Vec C‑18/15
Brisal – Auto Estradas do Litoral SA
a
KBC Finance Ireland
proti
Fazenda Pública
(návrh na začatie prejudiciálneho konania,
ktorý podal Supremo Tribunal Administrativo)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 56 ZFEÚ – Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Zdanenie nadobudnutých úrokov – Rozdiel v zaobchádzaní medzi finančnými inštitúciami rezidentmi a finančnými inštitúciami nerezidentmi“
Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 13. júla 2016
1.        Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Dane z príjmu – Zrážka dane pri zdroji uplatňovaná na príjmy poskytovateľov služieb nerezidentov – Prípustnosť – Podmienky
(Článok 49 ES)
2.        Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Dane z príjmu – Zdanenie nadobudnutých úrokov – Vylúčenie nerezidentov z práva na odpočet prevádzkových nákladov – Neprípustnosť – Výhodnejšia sadzba zdanenia než sadzba uplatňovaná na rezidentov – Neexistencia vplyvu – Odôvodnenie – Neexistencia – Prevádzkové náklady priamo spojené s príjmami z úrokov – Posúdenie prislúchajúce vnútroštátnemu súdu
(Článok 49 ES)
1.        Článok 49 ES nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej postup zrážky dane pri zdroji sa uplatňuje na príjmy finančných inštitúcií nerezidentov v členskom štáte, v ktorom sa poskytli služby, hoci príjmy vyplatené finančným inštitúciám rezidentom tohto členského štátu nepodliehajú takejto zrážke dane pri zdroji, pod podmienkou, že uplatnenie zrážky dane pri zdroji na finančné inštitúcie nerezidentov je odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu a nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa.
(pozri body 22, 55 a výrok)
2.        Článku 49 ES odporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej sú finančné inštitúcie nerezidenti spravidla zdaňované z príjmov z úrokov prijatých v dotknutom členskom štáte bez toho, aby im bola poskytnutá možnosť odpočítať si prevádzkové náklady priamo spojené s predmetnou činnosťou, hoci takáto možnosť je priznaná finančným inštitúciám rezidentom.
Pokiaľ ide o zohľadnenie prevádzkových nákladov priamo súvisiacich s vykonávanou činnosťou, poskytovatelia rezidenti a poskytovatelia nerezidenti sa nachádzajú v porovnateľnej situácii. Článku 49 ES odporuje vnútroštátna daňová právna úprava, ktorá ako všeobecné pravidlo zohľadňuje pri zdaňovaní nerezidentov hrubé príjmy bez odpočítania prevádzkových nákladov, hoci u rezidentov sa zdaňujú čisté príjmy po odpočítaní týchto nákladov. V tomto rámci sa nestanovil žiadny rozdiel medzi rozličnými kategóriami poskytovania služieb, keďže článok 49 ES v spojení s článkom 50 ES sa týka bez rozdielu všetkých kategórií poskytovania služieb vymenovaných v tomto poslednom uvedenom ustanovení, bez ohľadu na prípadnú nemožnosť služieb bankovníctva stanoviť akékoľvek charakteristické spojenie medzi znášanými nákladmi a príjmami z prijatých úrokov. Preto s poskytovaním služieb uskutočnených finančnými inštitúciami nemožno vzhľadom na zásadu slobodného poskytovania služieb uvedenú v článku 49 ES zaobchádzať inak než s poskytovaním služieb v iných oblastiach činnosti. V tomto kontexte nemá význam prípadná okolnosť, že na finančné inštitúcie nerezidentov sa uplatňuje sadzba zdanenia, ktorá je výhodnejšia, než je sadzba uplatňovaná na finančné inštitúcie rezidentov. Znevýhodňujúce daňové zaobchádzanie odporujúce základnej slobode totiž nemožno považovať za zlučiteľné s právom Európskej únie z dôvodu prípadnej existencie iných daňových výhod.
Okrem toho také obmedzenie nemôže odôvodňovať ani cieľ zachovania rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi, ani vôľa zamedziť dvojitému odpočítavaniu prevádzkových nákladov alebo potreba zabezpečiť účinnosť vymáhania dane.
V tomto rámci prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby na základe svojho vnútroštátneho práva posúdil, aké prevádzkové náklady možno považovať za priamo spojené s predmetnou činnosťou. Uvedenému súdu tiež prislúcha, aby určil, aký zlomok všeobecných nákladov možno považovať za priamo spojený s touto činnosťou. V tejto súvislosti treba dodať, že pokiaľ vnútroštátna právna úprava neumožňuje finančným inštitúciám rezidentom uplatniť pre výpočet vzniknutých nákladov financovania priemerné úrokové sadzby uplatňované v rámci medzibankového financovania, ktoré nezodpovedajú skutočne znášaným nákladom financovania, tento súd nemôže zohľadniť tieto sadzby.
(pozri body 23, 24, 26, 27, 31, 32, 37, 38, 40, 52 – 55 a výrok)