NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
José MARTÍN y PÉREZ DE NANCLARES
prednesené 3. decembra 2025(1)
Vec T‑643/24
Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Credidam)
proti
Cristian General Serv SRL
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – Daň z pridanej hodnoty (DPH) – Článok 2 ods. 1 písm. c), článok 24 ods. 1 a článok 25 smernice 2006/112/ES – Pojem ‚poskytovanie služieb za protihodnotu‘ – Kolektívna správa autorských práv – Odmena za verejný prenos chránených hudobných diel – Príplatok uplatňovaný v prípade neexistencie licencie – Článok 73 smernice 2006/112 – Základ dane – Pojem ‚protihodnota‘ “
I.      Úvod
1.        Spravodlivá predajná cena je výsledkom spoločného odhadu ľudí, ako zvykol učiť Francisco de Vitoria v Salamanke(2). Nevylučujem, že táto myšlienka z oblasti ekonomickej filozofie mohla inšpirovať Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko), keď sa rozhodol obrátiť sa na Súdny dvor s cieľom určiť konečný základ dane z pridanej hodnoty (DPH) vzhľadom na pravidlo, ktoré vedie k trojnásobnému zvýšeniu ceny služby.
2.        Konkrétne prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania otvára dve otázky týkajúce sa výkladu smernice 2006/112/ES(3), ktoré patria do už ustálenej judikatúry.
3.        Na jednej strane prináleží overiť existenciu „poskytovania služieb za protihodnotu“, teda v podstate vzájomnej výmeny plnení, ak používateľ, ktorý uskutočnil verejný prenos chránených hudobných diel bez toho, aby predtým získal licenciu, je ex lege povinný zaplatiť odmenu za tento prenos. Naša odpoveď určí, či sa úvahy uvedené v rozsudku z 21. januára 2021, UCMR – ADA (C‑501/19, ďalej len „rozsudok UCMR“, EU:C:2021:50), z ktorého vyplýva, že poskytovanie licencií povoľujúcich takéto prenosy za úhradu odmeny skutočne predstavuje transakciu podliehajúcu DPH, v prípade neexistencie licencie uplatňujú mutatis mutandis.
4.        Na druhej strane nám prejednávaná vec ponúka príležitosť spresniť hranice pojmu „protihodnota“ v prípade, keď má časť odmeny povahu sankcie alebo náhrady škody. Používateľ, ktorý nezískal licenciu, je totiž povinný zaplatiť trojnásobok základnej sumy odmeny. Za predpokladu, že skutočne ide o „poskytovanie služieb za protihodnotu“, bude potrebné určiť, či je DPH splatná za zvýšenú sumu alebo len za základnú sumu tejto odmeny. V tejto súvislosti navrhnem preskúmať kritériá umožňujúce určiť, či je súvislosť medzi príplatkom a poskytnutou službou dostatočne priama na to, aby bolo možné dospieť k záveru o synalagmatickom vzťahu.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
5.        Podľa článku 2 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112 podlieha DPH „poskytovanie služieb za protihodnotu na území členského štátu zdaniteľnou osobou, ktorá koná ako taká“.
6.        Podľa článku 24 ods. 1 tejto smernice „‚poskytovaním služieb‘ je každá transakcia, ktorá nie je dodaním tovaru“.
7.        Článok 25 tejto smernice stanovuje:
„Poskytovanie služieb môže okrem iného pozostávať z jednej z týchto transakcií:
a)      prevod nehmotného majetku…;
b)      záväzok… strpieť konanie alebo stav;
c)      vykonávanie služieb…na základe zákona.“
8.        Článok 73 tej istej smernice stanovuje, že „v prípade…poskytovania služieb, ktoré nie sú uvedené v článkoch 74 až 77, zahŕňa základ dane všetko, čo tvorí protihodnotu, ktorú získal alebo má získať… za tieto transakcie od odberateľa…“
B.      Rumunské právo
9.        Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (zákon č. 227/2015 o Daňovom zákonníku) z 8. septembra 2015 (Monitorul Oficial al României, časť I, č. 688 z 10. septembra 2015), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, obsahuje vo svojich článkoch 268 a 271 ustanovenia, ktorými sa preberá článok 2 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112, ako aj články 24 a 25 tejto smernice.
10.      Podľa článku 286 ods. 4 písm. b) tohto zákona „základ dane nezahŕňa… pokuty a akékoľvek iné sumy požadované za porušenie… zmluvných povinností, ak sú vyberané nad rámec dohodnutých cien a/alebo sadzieb“.
11.      Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (zákon č. 8/1996 o autorskom práve a súvisiacich právach, ďalej len „zákon č. 8/1996“) zo 14. marca 1996 (Monitorul Oficial al României, časť I, č. 60 z 26. marca 1996), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, vo svojich článkoch 98 a 121 určuje určité práva a povinnosti nositeľov autorských práv alebo s nimi súvisiacich práv. Z toho najmä vyplýva, že títo nositelia práv majú výlučné právo zakázať vysielanie alebo verejný prenos ich diela, pokiaľ toto vysielanie už nebolo zachytené alebo vysielané.
12.      Tieto ustanovenia okrem toho stanovujú odmenu za používanie chránených diel, ktorú vyberá organizácia kolektívnej správy autorských práv, ako aj podmienky umožňujúce stanoviť metodiku uplatniteľnú na určenie výšky tejto odmeny.
13.      V tomto prípade je to práve rozhodnutie Oficiul Român pentru Drepturile de Autor (Rumunský úrad pre autorské práva) č. 120/2016, uverejnené v Monitorul Oficial al României, kde sa stanovuje uplatniteľná metodika. Z toho vyplýva, že výška odmeny zohľadňuje také kritériá, akými sú plocha priestoru, v ktorom sa uskutočňuje verejný prenos, počet izieb ubytovacej jednotky, jej umiestnenie a typ priestoru.
14.      Táto suma sa musí zaplatiť dotknutej organizácii kolektívnej správy autorských práv na základe nevýhradnej licencie na používanie chránených diel. Podľa bodu 3.12 tejto metodiky, ak sa na takéto použitie nevzťahuje licencia, dlžná suma sa strojnásobí.
III. Skutkové okolnosti a návrh na začatie prejudiciálneho konania
15.      V spore vo veci samej proti sebe stoja Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Rumunské centrum správy práv výkonných umelcov, ďalej len „Credidam“), ktoré je organizáciou kolektívnej správy autorských práv, a Cristian General Serv SRL, spoločnosť so sídlom v Rumunsku, vo veci odmeny, ktorú má zaplatiť Cristian General Serv SRL za vysielanie chránených hudobných diel.
16.      Uvedená spoločnosť vysielala takéto diela v ubytovacom zariadení bez toho, aby jej Credidam vopred udelilo potrebnú licenciu. Podľa rumunskej právnej úpravy by sa v tomto prípade mala výška odmeny strojnásobiť.
17.      Vnútroštátny súd, na ktorý bolo podané odvolanie, uvádza, že Credidam požiadalo o zahrnutie DPH do uplatňovaných súm, zatiaľ čo podľa žalovanej vo veci samej táto daň nie je splatná.(4)
18.      Vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora(5) sa vnútroštátny súd domnieva, že je potrebné overiť, či nositelia autorských práv uskutočňujú plnenie, ktoré sa má kvalifikovať ako „poskytovanie služieb za protihodnotu“ podliehajúce DPH, ak osoba uskutočňuje verejný prenos chránených diel bez toho, aby od Credidam získala potrebnú licenciu. V prípade potreby treba na účely výpočtu splatnej DPH určiť, či protihodnota za túto službu zahŕňa len základnú sumu odmeny alebo či sa má DPH vypočítať z trojnásobku sumy, ktorá by bola splatná v prípade neexistencie licencie.
19.      Za týchto podmienok Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť) rozhodol prerušiť konanie a položiť v rámci konania upraveného v článku 267 ZFEÚ tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Majú sa ustanovenia článku 2 ods. 1 písm. c), článku 24 ods. 1 a článku 25 písm. a) smernice [2006/112] vykladať v tom zmysle, že v prípade, že používateľ verejne vykonáva chránené diela bez príslušnej licencie, nositelia súvisiacich práv vykonávajú poskytovanie služieb za protihodnotu?
2.      Závisí odpoveď na prvú otázku od skutočnosti, že nositeľ takéhoto súvisiaceho práva nemá podľa vnútroštátneho práva možnosť namietať proti použitiu diela, ale má len nárok na spravodlivú jednotnú odmenu, alebo [závisí] od spôsobu výpočtu použitého na určenie dlhovaných súm?“
IV.    Konanie na Súdnom dvore a Všeobecnom súde
20.      Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol do kancelárie Súdneho dvora doručený 22. novembra 2024. Podľa článku 50b Štatútu Súdneho dvora Európskej únie bol tento návrh postúpený Všeobecnému súdu, ktorý rozhodol o prerokovaní veci bez nariadenia pojednávania.
21.      Písomné pripomienky predložili Credidam, rumunská vláda a Európska komisia.
V.      Právne posúdenie
A.      Úvodné pripomienky
22.      Osobitosť prejednávanej veci spočíva v tom, že otázky vnútroštátneho súdu sa týkajú problematiky, ktorá priamo nadväzuje na problematiku, ktorou sa zaoberal rozsudok UCMR(6).
23.      Vec, v ktorej bol vydaný tento rozsudok – ktorý bol vydaný na základe návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší a kasačný súd, Rumunsko) – sa v zásade týka tej istej vnútroštátnej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, a to zákona č. 8/1996. Okrem toho položené otázky vyžadovali výklad rovnakých ustanovení smernice 2006/112, a to najmä jej článku 2 ods. 1 písm. c), z ktorého v podstate vyplýva, že „poskytovanie služieb za protihodnotu“ musí podliehať DPH.
24.      Otázky položené v prejednávanej veci je teda potrebné preskúmať z hľadiska tohto rozsudku.
25.      V tejto súvislosti sa domnievam, že znenie návrhu na začatie prejudiciálneho konania umožňuje spresniť jeho presný rozsah. Na jednej strane sa vnútroštátny súd pýta, či v prejednávanej veci nositelia autorských práv, zastúpení organizáciou kolektívnej správy, uskutočnili „poskytovanie služieb“ a či sa prípadne treba domnievať, že k tomuto poskytovaniu došlo „za protihodnotu“, najmä vzhľadom na podmienky stanovené rumunskou právnou úpravou na určenie odmeny, ktorú majú zaplatiť používatelia. Na druhej strane, v prípade kladnej odpovede, tento súd žiada, aby bola osobitne preskúmaná „odplatná“ povaha tohto plnenia s cieľom určiť, či sa má DPH vypočítať zo základnej sumy odmeny alebo z jej trojnásobku.
26.      Preto navrhujem, aby Súdny dvor preformuloval otázky takto: prvá otázka sa týka toho, či sa článok 2 ods. 1 písm. c), článok 24 ods. 1 a článok 25 písm. b) a c) smernice 2006/112 majú vykladať v tom zmysle, že regulačná povinnosť strpieť ako protihodnotu za odmenu verejný prenos chránených diel zo strany používateľa, ktorý predtým nezískal licenciu vyžadovanú na tento účel, sa má kvalifikovať ako „poskytovanie služieb za protihodnotu“, cieľom druhej časti je určiť, či sa má článok 2 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112 v spojení s článkom 73 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že odmenu, ktorá je splatná za verejný prenos chránených diel a ktorá je zložená zo základnej odmeny a z príplatku uplatneného v prípade nenadobudnutia licencie pred týmto prenosom, možno kvalifikovať ako „protihodnotu“.
27.      Na účely týchto návrhov najprv preskúmam existenciu poskytovania služieb, ako aj jeho odplatnú povahu (časť B) a následne osobitnú problematiku výšky tejto odmeny (časť C).
B.      O existencii „poskytovania služieb za protihodnotu“
28.      Z rozsudku UCMR vyplýva, že súhlas s verejným prenosom chránených diel prostredníctvom udelenia licencie za odplatu predstavuje „poskytovanie služieb za protihodnotu“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112(7).
29.      Naproti tomu odôvodnenie tohto rozsudku neobsahuje samostatné preskúmanie otázky, či z hľadiska definície a demonštratívnych príkladov uvedených v článkoch 24 a 25 smernice 2006/122 treba túto činnosť kvalifikovať ako „poskytovanie služieb“. Súdny dvor sa totiž sústredil na výklad pojmu „za protihodnotu“ tým, že preskúmal peňažné povinnosti používateľov, ktorí vykonávali prenos chránených diel na verejnosti.
30.      Rozsudok UCMR konkrétne pripomína, že poskytovanie služieb sa uskutočňuje za protihodnotu, ak v rámci právneho vzťahu poskytovateľ dostane odmenu, ktorá je skutočnou protihodnotou za poskytnutú službu, čo je prípad, ak existuje priama súvislosť medzi touto odmenou a touto individualizovateľnou službou. Predmetná rumunská právna úprava vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, spĺňala tieto kritériá, keďže stanovovala synalagmatický vzťah medzi nositeľmi autorských práv zastúpenými organizáciou kolektívnej správy autorských práv a používateľmi chránených diel. Licencie poskytnuté touto organizáciou na základe zákonnej povinnosti totiž umožňovali verejný prenos týchto diel za odmenu.(8)
31.      Vnútroštátny súd sa pýta, či úvahy uvedené v rozsudku UCMR možno uplatniť na prejednávanú vec, keďže žalovaná vo veci samej nepožiadala o licenciu pred uskutočnením verejného prenosu chránených diel.
32.      Navrhujem preskúmať túto otázku v dvoch krokoch. Najprv sa budem zaoberať výkladom pojmu „poskytovanie služieb“ (časť 1) a potom výkladom kritéria odplatnej povahy takýchto služieb (časť 2).
1.      Pojem „poskytovanie služieb“
33.      Pokiaľ ide o otázku, či v prejednávanej veci došlo k „poskytovaniu služieb“, s výhradou overení, ktoré prislúchajú vnútroštátnemu súdu, uvádzam, že zákon č. 8/1996 na jednej strane stanovuje, že v prípade neexistencie licencie musia nositelia práv strpieť verejný prenos chránených diel, a na druhej strane, že používateľ je ako protihodnotu povinný platiť odmenu v určitej výške.(9) Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania tak rumunská právna úprava stanovuje vzájomný vzťah medzi právom používateľov na prenos a ich povinnosťou za výkon tohto práva zaplatiť.
34.      Podľa môjho názoru túto zákonnú povinnosť strpieť určité konanie, stanovenú vnútroštátnym právom, možno ľahko prirovnať k povinnému udeľovaniu licencií uvedenému v rozsudku UCMR. Prinajmenšom zodpovedá dvom z troch transakcií, ktoré článok 25 smernice 2006/112 napríklad uvádza ako poskytovanie služieb.(10) Ide o transakcie uvedené v písm. b) a c) tohto článku, a to záväzok strpieť konanie a vykonávanie služieb na základe zákona.
35.      Všeobecnejšie, kvalifikácia konania, ktoré umožňuje výkon práva na verejný prenos chránených diel, ako „poskytovanie služieb“, je podporená skutočnosťou, že DPH „má charakter všeobecnej spotrebnej dane“, ktorej cieľom je „zdaniť finančné náklady vynaložené na získanie spotrebného tovaru…, t. j. spotrebovateľného úžitku, či už je to hmotný predmet ako v prípade dodania tovaru, alebo nehmotný úžitok ako v prípade poskytovania služieb“(11).
2.      Odplatná povaha plnenia
36.      Okrem toho sa domnievam, že poskytovanie služieb, ktoré som práve identifikoval, sa uskutočňuje za protihodnotu. V tejto súvislosti stačí konštatovať, že rumunská právna úprava stanovuje priamu súvislosť medzi poskytnutím tohto plnenia a zaplatením odmeny. Táto právna úprava tak vytvára právny vzťah, v rámci ktorého dôjde k výmene vzájomných plnení.(12) Neexistencia zmluvného vzťahu medzi nositeľmi autorských práv a používateľmi nie je v tomto ohľade relevantná. Podľa judikatúry totiž právny vzťah medzi poskytovateľom služby a príjemcom môže mať verejnú povahu zriadenú zákonom, čo navyše vyjadruje článok 25 písm. c) smernice 2006/112. Právnou povahou tohto vzťahu teda nie je dotknutá existencia priamej súvislosti medzi uskutočneným poskytnutím služieb a prijatou protihodnotou.(13)
37.      Vzhľadom na judikatúru sa mi z rovnakých dôvodov v podstate nezdajú byť rozhodujúce otázky vnútroštátneho súdu týkajúce sa regulačných postupov umožňujúcich na základe vopred stanovených kritérií stanoviť výšku splatnej odmeny.(14)
38.      Chcel by som dodať, že judikatúra potvrdzuje, že prípadná nezákonná povaha verejného prenosu uskutočneného v prejednávanej veci nie je rozhodujúca ani pre posúdenie existencie odplatného poskytovania služieb. Zásada daňovej neutrality totiž bráni zovšeobecňujúcemu rozlišovaniu medzi protiprávnymi a zákonnými transakciami, čo znamená, že kritérium týkajúce sa existencie právneho vzťahu treba chápať široko, čo zahŕňa štatutárne vzťahy.(15)
39.      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa domnievam, že článok 2 ods. 1 písm. c), článok 24 ods. 1 a článok 25 písm. b) a c) smernice 2006/112 sa majú vykladať v tom zmysle, že regulačná povinnosť strpieť ako protihodnotu za odmenu verejný prenos chránených diel zo strany používateľa, ktorý predtým nezískal licenciu vyžadovanú na tento účel, sa má kvalifikovať ako „poskytovanie služieb za protihodnotu“.
C.      O existencii „priamej súvislosti“ medzi službou a nadmerným príplatkom uplatňovaným na základnú sumu odmeny
40.      Teraz preskúmam otázku, či „protihodnota“ za službu, o ktorú ide vo veci samej, zahŕňa len základnú výšku odmeny, ktorú majú zaplatiť používatelia chránených diel, alebo či sa má DPH určiť v závislosti od sumy zvýšenej odmeny.
41.      Predtým, ako sa budem zaoberať touto problematikou, pripomínam, že vzhľadom na body 36 až 38 vyššie považujem za nesporné, že základnú sumu odmeny treba kvalifikovať ako „protihodnotu“. Je preto potrebné overiť, či sa tento pojem môže uplatniť aj na sumu, ktorá presahuje túto výšku a ktorá by bola splatná navyše v prípade, ak používateľ nenadobudol licenciu pred verejným prenosom chránených diel. V dôsledku toho sa vo svojom posúdení zameriam na kvalifikáciu tohto príplatku z hľadiska DPH.
42.      Podľa môjho názoru je rozhodujúcim faktorom pre túto kvalifikáciu požiadavka existencie „priamej súvislosti“ medzi poskytnutou službou a prijatou protihodnotou, uvedená v bode 30 vyššie. Hranice tejto požiadavky sú predmetom rozsiahlej judikatúry, ako aj kazuistiky.(16) Domnievam sa však, že je možné vyvodiť niekoľko všeobecnejších kritérií, ktoré umožnia Všeobecnému súdu, alebo skôr vnútroštátnemu súdu,(17) určiť, či je v prejednávanej veci príplatok dostatočne priamo spojený s poskytovaním predmetnej služby.
43.      Vzhľadom na tieto úvahy budem ďalej analyzovať relevantnosť kritérií týkajúcich sa skutočného poskytovania služby (časť 1), výšky vyberanej odmeny (časť 2) a dôvodu a cieľov platieb (časť 3).
1.      Skutočné poskytovanie služby
44.      Domnievam sa, že judikatúra relevantná v tejto oblasti umožňuje rozlíšiť dva prípady.
45.      Na jednej strane ide o prípad platieb, ktoré sa uskutočňujú nezávisle od poskytnutia služby, takže chýba zdaniteľné plnenie. Príkladom je náhrada za oneskorenú platbu.(18) To isté platí pre poľnohospodársku pomoc vyplatenú na zníženie produkcie, ktorá bola preskúmaná v rozsudkoch z 29. februára 1996, Mohr (C‑215/94, EU:C:1996:72, body 21 a 22), a z 18. decembra 1997, Landboden‑Agrardienste (C‑384/95, EU:C:1997:627, body 23 a 24), pokiaľ neexistuje spotrebovateľný úžitok. Prikláňam sa k názoru, že do tejto kategórie môže patriť aj výber dane za ubytovanie obcou za predpokladu, že takáto daň nefinancuje individualizovateľnú službu, ale vo všeobecnosti prispieva k fungovaniu obce.(19)
46.      Na druhej strane, ako je to v prejednávanej veci, ak bol určitej osobe(20) skutočne poskytnutý spotrebovateľný úžitok,(21) je vo všeobecnosti dostatočne jasné, že platby vykonané prima facie za túto výhodu treba kvalifikovať ako „protihodnotu“. Existuje však mnoho situácií, v ktorých toto určenie nie je vôbec jasné. Neistota v súvislosti s identifikáciou „priamej súvislosti“ medzi poskytovanou službou a platbami, ktoré prijal poskytovateľ, je často výsledkom vnútroštátneho právneho rámca, ktorý formuluje vzťah medzi zmluvnými stranami a ktorý neumožňuje vždy jednoznačne určiť dôvod a účel týchto platieb.(22)
47.      Práve v takýchto šedých zónach sa nachádza judikatúra týkajúca sa pojmu „protihodnota“, ktorú doteraz rozvinul Súdny dvor(23) najmä v rozsudkoch z 18. júla 2007, Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (C‑277/05, EU:C:2007:440), a z 20. januára 2022, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37), ktoré sa mi zdajú byť osobitne relevantné pre analýzu prejednávanej veci. V prvom rozsudku bola záloha zaplatená zákazníkom hotela, ktorý zrušil svoj pobyt, kvalifikovaná ako „nezdaniteľné paušálne odškodnenie“. V druhom z nich bolo rozhodnuté, že „kontrolné poplatky“ za nedovolené parkovanie na parkovisku predstavujú protihodnotu za poskytnutie služieb.
48.      Podľa môjho názoru táto judikatúra môže naznačovať, že skutočnosť, že platba – ktorá, ako je to v prejednávanej veci, má čiastočne povahu náhrady škody – patrí do kontextu poskytovania služieb, je silným nepriamym dôkazom na to, aby sa táto platba považovala za „protihodnotu“. Platí to o to viac, že, ako som pripomenul v bode 38 vyššie, kritérium týkajúce sa existencie právneho vzťahu, ktoré znamená výmenu vzájomných plnení, treba chápať široko.
49.      V prejednávanej veci je teda potrebné určiť, či napriek poskytnutiu služby časť získanej odmeny, konkrétne príplatok, nemožno kvalifikovať ako „protihodnotu“. Tak by to bolo v prípade, ak by mal byť kvalifikovaný ako „náhrada, ktorá nemá priamu súvislosť s uvedenou službou“.
2.      Výška prijatej odmeny
50.      Pokiaľ ide o výšku platby, o ktorú ide vo veci samej, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd pripisuje určitý význam skutočnosti, že príplatok významne presahuje základnú odmenu. Zdá sa teda, že na účely určenia existencie protihodnoty sa pýta na relevantnosť výšky ceny, ktorá má byť zaplatená.
51.      Na zodpovedanie týchto otázok považujem za užitočné pripomenúť, že pojem „protihodnota“ použitý v článku 73 smernice 2006/112 na účely určenia základu dane je rozhodujúci aj pre otázku, či služba bola poskytnutá „za protihodnotu“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) tejto smernice. V prípade neexistencie protihodnoty totiž neexistuje základ dane a systém DPH sa neuplatňuje.(24)
52.      Táto „protihodnota“ predstavuje subjektívnu hodnotu, t. j. skutočne získanú hodnotu, a nie hodnotu stanovenú na základe objektívnych kritérií. Za týchto podmienok, ako v podstate uviedol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer(25), jej výška nie je relevantná. Okolnosť, že je rovnaká, nižšia alebo vyššia než náklady vynaložené poskytovateľom, nemôže ovplyvniť priamu súvislosť medzi poskytnutím služieb a prijatou protihodnotou.(26)
53.      Je pravda, že do určitej miery môže byť potrebné zohľadniť sumu, ktorú dostane poskytovateľ služby. Je to tak najmä v prípade, keď je odmena taká nízka, že pokrýva len malú časť vynaložených nákladov. Judikatúra rozvinutá v dôsledku vodného hospodárstva, najmä rozsudky z 30. marca 2023, Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279), a z toho istého dňa Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280), však podľa môjho názoru ukazuje, že toto posúdenie dostatočnosti odmeny nie je súčasťou preskúmania existencie protihodnoty, ako to možno vyvodiť zo znenia prvého návrhu druhej vety bodu 49 v rozsudku z 2. júna 2016, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392)(27). Domnievam sa totiž, že výška platieb prijatých poskytovateľom služieb je v skutočnosti len jedným z faktorov relevantných na posúdenie existencie ekonomickej činnosti.(28)
54.      Zdá sa mi, že tieto úvahy sú nepriamym dôkazom toho, že v prejednávanej veci nie je potrebné rozlišovať medzi príplatkom a základnou sumou predmetnej odmeny, keďže suma oboch je skutočne splatná organizácii kolektívnej správy autorských práv. V každom prípade vysoká suma príplatku nie je relevantná pre odpoveď na otázku, či je tento príplatok súčasťou získanej protihodnoty.
3.      Dôvod a cieľ platieb
55.      Druhá veta bodu 49 rozsudku z 2. júna 2016, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392), je zaujímavá aj z iného dôvodu, keďže jeho druhý návrh(29) naznačuje, že môžu existovať „faktory“, ktoré by pri ich zohľadnení pri určovaní výšky odmeny za službu mohli spochybniť priamu súvislosť medzi nimi. Prikláňam sa k názoru, že túto formuláciu možno chápať ako odkaz na ciele platieb, ktoré má príjemca služby zaplatiť, tak ako ich možno vyvodiť z vnútroštátneho právneho rámca, do ktorého patria.
56.      V tejto súvislosti musím hneď na úvod pripomenúť, že nie je dôležité, či vnútroštátne právo kvalifikuje sumy, ktoré sa majú zaplatiť poskytovateľovi služby, ako odmenu, náhradu alebo pokutu. Posúdenie otázky, či k zaplateniu dochádza za poskytnutie služieb, je otázkou práva Únie.(30)
57.      Právny dôvod alebo skôr právny základ platieb je skutočne prvkom, ktorý je naopak potrebné zohľadniť pri určovaní existencie protihodnoty.(31) To isté platí aj pre sledovaný cieľ, hoci podľa môjho názoru je tento cieľ len doplňujúcim dôkazom, ktorý sám osebe nemôže byť rozhodujúci. Na účely posúdenia týchto dvoch skutočností je okrem toho potrebné zohľadniť ekonomickú realitu transakcií.(32)
58.      Cieľ platieb mal významné miesto v odôvodnení Súdneho dvora vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Tolsma(33), z ktorého vyplýva, že príspevky, ktoré okoloidúci dobrovoľne dávajú hudobníkovi hrajúcemu na ulici, nepredstavujú protihodnotu za službu. Tento cieľ však nebol sám osebe rozhodujúci, čo potvrdzuje bod 17 tohto rozsudku, ktorý zdôrazňuje neexistenciu právneho vzťahu medzi týmto hudobníkom a jeho publikom.(34)
59.      Podľa môjho názoru platí toto konštatovanie aj vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains(35). Z tohto rozsudku totiž vyplýva, že podľa vnútroštátneho práva uplatniteľného vo veci samej záloha nebola neoddeliteľnou súčasťou zmluvy o ubytovaní uzavretej medzi zákazníkom a prevádzkovateľom hotelového zariadenia. Zákazník bol povinný rezervovať pobyt bez ohľadu na jeho vyplatenie, čo potvrdilo, že záloha nebola protihodnotou za službu, ale paušálnou náhradou.(36)
60.      Ďalším príkladom rovnakého druhu je vec, v ktorej bol vydaný rozsudok MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia(37), v ktorom išlo o ustanovenie zmluvy na dobu určitú, ktoré v prípade predčasného ukončenia zmluvy stanovovalo okamžitú splatnosť zostávajúceho mesačného predplatného. Jeho cieľ, ktorým bolo odradiť zákazníka od nedodržania minimálnej doby viazanosti, nemohol ovplyvniť právny dôvod platieb z tohto titulu. Tieto odmeny totiž predstavovali minimálnu zmluvnú odmenu, ktorú treba kvalifikovať ako „protihodnotu“.(38)
61.      Napokon vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Apcoa Parking Danmark(39), nebolo uloženie „kontrolného poplatku“ užívateľovi parkoviska možné bez poskytnutia parkovacieho miesta. Súdny dvor okrem toho zdôraznil, že riadne fungovanie parkoviska si skutočne vyžaduje kontrolu neoprávneného parkovania a že užívateľ, ktorý parkuje svoje vozidlo v rozpore s obvyklými podmienkami využívania, sa zaväzuje tieto poplatky zaplatiť. Tieto poplatky zohľadňujú vyššie prevádzkové náklady, ktoré vznikli v dôsledku tohto správania.(40)
62.      Prikláňam sa k názoru, že v tomto prípade sa nachádzame v situácii, ktorá nie je porovnateľná so situáciou vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains(41), ale so situáciou vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Apcoa Parking Danmark(42). Podľa môjho výkladu návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž uplatňovaný príplatok vyplýva jednoducho zo zmeny spôsobu výpočtu odmeny, ktorá sa platí za verejný prenos chránených diel, na základe zákonných podmienok, ktoré boli oznámené používateľom. V prípade potreby treba vychádzať z toho, že v prípadoch, keď licencia nebola získaná pred prenosom, je príplatok neoddeliteľnou súčasťou tejto odmeny.
63.      Ďalším nepriamym dôkazom v tomto zmysle by mohla byť okolnosť, že z hľadiska ekonomickej reality sa zdá, že príplatok zohľadňuje vyššie náklady, ktoré musí znášať organizácia kolektívnej správy autorských práv z dôvodu porušenia právnej povinnosti používateľov zaobstarať si požadované licencie na jednej strane a s cieľom dbať na dodržiavanie tejto povinnosti na druhej strane.(43)
64.      V konečnom dôsledku prináleží vnútroštátnemu súdu preskúmať skutočnosti, ktoré by mohli potvrdiť existenciu „priamej súvislosti“ medzi poskytnutou službou a získanou „protihodnotou“, vrátane príplatku, o ktorý ide vo veci samej. Je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť vnútroštátne právo a právny a hospodársky kontext, do ktorého patrí transakcia medzi organizáciou kolektívnej správy autorských práv a používateľom, ktorý pristúpil k prenosu chránených diel bez toho, aby predtým získal potrebnú licenciu.(44)
65.      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa domnievam, že článok 2 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112 v spojení s článkom 73 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že odmenu, ktorá je splatná za verejný prenos chránených diel a ktorá sa skladá zo základnej odmeny a príplatku, ktorý sa uplatňuje v prípade nenadobudnutia licencie pred týmto prenosom, možno kvalifikovať ako „protihodnotu“, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, najmä vzhľadom na zákonný dôvod a ciele tejto odmeny.
VI.    Návrh
66.      Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na otázky, ktoré položil Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko), takto:
1.      Článok 2 ods. 1 písm. c), článok 24 ods. 1 a článok 25 písm. b) a c) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
regulačná povinnosť strpieť ako protihodnotu za odmenu verejný prenos chránených diel zo strany používateľa, ktorý predtým nezískal licenciu vyžadovanú na tento účel, sa má kvalifikovať ako „poskytovanie služieb za protihodnotu“.
2.      Článok 2 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112 v spojení s článkom 73 tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
odmenu, ktorá je splatná za verejný prenos chránených diel a ktorá sa skladá zo základnej odmeny a príplatku, ktorý sa uplatňuje v prípade nenadobudnutia licencie pred týmto prenosom, možno kvalifikovať ako „protihodnotu“, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, najmä s ohľadom na zákonný dôvod a ciele tejto odmeny.
José Martín y Pérez de Nanclares
Návrhy boli prednesené na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 3. decembra 2025.
Podpisy
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Pozri úvahy v De Iustitia týkajúce sa „predaja“ (otázka 77), ktoré sú uvedené v BELTRÁN DE HEREDIA, V.: Francisco de Vitoria. Comentarios a la Secunda secundae de Santo Tomás. Vol. I – VI, Salamanka: Biblioteca de Teólogos Españoles, 1932 až 1952. Myslenie ekonomickej filozofie Francisca de Vitoria sa formovalo počas akademických prednášok v rokoch 1527 až 1528 a 1535 až 1536 na univerzite v Salamanke. Hoci sám nezverejnil žiadne zo svojich prednášok, jeho rozsiahlu právnu náuku bolo možné reprodukovať na základe poznámok jeho žiakov, ktoré zostavil Beltrán de Heredia. Pozri v tejto súvislosti od rovnakého autora:  Hacia un Inventario analítico de manuscritos teológicos de la Escuela Salmantina, siglos XV‑XVII, conservados en España y en el extranjero. In: Revista Española de Teología, 1943, s. 59 až 88.
3      Smernica Rady z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, 2006, s. 1).
4      Chcem poukázať na to, že Credidam sa vo svojich písomných pripomienkach predložených Všeobecnému súdu domnieva, že DPH nie je splatná.
5      Pozri najmä rozsudok UCMR, body 34 a 35.
6      Pozri, na účel úvodného oboznámenia sa s týmto rozsudkom, SIMON, D.: Fiscalité – Gestion collective des droits d’auteur. In: Revue Europe, 2021, č. 3, komentár č. 101, a na podrobnejšiu analýzu pozri FINKEN, B.: Nutzung von Urheberrechten unter Einschaltung einer Verwertungsgesellschaft als Dienstleistungskommission. Anmerkungen zu EuGH v. 21.1.2021 – C‑501/19, UCMR‑ADA. In: Mehrwertsteuerrecht, 2024, no 10, s. 414 až 417, ako aj všeobecnejšie ALIAGA AGULLO, E.: Impuesto sobre el Valor Añadido y derecho de participación de los creadores visuales („Droit de Suite“). In: Revista española de derecho financiero, 2023, č. 199, s. 37 až 77.
7      Rozsudok UCMR, body 30 až 37 a 39.
8      Rozsudok UCMR, body 30 až 37 a 39.
9      Spôsob výpočtu tejto odmeny a skutočnosť, že jej výška sa v prípade neexistencie licencie strojnásobí, budú predmetom kapitoly B. 2. a C nižšie.
10      Pokiaľ ide o článok 25 smernice 2006/112, pozri rozsudok zo 4. júla 2024, Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, bod 34).
11      Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, bod 39).
12      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júla 2024, Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, body 39 a 40), pokiaľ ide o právny vzťah medzi nositeľmi autorských práv a organizáciou kolektívnej správy týchto práv stanovený zákonom č. 8/1996. Pozri v tejto súvislosti aj POLLAUD‑DULIAN, F.: TVA, droit d’auteur et gestion collective, un point sur la jurisprudence de la CJUE. In: Revue trimestrielle de droit commercial, 2024, no 3, s. 642 – 647.
13      Rozsudky z 29. októbra 2015, Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, bod 39); z 2. júna 2016, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, bod 42), a z 15. apríla 2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, bod 39). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, bod 40): „DPH nie je daňou z právnych úkonov či dokonca zmluvnou daňou…“.
14      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. júna 2016, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, body 46 a 49), a z 15. apríla 2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, bod 43).
15      Rozsudok z 27. apríla 2023, Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, body 28 až 33). Pozri však rozsudok zo 14. júla 2005, British American Tobacco a Newman Shipping (C‑435/03, EU:C:2005:464, bod 42): „krádež tovarov nie je ‚dodávk[ou] tovaru za úhradu [protihodnotu – neoficiálny preklad]‘“. Pozri, čo sa týka podrobnejšej analýzy problematiky nelegálnej spotreby, BERETTA, G.: Taxable and Non‑Taxable Transactions. In: KOFLER, G. a i. (ed.): Recent Developments in Value Added Tax 2023. Viedeň: Linde, 2024, s. 113 až 162 (s. 131 až 136).
16      Pozri, pokiaľ ide o prehľad a analýzu relevantnej judikatúry v tejto súvislosti, TUMPEL, J.: Mehrwertsteuer und Schadenersatz. Neue Entwicklungen in Rechtsprechung und Praxis. In: KIRCHMAYR S., MAYR, G., HIRSCHLER, K. (eds.): Schriftenreihe zum Konzern‑ und Unternehmenssteuerrecht. Viedeň: Linde, 2023, s. 45 až 55 a s. 72 až 81.
17      Rozsudok z 29. októbra 2015, Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, bod 34).
18      Rozsudok z 1. júla 1982, BAZ Bausystem (222/81, EU:C:1982:256, bod 8). Pozri, pokiaľ však ide o zdanenie úrokov zaplatených dodávateľovi, aby dodávateľ súhlasil s odložením splatnosti, rozsudok z 27. októbra 1993, Muys’en De Winter’s Bouw‑ en Aannemingsbedrijf (C‑281/91, EU:C:1993:855, bod 18).
19      Pozri rozsudok z 13. júla 2023, Gemeinde A (C‑344/22, EU:C:2023:580, body 33 až 39), v ktorom však bola identifikovaná individualizovateľná služba, ako aj komentár k tomuto rozsudku PEZET, F.: Quand le contribuable n’en a pas pour son argent, une taxe, même affectée, n’emporte pas qualification d’une contrepartie. In: Droit fiscal, 2023, no 37, komentár č. 285.
20      Pozri bod 35 vyššie, v ktorom som pripomenul, že DPH je spotrebná daň.
21      Pozri rozsudky z 20. januára 2022, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, bod 43), a z 28. novembra 2024, rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994, bod 25).
22      Pozri v tomto zmysle LAMOUROUX, G.: Les indemnités dues en raison de la résiliation unilatérale d’un contrat d’entreprise sont‑elles soumises à la TVA? In: Revue de droit fiscal, 2025, č. 9, s. 44 až 49 a 44 až 53 (s. 44 až 51 a 44 až 52).
23      Pozri, pokiaľ ide o kvalifikáciu „protihodnoty“ (1) za cenu služby, keď sa príjemca služby vzdal jej skutočného poskytnutia predčasným ukončením zmluvy, rozsudky z 22. novembra 2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, body 50, 51, 61 a 62); z 3. júla 2019, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, body 70 až 76), a z 11. júna 2020, Vodafone Portugal (C‑43/19, EU:C:2020:465, body 33 až 40); (2) k cene nevyužitej letenky, rozsudok z 23. decembra 2015, Air France‑KLM a Hop !Brit‑Air (C‑250/14 a C‑289/14, EU:C:2015:841, body 28, 30 a 34); (3) platby v prípade neoprávneného odberu elektrickej energie, rozsudok z 27. apríla 2023, Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, body 28 až 33); (4) dotácie na starostlivosť poskytovanú obyvateľom zariadenia pre seniorov, rozsudok z 27. marca 2014, Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185, bod 32), a (5) odmena advokáta strany, ktorá nemala úspech, hoci zastupoval svojho klienta bezodplatne, rozsudok z 23. októbra 2025, Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, body 33 a 35). Naopak, pokiaľ ide o neexistenciu „protiplnenia“ (1), keď je cena získaná víťazom konských dostihov, pozri rozsudok z 10. novembra 2016, Baštová (C‑432/15, EU:C:2016:855, body 36 až 39), a (2) v prípade paušálnych dotácií na službu verejnej dopravy rozsudok z 8. mája 2025, Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Služby verejnej dopravy) (C‑615/23, EU:C:2025:320, body 23 až 30).
24      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. februára 1981, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, bod 11), a z 1. apríla 1982, Hong‑Kong Trade Development Council (89/81, EU:C:1982:121, body 10 a 11).
25      Návrhy prednesené vo veci Hotel Scandic Gåsabäck (C‑412/03, EU:C:2004:746, bod 35).
26      Ide o ustálenú judikatúru. Pozri rozsudky z 5. februára 1981, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, bod 13); z 20. januára 2022, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, bod 45), a z 1. augusta 2025, Határ Diszkont (C‑427/23, EU:C:2025:596, bod 92).
27      Tento návrh znie takto: „[Vnútroštátny súd] sa má konkrétne ubezpečiť, že odmena stanovená navrhovateľkami vo veci samej predstavuje len čiastočnú odmenu za plnenia, ktoré boli alebo majú byť poskytnuté…“.
28      Rozsudky z 30. marca 2023, Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279, body 31, 32, 38 a 40), a z toho istého dňa, Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280, body 37, 40, 46 a 49).
29      Tento návrh znie takto: „[Vnútroštátny súd] sa má konkrétne ubezpečiť, že výška [odmeny] nebola určená z dôvodu existencie ďalších možných faktorov, ktoré by prípadne mohli spochybniť priamu súvislosť medzi plneniami a ich protihodnotou.“
30      Rozsudok z 20. januára 2022, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, bod 46 a citovaná judikatúra).
31      Pozri v tomto zmysle DEBOISSY, F.: Indemnités contractuelles et TVA: suite. In: Revue trimestrielle de droit commercial, 2001, no 16, s. 807 až 808. Pozri tiež BEISER, R.: Entgelt oder Schadenersatz in der Umsatzsteuer? In: Österreichisches Recht der Wirtschaft, 2025, no 168, s. 214 až 217 (s. 217), v ktorom sa v podstate konštatuje, že Súdny dvor spája pojem „protihodnota“ v zmysle článku 73 smernice 2006/112 s vnútroštátnym občianskym právom.
32      Rozsudok z 22. novembra 2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, body 41 až 45).
33      Rozsudok z 3. marca 1994 (C‑16/93, EU:C:1994:80, body 16 až 19).
34      Pozri, pokiaľ ide o autentický výklad, rozsudok z 23. októbra 2025, Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, bod 30). Pozri tiež VON STREIT, G., STREIT, T.: Entgelt oder Schadensersatz? Oder: Die Mehrwertsteuer auf dem Weg zur Verkehrssteuer? Eine Darstellung am Beispiel von Zahlungen bei Auflösung und Nichterfüllung von Verträgen. In: UmsatzsteuerRundschau, 2020, no 4, s. 525 až 535 (s. 526), ktorí sa domnievajú, že v rozsudku Tolsma nedošlo k poskytnutiu služieb.
35      Rozsudok z 18. júla 2007 (C‑277/05, EU:C:2007:440, body 19 až 32).
36      Pozri autentický výklad tohto rozsudku v bode 24 rozsudku z 28. novembra 2024, rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994). Pozri, pokiaľ ide o otázku, či treba rozlišovať medzi zálohou a „zárukou za rezerváciu“ a kvalifikovať ju ako protihodnotu za službu, BÉDIER, J.‑L.: La somme prélevée par l’hôtelier lorsque le client n’honore pas une réservation est soumise à la TVA. In: Revue de droit fiscal, 2024, č. 45, s. 370 – 23 až 370 – 27 (s. 370 – 27).
37      Rozsudok z 22. novembra 2018 (C‑295/17, EU:C:2018:942, body 61 a 62).
38      Pozri napríklad rozsudok z 3. júla 2019, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, body 75 a 76).
39      Pozri rozsudok z 20. januára 2022 (C‑90/20, EU:C:2022:37, body 33 a 34), ako aj návrhy, ktoré v tejto veci predniesol generálny advokát Richard de la Tour (EU:C:2021:449, bod 61).
40      Pozri kritiku zo strany DODOS, P.: EuGH: Kontrollgebühren bei Verstoß gegen Parkplatz‑Nutzungsbedingungen als steuerbares Entgelt. In: Mehrwertsteuerrecht, 2022, no 6, s. 240 až 244 (s. 243 až 244).
41      Rozsudok z 18. júla 2007 (C‑277/05, EU:C:2007:440).
42      Rozsudok z 20. januára 2022 (C‑90/20, EU:C:2022:37).
43      Chcem poukázať na to, že spis, ktorý má Všeobecný súd k dispozícii, neobsahuje v tejto súvislosti žiadne informácie.
44      Pozri, pokiaľ ide o právomoc vnútroštátneho súdu vykladať vlastné právo, rozsudok z 3. júla 2019, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, bod 47), a rozsudok z 29. októbra 2015, Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, bod 34), už citovaný v bode 42 vyššie.