62023CJ0440
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 16. aprila 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Člen 56 PDEU – Svoboda opravljanja storitev – Imetnik licence, ki jo je izdala država članica za prirejanje spletnih iger na srečo – Ureditev druge države članice, v skladu s katero je za prirejanje spletnih iger na srečo potrebno dovoljenje – Nujni razlogi v splošnem interesu – Spletni igralni avtomati – Sekundarne loterije – Vračilo izgubljenih zastavkov – Zloraba pravice“
V zadevi C‑440/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (prvi senat civilnega sodišča, Malta) z odločbo z dne 11. julija 2023, ki je na Sodišče prispela 14. julija 2023, v postopku
FB
proti
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto-und Sportwetten Ltd.,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (poročevalec) in B. Smulders, sodniki,
generalni pravobranilec: N. Emiliou,
sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. aprila 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za FB on sam,
–
za European Lotto and Betting Ltd in Deutsche Lotto‑und Sportwetten ltd. S. Camilleri, avukat, in R. Karpenstein, Rechtsanwalt,
–
za malteško vlado A. Buhagiar, agentka, skupaj z D. Sarmientom Ramírez‑Escuderom, abogado, in Z. Sciberrasom, avukat,
–
za belgijsko vlado A. De Brouwer, C. Jacob in L. Van den Broeck, agenti, skupaj z V. Ramogninom, R. Verbekejem in P. Vlaemminckom, avocats,
–
za češko vlado M. Smolek, T. Suchá in J. Vláčil, agenti,
–
za nemško vlado J. Möller in P.‑L. Krüger, agenta,
–
za italijansko vlado S. Fiorentino in G. Palmieri, agenta,
–
za Evropsko komisijo L. Armati in M. Mataija, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 4. septembra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 56 PDEU in načela prepovedi zlorabe pravice.
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med FB ter European Lotto and Betting Ltd in Deutsche Lotto‑und Sportwetten Ltd., ki sta družbi s sedežem na Malti, v zvezi z zahtevkom za vračilo izgubljenih zastavkov pri igranju spletnih igralnih avtomatov in stavah na rezultate loterijskih žrebanj.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (ES) št. 593/2008
3
Člen 3 Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6; v nadaljevanju: Uredba Rim I), naslovljen „Svoboda izbire“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.   Pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira mora biti izrecno izražena ali mora jasno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del.
[…]
3.   Kadar so vsi elementi, pomembni za zadevo, v trenutku izbire prava v državi, katere prava pogodbeni stranki nista izbrali, izbira pogodbenih strank ne posega v uporabo določb prava te države, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom.“
4
Člen 6 Uredbe Rim I, naslovljen „Potrošniške pogodbe“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Brez poseganja v člena 5 in 7 se za pogodbo, ki jo fizična oseba sklene za namen, ki ga ni mogoče obravnavati kot poslovno ali poklicno dejavnost te osebe (‚potrošnik‘), z drugo osebo, ki opravlja svojo poslovno ali poklicno dejavnost (‚podjetnik‘), uporablja pravo države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, pod pogojem, da podjetnik:
(a)
izvaja svoje poslovne ali poklicne dejavnosti v državi, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, ali
(b)
na kakršen koli način usmerja take dejavnosti v to državo ali več držav, vključno s to državo,
in da pogodba spada v okvir takih dejavnosti.
2.   Ne glede na odstavek 1 lahko pogodbeni stranki za pogodbo, ki izpolnjuje pogoje iz odstavka 1, izbereta pravo, ki naj se uporablja v skladu s členom 3. Vendar pa taka izbira potrošnika ne sme prikrajšati za zaščito, ki mu jo zagotavljajo določbe, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom, po pravu, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavkom 1, če pogodbeni stranki ne bi izbrali drugega prava.“
5
Člen 9 te uredbe, naslovljen „Prevladujoče obvezne določbe“, določa:
„1.   Prevladujoče obvezne določbe so določbe, katerih upoštevanje je po mnenju države bistvenega pomena za zaščito njenih javnih interesov, kot je na primer njena politična, socialna ali gospodarska ureditev, in sicer do take mere, da se te določbe uporabljajo za vse primere, ki sodijo na njihovo področje uporabe, ne glede na to, katero pravo se sicer uporablja za pogodbo na podlagi te uredbe.
2.   Nobena določba te uredbe ne omejuje uporabe prevladujočih obveznih določb prava države sodišča, pred katerim poteka postopek.
3.   Prevladujočim obveznim določbam prava države, v kateri morajo biti ali so bile izpolnjene obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe, se lahko prizna učinek, kolikor te prevladujoče obvezne določbe izpolnitev pogodbe opredeljujejo kot nezakonito. Pri odločitvi o učinkovanju teh določb se upošteva njihova narava in namen ter posledice njihove uporabe oziroma neuporabe.“
6
Člen 10 navedene uredbe, naslovljen „Soglasje volj in materialna veljavnost“, določa:
„1.   Obstoj in veljavnost pogodbe ali obstoj in veljavnost pogodbenih določil se presoja po pravu, ki bi se uporabljalo po tej uredbi, če bi bila pogodba ali pogodbena določila veljavna.
2.   Vseeno se lahko pogodbena stranka, kadar zatrjuje, da ni soglašala, sklicuje na pravo države, v kateri ima običajno prebivališče, če je iz okoliščin mogoče sklepati, da učinka njenega ravnanja ni primerno presojati po pravu iz odstavka 1.“
7
Člen 12 te uredbe, naslovljen „Obseg uporabe prava, ki se uporablja“, v odstavku 1 določa:
„Pravo, ki se uporablja za pogodbo v skladu s to uredbo, ureja predvsem:
[…]
(e)
posledice neveljavnosti pogodbe.
[…]“
8
Člen 19 Uredbe Rim I, naslovljen „Običajno prebivališče“, v odstavku 3 določa:
„Za namene ugotavljanja običajnega prebivališča je odločilen trenutek sklenitve pogodbe.“
9
Člen 21 te uredbe, naslovljen „Javni red države sodišča, pred katerim poteka postopek“, določa:
„Uporaba posamezne določbe prava katere koli države po tej uredbi se lahko zavrne le, če je takšna uporaba očitno nezdružljiva z javnim redom države sodišča, pred katerim poteka postopek.“
Uredba (EU) št. 1215/2012
10
Člen 4(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1), ki spada v oddelek 1 poglavja II te uredbe, naslovljen „Splošne določbe“, določa:
„Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“
11
Člen 5 navedene uredbe, ki spada v ta oddelek 1, v odstavku 1 določa:
„Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici so lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil iz oddelkov 2 do 7 tega poglavja.“
12
Oddelek 4 poglavja II te uredbe, naslovljen „Pristojnost za potrošniške pogodbe“, med drugim vsebuje člena 17 in 18 te uredbe.
13
Člen 17(1) Uredbe št. 1215/2012 določa:
„V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom […]:
(a)
če gre za pogodbo o prodaji blaga na obroke;
(b)
če gre za pogodbo o posojilu z obročnim odplačevanjem ali za kakršno koli drugo obliko posojila za financiranje prodaje blaga; ali
(c)
v vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.“
14
Člen 18(1) te uredbe določa:
„Potrošnik lahko začne postopek zoper drugo pogodbeno stranko bodisi pred sodišči države članice, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče, ne glede na stalno prebivališče druge stranke, bodisi pred sodišči v kraju, kjer ima potrošnik stalno prebivališče.“
Nemško pravo
GlüStV iz leta 2012
15
Člen 1 Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (državna pogodba o igrah na srečo v Nemčiji) z dne 15. decembra 2011 v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: GlüStV iz leta 2012), ki je bila sklenjena med deželami, v točki 2 določa, da je eden od njegovih ciljev usmeriti naravno težnjo prebivalstva po igranju v urejene in nadzorovane načine tako, da se ponudi omejena ponudba iger na srečo, ki je ustrezna alternativa nedovoljenim igram na srečo, ter se boriti proti razvoju in širjenju nezakonitih iger na srečo na vzporednih trgih.
16
Člen 4(1), (4) in (5) GlüStV iz leta 2012 določa:
„1.   Javne igre na srečo se lahko prirejajo ali posredujejo le z dovoljenjem pristojnega organa zadevne [dežele]. Prirejanje iger na srečo brez takega dovoljenja (nedovoljene igre na srečo) in udeležba pri plačilih v zvezi z nedovoljenimi igrami na srečo sta prepovedana.
[…]
4.   Prirejanje javnih iger na srečo na internetu je prepovedano.
5.   Z odstopanjem od odstavka 4 lahko zvezna dežela, da bi bolje dosegla cilje člena 1, dovoli samodistribucijo in posredovanje loterij, kot tudi prirejanje in posredovanje športnih stav na internetu […].“
17
V skladu s členom 10(2) in (6) GlüStV iz leta 2012 je podelitev licence za loterije omejena na ponudnike, ki jih nadzira država.
Nemški civilni zakonik
18
Člen 134 Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: nemški civilni zakonik), določa, da je pravni posel, ki krši zakonsko prepoved, ničen, razen če zakon določa drugače.
19
Člen 812(1) nemškega civilnega zakonika določa::
„Kdor je brez pravnega temelja obogaten z delom drugega ali kakor koli drugače na njegovo škodo, mu je prejeto dolžan vrniti.
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
20
Toženi stranki v postopku v glavni stvari sta družbi s sedežem na Malti, ki ponujata storitve spletnih iger na srečo, zlasti igralne avtomate in stave na rezultate loterijskih žrebanj, na podlagi licence, ki jo je izdal Maltese Gaming Authority (organ za igre na srečo, Malta). Ti družbi svojo dejavnost opravljata zlasti na nemškem trgu prek svojega spletnega mesta.
21
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe in spisa, s katerim razpolaga Sodišče, je razvidno, da je nemška ureditev do 1. julija 2021 določala splošno prepoved spletnih iger na srečo, razen športnih stav in stav na konjske dirke od leta 2012 ter samodistribucije in posredovanja loterij, katerih prirejanje pa je bilo pridržano pravnim osebam javnega prava ali pravnim osebam zasebnega prava, v katerih imajo pravne osebe javnega prava neposredno ali posredno odločilni delež. V tem predlogu je navedeno, da so kljub tej splošni prepovedi „[v] Nemčiji […] igralni avtomati vseprisotni, tako v igralnih salonih in restavracijah kot v številnih kazinojih“.
22
Glede spletnih stav na rezultate loterijskih žrebanj (v nadaljevanju: sekundarne loterije) je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da se v skladu z nemško ureditvijo, ki se uporablja za spor o glavni stvari, kot jo razlagajo nemška sodišča, sekundarne loterije štejejo za preproste spletne stave, za katere tako velja splošna prepoved spletnih iger na srečo.
23
V teh okoliščinah je oseba z običajnim prebivališčem v Nemčiji (v nadaljevanju: prvotni igralec) v obdobju med 5. junijem 2019 in 12. julijem 2021 uporabljala storitve, ki sta jih ponujali toženi stranki iz postopka v glavni stvari.
24
Iz odgovora Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (prvi senat civilnega sodišča, Malta) – ki je predložitveno sodišče – na zahtevo za pojasnila, ki jo je Sodišče 15. aprila 2024 nanj naslovilo na podlagi člena 101(1) svojega poslovnika, je razvidno, da bi moralo v skladu s splošnimi pogoji, ki urejajo pogodbo, sklenjeno med prvotnim igralcem in toženima strankama iz postopka v glavni stvari, zadevno pogodbeno razmerje urejati malteško pravo. Vendar predložitveno sodišče meni, da se na podlagi člena 6(2) Uredbe Rim I za to pogodbeno razmerje uporablja nemško pravo. V zvezi s tem meni, da bi bilo treba na podlagi zadnjenavedenega prava in glede na splošno prepoved spletnih iger na srečo, ki je bila v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari določena z nemško ureditvijo, pogodbo, ki tega igralca povezuje s toženima strankama iz postopka v glavni stvari, na podlagi člena 812 nemškega civilnega zakonika šteti za nično.
25
Navedeni igralec je na podlagi tega člena nemškega civilnega zakonika pri Landgericht Erfurt (deželno sodišče v Erfurtu, Nemčija) vložil tožbo zoper toženi stranki iz postopka v glavni stvar za vračilo zastavkov, ki jih je izgubil v zadevnem obdobju. Medtem ko je postopek še potekal, je isti igralec s pogodbo, sklenjeno 21. novembra 2021, svoje pravice, ki izhajajo iz navedenega pogodbenega razmerja, prenesel na tožečo stranko iz postopka v glavni stvari, ki je nato pri predložitvenem sodišču zoper toženi stranki iz postopka v glavni stvari vložila tožbo za vračilo izgubljenih zastavkov prvotnega igralca. Glede na izjave toženih strank iz postopka v glavni stvari na obravnavi pred Sodiščem je bila tožba, vložena pri Landgericht Erfurt (deželno sodišče v Erfurtu), medtem že umaknjena.
26
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari trdi, da sta toženi stranki iz postopka v glavni stvari prvotnemu igralcu storitve iz postopka v glavni stvari zagotavljali nezakonito, saj imata le malteško licenco. Ta nezakonitost naj bi povzročila ničnost pogodbe, sklenjene med zadnjenavedenima in tem igralcem.
27
Toženi stranki iz postopka v glavni stvari pa menita, da jima je bila pridobitev dovoljenja za opravljanje storitev igralnih avtomatov in sekundarnih loterij v Nemčiji onemogočena, s čimer je bila kršena njuna svoboda opravljanja storitev, zagotovljena s členom 56 PDEU. Zato naj bi bila nezakonita tako naložena prepoved, ne pa opravljanje storitev iz postopka v glavni stvari. Prvotni igralec naj bi poleg tega „zlorabljal pravice in ravnal v slabi veri“.
28
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari izpodbija te trditve in se v zvezi s tem sklicuje na dejstvo, da v skladu s sodno prakso nemških višjih deželnih sodišč take trditve niso bile nikoli sprejete v zadevah, katerih predmet so bili zahtevki za vračilo zastavkov, ki so jih izgubili potrošniki storitev, kakršne so te iz postopka v glavni stvari.
29
Predložitveno sodišče dvomi, da je z razlago prava Unije, ki so jo podala nemška sodišča, mogoče ugotoviti, da je omejitev svobode opravljanja storitev subjektov, kot sta toženi stranki iz postopka v glavni stvari, upravičena.
30
Kar zadeva, na eni strani, spletne igralne avtomate, predložitveno sodišče navaja, da so se zvezne dežele konec leta 2019 dogovorile o spremembi GlüStV iz leta 2012, da se omogoči pridobitev licence za spletne igre na srečo, zlasti za „samodistribucijo in posredovanje loterij, prirejanje, posredovanje in samodistribucijo športnih stav in stav na konjske dirke, ter za prirejanje in samodistribucijo spletnih igralniških iger, virtualnih igralnih avtomatov in spletnega pokra“. O osnutku te spremembe regulativnega okvira naj bi bila Evropska komisija obveščena.
31
Glede na ta razvoj tega regulativnega okvira naj bi vodje kanclerskega urada in uradov senata sprejeli okrožnico v zvezi s prirejanjem iger na srečo za prehodno obdobje do 1. julija 2021. V predlogu za sprejetje predhodne odločbe je navedeno, da je v tej okrožnici pojasnjeno, da bodo „[do] 30. junija 2021 […] ukrepi proti nedovoljenim ponudbam iger na srečo osredotočeni na tiste ponudnike, za katere je mogoče predvideti, da se bodo poskušali izogniti tudi morebitni prihodnji ureditvi“.
32
V tem okviru naj bi najvišji nadzorni organi zveznih dežel za igre na srečo objavili sprejetje skupnih smernic, v skladu s katerimi so bile glede na spremembo ureditve od 1. julija 2021„ponudbe virtualnih igralnih avtomatov in spletnega pokra, ki [niso] [izpolnjevale] pogojev za izdajo licence – samodistribucija in prirejanje – na splošno med okoliščinami, ki pri uporabi ureditve o igrah na srečo [niso] [bile] upoštevane“, vendar le ob upoštevanju pogoja, da so bile izpolnjene nekatere zahteve, določene v teh smernicah.
33
V zvezi s tem toženi stranki iz postopka v glavni stvari trdita, da glede na cilje, ki se uresničujejo z GlüStV iz leta 2012, utemeljitve prejšnje splošne prepovedi spletnih igralniških iger na srečo ni mogoče sprejeti, saj so same zvezne dežele s tem, da so razmišljale o spremembi regulativnega okvira, navedeni v prejšnjih točkah, in s tem, da so Komisijo obvestile o spremenjenem osnutku GlüStV, „jasno pokazale, da bi bili cilji [te pogodbe] lahko izpolnjeni z milejšim posredovanjem v obliki sistema predhodne odobritve“, in to še preden je sprememba zadevne ureditve začela veljati 1. julija 2021, ob upoštevanju ukrepov, sprejetih v prehodnem obdobju, navedenem v točki 31 te sodbe.
34
Kar zadeva, na drugi strani, sekundarne loterije, predložitveno sodišče ugotavlja, da so od leta 2017 vsa nemška sodišča „vprašanje o tem, ali je državni monopol (nad loterijo) upravičen, […] pustila neodgovorjeno“. V zvezi s tem naj bi bilo težko razumeti, zakaj je treba v primeru storitve, ki je za potrošnika enaka, razlikovati med stavo na rezultate loterije, ki jo prireja država, pri državnem ponudniku in stavo na rezultate te loterije pri zasebnem prireditelju, ki je reguliran v drugi državi članici.
35
V teh okoliščinah je Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (prvi senat civilnega sodišča) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da posega v svobodo opravljanja storitev lastnikov igralnic, ki so v svoji izvorni državi (Malta) licencirani in regulirani, s splošno prepovedjo igralnih avtomatov v državi članici potrošnika (namembna država) ni mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu,
–
če namembna država članica sočasno dovoljuje vsesplošne igre na srečo v fizičnih igralnicah z licenciranimi igralnimi avtomati v salonih in restavracijah za zasebne ponudnike, bolj intenzivne igre na srečo v fizičnih igralnicah, licencirane državne loterije v več kot 20.000 poslovalnicah, namenjenih javnosti, in
–
dopušča licencirane spletne igre na srečo za zasebne ponudnike športnih stav in stav na konjske dirke ter za zasebne spletne loterijske posrednike, ki prodajajo produkte državnih loterij in drugih licenciranih loterij,
hkrati pa ta država članica – v nasprotju s sodbami [z dne 19. oktobra 2016, Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:776, točka 35)], [z dne 8. septembra 2010, Stoß in drugi (C‑316/07, od C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 in C‑410/07, EU:C:2010:504),] in [z dne 13. novembra 2003, Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613)] – očitno ni predložila znanstvenih dokazov za to, da te igre pomenijo posebne nevarnosti, ki znatno pripomorejo k uresničevanju ciljev, ki jim sledi ureditev te države članice, zlasti preprečevanje problematičnega igranja iger na srečo, in
da se zaradi teh nevarnosti omejitev prepovedi na spletne igralne avtomate – v nasprotju z vsemi ponudbami iger na srečo, ki so dovoljene za spletne in fizične igralne avtomate – lahko šteje za primerno, obvezno in sorazmerno za uresničitev regulativnih ciljev?
2.
Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da preprečuje uporabo popolne prepovedi spletnih igralniških iger na srečo iz člena 4(1) in (4) [GlüStV iz leta 2012], če namen nemške ureditve iger na srečo v skladu s členom 1 te pogodbe […] ni popolna prepoved iger na srečo, temveč […] „usmerjanje zasvojenosti z igrami na srečo v urejene in nadzorovane kanale ter preprečevanje razvoja in širjenja nedovoljenih iger na srečo na črnem trgu“ in če s strani igralcev obstaja znatno povpraševanje po spletnih igralnih avtomatih?
3.
Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da se splošna prepoved spletnih igralniških storitev ne more uporabiti, če
–
so se vlade vseh zveznih dežel te države članice že strinjale, da se je mogoče nevarnostim takih spletnih iger na srečo učinkoviteje zoperstaviti s sistemom predhodne uradne odobritve kot s popolno prepovedjo, in
–
so pripravile in sprejele prihodnji regulativni okvir z ustrezno državno pogodbo, ki popolno prepoved nadomesti s sistemom predhodne odobritve,
–
in se v pričakovanju te prihodnje ureditve odločijo sprejeti ustrezne ponudbe iger na srečo brez nemškega dovoljenja, če so do izdaje nemških dovoljenj spoštovane določene zahteve,
čeprav se v skladu s [sodbo z dne 8. septembra 2010, Winner Wetten, (C‑409/06, EU:C:2010:503),] izvajanje prava Unije ne sme začasno prekiniti.
4.
Ali je treba člen 56 razlagati tako, da (namembna) država članica ne more utemeljiti nacionalne ureditve z nujnimi razlogi v splošnem interesu, če
–
ta ureditev potrošnikom prepoveduje, da v drugi (izvorni) državi članici polagajo licencirane čezmejne stave na licencirane loterije v namembni državi članici, ki so tam dovoljene in regulirane, in
–
če so te loterije licencirane v namembni državi članici, namen ureditve pa je zaščititi igralce in mladoletnike,
–
in če je tudi v izvorni državi članici namen ureditve licenciranih stav na loterije, da zaščiti igralce in mladoletnike, zagotavlja pa isto raven varstva kot ureditev loterij v namembni državi?
5.
Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da to pravilo preprečuje vrnitev zastavkov, izgubljenih med igranjem (sekundarnih) loterij, na podlagi zatrjevane nezakonitosti transakcij zaradi neobstoja dovoljenja v državi članici potrošnika, če
–
je tako dovoljenje za zasebne (sekundarne) loterije po zakonu izključeno
–
in nacionalna sodišča to izključitev utemeljijo z zatrjevano razliko med stavo na razplet loterije, ki jo prireja država, pri državnem prireditelju in stavo na razplet državne loterije pri zasebnem prireditelju?
6.
Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da preprečuje vrnitev zastavkov, izgubljenih med igranjem (sekundarnih) loterij, na podlagi zatrjevane nezakonitosti transakcij zaradi neobstoja dovoljenja v državi članici potrošnika, če
–
je tako dovoljenje za zasebne (sekundarne) loterije izključeno iz prava
–
in če nacionalna sodišča to izključitev v korist državnih prirediteljev loterije utemeljijo z zatrjevano razliko med stavo na razplet loterije, ki jo prireja država, pri državnem prireditelju in stavo na razplet te iste državne loterije pri zasebnem prireditelju?
7.
Ali je treba člen 56 PDEU in prepoved zlorabe pravic [sodba z dne 28. julija 2016, Kratzer, (C‑423/15, EU:C:2016:604)] razlagati tako, da preprečujeta zahtevek za vračilo izgubljenih zastavkov, ki temelji na neobstoju nemškega dovoljenja in neupravičeni pridobitvi, kadar je prireditelj licenciran in nadzorovan s strani organov v drugi državi članici, varstvo igralčevega zahtevka in terjatve za izplačilo pa varuje pravo države članice, v kateri ima sedež prireditelj?“
Postopek pred Sodiščem
36
Predložitveno sodišče je z dopisom z dne 5. januarja 2026, ki je na Sodišče prispel 15. januarja 2026, predložilo stališča toženih strank iz postopka v glavni stvari glede sklepnih predlogov generalnega pravobranilca z dne 4. septembra 2025.
37
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je na podlagi člena 252, drugi odstavek, PDEU dolžnost generalnega pravobranilca, da popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih je v skladu s Statutom Sodišča Evropske unije zahtevano njegovo sodelovanje. Sodišča ne zavezujejo niti ti predlogi niti obrazložitev, ki generalnega pravobranilca pripelje do njih (sodba z dne 29. januarja 2026, Keladis I in Keladis II, C‑72/24 in C‑73/24, EU:C:2026:51, točka 63 in navedena sodna praksa).
38
Prav tako je treba v tem okviru navesti, da Statut Sodišča Evropske unije in Poslovnik strankam in zainteresiranim subjektom iz člena 23 tega statuta ne dajeta možnosti, da v odgovor na sklepne predloge generalnega pravobranilca predložijo stališča. Zato nestrinjanje stranke ali take zainteresirane osebe s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca, ne glede na vprašanja, ki jih preizkusi v njih, samo po sebi ne more biti razlog, ki bi upravičeval ponovno odprtje ustnega dela postopka (sodba z dne 29. januarja 2026, Keladis I in Keladis II, C‑72/24 in C‑73/24, EU:C:2026:51, točka 64 in navedena sodna praksa).
39
V obravnavani zadevi sta toženi stranki iz postopka v glavni stvari, ne da bi formalno predlagali ponovno odprtje pisnega ali ustnega dela postopka pred Sodiščem, v točki 9.4 svojih stališč, navedenih v točki 36 te sodbe, vseeno navedli, da niti v postopku pred predložitvenim sodiščem niti v postopku pred Sodiščem nista imeli možnosti zavzeti stališča o pravnem vprašanju, ki je predmet sklepnih predlogov generalnega pravobranilca, in sicer o vprašanju, ali bi bilo treba domnevno kršitev prava Unije v okoliščinah obravnavane zadeve šteti za očitno.
40
V zvezi s tem zadostuje opozoriti, da lahko Sodišče na podlagi člena 83 Poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu tega dela postopka navede novo dejstvo, ki je za odločitev Sodišča odločilno, ali če je treba v zadevi odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije niso razpravljali.
41
V obravnavani zadevi ima Sodišče na voljo vse potrebne elemente, da odgovori na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče. Poleg tega stališča toženih strank iz postopka v glavni stvari, ki so navedena v točki 36 te sodbe, ne razkrivajo nobenega novega dejstva, ki bi lahko odločilno vplivalo na odločitev, ki jo mora Sodišče sprejeti v tej zadevi.
42
V teh okoliščinah Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca ugotavlja, da ni treba odrediti ponovnega odprtja ustnega dela postopka.
Vprašanja za predhodno odločanje
Dopustnost
43
Nemška in italijanska vlada izpodbijata dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe. Malteška vlada pa izpodbija dopustnost vprašanj od prvega do četrtega.
44
V zvezi s tem nemška vlada v bistvu meni, da so v predlogu za sprejetje predhodne odločbe pomanjkljivosti in da ta ne vsebuje informacij, ki so vseeno potrebne, da bi Sodišče lahko razumelo kontekst zadeve iz postopka v glavni stvari in se prepričalo, da se v obravnavani zadevi res uporablja nemško pravo. Poleg tega se ta vlada sklicuje na uporabo člena 56 A malteškega zakona o igrah na srečo, katerega učinek naj bi bil, da „tožbe, vložene na Malti zoper prireditelje iger na srečo, ki imajo licenco, izdano na Malti, postanejo nezakonite“. Če bi se ta zakon uporabljal v obravnavani zadevi – ob predpostavki, da je v skladu s pravom Unije – pa predlog za sprejetje predhodne odločbe ne bi bil upošteven za rešitev spora o glavni stvari.
45
Italijanska vlada se sklicuje zlasti na sodbo z dne 11. marca 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73), s katero naj bi se Sodišče izreklo za nepristojno za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ker je ugotovilo, da sta stranki iz postopka v glavni stvari s postopkom pred italijanskim sodiščem med strankama, ki sta bili soglasni glede rezultata, ki ga je treba doseči, želeli doseči, da se ugotovi nezakonitost francoske davčne ureditve za likerska vina. Ta vlada navaja, na eni strani, da je bila v obravnavani zadevi tožba za vračilo vložena pri malteškem sodišču po odstopu terjatve za vračilo, medtem ko naj bi nemška sodišča takim zahtevkom dosledno ugodila, in, na drugi strani, da sta stranki iz postopka v glavni stvari „skupaj“ vložili predlog za sprejetje predhodne odločbe, pri čemer tožeča stranka iz postopka v glavni stvari trdi, da je tak predlog nujen za „dosego pravne varnosti in pravne jasnosti za njen poslovni model“. Navedena vlada pa opozarja – pri čemer v zvezi s tem navaja zlasti sodbo z dne 18. decembra 2007, ZF Zefeser (C‑62/06, EU:C:2007:811, točka 15) – da naloga, ki je Sodišču zaupana s členom 267 PDEU, ni oblikovanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih.
46
Poleg tega po mnenju te vlade malteško sodišče ni v najboljšem položaju za presojo ciljev nemške ureditve na področju iger na srečo ali primernih sredstev za zaščito teh ciljev. Kot naj bi bilo razvidno iz sodbe z dne 22. januarja 2015, Stanley International Betting in Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25, točka 51), je namreč ureditev iger na srečo eno od področij, na katerih obstajajo precejšnje moralne, verske in kulturne razlike med državami članicami. Za uporabo nacionalne „lestvice vrednot“, na katero se nanaša ta sodna praksa, naj bi bilo pristojno le sodišče države članice, katere ureditev je predmet obravnave. V vseh primerih bi se moralo predložitveno sodišče pri uporabi nemškega prava namesto tega sklicevati na razlago tega prava, kot so jo podala nemška sodišča, ki naj bi večkrat razsodila, da so omejitve, ki jih nemška zakonodaja nalaga za opravljanje storitev iger na srečo, v skladu s cilji, ki jih je določil nemški zakonodajalec.
47
Malteška vlada pa se sklicuje zlasti na sodbi z dne 16. decembra 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302), in z dne 21. januarja 2003, Bacardi‑Martini in Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), pri čemer izpostavlja, na eni strani, sodno prakso Sodišča, ki se nanaša na fiktivne spore in, na drugi strani, sodno prakso, ki se nanaša na to, da mora potreba po tem, da sodišče države članice odloči o skladnosti prava druge države članice s pravom Unije, iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhajati posebej jasno, da bi Sodišče pristalo na to, da na tak predlog odgovori. Ta vlada zlasti trdi, da predložitveno sodišče v postopku v glavni stvari ni zadostno utemeljilo te potrebe v zvezi z vprašanji od prvega do četrtega.
48
Komisija pa navaja – čeprav ugotavlja, da predlog za sprejetje predhodne odločbe vsebuje pomanjkljivosti – na eni strani, da vložitev pravnega sredstva pri sodišču, za katero tožeča stranka meni, da je verjetneje, da bo uporabilo možnost, ki ji je priznana s členom 267 PDEU, sama po sebi ne pomeni zlorabe. Na drugi strani, zdelo naj bi se, da med strankami iz postopka v glavni stvari obstaja dejanski spor, medtem ko naj bi bila skladnost nemške ureditve, katere obseg se naj ne bi izpodbijal, s členom 56 PDEU očitno pomembno vprašanje za rešitev spora o glavni stvari, ob predpostavki, da se ta ureditev v obravnavani zadevi dejansko uporablja.
49
Na prvem mestu je treba opozoriti, da čeprav so nacionalna sodišča prosta, da Sodišču postavijo vprašanja v kateri koli fazi postopka, ki se jim zdi primerna, in so izključno ona pristojna, da ob upoštevanju posebnosti zadeve, o kateri odločajo, presodijo potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdala sodbo, in upoštevnost vprašanj, ki jih postavijo Sodišču, potreba po razlagi prava Unije, ki je za ta sodišča koristna, kljub temu zahteva, da ta sodišča opredelijo dejanski in pravni okvir, v katerega se umeščajo vprašanja, ki jih postavljajo, ali da vsaj pojasnijo dejanske okoliščine, na katerih ta vprašanja temeljijo (sklep z dne 25. marca 2022, IP in drugi (Ugotavljanje resničnosti dejstev v postopku v glavni stvari), C‑609/21, EU:C:2022:232, točka 21 in navedena sodna praksa).
50
Ob tem je iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da je predlog nacionalnega sodišča mogoče razglasiti za nedopusten le, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore. Vendar ni mogoče zahtevati, da predložitveno sodišče, preden zadevo predloži Sodišču, ugotovi dejansko stanje v celoti in opravi celovito pravno presojo, ki jo od njega zahtevajo njegove sodne naloge. Zadostuje namreč, da so iz predhodne odločbe razvidni predmet spora o glavni stvari in glavna vprašanja v zvezi s pravnim redom Unije (glej v tem smislu sklep z dne 25. marca 2022, IP in drugi (Ugotavljanje resničnosti dejstev v postopku v glavni stvari), C‑609/21, EU:C:2022:232, točki 24 in 25 ter navedena sodna praksa).
51
V tem okviru je treba navesti, da je predložitveno sodišče, kot je navedeno v točki 24 te sodbe, v odgovoru na zahtevo za pojasnila, poslano Sodišču, med drugim navedlo elemente, na podlagi katerih je menilo, da se za spor o glavni stvari uporablja nemško pravo, in pojasnilo, da se malteški zakon o igrah na srečo za ta spor ne uporablja.
52
Tako v obravnavani zadevi glede na informacije, ki jih vsebuje predlog za sprejetje predhodne odločbe in kot so potrjene in pojasnjene v odgovoru navedenega sodišča na to zahtevo za pojasnila, ni očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima zveze s predmetom spora o glavni stvari ali da je problem, s katerim se sooča predložitveno sodišče, hipotetičen. Poleg tega ima Sodišče na voljo dejanske in pravne elemente, ki so potrebni za to, da lahko koristno odgovori na postavljena vprašanja.
53
Natančneje, na eni strani na podlagi nobenega elementa iz spisa, ki je na voljo Sodišču, ni mogoče dvomiti o upoštevnosti nemškega prava za rešitev spora o glavni stvari.
54
Na podlagi člena 6(1) Uredbe Rim I se za pogodbo, ki jo potrošnik sklene s podjetnikom, uporablja pravo države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, če so izpolnjeni pogoji iz te določbe, in sicer, če ta podjetnik opravlja svojo poslovno dejavnost v državi, v kateri ima navedeni potrošnik običajno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to dejavnost v to državo ali v več držav, vključno s to državo, in če ta pogodba spada v okvir te dejavnosti (sklep z dne 14. marca 2024, N1 Interactive, C‑429/22, EU:C:2024:245, točka 26 in navedena sodna praksa). V obravnavani zadevi ni sporno, da je imel prvotni igralec običajno prebivališče v Nemčiji – državi, v katero sta toženi stranki iz postopka v glavni stvari usmerjali ponudbo spletnih iger na srečo. Posledično pogodbo, sklenjeno med tem igralcem in toženima strankama, ureja nemško pravo.
55
Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 30 sklepnih predlogov, na to ugotovitev ne more vplivati dejstvo, da je navedeni igralec pozneje odstopil svojo terjatev, saj taka okoliščina ne more spremeniti narave pogodbe, sklenjene med istim igralcem in toženima strankama iz postopka v glavni stvari. Enako velja za dejstvo, ki ga je nemška vlada navedla v pisnih stališčih, da splošni pogoji, ki se uporabljajo za to pogodbo, napotujejo na malteško pravo.
56
Res je, da člen 6(2) Uredbe Rim I izrecno določa, da lahko pogodbeni stranki v skladu s členom 3 te uredbe izbereta pravo, ki se uporablja za pogodbo, ki spada na področje odstavka 1 tega člena, vendar le če ta izbira potrošnika ne prikrajša za zaščito, ki mu jo zagotavljajo določbe, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom, na podlagi prava, ki bi se uporabljalo v skladu s členom 6(1) navedene uredbe, če pogodbeni stranki ne bi izbrali drugega prava (sklep z dne 14. marca 2024, N1 Interactive, C‑429/22, EU:C:2024:245, točka 27 in navedena sodna praksa).
57
Predložitveno sodišče, katerega pristojnost za odločanje o sporu o glavni stvari na podlagi členov 4, 5, 17 in 18 Uredbe št. 1215/2012 ni sporna, tako meni, da je izbira prava, ki se uporablja, ki so jo opravili toženi stranki iz postopka v glavni stvari in prvotni igralec, in sicer izbira malteškega prava, v nasprotju s tem pravilom, saj bi bilo treba po nemškem pravu, ki bi se uporabilo, če te izbire ne bi bilo, to pogodbo šteti za nično, saj je bil njen predmet po nemški ureditvi, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, in sicer GlüStV iz leta 2012, nezakonit.
58
Vsekakor je treba – kot je generalni pravobranilec navedel v točki 31 sklepnih predlogov – za ugotovitev, ali je bil predmet pogodbe iz postopka v glavni stvari nezakonit, upoštevati prepovedi, ki jih določa pravo države, v kateri je bilo treba to pogodbo izpolniti, in sicer v obravnavani zadevi nemško pravo. Čeprav je res, da sta toženi stranki iz postopka v glavni stvari svoje storitve iger na srečo opravljali z Malte, je dejstvo, da je prvotni igralec te storitve uporabljal v Nemčiji – državi, iz katere je sodeloval pri zadevnih igrah na srečo in vplačal zadevne zastavke.
59
Na drugi strani, tudi če bi se štelo, da bi postavljena vprašanja zaradi uporabe člena 56 A malteškega zakona o igrah na srečo lahko postala hipotetična, je predložitveno sodišče v odgovoru na zahtevo za pojasnila iz točke 24 te sodbe pojasnilo, da je bila tožba tožeče stranke iz postopka v glavni stvari vložena 21. januarja 2023, to je pred 12. junijem 2023, ko je začela veljati ta določba, ki nima retroaktivnega učinka, in posledično ne more vplivati na spor o glavni stvari.
60
Na drugem mestu, kar zadeva sodno prakso, na katero se sklicujeta italijanska in malteška vlada, zlasti pa sodno prakso, ki izhaja iz sodb z dne 11. marca 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73), z dne 16. decembra 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302), in z dne 21. januarja 2003, Bacardi‑Martini in Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), zadostuje ugotoviti – tako kot sta ugotovila Komisija ter generalni pravobranilec v točkah 38 in od 86 do 89 sklepnih predlogov – da v obravnavani zadevi ni razvidno, da bi bil problem, s katerim se sooča predložitveno sodišče, hipotetičen in da zato odgovor na postavljena vprašanja morda ni potreben za rešitev spora o glavni stvari, niti da bi bil ta spor fiktiven.
61
Glede na vse zgornje preudarke je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
Prvo, drugo in četrto vprašanje
62
Predložitveno sodišče s prvim, drugim in četrtim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa prepoved spletnega prirejanja kazinskih iger, zlasti igralnih avtomatov, in stavnih iger, kot so sekundarne loterije, kadar je njen cilj usmerjanje zasvojenosti z igrami na srečo v urejene in nadzorovane kanale ter preprečevanje razvoja in širjenja nedovoljenih iger na srečo na črnem trgu, in to, prvič, če obstaja znatno povpraševanje igralcev po spletnih igralnih avtomatih, drugič, zadevna država članica sočasno dovoljuje podobne igre – vključno z loterijami – v fizičnih igralnicah, tretjič, ta država članica omogoča, da licencirani ponudniki ponujajo spletne športne stave in stave na konjske dirke ter da pri prodaji produktov državnih loterij in drugih licenciranih loterij posredujejo zasebni ponudniki, in četrtič, ima ureditev države članice, v kateri ima operater, ki želi ponujati zlasti storitve sekundarne loterije, licenco, enake cilje kot ureditev države članice, ki uvaja splošno prepoved ponujanja takih storitev.
63
V skladu z ustaljeno sodno prakso dejavnosti, pri katerih je uporabnikom omogočeno, da proti plačilu sodelujejo pri igri na srečo, pomenijo storitvene dejavnosti v smislu člena 56 PDEU. Natančneje, take storitve spadajo na področje uporabe tega člena, kadar ima ponudnik sedež v državi članici, ki ni država članica, v kateri se storitev ponuja, zlasti prek interneta (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točki 40 in 41 ter navedena sodna praksa).
64
Večkrat je bilo razsojeno, da ima vsaka država članica, na katere ozemlju tak ponudnik ponuja take storitve prek interneta, možnost, da temu naloži, da mora spoštovati omejitve, ki jih na tem področju določa njena ureditev, vendar le če je izpolnjen pogoj, da te omejitve izpolnjujejo zahteve prava Unije, zlasti da so nediskriminatorne in sorazmerne (sodba z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točka 44 in navedena sodna praksa).
65
V zvezi s tem – kar zadeva morebitne utemeljitve, ki jih je mogoče sprejeti, če obstajajo nacionalni ukrepi, ki omejujejo svobodo opravljanja storitev – je Sodišče večkrat poudarilo, da se cilji, ki se uresničujejo z nacionalnimi ureditvami, sprejetimi na področju iger na srečo in stav, če se obravnavajo skupaj, najpogosteje nanašajo na varstvo prejemnikov zadevnih storitev in splošneje potrošnikov ter na varstvo družbenega reda. Poudarilo je še, da spadajo taki cilji med nujne razloge v splošnem interesu, s katerimi je mogoče utemeljiti posege v svobodo opravljanja storitev (sodba z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točka 45 in navedena sodna praksa).
66
Tako je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da mora vsaka država članica presoditi, ali je v okviru legitimnih ciljev, ki jih skuša uresničevati, nujno v celoti ali delno prepovedati dejavnosti take narave, ali jih zgolj omejiti in za to predvideti bolj ali manj strog nadzor, pri čemer je treba nujnost in sorazmernost tako sprejetih ukrepov presojati samo glede na uresničevane cilje in glede na raven varstva, ki jo nameravajo zagotoviti zadevni nacionalni organi (sodba z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točka 46 in navedena sodna praksa).
67
Tako je naloga nacionalnih sodišč, da preverijo, ali je omejitev, za katero se je odločila država članica, primerna za to, da na ravni varstva, ki ga želi zadevna država članica doseči, zagotavlja uresničevanje enega ali več ciljev, na katere se ta država članica sklicuje, in ali ne presega tega, kar je nujno za dosego tega cilja (sodba z dne 8. septembra 2010, Stoß in drugi, C‑316/07, od C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 in C‑410/07, EU:C:2010:504, točka 78 in navedena sodna praksa).
68
V okviru te presoje morajo nacionalna sodišča upoštevati, da je ureditev iger na srečo eno od področij, na katerih med državami članicami obstajajo precejšnje moralne, verske in kulturne razlike, in da mora ob neobstoju harmonizacije na ravni Evropske unije v zvezi s tem vsaka država članica na teh področjih na podlagi lastne lestvice vrednot presoditi, katere zahteve izhajajo iz varstva zadevnih interesov (glej v tem smislu sodbo z dne 24. januarja 2013, Stanleybet in drugi, C‑186/11 in C‑209/11, EU:C:2013:33, točka 24 in navedena sodna praksa).
69
Za to morajo nacionalna sodišča – zlasti kadar morajo uporabiti ureditev s področja druge države članice, kot je to v postopku v glavni stvari – izkoristiti vsa postopkovna orodja, ki jih imajo na voljo, in po potrebi postopek, uveden s členom 267 PDEU.
70
Natančneje, v skladu s sodno prakso se glede na diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice pri določitvi ravni varstva potrošnikov in družbenega reda v sektorju iger na srečo, ob upoštevanju merila sorazmernosti ne zahteva, da omejevalni ukrep, ki ga sprejmejo organi države članice, ustreza pojmovanju, ki je skupno vsem državam članicam glede načinov varstva zadevnega legitimnega interesa (sodba z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točka 104 in navedena sodna praksa).
71
Vendar je treba v okviru tega opozoriti, da je nacionalna zakonodaja za uresničevanje navedenih ciljev primerna le, če je z njo resnično zagotovljeno dosledno in sistematično doseganje teh ciljev (sodba z dne 22. septembra 2022, Admiral Gaming Network in drugi, od C‑475/20 do C‑482/20, EU:C:2022:714, točka 57 in navedena sodna praksa).
72
V obravnavani zadevi je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 65 te sodbe, najprej ugotoviti, da je namen cilja usmerjanja zasvojenosti z igrami na srečo v urejene in nadzorovane kanale ter preprečevanje razvoja in širjenja nedovoljenih iger na srečo na črnem trgu zaščititi, na eni strani, prejemnike zadevnih storitev, in sicer potrošnike, ter, na drugi strani, družbeni red v sektorju iger na srečo. Posledično je z njim mogoče upraviči posege v svobodo opravljanja storitev.
73
Poleg tega je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče ne navaja nobenega elementa, s katerim bi bilo mogoče dokazati, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari vsebuje diskriminatorna pravila v zvezi z gospodarskimi subjekti, ki imajo sedež v drugih državah članicah.
74
Glede na te ugotovitve je treba nato preizkusiti, na eni strani, ali je ureditev, ki ima značilnosti, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, primerna za zagotovitev uresničitve cilja iz točke 72 te sodbe, in to dosledno in sistematično na ravni varstva, ki ga zadevna država članica želi doseči, in, na drugi strani, ali ne presega tega, kar je nujno za dosego tega cilja.
75
V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko Sodišče v skladu s sodno prakso, če so mu postavljena vprašanja, katerih namen je nacionalnemu sodišču omogočiti presojo skladnosti nacionalnih določb s pravom Unije, poda elemente razlage prava Unije, ki bodo navedenemu sodišču omogočili rešitev pravnega vprašanja, ki mu je predloženo. Enako velja, kadar gre za presojo združljivosti določb države članice, ki ni država članica predložitvenega sodišča, s pravom Unije (glej sodbo z dne 23. novembra 1989, Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, točka 12; prav tako glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 8. decembra 2022, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, točka 67 in navedena sodna praksa).
76
Glede, prvič, tega, da ureditev iz postopka v glavni stvari dovoljuje ponujanje podobnih iger – vključno z loterijami – v fizičnih igralnicah, je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da se lahko značilnosti ponujanja iger na srečo po spletu izkažejo za vir drugačnih in večjih nevarnosti na področju varstva potrošnikov, zlasti mladih in oseb, ki so posebej nagnjene k igram na srečo ali pri katerih obstaja verjetnost, da bodo to nagnjenje razvile, v primerjavi s tradicionalnimi trgi teh iger. Poleg neobstoja neposrednega stika med potrošnikom in ponudnikom sta tudi izrazita enostavnost in stalnost dostopa iger na internetu ter morebiten povečan obseg in pogostost take mednarodne ponudbe v okolju, v katerem je igralec tudi izoliran in za katero sta značilni anonimnost in neobstoj družbenega nadzora, dejavnika, ki pripomoreta k razvoju zasvojenosti z igrami na srečo in z njimi povezani čezmerni porabi ter lahko zato povečata s tem povezane negativne posledice (glej v tem smislu sodbe z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točka 103; z dne 30. junija 2011, Zeturf, C‑212/08, EU:C:2011:437, točka 80, in z dne 28. februarja 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, točka 41 in navedena sodna praksa).
77
Tako je glede na diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice pri določitvi ravni varstva potrošnikov in družbenega reda v sektorju iger na srečo, za ukrep prepovedi kakršnega koli ponujanja iger na srečo po spletu načeloma mogoče šteti, da je primeren za doseganje legitimnih ciljev, kot je ta iz točke 72 te sodbe, čeprav je ponujanje takih iger še vedno dovoljeno po običajnejših kanalih (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točki 104 in 105 ter navedena sodna praksa).
78
Drugič, okoliščina, ki jo navaja predložitveno sodišče, da kljub tej prepovedi v Nemčiji obstaja znatno povpraševanje igralcev po spletnih igralnih avtomatih, ne more omajati te ugotovitve. Obstoj znatnega povpraševanja po takih spletnih storitvah namreč nikakor ne pomeni, da ne obstaja enako znatno število igralcev, ki so zaradi omejevalne ureditve iz postopka v glavni stvari preusmerjeni od storitev, ki se ponujajo prek spleta, da bi uporabljali storitve, ki se ponujajo v fizičnih igralnicah. Zato s tako okoliščino ni mogoče dokazati, da ureditev iz postopka v glavni stvari ni primerna za zagotovitev doseganja cilja iz točke 82 te sodbe.
79
Kar zadeva, tretjič, okoliščino, da nekatere vrste spletnih iger na srečo, in sicer športne stave in stave na konjske dirke ter posredovanje pri prodaji produktov državnih loterij in drugih licenciranih loterij, ne spadajo na področje uporabe prepovedi iz postopka v glavni stvari, je Sodišče razsodilo, da so lahko med različnimi vrstami iger na srečo velike razlike, zlasti glede konkretnih načinov njihovega prirejanja, višine vložkov in dobitkov, števila morebitnih igralcev, ki bodo te igre morda igrali, njihove predstavitve, pogostosti, trajanja ali njihove ponavljajoče se narave ter glede odzivov, ki jih povzročajo pri igralcih (glej v tem smislu sodbi z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točka 62, in z dne 8. septembra 2010, Stoß in drugi, C‑316/07, od C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 in C‑410/07, EU:C:2010:504, točka 95).
80
Tako okoliščina, da za nekatere vrste iger na srečo velja, na primer, prepoved, glede drugih pa obstaja javni monopol ali pa morajo zasebni ponudniki zanje pridobiti dovoljenje, sama po sebi ne pomeni, da ukrepi, ki se na prvi pogled zdijo najbolj omejujoči in najučinkovitejši, glede na legitimne cilje, ki se s temi ukrepi uresničujejo, ne bodo utemeljeni. Tako razhajanje v pravnih sistemih namreč samo po sebi ne more vplivati na ustreznost takih ukrepov za dosego cilja preprečevanja spodbujanja državljanov glede čezmerne porabe pri igranju iger na srečo in boja zoper zasvojenost s temi igrami (sodba z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točka 63).
81
V obravnavani zadevi se športne stave bistveno razlikujejo od drugih spletnih iger na srečo, kot so kazinske igre, ker so, na eni strani, po svojem predmetu namenjene bolj omejenemu krogu igralcev, in, na drugi strani, ker je njihova pogostost odvisna od pogostosti športnih dogodkov, na katere se nanašajo. Te ugotovitve veljajo še toliko bolj za spletne stave na konjske dirke, ki so poleg tega – v skladu z izjavami nemške vlade na obravnavi – leta 2020 pomenile le zelo majhen delež zadevnega trga.
82
Kazinske igre na spletu pa lahko pritegnejo vse vrste javnosti in zlasti posebej mlado javnost, tudi zaradi grafične predstavitve teh iger in njihovih na splošno preprostih pravil. Poleg tega pogostost potencialnega dostopa do tovrstnih iger načeloma ni omejena.
83
Ugotovitve iz točke 81 v zvezi s športnimi stavami, veljajo glede posredovanja zasebnih ponudnikov pri prodaji loterijskih produktov, zlasti kar zadeva morebitno pogostost dostopa in konkretne načine prirejanja takih loterij, pri čemer je to prirejanje v Nemčiji pridržano javnim ponudnikom.
84
Poleg tega sta belgijska vlada in v bistvu nemška vlada z vidika jamstev, ki so igralcem zagotovljena v primeru dobitka, na obravnavi trdili, da sekundarnih loterij ni mogoče primerjati s „primarnimi“ loterijami, ker pri zadnjenavedenih tveganje neizplačila v primeru visokih dobitkov skoraj ne obstaja, saj so zneski, ki ustrezajo potencialnim dobitkom, načeloma zagotovljeni že pred žrebanjem.
85
V tem okviru je treba navesti, da predložitveno sodišče postavlja tudi vprašanja, ki naj bi izhajala iz tega, da se zdi, da zadevna država članica ni dokazala, da je imela pred sprejetjem ureditve iz postopka v glavni stvari znanstvene dokaze za to, da nedovoljene igre pomenijo posebne nevarnosti.
86
V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da če se država članica namerava sklicevati na cilj, s katerim lahko utemelji omejitev svobode opravljanja storitev, ki je posledica nacionalnega omejevalnega ukrepa, mora sodišču, ki odloča o tem vprašanju, zagotoviti vse elemente, ki mu lahko omogočijo, da se prepriča, ali navedeni ukrep res izpolnjuje zahteve, ki izhajajo iz načela sorazmernosti (sodba z dne 8. septembra 2010, Stoß in drugi, C‑316/07, od C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 in C‑410/07, EU:C:2010:504, točka 71 in navedena sodna praksa).
87
Vendar je Sodišče prav tako razsodilo, da iz tega ni mogoče sklepati, da država članica nima možnosti dokazati, da nacionalni omejevalni ukrep izpolnjuje take zahteve, zgolj zato, ker ta država članica ne more predložiti študij, ki bi bile podlaga za sprejetje zadevne ureditve (sodba z dne 8. septembra 2010, Stoß in drugi, C‑316/07, od C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 in C‑410/07, EU:C:2010:504, točka 72).
88
Tako okoliščina iz točke 85 te sodbe sama po sebi ne more povzročiti dvoma o sorazmernosti in zlasti primernosti ureditve iz postopka v glavni stvari.
89
Poleg tega je treba ugotoviti, da informacije, predložene Sodišču, kot so razvidne zlasti iz pisnih stališč nemške vlade, ki temeljijo na uradnih komentarjih GlüStV iz leta 2012, kažejo na obstoj elementov, s katerimi je mogoče dokazati sorazmernost in zlasti ustreznost ureditve iz postopka v glavni stvari.
90
Četrtič, predložitveno sodišče želi izvedeti, ali je prepoved, kot je prepoved sekundarne loterije, mogoče šteti za utemeljeno, kadar se z ureditvijo države članice, v kateri ima zadevni ponudnik licenco, uresničujejo isti cilji kot z ureditvijo namembne države članice.
91
V zvezi s tem zadostuje opozoriti, da glede na to, da sektor iger na srečo prek spleta na ravni Unije ni harmoniziran, ter glede na velike razlike med zastavljenimi cilji in ravnmi varstva, ki se želijo doseči z ureditvijo različnih držav članic, samo dejstvo, da ponudnik zakonito ponuja storitve v državi članici, v kateri ima sedež in v kateri zanj načeloma že veljajo pravni pogoji in je pod nadzorom pristojnih organov zadnjenavedene države, ni mogoče šteti za zadostno jamstvo, da bodo nacionalni potrošniki zavarovani pred nevarnostjo goljufije in kaznivih dejanj, če se upoštevajo težave, ki jih lahko imajo v takih okoliščinah organi države članice, v kateri je sedež, pri presoji poklicne usposobljenosti in poštenosti zadevnih izvajalcev (sodba z dne 15. septembra 2011, Dickinger in Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, točka 96 in navedena sodna praksa).
92
Iz tega izhaja, da tudi če bi se štelo, da dve državi članici v okviru svojih ureditev na področju iger na srečo uresničujeta podobne ali celo enake cilje, ne samo, da se lahko raven zaščite, ki jo želi doseči vsaka od njih, in sredstva za dosego te ravni zaščite razlikujejo, pač pa se tudi za morebitne težave, opredeljene v prejšnji točki te sodbe, ne more nujno šteti, da so odpravljene.
93
Zato elementi, na katere se sklicuje predložitveno sodišče, ne morejo omajati niti sorazmernosti niti doslednosti niti sistematičnosti ureditve, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari.
94
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvijo toženih strank iz postopka v glavni stvari, da prepoved iz postopka v glavni stvari soobstaja s sistemom predhodne odobritve v obliki koncesij, ki je določen za igre na igralnih avtomatih preko spleta v zvezni deželi Schleswig‑Holstein. Nemška vlada je na obravnavi priznala, da je zvezna dežela Schleswig‑Holstein h GlüStV iz leta 2012 pristopila šele 9. februarja 2013. Kljub temu je navedla tudi, na eni strani, da se je bolj omejevalna ureditev, ki jo je sprejela ta zvezna dežela, uporabljala le kratek čas, in, na drugi strani, da je bilo – v nasprotju s tem, kar je na obravnavi trdila malteška vlada – nekaj koncesij, ki so veljale še po letu 2013, omejenih na ozemlje zadevne zvezne dežele.
95
Kot je razsodilo Sodišče, tudi če bi ureditev ene zvezne dežele, ki je bolj omejevalna od tiste, ki velja v drugih zveznih deželah, morda lahko ogrozila doslednost celotne zadevne ureditve, pa odstopajoč pravni položaj dežele, omejen ratione temporis in ratione loci, v okoliščinah zadeve v glavni stvari ne more resno vzbuditi dvoma o tem, da so omejitve, ki veljajo v vseh drugih zveznih deželah, primerne za uresničitev legitimnih ciljev v splošnem interesu, ki se s temi omejitvami uresničujejo (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2014, Digibet in Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, točka 36).
96
Glede na vse zgornje preudarke je treba na prvo, drugo in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa prepoved spletnega prirejanja kazinskih iger, zlasti igralnih avtomatov, in stavnih iger, kot so sekundarne loterije, kadar je njen cilj usmerjanje zasvojenosti prebivalstva z igrami na srečo v urejene in nadzorovane kanale ter preprečevanje razvoja in širjenja nedovoljenih iger na srečo na črnem trgu, in to tudi če:
–
obstaja znatno povpraševanje igralcev po spletnih igralnih avtomatih;
–
zadevna država članica sočasno dovoljuje podobne igre – vključno z loterijami – v fizičnih igralnicah;
–
ta država članica omogoča, da licencirani ponudniki ponujajo spletne športne stave in stave na konjske dirke ter da pri prodaji produktov državnih loterij in drugih licenciranih loterij posredujejo zasebni ponudniki, in
–
ima ureditev države članice, v kateri ima operater, ki želi ponujati zlasti storitve sekundarne loterije, licenco, enake cilje kot ureditev države članice, ki uvaja splošno prepoved ponujanja takih storitev.
Tretje vprašanje
97
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da se v okviru danega spora priznajo pravne posledice prepovedi spletnih kazinskih iger, kadar je bila po nastanku dejstev, ki bi lahko povzročila te posledice, sprejeta odločitev o nadomestitvi te prepovedi s sistemom predhodne odobritve in je bilo vzpostavljeno prehodno obdobje, v katerem bi bile ponudbe iger, ki bi lahko bile v skladu s prihodnjo ureditvijo, sprejete ob upoštevanju nekaterih zahtev.
98
Opozoriti je treba, da mora nacionalno sodišče pri nadzoru sorazmernosti, ki ga mora opraviti, izvesti celovito presojo okoliščin sprejetja in izvajanja zadevne omejevalne ureditve v skladu s pristopom, ki ni statičen, ampak dinamičen v smislu, da mora upoštevati razvoj okoliščin, ki so nastale po sprejetju te ureditve (glej v tem smislu sodbo z dne 14. junija 2017, Online Games in drugi, C‑685/15, EU:C:2017:452, točki 52 in 53 ter navedena sodna praksa, in sklep z dne 18. maja 2021, Fluctus in drugi, C‑920/19, EU:C:2021:395, točka 46).
99
Vendar v skladu s sodno prakso zgolj to, da je prišlo do spremembe regulativnega okvira, ki se uporablja v državi članici, ne more omajati sorazmernosti in doslednosti tega okvira, kot je veljal pred to spremembo. Kot je Sodišče že večkrat razsodilo, je lahko politika nadziranega širjenja dejavnosti iger na srečo, kot je nadomestitev sistema prepovedi s sistemom predhodne odobritve, skladna tako s ciljem preprečevanja izkoriščanja dejavnosti iger na srečo za kriminalne ali goljufive namene kot s ciljem preprečevanja spodbujanja čezmerne porabe pri igranju iger na srečo in boja proti zasvojenosti s temi igrami, pri čemer ta politika potrošnike usmerja k ponudbi pooblaščenih izvajalcev, ki naj bi bila hkrati brez kriminalnih elementov in zasnovana tako, da potrošnike bolje varuje pred čezmerno porabo in zasvojenostjo z igrami na srečo (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, točka 29).
100
Za doseganje tega cilja usmerjanja v nadzorovane okvire morajo biti pooblaščeni izvajalci zanesljiva in hkrati privlačna alternativa za prepovedane dejavnosti, kar lahko med drugim vključuje uporabo novih načinov distribucije (sodba z dne 28. februarja 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, točka 29). Kljub temu iz sodne prakse izhaja, da če država članica izvede reformo, ki uvaja sistem predhodnega upravnega dovoljenja v zvezi s ponudbo nekaterih vrst iger na srečo, mora ta reforma temeljiti na objektivnih, nediskriminatornih in vnaprej znanih merilih, tako da je izvrševanje diskrecijske pravice nacionalnih organov omejeno, da se ta ne bi uporabljala arbitrarno (glej sodbo z dne 4. februarja 2016, Ince, C‑336/14, EU:C:2016:72, točka 55 in navedena sodna praksa).
101
Politiko nadziranega širjenja dejavnosti iger na srečo pa je mogoče šteti za dosledno le, če je izpolnjen pogoj, da so lahko, na eni strani, kriminalne in goljufive dejavnosti, povezane z igrami na srečo, in, na drugi strani, zasvojenost z igrami na srečo v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari za zadevno državo članico pomenile težavo ter da bi širjenje dovoljenih in reguliranih dejavnosti to težavo lahko rešilo (glej sodbi z dne 28. februarja 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, točka 31, in z dne 11. junija 2015, Berlington Hungary in drugi, C‑98/14, EU:C:2015:386, točka 71 in navedena sodna praksa).
102
V obravnavani zadevi so takšne okoliščine, zlasti pa znatno povpraševanje igralcev po spletnih igralnih avtomatih, ki ga je navedlo tudi predloženo sodišče, ter obstoj „vzporednega trga“ zadevnih storitev, ki so, kot je nemška vlada navedla tako v pisnih stališčih kot na obravnavi, spodbudile reforme, uvedene v Nemčiji, na katere se nanaša tretje vprašanje.
103
V teh okoliščinah dejstvo, da so se zvezne dežele v prehodnem obdobju z okrožnico, navedeno v točki 31 te sodbe, odločile, da bodo obstoječi regulativni okvir uporabljale le za ponudnike iger, ki ne morejo izpolniti zahtev prihodnje ureditve, ne more vplivati na pravne posledice, ki bi jih bilo treba po potrebi priznati prepovedi iz postopka v glavni stvari.
104
Na eni strani, zdi se namreč, da je namen take prehodne ureditve izjem zagotoviti, da se prehod z ureditve iz postopka v glavni stvari na bolj permisivno ureditev izvede pod najboljšimi mogočimi pogoji pravne varnosti. Na drugi strani, uporaba take prehodne ureditve v primeru ponudnika iger, kot sta toženi stranki iz postopka v glavni stvari, je lahko v okviru spora, kot je spor o glavni stvari, le hipotetična. Poleg tega, tudi če bi se ta prehodna ureditev v nekaterih primerih lahko uporabila, taka okoliščina sama po sebi ne more omajati doslednosti in primernosti pravne ureditve iz postopka v glavni stvari in očitno ne more privesti do rezultata, ki bi bil v nasprotju z zastavljenim ciljem (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 8. septembra 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, točki 106 in 110).
105
Glede na vse zgornje preudarke je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se v okviru danega spora priznajo pravne posledice prepovedi spletnih kazinskih iger, kadar je bila po nastanku dejstev, ki bi lahko povzročila te posledice, sprejeta odločitev o nadomestitvi te prepovedi s sistemom predhodne odobritve in je bilo vzpostavljeno prehodno obdobje, v katerem bi bile ponudbe iger, ki bi lahko bile v skladu s prihodnjo ureditvijo, sprejete ob upoštevanju nekaterih zahtev.
Peto in šesto vprašanje
106
Predložitveno sodišče s petim in šestim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da nasprotuje razglasitvi ničnosti pogodbe, sklenjene med potrošnikom, ki prebiva v državi članici, in ponudnikom, ki ponuja storitve sekundarnih loterij prek spleta iz druge države članice, kadar je – v skladu z ureditvijo prve države članice – izdaja licence za prirejanje takih stav zasebnim ponudnikom izključena.
107
Kot je navedeno v točki 22 te sodbe, je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da se v skladu z ureditvijo iz postopka v glavni stvari, kot jo razlagajo nemška sodišča, sekundarne loterije štejejo za preproste stave na spletu, za katere tako velja prepoved spletnih iger na srečo, ki se uporablja v postopku v glavni stvari.
108
Zato okoliščina, da je v skladu z ureditvijo iz postopka v glavni stvari prirejanje loterij pridržano za državne prireditelje, nikakor ne more vplivati na rešitev spora o glavni stvari. Na eni strani se namreč po mnenju predložitvenega sodišča ta spor nanaša le na zastavke, izgubljene v okviru sodelovanja prvotnega igralca pri sekundarnih loterijah, na drugi strani pa v skladu s pojasnili, ki jih je nemška vlada podala tako v pisnih stališčih kot na obravnavi, sta prirejanje in posredovanje takih loterij po tej ureditvi prepovedana vsem ponudnikom, in ne zgolj ponudnikom, ki jih država ne nadzira.
109
Glede na vse zgornje preudarke je treba na peto in šesto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje razglasitvi ničnosti pogodbe, sklenjene med potrošnikom, ki prebiva v državi članici, in ponudnikom, ki ponuja storitve sekundarnih loterij prek spleta iz druge države članice, kadar je – v skladu z ureditvijo prve države članice – izdaja licence za prirejanje takih stav zasebnim ponudnikom izključena.
Sedmo vprašanje
110
Predložitveno sodišče s sedmim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 56 PDEU in načelo prepovedi zlorabe pravic razlagati tako, da nasprotujeta temu, da potrošnik, ki je iz države članice svojega običajnega prebivališča sodeloval pri igrah na srečo, ki jih na spletu ponuja ponudnik, ki nima licence, ki jo je izdala ta država članica, ampak licenco, ki jo je izdala druga država članica, proti temu ponudniku vloži civilno tožbo za vračilo zastavkov, ki jih je vplačal, na podlagi ničnosti zadevne pogodbe o igrah na srečo v skladu s pogodbenim pravom, ki se uporablja.
111
V zvezi s tem je treba navesti – tako kot generalni pravobranilec navaja v točki 30 sklepnih predlogov – da vprašanje, ali je določena pogodba neveljavna, kadar je njen predmet nezakonit, in ali ta neveljavnost za vsako stranko ustvarja pravico do vračila koristi, ki jih je prejela iz naslova te pogodbe, spada na področje prava, ki ureja navedeno pogodbo na podlagi člena 10(1) in člena 12(1)(e) Uredbe Rim I. V obravnavani zadevi pa je – kot je razvidno iz točk od 53 do 58 te sodbe – pravo, ki ureja pogodbo, sklenjeno med prvotnim igralcem in toženima strankama iz postopka v glavni stvari, nemško pravo.
112
Poleg tega – kot je generalni pravobranilec navedel v točki 93 sklepnih predlogov – ker je treba člen 56 PDEU, kot je razvidno iz preudarkov v zvezi z vprašanji od prvega do šestega, razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi, kot je tista, ki jo je opisalo predložitveno sodišče, ničnost pogodbe, kakršna je bila sklenjena med prvotnim igralcem in toženima strankama iz postopka v glavni stvari, katere podlaga bi bila po tej ureditvi nezakonita, ne more pomeniti posebne omejitve svobode opravljanja storitev, ki bi zahtevala posebno presojo njene zakonitosti, temveč bi bila nujna posledica nezakonitosti te pogodbe.
113
Res je, da se v skladu s sodno prakso, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, posamezniki ne morejo sklicevati na predpise Unije z namenom goljufije ali zlorabe (sodba z dne 28. julija 2016, Kratzer, C‑423/15, EU:C:2016:604, točka 37). Vendar, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 94 sklepnih predlogov, v obravnavani zadevi tožba za vračilo, vložena v postopku v glavni stvari, ne temelji na pravu Unije, pač pa v celoti na nemškem pravu.
114
Poleg tega, čeprav je res, da ni mogoče izključiti, da je v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, igralec lahko uporabil storitve, ki jih ponuja podjetje kot sta toženi stranki iz postopka v glavni stvari, pri čemer se je v celoti zavedal prepovedi, kakršna je ta, ki se uporablja za ta spor, in njenih morebitnih posledic, je o takem vprašanju mogoče odločiti le na podlagi nacionalnega prava, ki se uporabi.
115
Glede na vse zgornje preudarke je treba na sedmo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 56 PDEU in načelo prepovedi zlorabe pravic razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da potrošnik, ki je iz države članice svojega običajnega prebivališča sodeloval pri igrah na srečo, ki jih na spletu ponuja ponudnik, ki nima licence, ki jo je izdala ta država članica, ampak licenco, ki jo je izdala druga država članica, zoper tega ponudnika vloži civilno tožbo za vračilo zastavkov, ki jih je vplačal, na podlagi ničnosti zadevne pogodbe o igrah na srečo, v skladu s pogodbenim pravom, ki se uporablja.
Stroški
116
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa prepoved spletnega prirejanja kazinskih iger, zlasti igralnih avtomatov, in stavnih iger, kot so sekundarne loterije, kadar je njen cilj usmerjanje zasvojenosti prebivalstva z igrami na srečo v urejene in nadzorovane kanale ter preprečevanje razvoja in širjenja nedovoljenih iger na srečo na črnem trgu, in to tudi če:
–
obstaja znatno povpraševanje igralcev po spletnih igralnih avtomatih;
–
zadevna država članica sočasno dovoljuje podobne igre – vključno z loterijami – v fizičnih igralnicah;
–
ta država članica omogoča, da licencirani ponudniki ponujajo spletne športne stave in stave na konjske dirke ter da pri prodaji produktov državnih loterij in drugih licenciranih loterij posredujejo zasebni ponudniki, in
–
ima ureditev države članice, v kateri ima operater, ki želi ponujati zlasti storitve spletnih stav na rezultate loterijskih žrebanj, licenco, enake cilje kot ureditev države članice, ki uvaja splošno prepoved ponujanja takih storitev.
2.
Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se v okviru danega spora priznajo pravne posledice prepovedi spletnih kazinskih iger, kadar je bila po nastanku dejstev, ki bi lahko povzročila te posledice, sprejeta odločitev o nadomestitvi te prepovedi s sistemom predhodne odobritve in je bilo vzpostavljeno prehodno obdobje, v katerem bi bile ponudbe iger, ki bi lahko bile v skladu s prihodnjo ureditvijo, sprejete ob upoštevanju nekaterih zahtev.
3.
Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje razglasitvi ničnosti pogodbe, sklenjene med potrošnikom, ki prebiva v državi članici, in ponudnikom, ki ponuja storitve spletnih stav na rezultate loterijskih žrebanj iz druge države članice, kadar je – v skladu z ureditvijo prve države članice – izdaja licence za prirejanje takih stav zasebnim ponudnikom izključena.
4.
Člen 56 PDEU in načelo prepovedi zlorabe pravice je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da potrošnik, ki je iz države članice svojega običajnega prebivališča sodeloval pri igrah na srečo, ki jih na spletu ponujajo ponudniki, ki nimajo licence, ki jo je izdala ta država članica, ampak licenco, ki jo je izdala druga država članica, zoper tega ponudnika vloži civilno tožbo za vračilo zastavkov, ki jih je vplačal, na podlagi ničnosti zadevne pogodbe o igrah na srečo, v skladu s pogodbenim pravom, ki se uporablja.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.