62011CC0529
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 15 януари 2013 година (
1
)
Дело C-529/11
Olaitan Ajoke Alarape,
Olukayode Azeez Tijani
срещу
Secretary of State for the Home Department
(Преюдициално запитване, отправено от Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Обединеното кралство)
„Свободно движение на хора — Директива 2004/38/ЕО — Право на постоянно пребиваване — Член 16 — Законно пребиваване — Пребиваване, основано на член 12 от Регламент (ЕИО) № 1612/68“
1.
Настоящото преюдициално запитване се отнася, от една страна, до условията за получаване на производно право на пребиваване от родителя на дете, на което е предоставено правото да продължи обучението си в приемащата държава членка по силата на член 12 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (
2
), и от друга страна, до възможността както за детето — титуляр на право на пребиваване, основано на посочения член 12, така и за неговия родител, който се ползва с производно право на пребиваване, да получат право на постоянно пребиваване в приложение на член 18 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (
3
).
2.
Въпросите, поставени от Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Обединено кралство) налагат преразглеждането на понятието за законно пребиваване по смисъла на Директива 2004/38 — основно понятие, тъй като то обуславя признаването на статута на постоянно пребиваващ, който несъмнено е съществената промяна (
4
) в тази директива.
3.
Директивата 2004/38 кодифицира съществуващите разпоредби и включва установената съдебна практика в областта на свободното движение на хора, като основава свободата на движение на статута на гражданин на Съюза, който съгласно формулировка, утвърдена за първи път от Съда в Решение по дело Grzelczyk (
5
) и многократно възпроизвеждана оттогава (
6
), е предвиден да бъде основният статут на гражданите на държавите членки.
4.
Докато предходното право се ограничава до признаването, в начален етап, на правото да „остан[ат] постоянно“ на територията на държава членка на някои ограничен брой изброени категории бенефициенти (
7
), то тази директива урежда в полза на гражданите на Съюза и членовете на техните семейства, които са пребивавали законно в продължение на пет години на територията на държава членка, право на постоянно пребиваване, предоставящо на мигрантите несравнимо предимство, като прави дълготрайно тяхното присъствие, което може да се поставя под въпрос само в случай на сериозни основания, свързани с обществения ред или обществената сигурност (
8
), и като премахва съществуващите ограничения по отношение на принципа на равно третиране с гражданите на приемащата държава членка (
9
).
5.
Материалноправните условия, изисквани за получаването на статут на постоянно пребиваващ, са посочени в глава IV, раздел I от Директива 2004/38.
6.
По смисъла на член 16 от тази директива, озаглавен „Общо правило за граждани на Съюза и членове на техните семейства“:
„1.
Граждани на Съюза, които са пребивавали законно в приемащата държава членка в продължение на непрекъснат срок от пет години, имат право на постоянно пребиваване в тази държава. Това право не зависи от условията, предвидени в глава III.
2.
Параграф 1 се прилага също така за членове на семейството, които не са граждани на държава членка, ако те са пребивавали законно заедно с гражданина на Съюза в приемащата държава членка в продължение на непрекъснат срок от пет години.
3.
Непрекъснатостта на пребиваването не се влияе от временни отсъствия, ненадвишаващи общо шест месеца на година, или от отсъствия с по-голяма продължителност за отбиване на задължителна военна служба, или от едно отсъствие от максимум дванадесет последователни месеца поради уважителни причини като бременност и раждане, тежко заболяване, следване или професионално обучение или командироване в друга държава членка или в трета страна.
4.
След като бъде придобито, правото на постоянно пребиваване се губи само при отсъствие от приемащата държава членка за срок, надвишаващ две последователни години“.
7.
Освен това, член 18 от Директива 2004/38, озаглавен „Придобиване на правото на постоянно пребиваване от определени членове на семейството, които не са граждани на държава членка“, постановява следното:
„Без да се засяга член 17, членовете на семейството на гражданин на Съюза, за които са приложими член 12, параграф 2 и член 13, параграф 2 и които отговарят на условията, постановени в тези разпоредби, придобиват право на постоянно пребиваване, след като пребивават законно в приемащата държава членка в продължение на пет последователни години“.
8.
При все че посочената директива отменя и кодифицира по-голямата част от предходните разпоредби на правото на Съюза относно свободното движение на хора, тя запазва непроменен член 12 от Регламент № 1612/68 — отменен и заменен, считано от 16 юни 2011 г., с Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза (
10
).
9.
Съгласно член 12 от Регламент № 1612/68, понастоящем член 10 от Регламент № 492/2011:
„Децата на гражданин на държава членка, който е или е бил нает на работа на територията на друга държава членка, се допускат до общото образование в тази държава, курсовете за производствено и професионално обучение както гражданите на тази държава, ако тези деца пребивават на нейна територия.
Държавите членки трябва да насърчават всички усилия, насочени към предоставяне възможност на тези деца да посещават такива курсове при най-добрите възможни условия“.
10.
Настоящото дело, в чиито рамки се разглежда спор между майка и син — и двамата граждани на трета държава, и Secretary of State for the Home Department поради отхвърлянето от страна на този орган на искането им за предоставяне на право на постоянно пребиваване, поражда две групи въпроси с нееднаква степен на сложност.
11.
Първата, която вече е нашироко разглеждана в съдебната практика, се отнася до условията, при които родителят на обучаващо се пълнолетното дете може да се ползва от право на пребиваване по силата на член 12 от Регламент № 1612/68.
12.
Втората група, неразглеждана, чието решение обаче ми се струва, че е широко застъпено в неотдавнашната съдебна практика, се отнася до това да се установи дали завършените периоди на пребиваване на основание член 12 от Регламент № 1612/68 са от такова естество, че да породят право на постоянно пребиваване по силата на Директива 2004/38.
13.
Фактите по делото в главното производство са представени по следния начин.
14.
Г-жа Alarape, родена на 9 юли 1970 г., е майка на г-н Tijani, роден на 28 февруари 1988 г. С нигерийско гражданство, през 2001 г. те влизат незаконно в Обединеното кралство. Вследствие на сключването на брак между г-жа Alarape и френски гражданин — г-н Salama, жалбоподателите в главното производство получават разрешение за пребиваване на територията на Обединеното кралство в качеството си на членове на семейството на гражданин на Съюза, чийто срок изтича на 17 февруари 2009 г.
15.
След като Secretary of State for the Home Department отхвърля на 29 януари 2010 г. искането им за получаване на право на постоянно пребиваване в качеството им на членове на семейството на гражданин на Съюза, който е упражнявал правата си в продължение на повече от пет години, г-жа Alarape и г-н Tijani подават жалба пред First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (Обединеното кралство), който я отхвърля, като счита, че представените пред този съд документи само доказват, че г-н Salama е бил заето лице за период от две години.
16.
Тогава жалбоподателите в главното производство подават апелативна жалба до Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London.
17.
Тази юрисдикция отбелязва, че г-жа Alarape и г-н Salama са се развели на 16 февруари 2010 г. и че г-жа Alarape е упражнявала в Обединеното кралство дейност като самостоятелно заето лице при непълно работно време, която ѝ е осигурявала месечни доходи от около 1600 GBP [британски лири] след удържането на данъците и социалноосигурителните вноски. От своя страна г-н Tijani, който е работил на непълно работно време от 2006 до 2008 г., се е обучавал редовно от пристигането си в Обединеното кралство, следвал е в университет и е получил бакалавърска и магистърска степен, преди да бъде приет в Единбургския университет (Обединеното кралство), за да следва в докторска степен. Предвиждал е да живее в Единбург при асистент от университета за периода на обучението.
18.
Според Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, жалбоподателите в главното производство, върху които пада доказателствената тежест, са били в състояние да докажат, че г-н Salama е упражнявал права, произтичащи от правото на Съюза, единствено за периода от м. февруари 2004 г. до м. април 2006 г. В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че макар че напускането на местоживеенето на съпрузите от страна на г-н Salama е могло да направи по-трудно получаването на доказателства относно неговия предходен професионален стаж, посочените жалбоподатели не са поискали постановяването на междинно разпореждане.
19.
Запитващата юрисдикция уточнява, че член 12, параграф 3 от Директива 2004/38, предвиждащ запазването на правото на пребиваване на членовете на семейството в случай на смърт или отпътуване на гражданина на Съюза, не ѝ се струва приложим, тъй като нито едно от двете предвидени с тази разпоредба събития не е настъпило в настоящия случай.
20.
Обратно, тази юрисдикция счита, че следва да се разгледа въпросът дали жалбоподателите в главното производство имат право на пребиваване или не по силата на член 12 от Регламент № 1612/68.
21.
При тези условия Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
За да може родителят да се разглежда като „лице, което упражнява реално родителските права“ върху детето и съответно да черпи право на пребиваване от правото на пребиваване на своето над 21-годишно дете, което упражнява правото си на достъп до образование по член 12 от Регламент № 1612/68 […], необходимо ли е детето:
а)
да се намира на издръжката на родителя;
б)
да пребивава в дома на родителя; и
в)
да получава емоционална подкрепа от родителя?
2)
Ако не е необходимо родителят да докаже наличието и на трите посочени по-горе предпоставки, за да придобие такова производно право на пребиваване, достатъчно ли е да докаже наличието само на една или две от тях?
3)
Във връзка с [първия въпрос, буква б)], може ли да се приеме, че пълнолетното дете студент продължава да пребивава в дома на единия или и двамата си родители, дори когато по време на следването си то живее извън дома (освен през ваканциите и понякога през почивните дни)?
4)
Във връзка с [първия въпрос, буква в)], необходимо ли е осигуряваната от родителя емоционална подкрепа да има определени качествени характеристики (а именно да е тясна или да предполага физическа близост), или е достатъчно да се свежда до обичайната емоционална връзка между родител и пълнолетно дете?
5)
Когато в продължение на непрекъснат срок от над пет години лицето е имало право на пребиваване, произтичащо от [правото на Съюза и по силата на] член 12 от Регламент № 1612/68[…], това пребиваване дава ли му основание да придобие право на постоянно пребиваване съгласно глава IV от Директива 2004/38[…], която урежда „правото на постоянно пребиваване“, и да получи карта за пребиваване на основание член 19 от директивата?“.
I – Моите съображения
А – По първите четири въпроса
22.
С първите четири въпроса запитващата юрисдикция по същество иска да се установят условията, които родителят на обучаващо се пълнолетно дете трябва да изпълни, за да може да се ползва от производно право на пребиваване на основание член 12 от Регламент № 1612/68.
23.
Този член предоставя на децата на гражданин на държава членка, който е или е бил нает на работа на територията на друга държава членка, правото на достъп до общото образование, курсовете за производствено и професионално обучение при същите условия както за гражданите на тази държава, ако тези деца пребивават на нейна територия.
24.
На основание на тази разпоредба, която урежда правото на децата на работниците мигранти на равно третиране по отношение на достъпа до образование, Съдът е признал в своето Решение от 17 септември 2002 г. по дело Baumbast и R (
11
) самостоятелно право на пребиваване на детето на гражданин на Съюза, който е с качеството на работник мигрант или бивш работник мигрант, когато това дете желае да се обучава в приемащата държава членка. Съдът е счел, че възпрепятстването на такова дете да продължи образованието си в приемащата държава членка, като му се откаже разрешение за пребиваване, би могло да е от такова естество, че да възпре гражданина на Съюза да упражни правото си на свободно движение.
25.
Освен това, след като припомня, че отказът да се признае на родителите на обучаващото се дете възможността да пребивават в приемащата държава членка, може да лиши детето от право, което законодателят на Съюза му е признал, Съдът признава възможността за родителите, „които упражняват реално родителските права“ върху това дете, да се ползват в приемащата държава членка от производно право на пребиваване по член 12 от Регламент № 1612/18 (
12
).
26.
Впоследствие в Решение от 23 февруари 2010 г. по дело Teixeira (
13
) Съдът е разгледал отражението, което има навършването на пълнолетие от детето върху правото на пребиваване, на което е титуляр неговият родител в качеството си на лице, което упражнява реално родителските права върху него. След това Съдът уточнява, че правото на пребиваване в приемащата държава членка на родителя, който упражнява реално родителски права върху дете на работник мигрант, обучаващо се в тази държава, се прекратява при навършване на пълнолетие от детето, „освен ако детето все още има нужда от присъствието и грижите на този родител, за да може да продължи и завърши обучението си“ (
14
).
27.
Съдът следователно вече е дал принципен отговор в посоченото по-горе Решение по дело Teixeira на първите четири поставени от запитващата юрисдикция въпроса, като е уточнил, че правото на пребиваване в приемащата държава членка на родителя, който упражнява реално родителските права върху дете на работник мигрант, обучаващо се в тази държава, се прекратява при навършване на пълнолетие от детето, освен ако то все още има нужда от присъствието и грижите на този родител.
28.
Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London ограничава въпроса си до положението на дете, навършило 21-годишна възраст, като по този начин допуска, че положението на родители на пълнолетни деца, чиято възраст е обаче под 21 години, трябва да се счита за такава като на непълнолетните деца, затова ми се струва за необходимо в самото начало да отбележа, че тази предпоставка изглежда неправилна в светлината на практиката на Съда.
29.
Следва да се припомни, че правото на обучение, предвидено в член 12 от Регламент № 1612/68, е тълкувано самостоятелно (
15
) в съответствие с неговите собствени цели за интегриране на работниците и техните деца в социалния живот на приемащата държава членка, като от това Съдът по-специално заключава, че възрастовата граница, предвидена в предходните членове 10 и 11 от посочения регламент, отменени с Директива 2004/38, не е била приложима (
16
).
30.
Възприетата от Съда развръзка в посоченото по-горе Решение по дело Teixeira следователно е приложима спрямо детето, след като навърши пълнолетие. Макар че навършването на пълнолетие няма отражение върху първичните права на детето, изложеният в това решение обратен принцип за производното право, с което се полза родителят, който упражнява реално родителските права върху него, е този за загубата на правото на пребиваване, като удължаването на срока на това право след навършването на пълнолетие от детето е предмет на изключение. Този принцип е изведен от презумпцията за способността на пълнолетното дете да осигури издръжката си, но тази презумпция е оборима, тъй като може да бъде приведено доказателство за противното със запазването на зависимостта на детето от неговия родител.
31.
Възприетата от Съда формулировка ми се струва достатъчно ясна. От нея е видно, че правото на пребиваване на родителя на обучаващото се дете е замислено като „условно“ и „завършено“, като удължаването на срока му след навършване на пълнолетие от детето може да бъде допуснато само когато то е с наложителен характер, за да може детето да завърши образованието си. Запазването на това право следователно се обуславя от проверка за необходимостта, която трябва да извършат националните органи.
32.
В това отношение следва да се посочи, че образователната цел, зададена на запазването на правото след навършване на пълнолетие на детето, съответства на основанието, признато на това право в практиката на Съда, изведено от полезното действие на правото на образование на децата, което има опасност да бъде лишено от всякакво съдържание, ако на техните родители се откаже възможността лично да полагат грижи за тях по време на обучението им (
17
).
33.
В крайна сметка, в светлината на тази образователна цел националните юрисдикции следва да преценят дали детето има нужда от присъствието и грижите на своя родител или не, за да продължи и завърши образованието си.
34.
Да се определи това дали пълнолетното дете продължава да има нужда или не от присъствието и грижите на своя родител, за да продължи и завърши образованието си, според мен представлява въпрос от фактическо естество, който следва да бъде изяснен от страна на националния съд, като се вземат предвид обстоятелствата, присъщи на всеки отделен случай.
35.
Също така считам, че Съдът не следва да дава отговор на първите четири въпроса, които биха го задължили да излезе от областта на правната страна и да навлезе в тази на фактите — нещо, което е следвало да направи националната юрисдикция, чиято свобода в преценката на представените ѝ доказателства не може, нито трябва да бъде рамкирана от определянето на точни критерии.
36.
В това отношение следва да се има предвид, че различните фактори, които могат да се вземат под внимание, представляват в действителност не критерии или условия, при липсата на които производно право на пребиваване не може да бъде получено, а по-скоро обикновени белези, позволяващи да се установи, че детето, макар и навършило пълнолетие, продължава да има нужда от присъствието и грижите на своя родител.
37.
Не може да бъде съставен изчерпателен списък с тези белези, които трябва да бъдат разглеждани не поотделно, а в съчетание помежду си и да бъдат предмет на уравновесяване.
38.
Затова ще се огранича до това да посоча, че трите указани от запитващата юрисдикция фактора ми се струват релевантни.
39.
По този начин доказаното удължаване след навършване на пълнолетие на детето поради финансовата му зависимост спрямо неговия родител е елемент, който трябва да се вземе предвид. Противно на позицията на правителството на Обединеното кралство считам, че предпоставката, според която упражняващият родителските права върху детето родител би могъл да продължи да осигурява тази финансова помощ и от територията на трета държава, не съответства на действителността. Както изтъква представителят на г-жа Alarape в своето устно становище, по никакъв начин не е видно, че родителят може да намери в държавата си на произход или в друга трета държава работа, предлагаща му възнаграждение, равностойно на това, което му позволява да посреща в приемащата държава членка нуждите на обучаващото се дете. Впрочем по никакъв начин не съзирам интереса, който би имала приемащата държава членка да лиши студента от финансова подкрепа, произтичаща от семейството, и да го накара да прибегне до помощта на системата за социално подпомагане на тази държава.
40.
Степента на емоционална близост между родителя и неговото пълнолетно дете също може да бъде взета предвид, без да изглежда нужно тази емоционална подкрепа да се изразява в определено качество, близост или интензивност (
18
).
41.
Накрая, критерият за съжителство може да се вземе предвид, без да се счита за определящ. Макар че Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London отбелязва, че в посоченото по-горе Решение по дело Baumbast и R Съдът е приел, че лицето, което упражнява реално родителските права върху детето, трябва да може да пребивава с него в приемащата държава членка, според мен този съд не е допуснал съжителството като условие за получаване на правото на пребиваване, а само е приел в рамките на това дело, отнасящо се до непълнолетни деца, факта, че родителят, упражняващ родителските права върху децата, съжителства с тях. Освен това при обстоятелствата в случая, довел до постановяване на посоченото по-горе Решение по дело Teixeira, които, както правилно изтъква Европейската комисия, са по-близки до настоящото дело, Съдът е подчинил производното право на пребиваване единствено на „присъствието“ на родителя и на предоставянето на „грижи“. Не считам обаче, че е възможно да се изключи a priori, че дете може да има нужда от присъствието и грижите на своите родители, под предлог че е било задължено да напусне семейното жилище, за да може да продължи и завърши образованието си.
42.
Накратко, смятам, че не следва да се дава отговор на първите четири поставени от запитващата юрисдикция въпроса, като преценката за това дали е налице необходимост детето на работник мигрант да продължи след навършване на пълнолетие да се ползва от присъствието и грижите на родителя, който упражнява реално родителските права върху него, с цел то да продължи и да завърши образованието си, е въпрос от фактическо естество, който е изключително от компетентността на националната юрисдикция, която следва да се произнесе в зависимост от конкретните обстоятелства по случая.
Б – По петия въпрос
43.
С петия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали детето, което упражнява правото да продължи обучението си съгласно член 12 от Регламент № 1612/68, и родителят, който упражнява реално родителските права върху него, придобиват — когато са пребивавали, на основание на тази разпоредба, повече от пет години на територията на приемащата държава членка — правото на постоянно пребиваване, предвидено в Директива 2004/38.
44.
Условията за придобиване на право на постоянно пребиваване от страна на членовете на семейството на гражданин на Съюза, които не са граждани на държава членка, са посочени в член 16, параграф 2, и членове 17 и 18 от тази директива.
45.
В приложение на член 16, параграф 2 от посочената директива посочените лица придобиват право на постоянно пребиваване на територията на приемащата държава членка, при условие че са „пребивавали законно“ в нея заедно с гражданина на Съюза в продължение на непрекъснат срок от пет години.
46.
Като изключение от изискването за законно пребиваване в продължение на непрекъснат срок от пет години с гражданина на Съюза член 17, параграф 3 от Директива 2004/38 предвижда, че членовете на семейството на работник или самостоятелно заето лице, независимо с какво гражданство са те, имат право на постоянно пребиваване в приемащата държава членка, ако самият гражданин на Съюза е успял да придобие право на постоянно пребиваване преди приключването на непрекъснат срок на пребиваване от пет години, като докаже, че е достигнал пенсионна възраст, че е преустановил упражняването на своята дейност поради трайна неработоспособност или че извършва дейност на територията на друга държава членка, като същевременно запазва правото си на пребиваване на територията на приемащата държава членка. Освен това, ако гражданинът на Съюза почине, преди да е придобил правото на постоянно пребиваване, членовете на семейството му при все това могат да придобият право на постоянно пребиваване, ако работникът е пребивавал на територията на приемащата държава членка в продължение на две години или ако смъртта е в резултат на трудова злополука или професионална болест, или пък ако преживялата съпруга/преживелият съпруг е загубил гражданството си на тази държава членка вследствие на сключването на брак с посочения работник.
47.
И накрая, без да се засягат разпоредбите на член 17 от Директива 2004/38, член 18 от нея предвижда, че в случай на смърт или на отпътуване на гражданина на Съюза, на развод, на анулиране на брака или на прекратяване на регистрирано съжителство членовете на семейството придобиват право на постоянно пребиваване, след като са пребивавали в приемащата държава членка в продължение на пет последователни години, когато отговарят на условията, посочени в член 12, параграф 2 и член 13, параграф 2 от тази директива, с които се изисква от заинтересованите лица, наред с други условия, самите те да могат да докажат преди придобиването на това право, че отговарят на същите условия като посочените в член 7, параграф 1, букви а), б) или г) от посочената директива.
48.
Съдът е уточнил кои периоди могат да се вземат предвид за целите на придобиването на правото на постоянно пребиваване, предвидено в член 16 от Директива 2004/38.
49.
В Решение от 7 октомври 2010 г. по дело Lassal (
19
), отнасящо се до френска гражданка, притежаваща качеството на „работник“ по смисъла на правото на Съюза за периода от м. януари 1999 г. до м. февруари 2005 г., Съдът, като отбелязва, че придобиването на право на постоянно пребиваване не е сред разпоредбите на правото на Съюза, приети за прилагането на член 18 ЕО, преди въвеждането на Директива 2004/38, при все това е счел, че за изчисляването на непрекъснатия период от пет години, необходим за придобиването на право на постоянно пребиваване, трябва да се вземат предвид не само периодите на пребиваване след крайния срок за транспониране на посочената директива, но също и периодите на пребиваване, завършени преди това, „в съответствие с предхождащи тази дата разпоредби на правото на Съюза“.
50.
Съдът след това уточнява, че периоди на пребиваване, завършени преди 30 април 2006 г. единствено на основание на карта за пребиваване, която е валидно издадена по силата на Директива 68/360/ЕИО на Съвета от 15 октомври 1968 година относно премахване на ограниченията за движение и пребиваване в Общността на работниците на държавите членки и на техните семейства (
20
), и без да са изпълнени условията за ползване от каквото и да било право на пребиваване, не могат да се разглеждат като законно завършени за целите на придобиване на право на постоянно пребиваване по член 16, параграф 1 от Директива 2004/38 (
21
).
51.
В Решение от 21 декември 2011 г. по дело Ziolkowski и Szeja (
22
), като разглежда структурата на Директива 2004/38, Съдът счита, че „понятието за законно пребиваване, което се включва в израза „които са пребивавали законно“, съдържащ се в член 16, параграф 1 от Директива 2004/38, трябва да се разбира като пребиваване, което отговаря на предвидените в тази директива условия, по-специално на тези, посочени в член 7, параграф 1 от нея“ (
23
), от което заключава, че гражданин на Съюза, който е пребивавал на територията на приемащата държава членка повече от пет години единствено на основание на нейното национално право, не може да се счита, че е придобил правото на постоянно пребиваване.
52.
Съдът следователно е основал признаването на право на постоянно пребиваване на спазването на условията, предвидени в член 7 от Директива 2004/38, за продължаване на правото на влизане и пребиваване за повече от три месеца.
53.
Посоченият член 7 изисква от заинтересованите лица да докажат, че те са работници или самостоятелно заети лица или че притежават достатъчно средства за себе си и за членовете на своето семейство, така че да не се превърнат в тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка за времето на пребиваването си, и че имат пълна здравна осигуровка в приемащата държава членка, или че са членове на вече създадено в приемащата държава членка семейство на лице, отговарящо на тези изисквания.
54.
Правителствата на Обединеното кралство и на Дания, както и Комисията, от една страна, и сдружението AIRE Centre for Advice on Individual Rights in Europe (
24
) и г-жа Alarape, от друга, дават диаметрално противоположни тълкувания на практиката на Съда.
55.
Първите заключават от посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja, че гражданинът на трета държава, който се е ползвал от право на пребиваване в продължение на непрекъснат срок от пет години в приложение на член 12 от Регламент № 1612/68, не може да изведе само въз основа на този факт право на постоянно пребиваване по силата на Директива 2004/38.
56.
По същество те считат, че правото на пребиваване, изведено от член 12 от Регламент № 1612/68, може да бъде налице само доколкото е необходимо, за да позволи на детето да завърши образованието си в приемащата държава членка; че това право, различаващо се от правата на пребиваване, изведени от Директива 2004/38, не отговаря на условията, предвидени в член 7 от нея, и че някои завършени периоди на пребиваване по силата на тази директива не се вземат предвид за придобиването на право на постоянно пребиваване, ако условията, свързани с упражняването на дейност срещу възнаграждение или притежаването на достатъчни средства, не са изпълнени (
25
).
57.
Обратно, AIRE Centre счита, че лицето, което е имало право на пребиваване по силата на член 12 от Регламент № 1612/68 в продължение на непрекъснат срок от пет години, придобива, с прилагането по аналогия на член 16 от Директива 2004/38, право на постоянно пребиваване в съответната държава членка. Като припомня, че крайната цел на тази разпоредба е да осигури интегрирането на работниците — граждани на Съюза, и на техните семейства в приемащата държава членка и като подчертава, че петгодишно пребиваване се счита за достатъчен показател за известно интегриране, в подкрепа на тази теза AIRE Centre изтъква, че разпоредбите на Регламент № 1612/68, останали в сила след приемането на Директива 2004/38, трябва да се считат за част от законодателен пакет с последната и че прилагането по аналогия на посочения член 16, параграф 2 би довело до търсения от Съда резултат, а именно до еднакво прилагане на правото на Съюза, с което се избягват превратностите на различните национални правни системи.
58.
В представеното в хода на съдебното заседание устно становище г-жа Alarape, като се присъединява към становището на AIRE Centre, добавя, че няма никаква причина да се преразглежда съдебната практика в посоченото по-горе дело Lassal, която би наложила да се вземе предвид всеки един завършен период на пребиваване по силата на разпоредба, предходна на Директива 2004/38. Тя подчертава, че в настоящото дело е налице именно предходен период на пребиваване през м. април 2006 г., който следователно трябва да бъде взет предвид, и отбелязва, че няма никаква причина да се счита, че пребиваване, квалифицирано като „законно“ преди 2006 г., няма да бъде такова и след това. Г-жа Alarape счита, че посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja е било постановено при много различна ситуация, в която жалбоподателят се позовава на право на пребиваване по силата на своето национално право.
59.
Според г-жа Alarape отказването на достъп до статута на постоянно пребиваващ би произвело възпиращ ефект по-специално тъй като придобитите в приемащата държава членка квалификации биха могли да загубят своята полезност в държавата, чийто гражданин е детето, и че то би могло да не се чувства интегрирано, ако от самото начало знае, че никога не би могло да придобие статут на постоянно пребиваващо лице, дори и да се обучава за продължителен период от време.
60.
Накрая г-жа Alarape отбелязва, че във всеки случай както нейният син, така и тя самата отговарят на критериите по член 7 от Директива 2004/38.
61.
Обосновката на г-жа Alarape се основава на две предпоставки — от една страна, посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja изключвало завършените периоди на пребиваване на основание националното право и от друга страна, посоченото по-горе Решение по дело Lassal позволявало да се вземе предвид всеки завършен период на пребиваване по силата на предходен на Директива 2004/38 акт.
62.
Тези две предпоставки ми се струват погрешни.
63.
Всъщност считам, че от посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja ясно следва, че Съдът е разграничил периодите на пребиваване, позволяващи придобиването на право на постоянно пребиваване, от тези, които не позволяват това, в зависимост не от произхода на правото, а от неговото естество. Иначе казано, Съдът противопоставя не правото на Съюза на националните законодателства, а периодите на пребиваване, отговарящи на условията от икономическо естество, предвидени в член 7, параграф 1 от Директива 2004/38, на тези, които не отговарят на посочените изисквания.
64.
Така Съдът се е погрижил да посочи, в отговор на първия поставен от запитващата юрисдикция въпрос, че гражданин на Съюза, който е пребивавал на територията на приемащата държава членка повече от пет години само на основание на нейното национално право, не може да се счита, че е придобил правото на постоянно пребиваване съгласно тази разпоредба, „ако по време на това пребиваване той не е отговарял на посочените в член 7, параграф 1 от същата директива условия“ (
26
), от което заключава, a contrario, че ако заинтересованото лице, макар и пребивавало на основание на националното право, освен това е изпълнило посочените условия, то би могло да получи право на постоянно пребиваване.
65.
Освен това, в отговор на втория въпрос Съдът е уточнил, че периодите на пребиваване на територията на държавата членка на гражданин на трета държава преди присъединяването на тази държава към Европейския съюз трябва да се вземат предвид за целите на придобиване на правото на постоянно пребиваване, при условие че са преминали съгласно условията, предвидени в член 7, параграф 1 от Директива 2004/38. Хипотетично обаче тези периоди на пребиваване е могло да бъдат завършени единствено по силата на националното право на приемащата държава членка (
27
).
66.
В светлината на посоченото решение, положението в което е потвърдено в Решение от 6 септември 2012 г. по дело Czop и Punakova (
28
), е ясно, че период на пребиваване, завършен единствено на основание на националното право, но при условия, съответстващи на предвидените от Директива 2004/38, може да бъде взет предвид за придобиването на правото на постоянно пребиваване. На практика става въпрос за периоди на пребиваване на гражданин на Съюза или на член на неговото семейство преди датата на транспониране на Директива 2004/38, или на гражданин на трета държава преди присъединяването на тази държава към Съюза.
67.
Остава да се установи дали, обратно, период на пребиваване, завършен на основание на правото на Съюза, без обаче да са спазени условията по член 7 от Директива 2004/38, може да се вземе предвид.
68.
Посоченото по-горе Решение по дело Lassal, разглеждано самостоятелно, на пръв поглед би могло да се изтъкне в полза на утвърдителен отговор на този въпрос, тъй като за целите на придобиване на правото на постоянно пребиваване в него се допуска да се вземе предвид всеки завършен период на пребиваване „в съответствие с […] разпоредби на правото на Съюза“, предхождащи датата на транспониране на Директива 2004/38, без това вземане предвид да се ограничава до определени случаи, като например тези, в които предходното право вече е предвиждало право на постоянно пребиваване.
69.
Обхватът на посоченото решение трябва обаче да бъде преценен, като се вземат предвид изтъкнатите от Съда фактически обстоятелства и внесените уточнения в посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja. Съдът отбелязва, че г-жа Lassal е притежавала качеството на „работник“ по смисъла на правото на Съюза“ (
29
), от което следва, че преди влизането в сила на Директива 2004/38 тя е отговаряла на условия, сходни с тези, които впоследствие ще бъдат предвидени в член 7 от тази директива. В светлината на посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja не е възможно да се направи друг анализ, различен от този, при който да се възприеме, че за да бъде законно, пребиваването, завършено преди датата на транспониране на тази директива, е трябвало да бъде в съответствие с правните актове на Съюза, подчиняващи правото на пребиваване на условия, равностойни на предвидените в член 7 от посочената директива.
70.
Остава да се определи дали принадлежността на член 12 от Регламент № 1612/68 към съгласуван „законодателен пакет“, образуван с Директива 2004/38, налага прилагането по аналогия на член 16 от тази директива.
71.
Струва ми се, че установяването от съдебната практика на самостоятелния характер на правото на пребиваване е в основата на анализа, който следва да направя, за да дам отговор на този въпрос.
72.
Самостоятелността на правото на пребиваване всъщност може да даде основание за две противоречащи си обосновки.
73.
Както подчертават правителствата на Обединеното кралство, Дания, а също и Комисията, самостоятелният характер на правото на пребиваване на основание член 12 от Регламент № 1612/68 изглежда забранява от него да се извежда по аналогия еквивалентът от втора степен, съответстващ на пребиваване за повече от три месеца, в прогресивната скàла на интегриране, създадена с Директива 2004/38.
74.
При все това доводът, изведен от самостоятелността на правото на пребиваване на обучаващите се деца, е обратим, като може да бъде предложен един напълно противоположен анализ. Това право на пребиваване в съдебната практика не подлежи на условието за наличието на средства или здравно осигурително покритие, тъй като то „се [основава] не на икономическата самостоятелност […], а на факта, че целта на Регламент № 1612/68, а именно свободното движение на работници, изисква оптимални условия за интегриране на семейството на работника в приемащата държава членка“ (
30
). След като децата и родителите, които упражняват родителски права върху тях, могат да се ползват от право на пребиваване за повече от три месеца, което съответства на предвиденото в член 7 от Директива 2004/38, но чието прилагане не е зависимо от посочените в този член условия, повторното въвеждане на тези условия за придобиване на статута на постоянно пребиваващ представлява парадокс, още по-фрапиращ с това, че принципът на самостоятелност на правото на пребиваване, замислен, за да даде предимство на детето, като го освобождава от всякакво изискване за финансова самостоятелност, в крайна сметка се обръща срещу неговия бенефициент, като възпрепятства неговия достъп до статута на постоянно пребиваващ (
31
).
75.
Нещо повече, повторното въвеждане на изискване за финансова самостоятелност с цел доказване на достатъчна връзка на интегриране в обществото на приемащата държава членка съвсем не изглежда съвместимо с идеята, съгласно която правото на пребиваване, признато на работниците мигранти, както и на членовете на техните семейства, се основава на презумпция за интегриране, произтичаща от факта, че те са получили достъп до пазара на труда. След като припомня разликата между работниците мигранти и членовете на техните семейства, от една страна, и гражданите на Съюза, които са икономически неактивни, от друга, в Решение от 14 юни 2012 г. по дело Комисия/Нидерландия (
32
) Съдът подчертава по отношение на работниците мигранти, че връзката на интегриране произтича по-специално от факта, че с вноските за социално осигуряване, които плаща в приемащата държава членка за упражняваната от него дейност, работникът мигрант също допринася за финансирането на социалните политики на тази държава и трябва да се ползва от тях при същите условия като работниците — местни граждани (
33
).
76.
Впрочем, ако връзката на интегриране не се приемаше по презумпция, а трябваше да се доказва, щеше да е възможно също да се подържа твърдението, че фактът, че детето, което, след като се е установило в приемащата държава членка в качеството си на член на семейството на работник мигрант, е завършило своето начално и средно образование, след което постъпва във висше учебно заведение, създава достатъчна степен на интегриране.
77.
Макар че подхождам с чувствителност спрямо довода, изведен от действителната степен на интегриране в приемащата държава членка, който ме накара да предложа в своето заключение, довело до постановяване на посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja, да се включат в понятието за законно пребиваване и периодите на пребиваване, завършени в съответствие само с националното право, като законното пребиваване по смисъла на Директива 2004/38 се приравни с редовно пребиваване, в светлината на това съдебно решение считам, че завършените периоди на пребиваване по силата на член 12 от Регламент № 1612/68 не трябва да се вземат предвид за целите на придобиване на статут на постоянно пребиваващ.
78.
Следните съображения ме карат да изразя позиция в този смисъл.
79.
На първо място, фактът, че Регламент № 1612/68 се основава на презумпция за интегриране, или обстоятелството, че обучаващото се дете обикновено ще може да докаже действителна връзка на интегриране в приемащата държава членка, са фактори, които нямат отношение към придобиването на статут на постоянно пребиваващ.
80.
Според мен съображенията в посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja може да бъдат разпознати в нуждата от запазване на желания от законодателя на Съюза баланс между изискванията за свободно движение и интегриране, от една страна, и финансовите интереси на държавите членки, от друга. Тази загриженост за баланс се проявява с възприемането на взискателно схващане за степента на интегриране, като Съдът е постановил, че „целта за интегриране, залегнала в основата на придобиването на правото на постоянно пребиваване […]почива не само на териториални и времеви фактори, но и на качествени аспекти, свързани със степента на интегриране в приемащата държава членка“ (
34
). Всъщност, след като „качеството“ на интегриране се измерва изключително от гледна точка на условието за финансова самостоятелност, имам усещането, че в по-голяма степен би отговаряло на действителността да се заключи от това, че условията за придобиване на правото на постоянно пребиваване в крайна сметка не зависят от степента на интегриране на заявителя в приемащата държава членка.
81.
При все това член 12 от Регламент № 1612/68, чиято цел е да позволи на детето на работника мигрант да продължи и да завърши образованието си по начин, по който работникът да не бъде възпрян да упражни правото си на свободно движение, е приложим спрямо децата на бившите работници мигранти (
35
) и изисква единствено детето да е живяло с родителите си или с единия от тях в държава членка за времето, когато поне единият от родителите му е пребивавал в нея в качеството си на работник (
36
). Следователно връзката с упражняването на икономическа дейност, за която се счита, че позволява да се приеме по презумпция достатъчно ниво на интегриране, може да се окаже много тънка, по-специално когато гражданинът на Съюза, чрез който детето има своите права, е работил няколко години преди това и в продължение на много кратък период. Затова изглежда нормално да се изисква самите обучаващи се деца да изпълняват условията на Директива 2004/38.
82.
Впрочем, да се допусне да се вземат предвид периодите на пребиваване, завършени на основание член 12 от Регламент № 1612/68, поражда риск да се задълбочи без уважителни причини разделението между две категории неактивни лица — тези, които могат да се ползват от правото само при условие че са финансово самостоятелни, и тези, които биха избегнали това изискване само поради това че източникът на правото им на пребиваване е в правото на пребиваване на работник мигрант.
83.
На второ място, според мен вземането предвид на периодите на пребиваване, завършени на основание член 12 от Регламент № 1612/68, не е в съответствие с общия смисъл на разпоредбите на Директива 2004/38, отнасящи се до условията за придобиване на правото на постоянно пребиваване в случай на запазване на правото на пребиваване въпреки настъпването на събитие, вследствие на което се губи това качество от страна на членовете на семейството на гражданин на Съюза.
84.
Макар член 12, параграф 2 и член 13, параграф 2 от Директива 2004/38 при определени условия да позволяват на членовете на семейството на гражданин на Съюза, които са граждани на трета държава, да придобият право на самостоятелно пребиваване в случай на смърт или отпътуване на гражданина на Съюза, на развод, на анулиране на брака или на прекратяване на регистрирано съжителство, завършените периоди по силата на това право ще бъдат взети предвид за придобиване на правото на постоянно пребиваване единствено при положение че самите те отговарят на поставените условия.
85.
От още по-голямо значение е да се установи липсата на каквото и да е посочване на придобиването на правото на постоянно пребиваване в член 12, параграф 3 от Директива 2004/38, който има за цел именно да уреди в конкретния случай на отпътуване или смърт на гражданина на Съюза положението на децата, записани в учебно заведение, и това на техните родители, които упражняват реално родителските права върху тях.
86.
Тази разпоредба предвижда, въпреки отпътуването или смъртта на гражданина на Съюза, запазването на правото на пребиваване на децата и на родителите, които упражняват реално родителски права върху тях, независимо от тяхното гражданство, ако децата „пребивават в приемащата държава членка и са записани в учебно заведение с цел да учат в него до приключването на тяхното обучение[ (
37
)]“.
87.
Целта на член 12, параграф 3 от Директива 2004/38 се изяснява в светлината на предложението за директива, представено на 23 май 2001 г. от Комисията (
38
), в което се уточнява, че „този параграф урежда в законодателен аспект принципа, изведен от Решение на Съда от 15 март 1989 г. по съединени дела [Echternach и Moritz (389/87 и 390/87 (
39
)], и предвижда положението на децата на гражданин на Съюза, които не са граждани на държава членка, обучават се и са се интегрирали в системата на училищното образование на приемащата държава членка и които биха могли да се интегрират трудно в нова образователна система поради езикови, културни или други причини; тези лица биха могли да се окажат наказани, поради това че родителят — гражданин на Съюза, напуска територията на приемащата държава членка поради професионални или други причини. Това право на пребиваване, което може да бъде ограничено до срока на обучението, е подчинено на условието децата да бъдат записани в учебно заведение в начално, средно или след средното ниво образование, като това е така именно защото на това ниво на обучение става по-трудно интегрирането в нова образователна система“ (
40
). [неофициален превод]
88.
Макар че не поражда право на самостоятелно и пълно пребиваване, равностойно на това, произтичащо от член 12 от Регламент № 1612/68 (
41
), член 12, параграф 3 от Директива 2004/38, илюстриращ особеното значение, което тази Директива отдава на положението на децата, обучаващи се в приемащата държава членка, и родителите, които упражняват родителските права върху тях (
42
), пряко се ръководи от съдебната практика, чиито достижения тя цели да консолидира, макар и частично.
89.
Член 18 от Директива 2004/38, предвиждащ придобиването на правото на постоянно пребиваване от страна на членовете на семейството, които не са граждани на държава членка, обаче се отнася само до членовете на семейството на гражданин на Съюза, предвидени в членове 12, параграф 2 и член 13, параграф 2 от тази директива, с изключение на децата, записани в учебно заведение, посочени в член 12, параграф 3 от нея, които следователно не могат да придобият правото на постоянно пребиваване.
90.
Следователно, ако завършените периоди на пребиваване на основание член 12 от Регламент № 1612/68 се вземат предвид за целите на придобиването на статута на постоянно пребиваващ, от това би последвала разлика в режима, която трудно може да се обоснове.
91.
Така например дете, което е пребивавало в продължение на четири години с баща си — гражданин на Съюза, който не упражнява икономическа дейност, но разполага с достатъчно средства и е със здравно застрахователно покритие, не би могло да придобие статут на постоянно пребиваващ след смъртта на последния, въпреки че се обучава в продължение на няколко години на територията на приемащата държава членка, докато детето на съпруг на гражданин на Съюза, който се е развел и е напуснал семейството си след шест месеца работа в друга държава членка, би могло да поиска да се вземат предвид периодите на пребиваване, съответстващи на периода на обучението му.
92.
В крайна сметка, въпреки че правото на пребиваване по член 12 от Регламент № 1612/68, макар и източник на което да е положението на родителя като работник мигрант, да се отделя от него с цел, наред с други последици, да се избегне условието за финансова самостоятелност, считам, че от гледна точка на тълкуването, което Съдът дава на понятието за законно пребиваване, това освобождаване не може да бъде разширено до придобиването на статута на постоянно пребиваващ.
93.
Това положение очевидно не е без неудобства за лицата, които извеждат правата си изключително от член 12 от Регламент № 1612/68, без да могат, от друга страна, да докажат, че изпълняват условията, предвидени в член 7 от Директива 2004/38. Положението на тези лица в края на тяхното обучение, което впрочем те ще имат интерес да не приключва, ще стане нестабилно, тъй като те може да бъдат подложени на мерки за експулсиране, дори и прилагането на тези мерки да може да бъде предмет на контрол за пропорционалност от гледна точка на накърняването на тяхното право на личен и семеен живот.
94.
Не е нелогично обаче разсъждението, че значимостта на правата, предоставени със статута на постоянно пребиваващ, който, веднъж придобит, дава право на социално подпомагане без подлагането на каквито и да е условия, трябва да има за противовес строгостта на условията, поставени за неговото придобиване. Освен това определянето на строги, но ясни условия за допустимост до този статут несъмнено отговаря на едно императивно изискване за правна сигурност, което сериозно би било поставено под въпрос, ако Съдът се откаже от своята съвсем неотдавнашна практика, изведена от посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja.
95.
Това са причините, поради които предлагам на Съда да отговори на поставения от запитващата юрисдикция пети въпрос в смисъл, че периодите на пребиваване, завършени единствено на основание член 12 от Регламент № 1612/68, без да са били изпълнени условията, предвидени в член 7, параграф 1 от Директива 2004/38, не могат да се вземат предвид за целите на придобиването на правото на постоянно пребиваване.
II – Заключение
96.
С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London пети преюдициален въпрос по следния начин:
Периодите на пребиваване, завършени само на основание член 12 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността, без да са изпълнени условията, предвидени в член 7, параграф 1 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО, не трябва да се вземат предвид за целите на придобиването на правото на постоянно пребиваване, предвидено в тази директива.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 257, стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11.
(
3
)	ОВ L 158, стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56, и поправки ОВ L 229, стр. 35, и ОВ L 197, стр. 34.
(
4
)	Вж. в този смисъл Carlier, J.-Y. Le devenir de la libre circulation des personnes dans l’Union européenne: regard sur la directive 2004/38. Cahiers de droit européen, 2006, р. 13 sq., р. 23 et 28, както и Iliopoulou, A. Le nouveau droit de séjour des citoyens de l’Union et des membres de leur famille: la directive 2004/38/CE. — Revue de droit de l’Union européenne, 2004, р. 523 sq. et р. 539.
(
5
)	Решение от 20 септември 2001 г. (C-184/99, Recueil, стр. I-6193, точка 31).
(
6
)	Вж., последно, Решение от 15 ноември 2011 г. по дело Dereci и др. (C-256/11, Сборник, стр. I-11315, точка 62).
(
7
)	Вж. членове 2 и 3 от Регламент (ЕИО) № 1251/70 на Комисията от 29 юни 1970 година относно правото на работници да останат на територията на държава членка[,] след като са били наети в същата държава (ОВ L 142, стр. 24; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 23), и от Директива 75/34/ЕИО на Съвета от 17 декември 1974 година относно правото на граждани на дадена държава членка да останат на територията на друга държава членка, след като са работили в нея в качеството си на самостоятелно заети лица (ОВ L 14, стр. 10).
(
8
)	Вж. член 28, параграф 2 от Директива 2004/38.
(
9
)	Вж. член 24, параграф 2 от тази директива.
(
10
)	ОВ L 141, стр. 1.
(
11
)	C-413/99, Recueil, стр. I-7091.
(
12
)	Точка 73 от това съдебно решение.
(
13
)	C-480/08, Сборник, стр. I-1107.
(
14
)	Точки 86 и 87 от това съдебно решение.
(
15
)	Решение от 23 февруари 2010 г. по дело Ibrahim и Secretary of State for the Home Department (C-310/08, Сборник, стр. I-1065, точка 35). Вж. също така Решение по дело Teixeira, посочено по-горе (точка 46 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	Решение от 4 май 1995 г. по дело Gaal (C-7/94, Recueil, стр. I-1031, точка 25). Вж. също така Решение по дело Ibrahim и Secretary of State for the Home Department (точка 35) и Решение по дело Teixeira (точки 82 и 83), посочени по-горе.
(
17
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Teixeira, посочено по-горе (точка 71).
(
18
)	В това отношение ще отбележа, че Европейският съд по правата на човека — който многократно допуска, че връзките между младите пълнолетни, които все още не са основали свое семейство, и техните родители могат да се анализират като семеен живот — не поставя изискването тези връзки да се изразяват с определена интензивност. Така в Решение по дело Bousarra/Франция (вж. ЕСПЧ, Решение от 23 септември 2010 г. по дело Boussara/Франция), макар че френското правителство поддържа твърдението, че жалбоподателят — пълнолетен, неженен и без деца — не е доказал, че е установил с родителите си връзки на зависимост, „различни от нормалните емоционални връзки“ (§ 34), Европейският съд по правата на човека приема наличието на право на закрила на семейния живот, без да откроява доказването на специални емоционални връзки.
(
19
)	C-162/09, Сборник, стр. I-9217.
(
20
)	ОВ L 257, стр. 13.
(
21
)	Вж. Решение от 21 юли 2011 г. по дело Dias (C-325/09, Сборник, стр. I-6387, точка 66).
(
22
)	C-424/10 и C-425/10, Сборник, стр. I-14035.
(
23
)	Точка 46.
(
24
)	Наричано по-нататък „AIRE Centre“.
(
25
)	Като пример Комисията посочва член 12, параграф 2 и член 13, параграф 2 от Директива 2004/38, отнасящи се до запазването на правото на пребиваване на граждани на трети държави съответно в случай на смърт или отпътуване на гражданина на Съюза и прекратяване на брака.
(
26
)	Вж. посоченото по-горе Решение по дело Ziolkowski и Szeja (точка 28).
(
27
)	Както Съдът изрично посочва това в точка 61 от това решение.
(
28
)	C-147/11 и C-148/11.
(
29
)	Решение по дело Lassal, посочено по-горе (точка 18).
(
30
)	Решение по дело Texeira, посочено по-горе (точка 66).
(
31
)	За подобно парадоксално положение вж. посоченото по-горе Решение по дело Dias. Анализът — според който издаването на разрешение за пребиваване трябва да се счита за констативен, а не за учредителен акт — обикновено в полза на гражданина на Съюза, тъй като възпрепятства по смисъла на правото на Съюза квалифицирането като „незаконно“ на пребиваването на гражданин единственото с оглед на обстоятелството, че той не разполага с карта за пребиваване, се превръща в неблагоприятен за него фактор с това, че пречи да се приеме за „законно“ по смисъла на правото на Съюза пребиваването на негов гражданин единствено поради факта че му е издадена валидно такава карта. Вж. също коментара по това решение от Kauff-Gazin, F. — Revue Europe, 2011, No 10, коментар 337.
(
32
)	C-542/09
(
33
)	Точка 66 от това съдебно решение.
(
34
)	Решение по дело Dias, посочено по-горе (точка 64).
(
35
)	Вж. посоченото по-горе Решение по дело Комисия/Нидерландия (точка 49 и цитираната съдебна практика).
(
36
)	Пак там (точка 50 и цитираната съдебна практика).
(
37
)	Курсивът е мой.
(
38
)	Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно правото на гражданите на Съюза и членовете на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки [COM(2001) 257 окончателен, стр. 16].
(
39
)	Recueil, 1989 г., стр. 723.
(
40
)	Стр. 16, точка 3 от посоченото предложение за директива.
(
41
)	Вж. по този въпрос точка 52 от заключението на генералния адвокат Kokott по преюдициално запитване, по което е постановено посоченото по-горе Решение по дело Teixeira. За по-широк прочит на тази разпоредба, надхвърлящ рамките на нейния текст, с цел по-специално да се обхване и случаят на развод, вж. Starup, P. et Elsmore, M.-J. Taking a logical or giant step forward? Comment on Ibrahim and Teixeira. — European Law Review, 2010, р. 571, по-специално р. 583.
(
42
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Ibrahim и Secretary of State for the Home Department (точка 58) и Решение по дело Teixeira (точка 69).