimi osebami, ki so v primerljivem položaju.
111
Člen 2(2)(a) Direktive 2000/43 namreč poleg pogoja, da je bilo različno obravnavanje uvedeno „na podlagi narodnosti“, določa še dva druga pogoja, in sicer obstoj „manj ugodnega obravnavanja“ in „primerljivost“ obravnavanih položajev.
112
V zvezi s tem je treba spomniti, da je treba zahtevo, ki se nanaša na primerljivost položajev za ugotovitev kršitve načela enakega obravnavanja, presoditi glede na vse njihove značilnosti (sodba CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 89 in navedena sodna praksa).
113
V obravnavanem primeru se zdi, da so najemniki javnih družinskih stanovanj, ki prebivajo na območjih preobrazbe, kar zadeva njihove najemne pogodbe, v položaju, ki je primerljiv s položajem najemnikov s podobnimi najemnimi pogodbami na ranljivih stanovanjskih območjih, ki so v zadnjih petih letih izpolnjevala vsaj dve socialno-ekonomski merili, vendar na katerih delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ ni presegal 50 %.
114
Kar zadeva obstoj „manj ugodnega obravnavanja“, bo moralo predložitveno sodišče preučiti posledice, ki za vse prebivalce nekega stanovanjskega območja izhajajo iz opredelitve tega območja kot „območja preobrazbe“.
115
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člena 168a in 168b zakona o javnih stanovanjih nalagata obveznost sprejetja prostorskega načrta, katerega cilj je do 1. januarja 2030 zmanjšati delež javnih družinskih stanovanj na največ 40 % vseh stanovanj na zadevnem območju preobrazbe.
116
Zdi se, da ta zakon s tem, da določa tako obveznost, vse prebivalce območij preobrazbe izpostavlja večjemu tveganju predčasne odpovedi njihove najemne pogodbe in s tem izgube stanovanja.
117
Kaže namreč – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da sam zakon o javnih stanovanjih določa, da je predčasna odpoved najemne pogodbe ena od posledic, ki lahko izhajajo iz odobritve prostorskega načrta za območje preobrazbe.
118
Tako je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da kadar se izvedba takega načrta opravi s prodajo stanovanj zasebnemu kupcu, člen 27(4) tega zakona določa, da je odobritev take prodaje s strani pristojnega ministra pogojena s tem, da se odpovejo najemne pogodbe najemnikov, ki ne izpolnjujejo meril, ki jih mora občinski svet odobriti v skladu s členom 27c(1) navedenega zakona.
119
Podobno člen 27c(3) istega zakona določa, da če se najemniška nepremičnina odda v najem v nasprotju s temi merili, občinski svet najemodajalcu naloži obveznost odpovedi najemne pogodbe.
120
V teh okoliščinah se zdi, da so prebivalci območij preobrazbe izpostavljeni večjemu tveganju predčasne odpovedi najemnih pogodb, medtem ko prebivalci ranljivih stanovanjskih območij, za katera je značilen obstoj problematičnih socialno-ekonomskih razmer, ki so vsaj podobne tistim na območjih preobrazbe, takemu tveganju niso izpostavljeni.
121
Poudariti pa je treba, da je pravica do spoštovanja stanovanja temeljna pravica, zagotovljena s členom 7 Listine, ki vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim s členom 8(1) EKČP, ter ki ji je zato treba v skladu s členom 52(3) Listine priznati enako vsebino in obseg kot zadnjenavedenim pravicam (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, točka 63 in navedena sodna praksa).
122
V zvezi s tem iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da je izguba bivališča ena od najhujših kršitev pravice do spoštovanja stanovanja. Taka izguba namreč zadevno osebo in njeno družino postavlja v posebej negotov položaj (glej v tem smislu ESČP, 13. maj 2008, McCann proti Združenemu kraljestvu, CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, točka 50, in sodbo z dne 10. septembra 2014, Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, točki 63 in 64).
123
Iz tega sledi, da večje tveganje, opredeljeno v točki 120 te sodbe, lahko pomeni „manj ugodno obravnavanje“ v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43.
124
Pojasniti je treba še, da pri presoji obstoja takega manj ugodnega obravnavanja ni pomembno, ali merila, v skladu s katerimi so izbrane najemne pogodbe, ki jih je treba odpovedati, vključujejo merilo „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“. Taka okoliščina naj namreč ne bi mogla omajati obstoja povečanega tveganja predčasne odpovedi teh najemnih pogodb.
125
Poleg tega naj bi bilo pri tem brez vpliva vprašanje, ali so najemniki, katerih najemne pogodbe so bile odpovedane, „priseljenci iz nezahodnih držav in njihovi potomci“. Sodišče je namreč že razsodilo, da se načelo enakega obravnavanja, ki se uresničuje z Direktivo 2000/43, ne uporablja za določeno kategorijo oseb, temveč na podlagi razlogov iz člena 1 te direktive, tako da se lahko uporablja tudi za osebe, ki so kljub temu, da same ne pripadajo zadevni rasi ali etnični skupini, zaradi katerega od teh razlogov obravnavane manj ugodno ali so v posebej neugodnem položaju (glej v tem smislu sodbo CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 56 in navedena sodna praksa).
126
Nazadnje, predložitveno sodišče bi lahko za presojo, ali obstaja „manj ugodno obravnavanje“ v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43, ki izhaja iz opredelitve stanovanjskega območja kot „območja preobrazbe“, preučilo tudi, ali je, kot so trdile nekatere stranke in zainteresirani subjekti, ki so predložili pisna stališča, že sámo poimenovanje „območje preobrazbe“, iz katerega za prebivalce takih območij izhaja povečano tveganje predčasne odpovedi njihove najemne pogodbe in ki je nadomestilo ime „težavno getoizirano območje“, na nacionalni ravni žaljivo in stigmatizirajoče (glej v tem smislu sodbo CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 87).
127
V tem okviru bi lahko to sodišče presodilo tudi, ali nekatere trditve iz različnih pripravljalnih gradiv, navedenih v predložitveni odločbi in omenjenih v točkah od 17 do 20 te sodbe, lahko nakazujejo, da zadevna nacionalna ureditev temelji na stereotipih ali predsodkih v zvezi s „priseljenci iz nezahodnih držav in njihovimi potomci“ ali, celo, kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točki 152 sklepnih predlogov, prispeva k ohranjanju takih stereotipov in predsodkov.
128
Poudariti je treba še, da če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da obstaja domneva neposredne diskriminacije na podlagi narodnosti, bi učinkovito izvajanje načela enakega obravnavanja zahtevalo, da dokazno breme nosi zlasti ministrstvo za socialne zadeve, stanovanjska vprašanja in starejše, ki bi moralo v skladu s pravilom iz člena 8(1) Direktive 2000/43 dokaz, da to načelo ni bilo kršeno in da sprejetje zakona o javnih stanovanjih v delu, v katerem opredeljuje območja preobrazbe in določa obveznost sprejetja prostorskih načrtov za ta območja, nikakor ne temelji na narodnosti večine prebivalcev navedenih območij, temveč izključno na objektivnih dejavnikih, ki niso nikakor povezani z diskriminacijo na podlagi narodnosti (glej v tem smislu sodbo CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 85 in navedena sodna praksa).
129
Glede na zgoraj navedene razloge je treba ugotoviti, da je treba člen 2(2)(a) Direktive 2000/43 razlagati tako, da nacionalna ureditev, ki določa obveznost sprejetja prostorskih načrtov, namenjenih zmanjšanju odstotka javnih družinskih stanovanj na stanovanjskih območjih, za katera je med drugim značilno, da je delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“, ki prebivajo na teh območjih, v zadnjih petih letih presegal 50 %, pomeni neposredno diskriminacijo v smislu te določbe, če se izkaže, da sprejetje te nacionalne ureditve temelji na narodnosti večine prebivalcev navedenih stanovanjskih območij in da je posledica navedene nacionalne ureditve to, da so vsi prebivalci teh območij obravnavani manj ugodno kot prebivalci stanovanjskih območij, ki so primerljiva, vendar katerih delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ ni presegal 50 %.
Obstoj posredne diskriminacije v smislu člena 2(2)(b) Direktive 2000/43
130
Če bo predložitveno sodišče ugotovilo, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari ne pomeni neposredne diskriminacije v smislu odstavka 2(a) člena 2 Direktive 2000/43, bo moralo preučiti še, ali ta ureditev lahko pomeni posredno diskriminacijo v smislu odstavka 2(b) tega člena 2.
131
Na podlagi navedenega člena 2(2)(b) gre za posredno diskriminacijo, če bi na videz nevtralna določba, merilo ali praksa postavila osebe neke rase ali narodnosti v posebno neugoden položaj v primerjavi z drugimi osebami, razen če to določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje zakoniti cilj ter če so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna.
132
Na prvem mestu, kar zadeva pojem „na videz nevtralna“ določba, merilo ali praksa, je Sodišče razsodilo, da ta pogoj pomeni, da mora iti za določbo, merilo ali prakso, ki so oblikovani ali se uporabljajo na videz nevtralno, to je ob upoštevanju dejavnikov, ki so različni od varovane lastnosti in ji niso enakovredni (glej v tem smislu sodbo CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točki 93 in 109).
133
Na drugem mestu, spomniti je treba, da je treba, če se izkaže, da je bil ukrep, ki vzpostavlja različno obravnavanje, sprejet iz razlogov, povezanih z raso ali narodnostjo, tak ukrep opredeliti kot neposredno diskriminacijo v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43. Po drugi strani posredna diskriminacija na podlagi rase ali narodnosti ne zahteva, da je tak razlog podlaga za zadevni ukrep. Da bi bil lahko neki ukrep zajet s členom 2(2)(b) te direktive, namreč zadostuje, da je učinek navedenega ukrepa, čeprav je oblikovan na nevtralnih merilih, ki ne temeljijo na varovani lastnosti, tak, da lahko osebe s tako lastnostjo postavi v posebno neugoden položaj (glej v tem smislu sodbo CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točki 95 in 96 ter navedena sodna praksa).
134
Na tretjem mestu, v zvezi s pogojem iz tega člena 2(2)(b), v skladu s katerim mora biti zadevni ukrep tak, da lahko osebe neke rase ali narodnosti postavi v „posebno neugoden položaj“ v primerjavi z drugimi osebami, je Sodišče razsodilo, da je treba ta pogoj razumeti tako, da so zaradi zadevne določbe, merila ali prakse v slabšem položaju zlasti osebe določene narodnosti (sodba CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 100, in sodba z dne 15. novembra 2018, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, točka 47).
135
Ob tem pa ni nujno, da je učinek zadevne določbe, merila ali prakse to, da je v slabši položaj postavljena ena sama narodnost.
136
Kot sta namreč inštitut za človekove pravice in Evropska komisija navedla v pisnih stališčih, medtem ko več jezikovnih različic člena 2(2)(b) Direktive 2000/43 vsebuje izraz, ki ustreza izrazu v danskem jeziku „bestemt“ („neka“ ali „določena“), druge jezikovne različice te določbe takega izraza ne vsebujejo, ampak se brez dodatnih pojasnil sklicujejo le na „narodnost“ ali „etnijo“.
137
Tako razlaga navedene določbe, v skladu s katero je posredno diskriminacijo mogoče ugotoviti le, kadar na videz nevtralna določba, merilo ali praksa v posebno neugoden položaj postavlja eno samo etnično skupino, ne pa, kadar določbe, merila ali prakse v slabši položaj postavljajo več etničnih skupin, nima podlage v besedilu v več jezikovnih različicah iste določbe.
138
V tem okviru se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča formulacija določbe prava Unije, ki se uporablja v eni od jezikovnih različic, ne more uporabljati kot edina podlaga za razlago te določbe oziroma glede tega ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. Nujnost enotne uporabe in zato razlage akta Unije namreč izključuje, da bi se ta akt obravnaval ločeno v eni svojih jezikovnih različic, ter zahteva, da se razlaga glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (sodbi z dne 25. marca 2010, Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, točka 38, in z dne 8. maja 2025, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, točka 58).
139
Razlaga, kakršna je navedena v točki 137 te sodbe, pa bi bila težko združljiva s cilji Direktive 2000/43, kot so navedeni v točki 77 te sodbe.
140
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz razlogov, navedenih v točkah 102 in 103 te sodbe, področje uporabe te direktive ne more biti omejeno na boj proti diskriminaciji, ki se nanaša na eno samo etnično skupino.
141
Nazadnje je treba poudariti, da lahko, kot je navedeno v uvodni izjavi 15 navedene direktive, zakonodaja ali praksa držav članic določa, da se obstoj posredne diskriminacije lahko ugotavlja s kakršnimi koli sredstvi, vključno na podlagi statistične evidence.
142
V zvezi s tem mora nacionalno sodišče presoditi, v kolikšnem obsegu so statistični podatki, ki so mu bili predloženi, zanesljivi in ali jih je mogoče upoštevati, torej ali zlasti ne odražajo zgolj naključnih oziroma kratkoročnih pojavov in ali so zadostno pomembni (glej v tem smislu sodbo z dne 24. septembra 2020, YS (Poklicne pokojnine vodstvenega osebja), C‑223/19, EU:C:2020:753, točka 51 in navedena sodna praksa).
143
Če predložitveno sodišče po preučitvi, ki jo mora opraviti, ugotovi, da določba in splošno merilo iz postopka v glavni stvari postavljata osebe, ki pripadajo nekaterim etničnim skupinam, v posebno neugoden položaj v smislu člena 2(2)(b) Direktive 2000/43, bo moralo preučiti, ali sta ta določba in to splošno merilo objektivno utemeljena z zakonitim ciljem ter ali so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna.
144
V zvezi s tem načelo sorazmernosti v skladu s sodno prakso Sodišča nalaga, da se preveri, ali so nacionalni ukrepi, prvič, primerni za uresničitev zastavljenega cilja v splošnem interesu, drugič, omejeni na to, kar je nujno potrebno v smislu, da tega cilja ni mogoče razumno enako učinkovito doseči z drugimi sredstvi, ki manj posegajo v pravice in svoboščine, zagotovljene zadevnim osebam, in tretjič, niso nesorazmerni glede na navedeni cilj, kar med drugim pomeni tehtanje pomena tega cilja ter resnosti posega v te pravice in svoboščine (sodba z dne 5. decembra 2023, Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, točka 77 in navedena sodna praksa).
145
Za ugotovitev, ali omejitev izpolnjuje pogoj sorazmernosti, mora država članica, ki se želi sklicevati na cilj, s katerim lahko utemelji omejitev temeljne svoboščine ali temeljne pravice, nacionalnemu sodišču zagotoviti vse elemente, ki mu lahko omogočijo, da se prepriča, ali zadevni ukrep res izpolnjuje zahteve, ki izhajajo iz navedenega načela, pri čemer je treba utemeljitvene razloge, na katere se lahko sklicuje ta država članica, podpreti z analizo primernosti in nujnosti tega ukrepa za dosego tega cilja ter z natančnimi elementi, ki omogočajo utemeljitev njenih trditev (sodba z dne 10. julija 2025, INTERZERO in drugi, C‑254/23, EU:C:2025:569, točka 101 in navedena sodna praksa).
146
Poleg tega je treba opozoriti, da je treba pojem objektivne utemeljitve v smislu člena 2(2)(b) Direktive 2000/43 razlagati ozko (sodba CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 112).
147
V obravnavanem primeru je treba, na prvem mestu, kar zadeva cilje, ki se uresničujejo z zakonom o javnih stanovanjih, poudariti, da je po navedbah danske vlade namen členov 61a in 168a tega zakona rešiti težave, povezane z oblikovanjem „vzporednih družb“, ki so se pojavile v danskem sistemu javnih stanovanj, in zagotoviti uspešno integracijo.
148
Ta vlada se tako sklicuje na razloge, ki se nanašajo na socialno kohezijo in integracijo državljanov tretjih držav v okviru tega sistema, ter na razloge, povezane s politiko socialnih stanovanj in njenim financiranjem.
149
Kar zadeva, prvič, cilj, ki se nanaša na socialno kohezijo in integracijo, je Sodišče že razsodilo, da lahko cilj zagotavljanja uspešnega vključevanja državljanov tretjih držav glede na pomen, ki se v okviru prava Unije pripisuje ukrepom vključevanja, kot izhaja iz člena 79(4) PDEU, pomeni nujni razlog v splošnem interesu, saj je vključevanje teh državljanov ključni element pri spodbujanju ekonomske in socialne kohezije, ki je temeljni cilj Unije, določen v Pogodbi DEU (glej po analogiji sodbi z dne 12. aprila 2016, Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, točki 55 in 56, ter z dne 22. decembra 2022, Udlændingenævnet (Preizkus znanja jezika, naložen tujcem), C‑279/21, EU:C:2022:1019, točki 37 in 38).
150
Glede na pomen tega temeljnega cilja Unije imajo države članice načeloma široko polje proste presoje pri sprejemanju ukrepov za zagotavljanje socialne kohezije in vključevanja, vključno z urbanističnimi ukrepi.
151
Vendar je treba poudariti, kot je razvidno iz točke 108 te sodbe, da pojem „priseljenci iz nezahodnih držav in njihovi potomci“ zajema tudi osebe, ki imajo državljanstvo države članice, vključno z državljanstvom Kraljevine Danske. Ker se nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari tako uporablja za državljane držav članic, je ni mogoče upravičiti z navedenim ciljem.
152
Drugič, kar zadeva cilj uresničevanja zahtev v zvezi s stanovanjsko politiko v okviru javnega stanovanjskega sistema, je Sodišče prav tako razsodilo, da zahteve v zvezi s politiko socialnih stanovanj države članice in financiranjem te politike lahko pomenijo nujne razloge v splošnem interesu (sodba z dne 1. oktobra 2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, točka 30). To velja tudi za zahteve, s katerimi se spodbuja dostop do stanovanj za ranljive osebe ali osebe z nizkimi dohodki (sodba z dne 27. februarja 2025, AEON NEPREMIČNINE in drugi, C‑674/23, EU:C:2025:113, točka 55).
153
Res je, da imajo države članice tudi v okviru svoje stanovanjske politike načeloma široko polje proste presoje.
154
Vendar se zdi, da v obravnavanem primeru nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari s tem, da nalaga obveznost sprejetja prostorskih načrtov za zmanjšanje odstotka javnih družinskih stanovanj na območjih preobrazbe, ni namenjena reševanju problemov, povezanih s financiranjem javnih stanovanj, ampak bolj socialno-ekonomskih problemov, povezanih s socialno kohezijo in vključevanjem, ki obstajajo na teh območjih. Zato je treba glede na nujne razloge v splošnem interesu, na katere se sklicuje danska vlada in ki so navedeni v točki 147 te sodbe, za cilj v zvezi s stanovanjsko politiko šteti, da spada v širši okvir cilja socialne kohezije in vključevanja.
155
Poleg tega, ker lahko ti prostorski načrti privedejo do izgube bivališča, se zdi, da jih ni mogoče upravičiti s ciljem spodbujanja dostopa do bivališča za nekatere kategorije oseb.
156
Tretjič, čeprav je za ureditev iz postopka v glavni stvari načeloma mogoče šteti, da spada na področje, na katerem imajo države članice široko polje proste presoje, ostaja dejstvo, da morajo te še vedno spoštovati prepoved vsakršne diskriminacije na podlagi rase ali narodnosti, ki je določena v členu 21 Listine in konkretizirana z Direktivo 2000/43.
157
V zvezi s tem je iz uvodnih izjav 9, 12 in 13 Direktive 2000/43 razvidno, na eni strani, da lahko diskriminacija, ki temelji na rasi ali narodnosti, oslabi doseganje ciljev Pogodbe DEU, zlasti doseganje visoke ravni zaposlovanja in socialnega varstva, rast življenjskega standarda in kakovosti življenja, gospodarske in socialne kohezije ter solidarnosti ter cilj razvijanja Unije kot območja svobode, varnosti in pravice, na drugi strani pa, da je namen prepovedi vsake diskriminacije te vrste, ki jo določa ta direktiva na področjih, ki jih ureja, zlasti zagotoviti razvoj demokratičnih in strpnih družb, ki omogočajo sodelovanje vseh oseb ne glede na njihovo raso ali narodnost (sodba CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 47).
158
Na drugem mestu, kar zadeva vprašanje, ali ureditev iz postopka v glavni stvari spoštuje načelo sorazmernosti, je treba preučiti, prvič, ali so ukrepi, ki jih določa, primerni za uresničitev nujnega cilja v splošnem interesu, ki mu ta ureditev sledi.
159
V zvezi s tem je sprejetje prostorskih načrtov za rešitev socialno-ekonomskih problemov, ki zadevajo zlasti nekatera stanovanjska območja, načeloma mogoče šteti za ukrep, ki je primeren za uresničitev cilja spodbujanja socialne kohezije in vključevanja.
160
Vendar bo moralo predložitveno sodišče, kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točkah 167 in 168 sklepnih predlogov, ugotoviti, ali mu je danska vlada predložila elemente, s katerimi je mogoče dokazati, da je s konkretnim ukrepom za zmanjšanje odstotka javnih družinskih stanovanj na območjih preobrazbe ta cilj dejansko mogoče doseči.
161
Kar zadeva primernost ukrepa za zagotovitev uresničitve nujnega cilja v splošnem interesu, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je zakonodaja primerna za zagotovitev uresničitve zatrjevanega cilja le, če ukrepi, ki jih določa, resnično ustrezajo namenu, da se ta cilj doseže, ter če se izvajajo dosledno in sistematično (glej v tem smislu sodbi z dne 28. novembra 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924 točka 37, in z dne 21. marca 2024, Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, točka 94 in navedena sodna praksa).
162
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da na ranljivih stanovanjskih območjih, za katera je značilen obstoj socialno-ekonomskih problemov, ki so vsaj podobni tistim na območjih preobrazbe, zakon o javnih stanovanjih ne zavezuje k sprejetju prostorskih načrtov, kakršni so ti v postopku v glavni stvari. Iz tega sledi, da se na ranljivih stanovanjskih območjih take težave po potrebi rešujejo z drugimi sredstvi, namenjenimi zagotavljanju socialne kohezije.
163
Zato mora predložitveno sodišče ugotoviti, ali ta zakon s tem, da določa obveznost sprejetja takih načrtov, dosledno in sistematično sledi cilju spodbujanja socialne kohezije, čeprav ta obveznost velja le za območja preobrazbe, na katerih delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ presega 50 %, ne pa za ranljiva stanovanjska območja, na katerih je ta delež manjši od 50 %.
164
Če bi predložitveno sodišče kljub temu ugotovilo, da je z nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari mogoče zagotoviti uresničitev cilja v zvezi s socialno kohezijo in integracijo, bi moralo, drugič, za ugotovitev, ali je tak ukrep nujen za dosego tega cilja, preveriti, ali je mogoče navedeni cilj, kot je trdilo več strank in zainteresiranih subjektov, ki so predložili pisna stališča, doseči enako učinkovito z drugimi sredstvi, ki manj posegajo v pravice in svoboščine, zagotovljene zadevnim osebam.
165
Če ni mogoče ugotoviti nobenega drugega enako učinkovitega ukrepa, bi moralo predložitveno sodišče, tretjič, preučiti še sorazmernost te ureditve v ožjem smislu. To sodišče bi moralo tako preveriti, ali nevšečnosti, povzročene z navedeno ureditvijo, niso nesorazmerne glede na navedene cilje in ali ta ureditev ne posega pretirano v legitimne interese prebivalcev območij preobrazbe (glej v tem smislu sodbo CHEZ Razpredelenie Bulgaria, točka 123 in navedena sodna praksa).
166
V tem okviru je treba opozoriti, kot je navedeno v točki 121 te sodbe, da je pravica do spoštovanja stanovanja temeljna pravica, zagotovljena s členom 7 Listine.
167
V uvodni izjavi 4 Direktive 2000/43 je poleg tega navedeno, da je v okviru dostopa do dobrin in storitev ter preskrbe z njimi, in sicer, kot je razvidno iz točk 63 in 66 te sodbe, na področju, na katero se nanaša ta zadeva, pomembno spoštovati zaščito zasebnega in družinskega življenja, to je temeljne pravice, ki zajema varstvo stanovanja posameznika in njegove družine (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 2025, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, točka 93).
168
Pojasniti je treba, da ciljev splošnega interesa, kot sta socialna kohezija in vključevanje, ni mogoče uresničevati z nacionalnim ukrepom, ne da bi se upoštevalo, da jih je treba uskladiti s temeljnimi pravicami in načeli, na katere se ta ukrep nanaša, kot so določeni v Pogodbah in Listini, in to z uravnoteženjem teh ciljev v splošnem interesu na eni strani ter zadevnih pravic in načel na drugi strani, da se zagotovi, da nevšečnosti, povzročene z navedenim ukrepom, niso nesorazmerne glede na navedene cilje. Tako je možnost utemeljiti omejitev pravic, zagotovljenih s členom 7 Listine, treba presojati tako, da se oceni teža poseganja, ki ga vključuje taka omejitev, in preveri, ali je pomembnost ciljev splošnega interesa, ki se uresničujejo s to omejitvijo, v sorazmerju s to težo (glej v tem smislu sodbo z dne 10. julija 2025, INTERZERO in drugi, C‑254/23, EU:C:2025:569, točka 109 in navedena sodna praksa).
169
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se zdi, da zakon o javnih stanovanjih s tem, da za območja preobrazbe določa obveznost sprejetja prostorskih načrtov, za prebivalce teh območij pomeni večje tveganje predčasne odpovedi najemnih pogodb in s tem izgube bivališča.
170
Kot pa je razvidno iz točk 121 in 122 te sodbe, izguba bivališča pomeni eno od najhujših kršitev pravice do spoštovanja stanovanja v smislu člena 7 Listine ter zadevno osebo in njeno družino postavlja v posebej negotov položaj.
171
Iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 8 EKČP, katerega odstavek 1 določa pravice, enakovredne pravicam, zagotovljenim s členom 7 Listine, je prav tako razvidno, najprej, da čeprav imajo nacionalni organi, kadar gre za socialne ali ekonomske politike, tudi na stanovanjskem področju, široko polje proste presoje, je diskrecijska pravica, ki je tako prepuščena tem organom, toliko bolj omejena, kolikor bolj je zadevna pravica pomembna za to, da se zadevnemu posamezniku zagotovi učinkovito uresničevanje temeljnih ali „intimnih“ pravic, ki so mu priznane. To velja zlasti za pravice, zagotovljene s tem členom 8, ki so pravice bistvenega pomena za identiteto osebe, njeno samoodločbo, njeno telesno in duševno celovitost, ohranitev njenih družbenih odnosov ter stabilnost in varnost njenega položaja v družbi (ESČP, 17. oktober 2013, Winterstein in drugi proti Franciji, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, točka 148).
172
Dalje, vsaka oseba, za katero obstaja tveganje, da bo žrtev resne kršitve pravice do spoštovanja stanovanja, ki jo pomeni izguba bivališča, mora načeloma imeti možnost zahtevati, da sorazmernost takega ukrepa glede na upoštevna načela, ki izhajajo iz navedenega člena 8, preuči neodvisno sodišče. Pri presoji sorazmernosti ukrepa prisilne izselitve je treba upoštevati zlasti naslednje preudarke, in sicer, če je bilo stanovanje vzpostavljeno zakonito, to zmanjša legitimnost vsakega ukrepa prisilne izselitve, in nasprotno, če je bilo vzpostavljeno nezakonito, je zadevna oseba v slabšem položaju. Poleg tega, če ni na voljo nobena nadomestna nastanitev, je poseg resnejši, kot če bi bila taka nastanitev na voljo, pri čemer se njena primernost presoja zlasti glede na konkretne potrebe zadevnega posameznika (glej v tem smislu ESČP, 17. oktober 2013, Winterstein in drugi proti Franciji, CE:ECHR:2013:0622JUD003249296, točka 148).
173
Nazadnje, pri preizkusu sorazmernosti, ki ga morajo opraviti nacionalni organi, je treba upoštevati pripadnost zadevnih oseb socialno prikrajšani skupini in njihove posebne potrebe v zvezi s tem (ESČP, 17. oktober 2013, Winterstein in drugi proti Franciji, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, točka 160).
174
V obravnavanem primeru je lahko dejstvo, da v danskem sistemu javnih stanovanj nacionalni organi prevzamejo skrb za nadomestno namestitev oseb, ki jim je bila najemna pogodba predčasno odpovedana, eden od elementov, ki jih mora predložitveno sodišče med drugim upoštevati v okviru preizkusa sorazmernosti nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari. Ta element lahko namreč zmanjša težo posega v pravico do spoštovanja stanovanja, ki je posledica take predčasne odpovedi, če je ta skrb dejansko prevzeta ter če je nadomestno bivališče prilagojeno konkretnim potrebam teh oseb in njihovih družin. Vendar je treba upoštevati, da so nekatere od navedenih oseb in teh družin že več let zakonito prebivale v družinskem bivališču, ki ga izgubijo.
175
Glede na zgoraj navedene razloge je treba ugotoviti, da je treba člen 2(2)(b) Direktive 2000/43 razlagati tako, da nacionalna ureditev, ki določa obveznost sprejetja prostorskih načrtov, namenjenih zmanjšanju odstotka javnih družinskih stanovanj na stanovanjskih območjih, za katera je med drugim značilno, da je delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“, ki prebivajo na teh območjih, v zadnjih petih letih presegal 50 %, pomeni posredno diskriminacijo v smislu te določbe, če se izkaže, prvič, da ta nacionalna ureditev, čeprav je navidezno oblikovana ali uporabljena nevtralno, to je ob upoštevanju dejavnikov, med katerimi ni narodnosti, povzroča posebno neugoden položaj za osebe, ki pripadajo nekaterim etničnim skupinam, in drugič, da navedena nacionalna ureditev za uresničitev nujnega cilja v splošnem interesu, ki mu sledi, ne spoštuje načela sorazmernosti.
176
V teh okoliščinah je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 2(2)(a) in (b) Direktive 2000/43 razlagati tako, da je nacionalna ureditev, ki določa obveznost sprejetja prostorskih načrtov, namenjenih zmanjšanju odstotka javnih družinskih stanovanj na stanovanjskih območjih, za katera je med drugim značilno, da je delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“, ki prebivajo na teh območjih, v zadnjih petih letih presegal 50 %,
–
pomeni neposredno diskriminacijo v smislu tega člena 2(2)(a), če se izkaže, da sprejetje te nacionalne ureditve temelji na narodnosti večine prebivalcev navedenih stanovanjskih območij in da je posledica navedene nacionalne ureditve to, da so vsi prebivalci teh območij obravnavani manj ugodno kot prebivalci stanovanjskih območij, ki so primerljiva, vendar katerih delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ ni presegal 50 %;
–
pomeni posredno diskriminacijo v smislu navedenega člena 2(2)(b), če se izkaže, prvič, da ta nacionalna ureditev, čeprav je navidezno oblikovana ali uporabljena nevtralno, to je ob upoštevanju dejavnikov, med katerimi ni narodnosti, povzroča posebno neugoden položaj za osebe, ki pripadajo nekaterim etničnim skupinam, in drugič, da navedena nacionalna ureditev za uresničitev nujnega cilja v splošnem interesu, ki mu sledi, ne spoštuje načela sorazmernosti.
Stroški
177
Ker je ta postopek za stranke iz postopkov v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
Člen 2(2)(a) in (b) Direktive Sveta 2000/43/ES z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost
je treba razlagati tako, da
nacionalna ureditev, ki določa obveznost sprejetja prostorskih načrtov, namenjenih zmanjšanju odstotka javnih družinskih stanovanj na stanovanjskih območjih, za katera je med drugim značilno, da je delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“, ki prebivajo na teh območjih, v zadnjih petih letih presegal 50 %,
–
pomeni neposredno diskriminacijo v smislu tega člena 2(2)(a), če se izkaže, da sprejetje te nacionalne ureditve temelji na narodnosti večine prebivalcev navedenih stanovanjskih območij in da je posledica navedene nacionalne ureditve to, da so vsi prebivalci teh območij obravnavani manj ugodno kot prebivalci stanovanjskih območij, ki so primerljiva, vendar katerih delež „priseljencev iz nezahodnih držav in njihovih potomcev“ ni presegal 50 %;
–
pomeni posredno diskriminacijo v smislu navedenega člena 2(2)(b), če se izkaže, prvič, da ta nacionalna ureditev, čeprav je navidezno oblikovana ali uporabljena nevtralno, to je ob upoštevanju dejavnikov, med katerimi ni narodnosti, povzroča posebno neugoden položaj za osebe, ki pripadajo nekaterim etničnim skupinam, in drugič, da navedena nacionalna ureditev za uresničitev nujnega cilja v splošnem interesu, ki mu sledi, ne spoštuje načela sorazmernosti.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: danščina.