62018CC0177
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 17 октомври 2019 година (
1
)
Дело C‑177/18
Almudena Baldonedo Martín
срещу
Ayuntamiento de Madrid
(Преюдициално запитване, отправено от Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 14 de Мадрид (първоинстанционен административен съд № 14, Мадрид, Испания)
„Преюдициално запитване — Директива 1999/70/EО — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между CES, UNICE и CEEP — Клауза 4, точка 1 — Принцип на недопускане на дискриминация — Обосноваване — Обезщетение при прекратяване по обективна причина на договора на договорно нает служител за неопределено време — Липса на обезщетение при изтичането на срочен трудов договор на временен държавен служител“
I. Въведение
1.
По настоящото дело Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 14 de Madrid (първоинстанционен административен съд № 14, Мадрид, Испания) отправя преюдициално запитване до Съда по-специално относно тълкуването на клаузи 4 и 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (
2
).
2.
Въпросите са зададени по повод на спор между г‑жа Almudena Baldonedo Martín и Ayuntamiento de Madrid (Община Мадрид, Испания) относно изплащането на обезщетение, дължимо за прекратяване на трудовото правоотношение, обвързващо страните.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
3.
Съображение 14 от Директива 1999/70 гласи:
„Подписалите страни пожелаха да сключат рамково споразумение относно срочната заетост, като определят общите принципи и минималните изисквания за срочни трудови договори и трудови правоотношения; те демонстрираха желанието си да подобрят качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа за недискриминация и да създадат рамка за предотвратяване на нарушенията, произтичащи от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения“.
4.
Съгласно член 1 от Директива 1999/70 тя цели „да въведе в действие [рамковото споразумение], сключено […] между общите междуотраслови организации (CES, UNICE и CEEP)“.
5.
Член 2, първа алинея от тази директива гласи:
„Държавите членки въвеждат в сила законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива […] [и трябва] да предприемат всички необходими мерки, които им позволяват да могат по всяко време да гарантират постигането на наложените от настоящата директива резултати. […]“.
6.
Втората алинея от преамбюла на Рамковото споразумение предвижда:
„Страните по настоящото споразумение приемат, че договори [за неопределено време] са и ще продължават да бъдат общата форма на трудово правоотношение между работодатели и работници. Те също приемат, че срочните трудови договори отговарят, в определени обстоятелства, на нуждите и на работодателите и на работниците“.
7.
Третата алинея от този преамбюл уточнява:
„[Рамковото] споразумение определя общите принципи и минималните изисквания, свързани със срочната работа, приемайки, че тяхното детайлно приложение трябва да отчита реалностите на специфичните национални, секторни и сезонни ситуации. То илюстрира желанието на социалните партньори да създадат обща рамка за осигуряване на равно третиране на работниците на срочен трудов договор, като ги закриля срещу дискриминация и за използване на срочните трудови договори на база, приемлива за работодателите и работниците“.
8.
Съгласно клауза 1 от Рамковото споразумение то има за цел, от една страна, да подобри качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа на недискриминация и от друга страна, да създаде рамка за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения.
9.
Клауза 3 от Рамковото споразумение, озаглавена „Определения“, предвижда:
„1.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на срочен трудов договор“ означава лице, което има трудов договор или правоотношение, сключени директно между работодателя и работника, където изтичането на срока на трудовия договор или правоотношение е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, завършване на специфична задача или настъпване на определен случай.
2.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на постоянен трудов договор [в сходно положение]“ означава работник с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност, в същото ведомство, ангажиран със същата или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията. […]“.
10.
Клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, озаглавена „Принцип на недискриминация“, гласи следното:
„По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на постоянен трудов договор [в сходно положение], само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини“.
11.
Клауза 5 от Рамковото споразумение, озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“, гласи:
„1.
За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
а)
обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б)
максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в)
броя на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2.
Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
а)
се приемат за „последователни“;
б)
се приемат за договори или правоотношения с неопределена продължителност“.
Б.
Испанското право
12.
Първата допълнителна разпоредба на Real Decreto 896/1991 por el que se establecen las reglas básicas y los programas mínimos a que debe ajustarse el procedimiento de selección de los funcionarios de Administración Local (Кралски декрет 896/1991 от 7 юни 1991 г. за установяване на основните правила и минималните програми, които трябва да се спазват при процедурата за подбор на служителите на местната администрация) (
3
) гласи:
„След публикуване на обявление за конкурс и при спазване във всички случаи на принципите на заслугите и способностите председателят на общинския съвет или на съвета на провинцията може да назначи временни държавни служители на свободни длъжности, при условие че тези длъжности поради неотложни обстоятелства не могат да бъдат заети от постоянно държавни служители. За тези длъжности са предоставени бюджетни средства и те са включени в предложението за свободни работни места в публичния сектор, освен ако не са се освободили след приемането му.
[…]
Така заетите длъжности задължително се включват в първото обявление за конкурс за попълване на работни места или в първото одобрено предложение за свободни работни места в публичния сектор.
Служебното правоотношение на временния държавен служител се прекратява, когато длъжността се заеме от постоянен държавен служител или когато общинският съвет или съветът на провинцията приеме, че неотложните основания, обосновали заемането ѝ от временен държавен служител, вече не са налице“.
13.
Член 8 от Ley del Estatuto Básico del Empleado Público cuyo texto refundido fue aprobado por el Real Decreto Legislativo 5/2015 (Кралски законодателен декрет 5/2015 от 30 октомври 2015 г., с който се одобрява преработеният текст на Закона за основния статут на служителите в публичната администрация) (наричан по-нататък „EBEP“) (
4
) предвижда:
„1.   Служители в публичната администрация са лицата, които заемат платена длъжност в службите на публичната администрация и действат в обществен интерес.
2.   Служителите в публичната администрация са разпределени в следните категории:
a)
постоянни държавни служители;
b)
временни държавни служители;
c)
договорно наети служители, независимо дали са назначени постоянно, за неопределен или за определен срок;
d)
помощен персонал“.
14.
Член 10 от EBEP гласи:
„1.   Временни държавни служители са лицата, които поради изрично обосновани съображения за необходимост и спешност са назначени в това качество, за да изпълняват функции, присъщи на постоянните държавни служители, в някой от следните случаи:
a)
наличие на свободни длъжности, които не могат да бъдат заети от постоянни държавни служители;
b)
временно заместване на титулярите на тези длъжности;
c)
осъществяване на програми с временен характер, чийто срок не може да надвишава три години и който може да се поднови за дванадесет месеца по силата на законите в областта на публичната служба, приети в изпълнение на настоящия статут;
d)
прекомерен обем или натрупване на работа в продължение на максимален срок от шест месеца в рамките на период от дванадесет месеца.
[…]
3.   Освен по причините, предвидени в член 63, трудовото правоотношение на временните държавни служители се прекратява при отпадане на основанието за тяхното назначаване.
4.   В случая, посочен в параграф 1, буква а) от настоящия член, свободните длъжности, заети от временните държавни служители, се включват в предложението за свободни работни места, съответстващо на финансовата година, през която са назначени, или, ако това е невъзможно, за следващата финансова година, освен ако не е взето решение за съкращаване на длъжността.
5.   Общият режим за постоянните държавни служители е приложим към временните държавни служители, доколкото той е подходящ с оглед на естеството на положението им […]“.
15.
Член 63 от EBEP има следното съдържание:
„Основанията за загуба на статута на държавен служител са:
a)
подаване на оставка;
b)
загубване на гражданството;
c)
пълно пенсиониране на служителя;
d)
дисциплинарно наказание освобождаване от длъжност;
e)
окончателното налагане на основно или съпътстващо наказание за абсолютна или специална забрана за заемане на публична длъжност“.
16.
Член 70, параграф 1 от EBEP предвижда:
„Нуждите от човешки ресурси, за които са отпуснати бюджетни средства и които трябва да бъдат покрити с назначаването на нов персонал, се отразяват в предложение за свободни работни места в публичния сектор или се задоволяват чрез друг подобен механизъм за управление на запълването на нуждите от персонал, което предполага организирането на съответните процедури за подбор за предвидените длъжности, предвиждащи допълнителни десет процента, и определянето на максималните срокове за публикуване на обявленията. При всички положения изпълнението на предложението за свободни работни места в публичния сектор или на подобния на него механизъм трябва да се извърши в неподлежащ на удължаване тригодишен срок“.
17.
Съгласно параграф 1 на четвъртата преходна разпоредба от EBEP публичната администрация може да публикува обявления за конкурс за утвърждаване на заетостта на щатни длъжности, съответстващи на различни професии и категории, за които е осигурено бюджетно финансиране и които преди 1 януари 2005 г. са заемани от временни държавни служители или временен персонал.
18.
Член 49 от Ley del Estatuto de los Trabajadores cuyo texto refundido fue aprobado por el Real Decreto Legislativo 1/1995 (Кралски законодателен декрет 1/1995, за одобряване на преработения текст на закона за статута на работниците) от 24 март 1995 г. (
5
) в редакцията му, приложима към датата на настъпване на фактите по главното производство (наричан по-нататък „Статутът на работниците“), гласи:
„1.   Трудовият договор се прекратява:
[…]
b)
на законосъобразно уговорените основания, освен ако същите не представляват явна злоупотреба с права от страна на работодателя;
c)
с изтичане на уговорения срок или с изпълнение на задачата или услугата, предмет на договора. Освен в случаите на трудови договори за „interinidad“ при отсъствие на работник и при незаета по съответния ред длъжност и в случаите на трудови договори за обучение, при прекратяване на договора работникът има право на обезщетение в размер на дванадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година или на обезщетението, евентуално предвидено в приложимата в случая специална правна уредба;
[…]
l)
по предвидените в закона обективни причини;
[…]“.
19.
Съгласно член 52 от Закона за статута на работниците „обективни причини“, които могат да бъдат основание за прекратяване на трудовия договор, са неработоспособност, установена или настъпила след фактическото започване на работа, неприспособяване на работника към нормалните технически промени на работното му място, икономически, технически, организационни или производствени причини, когато броят на съкратените работни места е по-нисък от този, който се изисква, за да може прекратяването на трудовите договори да бъде окачествено като „колективно уволнение“, както и, при определени условия, повтарящи се отсъствия от работа, дори и по уважителни причини.
20.
Съгласно член 53, параграф 1, буква b) от Закона за статута на работниците при прекратяване на трудовия договор по някоя от причините, посочени в член 52, едновременно с връчването на писменото предизвестие на работника се изплаща обезщетение в размер на двадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година, като за периодите, по-кратки от година, то се изчислява пропорционално на броя отработени месеци и не може да надвишава дванадесет месечни възнаграждения.
21.
Член 56, параграф 1 от статута на работниците предвижда, че когато уволнението бъде обявено за незаконно, в срок от 5 дни от връчването на съдебното решение работодателят възстановява работника на работа в предприятието или му изплаща обезщетение, равно на трудовото му възнаграждение за тридесет и три дни за всяка година трудов стаж, като за периодите до една година обезщетението се изчислява съразмерно на приключените месеци, но общо не повече от двадесет и четири месечни заплати. Ако работодателят избере да изплати обезщетение, трудовият договор се счита за прекратен, считано от датата на ефективното преустановяване на изпълнението на служебните задължения.
III. Фактите в основата на спора в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
22.
На 24 ноември 2005 г. община Мадрид назначава г‑жа Baldonedo Martín като временен държавен служител на длъжността озеленител към отдела „Околна среда и мобилност“ в общинския съвет.
23.
В акта за назначаването се уточнява, че г‑жа Baldonedo Martín е наета на свободна длъжност, докато на нея не бъде назначен постоянен държавен служител, и че тази длъжност ще бъде съкратена, ако правото на замествания държавен служител да запази работното си място, бъде погасено или ако администрацията приеме, че неотложните основания, обосновали заемането на длъжността от временен държавен служител, вече не са налице.
24.
На 15 април 2013 г. г‑жа Baldonedo Martín е информирана, че на същата дата длъжността ѝ е заета от постоянен държавен служител, поради което правоотношението ѝ е прекратено.
25.
На 20 февруари 2017 г. г‑жа Baldonedo Martín иска от община Мадрид да ѝ бъде изплатено обезщетение за прекратяване на трудово правоотношение в размер на двадесетдневно възнаграждение за всяка прослужена година. Искането ѝ е основано на клаузи 4 и 5 от Рамковото споразумение, на член 20 и член 21, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), както и на член 4, параграф 3 ДЕС.
26.
С решение от 25 април 2017 г. главният директор на човешки ресурси за координирането на службите на община Мадрид отхвърля това искане с мотив, че длъжността, заемана от г‑жа Baldonedo Martín, е била свободна и че заемането ѝ е било неотложно и наложително, като посочва, че прекратяването на служебното ѝ правоотношение се дължи на назначаването на тази длъжност на постоянен държавен служител и че не била налице никаква дискриминация спрямо постоянните държавни служители, тъй като съгласно приложимия към тях правен режим те не получават обезщетение при освобождаването им.
27.
Г‑жа Baldonedo Martín обжалва това решение пред Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 14 de Madrid (първоинстанционен административен съд № 14, Мадрид).
28.
Запитващата юрисдикция посочва, че през периода, в който г‑жа Baldonedo Martín е била назначена на работа от община Мадрид, тя е заемала постоянно и непрекъснато същата длъжност, като е изпълнявала задачи, еднакви с изпълняваните от служителите по озеленяването със статут на постоянни държавни служители. Тази юрисдикция уточнява, че община Мадрид не е привела доказателства, че през въпросния период е бил организиран конкурс или че е било одобрено предложение за свободни работни места. Тя не знае дали заеманата от заинтересованото лице длъжност е била заета вследствие на вътрешно повишение, конкурс по документи или с изпит или вследствие на друга процедура за подбор. Освен това община Мадрид не доказала наложителната необходимост от назначаването на г‑жа Baldonedo Martín на тази длъжност. Причината, поради която тази длъжност е била свободна, също била неизвестна.
29.
Що се отнася до поисканото от Съда тълкуване на правото на Съюза, запитващата юрисдикция посочва, на първо място, че при прекратяване на служебното правоотношение на постоянните държавни служители испанското законодателство не им признава право на обезщетение като поисканото от г‑жа Baldonedo Martín. От това следвало, че разглежданият в главното производство случай не представлява дискриминация, забранена с клауза 4 от Рамковото споразумение, и поради това не попада в обхвата на тази клауза. Запитващата юрисдикция счита също така, че от точки 63—67 от решение Pérez López (
6
) следва, че сравнението между, от една страна, временните държавни служители и от друга страна, договорно наетите служители на срочен договор, чието трудово правоотношение с администрацията се урежда от Статута на работниците, също не попада в обхвата на тази клауза, тъй като става дума за две различни категории временен персонал.
30.
При все това запитващата юрисдикция отбелязва, на второ място, че целта на Рамковото споразумение е принципът на недопускане на дискриминация да се приложи към работниците на срочен трудов договор, че на длъжността служител по озеленяването в испанската публична администрация може да бъде назначен както постоянен държавен служител, така и договорно нает служител, че изборът на административноправен или трудовоправен режим на назначаване на тази длъжност зависи единствено от волята на работодателя, че само временният характер на длъжността не изключва разглежданото право на обезщетение, че община Мадрид не изтъква никаква обективна причина, която може да обоснове различно третиране, и че по-специално от решение DI (
7
) следва, че като общ принцип на правото на Съюза принципът на недопускане на дискриминация трябва да е предмет на пряко вертикално прилагане. Тази юрисдикция си поставя въпроса дали при тези условия е възможно на г‑жа Baldonedo Martín да бъде признато правото да получи исканото обезщетение по аналогия с договорно наетите служители на срочен трудов договор или чрез пряко вертикално прилагане на първичното право на Съюза.
31.
На трето място, запитващата юрисдикция отбелязва, че г‑жа Baldonedo Martín е изпълнявала функциите си като временен държавен служител в продължение на повече от седем години. Така община Мадрид изопачила статута на временен държавен служител, като го използвала за запълване не на временни или преходни, а на постоянни нужди. Така тя лишила г‑жа Baldonedo Martín от правата, признати на постоянните държавни служители, по-специално на допълнително възнаграждение за всеки три години прослужено време и на премия за кариерно развитие, или от тези, признати на договорно наетите служители, а именно правото на обезщетение. Община Мадрид нарушила също гаранциите, които имат за цел избягване на прекомерното продължаване на срочните трудови правоотношения и злоупотребата с тези правоотношения, предвидени в членове 10 и 70 от EBEP, както и изискването за задължително включване на заеманите от временни служители длъжности в първото обявление за конкурс, съдържащо се в първата допълнителна разпоредба от Кралски декрет 896/1991.
32.
Запитващата юрисдикция посочва освен това, че разглежданата в главното производство испанска правна уредба не позволява да се предвиди краят на трудовото правоотношение на временен държавен служител, доколкото то може да бъде прекратено поради заемането на длъжността от постоянен държавен служител, съкращаването на длъжността, погасяването на правото на замествания държавен служител да запази работното си място или когато администрацията приеме, че неотложните основания, обосновали назначаването на временен държавен служител, вече не са налице.
33.
Тази правна уредба изключвала всякаква възможност към работодател от публичния сектор да се прилагат противопоставимите на частноправния работодател гаранции, предвидени в Статута на работниците, както и последствията от неспазването на тези ограничения. Посочената правна уредба не позволявала качеството на простоянен държавен служител да се придобие по начин, различен от процедура за подбор.
34.
Същата тази правна уредба не позволявала да се постигнат целите, преследвани от клауза 5 от Рамковото споразумение. Също така възможността в случай на злоупотреба положението на договорно наетите служители на срочен трудов договор да се преобразува в положение на държавни служители с безсрочно служебно правоотношение без постоянно назначение, призната в практиката на Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания), не позволявала предотвратяването и санкционирането на злоупотребите при временното назначаване. Временното правоотношение се замествало от друго също така временно правоотношение. Всъщност винаги било възможно съкращаването на заетата от съответния служител длъжност или същият да бъде уволнен, ако длъжността му бъде заета от постоянен държавен служител, което прекратявало трудовото му правоотношение, без той да е постигнал стабилност на работното място.
35.
Запитващата юрисдикция счита, че санкцията, изразяваща се в преобразуване на срочно трудово правоотношение в трайно трудово правоотношение, е единствената мярка, която би позволила постигане на целите, преследвани от Директива 1999/70. Директивата обаче не била транспонирана в испанското право по отношение на публичния сектор. Ето защо възниквал въпросът дали може да бъде изплатено обезщетение като санкция на основание клауза 5 от Рамковото споразумение.
36.
При тези обстоятелства с определение от 16 февруари 2018 г., постъпило в секретариата на Съда на 7 март 2018 г., Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 14 de Madrid (Първоинстанционен административен съд № 14, Мадрид) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Правилно ли е клауза 4 от Рамковото споразумение да се тълкува в смисъл, че в обхвата на хипотезата, описана в посочената клауза, не попада положение като описаното в настоящото производство, в което временен държавен служител извършва същата работа като постоянен държавен служител (постоянен държавен служител, който не се ползва с правото на обезщетение [за прекратяване на служебното правоотношение], тъй като в приложимия към него правен режим не съществува пораждаща обезщетение хипотеза)?
2)
Като се има предвид, че правото на равно третиране и недопускането на дискриминация (членове 20 и 21 от Хартата [и] член 23 от Всеобщата декларация за правата на човека), са общ принцип [на правото] на ЕС, конкретно уреден в директива, и се считат за основни социални права по смисъла на членове 151 ДФЕС и 153 ДФЕС, в съответствие ли е с Рамковото споразумение с оглед на постигането на неговите цели да се прави тълкуване в смисъл, че правото на обезщетение [за прекратяване на служебно правоотношение] на временен държавен служител може да се постигне или посредством сравнение с работник по срочен трудов договор — доколкото неговото положение (на държавен служител или на работещ по трудов договор) зависи само от работодателя публичен орган, или посредством допустимото пряко вертикално прилагане на първичното право на Съюза?
3)
В случай че е налице злоупотреба при временното назначаване, което има за цел удовлетворяването на постоянни нужди без наличието на обективна причина, като това назначаване не е свързано със спешна и неотложна нужда, която го обосновава, и в националното право не са налице ефективни санкции или ограничения, съвместимо ли е с преследваните от Директива 1999/70/ЕО цели — като средство за предотвратяване на злоупотребата и отстраняване на последиците от нарушението на правото на Съюза, в случай че работодателят не предостави постоянно назначение на работника — обезщетение, което съответства на обезщетението за незаконно уволнение, като подходяща, пропорционална, ефективна и възпираща санкция?“.
37.
Писмени становища представят г‑жа Baldonedo Martín, испанското правителство и Европейската комисия. Същите страни присъстват на съдебното заседание на 22 февруари 2019 г.
IV. Анализ
А.
По допустимостта на третия преюдициален въпрос
38.
С третия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да уточни дали клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че в случай като разглеждания в главното производство изплащането на обезщетение като подходяща, пропорционална, ефективна и възпираща санкция, което съответства на обезщетението за незаконно уволнение, представлява мярка за предотвратяване и евентуално за санкциониране на злоупотребата с временно назначаване.
39.
Испанското правителство изразява съмнения относно допустимостта на този въпрос, тъй като разглежданият в главното производство срочен договор не попада в обхвата на клауза 5 от Рамковото споразумение.
40.
Съгласно установената практика на Съда въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже по-специално да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато проблемът е от хипотетично естество (
8
).
41.
В настоящия случай считам, че този въпрос се отнася до проблем от хипотетично естество. Ето защо презумпцията за релевантност следва да се отхвърли. Действително от практиката на Съда следва, че нито един първи или единствен срочен трудов договор не попада в обхвата на клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение, която се отнася само до предотвратяването на злоупотребите, произтичащи от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения (
9
).
42.
Несъмнено от текста на клауза 5, точка 2, буква а) от Рамковото споразумение следва, че държавите членки трябва да определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения се считат за „последователни“ (
10
). Нищо в акта за преюдициално запитване обаче не сочи, че г‑жа Baldonedo Martín е работила в община Мадрид с няколко последователни срочни трудови договора, нито че разглежданият в главното производство трудов договор може да бъде определен от испанското законодателство като спадащ към „последователни срочни трудови договори“.
43.
Следва обаче да се посочи, че от акта за преюдициално запитване е видно, че г‑жа Baldonedo Martín е работила в община Мадрид като временен държавен служител в продължение на повече от седем години, а именно в периода от 24 ноември 2005 г. до 15 април 2013 г., и че през това време тя „е заемала постоянно и непрекъснато същата длъжност“. Освен това в съдебното заседание е потвърдено, че жалбоподателката в главното производство е подписала един-единствен договор с работодателя си.
44.
Ето защо считам, че третият преюдициален въпрос е недопустим.
Б.
По съществото на спора
1. По първия преюдициален въпрос
а) По съдържанието на поставения на Съда въпрос
45.
С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че положение — при което независимо от факта, че временен държавен служител извършва същата работа като постоянен държавен служител и нито един от двамата не се ползва от правото на обезщетение — първият — за прекратяване на трудовия договор, а вторият — за прекратяване на служебното му правоотношение — не попада в нейния обхват поради липсата на съпоставимост между работниците.
46.
По причините, които ще изложа по-долу, считам, че за да може Съдът да предостави полезен отговор, преюдициалният въпрос трябва да бъде преформулиран.
47.
На първо място, макар да изглежда, че запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение може да се приложи към случай като разглеждания в главното производство, от прочита на акта за преюдициално запитване обаче следва, че тази юрисдикция всъщност иска да установи дали такъв случай представлява забранена от тази клауза дискриминация.
48.
По принцип би могло да се приеме, че целта на този въпрос е да се установи дали клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която не предвижда плащането на никакво обезщетение при освобождаване от длъжност нито на работниците на срочен договор, назначени като временни държавни служители, нито на постоянните държавни служители, които от своя страна са назначени в рамките на безсрочно трудово правоотношение.
49.
От акта за преюдициално запитване и от материалите по делото, с които разполага Съдът, обаче следва, че такова преформулиране не е релевантно. Действително запитващата юрисдикция посочва, от една страна, че „[в испанската публична администрация] длъжността озеленител може да се изпълнява както от държавен служител, така и от лице, наето по трудов договор“ (
11
), като уточнява, че „изборът на форма заетост като държавен служител или като работник по трудов договор зависи само от волята на работодателя от публичния сектор“. От друга страна, тази юрисдикция посочва, че „работодателят от публичния сектор избира формата на назначаване; в настоящия случай длъжността може да се заеме както чрез назначаване по административен ред, така и по трудовоправно отношение“. В това отношение тя уточнява, че „като назначава временни държавни служители, [работодателят от публичния сектор] лишава тези работници от правата, признати на постоянно назначените държавни служители, по-специално повишаване на възнаграждението на всеки три прослужени години или премията за развитие на кариерата, и че с този начин на назначаване им отказва правата, от които се ползват договорно наетите служители, спрямо които се прилага трудовото право, а именно правото на обезщетение“ (
12
).
50.
От тези съображения следва, както отбелязва Комисията в писменото си становище, че запитващата юрисдикция потвърждава съществуването на работници, назначени като договорно наети служители на длъжността служител по озеленяването към отдела на общинския съвет за околната среда и мобилността, без обаче да уточнява дали те са назначени на срочен или безсрочен трудов договор. Освен това в писменото си становище г‑жа Baldonedo Martín посочва, че „в община Мадрид съществува работник на постоянен трудов договор за сравнение по отношение на функциите и категорията“ (
13
).
51.
В този контекст съгласно член 62, параграф 2 от своя Процедурен правилник Съдът е отправил на страните въпрос, на който да отговорят в съдебното заседание, за да установи дали в община Мадрид съществува работник на постоянен трудов договор за сравнение по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение.
52.
В отговор на поставения от Съда въпрос г‑жа Baldonedo Martín и община Мадрид посочват в съдебното заседание, че понастоящем в община Мадрид съществува договорно нает служител за неопределено време, който попада в същата категория и изпълнява функциите по поддръжка на зелените площи към отдела на общинския съвет за околната среда и мобилността, и че тази длъжност е еквивалентна на длъжността на временен държавен служител на г‑жа Baldonedo Martín. От устните им отговори ясно следва, че условията за наемане на работа и функциите, изпълнявани от г‑жа Baldonedo Martín като временен държавен служител, и условията за наемане на работа и функциите, изпълнявани от лицето, заемащо същата длъжност като договорно нает служител за неопределено време, са еднакви. Освен това г‑жа Baldonedo Martín и община Мадрид посочват също, че длъжността на договорно нает служител за неопределено време в община Мадрид се заема от същото лице от 12 ноември 1991 г. В това отношение в съдебното заседание е потвърдено също, че съгласно испанското законодателство посочената длъжност на договорно нает служител за неопределено време не е длъжност на държавен служител.
53.
Следователно в настоящото дело е установено, че съществува намиращ се в сходно положение работник, назначен като договорно нает служител за неопределено време.
54.
Ето защо, за да може Съдът да даде полезен отговор, считам че първият преюдициален въпрос трябва бъде преформулиран, така че с този въпрос тази юрисдикция иска по същество от Съда да установи дали клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която не предвижда за работниците, наети на срочни трудови договори, сключени за попълване на свободна длъжност до заемането ѝ от постоянен държавен служител — какъвто е разглежданият в главното производство договор на временен държавен служител — каквото и да било обезщетение при изтичане на срока, за който са сключени тези договори, при положение че на работниците на трудов договор за неопределено време, назначени като договорно наети служители, се изплаща обезщетение при прекратяване на трудовия договор поради обективна причина.
55.
За да се отговори на този въпрос, ми се струва уместно първо да се разгледа накратко въпросът за приложимостта на Директива 1999/70 и на Рамковото споразумение към случая на г‑жа Baldonedo Martín, след това да се провери дали твърдяното от последната различно третиране попада в обхвата на понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение и накрая, да се прецени дали г‑жа Baldonedo Martín е третирана по по-неблагоприятен начин от работник на постоянен трудов договор за сравнение. В случай че е налице неравно третиране на сходни положения, ще проверя дали съществуват обективни причини, които могат да обосноват такова неравно третиране.
б) По приложимостта на Рамковото споразумение
56.
Уместно е да се започне с припомняне, че приложното поле на Рамковото споразумение е ясно определено в клауза 2, точка 1 от него, съгласно която това Рамково споразумение се прилага „за работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение, определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“. В това отношение от постоянната практика на Съда следва, че Директива 1999/70 и Рамковото споразумение се прилагат за „всички работници, полагащи труд срещу възнаграждение в рамките на възникнало с работодателя им срочно трудово правоотношение“ (
14
).
57.
Освен това Съдът припомня, че определението на понятието „работник на срочен трудов договор“ по смисъла на Рамковото споразумение, съдържащо се в клауза 3, точка 1 от него, обхваща всички работници, „без да прави разграничение в зависимост от това дали работодателят, с когото те са обвързани, е в публичния или в частния сектор“ (
15
).
58.
В настоящия случай от акта за преюдициално запитване следва, че при назначаването от община Мадрид на г‑жа Baldonedo Martín като временен държавен служител е било предвидено, че тя ще заема тази длъжност, „докато на нея не бъде назначен [постоянен] държавен служител“. Следователно работничка като жалбоподателката в главното производство, която е работила в община Мадрид като временен държавен служител, за да заеме временно работно място до заемането му от постоянен държавен служител, трябва да се счита за притежаваща качеството „работник на срочен трудов договор“ по смисъла на клауза 3, точка 1 от Рамковото споразумение и следователно попада в неговото приложно поле (
16
).
59.
При тези обстоятелства следва още да се установи дали изплащането от работодателя на обезщетение за прекратяване на трудовия договор в размер на двадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година, като поисканото от жалбоподателката в главното производство, спада към понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение.
в) По понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение
60.
Съгласно клауза 1, буква а) от Рамковото споразумение една от неговите цели е да подобри качеството на срочната работа, като гарантира спазването на принципа на недопускане на дискриминация. По същия начин в трета алинея от преамбюла към Рамковото споразумение се прави уточнението, че то „илюстрира желанието на социалните партньори да създадат обща рамка за осигуряване на равно третиране на работниците на срочен трудов договор, като ги закриля срещу дискриминация“. Съображение 14 от Директива 1999/70 предвижда в това отношение, че целта на Рамковото споразумение по-специално е да се подобри качеството на срочната работа, като се определят минимални изисквания, така че да се гарантира прилагането на принципа на недопускане на дискриминация (
17
). Целта на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение е именно този принцип да се приложи за работниците на срочен трудов договор, за да се попречи на работодателите да използват подобно трудово правоотношение като средство за лишаване на тези работници от правата, признати на работниците на трудови договори за неопределено време (
18
). Съгласно постоянната съдебна практика с оглед на преследваните от Рамковото споразумение цели клауза 4 от него следва да се разглежда като изява на принцип на социалното право на Съюза, който не може да се тълкува стеснително“ (
19
).
61.
В това отношение ми се струва важно да се припомни, че що се отнася до различното третиране на работници на договор за неопределено време и работници на срочен трудов договор, клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение представлява конкретен израз на установения в правото на Съюза общ принцип на недопускане на дискриминация (
20
), който изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано.
62.
Така клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение предвижда забрана работниците на срочни трудови договори да се третират по-неблагоприятно, що се отнася до условията за наемане на работа спрямо работниците на трудов договор за неопределено време, които се намират в сходно положение, само защото работят по срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини. Припомням в това отношение, че Съдът вече е постановил, че „[т]ази разпоредба съдържа обща и недвусмислена забрана за всяко различно третиране на работници на срочен трудов договор по отношение на условията за наемане на работа, което не се обосновава от обективни причини“ (
21
).
63.
Несъмнено Рамковото споразумение не дава определение на съдържащото се в тази клауза понятие „условия за наемане на работа“. Съдът обаче няколкократно се е произнесъл, че за да се определи дали дадена национална мярка спада към „условията за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, решаващ е именно критерият за наемане на работа, т.е. трудовото правоотношение, установено между работника и неговия работодател (
22
). Всъщност изразът „условия за наемане на работа“ обозначава правата и задълженията, характеризиращи дадено трудово правоотношение, като включва както условията, при които дадено лице е наето на работа, така и тези, свързани с прекратяването на трудовото правоотношение (
23
).
64.
Според Съда обезщетението, което работодателят е длъжен да плати на работника поради незаконосъобразно определяне на срока на трудовия му договор (
24
) или в резултат от прекратяване на срочни трудови договори, се обхваща от понятието „условия за наемане на работа“ (
25
). В това отношение Съдът вече е уточнил, че тълкуване на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, което изключва от определението на това понятие условията за прекратяване на срочен трудов договор, би ограничило — в противоречие с посочената в тази разпоредба цел — приложното поле на закрилата срещу дискриминация, предоставена на работниците на срочен трудов договор (
26
).
65.
При това положение по аналогия, доколкото отпускането на обезщетение като поисканото от г‑жа Baldonedo Martín, което работодател е длъжен да изплати на работник поради прекратяването на трудовия му договор, се отнася до условията, при които е прекратено трудовото правоотношение, което го обвързва с работодателя му, т.е. до правните последици от прекратяването на това трудово правоотношение, това обезщетение несъмнено попада в обхвата на понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение.
66.
Въпреки това следва още да се разгледа стоящият в основата на настоящото дело въпрос, а именно била ли е г‑жа Baldonedo Martín третирана по по-неблагоприятен начин от сравним с нея работник на договор за неопределено време?
г) По разглежданата в главното дело сравнимост на условията за наемане на работа на работниците на срочен трудов договор и на работниците на трудов договор за неопределено време
67.
Според испанското правителство, за да се определи дали е налице дискриминация, произтичаща от факта, че г‑жа Baldonedo Martín не е получила обезщетение за прекратяването на трудовия ѝ договор, нейното положение следва да се сравни с това на постоянно назначен държавен служител. Така испанското правителство поддържа, че щом като при прекратяване на служебното им правоотношение испанското законодателство не признава на държавните служители правото на обезщетение като поисканото от г‑жа Baldonedo Martín, такова обезщетение не представлява дискриминация по смисъла на клауза 4 от Рамковото споразумение.
68.
Като приема, че в настоящия случай, от една страна, е налице договорно нает служител за неопределено време, който изпълнява функциите по поддръжка на зелените площи към отдела на общинския съвет за околната среда и мобилността (
27
), и че от друга страна, тази длъжност е еквивалентна на заеманата от г‑жа Baldonedo Martín длъжност на временен държавен служител, същевременно община Мадрид поддържа, че сравняването на условията за наемане на работа трябва да се извърши между работници с еднакъв правен статут, а разглежданият в главното производство договор на временен държавен служител се урежда от административното право, докато договорът за неопределено време на договорно наетия служител се урежда от трудовото право. В хода на съдебното заседание тази позиция е застъпена и от испанското правителство.
69.
Тези доводи не могат да се приемат.
70.
Всъщност в настоящото дело, с уговорката, че запитващата юрисдикция направи изисканите последващи проверки, от точки 50—54 от настоящото заключение следва, че в съдебното заседание е потвърдено, че в община Мадрид наистина има сравним работник, назначен като
договорно нает служител за неопределено време.
71.
В това отношение най-напред ми се струва полезно да припомня, че общият принцип на правото на Съюза за недопускане на дискриминация „е приложен и конкретизиран от Рамковото споразумение единствено по отношение на различното третиране между работниците на срочен трудов договор и работниците на трудов договор за неопределено време, които се намират в сходно положение“ (
28
). За сметка на това закрепеният в Рамковото споразумение принцип на недопускане на дискриминация не се отнася до евентуалните различия в третирането между някои категории персонал със срочни правоотношения като тези, на които могат да са предмет временните държавни служители със срочно служебно правоотношение и договорно наетите служители на
срочен трудов договор (
29
).
72.
Така, щом като дадено положение попада в приложното поле на Рамковото споразумение, следва да се провери дали с оглед на принципа на недопускане на дискриминация, приведен в действие и конкретизиран с клауза 4, точка 1 от това рамково споразумение, условията за наемане на работа на работниците на срочен трудов договор не са по-неблагоприятни от тези на сравнимите работници на трудов договор за неопределено време. Тази клауза предвижда, че единствената забранена разлика в третирането се отнася до работниците на срочен трудов договор спрямо работниците на трудов договор за неопределено време, които се намират в сходно положение, само защото имат срочен договор или правоотношение, при това единствено по отношение на условията за наемане на работа, освен ако различното третиране не е обосновано от обективни причини (
30
).
73.
По-конкретно, що се отнася до разглежданата в главното производство сравнимост на условията за назначаване на работа на временните държавни служители и на договорно наетите служители за неопределено време, отправна точка трябва да е определението на понятието „работник на постоянен трудов договор за сравнение“, съдържащо се в клауза 3, точка 2 от Рамковото споразумение: „работник с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност, в същото ведомство, ангажиран със същата или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията“. Именно в светлината на това определение следва да се прецени дали г‑жа Baldonedo Martín и договорно наетият служител за неопределено време се намират в сходно положение.
74.
Съгласно постоянната съдебна практика, за да се прецени дали съответните лица извършват същата или подобна работа по смисъла на Рамковото споразумение, в съответствие с клауза 3, точка 2 и клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение следва да се установи дали — предвид съвкупност от фактори, като естеството на работата, изискванията за квалификация и условията на труд — може да се приеме, че тези лица се намират в сходно положение (
31
).
75.
В случая запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да прецени фактите, трябва да прецени дали по време на периода, през който е била на работа в община Мадрид с договор на временен държавен служител, г‑жа Baldonedo Martín се е намирала в сходно положение с това на договорно наетите от тази община служители за неопределено време през същия този период.
76.
Независимо от това от отговорите на г‑жа Baldonedo Martín и община Мадрид на поставения от Съда въпрос, на който да се отговори в съдебното заседание, ясно следва, че условията за назначаване на работа на г‑жа Baldonedo Martín като временен държавен служител в периода от 24 ноември 2005 г. до 15 април 2013 г. и тези на лицето, което от 12 ноември 1991 г. заема същата длъжност като договорно нает служител за неопределено време, са еднакви. Всъщност според община Мадрид г‑жа Baldonedo Martín и договорно наетият служител за неопределено време са извършвали една и съща дейност, а именно поддръжка на зелените площи към отдела на общинския съвет за околната среда и мобилността (
32
). Следователно изглежда, че единственият елемент, по който положението на временен държавен служител по озеленяването може да се разграничи от договорно нает служител по озеленяването за неопределено време, е временният характер на трудовото правоотношение, което обвързва първия с неговия работодател (
33
), като фактът, че приложимият към тези два вида договори правен режим е различен, няма абсолютно никакво значение за тълкуването на клауза 3, точка 2 от Рамковото споразумение, в рамките на която единствените критерии, които трябва да се вземат предвид, са отнасящите се до условията за наемане на работа, т.е. до необходимите квалификации и до естеството на задачите, за които работниците трябва да поемат отговорност (
34
).
77.
Следователно, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго при извършената от нея окончателна преценка на всички относими факти, считам, че положението на работник като г‑жа Baldonedo Martín е сходно с това на договорно нает от община Мадрид работник за неопределено време за изпълнението на същите функции като служител по озеленяването.
78.
При тези условия следва да се заключи, че е налице неравно третиране на сходни положения, когато на работници от публичната администрация, назначени като временни държавни служители, се отказва отпускането на обезщетение за прекратяване на трудовия им договор, при положение че договорно наети служители за неопределено време се ползват от такова обезщетение.
79.
Остава все пак да се провери дали съществуват обективни причини, които могат да обосноват подобно неравно третиране.
д) По евентуалните основания за обосноваване на неравно третиране
80.
От клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение следва, че неравното третиране на работниците на срочен трудов договор спрямо сравнимите с тях работници на трудов договор за неопределено време може да бъде обосновано от обективни причини. Според Съда има две такива причини: първата е свързана с конкретното естество на задачите, за чието изпълнение са били сключени срочни договори, и с присъщите им характеристики, а втората — с преследването на легитимна цел на социалната политика в държавата членка. Според Съда тези обективни причини трябва да се основават на наличието на точни и конкретни елементи, характеризиращи съответното условие за наемане на работа в особения контекст, в който то се вписва, и на обективни и прозрачни критерии, за да се провери дали това неравно третиране отговаря на реална потребност, дали е годно за постигане на преследваната цел и дали е необходимо в това отношение (
35
).
81.
В това отношение следва да се припомни, че понятието „обективни причини“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се разбира в смисъл, че не допуска обосноваване на разлика в третирането между работниците на срочен трудов договор и работниците на трудов договор за неопределено време поради факта, че тази разлика е предвидена от националната правна уредба (
36
).
82.
Освен това позоваването единствено на временния характер на договора на временен държавен служител не може да представлява обективна причина по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение (
37
). Според Съда да се приеме, че единствено временният характер на дадено трудово правоотношение е достатъчен, за да обоснове разлика в третирането между работници на срочни трудови договори и работници на трудови договори за неопределено време, би обезсмислило целите на Директива 1999/70, както и на Рамковото споразумение и вместо да подобри качеството на срочната работа и да насърчи равното третиране, което се цели както от Директива 1999/70, така и от Рамковото споразумение, използването на такъв критерий би означавало да се запази за дълго време положение, неблагоприятно за работниците на срочни трудови договори (
38
).
83.
В настоящия случай както от устното становище на испанското правителство, така и от това на община Мадрид следва, че разликата в третирането, що се отнася до отпускането на разглежданото в главното производство обезщетение, е обоснована от наличието на обективни причини, а именно обстоятелството, че поради статута си временните държавни служители следва да очакват прекратяването на трудовото си правоотношение, тъй като съгласно испанското законодателство то е предвидено при отпадане на причината за назначаването (
39
). Това положение отговаряло на, разглежданото в главното производство положение, в което договорът на временния държавен служител е прекратен поради назначаването на държавен служител на свободната длъжност, която г‑жа Baldonedo Martín е заемала временно (
40
). В съдебното заседание испанското правителство се е позовало и на произтичащите от икономическата криза бюджетни ограничения, за да обоснове „гъвкавостта“, характеризираща използването на срочни договори от публичната администрация.
84.
Що се отнася до изтъкнатите от испанското правителство съображения от бюджетен характер, следва да се припомни, че макар и тези съображения да могат да са в основата на социално-политическите решения на дадена държава членка и да влияят на естеството и обхвата на мерките, които тя възнамерява да приеме, сами по себе си те не са преследвана от тази политика цел и следователно не могат да бъдат изтъкнати като основание за дискриминация (
41
).
85.
Колкото до съображенията относно предвидимостта на края на трудовия договор на г‑жа Baldonedo Martín, следва да се припомни, че от постановените наскоро решения Montero Mateos (
42
), Grupo Norte Facility (
43
) и De Diego Porras (
44
) следва, че специфичната цел на обезщетението при уволнение, предвидено в член 53, параграф 1, буква b) от Закона за статута на работниците, както и особеният контекст, в който то се плаща, представляват обективна причина, обосноваваща разглежданото различно третиране (
45
).
86.
Всъщност в тези решения Съдът е приел, че от определението на понятието „срочен трудов договор“, дадено в клауза 3, точка 1 от Рамковото споразумение, следва, че такъв договор престава да действа за в бъдеще с изтичането на срока, който е определен за този договор и който може да е обвързан с „изпълнението на специфична задача, с настъпването на определено събитие или с настъпването на конкретна дата“. Така „още от момента на сключването на срочен трудов договор страните по него знаят за датата или събитието, с която/което е обвързан срокът. Този срок ограничава продължителността на трудовото правоотношение, без да е необходимо волеизявление на страните в този смисъл след сключването на посочения договор“ (
46
). За разлика от това, прекратяването на трудов договор за неопределено време по инициатива на работодателя и по някоя от причините, предвидени в член 52 от Закона за статута на работниците, „е следствие от настъпването на обстоятелства, които не са били предвидени към момента на сключването на договора и прекъсват нормалното развитие на трудовото правоотношение“. Като се основава на становищата на испанското правителство по тези три дела, Съдът е приел, че „член 53, параграф 1, буква b) от Закона за статута на работниците изисква в този случай на уволнения работник да се изплати обезщетение в размер на двадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година именно като компенсация за това неочаквано прекратяване на трудовото правоотношение и за неудовлетворените оправдани очаквания за стабилност на посоченото правоотношение, които работникът може да е имал към този момент“ (
47
).
87.
Съдът е уточнил също, че в последната хипотеза „испанското право не третира работниците на срочни договори различно от работниците на трудов договор за неопределено време в сходно положение, тъй като член 53, параграф 1, буква b) от Закона за статута на работниците предвижда, че работникът, независимо от това дали договорът му е за определен срок или за неопределено време, по закон има право на обезщетение в размер на двадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година“ (
48
).
88.
По същия начин в настоящия случай договорът на г‑жа Baldonedo Martín е прекратен поради отпадане на причината, послужила като основание за сключването му, тъй като нейната длъжност на служител на срочен трудов договор е заета с назначаването на държавен служител на постоянен трудов договор. Така с оглед на припомнената в точки 85—87 съдебна практика ми се струва, че разликата в третирането на временните държавни служители като г‑жа Baldonedo Martín и на договорно наетите служители за неопределено време може да бъде обоснована.
89.
С оглед на гореизложените съображения считам, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която не предвижда за работниците, наети на срочни трудови договори, сключени за попълване на свободна длъжност до заемането ѝ от постоянен държавен служител — какъвто е разглежданият в главното производство договор на временен държавен служител — каквото и да било обезщетение при изтичане на срока, за който са сключени тези договори, при положение че на работниците на трудов договор за неопределено време, назначени като договорно наети служители, се изплаща обезщетение за прекратяване на трудовия договор поради обективна причина.
2. По втория преюдициален въпрос
90.
Запитващата юрисдикция иска по същество да установи, от една страна, дали Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че изисква, по отношение на обезщетението, изплащано за прекратяване на трудовото правоотношение, да се гарантира равно третиране между временен държавен служител, като жалбоподателката в главното производство, и договорно нает служител на срочен трудов договор в сходно положение. От друга страна, запитващата юрисдикция иска да се установи дали на г‑жа Baldonedo Martín може да бъде признато правото на такова обезщетение на основание „пряко вертикално прилагане“ на правото на Съюза, по-специално на членове 20 и 21 от Хартата и членове 151 и 153 ДФЕС.
91.
Този въпрос е поставен, в случай че бъде прието, че положението на г‑жа Baldonedo Martín не попада в обхвата на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение. Като се има обаче предвид наличието в община Мадрид на намиращ се в сходно положение договорно нает служител за неопределено време, който за разлика от постоянните държавни служители получава обезщетение за прекратяването на трудовия му договор по обективна причина, ясно е, че г‑жа Baldonedo Martín попада в обхвата на посочената клауза. Следователно, доколкото правата, закрепени с членове 20 и 21 от Хартата, са приложени и конкретизирани от Директива 1999/70 и от Рамковото споразумение, разглежданото в главното производство положение трябва да се анализира в тяхната светлина.
92.
Ето защо с оглед на отговора, който предлагам да се даде на първия преюдициален въпрос, не е необходимо да се отговаря на втория.
V. Заключение
93.
С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на отправените от Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 14 de Madrid (първоинстанционен административен съд № 14 Мадрид, Испания) въпроси, както следва:
„Клауза 4, точка 1 от сключеното на 18 март 1999 година Рамково споразумение относно срочната работа, съдържащо се в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между CES, UNICE и CEEP, трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която не предвижда за работниците, наети на срочни трудови договори, сключени за попълване на свободна длъжност до заемането ѝ от постоянен държавен служител — какъвто е разглежданият в главното производство договор на временен държавен служител — каквото и да било обезщетение при изтичане на срока, за който са сключени тези договори, въпреки че на работниците на трудов договор за неопределено време, назначени като договорно наети служители, се изплаща обезщетение при прекратяването на трудовия им договор поради обективна причина“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	(ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
(
3
)	BOE № 142 от 14 юни 1991 г., стр. 19669.
(
4
)	BOE № 261 от 31 октомври 2015 г., стр. 103105.
(
5
)	BOE № 75 от 29 март 1995 г., стр. 9654.
(
6
)	Решение от 14 септември 2016 г. (C‑16/15, EU:C:2016:679).
(
7
)	Решение от 19 април 2016 г. (C‑441/14, EU:C:2016:278).
(
8
)	Вж. от по-скорошната съдебна практика решение от 21 ноември 2018 г., De Diego Porras (C‑619/17, EU:C:2018:936, т. 77 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	Решения от 22 ноември 2005 г., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, т. 41—43) и от 23 април 2009 г., Angelidaki и др. (C‑378/07—C‑380/07, EU:C:2009:250, т. 90).
(
10
)	Решение от 21 ноември 2018 г., De Diego Porras (C‑619/17, EU:C:2018:936, т. 79 и цитираната съдебна практика).
(
11
)	Курсивът е мой.
(
12
)	Курсивът е мой.
(
13
)	Курсивът е мой.
(
14
)	Решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, т. 28), от 8 септември 2011 г., Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557, т. 40), от 9 юли 2015 г., Regojo Dans (C‑177/14, EU:C:2015:450, т. 33), както и определения от 9 февруари 2017 г., Rodrigo Sanz (C‑443/16, EU:C:2017:109, т. 26) и от 19 март 2019 г., CCOO (C‑293/18, непубликувано, EU:C:2019:224, т. 28).
(
15
)	Решения от 4 юли 2006 г., Adeneler и др. (C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 56), от 13 март 2014 г., Márquez Samohano (C‑190/13, EU:C:2014:146, т. 38), от 14 септември 2016 г., Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, т. 24) и от 25 октомври 2018 г., Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, т. 43).
(
16
)	Решение от 26 ноември 2014 г., Mascolo и др. (C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13, EU:C:2014:2401, т. 67 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	Вж. в това отношение от решения от 5 юни 2018 г., Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, т. 36) и от 5 юни 2018 г., Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393, т. 39).
(
18
)	Решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, т. 37), от 22 декември 2010 г., Gavieiro и Iglesias Torres (C‑444/09 и C‑456/09, EU:C:2010:819, т. 48), от 20 декември 2017 г., Vega González (C‑158/16, EU:C:2017:1014, т. 28) и от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras (C‑619/17, EU:C:2018:936, т. 55).
(
19
)	Решения от 22 декември 2010 г., Gavieiro и Iglesias Torres (C‑444/09 и C‑456/09, EU:C:2010:819, т. 49), от 13 март 2014 г., Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, т. 24), от 5 юни 2018 г., Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, т. 38) и от 5 юни 2018 г., Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393, т. 41). Вж. в този смисъл решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, т. 27) и от 15 април 2008 г., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, т. 114).
(
20
)	Решение от 8 септември 2011 г., Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557, т. 65).
(
21
)	Решение от 15 април 2008 г., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, т. 60). Курсивът е мой.
(
22
)	Решения от 13 март 2014 г., Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, т. 25), от 14 септември 2016 г., De Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, т. 28), от 5 юни 2018 г., Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, т. 41) и от 5 юни 2018 г., Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393, т. 44). Вж. също определение от 21 септември 2016 г., Álvarez Santirso (C‑631/15, EU:C:2016:725, т. 34) и от 9 февруари 2017 г., Rodrigo Sanz (C‑443/16, EU:C:2017:109, т. 32). Вж. в този смисъл решение от 12 декември 2013 г., Carratù (C‑361/12, EU:C:2013:830, т. 35).
(
23
)	Решение от 20 декември 2017 г., Vega González (C‑158/16, EU:C:2017:1014, т. 34). Вж. също заключението на генералния адвокат Sharpston по дело Vega González (C‑158/16, EU:C:2017:647, т. 22). Освен това, както припомня генералният адвокат Kokott, „съгласуваността на европейското трудово право изисква понятието за условия на труд или за наемане на работа да не се тълкува отделно от неговия смисъл в сродни разпоредби на правото на Съюза. В това отношение следва да се посочат по-специално антидискриминационните директиви 2000/78/ЕО [Директива на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (ОВ L 203, 2000 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7)] и 2006/54/ЕО [Директива на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите (ОВ L 204, 2006, стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 262)], които конкретизират общия принцип на равно третиране в областта на заетостта и професиите с оглед на различни дискриминационни признаци като пол, възраст и сексуална ориентация. Съгласно постоянната съдебна практика в обхвата на тези директиви попадат и условията за уволнение“. Курсивът е мой. Заключение на генералния адвокат Kokott по дело Vernaza Ayovi (C‑96/17, EU:C:2018:43, т. 56).
(
24
)	Решение от 12 декември 2013 г., Carratù (C‑361/12, EU:C:2013:830, т. 37).
(
25
)	Вж. в този смисъл решение от 14 септември 2016 г., de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, т. 31). В своята практика Съдът се е произнесъл, че в обхвата на това понятие попадат по-специално допълнителните възнаграждения за всеки три години прослужено време (решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, т. 47, от 22 декември 2010 г., Gavieiro и Iglesias Torres, C‑444/09 и C‑456/09, EU:C:2010:819, т. 50—58 и от 9 юли 2015 г., Regojo Dans, C‑177/14, EU:C:2015:450, т. 43), премиите за продължаващо обучение за шест години прослужено време (определение от 9 февруари 2012 г., Lorenzo Martínez, C‑556/11, непубликувано, EU:C:2012:67, т. 38), правилата за стажа, който е необходим за класирането в по-горна категория възнаграждение, или тези за изчисляване на стажа, изискван за ежегодно изготвяне на атестационен доклад (решение от 8 септември 2011 г., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, т. 46 и цитираната съдебна практика), правото на участие в плана за оценяване на преподавателите и получаването на произтичащия от това материален стимул (определение от 21 септември 2016 г., Álvarez Santirso, C‑631/15, EU:C:2016:725, т. 36), намаляването наполовина на работното време и съответното намаляване на възнаграждението (определение от 9 февруари 2017 г., Rodrigo Sanz, C‑443/16, EU:C:2017:109, т. 33) и правилата за определянето на срока на предизвестието за прекратяване на срочните трудови договори (решение от 13 март 2014 г., Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, т. 27 и 29).
(
26
)	Вж. решения от 13 март 2014 г., Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, т. 27 и 29) и от 14 септември 2016 г., De Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, т. 30).
(
27
)	Вж. точка 53 от настоящото заключение.
(
28
)	Решения от 14 септември 2016 г., Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, т. 43), от 14 септември 2016 г., de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, т. 37), от 5 юни 2018 г., Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, т. 47), от 5 юни 2018 г., Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393, т. 50), както и определения от 11 ноември 2010 г., Vino (C‑20/10, непубликувано, EU:C:2010:677, т. 56) и от 7 март 2013 г., Rivas Montes (C‑178/12, непубликувано, EU:C:2013:150, т. 43).
(
29
)	Вж. в този смисъл определение от 22 юни 2011 г., Vino (C‑161/11, непубликувано, EU:C:2011:420, т. 57).
(
30
)	На етапа на анализа на сравнимостта на разглежданите положения вземането предвид на други фактори освен отнасящите се до „условията за наемане на работа“ би било в разрез не само с клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, но и с постоянната практика на Съда. Вж. точки 63 и 64 от настоящото заключение.
(
31
)	Решения от 8 септември 2011 г., Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557, т. 66), от 18 октомври 2012 г., Valenza и др. (C‑302/11—C‑305/11, EU:C:2012:646, т. 42), от 13 март 2014 г., Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, т. 31) и от 5 юни 2018 г., Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393, т. 51). Вж. също определение от 21 септември 2016 г., Álvarez Santirso (C‑631/15, EU:C:2016:725, т. 43) и от 9 февруари 2017 г., Rodrigo Sanz (C‑443/16, EU:C:2017:109, т. 38).
(
32
)	От акта за преюдициално запитване следва, че г‑жа Baldonedo Martín попада в категорията „Oficial de Jardinería“ (служител по поддръжка на зелените площи), група C2. В съдебното заседание е потвърдено, че длъжността на сравним договорно нает служител за неопределено време също попада в категорията „Oficial de Jardinería“ (служител по поддръжка на зелените площи), група C2.
(
33
)	Вж. също точка 86 от настоящото заключение.
(
34
)	Вж. също заключението на генералния адвокат Kokott по дело Viejobueno Ibáñez и De la Vara González (C‑245/17, EU:C:2018:365, т. 57): „[…] сходството на двете категории в този случай да се отхвърля с позоваване на постоянния характер на заетостта на държавните служители, назначени за неопределено време, при положение че е поставена под въпрос именно законосъобразността на предсрочното прекратяване на трудовото правоотношение на срочно заетите учители, би било въртене в кръг. В противен случай сходството на работниците на срочен трудов договор с държавните служители, назначени за неопределено време, с оглед на освобождаването от длъжност би било изначално изключено и не би попадало в приложното поле на Рамковото споразумение. Това обаче би противоречало на практиката на Съда по Рамковото споразумение, която изрично прилага принципа на недопускане на дискриминация съгласно клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение към условията за освобождаване“.
(
35
)	Вж. решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, т. 53 и 58), от 22 декември 2010 г., Gavieiro и Iglesias Torres (C‑444/09 и C‑456/09, EU:C:2010:819, т. 55), от 8 септември 2011 г., Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557, т. 73) и от 14 септември 2016 г., de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, т. 45).
(
36
)	Решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, т. 57), от 22 декември 2010 г., Gavieiro и Iglesias Torres (C‑444/09 и C‑456/09, EU:C:2010:819, т. 54), от 8 септември 2011 г., Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557, т. 72), от 18 октомври 2012 г., Valenza и др. (C‑302/11—C‑305/11, EU:C:2012:646, т. 50) и 14 септември 2016 г., de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, т. 46).
(
37
)	Вж. решение от 22 декември 2010 г., Gavieiro и Iglesias Torres, C‑444/09 и C‑456/09, EU:C:2010:819, т. 56 и 57).
(
38
)	Вж. решения от 8 септември 2011 г., Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557, т. 74), от 18 октомври 2012 г., Valenza и др. (C‑302/11—C‑305/11, EU:C:2012:646, т. 52) и 14 септември 2016 г., de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, т. 47).
(
39
)	Макар и да признава съществуването на договорно нает служител за неопределено време, община Мадрид посочва в съдебното заседание, че в бъдеще този вид длъжности ще бъдат премахнати. Този довод е лишен от каквато и да било релевантност, тъй като по-специално бъдещото пенсиониране на разглеждания в настоящото дело договорно нает служител няма никакво отношение нито към разглеждането на сходния характер на положението на работниците, нито към обосноваването на различното третиране на жалбоподателката в главното производство.
(
40
)	От устното становище на община Мадрид следва, че е бил организиран конкурс, резултатите от който са били публикувани в Boletín Oficial del Ayuntamiento de Madrid на 8 април 2013 г. и на който са се явили 22 временни държавни служители, включително г‑жа Baldonedo Martín, като 10 от тях са преминали успешно конкурса, а договорът на 12 временни държавни служители, които не са го издържали, е прекратен. От акта за преюдициално запитване обаче следва, че не е било публикувано никакво обявление за конкурс за запълване на тези работни места и никакво предложение за свободни работни места не е било одобрено по време на периода, през който г‑жа Baldonedo Martín е работила в община Мадрид.
(
41
)	Вж. по аналогия решения от 20 март 2003 г., Kutz-Bauer (C‑187/00, EU:C:2003:168, т. 59) и от 26 ноември 2014 г., Mascolo и др. (C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13, EU:C:2014:2401, т. 110).
(
42
)	Решение от 5 юни 2018 г. (C‑677/16, EU:C:2018:393, т. 63).
(
43
)	Решение от 5 юни 2018 г. (C‑574/16, EU:C:2018:390, т. 60).
(
44
)	Решение от 21 ноември 2018 г. (C‑619/17, EU:C:2018:936, т. 74).
(
45
)	Дела Montero Mateos и De Diego Porras се отнасят до липсата на обезщетение при изтичане на срочен трудов договор за заместване (interinidad), докато дело Grupo Norte Facility се отнася до обезщетение в по-нисък размер, изплащано при изтичане на срока на срочен трудов договор за „частично заместване“. Разглежданото в тези три дела обезщетение е същото като поисканото от г‑жа Baldonedo Martín.
(
46
)	Решения от 5 юни 2018 г., Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, т. 57), от 5 юни 2018 г., Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393, т. 60) и от 21 ноември 2018 г., De Diego Porras (C‑619/17, EU:C:2018:936, т. 71).
(
47
)	Решения от 5 юни 2018 г., Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, т. 58), от 5 юни 2018 г., Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393, т. 61) и от 21 ноември 2018 г., De Diego Porras (C‑619/17, EU:C:2018:936, т. 72).
(
48
)	Решение от 21 ноември 2018 г., De Diego Porras (C‑619/17, EU:C:2018:936, т. 73).