62017CC0017
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
JULIANE KOKOTT,
predstavljeni 26. aprila 2018 (
1
)
Zadeva C‑17/17
Grenville Hampshire
proti
The Board of the Pension Protection Fund,
ob udeležbi
Secretary of State for Work and Pensions
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe_ki ga je vložilo Court of Appeal (Združeno kraljestvo))
„Predhodno odločanje – Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca – Člen 8 Direktive 2008/94/ES – Varstvo pravic delavcev, ki zagotavljajo upravičenost do starostnih prejemkov bodisi takoj bodisi v prihodnosti – Poklicni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja – Minimalno jamstvo – Neposredna uporaba“
I. Uvod
1.
Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe s področja socialne politike se nanaša na varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca. Natančneje, gre za usodo pravic iz poklicnega pokojninskega načrta, ki ga je ustanovil delodajalec, v primeru plačilne nesposobnosti. Te pravice so zajete s členom 8 Direktive 2008/94/ES, (
2
) ki državam članicam nalaga obveznost, da sprejmejo ukrepe za varstvo interesov delavcev v zvezi s pravicami do starostnih prejemkov v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca. To nalogo v zvezi z varstvom je Sodišče v sodbah Robins in Hogan konkretiziralo tako, da morajo delavci v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca ohraniti vsaj 50 % svojih pravic do starostnih prejemkov. (
3
)
2.
V obravnavanem postopku gre ponovno za prenos Direktive v Združenem kraljestvu, ki določa absolutno omejitev pravic do nadomestila, do katerih so upravičeni delavci v primeru plačilne nesposobnosti svojega delodajalca. Sporna nacionalna ureditev vpliva predvsem na delavce, katerih pravice iz poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja so že razmeroma velike. V primeru G. Hampshira, tožeče stranke v postopku v glavni stvari, povzroči ta ureditev izgubo v višini do 67 % njegovih pravic do starostne pokojnine.
3.
V zvezi s tem se postavlja vprašanje glede obsega in praktičnega izvajanja minimalnega jamstva za pridobljene pokojninske pravice, ki ga je opredelilo Sodišče.
4.
Poleg tega se postavlja vprašanje o možnosti neposredne uporabe člena 8 Direktive v tem postopku. Ta določba je, kar zadeva njeno besedilo, sorazmerno odprta, vendar pa je bila s sodno prakso Sodišča že obširno konkretizirana.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
Okvir prava Unije v tem primeru opredeljujejo določbe Direktive 2008/94 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (v nadaljevanju: Direktiva). Glede na njeno tretjo uvodno izjavo je njen namen varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca, zlasti kar zadeva izplačilo neporavnanih terjatev.
6.
Člen 8 Direktive določa:
„Države članice zagotovijo potrebne ukrepe za varstvo interesov delavcev in oseb, ki so že zapustili delodajalčevo podjetje ali dejavnost na dan, ko ta postane plačilno nesposoben, v zvezi s priznano ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov, vključno z družinskimi prejemki, iz naslova dodatnega pokojninskega podjetniškega ali medpodjetniškega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja.“
7.
Poleg tega je treba opozoriti na člen 12(a) Direktive, ki vsebuje naslednjo ureditev:
„Direktiva ne vpliva na možnost držav članic:
(a)
da sprejmejo ukrepe za preprečevanje zlorab;
(b)
[…]“
B.
Nacionalno pravo
8.
Direktiva 2008/94 je bila v Združenem kraljestvu, kar zadeva varstvo pravic delavcev do starostnih prejemkov, prenesena predvsem s Pensions Act 2004 (pokojninski zakon iz leta 2004).
9.
S pokojninskim zakonom iz leta 2004 je bil ustanovljen zakonsko predpisan pokojninski zaščitni sklad Pension Protection Fund (v nadaljevanju: PPF). V primeru plačilne nesposobnosti delodajalca ta sklad pod določenimi pogoji prevzame odgovornost za pravice delavcev na podlagi poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja. Za financiranje te naloge sklad PPF pobira dajatev, ki je naložena vsem upravičenim poklicnim pokojninskim načrtom dodatnega zavarovanja. Poleg tega v primeru prevzema odgovornosti prevzame preostala sredstva zadevnega načrta. Sklad PPF upravlja Board of the Pension Protection Fund (uprava sklada PPF, v nadaljevanju: uprava).
10.
V skladu s členom 127(2) pokojninskega zakona iz leta 2004 je pogoj za to, da sklad PPF prevzame odgovornost, da je vrednost sredstev zadevnega načrta ob nastanku plačilne nesposobnosti nižja od višine zavarovanih obveznosti.
11.
Za „zavarovane obveznosti“ v smislu te določbe pa ne štejejo pokojninske pravice vseh delavcev poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja v polni višini, temveč samo pravice do nadomestila, do katerih so upravičeni na podlagi pokojninskega zakona iz leta 2004 (tako imenovano nadomestilo sklada PPF). Vsakokratno višino nadomestila sklada PPF, ki se plača, uprava določi po nastopu plačilne nesposobnosti v tako imenovanem obdobju ocenjevanja.
12.
Za delavce, ki so ob nastanku plačilne nesposobnosti delodajalca že dosegli običajno upokojitveno starost glede na svoj načrt pokojninskega zavarovanja, člen 162 pokojninskega zakona iz leta 2004 ne določa zmanjšanja pravic. Nasprotno pa so delavci, ki ob nastanku plačilne nesposobnosti še niso dosegli običajne upokojitvene starosti, upravičeni le do 90 % vrednosti svojih pridobljenih pravic, ki zagotavljajo upravičenost v prihodnosti. Poleg tega se za njihove pravice uporablja omejitev v skladu s točko 26 priloge 7 k pokojninskemu zakonu iz leta 2004, ki je sporna v tej zadevi.
13.
Veljavni letni znesek omejitve za delavca posamezne starostne skupine določi sklad PPF. Ta znesek se sicer letno zvišuje v skladu s splošnim gibanjem plač. Vendar pa upravičenec do prejemkov, za katerega se uporablja omejitev, skozi vso življenjsko dobo prejema znesek, ki je bil določen za leto, v katerem mu je sklad PPF prvič izplačal prejemke.
14.
Poleg tega je v točki 28 priloge 7 k pokojninskemu zakonu iz leta 2004 določeno nadomestilo za inflacijo, omejeno na največ 2,5 % letno, za določene najvišje stopnje; vendar pa prilagoditev najvišjih stopenj na podlagi te določbe ni določena za plačila nadomestila, ki temeljijo na zaposlitvi iz obdobja pred 6. aprilom 1997.
15.
Če sklad PPF po zaključku svojega ocenjevanja in izračunu skupnih zavarovanih obveznosti, ki jih je treba opraviti, ugotovi, da ima v upoštevnem času poklicni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja dovolj sredstev, da lahko delavcem izplača prejemke v višini vsaj nadomestila sklada PPF, v skladu s členom 154 pokojninskega zakona iz leta 2004 ugotovi, da to, da sklad PPF prevzame odgovornost, ni utemeljeno.
16.
V tem primeru se poklicni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja likvidira zunaj sklada PPF. Zadevni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja je tako zavezan zagotoviti delavcem nadomestilo sklada PPF iz preostalih sredstev. V skladu s členom 154(7) pokojninskega zakona iz leta 2004 je poklicni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja pri tem vezan na navodila sklada PPF.
17.
Ko sklad PPF opravi oceno, postane ta v skladu s členom 145 pokojninskega zakona iz leta 2004 – razen v primeru izpodbijanja – zavezujoča.
III. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in predlog za sprejetje predhodne odločbe
18.
Grenville Hampshire, pritožnik v postopku v glavni stvari, je bil v letih od 1971 do 1998 zaposlen pri družbi Turner & Newall plc (v nadaljevanju: T&N). V celotnem obdobju zaposlitve je bil član poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja družbe T&N. Leta 1998 se je pri starosti 51 let upokojil, pri čemer je skrbnik načrta pokojninskega zavarovanja družbe T&N njegove pokojninske pravice določil na 48.781,80 GBP bruto na leto z dodatkom letnega zvišanja za najmanj 3 %. Potem ko jo je prevzelo ameriško podjetje Federal Mogul, je družba T&N, zdaj Federal Mogul, leta 2001 v ZDA razglasila plačilno nesposobnost. Posledično je sklad PPF 10. julija 2006 v Združenem kraljestvu začel s pripravo ocene za prevzem poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja.
19.
Po končani oceni je sklad PPF 19. septembra 2011 ugotovil, da je imel 10. julija 2006 načrt pokojninskega zavarovanja družbe T&N dovolj sredstev, da bi lahko preostalim delavcem skozi vso življenjsko dobo izplačeval prejemke v višini vsaj nadomestila sklada PPF. Višina spornega nadomestila sklada PPF je bila tako za G. Hampshira določena na 19.819 GBP bruto na leto, saj leta 2006 še ni dosegel običajne upokojitvene starosti glede na načrt pokojninskega zavarovanja družbe T&N in so se tako zanj uporabljale določbe o omejitvah.
20.
Poleg tega za ta znesek ni določeno nadomestilo za inflacijo, saj je delovno razmerje G. Hampshira večinoma obsegalo obdobje pred 6. aprilom 1997. V primerjavi z njegovimi pravicami v višini 60.240 GBP na leto, ki bi jih G. Hampshire pridobil leta 2006, če njegov delodajalec ne bi postal plačilno nesposoben, pomeni to 67‑odstotno zmanjšanje, ta odstotek pa se še povečuje.
21.
Zato so si G. Hampshire in petnajst drugih nekdanjih zaposlenih v družbi T&N, ki so jih prizadela podobna zmanjšanja pravic, najprej prizadevali za postopek revizije ocene sklada PPF, določen v pokojninskem zakonu iz leta 2004, nato pa so vložili pravno sredstvo zoper odločbo, ki to oceno potrjuje, pri čemer so se sklicevali na člen 8 Direktive 2008/94.
22.
Vendar sklad PPF meni, da je iz sodne prakse Sodišča v zvezi s členom 8 Direktive razvidno zgolj, da bi morale države članice uvesti sisteme varstva, ki nadomestilo v višini vsaj 50 % vrednosti pridobljenih pravic zagotavljajo v povprečju vsem delavcem, vključenim v poklicni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja, skupaj, ne pa vsakemu posameznemu zaposlenemu.
23.
Zdaj poteka postopek pred Court of Appeal (pritožbeno sodišče, Združeno kraljestvo). To sodišče je s sklepom z dne 26. julija 2016, ki je na Sodišče prispel 16. januarja 2017, prekinilo postopek in v skladu s členom 267 PDEU Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:
1.
Ali člen 8 Direktive 80/987/EGS (nadomeščen s členom 8 Direktive 2008/94/ES) zahteva, da države članice vsakemu zaposlenemu zagotovijo vsaj 50 % vrednosti njegovih pridobljenih pravic do starostnih prejemkov v primeru plačilne nesposobnosti njegovega delodajalca (z edino izjemo primera zlorabe, za katerega se uporablja člen 10(a) navedene direktive)?
2.
Podredno, glede na dejstva, ki so jih v tej zadevi ugotovila nacionalna sodišča: ali zadostuje, da ima država članica v skladu s členom 8 Direktive 80/987 sistem varstva, po katerem zaposleni navadno prejmejo več kot 50 % vrednosti svojih pridobljenih pravic do starostnih prejemkov, vendar pa nekateri posamezniki prejmejo manj kot 50 % zaradi:
(a)
finančne omejitve zneska nadomestila, izplačanega zaposlenim (zlasti zaposlenim, ki ob nastopu plačilne nesposobnosti delodajalca v svojem pokojninskem načrtu še niso dosegli običajne upokojitvene starosti); in/ali
(b)
pravil, ki omejujejo letna zvišanja nadomestila, plačanega zaposlenim, ali letno indeksacijo njihovih pravic, preden dosežejo upokojitveno starost?
3.
Ali ima člen 8 Direktive 80/987 neposredni učinek v okoliščinah obravnavane zadeve?
24.
V postopku pred Sodiščem so pisna stališča predložili G. Hampshire, sklad PPF, Združeno kraljestvo, Irska in Evropska komisija. Ti udeleženci so bili zastopani tudi na obravnavi 8. marca 2018.
IV. Pravna presoja
25.
Predložitveno sodišče Sodišče sprašuje o razlagi „člena 8 Direktive 80/897/EGS, nadomeščenega s členom 8 Direktive 2008/94/ES“. Besedilo te določbe pri preoblikovanju Direktive ni bilo spremenjeno. Ker je v postopku v glavni stvari predmet spora odločba sklada PPF z dne 19. septembra 2011, bom v nadaljevanju upoštevala izključno določbe Direktive 2008/94.
A.
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
26.
Najprej je treba obravnavati ugovor Združenega kraljestva, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten, ker so postavljena vprašanja zgolj hipotetična.
27.
To naj bi po eni strani izhajalo iz okoliščine, da to, da sklad PPF prevzame odgovornost, nikakor ne bi bilo utemeljeno, saj naj bi načrt pokojninskega zavarovanja družbe T&N imel dovolj sredstev tudi pri ustrezno višji oceni zavarovanih obveznosti.
28.
Po drugi strani naj bi G. Hampshire, ker se člen 8 Direktive ne uporablja neposredno, lahko svojo zahtevo uveljavljal samo v obliki odškodninskega zahtevka zaradi odgovornosti države. Vendar pa naj tak pristop ne bi imel nobenih možnosti za uspeh, saj naj bi Sodišče v sodbi Hogan ugotovilo, da je mogoče resno kršitev člena 8 Direktive predpostaviti šele od 25. januarja 2007, (
4
) v obravnavani zadevi pa je plačilna nesposobnost delodajalca nastopila že leta 2006.
29.
Najprej je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča le nacionalno sodišče pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi o tem, ali potrebuje predhodno odločbo, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi o upoštevnosti vprašanj, ki jih predloži Sodišču; vendar pa velja izjema v primerih, v katerih je očitno, da razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari. (
5
)
30.
V obravnavani zadevi pa bo treba v postopku v glavni stvari vsekakor pojasniti, ali je izračun zavarovanih obveznosti na podlagi določb pokojninskega zakona iz leta 2004 v skladu z zahtevami iz člena 8 Direktive 2008/94. V nasprotnem primeru bi moral sklad PPF znova oceniti zavarovane obveznosti. Zato ni mogoče zanikati, da se predložena vprašanja nanašajo na dejanski spor v postopku v glavni stvari in so pomembna za odločitev v zadevi.
31.
Poleg tega je vprašanje, ali ima člen 8 Direktive pod pogoji postopka v glavni stvari neposreden učinek ali je mogoč samo odškodninski zahtevek zaradi odgovornosti države, ravno predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe. (
6
) Nikakor ni očitno, da člen 8 Direktive nima neposrednega učinka.
32.
Iz tega sledi, da je postopek predhodnega odločanja dopusten.
B.
Prvi dve vprašanji za predhodno odločanje
33.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člen 8 Direktive 2008/94 ob upoštevanju sodb Sodišča Robins (
7
) in Hogan (
8
) razlagati tako, da morajo države članice zagotoviti sisteme varstva, ki v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca vsakemu posameznemu delavcu zagotavljajo prejem vsaj 50 % vrednosti pridobljenih pravic do starostnih prejemkov.
34.
Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem za predhodno odločanje podredno ugotoviti, ali lahko zahteve Direktive izpolni tudi nacionalni sistem, v okviru katerega delavec v posameznem primeru (a) zaradi omejitve zneskov ali (b) zaradi neobstoja letnega zvišanja zneskov prejme nadomestilo, ki je manjše od 50 % vrednosti njegovih pridobljenih pravic. V primeru (b) bi se lahko zato stopnja nadomestila zaradi neprilagoditve šele sčasoma zmanjšala pod 50 % vrednosti pridobljenih pravic.
35.
Odgovor na vprašanje 2(b) je torej odvisen od tega, katero vrednost ščiti člen 8 Direktive – znesek, do katerega je bil delavec upravičen ob nastanku plačilne nesposobnosti delodajalca, ali celotni obseg pridobljenih pravic do starostnih prejemkov.
36.
Ker se tako prvo kot drugo vprašanje za predhodno odločanje nanašata na razlago člena 8 Direktive v zvezi z ravnjo varstva in razlago sodne prakse, ki je bila doslej razvita v zvezi s to določbo, ju je treba obravnavati skupaj.
37.
Pri tem je treba najprej preučiti, ali člen 8 Direktive določa individualno jamstvo za vsakega posameznega delavca – v nasprotju z zgolj povprečno ravnjo varstva za vse delavce (glej razdelek 1) – nato pa obravnavati vprašanje, na katero vrednost se tako minimalno jamstvo, če je to ustrezno, nanaša (glej razdelek 2). Nazadnje bom obravnavala argumente Združenega kraljestva za omejitev ravni varstva v obravnavanem primeru (glej razdelek 3).
1. Ali člen 8 Direktive vsebuje minimalno jamstvo za vsakega delavca (prvo vprašanje in drugo vprašanje (točka a))?
38.
Člen 8 Direktive 2008/94 določa, da države članice zagotovijo „potrebne ukrepe za varstvo interesov delavcev […] v zvezi s priznano ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov“.
39.
O vprašanju, katero raven varstva morajo države članice ob upoštevanju te določbe konkretno zagotoviti, je Sodišče odločilo že v sodbah Robins in Hogan. (
9
) Pri tem je v zadevi Robins odločilo, da v primeru znižanja ravni pravic „v nekaterih primerih […] na 20 oziroma 49 % prejemkov, do katerih bi lahko bil delavec upravičen, kar je manj kot polovica teh prejemkov, ni več mogoče govoriti o varstvu interesov delavcev“ v smislu zgoraj navedene določbe. (
10
) V zadevah Hogan in Webb-Sämann je Sodišče potrdilo to razlago. (
11
)
40.
Navedeno izjavo Sodišča o ravni varstva iz člena 8 Direktive je treba razumeti kot minimalno jamstvo za vsakega delavca.
41.
Na eni strani izhaja to že iz besedila, ki ga je izbralo Sodišče: ugotovilo je, da varstvo interesov delavcev v smislu člena 8 Direktive ni več zagotovljeno že tedaj, če se v nekaterih primerih (
12
) nadomesti manj kot polovica vrednosti pridobljenih pravic. To kaže, da že nedoseganje zahtevane ravni varstva v posameznem primeru zadostuje za utemeljitev kršitve Direktive.
42.
Glede na to je za ugotovitev resne kršitve člena 8 Direktive v zadevi Hogan zadostovalo, da je bilo desetim poimensko navedenim delavcem na podlagi sistema, ki se je uporabljal na Irskem, po nastopu plačilne nesposobnosti nekdanjega delodajalca izplačano manj kot 50 % vrednosti posamičnih pokojninskih pravic. (
13
) Iz tega izhaja, da zadošča, če znižanja za več kot 50 % prizadenejo le majhno število prejemnikov, kot na primer v postopku v glavni stvari od 0,1 % do 0,2 % zaposlenih v družbi T&N.
43.
Po drugi strani Sodišče v ustaljeni sodni praksi poudarja cilj Direktive, ki je zagotoviti minimalno raven varstva vsem delavcem. (
14
) Ta cilj pa je dejansko mogoče doseči, samo če minimalni standard velja za vsakega posameznega delavca in se ta lahko nanj sklicuje. Ob zahtevi, ki jo zagovarja Združeno kraljestvo, v skladu s katero bi se prejem 50 % pokojninskih pravic zagotovil zgolj „praviloma“, pa bi bila nasprotno združljiva tudi popolna nezaščitenost v posameznih primerih. Vendar pojem minimalne harmonizacije, na katerem temelji Direktiva, prepoveduje ravno znižanje varstva pod raven, ki je bila z Direktivo razglašena za zavezujočo. (
15
) Zato izključitev posameznih delavcev iz tega minimalnega standarda ni dopustna.
44.
Poleg tega je iz zakonodajnega gradiva v zvezi z obstoječim členom 8 Direktive razvidno, da je zakonodajalec Unije z ureditvijo želel preprečiti primere pretiranih težav. (
16
) Ureditev za primere pretiranih težav bi morala po naravi upoštevati prav posebnosti posameznega primera.
45.
Enako sicer izhaja že iz okoliščin, na katerih sta temeljili sodbi Robins in Hogan: oba postopka sta se nanašala tudi na vprašanje odgovornosti Združenega kraljestva oziroma Irske za odškodnino zaradi pomanjkljivega prenosa Direktive. Nujni pogoj za tak zahtevek je okoliščina, da določba utemeljuje subjektivne pravice posameznika. (
17
) Sodišče je pri tem predpostavilo, da je bila odgovornost države članice odvisna samo od ugotovitve resne kršitve obveznosti prenosa (
18
) in da so bili izpolnjeni vsi drugi pogoji, zlasti podelitev subjektivnih pravic v skladu s členom 8 Direktive.
46.
Ob upoštevanju navedenega je treba tudi v obravnavanem primeru predpostavljati, da člen 8 Direktive zadevnim delavcem zagotavlja individualno pravico do varstva vsaj 50 % pridobljenih pravic do starostne pokojnine. Ker je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, je torej treba na drugo vprašanje (točka a) odgovoriti nikalno.
47.
Nazadnje naj še navedem, da se mora minimalno jamstvo iz člena 8 Direktive vsekakor uporabljati v vsaki fazi postopka, zlasti tudi v obdobju ocenjevanja, določenem v pokojninskem zakonu iz leta 2004. (
19
)
2. Ali člen 8 Direktive ščiti tudi predviden razvoj pokojninskih pravic (drugo vprašanje (točka b))?
48.
Dalje, postavlja se vprašanje, ali se minimalno jamstvo iz člena 8 Direktive 2008/94 nanaša samo na znesek vrednosti pravic ob nastanku plačilne nesposobnosti delodajalca ali pa vključuje predviden razvoj ravni prejemkov v celotnem pokojninskem obdobju.
49.
S sodno prakso je bilo v zvezi s tem že pojasnjeno, da je cilj člena 8 Direktive zagotoviti varstvo vseh pokojninskih pravic, ki so bile pridobljene s plačili prispevkov. Tako je Sodišče v zadevi Webb-Sämann odločilo, da je namen člena 8, drugače kakor člena 3 Direktive, „zagotoviti dolgoročno varstvo interesov delavcev, [ki] se […], kar zadeva priznano ali bodočo upravičenost, načeloma nanašajo na celotno trajanje upokojitve“. (
20
)
50.
To je razvidno tudi iz zakonodajnega gradiva za osnutek direktive, v skladu s katerim bi moral člen 8 Direktive omogočiti spoštovanje zavez glede pokojninskih pravic, ki „jih je delavec pridobil z dolgoletnim delom v podjetju“. (
21
) V skladu s tem šteje Sodišče v ustaljeni sodni praksi pokojninske pravice delavcev iz poklicnega dodatnega pokojninskega zavarovanja za neke vrste „odloženo plačilo“. (
22
)
51.
Če pa se predvideni razvoj pokojninskih pravic ne vključi v izračun minimalnega varstva, se prejšnja plačila prispevkov ne upoštevajo v zadostni meri. Predvideno letno povišanje je namreč všteto v plačila prispevkov.
52.
Zato morajo tudi sistemi varstva držav članic v smislu člena 8 Direktive 2008/94 zagotavljati razvoj pravic tako, da zajamčeni znesek tudi z leti ne pade pod 50 % vrednosti, ki je bila prvotno pridobljena za leto pokojninske dobe.
53.
Zato je treba na drugo vprašanje za predhodno odločanje v celoti odgovoriti nikalno.
3. Možnost omejitve v okoliščinah postopka v glavni stvari
54.
Preučiti je treba še, ali je nižja raven varstva posameznika v obravnavanem primeru lahko upravičena iz drugih razlogov.
55.
Kot prvi razlog Združeno kraljestvo navaja, da je G. Hampshiru v primerjavi z drugimi delavci zagotovljena posebno visoka pokojnina in da popolno nadomestilo teh pravic ne bi bilo socialno pravično.
56.
Kot je Sodišče že pojasnilo, v okviru člena 8 Direktive ne obstaja obveznost zagotavljanja varstva pred izgubo pravic v njihovem celotnem obsegu. (
23
) Omejitev pravic kot taka torej ni izključena. Nasprotno pa države članice pri prenosu Direktive lahko in morajo upoštevati zahteve uravnoteženega gospodarskega in socialnega razvoja. (
24
)
57.
Zato je mogoče – kot je načeloma določeno tudi s sporno nacionalno ureditvijo – stopnjo nadomestila določiti različno visoko glede na celotni obseg pravic in s tem bolj obremeniti prejemnike, ki so imeli nekoč večji dohodek in ustrezno višje pravice. Socialno pravično nadomestilo se lahko zagotovi tako, da se tem prejemnikom izplača samo 50 % vrednosti pravic. (
25
) Nikakor pa nadomestilo ne more biti primerno, če se posamezniku varstvo, ki ga zagotavlja Direktiva, v znatni meri odreče.
58.
Na eni strani to izhaja iz cilja Direktive, ki je nagraditi prispevke, ki so bili plačani v celotnem poklicnem življenju, pri čemer se upošteva okoliščina, da pravice iz poklicnega pokojninskega načrta predstavljajo „odloženo plačilo“. (
26
) Na drugi strani se sklad PPF ne financira z davki, temveč s prispevki poklicnih pokojninskih načrtov dodatnega zavarovanja in prevzemom njihovih sredstev. Na ustni obravnavi je bilo pojasnjeno tudi, da se ti prispevki izračunajo na podlagi tveganja, tako da morajo pokojninski načrti z visokimi obveznostmi sklada PPF plačevati tudi ustrezno visoke prispevke.
59.
Zato se za socialno pravično nadomestilo šteje minimalno jamstvo v višini 50 % za vse delavce, ki je določeno v pravu Unije. Poleg tega omejitev pravic v postopku v glavni stvari zadeva le malo delavcev. Zato tudi možne finančne posledice v primerjavi s skupnimi stroški sistema nimajo velike teže.
60.
Kot drugi razlog za omejitev pravic vlada Združenega kraljestva navaja, da je treba odpraviti tako imenovano moralno tveganje, to je nevarnost zavestnega poslovno škodljivega vedenja uslužbenca na vodstvenem položaju. Vedenje, da so njihove pokojninske pravice državno zaščitene tudi v primeru plačilne nesposobnosti podjetja, vodstvenih uslužbencev ne bi smelo zapeljati v sprejemanje tveganih odločitev, ki lahko v določenih okoliščinah povzročijo plačilno nesposobnost podjetja.
61.
Sicer je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, da se na določbe prava Unije ni mogoče sklicevati z namenom goljufije ali zlorabe. (
27
) V členu 10 Direktive 80/987, ki ga je nadomestil člen12, točka (a) Direktive 2008/94, s katerim je konkretizirano to splošno pravno načelo, (
28
) je izrecno priznana pravica držav članic, da sprejmejo ukrepe za preprečevanje zlorab.
62.
Vendar pa Združeno kraljestvo sploh ne trdi, da je z ureditvijo o omejitvi pravic uporabilo pooblastilo iz člena 10 Direktive 80/987, ki ga je nadomestil člen 12 Direktive 2008/94. Glede na to uporaba nacionalne ureditve tudi ni pogojena s tem, da sodišča držav članic ugotovijo obstoj zlorabe prejemnika. (
29
) Vendar pa za druge ukrepe držav članic, ki imajo zgolj podoben cilj, razen izrecnega pooblastila za boj proti konkretnim primerom zlorabe v Direktivi ni podlage.
63.
Ureditev v pokojninskem zakonu iz leta 2004 vsekakor presega to, kar je potrebno za odpravo moralnega tveganja. (
30
)
64.
Po eni strani se zdi drzna že osnovna domneva, da mora predčasno upokojeni vodstveni uslužbenec z ustrezno visokimi pokojninskimi pravicami odgovornost za plačilno nesposobnost podjetja zelo verjetno prevzeti sam. Po drugi strani vodstveni uslužbenci, ki so zakonsko določeno upokojitveno starost že dopolnili, sploh niso zajeti z omejitvijo, tudi če so bili morda udeleženi pri sprejemanju tveganih poslovnih odločitev, ki so bile eden od vzrokov plačilne nesposobnosti delodajalca. Zato nacionalna ureditev cilja, ki ga je navedla vlada Združenega kraljestva, vsekakor ne uresničuje dosledno in sistematično. (
31
) Starost namreč očitno ni ustrezno merilo za ugotovitev nevarnosti zlorabe.
65.
Povzeti je mogoče, da je torej nacionalna ureditev na splošno na neki način usmerjena proti vodstvenim uslužbencem, ki še niso dopolnili upokojitvene starosti, kar nasprotuje osnovnemu pojmu boja proti zlorabi. V skladu s sodno prakso namreč splošna domneva o obstoju zlorabe ni dopustna. (
32
)
4. Vmesni predlog
66.
Odgovor na prvi dve vprašanji se mora tako glasiti, da je treba člen 8 Direktive 2008/94 razlagati tako, da lahko vsak posamezni delavec – razen v konkretnih primerih zlorabe v smislu člena 12, točka (a), te direktive – v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca zahteva nadomestilo v višini vsaj 50 % skupne vrednosti svojih pridobljenih pravic, ki zagotavljajo upravičenost do starostnih prejemkov bodisi takoj bodisi v prihodnosti.
C.
Tretje vprašanje za predhodno odločanje
67.
Tretje vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na neposredno uporabo člena 8 Direktive 2008/94 v postopku v glavni stvari.
68.
V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo nacionalna sodišča zagotoviti pravno varstvo, ki za zadevne osebe izhaja iz določb prava Unije, in njihov polni učinek. (
33
) Če direktiva vsebuje take določbe, so poleg tega nacionalna sodišča pri uporabi nacionalnega prava to dolžna razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena zadevne direktive, da bi se dosegel cilj, ki se uresničuje z njo, in s tem skladnost s členom 288, tretji odstavek, PDEU. (
34
)
69.
Če po mnenju nacionalnega sodišča razlaga, ki bi bila v skladu z direktivo, ni mogoča, se lahko določba direktive uporablja tudi neposredno. To velja v primeru nepravočasnega ali napačnega prenosa za vse določbe direktive, ki so vsebinsko brezpogojne in dovolj natančne (v zvezi s tem glej razdelek 1), če naj bi se uveljavljale zoper državo (v zvezi s tem glej razdelek 2). (
35
)
1. Vsebinska brezpogojnost in zadostna natančnost določbe
70.
Sodišče je v zadevi Francovich podrobno opredelilo, pod katerimi pogoji se določba z vidika njene vsebine šteje za brezpogojno in dovolj natančno. V skladu s tem gre za tri vidike: prvič, vidik upravičenca, drugič, vidik vsebine pravice, in tretjič, vidik naslovnika, to je osebe, ki je dolžna zagotoviti zadevno ravnanje ali obveznost. (
36
) Drugače kakor v zadevi Francovich so v obravnavani zadevi izpolnjena vsa tri merila za neposredno uporabo, naslovnik pa jasno izhaja iz nacionalne ureditve, sprejete zaradi prenosa. (
37
)
–
Upravičenci
71.
Iz besedila člena 8 Direktive 2008/94 je jasno razvidno, da bi bilo treba ščititi delavce, ki jih je prizadela plačilna nesposobnost delodajalca. Sodišče je že odločilo, da je kategorija oseb, ki naj bi bila upravičena do jamstev iz te direktive, z Direktivo določena tako natančno in brezpogojno, kot se to v skladu s sodno prakso zahteva za neposredno uporabo določbe. (
38
)
–
Vsebina pravice
72.
Če se upošteva samo člen 8 Direktive, je konkretna vsebina pravice, ki naj bi se priznala delavcem, manj jasna. (
39
)
73.
Vendar pa je Sodišče že v zadevi Francovich pojasnilo, da možnost izbire med več sredstvi ne izključuje možnosti neposredne uporabe zadevnih določb Direktive. (
40
) Nasprotno pa zadostuje, da se lahko na podlagi zadevne določbe določi minimalno jamstvo. (
41
) V tem smislu je Sodišče v zadevi Webb-Sämann odločilo, da morajo države članice, čeprav imajo široko polje proste presoje pri izvajanju člena 8 Direktive 2008/94, delavcem zagotoviti minimalno varstvo, ki se zahteva s to določbo. (
42
)
74.
Točna vsebina tega minimalnega jamstva je nedvomno razvidna iz sodne prakse Sodišča, izrečene v zvezi s to določbo. (
43
) Sodna praksa pri tem pojasnjuje ter natančneje določa pomen in področje uporabe te določbe, kot jo je treba ali bi jo bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njene veljave. (
44
)
75.
Namen zahteve po vsebinski določnosti in brezpogojnosti določbe, ki naj bi se uporabljala neposredno, je zagotoviti pravico, ki jo bo mogoče uveljavljati v praksi. V tem smislu Sodišče v ustaljeni sodni praksi poudarja, da mora biti določba dovolj natančna, da se upravičenec lahko nanjo sklicuje in jo sodišče lahko uporabi. (
45
) Zato je za presojo odločilno, ali lahko uporabnik prava nedvomno razbere natančno vsebino, in sicer iz same določbe, njenega konteksta in zgodovine nastanka (
46
) ter s pomočjo sodne prakse, razvite v zvezi z njo. (
47
)
76.
Za odgovorne pri skladu PPF je bilo najpozneje od razglasitve sodbe v zadevi Robins 25. januarja 2007 jasno, da ne smejo uporabiti podlage za izračun, v skladu s katero določeni delavci prejmejo nadomestilo, manjše od 50 % vrednosti svojih pridobljenih pravic. (
48
) Namesto tega bi bilo treba pri neposredni uporabi člena 8 Direktive zgornjo omejitev pravic do nadomestila določiti na vsaj 50 % pridobljenih pokojninskih pravic.
77.
Vsebino obveznosti, ki izhaja iz člena 8 Direktive 2008/94, je bilo treba zato 19. septembra 2011, ko je sklad PPF sprejel sporno odločitev o oceni, (
49
) šteti za brezpogojno in dovolj natančno.
–
Naslovnik obveznosti
78.
Kar zadeva naslovnika obveznosti, je Sodišče ugotovilo, da imajo države članice v okviru člena 8 Direktive široko polje proste presoje glede izvajanja varstva. Tako je mogoče varstvo zagotoviti prek neposrednega financiranja iz javnih sredstev, obveznosti zavarovanja v breme delodajalcev ali vzpostavitve jamstvenih ustanov. (
50
)
79.
Vendar pa je Sodišče v zadevi Gharehveran, ravno tako v zvezi z vprašanjem določenosti naslovnika, odločilo, da je treba posamezniku omogočiti, da se sklicuje na Direktivo, če je država članica to polje proste presoje v celoti izčrpala. (
51
) Zato mora država članica upoštevati odločitev, sprejeto v okviru prenosa Direktive, če ta pomeni izvajanje pooblastila, ki pripada državi članici. (
52
)
80.
Sodišče je v zadevi Francovich presodilo, da se člen 3 Direktive 80/987 v zvezi z določenostjo naslovnika ne uporablja neposredno zgolj zato, ker v zadevni državi članici ta direktiva sploh ni bila prenesena. Sodišče je takrat odločilo, da Italijanske republike ni mogoče šteti za dolžno zagotoviti zadevno obveznost samo zato, ker ni prenesla Direktive. (
53
)
81.
Obravnavani primer pa je drugačen: Združeno kraljestvo je sprejelo ureditev za prenos Direktive 2008/94, ki ni v skladu z zahtevami iz člena 8 navedene direktive samo glede predpisanega minimalnega jamstva v višini 50 %. V nacionalni ureditvi pa je jasno določena odgovorna oseba za izvajanje izračuna in prevzem odgovornosti, in sicer sklad PPF. Poleg tega so bile sprejete podrobne ureditve o financiranju sklada PPF in likvidaciji poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja. (
54
)
82.
Zato je tudi naslovnik obveznosti, ki izhaja iz člena 8 Direktive, v tem primeru brezpogojno in dovolj natančno določen.
2. Sklicevanje na neposredno uporabo nasproti državnim organom
83.
Velja, da se posamezniki lahko sklicujejo na brezpogojne in dovolj natančne določbe direktive, ne zgolj zoper državo članico in vse njene organe uprave, (
55
) temveč tudi zoper organe ali subjekte, ki so pod pristojnostjo oziroma nadzorom države ali ki imajo posebne pristojnosti. (
56
)
84.
Organ, ki mu je, ne glede na pravno obliko, na podlagi akta javnega organa zaupano uresničevanje naloge v javnem interesu in ki ima v ta namen posebne pristojnosti, ki presegajo tiste, ki izhajajo iz običajnih pravil, ki se uporabljajo pri odnosih med posamezniki, v skladu z ustaljeno sodno prakso spada med subjekte, zoper katere se je mogoče sklicevati na določbe direktive, ki imajo lahko neposredni učinek. (
57
)
85.
Sklad PPF je tak organ. Opravlja nalogo v javnem interesu, opredeljeno v Direktivi, (
58
) in sicer, da v vsakem posameznem primeru določi konkretno raven varstva in pod določenimi pogoji prevzame odgovornost za pravice delavcev. Poleg tega ima v smislu navedene opredelitve posebne pristojnosti, (
59
) saj lahko upravičenim poklicnim pokojninskim načrtom dodatnega zavarovanja naloži dajatev, v skladu s členom 154 pokojninskega zakona iz leta 2004 pa je tudi pooblaščen, da poklicnim pokojninskim načrtom dodatnega zavarovanja v okviru njihove likvidacije daje potrebna navodila. Med ustno obravnavo se je prav tako pokazalo, da opredelitev sklada PPF kot subjekta, ki je del države, med strankami ni sporna.
86.
Nasprotno pa direktiva neposredno ne more ustvariti obveznosti za posameznika. (
60
)
87.
Združeno kraljestvo zato zavrača neposredno uporabo člena 8 Direktive 2008/94 v postopku v glavni stvari, saj naj te določbe ne bi bilo mogoče uveljavljati zoper zasebno ustanovo, kot je pokojninski sistem T&N.
88.
Vendar pa je iz predložitvene odločbe razvidno, da v postopku v glavni stvari vsekakor ne gre za preverjanje, ali lahko G. Hampshire od T&N neposredno zahteva izplačilo nadomestila v višini vsaj 50 % pridobljenih pokojninskih pravic. Tožena stranka oziroma nasprotna stranka v postopku v glavni stvari je dejansko sklad PPF. Nacionalno sodišče kot predmet spora opredeljuje oceno zavarovanih obveznosti, ki jo je sklad PPF izvedel pred izplačilom. S to odločbo se zavezujoče določi višina nadomestila, ki ga delavci prejmejo tako v primeru prevzema odgovornosti od sklada PPF kot v primeru morebitne likvidacije zunaj okvira sklada PPF.
89.
Zato se v postopku v glavni stvari postavlja samo vprašanje, ali je mogoče ustanovi, kot je sklad PPF, naložiti, da zavarovane obveznosti znova oceni in pri tem neposredno uporabi člen 8 Direktive.
90.
Pokojninski zakon iz leta 2004 sicer določa, da družba T&N še naprej ostane pristojna za izplačilo, če ima v okviru svojega premoženja dovolj sredstev za zagotovitev nadomestila sklada PPF, ki ga je določila država. Vendar to ne vodi v neposredno uporabo določbe zoper družbo T&N. Pokojninski zakon iz leta 2004 v posebnem primeru presežka ne določa vključitve poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja v sklad PPF, ker subvencioniranje ni potrebno. Tudi v tem primeru pa bo poklicni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja likvidiran po navodilih uprave, čeprav zunaj okvira sklada PPF. Če bi zavarovane obveznosti po ponovni oceni presegle razpoložljiva sredstva, bi moral sklad PPF vsekakor prevzeti odgovornost.
91.
Predmet spora o glavni stvari, kot je razviden iz predloga za sprejetje predhodne odločbe in kot je bil opredeljen med ustno obravnavo pred Sodiščem, je omejen na to, da se od sklada PPF pri izračunu obveznosti zahteva neposredna uporaba člena 8 Direktive. Pod določenimi pogoji bi moral biti pri tem tudi zavezan, da svoje pooblastilo za dajanje navodil družbi T&N izvaja v skladu s pravom Unije.
92.
Učinek, ki ga ima lahko izračun nadomestila sklada PPF v naslednjem koraku na take pokojninske načrte dodatnega zavarovanja, katerih sredstva tudi brez subvencioniranja še zadostujejo, je zato mogoče označiti kot zgolj refleks. Ta učinek namreč temelji na posebnostih pokojninskega zakona iz leta 2004 in ne na sami Direktivi. Če bi se obravnaval kot negativen učinek na družbo T&N, je v sodni praksi Sodišča priznano, da zgolj zaradi negativnih učinkov na pravice tretjih oseb, tudi če so ti zanesljivo izkazani, posamezniku ni mogoče odreči možnosti, da se zoper državo članico sklicuje na določbo direktive, ki se uporablja neposredno. (
61
)
93.
Priznati je treba, da bi drugi zaposleni družbe T&N pri razdelitvi presežka, ki je nastal zato, ker so bile pravice do nadomestila G. Hampshira in drugih tožečih strank izračunane prenizko, morda prejeli dodatna plačila. V zvezi s tem pa je treba opozoriti, da same ukinitve take morebitne koristi ni mogoče razlagati kot obveznost, ki bi bila naložena tretji osebi na podlagi zadevne določbe direktive. (
62
)
V. Predlog
94.
Sodišču tako predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje odgovori:
1.
Člen 8 Direktive 2008/94/ES je treba razlagati tako, da lahko vsak posamezni delavec – razen v konkretnih primerih zlorabe v smislu člena 12(a) te direktive – v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca zahteva nadomestilo v višini vsaj 50 % skupne vrednosti pridobljenih pravic, ki zagotavljajo upravičenost do starostnih prejemkov bodisi takoj bodisi v prihodnosti.
2.
Člen 8 Direktive 2008/94 vsebuje obveznost držav članic, ki je vsebinsko brezpogojna in dovolj natančna, da jo lahko posameznik neposredno uveljavlja zoper ustanovo, kot je Pension Protection Fund.
(
1
)	Jezik izvirnika: nemščina.
(
2
)	Direktiva 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (UL 2008, L 283, str. 36), s katero je nadomeščena Direktiva Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 217).
(
3
)	Sodbi z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 57), in z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272, točka 51).
(
4
)	Sodba z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272, točka 51).
(
5
)	Sodbe z dne 16. julija 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, točka 23); z dne 22. novembra 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, točki 34 in 37), in z dne 21. decembra 2016, Tele2 Sverige ter Watson in drugi (C‑203/15 in C‑698/15, EU:C:2016:970, točka 130).
(
6
)	Poleg tega ni pojasnjeno, zakaj naj bi bil predlog, katerega cilj je neposredna uporaba določbe prava Unije, izključen, če niso izpolnjeni pogoji za uveljavljanje odškodninskega zahtevka zaradi odgovornosti države. Opozoriti je treba tudi, da sporno ravnanje države, ki bi lahko kršilo člen 8 Direktive, ni nastop plačilne nesposobnosti leta 2006, temveč odločba sklada PPF iz leta 2011.
(
7
)	Sodba z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56).
(
8
)	Sodba z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272).
(
9
)	Sodbi z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56), in z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272).
(
10
)	Sodba z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 57).
(
11
)	Sodbi z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272, točka 51), in z dne 24. novembra 2016, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, točka 35).
(
12
)	Sodba z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 57).
(
13
)	Zato je tudi v izreku sodbe z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272), navedeno, da tožeče stranke niso ohranile vsaj 50 % vrednosti svojih pravic.
(
14
)	Sodbe z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 3), z dne 18. oktobra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, točka 26), in z dne 24. novembra 2016, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, točka 31); glej tudi uvodno izjavo 3 Direktive 2008/94.
(
15
)	Glej tudi člen 11(1) Direktive 2008/94.
(
16
)	COM(78) 141 final, str. 7, v zvezi s členom 7 osnutka direktive, ki v bistvu ustreza členu 8 končne direktive.
(
17
)	Sodbe z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 38 in naslednje); z dne 5. marca 1996, Brasserie du Pêcheur in Factortame (C‑46/93 in C‑48/93, EU:C:1996:79, točka 51); in z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56 točka 69).
(
18
)	Sodba z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 82).
(
19
)	V zvezi s tem glej točki 11 in 15 teh sklepnih predlogov.
(
20
)	Sodba z dne 24. novembra 2016, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, točka 27).
(
21
)	COM(78) 141 final, str. 7.
(
22
)	Sodbi z dne 17. maja 1990, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209, točka 25), in z dne 1. aprila 2008, Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179, točka 45), ter moji sklepni predlogi v zadevi Parris (C‑443/15, EU:C:2016:493, točka 33).
(
23
)	Sodbi z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 42 in naslednje), in z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272, točka 42).
(
24
)	Glej v zvezi s tem že moje sklepne predloge v zadevi Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2006:476, točka 71).
(
25
)	S stališča prava Unije predstavlja ta omejitev pošteno nadomestilo, glej sodbo z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (C‑398/11, EU:C:2013:272, točka 43 in naslednje).
(
26
)	Glej v zvezi s tem že točko 50 teh sklepnih predlogov ter opombi 21 in 22.
(
27
)	Sodbe z dne 3. decembra 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, točka 13); z dne 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, točka 24); z dne 28. julija 2016, Kratzer (C‑423/15, ECLI:EU:C:2016:604, točka 37), in z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 27).
(
28
)	Sodbe z dne 22. maja 2008, Ampliscientifica in Amplifin (C‑162/07, EU:C:2008:301, točka 27 in naslednje); z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 38), in z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 27).
(
29
)	V skladu s sodno prakso pa so potrebni konkretni dokazi, ki se nanašajo na posamični zadevni primer, glej na primer sodbo z dne 18. decembra 2014, McCarthy in McCarthy Rodriguez (C‑202/13, EU:C:2014:2450, točka 53).
(
30
)	Po formuli, ki jo je Sodišče v zvezi s tem razvilo na področju davčne zakonodaje, morajo imeti ustrezne določbe zastavljen poseben cilj, ki je zajeti primere zlorab; glej sodbi z dne 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, točka 55), in z dne 13. marca 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, točka 79).
(
31
)	Glej v zvezi s to zahtevo sodbe z dne 6. novembra 2003, Gambelli in drugi (C‑243/01, EU:C:2003:597, točka 67); z dne 10. marca 2009, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, točka 55), in z dne 6. marca 2018, SEGRO in Horváth (C‑52/16 in C‑113/16, EU:C:2018:157, točka 78). Ta sodna praksa v zvezi s temeljnimi svoboščinami mora veljati tudi za določbe sekundarnega prava (glej v zvezi s tem tudi moje sklepne predloge v zadevah Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:250, točka 66 z opombo 46) in Komisija/Avstrija (C‑187/16, EU:C:2017:578, točka 71).
(
32
)	V tem smislu sodbe z dne 4. marca 2004, Komisija/Francija (C‑334/02, EU:C:2004:129, točka 27); z dne 28. oktobra 2010, Établissements Rimbaud (C‑72/09, EU:C:2010:645, točka 34), in z dne 25. oktobra 2017, Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, točka 64).
(
33
)	V zvezi z direktivami glej sodbi z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi (od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 111), in z dne 15. aprila 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, točka 42), ter na splošno sodbi z dne 27. februarja 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, točka 34), in z dne 6. marca 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, točka 34).
(
34
)	Sodbe z dne 13. novembra 1990, Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, točka 8); z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi (od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 113); z dne 15. aprila 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, točka 98); z dne 15. januarja 2014, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, točka 38), in z dne 19. aprila 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, točki 29 in 31).
(
35
)	Sodbe z dne 19. januarja 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, točke od 17 do 25); z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi, (od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 103); z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 33), in z dne 15. februarja 2017, British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, točka 13).
(
36
)	Sodba z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 12).
(
37
)	Glej v zvezi s tem točko 78 in naslednje teh sklepnih predlogov ter sodbo z dne 18. oktobra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, točke 39 do 44).
(
38
)	Sodbi z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 22), in z dne 18. oktobra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, točka 33), v zvezi z Direktivo 80/987 kot predhodnico Direktive 2008/94.
(
39
)	Ali „nejasna“, kot se je izrazil generalni pravobranilec M. Bobek v zadevi Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:653, točka 58).
(
40
)	Sodba z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 17).
(
41
)	V tem smislu sodbe z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 19 in naslednje); z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi, (od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 105), in z dne 15. aprila 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, točka 74).
(
42
)	Sodba z dne 24. novembra 2016, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, točka 35).
(
43
)	V zvezi s tem glej navedbe v razdelku B teh sklepnih predlogov.
(
44
)	Glej nazadnje sodbe z dne 29. septembra 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, točka 44); z dne 19. aprila 2016, Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 40), in z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 41).
(
45
)	Sodbe z dne 19. januarja 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, točka 27); z dne 26. oktobra 2006, Pohl‑Boskamp (C‑317/05, EU:C:2006:684, točka 41), in z dne 1. julija 2010, Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, točka 45).
(
46
)	Glej sodbe z dne 17. decembra 1970, SACE (33/70, EU:C:1970:118, točka 13); z dne 4. decembra 1974, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, točka 12), in z dne 19. januarja 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, točka 27 in naslednje).
(
47
)	V zvezi z možnostjo natančne opredelitve določbe s sodno prakso glej sodbo z dne 4. decembra 1974, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, točka 14).
(
48
)	V tem smislu je Sodišče na primer v sodbi z dne 20. decembra 2017, Protect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C‑664/15, EU:C:2017:987, točka 45 in naslednje, in točka 55 in naslednje), odločilo, da se nacionalna določba, ki ne zagotavlja minimalnega varstva, določenega v členu 9(3) Aarhuške konvencije, ne sme uporabiti. Glej tudi sodbo z dne 15. oktobra 2009, Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:631, točka 45).
(
49
)	Datum prijave stečaja 10. julija 2006 zato ni pomemben. Poleg tega se pravo Unije v skladu s sodno prakso vsekakor uporablja za prihodnje učinke pravnih položajev, ki so se začeli v preteklosti, glej na primer sodbi z dne 7. novembra 2013, Gemeinde Altrip in drugi (C‑72/12, EU:C:2013:712, točka 22), in z dne 26. marca 2015, Komisija/Moravia Gas Storage (C‑596/13 P, EU:C:2015:203, točka 32).
(
50
)	Sodba z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (C‑278/05, EU:C:2007:56, točka 36 in naslednje).
(
51
)	Sodba z dne 18. oktobra 2001, Gharehveran (C‑441/99, ECLI:EU:C:2001:551, točka 44), v zvezi s prejšnjo Direktivo 80/987.
(
52
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2001, Gharehveran (C‑441/99, ECLI:EU:C:2001:551, točka 40).
(
53
)	Sodba z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 25). Tudi v zadevi Wagner Miret je šlo za zgolj delni prenos, v okviru katerega določena področja še niso bila urejena, tako da nacionalno polje proste presoje prav tako še ni bilo izčrpano, glej sodbo z dne 16. decembra 1993 (C‑334/92, EU:C:1993:945, točka 16 in naslednje).
(
54
)	V zvezi s temi merili glej sodbo z dne 18. oktobra 2001, Gharehveran (C‑441/99, ECLI:EU:C:2001:551, točka 41).
(
55
)	V zvezi s tem glej sodbe z dne 19. januarja 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7 točka 25); z dne 8. oktobra 1987, Kolpinghuis Nijmegen (80/86, EU:C:1987:431, točka 7); z dne 22. junija 1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, točka 31), in z dne 28. junija 2007, JP Morgan Fleming Claverhouse (C‑363/05, EU:C:2007:391, točka 58).
(
56
)	Sodbe z dne 12. julija 1990, Foster in drugi, (C‑188/89, EU:C:1990:313, točka 18); z dne 4. decembra 1997, Kampelmann in drugi (od C‑253/96 do C‑258/96, EU:C:1997:585, točka 46), in z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, točka 33).
(
57
)	Sodbe z dne 12. julija 1990, Foster in drugi, (C‑188/89, EU:C:1990:313, točka 18); z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 39), in z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, točka 33).
(
58
)	V zvezi s temi merili glej tudi sodbo z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, točka 38 in naslednje).
(
59
)	Glej v zvezi s tem sodbe z dne 12. julija 1990, Foster in drugi, (C‑188/89, EU:C:1990:313, točka 18); z dne 4. decembra 1997, Kampelmann in drugi (od C‑253/96 do C‑258/96, EU:C:1997:585, točka 46); z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 39), in z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, točka 38 in naslednje).
(
60
)	Sodbe z dne 14. julija 1994, Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, točka 25); z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi, (od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 108); z dne 15. januarja 2014, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, točka 36), in z dne 19. aprila 2016, Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 30).
(
61
)	V tem smislu sodbe z dne 26. septembra 2000, Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, točka 49 in naslednje); z dne 7. januarja 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, točka 57); z dne 17. julija 2008, Arcor in drugi (od C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, točka 36), in z dne 6. oktobra 2015, T‑Mobile Czech Republic in Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, točka 48).
(
62
)	Glej sodbo z dne 17. julija 2008, Arcor in drugi (od C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, točka 38).