62006CC0001_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Преюдициалното запитване се отнася, от една страна, до въпроса дали в производството по изплащане на възстановявания при износ по член 47, параграф 3 от Регламент (ЕИО) № 3665/87 на Комисията от 27 ноември 1987 година за определяне на подробни общи правила за прилагане на системата на възстановявания при износа на земеделски продукти(2) (наричан по-нататък „Регламент № 3665/87“) компетентният национален орган е задължен да признае служебно други еквивалентни документи, когато по независещи от него причини износителят не може да представи контролния екземпляр Т 5, а от друга страна, до въпроса дали износителят може да подаде молба за признаване на еквивалентност на други документи по член 47, параграф 3 от този регламент евентуално чрез конклудентни действия.
2. Въпросите, свързани с тълкуването на член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87, са поставени в рамките на спор пред Finanzgericht Hamburg [Съд по финансовоправни спорове Хамбург] между дружеството Bonn Fleisch Ex- und Import GmbH (наричано по-нататък „Bonn Fleisch“) и Hauptzollamt Hamburg-Jonas [главна служба „Митници“ Hamburg-Jonas] (наричана по-нататък „Hauptzollamt“) във връзка със законосъобразността на актовете, с които се изисква връщане на авансово изплатените възстановявания при износ на основание на твърдяно неосъществяване на износа на стоките извън митническата територия на Общността в Русия в шестдесетдневен срок.
II – Правна уредба
А – Общностно право
3. Регламент № 3665/87, изменен по-специално с Регламент (ЕО) № 1829/94 на Комисията от 26 юли 1994 година (ОВ L 191, стр. 5) и последно изменен с Регламент (ЕО) № 604/98 на Комисията от 17 март 1998 година (ОВ L 80, стр. 19), установява общите подробни правила за износа на земеделски продукти, за които се полагат възстановявания. Този регламент е отменен и заменен с Регламент (ЕО) № 800/1999 на Комисията от 15 април 1999 година за установяване на общи подробни правила за прилагане на режима на възстановяванията при износ на земеделски продукти(3), който се прилага от 1 юли 1999 г.
4. Член 4, параграф 1 от Регламент № 3665/87 постановява:
„Без да се засягат членове 5 и 16, изплащането на възстановяването зависи от представянето на доказателство, че продуктите, за които са приети декларации за износ, са напуснали митническата територия на Общността в непроменено състояние, най-късно в срок от 60 дни от датата на това приемане.“ [неофициален превод]
5. Член 6, първа алинея от Регламент № 3665/87 гласи:
„Ако преди да напусне митническата територия на Общността, продукт, за който е приета декларация за износ, пресече територии на Общността, различни от тази на държавата-членка, в която е приета декларацията, доказателството, че този продукт е напуснал митническата територия на Общността, се представя чрез надлежно заверен оригинал на контролен екземпляр Т 5, посочен в член 1 от Регламент (ЕИО) № 2823/87.“
6. Член 47 от Регламент № 3665/87, който се намира в дял ІV („Процедура на изплащане на възстановяванията“), гласи:
„1. Възстановяванията се изплащат само при специално заявление от износителя и от страна на държавата-членка, на територията на която е приета декларацията за износ.
[…]
2. Документите за изплащането на възстановяването или за освобождаването на гаранцията трябва да бъдат подадени, с изключение на случай на непреодолима сила, в срок от дванадесет месеца след датата на приемане на декларацията за износ.
3. Когато контролен екземпляр Т 5, посочен в член 6, не е върнат в службата по заминаване или в централния орган в срок от три месеца от неговото издаване, във връзка с обстоятелства, които са извън контрола на износителя, последният може да подаде до компетентния орган мотивирана молба другите документи да се считат за еквивалентни.
Подкрепящите молбата документи, които трябва да се представят, съдържат:
а) когато контролният екземпляр или националният документ са издадени, за да се представи доказателството, че продуктите са напуснали митническата територия на Общността:
– документа за транспорт
и
– документ, от който става ясно, че продуктът е представен в митническа служба на трета страна, или един или повече от документите, посочени в член 18, параграфи 1, 2 и 4;
[…]
Разпоредбите от параграф 4 се прилагат за представянето на еквивалентното доказателство.
4. Когато документите, изисквани съгласно член 18, не са могли да бъдат представени в определения от параграф 2 срок, въпреки че износителят е положил грижата на добър търговец, за да си ги набави и да ги съобщи в този срок, могат да му бъдат дадени допълнителни срокове по негово заявление за представянето на тези документи.
5. Заявленията за другите документи, които трябва да се считат за еквивалентни, посочени в параграф 3, придружени или не от подкрепящите документи, както и заявленията за допълнителни срокове, посочени в параграф 4, трябва да бъдат подадени в определения в параграф 2 срок.“ [неофициален превод]
7. Член 54, параграф 1, първо тире от Регламент № 800/1999 постановява, че Регламент № 3665/87 продължава да се прилага за износа на стоки, за които са приети декларации за износ преди датата на влизане в сила на този регламент.
Б – Национално право
8. Германският правилник относно възстановяванията при износ от 24 май 1996 г.(4) (наричан по-нататък „AEVO“) съдържа следните правила по отношение на възстановяванията при износ.
9. § 1 от AEVO предвижда, че този правилник се прилага при изпълнението на правните актове на Европейската общност, приети в рамките на общата организация на пазара и регулирането на търговията във връзка с възстановяванията при износ.
10. Съгласно § 3, алинея 1 от AEVO, в редакцията му преди влизането в сила на Регламент № 800/1999, като документ по смисъла на член 3, параграф 5 от Регламент № 3665/87 в приложимата му редакция следва да се използва единният административен документ, определен от Федерално министерство на финансите в сборника с разпоредби на Bundesfinanzverwaltung, Официален бюлетин на Федералното министерство на финансите, като „декларация за износ (допълнителна страница) за общностни възстановявания при износ“ (декларация за износ за целите на възстановяванията).
11. § 4, алинеи 1 и 2 от AEVO, в редакцията си преди влизането в сила на Регламент № 800/1999, гласи:
„(1) Потвърждението, че партидата стоки е напуснала митническата територия на Общността (удостоверение за излизане на стоките) се отбелязва от митническата служба на излизане, определена съгласно приложимата редакция на член 793, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета за създаване на Митнически кодекс на Общността, в декларацията за износ за целите на възстановяванията за територията, на която се прилага настоящият правилник.
(2) В случай че декларацията за износ за партиди стоки е получена в друга държава — членка на Европейския съюз, потвърждението за излизането се полага върху контролния екземпляр Т 5 от компетентната служба на излизане в рамките на приложното поле на правилника.“
III – Основни факти, главно производство и преюдициални въпроси
А – Факти
12. Разглежданият от Finanzgericht Hamburg спор между Bonn Fleisch и Hauptzollamt се отнася до законосъобразността на актовете за връщане, чийто адресат е Bonn Fleisch.
13. През декември 1997 г. и януари 1998 г., като посочва, че стоката е предназначена за последващ износ за Русия, Bonn Fleisch поставя говеждо месо под режим на митническо складиране, за да получи възстановяване при износ, и след подадено от него заявление с четири решения от 21 и 23 януари 1998 г. получава авансово изплащане на възстановяванията при износ в общ размер от 47 597,81 EUR.
14. На 8 април 1998 г. Bonn Fleisch подава декларацията за износ на говеждото месо.
15. На 9 април 1998 г. върху документа за транспорт е положена заверка за митническо освобождаване на отправната гара Mukran. В хода на заседанието на Съда Bonn Fleisch твърди, че съгласно писмото на митническа служба Mukran от 13 октомври 2000 г. стоките за износ са били редовно представени на тази служба.
16. На неопределена дата Hauptzollamt Stralsund, в чийто район се намира митническа служба Mukran, изпраща по пощата декларацията за износ на Hauptzollamt Hamburg-Jonas. Установено е обаче, че необходимата за възстановяването декларация за износ не се намира в преписката на Hauptzollamt. В хода на съдебното заседание се изказва предположението, че този документ е бил загубен при придвижването му по вътрешен ред.
17. По данни от руските митническите документи за внос, на 20 май 1998 г. изнесеното от Bonn Fleisch говеждо месо е пуснато в свободно обращение в Русия.
18. На 13 юли 1998 г. Bonn Fleisch изпраща на Hauptzollamt документа за транспорт, който съдържа потвърждение относно митническото освобождаване от 9 април 1998 г., както и руския документ за внос от 20 май 1998 г.
19. На 21 юли и 18 ноември 1999 г. Hauptzollamt уведомява Bonn Fleisch по телефона, че не е получила декларацията за износ, съдържаща потвърждение за износа.
20. С четири решения от 23 юни 2000 г. Hauptzollamt изисква връщане на авансово изплатените възстановявания при износ, увеличени с 20 %, с мотив че Bonn Fleisch не е доказало посредством декларация за износ, съдържаща потвърждение за износа, че стоката е изнесена извън митническата територия на Общността в срок от шестдесет дни. Bonn Fleisch обжалва четирите решения. В мотивите на жалбата то посочва, че декларацията за износ се препраща автоматично на Hauptzoll amt по административен ред. Освен това Регламент № 3665/87 не предвиждал никакво задължение за износителя да изпраща декларацията за износ на Hauptzollamt.
21. С писмо от 2 ноември 2000 г. в хода на административното производство по обжалване Bonn Fleisch уведомява Hauptzollamt, че е представило документа за транспорт, както и митническия документ за внос на 13 юли 1998 г., тоест в рамките на срока от дванадесет месеца, определен в член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87. С представянето на тези документи жалбоподателят чрез конклудентни действия поискал тези документи да се признаят за еквивалентни доказателства за износа на стоките извън митническата територия на Общността, в случай че декларацията за износ не бъде добавена към преписката. В същото време Bonn Fleisch подава за всеки случай молба за признаване на еквивалентността на документа за транспорт, както и на митническия документ за внос, представени на 13 юли 1998 г.
22. Тази молба е отхвърлена на 13 декември 2001 г. на основание член 47, параграф 5 от Регламент № 3665/87 като подадена извън срока. В мотивите на решението за отхвърляне се посочва, че трябвало да се подаде изрична молба за признаване на еквивалентност на документите и че Hauptzollamt не била длъжна да признава служебно еквивалентността на документи. Bonn Fleisch подава административна жалба срещу това решение и срещу решенията от 23 юни 2000 г., която е отхвърлена с решение от 20 февруари 2003 г. На 20 март 2003 г. Bonn Fleisch обжалва последното решение пред Finanzgericht Hamburg.
Б – Главното производство и преюдициалните въпроси
23. Като се позовава на член 4, параграф 1 от Регламент № 3665/87, препращащата юрисдикция изхожда от принципа, че износът на стоките в срок от шестдесет дни от приемането на декларацията за износ представлява материалноправна предпоставка и че в тежест на износителя е да докаже извършването на износа.
24. По отношение на тежестта на доказване препращащата юрисдикция твърди, че член 6 от Регламент № 3665/87 предвижда, че когато преди да напусне митническата територия на Общността (транзитен износ или непряк износ), стоката, предмет на заявлението за възстановяване, пресича територии на Общността, различни от тази на държавата-членка на износ, доказателството за износ се представя чрез надлежно заверен оригинал на контролен екземпляр Т 5. В случай на пряк износ като този в главното производство общностният законодател не е уредил по какъв начин следва да се представи доказателството за износ. Поради тази причина германският законодател запълнил тази празнина съгласно § 4, алинея 1 от AEVO, според който потвърждението за износа на стоката извън митническата територия на Общността се отбелязва в декларацията за износ за целите на възстановяването.
25. Препращащата юрисдикция освен това подчертава, че особеността на главното производство се състои във факта, че с писмо от 13 юли 1998 г., тоест в рамките на срока от дванадесет месеца, предвиден в член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87, Bonn Fleisch представил както документа за транспорт, така и руския митнически документ за внос. От тези документи без никакво съмнение може да се заключи, че стоката, предмет на заявленията за възстановяване, е напуснала митническата територия на Общността в рамките на срока от шестдесет дни. Двете удостоверения биха могли по принцип да се вземат предвид като други еквивалентни документи по член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87. Поради това препращащата юрисдикция е склонна да приеме, че при определени условия компетентният орган може служебно да признава еквивалентни документи.
26. Според препращащата юрисдикция член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87, който се намира в дял ІV от този регламент, озаглавен „Процедура на изплащане на възстановяванията“, представлява само процесуалноправна норма, а не материалноправна предпоставка за възникване на правото. От тази разпоредба не следвало, че служебното признаване на други еквивалентни документи е изключено a limine.
27. Според препращащата юрисдикция молбата за признаване на еквивалентност на други документи може да бъде направена само изрично. Според препращащата юрисдикция последното обаче не изключва възможността да се признае в определени случаи наличието на молба, подадена евентуално чрез конклудентни действия, доколкото от обстоятелствата ясно личи волята на износителя да представи други еквивалентни доказателства за износа на стоката извън митническата територия на Общността в съответния срок.
28. Изправен пред съмнения относно тълкуването на член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87, Finanzgericht Hamburg решава да спре производството и да постави на Съда следните два преюдициални въпроса:
1. Има ли компетентната служба правомощието да признава и служебно определени документи за еквивалентни по смисъла на член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 и длъжна ли е да го прави?
2. Може ли молба за признаване на еквивалентност по смисъла на член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 да се подаде евентуално чрез конклудентни действия?
IV – Анализ
А –	По първия преюдициален въпрос
1. Доводи на страните
29. Bonn Fleisch счита, че на първия въпрос трябва да се отговори утвърдително. Според Bonn Fleisch положителният отговор произтичал от текста, както и от смисъла и целта на член 47, параграф 3 от регламента. От съдържанието на тази разпоредба не можело да се заключи, че молбата на износителя била единственият начин за признаване на еквивалентността на други документи в митническото производство. С оглед на петдесето съображение от Регламент № 3665/87, член 47, параграф 3 от него имал за цел защитата на износителя от рисковете, свързани с административната обработка на контролния екземпляр, за която то не разполага с информация, не носи отговорност и върху която не може да окаже никакво влияние.
30. Hauptzollamt предлага на първия въпрос да се отговори отрицателно. Тя счита, че компетентната служба няма общо задължение да проверява дали представените документи могат да са еквивалентни по смисъла на член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87. Такава проверка зависела от подаването на изрична молба.
31. Република Гърция счита, че службата, компетентна да осъществи изплащането, може да признае служебно еквивалентността на документите, когато те се представят от износителя в рамките на дванадесетмесечния срок по член 47 от Регламент № 3665/87 и са спазени материалноправните изисквания за възстановяването. В такъв случай от обстоятелствата ясно проличавало, че е поискано признаване на еквивалентността на представените документи.
32. Комисията е на мнение, че член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 не може да се прилага per analogiam в случай на пряк износ. В хода на заседанието на Съда Комисията пояснява, че в случай на непряк износ износителят влиза в контакт с административноправния ред на поне две държави-членки. Тъй като при непряк износ са засегнати администрацията и съответно административноправният ред на няколко държави-членки, член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 има за цел да предотврати евентуално възникналите трудности в рамките на административно производство, развиващо се на територията на няколко държави-членки.
33. Според Комисията изглежда обаче, че общностният законодател не е намерил за необходимо да предвиди съответно уеднаквяване на националните процесуалноправни разпоредби за прекия износ. В случай на пряк износ липсвала трансгранична връзка, поради което подобна уредба попада в рамките на националната процесуална автономия и съгласно германското право се прилага § 4, алинея 1 от AEVO. Новият регламент № 800/1999 не променял с нищо това тълкуване.
34. Ако въпреки това Съдът стигне до извода, че член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 се прилага per analogiam и за прекия внос, при условията на евентуалност Комисията застъпва становището, че с оглед на общия принцип на законността, грешките на администрацията не трябва да бъдат в ущърб на икономическите оператори; нещо повече, износителят трябвало да има възможност да докаже с други средства, че стоките са изнесени. Следователно компетентният орган трябвало или да признае служебно еквивалентността на документите, или да обърне внимание на износителя за липсата на националния документ, или да продължи срока за представяне на удостоверенията.
2. Становище на генералния адвокат
а)	Приложение ratione materiae на член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 към прекия износ
35. Въпреки че според по-новата съдебна практика представляват само административни формалности(5), разпоредбите, свързани с производството по изплащане, трябва да се отчитат също толкова сериозно, колкото и материалноправните изисквания. Също както неспазването на материалноправните изисквания, нарушението на тези формалности може да доведе на практика до намаляване и дори до пълната загуба на възстановяването при износ(6) .
36. По отношение на контролния екземпляр Т 5, член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 препраща към член 6 от р егламента. Според член 6, параграф 1, приложното поле ratione materiae на контролния екземпляр Т 5 се ограничава само до непрекия износ.
37. Съществено материалноправно изискване при непрекия износ е, че преди да напусне митническата територия на Общността, стоката, за която е била приета декларация за износ, трябва да пресече други територии на Общността, различни от тази на държавата-членка, в която е извършено приемането.
38. Прекият износ(7) не се споменава в член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87. От фактическата обстановка по делото може ясно да се заключи, че говеждото месо е било изнесено пряко от Германия в Русия. Стоките не са пресекли други територии на Общността, различни от тези на държавата-членка, в която е била приета декларацията за износ.
39. Възниква следователно въпросът дали в случай на пряк износ приложението на член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 трябва да се отхвърли или в случай на пряк износ да се приложи по аналогия член 47, параграф 3.
40. Фактът, че в член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 не се казва нищо относно прекия износ, не означава обаче празнина в уредбата. От гледна точка на административното производство обработката на прекия износ, от една страна, и на непрекия износ, от друга, е свързана с различни действия, които не се отнасят до едни и същи факти. В случай на пряк износ износителите влизат във взаимоотношения само с митническите органи на една-единствена държава-членка: отправната митническа служба и митническата служба на излизане се намират в една и съща държава-членка.
41. В случай на непряк износ икономическите оператори влизат в контакт с административноправния ред не само на държавата по произход, но и най-малко на още една държава-членка. Уеднаквеният контролен екземпляр Т 5 се обработва от чуждестранната митническа служба, тоест от митническата служба на друга държава-членка, както и от компетентната служба на държавата по произход. Тази митническа служба не връчва контролния екземпляр на износителя, а го изпраща на съответната централна служба в държавата по произход(8) . Следователно за отправна точка трябва да се приеме принципът, че смисълът и целта на член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 е да се предотвратят административните трудности, които икономическите оператори могат да срещнат в хода на административни производства, развиващи се на територията на няколко държави-членки.
42. Следователно трябва да се приеме тезата на Комисията, че член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 не се прилага per analogiam към прекия износ на стоки.
б)	По въпроса дали компетентната служба има правомощието да признава служебно еквивалентността на определени документи и дали е длъжна да го прави
43. Този въпрос засяга само доказателството за износа, не и материалноправните изисквания по отношение на износа. Бих искала да напомня, че според правната доктрина за изплащането на възстановяванията при износ износителят трябва не само да изпълни точно материалноправните изисквания, но и да спази изискванията на производството по изплащане(9) .
44. Съгласно трето съображение(10) предоставянето на възстановявания при износ е тясно свързано с доказването на износа на стоки извън Общността. Ratio legis следователно е износът на стоките извън митническата територия на Общността.
45. В случай на непряк износ доказването става чрез представяне на контролния екземпляр Т 5. Това е оригиналното доказателство за износ, представено посредством потвърждението от митническата служба на излизане(11) . Тъй като този контролен екземпляр обаче може независимо от волята на износителя да бъде загубен в хода на административното производство между митническите служби на различните държави-членки, Регламент № 3665/87 предвижда възможността за признаване на еквивалентността на документи, които по силата на четиридесет и девето (петдесето в текста на немски език) съображение(12) се намират на разположение на износителя, с цел да го защитят от неблагоприятните последици, които могат да произтекат от служебни грешки на митническите органи. По този начин износителят може да предостави доказателства в рамките на производството по признаване чрез представяне на документа за транспорт и на издадения от третата държава митнически документ за внос(13) в дванадесетмесечен срок. Трябва да се подчертае, че както молбата, така и признаването на еквивалентността на документите се обуславя от спазването материалноправните изисквания по отношение на износа.
46. Ако въз основа на доказателства, различни от формално изискваните, е установено, че материалноправните изисквания по отношение на правото на възстановяване при износ са спазени, тогава позоваването на липсата на формално изисквано доказателство като контролния екземпляр Т 5 трябва да се разглежда като чиста формалност и следователно като недопустимо(14) .
47. Материалноправните изисквания по отношение на правото на възстановяване се определят от общностния законодател. Член 4, параграф 1 от Регламент № 3665/87 предвижда, че по отношение на правото на възстановяване трябва да бъдат доказани две материалноправни изисквания, а именно приемането на декларацията за износ, от една страна, и обстоятелството, че предназначената за износ стока е напуснала в непроменено състояние митническата територия на Общността най-късно шестдесет дни след това приемане, от друга.
48. При прекия износ Германия изисква доказателството за удовлетворяване на двете материалноправни изисквания по отношение на правото на възстановяване да бъде представено чрез национален документ за износ. В такъв случай съответният национален документ се изпраща директно от националната митническа служба на излизане на централната служба, в настоящия случай Hauptzollamt. По този начин дори в случай на пряк износ документите напускат сферата на влияние на износителя.
49. Настоящото дело се отнася до случай, при който с AEVO германският законодател препраща към текста на общностна разпоредба във връзка с чисто вътрешна хипотеза, тоест в случай на пряк износ(15) . Ето защо дори въпросите по настоящото дело да се отнасят до прекия износ и член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 да не се прилага, тълкувателните проблеми, които иска да изясни Finanzgericht, засягат по същество системата на възстановявания при износ, уредена с Регламент № 3665/87.
50. Следователно след като поставените от националните юрисдикции въпроси се отнасят до тълкуването на разпоредба от общностното право, според постоянната съдебна практика Съдът е длъжен да се произнесе. Всъщност нито от текста на член 234 ЕО, нито от въведеното с този член производство не следва, че волята на създателите на Договора за ЕО е била да изключи от компетентността на Съда преюдициалните запитвания относно общностна разпоредба в особения случай, когато националното право на държава-членка препраща към съдържанието на тази разпоредба, за да определи правилата, приложими към чисто вътрешни положения за тази държава(16) .
51. Действително, щом дадено национално законодателство съобразява правните разрешения по чисто вътрешни положения с предвидените в общностното право разрешения, за да избегне по-специално случаите на дискриминация или евентуални нарушения на конкуренцията, налице е несъмнен общностен интерес от еднакво тълкуване на възприетите въз основа на общностното право разпоредби или понятия, независимо от изискванията за прилагането им, за да се избегнат последващи различия в тълкуването(17) .
52. Компетентната служба в производството по признаване на еквивалентността на документите е централната служба, в настоящия случай — Hauptzollamt. При това положение става въпрос за административно производство(18) . Настоящото дело се различава в това отношение от дело Van Schijndel и VanVeen, в което Съдът разглежда въпроси, свързани с националното съдебно производство(19) .
53. В делото Van Schijndel и VanVeen се поставя въпросът дали една юрисдикция трябва да приложи служебно общностното право и поради това да се откаже от присъщата си пасивна позиция, като излезе от рамките на представения от страните спор и като се основе на факти и обстоятелства, различни от онези, на които е основала своето искане страната, която има интерес от прилагането на посочените разпоредби(20) . Тази съдебна практика обаче не може да се пренесе към настоящото дело, тъй като в него става въпрос за митническо административно производство, което е уредено различно от съдебното производство.
54. Едно административно производство може, поне ако не е изрично предвидено обратното, да се образува както служебно, така и по искане на определено лице(21) . В правната доктрина се подчертава, че служебното образуване на административно производство не е изключено, когато то не може да започне по искане на страните(22) . Поради тази причина трябва да се приеме мнението на препращащата юрисдикция, че служебното признаване на еквивалентността на документи не е изключено a limine .
55. Дори когато административното производство е образувано по искане на някоя от страните, компетентният административен орган трябва в съответствие със служебното начало да провери служебно дали са налице фактите, които са от съществено значение за решението(23) . В митническото административно производство не важи характерното за гражданското производство диспозитивно начало (Beibringungsgrundsatz), според което страните по делото излагат фактическата обстановка по делото във форма и в обхват по своя преценка, като по този начин определят предмета на спора и обвързват съда да го реши secundum allegata et probata partium (според твърденията и доказателствата на страните)(24) . Напротив, органът е длъжен да установи фактите от значение за случая(25) . Той определя естеството и обхвата на административната проверка, и по-специално дали и какви доказателствени средства да се използват. Участниците в производството могат да подават молби за допускане на доказателства. Органът обаче не е обвързан от тях; той може както да ги отхвърли, така и да прибегне до други доказателствени средства. Той обаче не може да действа едностранно, а е задължен да издири всички съществени за отделния случай обстоятелства и да ги вземе предвид(26) .
56. Въпросът за образуването на производството по признаване на еквивалентността на документите трябва да се разглежда в този аспект.
57. Режимът на възстановяването при износ се характеризира именно с обстоятелството, че общностната помощ се предоставя само когато износителят я поиска(27) . Тъй като този режим се основава на доброволно подадено от износителя заявление, когато последният по своя инициатива реши да се възползва от възстановяването, износителят трябва да представи съответните данни, необходими за установяване на правото на възстановяване(28) . Така § 16, алинея 1, второ изречение от AEVO гласи, че заявителят трябва да представи и да докаже спазването на изискванията по отношение на правото на възстановяване. Посочената тежест на доказване обаче не променя задължението на компетентната митническа служба да разгледа служебно фактите от значение за случая.
58. Документът за транспорт и издаденият от трета държава митнически документ за внос представляват относими данни по смисъла на тази съдебна практика, когато поради независещи от износителя причини контролният екземпляр Т 5 или приложимият национален митнически документ не се намират в административната преписка. С помощта на тези документи може лесно да се докаже, че стоките са напуснали митническата територия на Общността и че са били представени пред митническата служба на трета държава. В такъв случай материалноправните изисквания по отношение на правото на възстановяване са изпълнени. Следователно с изпращането на тези документи компетентната служба може да започне служебно производството за признаване на еквивалентността. Ако износителят представи съответните документи, от това поведение може да се заключи, дори и в такова често срещано, рутинно производство, че в хода на нормалното развитие на нещата той иска да представи доказателства за износа.
59. Това обаче не означава, че износителят може да подава непълни молби.
60. Понятието за доказателство в случай на износ няма определение в общностното право. Затова за допустими трябва да се считат по принцип всички доказателствени средства, които германското процесуално право допуска в подобни производства. Ето защо в случай като този по главното производство националните органи трябва да определят съгласно своето национално право в областта на доказването дали в конкретното разглеждано дело доказателството за пряк износ е надлежно представено(29) . Според мен документът за транспорт, който съдържа потвърждение относно митническото освобождаване от 9 април 1998 г., и руският митнически документ за внос с дата от 20 май 1998 г. представляват доказателствени средства, които са годни да докажат, че материалноправните изисквания по отношение на правото на възстановяване са изпълнени.
61. Еквивалентните доказателства следва (в това отношение трябва да се съгласим с гръцкото правителство) да бъдат представени в срока от дванадесет месеца по член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87, считано от деня на приемане на декларацията за износ.
62. Поради тази причина предлагам на първия въпрос на препращащата юрисдикция да се отговори, че член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 не се прилага за прекия износ. Компетентната национална служба може обаче в случай на пряк внос да започне служебно производство по признаване на еквивалентност на документи, ако са спазени най-малко следните изисквания:
– по независещи от заинтересованото лице причини националният документ за износ да не може да бъде представен,
– съответните доказателства да бъдат представени в срока от дванадесет месеца по член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87, считано от деня на приемане на декларацията за износ,
– представените документи да доказват несъмнено, че материалноправните изисквания за изплащане на възстановяването при износ са изпълнени. Такова несъмнено доказателство може да бъде представено посредством документа за транспорт и издадения от третата държава митнически документ.
Б – По въпроса дали молбата за признаване на еквивалентност на документи може да бъде подадена евентуално чрез конклудентни действия
1. Доводи на страните
63. Bonn Fleisch счита, че молба за признаване на еквивалентността на документи може да бъде подадена евентуално чрез конклудентни действия. Член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 не съдържал никакво указание относно формата, в която трябва да бъде подадена такава молба. Ето защо необходимо било само да е налице достатъчно ясно воля на износителя да получи признаване на еквивалентността на документите. Според Bonn Fleisch Регламент № 3665/87 допускал възможността молбата да бъде подадена евентуално чрез конклудентни действия.
64. Hauptzollamt поддържа, че изобщо за признаването на еквивалентността на документи е необходима молба. В особен случай декларация, представена във връзка с предаването на документи, действително може да се тълкува като подадена чрез конклудентни действия молба за признаване; в този случай обаче действителната воля на декларатора трябва да може да бъде ясно установена съобразно принципа на добросъвестността и като се държи сметка за обичаите в практиката. В настоящия случай обаче не личала такава воля. Най-напред от изпращането на документа за транспорт и на издадения от третата държава митнически документ не можело да се прецени дали по този начин се цели подаването на молба за признаване на еквивалентност. Освен това трябвало да се вземе предвид, че производството по възстановяванията при внос е дотолкова често срещано и рутинно, че при него тълкуването на декларациите е възможно само при наличието на основателни съображения. Според Hauptzollamt трябва да се отхвърли възможността молбата да се подава евентуално чрез конклудентни действия, само чрез изпращане на съответните документи.
65. Според Република Гърция, доколкото от представените документи е ясно, че преследваната от регламента цел е постигната, обстоятелството, че износителят не е подал изрична и формална молба за признаване на еквивалентността, не можело да доведе до това да не му се предоставят възстановявания при износ, когато са спазени материалноправните изисквания за това. Не трябвало да се забравя, че износителят не можел да разполага със сигурни данни относно момента на изпращане на контролния екземпляр Т 5 на митническата служба на излизане или на службата, която извършва плащането. Не можело следователно да се изключи възможността износителят да подаде молба за признаване на еквивалентността евентуално, за да защити интересите си, в случай че контролният екземпляр Т 5 не е върнат.
66. Комисията напомня, че според нея член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87 не се прилага при пряк износ на стоки.
2. Становище на генералния адвокат
67. От доводите на страните може да се заключи, че страните не оспорват теоретичната възможност за подаване на молба за признаване на еквивалентност на други документи чрез конклудентни действия. Страните спорят относно изискванията, които трябва да бъдат изпълнени, за да може съответната служба да разглежда действията на заявителя като молба, подадена евентуално чрез конклудентни действия.
68. Освен това подадената чрез конклудентни действия молба за признаване на еквивалентност на други документи представлява волеизявление, чието съдържание обаче трябва да бъде установено чрез тълкуване. За тълкуването на волеизявленията в общностното право се прибягва до общите принципи на правото. Разпоредбите относно общите принципи на правото при тълкуване на волеизявленията могат да се открият в глава 5, озаглавена „Тълкуване“, на труда „Principles of European Contract Law“(30) [Принципи на Европейското договорно право]. Това е труд, който обхваща общите за държавите членки основи на договорното право
69. При подаването на молба чрез конклудентни действия съдържанието ѝ трябва да може да се установи от обстоятелствата, свързани с подаването.
70. В правото на държавите-членки за установяване на действителната воля се използва предимно съчетание от обективни и субективни методи(31) .
71. Субективният компонент изисква най-напред да може да бъде установена целта, която страната преследва с волеизявлението си. В настоящото дело субективният елемент се проявява чрез заявлението за изплащане на възстановяване при износ. Ако един износител поиска възстановяване при износ, не е необичайно с това заявление да е подал a maiori ad minus и необходимата за предоставяне на възстановяването междинна молба. Производството по признаване на еквивалентността на други документи има междинен характер по отношение на производството за изплащане на възстановяването при износ, в което се изяснява предварително въпросът дали са представени необходимите за възстановяването доказателства. Такова междинно производство за признаване не може да започне без основното производство нито изрично, нито чрез конклудентни действия. Ето защо като основна предпоставка за потвърждаване наличието на субективната страна при подаването на молбата е необходимо да е в ход производство за изплащане на възстановяването при износ и в неговите рамки да е започнало производството за признаване на еквивалентността на други документи.
72. Обективният компонент, който се прибавя към това, включва обичаите в практиката, тоест това, което е обичайно и което изглежда нормално за един обективен наблюдател по отношение на обичаите в практиката(32) .
73. Необходимостта от междинното производство произтича от обстоятелството, че националният документ за износ или контролният екземпляр Т 5 не е приложен в административната преписка по независещи от заинтересованото лице причини. Първият обективен елемент следователно е фактът, че националният документ за износ или контролният екземпляр Т 5 не се намира в административната преписка на компетентната служба по независещи заинтересованото лице причини.
74. Спазването на срока от дванадесет месеца, в рамките на който молбата за признаване на еквивалентността на документи трябва да бъде подадена, представлява допълнителен обективен елемент, който произтича от член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87. Поради тази причина подаването на молбата чрез конклудентни действия трябва да стане в този срок.
75. Доказателството, че стоките са напуснали митническата територия на Общността в непроменено състояние и в срока от шестдесет дни от приемане на декларацията за износ, както и доказателството, че стоките са били представени в митническата служба на трета държава, трябва в такъв случай да се разглеждат като годни да докажат, че материалноправните изисквания по отношение на правото на възстановяване са изпълнени.
76. Когато поне тези четири обстоятелства са налице, с оглед на обичаите в практиката за обективния наблюдател или за трето лице изглежда нормално, че износителят е поискал признаването на еквивалентността на други документи във връзка с възстановяване при износ евентуално чрез конклудентни действия.
77. Поради тази причина предлагам на Съда да отговори на втория въпрос, че молба за признаване на еквивалентност на други документи в случай на директен внос, за който член 47, параграф 3 от Регламент 3665/87 не се прилага, може да бъде по дадена евентуално чрез конклудентни действия при спазването на следните изисквания:
– да е подадено заявление за изплащане на възстановяване по член 47, параграф 1 от Регламент № 3665/87,
– националният документ за износ да не се намира в административната преписка на компетентната служба по независещи от заинтересованото лице причини,
– доказателствените средства да са представени в рамките на срока от дванадесет месеца по член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87, считано от деня на приемане на декларацията за износ,
– представените доказателствени средства да доказват, че стоките са напуснали в непроменено състояние митническата територия на Общността в срок от шестдесет дни от приемането на декларацията за износ и че са били представени в митническата служба на трета държава.
V – Заключение
78. С оглед на изложените по-горе съображения, предлагам на Съда да отговори на Finanzgericht Hamburg така:
„1. В случай на пряк износ, за който не се прилага член 47, параграф 3 от Регламент (ЕИО) № 3665/87 на Комисията от 27 ноември 1987 година за определяне на подробни общи правила за прилагане на системата на възстановявания при износа на земеделски продукти, компетентната национална служба може да започне служебно производство по признаване на еквивалентност на документи, ако са спазени най-малко следните изисквания:
– по независещи от заинтересованото лице причини националният документ за износ да не може да бъде представен,
– съответните доказателства да бъдат представени в срока от дванадесет месеца по член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87, считано от деня на приемане на декларацията за износ,
– представените документи да доказват несъмнено, че материалноправните изисквания за изплащане на възстановяването при износ са изпълнени. Такова несъмнено доказателство може да бъде представено посредством документа за транспорт и издадения от третата държава митнически документ.
2. Молба за признаване на еквивалентност на други документи в случай на директен внос, за който не се прилага член 47, параграф 1 от Регламент № 3665/87, може да бъде подадена евентуално чрез конклудентни действия при спазването на следните изисквания:
– да е подадено заявление за изплащане на възстановяване по член 47, параграф 3 от Регламент № 3665/87,
– националният документ за износ да не се намира в административната преписка на компетентната служба по независещи от заинтересованото лице причини,
– доказателствените средства да са представени в рамките на срока от дванадесет месеца по член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87, считано от деня на приемане на декларацията за износ,
– представените доказателствени средства да доказват, че стоките са напуснали в непроменено състояние митническата територия на Общността в срок от шестдесет дни от приемането на декларацията за износ и че са били представени в митническата служба на трета държава. Това доказателство може да се представи чрез документа за транспорт и издадения от третата държава митнически документ.“
(1) .
(2)  –	ОВ L 351, стр. 1.
(3)  –	ОВ L 102, стр. 11; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 27, стр. 187.
(4)  –	BGBl, 1996 I, стр. 766.
(5)  –	Решение от 14 април 2005 г. по дело Käserei Champignon Hofmeister (C‑385/03, Recueil, стр. I‑2297, точка 26).
(6)  –	Така в Reiche, K., „Das Zahlungsverfahren der Ausfuhrerstattung“, ZfZ (2006), S. 110, като коментар на решението по дело Käserei Champignon Hofmeister (посочено в бележка под линия 5). Авторът анализира след това взаимодействията между материално- и процесуалноправните аспекти в производството по изплащане на възстановяването при износ.
(7)  –	Според Reiche (цит. съч., стр. 111), пряк износ е налице, когато стоката се изнася директно от територията на държавата износител в трета държава.
(8)  –	Вж. Reiche (цит. съч., стр. 111), който препраща към членове 912 и 912в, параграф 4 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета за създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 253, 1993 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3). Член 912в, параграф 4 от този регламент гласи: „Получаващата служба трябва да върне оригинала на контролното копие Т 5 [другаде в текста: „контролния екземпляр Т 5“] на адреса, показан в клетка Б („Върнете на…“) на формуляра Т 5, след като са завършени изискваните формалности и са направени обяснителните бележки.“.
(9)  –	Reiche (цит. съч., стр. 110).
(10)  –	Трето съображение от Регламент № 3665/87 гласи: „общите правила, определени от Съвета, предвиждат възстановяването да бъде изплащано при доказателство, че продуктите са изнесени извън Общността [...]“ [неофициален превод].
(11)  –	Reiche (цит. съч., стр. 111).
(12)  –	Четиридесет и девето съображение от Регламент № 3665/87 (петдесето съображение в текста на немски език) предвижда, „че поради обстоятелства извън контрола на износителя е възможно контролният екземпляр да не може да бъде представен, въпреки че продуктът е напуснал митническата територия на Общността или е достигнал конкретното си местоназначение; като има предвид, че подобна ситуация може да породи затруднения за търговията; като има предвид, че в този случай следва да се признаят за еквивалентни други документи“ [неофициален превод].
(13)  –	Reiche (цит. съч., стр. 111). Авторът посочва, че обикновено в производството по признаване съществува възможност износът да се докаже чрез издадения от третата държава митнически документ за внос и копие от документа за транспорт.
(14)  –	Отново Reiche (цит. съч., стр. 116), който, анализирайки взаимодействието между материално- и процесуалноправните аспекти, стига до извода, че представянето на формално изисквано доказателство не трябва да се смесва с материалноправно изискване.
(15)  –	В този смисъл Решение от 8 ноември 1990 г. по дело Gmurzynska-Bscher (C‑231/89, Recueil, стр. I‑4003, точка 25). В това дело Съдът потвърждава компетентността си да тълкува общностното право, когато по силата на правото на държава-членка то е станало приложимо в области извън определеното в самото него приложно поле. По това дело Съдът постановява, че нито от текста на член 177 ЕИО (понастоящем член 234 ЕО), нито от целта на въведеното с този член производство не следва, че волята на създателите на Договора е била да изключи от компетентността на Съда преюдициалните запитвания относно общностна разпоредба в особения случай, когато националното право на държава-членка препраща към съдържанието на тази разпоредба, за да определи кои са приложимите правила към чисто вътрешни положения за тази държава.
(16)  –	Решение от 16 март 2006 г. по дело Poseidon Chartering (C‑3/04, Recueil, стр. I‑2505, точка 15). По това дело, произхождащо от Нидерландия, Съдът тълкува Директива 86/653/ЕИО на Съвета от 18 декември 1986 година относно координирането на правото на държавите-членки, свързано с дейността на самостоятелно заетите търговски представители (ОВ L 382, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 176). Директивата е била транспонирана в нидерландското право в членове 428—445 от Burgerlijk Wetboek (Гражданския кодекс). Член 7:428, параграф 1 от BW предвижда: „С договора за търговско представителство едната страна, наречена възложител, възлага, а другата страна, наречена търговски представител, се задължава за определен или неопределен срок и срещу възнаграждение да сътрудничи при договарянето на сделки и да сключва сделки от името и за сметка на възложителя, без да му бъде подчинена.“ По това дело Съдът установява, че понятието „търговски представител“ по смисъла на директивата се отнася и до договор с посредник, на когото е възложено да сключва договори за услуги, а не договори за покупка или продажба на стоки. Въпреки че директивата не урежда непосредствено разглежданото положение, така или иначе при транспонирането на разпоредбите на директивата във вътрешното право националният законодател е решил да третира еднакво тези два типа положения.
(17)  –	Решение по дело Poseidon Chartering (посочено в бележка под линия 16, точка 16) и Решение от 17 юли 1997 г. по дело Giloy (C‑130/95, Recueil, стр. I‑4291, точка 21).
(18)  –	Reiche (цит. съч., стр. 113). В изследването си авторът се позовава на § 25 от Закона за административното производство от 25 май 1976 г. (BGBl. 1976 I, стр. 1253).
(19)  –	Решение от 14 декември 1995 г. (C‑430/93 и C‑431/93, Recueil, стр. I‑4705). В това дело Съдът е изправен пред въпрос, свързан с правомощията на националните съдилища да разглеждат служебно съответствието на национална правна разпоредба с общностното право. В точка 22 от решението Съдът установява, че общностното право не изисква от националните юрисдикции служебно да въвеждат правно основание, изведено от нарушаването на общностни разпоредби, в случаите, в които разглеждането на това правно основание би ги задължило да се откажат от присъщата им пасивна позиция, като излязат от рамките на представения от страните спор и като се основат на факти и обстоятелства, различни от онези, на които е основала своето искане страната, която има интерес от прилагането на посочените разпоредби.
(20)  –	Решение по дело Van Schijndel (посочено в бележка под линия 19, точка 26).
(21)  –	Вж. Wien, 2004, S. 138; Wollf, Decker, A., Studienkommentar VwGO und VwVG, München, 2005, S. 566 und 567; Maurer, H., Allgemeines Verwaltungsrecht, 15. Auflage, München, 2005, S. 489.
(22)  –	Вж. Thienel, цит. съч., стр. 138.
(23)  –	Вж. Thienel, цит. съч., стр. 170.
(24)  –	В заключението си от 15 юли 2004 г. по делото Vedial/СХВП (Решение от 12 октомври 2004 г., C‑106/03 P, Recueil, стр. I‑3573, точки 29 и 31) генералният адвокат Ruiz-Jarabo Colomer принципно одобрява прилагането на диспозитивното начало и в административното производство пред Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни). Според него прилагането на това начало зависи от това доколко в действителност страните са господари на производството.
(25)  –	Вж. Thienel, цит. съч., стр. 171.
(26)  –	Maurer, цит. съч., стр. 490. Авторът изтъква, че служебното начало е от основополагащо значение в административното производство, тъй като в него решението зависи в голяма степен от правилното и точно установяване на относимите факти.
(27)  –	Заключение на генералния адвокат Philippe Léger от 1 юни 2006 г. по делото Schulze (Решение от 9 ноември 2006 г., C‑120/05, Recueil, стр. І-10745), точка 37. Генералният адвокат и зтъква това съображение във връзка с тълкуването на член 7, параграф 1, трета алинея от Регламент (ЕО) № 1222/94 на Комисията от 30 май 1994 г. относно системата за възстановяване при износ на земеделски продукти, изнасяни под формата на стоки, които не са включени в приложение IІ към Договора (ОВ L 136, стр. 5).
(28)  –	Решение от 1 декември 2005 г. по дело Fleisch-Winter (C‑309/04, Recueil, стр. I‑10349, точка 31). Това дело се отнася до тълкуването на членове 11 и 13 от Регламент № 3665/87, в редакцията му, изменена с Регламент (ЕО) № 2945/94 на Комисията от 2 декември 1994 година за изменение на Регламент (ЕИО) № 3665/87 за определяне на подробни общи правила за прилагане на системата на възстановявания при износа на земеделски продукти във връзка със санкциите и връщането на недължимо платените суми (ОВ L 310, стр. 57).
(29)  –	В решението от 23 март 2000 г. по дело Met-Trans и Sagpol (C‑310/98 и C‑406/98, Recueil, стр. I‑1797, точки 29 и 30) Съдът постановява, че що се отнася до установяването на нарушение на Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 г. за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета за създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 253, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3), националните органи са длъжни да определят — съгласно принципите на своето национално право в областта на доказването — дали в конкретния разглеждан случай и с оглед на всички обстоятелства доказателствата за мястото на извършване на нарушението са надлежно представени, например дали да се допуснат свидетелски показания и дали да им се признае доказателствена сила.
(30)  –	Lando, O., Beale, H ., Principles of European Contract Law, Parts I and II, The Hague 2000, p. 287 et seq. Ferreri, S., ‘Chapter 5’, Interpretation, in Antoniolli, L., Venezian, A., Principles of European Contract Law and Italian Law, The Hague 2005, p. 251 et seq.
(31)  –	Lando, Beale, цит. съч., части I и II, стр. 288, според които „following the majority of laws of EU Member states, the general rules on interpretation combine the subjective method, according to which pre-eminence is given to the common intention of the parties, and the objective method which takes an external view by reference to objective criteria such as reasonableness, good faith etc.“
(32)  –	Така в Lando, Beale, цит. съч., части I и II, стр. 289.