Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
TAMARA
ĆAPETA
prednesené
30. októbra
2025(1)
Vec C‑293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito a i.
proti
Estado português
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Supremo
Tribunal
de
Justiça
(Najvyšší
súd,
Portugalsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Zodpovednosť
členského
štátu
za
škodu
spôsobenú
jednotlivcom
porušením
práva
Únie,
ktoré
možno
pripísať
vnútroštátnemu
súdu
rozhodujúcemu v poslednom
stupni – Dostatočne
závažné
porušenie
práva
Únie – Posúdenie – Prevody
podnikov – Zachovanie
práv
zamestnancov – Smernice 77/187/EHS a 2001/23/ES – Článok 1
ods. 1 – Pojem
‚prevod
závodu‘ – Článok 267 ZFEÚ – Povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania “
I.      Úvod
1.        V rozsudku
Köbler(2) Súdny
dvor
objasnil,
že
členský
štát
môže
byť
zodpovedný
za
škodu
spôsobenú
súdnym
pochybením
svojich
vnútroštátnych
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni.
Takáto
zodpovednosť
existuje
len
vtedy,
ak
tieto
pochybenia
predstavujú
dostatočne
závažné
porušenie
práva
Únie.
Zatiaľ
nie
celkom
objasnenou
otázkou
je,
ako k závažnosti
porušenia
prispieva
to,
že
tieto
súdy
sa
neobrátili
na
Súdny
dvor s návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ.
2.        Túto
otázku
otvoril
predmetný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Supremo
Tribunal
de
Justiça
(Najvyšší
súd,
Portugalsko) v rámci
vnútroštátneho
sporu,
ktorý
sa
začal
pred
viac
ako
tromi
desaťročiami.
3.        Prejednávaná
vec
teda
poskytuje
Súdnemu
dvoru
príležitosť
objasniť,
ako
sa
vzájomne
ovplyvňuje
judikatúra v rozsudkoch
Köbler a CILFIT(3), a nadviazať
na
jeho
rozsudok
Consorzio(4).
II.    Okolnosti predchádzajúce prejednávanej veci, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
4.        Kontext
prejednávanej
veci
siaha
do
roku
1993,
kedy
bola
zrušená
portugalská
letecká
spoločnosť
Air
Atlantis,
SA
(ďalej
len
„AIA“),
ktorá
pôsobila v oblasti
nepravidelnej
leteckej
dopravy
(charterové
lety).
To
viedlo k dvom
konaniam
na
portugalských
súdoch.
Keďže
obe
konania
sú
relevantné
na
pochopenie
otázok
otvorených v prejednávanej
veci,
stručne
ich
opíšem
nižšie.
A.      Prvé konanie (týkajúce sa tvrdenia o prevode závodu)
5.        V rámci
zrušenia
spoločnosti
AIA
boli
zamestnanci
tejto
spoločnosti
predmetom
hromadného
prepúšťania.
Krátko
nato
sa
však
dozvedeli,
že
niektoré
lietadlá
spoločnosti
AIA
boli
presunuté
do
portugalskej
leteckej
spoločnosti
TAP
Air
Portugal
(ďalej
len
„TAP“),
ktorá
bola
väčšinovým
akcionárom
spoločnosti
AIA.
Spoločnosť
TAP
začala
prevádzkovať
aj
charterové
lety
na
trasách,
ktoré
predtým
prevádzkovala
AIA.
Títo
zamestnanci
sa
teda
domnievali,
že
činnosti
spoločnosti
AIA
boli
prevedené
na
TAP.
6.        V dôsledku
toho v rokoch
1993 a 1994
podali
bývalí
zamestnanci
spoločnosti
AIA
žaloby
proti
hromadnému
prepúšťaniu
na
Tribunal
do
Trabalho
de
Lisboa
(Pracovný
súd
Lisabon,
Portugalsko;
ďalej
len
„Pracovný
súd
Lisabon“).
Domáhali
sa
najmä
opätovného
prijatia
do
zamestnania v spoločnosti
TAP a vyplatenia
miezd z dôvodu,
že
došlo k prevodu
závodu.
7.        Rozhodnutie o ich
nárokoch
záviselo
okrem
iného
od
uplatnenia
smernice
77/187/EHS(5) o zachovaní
práv
zamestnancov
pri
prevodoch
podnikov,
ktorá
bola v priebehu
konania
nahradená
smernicou 2001/23/ES(6).
8.        Podľa
smerníc
77/187 a 2001/23
majú
zamestnanci v prípade
zmeny
zamestnávateľa
určité
práva.
Konkrétne
ich
pracovný
pomer
automaticky
prechádza z bývalého
na
nového
zamestnávateľa a sú
chránení
pred
prepustením
len z dôvodu
prevodu.(7)
9.        Podľa
článku 1
ods. 1
smerníc
77/187 a 2001/23
však
na
to,
aby
sa
na
nich
vzťahovala
ich
pôsobnosť,
musí
dôjsť k „prevod[u]
podnikov,
závodov
alebo
časť
podniku
alebo
závodu
na
iného
zamestnávateľa v dôsledku
právneho
prevodu
alebo
zlúčenia“.
Tento
pojem – ktorý
budem
označovať
ako
„prevod
závodu“ – je
teda
kľúčovým
bodom
prístupu k právam,
ktoré
tieto
smernice
priznávajú
zamestnancom.
Pôvodne
pojem
„prevod
závodu“
nebol v smernici 77/187
definovaný,
takže
jeho
výklad
prináležal
Súdnemu
dvoru.
Táto
smernica
bola
následne
zmenená
smernicou
98/50
tak,
aby
sa
zohľadnila
judikatúra
Súdneho
dvora.
Smernica
2001/23
kodifikovala
smernicu
77/187
bez
toho,
aby
ju
zmenila.(8)
10.      Po
podaní
žalôb
bývalých
zamestnancov
spoločnosti
AIA
trvalo
takmer
15
rokov,
kým o ich
nárokoch
rozhodol
Pracovný
súd
Lisabon.(9)      Rozsudkom
zo
6. februára
2007(10) tento
súd
konštatoval
prevod
závodu a uložil
spoločnosti
TAP
povinnosť
opätovne
zamestnať
zamestnancov a zaplatiť
im
náhradu
spôsobenej
škody,
ako
aj
ušlý
zisk.
11.      Proti
tomuto
rozsudku
boli
podané
odvolania
na
Tribunal
da
Relação
de
Lisboa
(Odvolací
súd
Lisabon,
Portugalsko;
ďalej
len
„Odvolací
súd
Lisabon“).
Rozsudkom
zo
16. januára
2008(11) tento
súd
zrušil
prvostupňový
rozsudok a zamietol
žaloby s odôvodnením,
že
nedošlo k prevodu
závodu
zo
spoločnosti
AIA
na
TAP.
12.      Zamestnanci
podali
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie
na
Supremo
Tribunal
de
Justiça
(Najvyšší
súd,
Portugalsko;
ďalej
len
„Najvyšší
súd
Portugalska“).
Odvolávali
sa
najmä
na
judikatúru
Súdneho
dvora
týkajúcu
sa
smerníc
77/187 a 2001/23 a navrhli,
aby
bol
Súdnemu
dvoru
predložený
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
13.      Rozsudkom z 25. februára
2009
(ďalej
len
„rozsudok z roku 2009“)(12) Najvyšší
súd
Portugalska
tieto
odvolania
zamietol.
Tento
súd
sa
konkrétne
rozhodol,
že
skutkové
okolnosti
prejednávanej
veci
neumožňovali
dospieť k záveru,
že
došlo k prevodu
závodu
zo
spoločnosti
AIA
na
TAP.(13) Tento
súd
tiež
rozhodol,
že
nemá
povinnosť
obrátiť
sa
na
Súdny
dvor s návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania, a zamietol
návrhy
zamestnancov v tomto
zmysle.(14)
B.      Druhé konanie (týkajúce sa nároku na náhradu škody voči portugalskému štátu)
14.      Po
zamietnutí
ich
žaloby
podali
pán
Ferreira
da
Silva e Brito a ďalších
96
bývalých
zamestnancov
spoločnosti
AIA
žalobu o náhradu
škody
proti
portugalskému
štátu
na
Varas
Cíveis
de
Lisboa
(Občianskoprávne
senáty v Lisabone,
Portugalsko;
ďalej
len
„Občianskoprávne
senáty v Lisabone“).
Títo
žalobcovia
založili
svoju
žalobu
na
údajných
porušeniach
práva
Únie,
ktorých
sa
dopustil
Najvyšší
súd
Portugalska v rozsudku z roku
2009.
15.      Tvrdili,
že
tento
rozsudok
je
zjavne
nezákonný,
keďže
Najvyšší
súd
Portugalska
nesprávne
vyložil
pojem
„prevod
závodu“ v zmysle
smernice
2001/23 a keďže
tento
súd
si
nesplnil
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
pokiaľ
ide o výklad
tohto
pojmu.
16.      V rámci
tohto
konania
podali
Občianskoprávne
senáty v Lisabone
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Tento
návrh
viedol k vydaniu
rozsudku z 9. septembra
2015,
Ferreira
da
Silva e Brito a i. (ďalej
len
„Ferreira
I“)(15).
17.      V tomto
rozsudku
Súdny
dvor
okrem
iného
rozhodol,
že
pojem
„prevod
závodu“ v zmysle
článku 1
ods. 1
smernice
2001/23
„sa
vzťahuje
na
situáciu, v ktorej
dochádza k zrušeniu
podniku
pôsobiaceho
na
trhu s charterovými
letmi
jeho
väčšinovým
akcionárom,
ktorý
je
sám
podnikom
pôsobiacim v odvetví
leteckej
dopravy, a v ktorej
následne
tento
naposledy
uvedený
podnik
preberá
práva a povinnosti
zrušeného
podniku
vyplývajúce
zo
zmlúv o nájme
lietadiel a zo
zmlúv o charterových
letoch,
ktorých
plnenie
prebieha,
vykonáva
činnosť,
ktorú
predtým
uskutočňoval
zrušený
podnik,
opäť
prijme
do
zamestnania
niektorých
zamestnancov,
ktorí
dovtedy
pracovali v tomto
podniku,
pričom
im
pridelí
rovnaké
úlohy,
aké
predtým
vykonávali, a prevezme
drobný
hmotný
majetok
uvedeného
podniku“(16).
18.      Súdny
dvor
konštatoval,
že v oblasti
leteckej
dopravy
sa
prevod
hmotného
majetku
musí
považovať
za
základný
prvok a že
ostatné
prvky
výrazne
naznačujú,
že
ide o prevod.(17) Súdny
dvor
sa
tiež
opieral o rozsudok
Klarenberg(18),
ktorý
bol
vydaný
niekoľko
dní
pred
rozsudkom z roku
2009,
pričom
konštatoval,
že
dôležité
je
zachovanie
funkčného
vzťahu
medzi
rôznymi
prevedenými
faktormi,
aj
keď
sú
po
prevode
začlenené
do
novej
odlišnej
organizačnej
štruktúry.(19)
19.      Okrem
toho v rozsudku
Ferreira
I
Súdny
dvor
rozhodol,
že
za
okolností, o aké
ide v prejednávanej
veci,
ktoré
sa
vyznačujú
protichodnými
rozhodnutiami
súdov
nižšieho
stupňa,
ako
aj
ťažkosťami
pri
výklade v rôznych
členských
štátoch,
je
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ
povinný
obrátiť
sa
na
Súdny
dvor s návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania
týkajúcim
sa
výkladu
pojmu
„prevod
závodu“.(20) Súdny
dvor
zdôraznil,
že v dotknutej
oblasti
výklad
tohto
pojmu
vyvolal
množstvo
otázok
zo
strany
veľkého
počtu
vnútroštátnych
súdov,
ktoré
podali
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
pričom
tieto
otázky
„svedčia
nielen o existujúcich
problémoch
pri
výklade,
ale
tiež o prítomnosti
rizík
spočívajúcich v rozdielnej
judikatúre
na
úrovni
Únie“, a teda
že
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
si
musí
splniť
svoju
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
„aby
tak
zabránil
riziku,
že
dôjde k nesprávnemu
výkladu
práva
Únie“(21).
20.      Následne
rozsudkom z 20. januára
2020(22) Tribunal
Judicial
da
Comarca
de
Lisboa
(Okresný
súd
Lisabon,
Portugalsko;
ďalej
len
„Okresný
súd
Lisabon“),
ktorý
medzičasom
nahradil
Občianskoprávne
senáty v Lisabone,
žalobu
zamietol z dôvodu,
že
nebolo
preukázané
žiadne
dostatočne
závažné
porušenie
práva
Únie.(23)
21.      Niektorí z týchto
žalobcov
podali
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie
na
Odvolací
súd
Lisabon.
Uvedený
súd
rozsudkom
zo 16. marca 2023(24) odvolanie
zamietol.
Zastával
názor,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
sa
mal
obrátiť
na
Súdny
dvor,
ale
že
sa
nedopustil
nesprávneho
výkladu
pojmu
„prevod
závodu“.
Dospel
teda k záveru,
že
nedošlo k dostatočne
závažnému
porušeniu
práva
Únie.(25)
22.      Pán
Ferreira
da
Silva e Brito a viacerí
ďalší
žalobcovia
(ďalej
len
„navrhovatelia“)
podali
proti
tomuto
rozsudku
kasačný
opravný
prostriedok
na
Najvyšší
súd
Portugalska,
vnútroštátny
súd,
ktorý v prejednávanej
veci
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
23.      Tento
súd
uvádza,
že v rozsudku
Ferreira
I
sa
Súdny
dvor
vyjadril k otázke,
či
skutková
situácia v prejednávanej
veci
mohla
spadať
pod
pojem
„prevod
závodu“ v zmysle
smernice
2001/23,
bez
odkazu
na
dátum
vyhlásenia
rozsudku z roku
2009,
teda
25. február 2009.
To
by
znamenalo
potrebu
zohľadniť
judikatúru
Súdneho
dvora,
ktorá
existovala k uvedenému
dátumu.
Vnútroštátny
súd
ďalej
zdôrazňuje,
že v rozsudku
Ferreira
I
Súdny
dvor
konštatoval,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
porušil
článok 267 ZFEÚ
tým,
že v rozsudku z roku
2009
odmietol
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Súdny
dvor
sa
však v tomto
rozsudku
nevyjadril k otázke,
či
porušenie
bolo
dostatočne
závažné,
pretože o to
nebol
požiadaný.
24.      Týmto
návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
teda
vnútroštátny
súd
pýta,
či
je
odpoveď
poskytnutá v rozsudku
Ferreira
I
uplatniteľná
aj k dátumu
vyhlásenia
rozsudku z roku
2009,
ktorým
bolo
údajne
porušené
právo
Únie.
25.      Tento
súd
sa
tiež
pýta
na
existenciu
dostatočne
závažného
porušenia
práva
Únie v rozsudku z roku
2009, a to
buď z dôvodu
nesprávneho
výkladu
pojmu
„prevod
závodu“ z hľadiska
práva
Únie,
alebo z dôvodu
nesplnenia
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.(26)
26.      Okrem
toho
za
predpokladu,
že
by
Súdny
dvor
dospel k záveru,
že
došlo k dostatočne
závažnému
porušeniu
práva
Únie,
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
na
účely
posúdenia
podmienky
týkajúcej
sa
príčinnej
súvislosti
je
uplatniteľná
vnútroštátna
právna
úprava,(27) ktorá
stanovovala,
že
prijatie
odstupného
zamestnancom
predstavuje
súhlas s prepustením, a teda
vylučuje
možnosť
zamestnanca
napadnúť
prepustenie, v rozpore s ustanoveniami
smernice
77/187,
ktorá
bola
účinná v tom
čase.
27.      Za
týchto
podmienok
Supremo
Tribunal
de
Justiça
(Najvyšší
súd)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedený
preukázaný
skutkový
stav a judikatúru
Súdneho
dvora k 25. februáru
2009,
mali
sa k uvedenému
dátumu
[smernica
77/187] a [smernica
2001/23],
najmä
článok 1
ods. 1
[smernice
2001/23], v ktorom
bol
objasnený
pojem
‚prevod‘,
vykladať v tom
zmysle,
že
uvedený
pojem
‚prevod
závodu‘
sa
vzťahoval
na
situáciu, v ktorej
došlo k zrušeniu
podniku
pôsobiaceho
na
trhu s charterovými
letmi
rozhodnutím
jeho
väčšinového
akcionára,
ktorý
bol
sám
podnikom
pôsobiacim v odvetví
leteckej
dopravy a ktorý v súvislosti s likvidáciou
uskutočnil
úkony,
ktoré
sú
podrobnejšie
opísané
vo
vyššie
uvedenom
preukázanom
skutkovom
stave?
2.      V prípade
kladnej
odpovede a aj
vzhľadom
na
vyššie
uvedený
preukázaný
skutkový
stav a judikatúru
Súdneho
dvora k 25. februáru
2009,
predstavuje
rozhodnutie
obsiahnuté v rozsudku,
ktorý v ten
istý
deň
vydal
Supremo
Tribunal
de
Justiça
[Najvyšší
súd],
ktorý
rozhodoval
ako
súd
najvyššieho
stupňa, a vzhľadom
na
skutkový
stav,
ktorý
mu
bol
známy,
konštatoval,
že
už
citované
smernice,
najmä
článok 1
ods. 1
[smernice
2001/23],
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
pojem
‚prevod
závodu‘
sa
nevzťahuje
na
situáciu
opísanú v predchádzajúcej
otázke,
dostatočne
závažné
porušenie
práva
Únie?
3.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedený
preukázaný
skutkový
stav a judikatúru
Súdneho
dvora k 25. februáru
2009,
predstavuje
rozhodnutie
obsiahnuté v rozsudku,
ktorý v ten
istý
deň
vydal
Supremo
Tribunal
de
Justiça
(Najvyšší
súd),
ktorý
rozhodoval
ako
súd
najvyššieho
stupňa, a vzhľadom
na
skutkový
stav,
ktorý
mu
bol
známy,
konštatoval,
že
článok 234
ZES
(teraz článok 267 ZFEÚ)
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
Supremo
Tribunal
de
Justiça
(Najvyšší
súd)
vzhľadom
na
skutkový
stav
opísaný v prvej
prejudiciálnej
otázke a okolnosť,
že
nižšie
vnútroštátne
súdy,
ktoré
rozhodovali
vo
veci,
vydali
rozdielne
rozhodnutia,
nebol
povinný
predložiť
Súdnemu
dvoru
prejudiciálnu
otázku
týkajúcu
sa
správneho
výkladu
pojmu
‚prevod
závodu‘
na
účely
článku 1
ods. 1
[smernice
2001/23],
dostatočne
závažné
porušenie
práva
Únie?
4.      V prípade
kladnej
odpovede
na
prvú
otázku a v prípade
kladnej
odpovede
na
niektorú z predchádzajúcich
dvoch
otázok
alebo
na
obe
tieto
otázky,
teda
ak
sa
dospeje k záveru,
že
ide o dostatočne
závažné
porušenie
práva
Únie – v prípade, o aký
ide v prejednávanej
veci, v ktorom
bolo
preukázané,
že
zamestnanci
súhlasili s prijatím
odstupného
za
hromadné
prepúšťanie v presvedčení,
že
zánik
ich
zamestnávateľa,
teda
spoločnosti
Air Atlantis,
bol
nevyhnutný, a nevedeli o tom,
že
po
zániku
ich
pracovných
zmlúv
TAP
bude
prevádzkovať
aspoň
časť
charterových
letov,
ktoré
dovtedy
prevádzkovala
Air
Atlantis, a že
spoločnosti
TAP
sa
odovzdá
časť
vybavenia
spoločnosti
Air Atlantis,
vrátane
lietadiel
–,
má
sa
článok 3
ods. 1
[smernice 77/187]
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnemu
ustanoveniu,
akým
je
článok 23
ods. 3
Decreto‑Lei
n.º 64‑A/89
[zákonný
dekrét
č. 64‑A/89] z 27. februára
1989,
ktorý
bol
medzičasom
zrušený,
ale
ktorý
sa
uplatňoval v čase
skutkových
okolností
konania
vo
veci
samej a podľa
ktorého
‚prijatie
odstupného
uvedeného v tomto
článku
zamestnancom
sa
rovná
súhlasu s prepustením‘?“
28.      Písomné
pripomienky
predložili
Súdnemu
dvoru
navrhovatelia,
portugalská
vláda a Európska
komisia.
29.      Dňa
16. júna
2025
sa
konalo
pojednávanie,
na
ktorom
všetci
títo
účastníci
konania,
ako
aj
nemecká a španielska
vláda
predniesli
ústne
pripomienky.
III. Analýza
30.      V prejednávanej
veci
boli
položené
štyri
otázky.
Vnútroštátny
súd
sa v podstate
pýta
na
nasledujúce
skutočnosti.
Po
prvé,
je
konštatovanie v rozsudku z roku
2009,
že
nedošlo k prevodu
závodu,
porušením
uplatniteľného
práva
Únie?
Po
druhé,
ak
by
toto
konštatovanie
bolo
nesprávne,
ide o dostatočne
závažné
porušenie,
ktoré
môže
viesť k vzniku
zodpovednosti
štátu
za
škodu?
Po
tretie,
predstavuje
záver
Najvyššieho
súdu
Portugalska,
že
nebol
povinný
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
dostatočne
závažné
porušenie?
Po
štvrté,
bránia
ustanovenia
smernice
77/187
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
zbavuje
zamestnancov
práva
napadnúť
hromadné
prepúšťanie
po
prijatí
odstupného,
na
ktoré
mali
nárok?
31.      V súlade s požiadavkou
Súdneho
dvora
zameriam
svoju
analýzu
na
tretiu
otázku.
32.      Vzhľadom
na
to,
že
otázka,
či
je
porušenie
práva
Únie
dostatočne
závažné,
predpokladá v prvom
rade
existenciu
porušenia,
budem
vychádzať z predpokladu,
že
Súdny
dvor
by v odpovedi
na
prvú
otázku
konštatoval
takéto
porušenie.
33.      Nižšie
vysvetlím,
prečo
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nemôže
samo
osebe
viesť k vzniku
zodpovednosti
štátu
za
škodu. V tomto
svetle
nie
je
vhodné
sa
osobitne
pýtať,
či
je
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
dostatočne
závažné.
Tretiu
otázku
teda
chápem
tak,
že
jej
cieľom
je
zistiť,
ako
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
prispieva
ku
konštatovaniu,
že
porušenie
práva
Únie,
ktorého
cieľom
je
priznať
práva
jednotlivcom,
je
dostatočne
závažné.
34.      Moja
analýza
začína
pojmom
„dostatočne
závažné
porušenie“ a judikatúrou
vyplývajúcou z rozsudku
Köbler.
Končí
záverom,
že
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorá
je v tejto
judikatúre
uvedená
ako
jeden z relevantných
faktorov
na
to,
aby
sa
porušenie
práva
Únie
považovalo
za
dostatočne
závažné,
môže
prispieť k takému
konštatovaniu v situáciách,
keď
sa
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
dopustil
súdneho
pochybenia. V tejto
súvislosti
dostatočne
závažné
porušenie
vyplýva z nesprávneho
výkladu
alebo
uplatnenia
práva
Únie,
ktorého
cieľom
je
priznať
práva
jednotlivcom, v spojení s porušením
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
(časť A).
35.      Aby
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
mohla
prispieť k závažnosti
porušenia,
musí v konkrétnom
prípade
existovať. S cieľom
určiť,
kedy
existuje
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
budem
analyzovať
judikatúru
vyplývajúcu z rozsudku
CILFIT,
ktorá
bola
nedávno
rozvinutá v rozsudku
Consorzio.
Preskúmam
otázku,
ktorá
zostala v rozsudku Consorzio
otvorená, a to,
či
má
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
len
vtedy,
ak
existuje
rozumná
pochybnosť o správnom
výklade
práva
Únie,
na
rozdiel
od
jeho
správneho
uplatňovania,
čo
je
zrejme
prípad
prejednávanej
veci.
Domnievam
sa,
že
nemožno
účinne
rozlišovať
medzi
výkladom a uplatňovaním s cieľom
vylúčiť
určité
súdne
rozhodnutia z povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
To
znamená,
že
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania v súvislosti s uplatňovaním
práva
Únie
môže
tiež
prispieť
ku
konštatovaniu
dostatočne
závažného
porušenia
(časť B).
36.      Ako
však
preskúmam
(v časti C),
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
možno
ospravedlniť,
ak
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
uviedol
prijateľné
dôvody
na
nepodanie
takéhoto
návrhu,
vrátane
vysvetlenia,
prečo
považoval
svoje
uplatnenie
práva
Únie
vrátane
príslušnej
judikatúry
Súdneho
dvora
za
správne
vzhľadom
na
okolnosti
prejednávanej
veci.
37.      Napokon v rámci
(časti D)
uplatním
svoju
analýzu
na
prejednávanú
vec,
pokiaľ
ide o otázku,
či
Najvyšší
súd
Portugalska
je
možné
ospravedlniť
za
to,
že
sa v rozsudku z roku
2009
rozhodol
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
A.      Dostatočne závažné porušenie práva Únie
1.      Štandard vo veci Köbler(28)
38.      V rozsudku
Köbler(29) Súdny
dvor
rozšíril
zásadu
zodpovednosti
štátu
za
škodu
spôsobenú
jednotlivcom
porušením
práva
Únie
(ktorú
budem
označovať
ako
„zodpovednosť
štátu“),
ktorá
bola
predtým
vypracovaná a uplatňovaná
vo
vzťahu k vnútroštátnym
výkonným a zákonodarným
orgánom,(30) na
situácie, v ktorých
možno
porušenie
práva
Únie
pripísať
vnútroštátnym
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni.
39.      Ako
rozhodol
Súdny
dvor,
podmienky
takejto
zodpovednosti
zostávajú
rovnaké:
porušená
právna
norma
Únie
musí
mať
za
cieľ
priznať
práva
jednotlivcom;
porušenie
musí
byť
dostatočne
závažné a musí
existovať
priama
príčinná
súvislosť
medzi
porušením
povinnosti
štátu a stratou
alebo
škodou
spôsobenou
poškodeným
účastníkom
konania.(31)
40.      Zodpovednosť
štátu
bez
ohľadu
na
inštitúciu
členského
štátu,
ktorej
možno
pripísať
porušenie,
teda
nevzniká
za
každé
porušenie
práva
Únie,
ale
len
za
porušenia,
ktoré
možno
kvalifikovať
ako
dostatočne
závažné.
To
znamená,
že
ujma
spôsobená
jednotlivcovi
sa
nenahradí
zakaždým,
keď
boli
porušené
jeho
práva
vyplývajúce z práva
Únie.
Naopak,
pojem
zodpovednosť
štátu,
tak
sa
vyvinul v práve
Únie,
vytvára
rovnováhu
medzi
potrebou
zabezpečiť
účinnú
ochranu
individuálnych
práv
na
jednej
strane a potrebou
umožniť
slobodné
fungovanie
štátnych
inštitúcií
pri
plnení
ich
verejných
úloh
na
druhej
strane.(32)
41.      Pri
uplatnení
takéhoto
vyvažovania
na
zodpovednosť
štátu,
ktorú
možno
pripísať
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni v rozsudku Köbler,
Súdny
dvor
dospel k záveru,
že
pri
stanovení
kritérií
dostatočne
závažného
porušenia
sa
musí
zohľadniť
osobitosť
sudcovskej
funkcie.
Súdny
dvor
teda
rozhodol,
že
zodpovednosť
za
súdne
pochybenie
môže
vzniknúť
„len
vo
výnimočnom
prípade,
kedy
sa
súd
dopustil
zjavného
porušenia
platného
práva“(33).
Štandard
vo veci Köbler
teda
predstavuje
zjavné
porušenie
práva
Únie.
42.      Možno
teda
dospieť k záveru,
že
ak k nesprávnemu
výkladu
alebo
uplatňovaniu
práva
Únie
pri
výkone
sudcovskej
funkcie
dôjde v dobrej
viere,
zodpovednosť
štátu
nevzniká.
2.      Faktory hodnotenia závažnosti porušenia
43.      Na
určenie
toho,
či
je
porušenie
zjavné,
však
neexistuje
„univerzálny
vzorec“.
Súdny
dvor
naopak
uviedol
viacero
faktorov,
ktoré
môžu
byť
relevantné
na
účely
tohto
vymedzenia.(34) Väčšina
týchto
faktorov – stupeň
jasnosti a presnosti
porušenej
normy,
úmyselnosť
porušenia,
ospravedlniteľnosť
alebo
neospravedlniteľnosť
nesprávneho
právneho
posúdenia
alebo
postoj
inštitúcie
Únie – už
bola
spomenutá v judikatúre,
ktorá
sa
netýkala
porušení,
ktoré
možno
pripísať
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni,
ale
iným
vnútroštátnym
orgánom.(35) K tomuto
zoznamu
Súdny
dvor
pridal
nedodržanie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
stanovenej v článku 267
treťom
odseku
ZFEÚ.
44.      Porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
teda
jedným z faktorov,
ktoré
môžu
ovplyvniť
kvalifikáciu
nesprávneho
výkladu
práva
Únie
vnútroštátnym
súdom
ako
dostatočne
závažného.
Na
rozdiel
od
ostatných
uvedených
faktorov
je
tento
faktor
relevantný,
len
pokiaľ
ide o zodpovednosť
štátu,
ktorú
možno
pripísať
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni.
45.      Porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorého
sa
môžu
dopustiť
len
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni,
môže
mať
vplyv
na
spôsob,
akým
sa
pri
posudzovaní,
či
je
porušenie
dostatočne
závažné,
zvažujú
ostatné
faktory.
Napríklad
stupeň
jasnosti
porušenej
normy
sa
musí
posudzovať
odlišne,
ak
sa
porušenia
dopustil
správny
alebo
zákonodarný
orgán, v porovnaní
so
situáciou,
keď
nedostatočná
jasnosť
normy
vedie k nesprávnemu
pochopeniu a uplatneniu
normy
vnútroštátnym
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni.
Ak
táto
norma
nie
je
jasná,
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
musí
podať
na
Súdny
dvor
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Naopak,
iný
štátny
orgán,
napríklad
ministerstvo,
nemôže
požiadať
Súdny
dvor o objasnenie.
Nejasnosť
normy
tak
môže
ospravedlniť
porušenie
tejto
normy
vnútroštátnym
správnym
orgánom,(36) ale
nemôže
ospravedlniť
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni,
ktorý
nepodal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
46.      Domnievam
sa,
že
hlavná
otázka,
na
ktorú
treba
odpovedať
pri
posudzovaní,
či
je
porušenie
dostatočne
závažné,
sa v podstate
obmedzuje
na
to,
či
pochybenie,
ktorého
sa
dopustil
štátny
orgán,
vrátane
súdu
rozhodujúceho v poslednom
stupni,
je
ospravedlniteľné
alebo
neospravedlniteľné.(37)
47.      Porušenie
by
bolo
zjavne
neospravedlniteľné,
ak
by
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
úmyselne
uplatnil
normu
Únie v rozpore s jej
jasným
významom.
To
zahŕňa
zjavné
porušenia
judikatúry
Súdneho
dvora.(38) K tomu
by
som
pridala
situácie,
keď
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nezohľadní
existenciu
práva
Únie
vrátane
judikatúry
Súdneho
dvora a vo
veci
rozhodne
tak,
že
uplatní
len
vnútroštátne
právo,
najmä v situáciách,
keď
sa
účastníci
konania
pred
týmto
súdom
dovolávajú
práva
Únie.
Takéto
situácie
by
sa
mohli
chápať
ako
úmyselné
obchádzanie
práva
Únie, a teda
aj
ako
zjavné
porušenie.
3.      O tom, ako porušenie povinnosti podať návrh na začatie prejudiciálneho konania prispieva ku konštatovaniu dostatočne závažného porušenia
48.      Ak
však
porušenie
spočívajúce v nesprávnom
výklade
práva
Únie,
ako
sa
uplatňuje v prejednávanej
veci,
nie
je
úmyselné,
zdá
sa,
že z judikatúry
vyplývajúcej z rozsudku
Köbler
vyplýva,
že
ho
napriek
tomu
možno
považovať
za
dostatočne
závažné,
ak
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nepodal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
čím
porušil
svoju
povinnosť
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ.
49.      V závislosti
od
okolností
by
teda
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
mohol
byť v zásade
ospravedlnený
za
nesprávne
pochopenie
práva
Únie,
ktoré
malo
za
následok
nesprávne
rozhodnutie,
ale
nemôže
byť
ospravedlnený
za
takéto
pochybenie,
ak
nepožiadal
Súdny
dvor o výklad v rámci
prejudiciálneho
konania,
hoci
takúto
povinnosť
mal.
50.      Tretia
otázka
vnútroštátneho
súdu
je
formulovaná
tak,
že
jej
cieľom
je
zistiť,
či
je
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
Najvyšším
súdom
Portugalska
dostatočne
závažné.
To
vyvolalo
medzi
účastníkmi
tohto
konania
diskusiu o tom,
či
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
môže
samo
osebe
viesť k vzniku
zodpovednosti
štátu.
51.      Podľa
môjho
názoru
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nemôže
samo
osebe
viesť k vzniku
zodpovednosti
štátu.
52.      Žaloba o zodpovednosť
štátu
slúži
na
nápravu
škodlivých
následkov
porušenia
práv
jednotlivca
na
základe
práva
Únie.
Ak
je
toto
porušenie
dôsledkom
súdneho
pochybenia
vnútroštátneho
súdu
rozhodujúceho v poslednom
stupni,
porušené
ustanovenie
práva
Únie
musí
mať
za
cieľ
priznať
práva
jednotlivcom.
53.      Vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nemá
voči
účastníkovi
konania
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Inými
slovami,
ako v prejednávanej
veci
uviedli
navrhovatelia,
ako
aj
nemecká a španielska
vláda,
článok 267
tretí
odsek
ZFEÚ
nie
je
normou,
ktorej
cieľom
je
priznať
práva
jednotlivcom.(39) Keďže
neexistuje
žiadne
právo,
nemôže
existovať
ani
jeho
porušenie, a teda
ani
zodpovednosť
štátu
za
toto
porušenie.
Stručne
povedané,
žaloba o náhradu
škody
založená
na
zodpovednosti
štátu
nie
je
spôsobom
vymáhania
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.(40)
54.      V rámci
tejto
žaloby
sa
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
stáva
relevantným
len
ako
faktor,
ktorý
prispieva
ku
konštatovaniu,
že
nesprávny
výklad
alebo
uplatnenie
práva
Únie,
ktorého
cieľom
je
priznať
práva
jednotlivcom,
je
dostatočne
závažné
na
to,
aby
zakladalo
zodpovednosť
štátu.(41) Ak
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nepodal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
hoci
bol
povinný
tak
urobiť,
ale
napriek
tomu
správne
vyložil a uplatnil
právo
Únie,
nevzniká
žiadna
nahraditeľná
škoda a štát
nenesie
žiadnu
zodpovednosť.
55.      Ak
však
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nesprávne
vyložil
alebo
uplatnil
právo
Únie,
čím
zbavil
jednotlivca
jeho
práv
založených
na
Únii,
takéto
porušenie
sa
musí
považovať
za
dostatočne
závažné,
ak
súd
nesprávne
nepodal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Je
to
tak
preto,
lebo k porušeniu
práv
jednotlivca
by
nedošlo,
ak
by
si
súd
splnil
svoju
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
čo
by
Súdnemu
dvoru
umožnilo
poskytnúť
správny
výklad
práva
Únie.
56.      Zdá
sa
teda,
že
vzorec
na
posúdenie
toho,
či
je
neúmyselné
porušenie
práva
Únie
zo
strany
súdu
rozhodujúceho v poslednom
stupni
dostatočne
závažné,
je:
porušenie
práva
Únie,
ktoré
priznáva
práva
jednotlivcom + porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
=
dostatočne
závažné
porušenie.
57.      Tento
vzorec
vyvoláva
dve
otázky
relevantné
pre
odpoveď
na
tretiu
otázku,
ktorými
sa
budem
zaoberať
postupne.
Po
prvé,
je
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
povinný
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ak
má
pochybnosti o správnom
uplatňovaní
práva
Únie,
nie
však o jeho
správnom
výklade?
Ak
pochybnosti o uplatňovaní
nezakladajú
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nemôže
byť
faktorom
vedúcim k dostatočne
závažnému
porušeniu.
Po
druhé,
ak
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
poruší
svoju
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
možno
si
položiť
otázku,
či
toto
porušenie
môže
byť
napriek
tomu
ospravedlnené,
takže
nejde o dostatočne
závažné
porušenie.
58.      V tomto
druhom
prípade
by
sa
mal
vzorec
mierne
upraviť:
porušenie
práva
Únie,
ktoré
priznáva
práva
jednotlivcom + neospravedlniteľné
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
=
dostatočne
závažné
porušenie.
59.      Na
účely
zistenia,
či
súdne
pochybenie
súdu
rozhodujúceho v poslednom
stupni
predstavuje
dostatočne
závažné
porušenie
na
to,
aby
vznikla
zodpovednosť
štátu,
je
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
len
jedným z faktorov,
ktorý
treba
zohľadniť.
Porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nemôže
samo
osebe
viesť k vzniku
zodpovednosti
štátu.
Ak
súd
nesprávne
nepodá
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ale
správne
uplatní
právo
Únie,
takáto
zodpovednosť
nemôže
vzniknúť.
Ak
súd
úmyselne
nesprávne
uplatní
právo
Únie,
porušenie
je
samo
osebe
dostatočne
závažné. V prípade
neúmyselného
porušenia
práva
Únie,
ktorého
cieľom
je
priznať
práva
jednotlivcom,
je
však
toto
porušenie
dostatočne
závažné,
ak
súd
porušil
svoju
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
stanovenú v článku 267
treťom
odseku
ZFEÚ.
B.      Kedy existuje povinnosť podať návrh na začatie prejudiciálneho konania
1.      Rozsudok CILFIT
60.      Článok 267
tretí
odsek
ZFEÚ
ukladá
vnútroštátnym
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni
povinnosť
obrátiť
sa
na
Súdny
dvor s otázkami
výkladu
(alebo
platnosti)
práva
Únie,
ktoré
potrebujú
na
rozhodnutie v spore,
ktorý
prejednávajú.
61.      V rozsudku
CILFIT
Súdny
dvor
identifikoval
tri
situácie – nerelevantnosť,
„acte
éclairé“ a „acte
clair“, v ktorých
vnútroštátne
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
nemajú
takúto
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.(42)
62.      Odhliadnuc
od
prvej
situácie,
ktorá
nie
je
relevantná v tomto
prípade,
sa
situácia
„acte
éclairé“
uplatňuje
vtedy,
keď
Súdny
dvor
už
vyložil
pravidlo
práva
Únie
uplatniteľné v rovnakej
alebo
obdobnej
situácii,
aj
keď
predmetné
otázky
neboli
úplne
zhodné.(43) O situáciu
„acte
clair“
ide
vtedy,
keď
je
správne
uplatňovanie
práva
Únie
také
jednoznačné,
„že
nepripúšťa
nijaké
rozumné
pochybnosti o spôsobe
riešenia
položenej
otázky“(44).
63.      Pri
uplatnení
na
prejednávaný
prípad
mi
nie
je
úplne
jasné,
či
rozhodnutie
Najvyššieho
súdu
Portugalska
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
možno
chápať
ako
potenciálne
odôvodnené z hľadiska
„acte
éclairé“
alebo
„acte
clair“. V čase,
keď
Najvyšší
súd
Portugalska
vydal
rozsudok z roku
2009,
už
existovalo
viacero
rozhodnutí, v ktorých
Súdny
dvor
vyložil
pojem
„prevod
závodu“
uvedený v smerniciach
77/187 a 2001/23.
Situácie, v ktorých
boli
tieto
výklady
poskytnuté,
sa
však
nezhodovali s okolnosťami
prejednávanej
veci.
64.      Ak
sú
situácie, v ktorých
už
Súdny
dvor
vyložil
pojem
„prevod závodu“,
dostatočne
podobné,
existenciu
porušenia
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
možno
posúdiť z hľadiska
situácie
„acte
éclairé“.
Ak
by
to
tak
nebolo,
bolo
by
možné
domnievať
sa,
že
existujúca
judikatúra
prispela k jasnosti
tohto
pojmu,
takže
keď
Najvyšší
súd
Portugalska v roku
2009
rozhodol,
už
neexistovali
žiadne
rozumné
pochybnosti o tom,
ako
sa
má
tento
pojem
uplatňovať
za
nových
okolností
prejednávanej
veci.
Otázka,
či
došlo k porušeniu
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
by
sa
teda
posudzovala s ohľadom na
situáciu
„acte
clair“.(45)
65.      Podľa
môjho
názoru
nie
je
potrebné
zaradiť
prejednávanú
vec
do
jednej z týchto
dvoch
situácií.
Keďže
prvoradým
cieľom
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
zabezpečiť
jednotnosť
práva
Únie,
otázka,
na
ktorú
treba
odpovedať
pri
rozhodovaní o tom,
či
došlo k porušeniu
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
je
rovnaká:
Mohol
Najvyšší
súd
Portugalska
dospieť k záveru,
že
neexistujú
rozumné
pochybnosti o tom,
že
Súdny
dvor
alebo
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
iných
členských
štátov
by
dospeli k rovnakému
výkladu
pojmu
„prevod závodu“,
aký
sa
uplatňuje
na
osobitné
okolnosti
sporu
prejednávaného
pred
týmto
súdom?
66.      V prípade
kladnej
odpovede
na
túto
otázku
nedošlo k porušeniu
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania, a preto
porušenie
práva
Únie s výnimkou
úmyselného
porušenia
nemožno
považovať
za
dostatočne
závažné.
2.      Rozsudok Consorzio: výklad versus uplatňovanie
67.      Judikatúra
vyplývajúca z rozsudku
CILFIT
bola
spresnená v rozsudku
Consorzio. V tejto
veci
Súdny
dvor
potvrdil
tri
situácie
uvedené v rozsudku
CILFIT s dvoma
potenciálne
významnými
rozdielmi.
68.      Po
prvé v rozsudku
Consorzio
Súdny
dvor,
ako
poznamenala
akademická
obec,
upravil
formuláciu,
podľa
ktorej
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nie
je
potrebný,
ak
je
správny
výklad
práva
Únie
(a nie
správne
uplatňovanie
práva
Únie)
taký
jasný,
že
neponecháva
miesto
pre
žiadne
primerané
pochybnosti.(46) Nebola
zodpovedaná
otázka,
či
Súdny
dvor
chcel
vylúčiť
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania v situáciách,
keď
má
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
pochybnosti o správnom
uplatňovaní
práva
Únie.
69.      Po
druhé
Súdny
dvor
konštatoval,
že
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni,
ktorý
sa
rozhodne
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
musí
toto
rozhodnutie
odôvodniť s ohľadom na
tri
prípady
uvedené v rozsudku
CILFIT(47).
Takéto
primerané
odôvodnenie
môže
podľa
môjho
názoru
ospravedlniť
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
čo
vedie k záveru,
že
nedošlo k žiadnemu
dostatočne
závažnému
porušeniu.
70.      Zmena
formulácie z uplatňovania
na
výklad v rozsudku Consorzio
vyvolala
živú
odbornú
diskusiu o tom,
či
Súdny
dvor
súhlasil s návrhmi,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bobek v tejto
veci,
ktoré
vychádzali z rozlišovania
medzi
výkladom a uplatňovaním
práva
Únie.(48) Vo
svojich
návrhoch
navrhuje,
aby
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
boli
povinné
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
len
vtedy,
ak
je
to
nevyhnutné
na
účely
jednotného
výkladu
práva
Únie, a nie
vtedy,
keď
majú
pochybnosti o správnom
uplatňovaní
práva
Únie.(49)
71.      Generálny
advokát
Bobek
vysvetlil,
že
cieľ
prejudiciálneho
konania,
ktorým
je
pomáhať
vnútroštátnym
súdom
pri
uplatňovaní
práva
Únie,
je v súlade s právomocou
súdov
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania. Z tohto
dôvodu
každý
vnútroštátny
súd
vždy
môže
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Všeobecným
cieľom
prejudiciálneho
konania
je
však
tiež
zabezpečiť
jednotný
výklad
práva
Únie; z tohto
dôvodu
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
musia
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Generálny
advokát
Bobek
zastáva
názor,
že
povinnosť
uložená
podľa
článku 267
tretieho odseku
ZFEÚ
slúži
tomuto
poslednému
uvedenému
cieľu, a nemala
by
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni
ukladať
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vždy,
keď
by
uplatňovanie
práva
Únie
mohlo
byť
problematické.
Inými
slovami,
ak
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
uplatňuje
právo
Únie,
ktoré
už
bolo
vyložené
alebo
je
jasné
samo
osebe,
neexistuje
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
72.      Akademická
obec
sa
nezhoduje v otázke
významu
zmeny
formulácie v rozsudku
Consorzio.
Zatiaľ
čo
niektorí
sa
domnievajú,
že
Súdny
dvor
prijal
návrh,
ktorý
predniesol
generálny
advokát
Bobek,
rozlišovať
medzi
výkladom a uplatňovaním,(50) iní
sú
opatrnejší,
pričom
vysvetľujú,
že
výraz
„správny
výklad
práva
Únie“
zahŕňa
aj
správne
uplatňovanie
práva
Únie.(51)
73.      Prečo
je
táto
otázka
relevantná v kontexte
prejednávanej
veci?
74.      Vnútroštátne
súdy
budú v zásade
potrebovať
výklad
práva
Únie
zo
strany
Súdneho
dvora,
aby
mohli
uplatniť
právo
Únie
na
vyriešenie
sporu,
ktorý
prejednávajú.
Otázka
výkladu
práva
Únie
je
vždy
spojená
so
skutkovými
okolnosťami
prejednávanej
veci.
Generálny
advokát
Bobek
vyjadril
názor,
že
prípadné
rozdiely v spôsobe,
akým
vnútroštátne
súdy
uplatňujú
právo
Únie,
by
nemali
vyvolávať
obavy v súvislosti s cieľom
zabezpečiť
jednotný
výklad
práva
Únie. V dôsledku
toho
podľa
jeho
názoru
súd,
ktorý
potrebuje
pomoc
Súdneho
dvora
pri
uplatňovaní
práva
Únie,
nemá
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania. Z toho
teda
vyplýva,
že
ak
neexistuje
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
nemôže
existovať
porušenie
tejto
povinnosti,
ktoré
by
mohlo
byť
zohľadnené
pri
posúdení,
či
je
porušenie
práva
Únie,
ktoré
priznáva
práva
jednotlivcom,
dostatočne
závažné
na
to,
aby
zakladalo
zodpovednosť
štátu.
75.      Ak
by
sa
tento
návrh
prijal,
súd,
ktorý
rozhoduje o žalobe o určenie
zodpovednosti
štátu,
by
mal
určiť,
či
sa
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
dopustil
nesprávneho
výkladu
alebo
uplatňovania
práva
Únie. V tomto
poslednom
uvedenom
prípade
môže
vylúčiť
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
ako
faktor,
ktorý
môže
viesť k záveru,
že
porušenie
práva
Únie,
ktoré
priznáva
práva
jednotlivcom,
je
dostatočne
závažné.
76.      Ak
však
zmena
formulácie
vykonaná
Súdnym
dvorom v rozsudku
Consorzio
nevylúčila
otázky
uplatňovania
práva
Únie z povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
nie
je
potrebné
určiť,
či
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
právo
Únie
vyložil
alebo
uplatnil.
77.      Pochybenie,
ktorého
sa
dopustil
Najvyšší
súd
Portugalska v rozsudku z roku
2009,
by
sa
mohlo
chápať
ako
nesprávne
uplatnenie
práva
Únie,
keďže
tento
súd
zohľadnil
pojem
„prevod
závodu“ v práve
Únie,
ako
ho
vykladá
príslušná
judikatúra
Súdneho
dvora,
ale
následne
ho
nesprávne
uplatnil
na
predmetnú
situáciu.(52) Ak
uplatnenie
práva
Únie
nezakladá
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
porušenie
tejto
povinnosti
ako
faktora
na
posúdenie
závažnosti
porušenia
neprichádza
do
úvahy.(53)
78.      To
však
Súdny
dvor
vo
veci
Ferreira
I
nekonštatoval.
Súdny
dvor
skôr
rozhodol,
že
Najvyšší
Súd
Portugalska
mal
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.(54) To
ma
privádza k záveru,
že
Súdny
dvor
buď
nerozlišuje
medzi
výkladom a uplatňovaním,
pokiaľ
ide o povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
alebo
zastáva
názor,
že
pochybenie,
ktorého
sa
dopustil
Najvyšší
súd
Portugalska,
predstavuje
nesprávny
výklad, a nie
nesprávne
uplatnenie.
79.      Objasnenie
zmeny
formulácie
zo
strany
Súdneho
dvora v rozsudku
Consorzio
by
teda
malo
vplyv
na
odpoveď,
ktorá
sa
má
poskytnúť
vnútroštátnemu
súdu.
80.      Napriek
tomu
nie
som
presvedčená o tom,
že
Súdny
dvor
by
mal
použiť
rozlišovanie
medzi
výkladom a uplatňovaním
ako
kritérium
na
potvrdenie
alebo
vylúčenie
existencie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Je
to
tak z dvoch
hlavných
dôvodov.
81.      Prvý
dôvod
spočíva v tom,
že
rozlíšenie
medzi
nimi
nemožno
vykonať
na
základe
objektívneho
pravidla.
Výklad
možno
opísať
ako
proces
vedúci k pochopeniu
významu
normy.
Uplatňovanie
možno
chápať
ako
sylogizmus, v ktorom
premisa
maior
je
všeobecná
právna
norma a premisa
minor
sú
skutkové
okolnosti
prípadu.
Problémom
však
je,
ako
uviedol
generálny
advokát
Capotorti v rozsudku
CILFIT,
že
uplatňovanie
bez
výkladu
nie
je
možné;
na
to,
aby
sa
norma
uplatnila
na
skutkové
okolnosti
prípadu,
musí
súd
najprv
túto
normu
vyložiť,
aj
keď
len
preto,
aby
zistil,
že
jej
význam
je
úplne
jasný.(55) Preto,
aby
súd
rozhodol,
že
premisa
maior
je
jasná v zmysle
situácie
„acte
clair“,
musí
najprv
túto
premisu
vyložiť.
82.      V dôsledku
toho
nie
je
možné
stanoviť
hranicu
medzi
výkladom a uplatňovaním
na
základe
určitej
vopred
stanovenej
úrovne
všeobecnosti.
Rôzne
osoby
môžu
odlišne
posudzovať,
kde
sa
končí
výklad a začína
sa
uplatňovanie.(56)
83.      Druhým
dôvodom,
prečo
si
myslím,
že
Súdny
dvor
by
nemal
rozlišovať
medzi
výkladom a uplatňovaním,
je
skutočnosť,
že
rozdiely v uplatňovaní
môžu
byť
relevantné
aj z hľadiska
jednotnosti
práva
Únie.
84.      Vezmime
si
príklad,
ktorý
uviedol
generálny
advokát
Bobek, o uplatňovaní
práva
Únie, v súvislosti s ktorým
by
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nemal
mať
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania:
ak
kolízia
lietadla s vtákom
predstavuje
mimoriadnu
okolnosť,
ktorá
na
základe
uplatniteľného
práva
Únie(57) zbavuje
leteckú
spoločnosť
povinnosti
zaplatiť
náhradu
cestujúcemu,
ktorého
let
bol
zrušený
alebo
meškal.(58) Zdôraznil,
že
Súdny
dvor
už
poskytol
výklad
pojmu
„mimoriadne
okolnosti“
ako
„udalos[ti],
ktorá
sa…
netýka
bežnej
aktivity
dotknutého
leteckého
dopravcu a nepatrí
do
jeho
účinnej
kontroly“(59).
Podľa
jeho
názoru
súd
pri
rozhodovaní o tom,
či
kolízia
lietadla s vtákom
predstavuje
mimoriadnu
okolnosť,
uplatňuje
právo
Únie.
85.      Napriek
tomu,
aj
keby
som
mohla
súhlasiť s tým,
že
ide o príklad
uplatňovania
(ak
sa
akceptuje
rozlišovanie
medzi
výkladom a uplatňovaním),
táto
situácia
by
si
mohla v záujme
zabezpečenia
jednotnosti
práva
Únie
vyžadovať
podanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Je
možné,
že
jeden
súd
dospeje k záveru,
že
zrážka
lietadla s vtákom
sa
týka
bežnej
aktivity
leteckého
dopravcu
(lietadlá
predsa
lietajú),
aj
keď
je
mimo
jeho
kontroly, a teda
nie
je
mimoriadnou
okolnosťou.
Iný
súd
by
mohol
rozhodnúť
inak a konštatovať,
že
takáto
kolízia
je
mimoriadnou
okolnosťou,
keďže k nej
nedochádza
často a letecký
dopravca
ju v žiadnom
prípade
nemôže
predvídať.
To
by
malo
za
následok,
že
prvý
súd,
ktorý
sa,
ako
dnes
vieme,
mýlil,(60) by
leteckej
spoločnosti
uložil
povinnosť
zaplatiť
náhradu,
zatiaľ
čo
druhý
súd
by
tak
neurobil. V dôsledku
toho
by
sa s cestujúcimi a leteckými
spoločnosťami,
ktoré
sa
nachádzajú v rovnakej
situácii,
zaobchádzalo
rozdielne.
86.      Všeobecný
cieľ
spočívajúci v zabezpečení
jednotnosti
práva
Únie
nie
je
samoúčelný;
jednotnosť
je
potrebná
na
to,
aby
sa
umožnilo
rovnaké
zaobchádzanie
so
subjektmi
práva
Únie v rovnakých
situáciách.
To
znamená,
že
pri
posudzovaní
cieľa
zabezpečiť
jednotnosť
práva
Únie
by
súdy v uvedenom
príklade
mohli
byť
povinné
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
aj
keby
len
uplatňovali
právo
Únie.
87.      Keď
to
zhrniem,
podľa
môjho
názoru
by
Súdny
dvor
nemal
vychádzať z rozlišovania
medzi
výkladom a uplatňovaním,
aby
uplatňovanie
vylúčil z povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
stanovenej v článku 267
treťom
odseku
ZFEÚ.(61) Ak
teda
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nesprávne
uplatnil
právo
Únie,
ktorého
cieľom
je
priznať
práva
jednotlivcom,
nepodanie
návrhu
na
začatie
konania
môže
viesť k dostatočne
závažnému
porušeniu
na
účely
vzniku
zodpovednosti
štátu.
Inými
slovami,
nesprávne
uplatnenie
môže
predstavovať
prvý
prvok
rovnice,
ako
je
uvedené v bode 56 vyššie.
88.      Aj
keby
sa v prejednávanej
veci
mohlo
vychádzať z toho,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
uplatňoval, a nie
vykladal,
pojem
Únie
„prevod
závodu“,
nemal
by
byť
len
na
základe
toho
oslobodený
od
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Jeho
rozhodnutie
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
môže
byť
odôvodnené
len
vtedy,
ak
tento
súd
usúdil,
že
Súdny
dvor a iné
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
by
tento
pojem
za
okolností
prejednávanej
veci
uplatnili
rovnako.
89.      Ako
už
bolo
vysvetlené, v rozsudku
Ferreira
I
Súdny
dvor
rozhodol,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
bol
za
okolností
prejednávanej
veci
povinný
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
To zrejme
naznačuje,
že
porušil
svoju
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
základe
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ,
čo
by
viedlo k záveru,
že
jeho
nesprávne
uplatnenie
pojmu
Únie
„prevod
závodu“
bolo
dostatočne
závažné.
90.      Stále
je
však
možné
položiť
si
otázku,
či
by
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
mohlo
byť
ospravedlnené.
91.      Podľa
môjho
názoru
totiž
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
môže
byť
ospravedlnený
za
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
aj
keď
Súdny
dvor
a posteriori
rozhodne,
že
takýto
návrh
podať
mal.
To
znamená,
že
konštatovanie
Súdneho
dvora
vykonané
spätne
samo
osebe
nevedie k neospravedlniteľnému
porušeniu
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
92.      Ak
súd
poskytol
primerané
vysvetlenie,
prečo v čase,
keď
rozhodoval,
zastával
názor,
že
takáto
povinnosť
za
okolností
prejednávanej
veci
neexistovala,
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nevedie k dostatočne
závažnému
porušeniu v uplatňovaní
práva
Únie.
To
ma
vedie k druhej
novinke
vyplývajúcej z rozsudku
Consorzio,
podľa
ktorej
sa
vyžaduje,
aby
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
odôvodnili
svoje
rozhodnutia
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
C.      Význam odôvodnenia
93.      Aj
keď
si
myslím,
že
rozlišovanie
medzi
výkladom a uplatňovaním
nemôže
byť
užitočné
na
účely
zbavenia
zodpovednosti
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni
od
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
domnievam
sa,
že
tieto
súdy
musia
mať
dostatočnú
slobodu
pri
výklade a uplatňovaní
práva
Únie.
94.      Ako
sa
už
rozhodlo v rozsudku
van
Gend
and
Loos(62),
vnútroštátne
súdy
sú
súčasťou
súdnictva
Únie.
Ich
postavenie
ako
súdov
Únie
sa v neskoršej
judikatúre
zdôraznilo a posilnilo.(63)
95.      V takomto
systéme
musí
byť
vzťah
medzi
Súdnym
dvorom a vnútroštátnymi
súdmi
založený
na
vzájomnej
dôvere. V zásade
nie
je
dôvod
pochybovať o tom,
že
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
podajú
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ak
to
považujú
za
dôležité v záujme
jednotnosti
práva
Únie. V dôsledku
toho
si
myslím,
že
obava z nejednotnosti,
ktorá
môže
vyplývať z porušenia
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
je
prehnaná.(64)
96.      Podľa
môjho
názoru
povinnosť
uviesť
dôvody,
ktorú
majú
vnútroštátne
súdy
na
základe
článku 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“) a ktorá
bola
posilnená,
pokiaľ
ide o odôvodnenie
nepodania
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania v rozsudku
Consorzio,
postačuje
na
to,
aby
súdy
boli
povinné
zohľadniť
záujem
na
jednotnosti
práva
Únie
pri
rozhodovaní o tom,
či
majú v konkrétnom
prípade
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
97.      Ako
som
už
uviedla, v rozsudku
Consorzio
Súdny
dvor
žiadal
od
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni,
aby
uviedli
dôvody,
pre
ktoré
sa
rozhodli
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vo
svetle
troch
situácií
uvedených v rozsudku
CILFIT.
Podľa
môjho
názoru
takéto
odôvodnenie
predstavuje
vhodný
spôsob,
ktorým
možno
zabezpečiť
jednotnosť
práva
Únie a zároveň
účinnú
ochranu
individuálnych
práv.
98.      Ako
som
uviedla v návrhoch,
ktoré
som
predniesla
vo veci Remling(65),
primerané
uvedenie
dôvodov,
ktoré
vysvetľuje,
prečo
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nepodal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
môže
zbaviť
tento
súd
zodpovednosti
podľa
rozsudku
Köbler.
99.      Aký
druh
uvedenia
dôvodov
môže
ospravedlniť
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania?
Primerané
odôvodnenie v podstate
vyžaduje,
aby
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
vysvetlil,
prečo
zastáva
názor,
že
norma
Únie
vzhľadom
na
judikatúru,
ktorá
ju
vykladá,
neponecháva
rozumnú
pochybnosť o tom,
že
sa
uplatňuje
na
konkrétny
súbor
skutkových
okolností
konkrétnym
spôsobom.
100. Ak
súd
vysvetlí,
prečo
považuje
takéto
uplatnenie
za
správne,
zároveň
to
preukazuje,
že
tento
súd
nezastával
názor,
že
by
Súdny
dvor
alebo
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
iných
členských
štátov
rozhodli
inak.
101. Súdom
nemožno
poskytnúť
kontrolný
zoznam
vhodných
vysvetlení,
pretože
to
závisí
od
okolností
každého
prípadu.
Je
však
možné
povedať,
čo
sa
za
primerané
uvedenie
dôvodov
nepovažuje,
napríklad
prázdne
konštatovanie,
že
súd
nemá
pochybnosti o správnom
uplatnení
práva
Únie
bez
vysvetlenia
prečo,
alebo
mechanický
výpočet
relevantných
rozsudkov
Súdneho
dvora
bez
vysvetlenia,
prečo
vedú
súd k určitému
riešeniu
vo
veci.
102. Prejednávaná
vec
predchádza
zavedeniu
povinnosti
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni
uviesť
dôvody
svojho
rozhodnutia
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vzhľadom
na
kritériá
uvedené v rozsudku
CILFIT,
ktoré
sa
pred
rozsudkom
Consorzio
výslovne
nespomínali.
103. Povinnosť
uviesť
dôvody
však v každom
prípade
nie
je
založená
na
článku 267 ZFEÚ,
ale
na
článku 47
Charty v rámci
práva
na
spravodlivý
proces a existuje
na
to,
aby
účastníci
konania
mohli
pochopiť
dôvody
vydaného
rozsudku.(66) V zásade
by
primerané
vysvetlenie,
prečo
bola
norma
uplatnená
určitým
spôsobom,
malo
obsahovať,
aj
keď
nie
výslovne,
vysvetlenie,
prečo
súd
nepodal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
104. Preto
aj
keby
Súdny
dvor
spätne,
ako
je
to v prejednávanej
veci,
mohol
zastávať
názor,
že
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
mal
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
neznamená
to,
že
jeho
(teraz
zjavné)
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
automaticky
znamená,
že
porušenie
práva
Únie,
ktoré
priznáva
práva
jednotlivcom,
je
dostatočne
závažné.
105. Primerané
vysvetlenie
nepodania
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
môže
ospravedlniť
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania a neviedlo
by k dostatočne
závažnému
porušeniu.
106. Takýto
výklad
vzájomného
vzťahu
medzi
porušením
právnej
normy
Únie,
ktorá
priznáva
práva, a porušením
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
je v súlade s výsledkom,
ktorý
bol
prijatý v rozsudku
Köbler. V tejto
veci
Súdny
dvor
konštatoval,
že
rakúsky
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nesprávne
uplatnil
právo
Únie a že
mal
ponechať
podanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Súdny
dvor
však
rozhodol,
že
rozhodnutie
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
ospravedlniteľné,
pretože
súd
nesprávne
vyložil
relevantný
rozsudok
Súdneho
dvora. V dôsledku
toho
Všeobecný
súd
dospel k záveru,
že
nedošlo k dostatočne
závažnému
porušeniu.(67)
107. Na
záver
tejto
časti
možno
konštatovať,
že
ak
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
poskytne
primerané
vysvetlenie,
prečo
uplatnil
právo
Únie
vrátane
príslušnej
judikatúry
takým
spôsobom,
ako
to
urobil,
potom,
aj
keď
sa
spätne
takéto
uplatnenie
považuje
za
nesprávne,
rozhodnutie
súdu
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
možno
ospravedlniť a nemusí
viesť
ku
konštatovaniu
dostatočne
závažného
porušenia
na
účely
zodpovednosti
štátu.
D.      Uplatnenie na prejednávanú vec
108. Pokiaľ
ide o prejednávanú
vec,
poznamenávam,
že
ak
riešenie
veci
závisí
od
uplatnenia
pojmov,
ktoré
vo
veľkej
miere
závisia
od
konkrétnych
okolností,
ako
je
pojem
„prevod
závodu“,
je
možné,
že
dvaja
sudcovia
dospejú
za
rovnakých
okolností k odlišným
záverom o tom,
či
došlo k prevodu
závodu.(68)
109. Najvyšší
súd
Portugalska v rozsudku z roku
2009 a Súdny
dvor v rozsudku
Ferreira
I
dospeli k odlišným
záverom.
110. Pokiaľ
Súdny
dvor v odpovedi
na
prvú
otázku
potvrdí,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
nesprávne
uplatnil
pojem
„prevod
závodu“ v práve
Únie,
rozhodnutie
tohto
súdu
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania v rozsudku z roku
2009
by
mohlo
prispieť k tomu,
aby
sa
toto
nesprávne
uplatnenie
považovalo
za
dostatočne
závažné
porušenie.
Tak
by
to
však
bolo
len
vtedy,
ak
by
tento
súd v rozsudku z roku
2009
dostatočne
nevysvetlil,
prečo
zastával
názor,
že
judikatúra
Súdneho
dvora
ho
priviedla k záveru,
že
za
okolností
prejednávanej
veci k prevodu
závodu
nedošlo.
111. Aj
keď
Súdny
dvor v rozsudku
Ferreira
I
rozhodol,
že
Najvyšší súd
Portugalska
mal
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
neznamená
to,
že
takéto
porušenie
nemožno
ospravedlniť. V rozsudku
Ferreira
I
nebola
Súdnemu
dvoru
položená
otázka,
ako
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
prispieva
ku
konštatovaniu
dostatočne
závažného
porušenia
na
účely
zodpovednosti
štátu.
112. Zdá
sa
mi,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
správne
zohľadnil
príslušnú
judikatúru
Súdneho
dvora a vysvetlil,
ako
ho
táto
judikatúra
viedla k záveru,
že
za
konkrétnych
okolností
prejednávanej
veci
nedošlo k prevodu
závodu
(pozri
bod 13
vyššie).(69) To
však
prináleží
overiť
vnútroštátnemu
súdu
na
základe
vysvetlenia
uvedeného v rozsudku z roku
2009.
113. Zdá
sa
mi
tiež,
že
práve
na
základe
tejto
judikatúry
Súdneho
dvora
Najvyšší
súd
Portugalska
rozhodol,
že
prejudiciálne
konanie
nebolo
potrebné.
Zastával
názor,
že
pojem
„prevod
závodu“
bol
prostredníctvom
výkladu
Súdneho
dvora
dostatočne
objasnený,
aby
bolo
možné
danú
vec
vyriešiť.
114. Súdny
dvor
však v rozsudku
Ferreira
I
konštatoval,
že
jedným z dôvodov,
pre
ktoré
mal
Najvyšší
súd
Portugalska
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
je
práve
skutočnosť,
že
iné
vnútroštátne
súdy
považovali
pojem
„prevod
závodu“
za
zložitý a často
podávali
návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania
(pozri
bod 19 vyššie).
Súdny
dvor
preto
trochu
paradoxne
usúdil,
že
práve
množstvo
výkladov,
ktoré
poskytol v rôznych
veciach,
bolo
dôvodom,
aby
Najvyšší
súd
Portugalska
opäť
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Tento
súd
naopak
zastával
názor,
že
tieto
výklady
boli
dôvodom,
pre
ktorý
nepodal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
keďže
konštatoval,
že
existujúca
judikatúra
mu
poskytuje
dostatočné
informácie
na
to,
aby
tento
pojem
uplatnil
na
nové
okolnosti
prejednávanej
veci.
115. Stanovisko
Najvyššieho
súdu
Portugalska
sa
mi
zdá
byť
prijateľným
vysvetlením
toho,
prečo
rozhodol,
že
nie
je
potrebné
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Je
to
však
tak
za
predpokladu,
že
skutočne
vysvetlil,
prečo
existujúca
judikatúra
objasnila
pojem
„prevod
závodu“
nad
akúkoľvek
rozumnú
pochybnosť
na
účely
jeho
uplatnenia
na
okolnosti
prejednávanej
veci.
IV.    Návrh
116. Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
tretiu
otázku,
ktorú
položil
Supremo
Tribunal
de
Justiça
(Najvyšší
súd,
Portugalsko),
takto:
Na
účely
zistenia,
či
súdne
pochybenie
súdu
rozhodujúceho v poslednom
stupni
predstavuje
dostatočne
závažné
porušenie
na
to,
aby
vznikla
zodpovednosť
štátu,
je
porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
len
jedným z faktorov,
ktorý
treba
zohľadniť.
Porušenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
môže
prispieť
ku
konštatovaniu,
že
porušenie
práva
Únie,
ktoré
priznáva
práva,
je
dostatočne
závažné,
samo
osebe
však
nemôže
viesť k vzniku
zodpovednosti
štátu.
Bez
ohľadu
na
to,
či
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
právo
Únie,
ktoré
priznáva
práva
jednotlivcom,
nesprávne
vyložil
alebo
nesprávne
uplatnil,
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
môže
viesť k dostatočne
závažnému
porušeniu
na
účely
zodpovednosti
štátu.
Ak
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
poskytne
dostatočné
odôvodnenie,
prečo
uplatnil
právo
Únie
vrátane
príslušnej
judikatúry
takým
spôsobom,
ako
to
urobil,
rozhodnutie
súdu
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
možno
ospravedlniť a nemusí
viesť
ku
konštatovaniu
dostatočne
závažného
porušenia
na
účely
zodpovednosti
štátu.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Rozsudok z 30. septembra
2003
(C‑224/01,
ďalej
len
„rozsudok
Köbler“,
EU:C:2003:513).
3      Rozsudok
zo
6. októbra
1982,
CILFIT s i. (283/81,
ďalej
len
„rozsudok
CILFIT“,
EU:C:1982:335).
4      Rozsudok
zo
6. októbra
2021,
Consorzio
Italian
Management a Catania
Multiservizi  (C‑561/19,
ďalej
len
„rozsudok
Consorzio“,
EU:C:2021:799).
5      Smernica
Rady
zo 14. februára
1977 o aproximácii
zákonov
členských
štátov
týkajúcich
sa
zachovania
práv
zamestnancov
pri
prevodoch
podnikov,
závodov
alebo častí
podnikov
alebo závodov
[neoficiálny
preklad]
(Ú. v. ES L 61,
1977,
s. 26).
Táto
smernica
bola
zmenená
smernicou
Rady
98/50/ES z 29. júna
1998
(Ú. v. EÚ L 201,
1998,
s. 88).
6      Smernica
Rady z 12. marca 2001 o aproximácii
zákonov
členských
štátov
týkajúcich
sa
zachovania
práv
zamestnancov
pri
prevodoch
podnikov,
závodov
alebo
častí
podnikov
alebo
závodov
(Ú. v. ES L 82,
2001,
s. 16;
Mim.
vyd.
05/004,
s. 98).
7      Pozri v tejto
súvislosti
články 3 a 4,
ako
aj
druhé
odôvodnenie
smernice
77/187;
články 3 a 4,
ako
aj
odôvodnenie
3
smernice
2001/23.
8      Pozri v tejto
súvislosti
článok 1
ods. 1 písm. b) a odôvodnenia
1,
7 a 8
smernice 2001/23.
9      Dĺžka
konania
viedla k vydaniu
rozsudku
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
(ďalej len
„ESĽP“), v ktorom
sa
konštatuje
porušenie
článku 6
ods. 1
Európskeho
dohovoru o ľudských
právach
(ďalej
len
„EDĽP“) z dôvodu
prekročenia
primeranej
lehoty,
ako
aj
porušenie
článku 13
EDĽP
založené
na
neexistencii
účinného
prostriedku
nápravy
na
podanie
sťažnosti
na
neprimeranú
dĺžku
konania.
Pozri
rozsudok
ESĽP, 22. mája
2012,
Ferreira
da
Silva e Brito a i. v. Portugalsko,
CE:ECHR:2012:0522JUD004627309.
10      Pozri
najmä
s. 74
až
79
(prečítané
pomocou
strojového
prekladu).
11      Pozri
najmä
s. 49
až
57
(prečítané
pomocou
strojového
prekladu).
12      Pozri
najmä
s. 157
až
181
(prečítané
pomocou
strojového
prekladu).
Tento
rozsudok
je
zhrnutý v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania v prejednávanej
veci.
13      Podľa
rozsudku z roku
2009
Najvyšší
súd
Portugalska v podstate
rozhodol
takto.
Po prvé tento
súd
vymedzil
právny
rámec
upravujúci
prevod
závodu s prihliadnutím
na
ciele
vnútroštátnej
právnej
úpravy a ustanovenia
smerníc
77/187 a 2001/23,
ako
aj
na
judikatúru
Súdneho
dvora
týkajúcu
sa
toho,
či
došlo k prevodu
závodu.
Po druhé tento
súd
vykonal
toto
posúdenie v prejednávanej
veci
vzhľadom
na
kritériá
stanovené
vnútroštátnym
právom a právom
Únie.
Okrem
iného
rozhodol,
že
nedošlo k formálnemu
aktu
prevodu
medzi
spoločnosťami
AIA a TAP
ani k de
facto
prevodu
viacerých
samostatných
zložiek
reorganizovaných v rámci
spoločnosti
TAP
ako
samostatného
podniku, a aj
keby
sa
predpokladalo,
že
samostatný
prevod
aktív
by
umožnil
opätovné
vytvorenie
podniku
ako
hospodárskej
jednotky v rámci
príjemcu,
toto
nebolo v tejto
veci
preukázané.
Zohľadnil
tiež
rôzne
prvky,
pričom
dospel k záveru,
že
žiadny z nich
nie
je
rozhodujúci,
pokiaľ
ide o existenciu
prevodu
závodu
zo
spoločnosti
AIA
na
TAP, a v tejto
súvislosti
odkázal
na
judikatúru
Súdneho
dvora.
14      Podľa
rozsudku z roku
2009
Najvyšší
súd
Portugalska v podstate
argumentoval
takto.
Po prvé vzhľadom
na
obsah
dotknutých
smerníc,
ich
výklad
Súdnym
dvorom a okolnosti
prejednávanej
veci
neexistovali
žiadne
relevantné
pochybnosti o výklade,
ktoré
by
si
vyžadovali
podanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Po druhé Súdny
dvor
prijal
ustálenú
judikatúru
týkajúcu
sa
výkladu
pojmu
„prevod
závodu“,
keďže
smernica
2001/23
odráža
konsolidáciu
pojmov
vyplývajúcich z tejto
judikatúry a tieto
pojmy
sú v súčasnosti
jasné z hľadiska
súdneho
(európskeho a vnútroštátneho)
výkladu,
čo
znamená,
že
nebolo
potrebné
sa
vopred
obrátiť
na
Súdny
dvor.
Po tretie otázka
zlučiteľnosti
určitých
ustanovení
vnútroštátneho
práva s touto
smernicou
nemôže
byť
predmetom
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Po štvrté Súdnemu
dvoru
neprináležalo
určiť,
či
je
právna
norma
Únie
uplatniteľná
na
danú
situáciu
pred
vnútroštátnymi
súdmi
rôznych
členských
štátov, a Súdnemu
dvoru
teda
nemohla
byť
položená
otázka,
či
je
výklad
smerníc
77/187 a 2001/23
zo
strany
Súdneho
dvora v súlade s výkladom a uplatňovaním
vnútroštátnej
právnej
úpravy
týkajúcej
sa
prevodu
závodu.
15      (C‑160/14,
EU:C:2015:565).
16      Rozsudok
Ferreira
I
(bod 35).
17      Pozri
rozsudok
Ferreira
I
(body 29
až
31).
18      Rozsudok z 12. februára
2009
(C‑466/07,
ďalej
len
„rozsudok
Klarenberg“,
EU:C:2009:85).
Pripomínam,
že
rozsudok z roku
2009
bol
vyhlásený
25. februára 2009.
19      Pozri
rozsudok
Ferreira
I
(body 32
až
34).
20      Pozri
rozsudok
Ferreira
I
(bod 45).
V tejto
súvislosti
Súdny
dvor v bodoch 41 a 42
tohto
rozsudku
spresnil,
že
samotná
skutočnosť,
že
súdy
nižšieho
stupňa
vydali
protichodné
rozhodnutia,
nie
je
rozhodujúca
pre
vznik
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
To
bolo v súlade s rozsudkom z 9. septembra 2015,
X a van
Dijk
(C‑72/14 a C‑197/14,
EU:C:2015:564,
body 52
až
63),
ktorý
Súdny
dvor
vydal v ten
istý
deň a o ktorom
rozhodovala
tá
istá
komora
ako o rozsudku
Ferreira
I a v ktorom
Súdny
dvor
rozhodol,
že
súd
posledného
stupňa
nie
je
povinný
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
len z dôvodu,
že
súd
nižšieho
stupňa
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania v podobnej
veci, a ani
súd
posledného
stupňa
nie
je
povinný
počkať
na
odpoveď
na
túto
otázku.
21      Rozsudok
Ferreira
I
(body 43 a 44).
22      Pozri
najmä
s. 203
až
215
(prečítané
pomocou
strojového
prekladu).
23      Podľa
tohto
rozsudku
Okresný
súd
Lisabon
dospel k záveru,
že
pri
výklade
pojmu
„prevod
závodu“ v zmysle
smernice
2001/23
nedošlo k nesprávnemu
výkladu.
Zdôraznil
najmä,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
vykonal
podrobné
odôvodnenie
zohľadňujúce
právo
Únie a uznal,
že
podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
je
potrebné
vykonať
celkovú
analýzu
okolností
prejednávanej
veci.
Nemožno
ani
tvrdiť,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
sa
dopustil
nesprávneho
posúdenia,
keď
neodkázal
na
rozsudok
Klarenberg,
keďže
sa
touto
otázkou
zaoberal
všeobecne.
Tento
súd
tiež
konštatoval,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
uviedol
dôvody
svojho
rozhodnutia
nepodať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
logickým a koherentným
spôsobom, a hoci
toto
rozhodnutie
bolo
nesprávne
na
základe
neskôr
známych
informácií,
toto
pochybenie
nemožno
kvalifikovať
ako
dostatočne
závažné
porušenie
práva
Únie.
24      Pozri
najmä
s. 318
až
382
(prečítané
pomocou
strojového
prekladu).
25      Podľa
tohto
rozsudku
sa
Odvolací
súd
Lisabon
domnieval,
že
vzhľadom
na
celkové
posúdenie
všetkých
faktorov a okolností,
ktoré
treba
vykonať v súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora,
Najvyšší
súd
Portugalska
nevyložil
pojem
„prevod
závodu“
nesprávne.
Zdôraznil
najmä,
že
rozsudok
Klarenberg
nezmenil
toto
posúdenie a že
právomoc
rozhodnúť o tom,
či v konkrétnom
prípade
dochádza k prevodu
závodu,
má
vnútroštátny
súd.
Rozhodol
tiež,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
porušil
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
tým,
že
nesprávne
posúdil,
či
existujú
dôvody
na
oslobodenie
od
tejto
povinnosti,
ale
že
to
za
osobitných
okolností
prejednávanej
veci
nie
je
zjavné.
Poukázal
najmä
na
to,
že
Najvyšší
súd
Portugalska
zohľadnil
relevantné
ustanovenia
predmetných
smerníc,
ako
aj
judikatúru
Súdneho
dvora
týkajúcu
sa
pojmu
„prevod
závodu“.
26      V tejto
súvislosti
vnútroštátny
súd
uvádza,
že v rozsudku
Köbler a rozsudku z 28. júla
2016,
Tomášová
(C‑168/15,
EU:C:2016:602),
Súdny
dvor
rozhodol,
že
nedošlo k dostatočne
závažnému
porušeniu
práva
Únie.
27      Podľa
článku 23
ods. 3
zákonného
dekrétu
č. 64‐A/89 z 27. februára
1989,
ktorým
sa
schvaľuje
právny
režim
zániku
individuálnych
pracovných
zmlúv,
vrátane
podmienok
uzavretia a ukončenia
pracovných
zmlúv
na
dobu
určitú,
sa
prijatie
odstupného
zamestnancami,
ktorých
zmluva
bola
ukončená z dôvodu
hromadného
prepúšťania,
rovná
súhlasu s prepustením.
28      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bobek
vo
veci
Hochtief
Solutions
Magyarországi
Fióktelepe
(C‑620/17,
EU:C:2019:340,
bod 131).
29      Pozri
rozsudok
Köbler
(najmä
body 30
až
50).
30      Pozri
najmä
rozsudky z 19. novembra
1991,
Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90,
EU:C:1991:428), a z 5. marca 1996,
Brasserie
du
pêcheur a Factortame
(C‑46/93 a C‑48/93,
EU:C:1996:79).
31      Pozri
rozsudok
Köbler
(body 51 a 52).
32      Pozri
analogicky v oblasti
mimozmluvnej
zodpovednosti
Únie
rozsudok z 10. septembra
2019,
HTTS/Rada
(C‑123/18 P,
EU:C:2019:694,
bod 34), v ktorom
Súdny
dvor
uznal,
že:
„požiadavka
dostatočne
závažného
porušenia
právnej
normy
Únie…,
vyplýva z nutnosti
vyvažovania
medzi
záujmom
jednotlivcov
byť
chránený
proti
závažnému
protiprávnemu
konaniu
inštitúcií a potrebnou
mierou
voľnej
úvahy,
ktorú
treba
priznať
týmto
inštitúciám
na
to,
aby
nebola
ohrozená
ich
činnosť“.
33      Köbler
(bod 53)
(kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka).
Súdny
dvor
to
zopakoval v iných
veciach
týkajúcich
sa
zodpovednosti
štátu,
ktorú
možno
pripísať
vnútroštátnym
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni.
Pozri
napríklad
rozsudky z 13. júna
2006,
Traghetti
del
Mediterraneo
(C‑173/03,
EU:C:2006:391,
body 32 a 42); z 28. júla
2016,
Tomášová
(C‑168/15,
EU:C:2016:602,
bod 24), a z 29. júla 2019,
Hochtief
Solutions
Magyarországi
Fióktelepe
(C‑620/17,
EU:C:2019:630,
bod 41).
34      Pozri
rozsudok
Köbler
(bod 55).
Podobné
faktory
boli
uvedené
aj v neskorších
rozsudkoch
týkajúcich
sa
zodpovednosti
štátu,
ktorú
možno
pripísať
vnútroštátnym
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni.
Pozri
napríklad
rozsudky z 13. júna 2006,
Traghetti
del
Mediterraneo
(C‑173/03,
EU:C:2006:391,
bod 43), a z 28. júla
2016,
Tomášová
(C‑168/15,
EU:C:2016:602,
bod 25).
35      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 5. marca 1996,
Brasserie
du
pêcheur a Factortame
(C‑46/93 a C‑48/93,
EU:C:1996:79,
bod 56).
36      Pozri,
ako
výrazný
príklad,
rozsudok z 24. septembra
1998,
Brinkmann
(C‑319/96,
EU:C:1998:429,
najmä
body 30
až
33), v ktorom
Súdny
dvor
rozhodol,
že
nesprávne
uplatnenie
smernice
Únie v daňovej
oblasti
vnútroštátnym
správnym
orgánom,
ktorý
nesprávne
klasifikoval
zdaniteľný
výrobok,
nepredstavuje
dostatočne
závažné
porušenie.
37      Preto,
aj
keď
sa
všetky
faktory
uvádzajú
spoločne,
faktor
týkajúci
sa
ospravedlniteľnosti
alebo
neospravedlniteľnosti
porušenia
sa
zdá
byť
ústredným
faktorom,
ktorý
zahŕňa
ostatné
faktory.
Pozri v tomto
zmysle
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Léger
vo
veci
Köbler
(C‑224/01,
EU:C:2003:207,
bod 139), a vo
veci
Traghetti
del
Mediterraneo
(C‑173/03,
EU:C:2005:602,
bod 71).
38      Takto
chápem
tvrdenie
Súdneho
dvora v rozsudku
Köbler
(bod 56),
podľa
ktorého
„porušenie
práva
[Únie]
je v každom
prípade
zjavné, a teda
dostatočne
závažné,
keď
je
dané
rozhodnutie v zjavnom
rozpore s príslušnou
judikatúrou
Súdneho
dvora“.
39      Pozri v tejto
súvislosti
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
Remling
(C‑767/23,
EU:C:2025:486,
body 46 a 47).
40      Keďže
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
bola
uložená
vo
všeobecnom
záujme
zabezpečiť
jednotnosť
práva
Únie,
možno
ju
vymáhať
prostredníctvom
žaloby o nesplnenie
povinnosti
podľa
článkov 258
až
260 ZFEÚ.
Pozri
napríklad
rozsudky
zo
4. októbra
2018,
Komisia/Francúzsko
(Zrážková
daň z hnuteľného
majetku)
(C‑416/17,
EU:C:2018:811), a zo
14. marca 2024,
Komisia/Spojené
kráľovstvo
(Rozsudok
Najvyššieho
súdu)
(C‑516/22,
EU:C:2024:231).
41      Pozri v tejto
súvislosti
nedávny
rozsudok
Súdneho
dvora
EZVO z 5. júna
2025,
Dartride
AS/Nórsky
štát
(E‑25/24,
bod 36), v ktorom
tento
súd
uviedol:
„Článok 267
tretí
odsek
ZFEÚ
teda
zohráva
skôr
úlohu
pri
posudzovaní
závažnosti
porušenia,
než
aby
bol
jedným
zo
základných
prvkov
existencie
zodpovednosti.“
42      Pozri
rozsudok
CILFIT
(body 10,
13,
14 a 16).
43      Pozri
rozsudok
CILFIT
(body 13 a 14).
44      Rozsudok
CILFIT
(bod 16).
Tri
situácie
rozsudku
CILFIT
som
podrobnejšie
preskúmala v návrhoch,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
Remling
(C‑767/23,
EU:C:2025:486,
body 24
až
35).
45      V tejto
súvislosti
zastávam
názor,
že
„acte
clair“
neznamená,
že
na
okolnosti
prejednávanej
veci
možno
mechanicky
uplatniť
jasné
pravidlo
Únie.
Skôr
to
znamená,
že
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
musí
vykladať
uplatniteľné
právo
Únie v súlade s pravidlami
výkladu,
ktoré
používa
Súdny
dvor
(kritériá
rozsudku CILFIT), a rozhodnúť,
či
ponecháva
priestor
na
akúkoľvek
rozumnú
pochybnosť,
že
Súdny
dvor
môže
na
základe
rovnakých
výkladových
pravidiel
dospieť k inému
záveru.
Pozri v tejto
súvislosti
PETRIĆ,
D.:
How
to
make a unicorn
or
„there
never
was
an
‚acte
clair‘
in
EU
law:
Some
remarks
about
Case
C‑561/19
Consorzio
Italian
Management.
In:
Croatian
Yearbook
of
European
Law & Policy.
2021,
vol.
17,
s. 307 – 328.
46      Porovnaj
rozsudok
CILFIT
(body 16 a 21),
ako
aj
rozsudok
Consorzio
(body 33,
39 a 66).
47      Pozri
rozsudok
Consorzio
(bod 51).
Okrem
toho
pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
Remling
(C‑767/23,
EU:C:2025:486,
najmä
body 43
až
61), v ktorých
som
preskúmala
dôvody a právny
základ
takejto
povinnosti.
48      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bobek
vo
veci
Consorzio
Italian
Management a Catania
Multiservizi
(C‑561/19,
EU:C:2021:291,
najmä
body 131
až
181).
49      Generálny
advokát
Bobek
vo
svojich
návrhoch,
ktoré
predniesol
vo
veci
Consorzio Italian
Management a Catania
Multiservizi
(C‑561/19,
EU:C:2021:291,
bod 134)
navrhol,
aby
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
mal
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
len
vtedy,
pokiaľ
vec
vyvoláva:
(i)
všeobecnú
otázku
výkladu
práva
EÚ
(v protiklade k jeho
uplatňovaniu),
(ii)
pričom
objektívne
existuje
viac
rozumne
možných
výkladov, a (iii)
odpoveď
nemožno
vyvodiť z existujúcej
judikatúry
Súdneho
dvora
(alebo
sa
vnútroštátny
súd
chce
odchýliť
od
tejto
judikatúry).
50      Pozri
napríklad
BROBERG, M., FENGER,
N.:
If
you
love
anybody
set
free:
On
the
Court
of
Justice’s
revision
of
the
acte
clair
doctrine.
In:
Common
Market
Law
Review.
2022,
vol.
59,
No 3,
s. 711
až
738,
najmä
s. 735 a 736,
ktorý
uvádza,
že
zmenou
formulácie
Súdny
dvor
podporil
výklad,
podľa
ktorého
je
cieľom
článku 267 ZFEÚ
zabezpečiť
jednotný
výklad, a nie
zapojiť
Súdny
dvor
do
každého
zložitého
uplatňovania
práva
Únie
súdmi
rozhodujúcimi v poslednom
stupni.
51      Pozri
napríklad
CECCHETTI,
L., GALLO,
D.:
The
unwritten
exceptions
to
the
duty
to
refer
after
Consorzio
Italian
Management
II:
„Cilfit
Strategy“
2.0
and
its
loopholes.
In:
Review
of
European
Administrative
Law.
2022,
vol.
15,
No 3,
s. 29 – 61,
najmä
s. 52 a 53.
52      Napríklad
BROBERG, M. a FENGER,
N.,
„Broberg a Fenger
on
Preliminary
References
to
the
European
Court
of
Justice“,
3.
vydanie,
Oxford
University
Press,
Oxford,
2021,
s. 216 – 218,
naznačujú,
že
rozsudok
Ferreira
I
je
príkladom
uplatnenia
práva
Únie.
53      Rozsudok
Ferreira I vydaný
Súdnym
dvorom
možno
chápať
aj
ako
uplatnenie
práva
Únie,
keďže
Súdny
dvor
vyložil
pojem
„prevod
závodu“
za
osobitných
okolností
tejto
veci
(pozri
bod 17
vyššie).
Keďže
je
však
rozdelenie
úloh v rámci
prejudiciálneho
konania
opísané
tak,
že
Súdny
dvor
právo
Únie
vykladá a vnútroštátne
súdy
ho
uplatňujú,
je
pravdepodobné,
že
odpoveď
Súdneho
dvora
poskytnutá v tejto
veci
by
sa
označila
za
výklad
práva
Únie.
54      Pozri
bod 19
vyššie.
55      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Capotorti
vo
veci
Cilfit a i. (283/81,
EU:C:1982:267,
bod 4;
1982,
ECR 3432,
najmä
s. 3435).
Toto
tvrdenie
použil
na
odmietnutie
teórie
„acte
clair“ v tom
zmysle,
že
ak
je
určitá
norma
jasná,
netreba
ju
vykladať,
ale
len
uplatňovať.
56      Generálny
advokát
Bobek
vo
svojich
návrhoch,
ktoré
predniesol
vo
veci
Consorzio
Italian
Management a Catania
Multiservizi
(C‑561/19,
EU:C:2021:291,
bod 149),
skutočne
uznal
túto
komplikáciu,
pričom
uviedol,
že
nenavrhuje,
„aby
sme
sa
zbavili
jedného
jednorožca a okamžite
ho
nahradili
iným“.
57      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady
(ES)
č. 261/2004 z 11. februára
2004,
ktorým
sa
ustanovujú
spoločné
pravidlá
systému
náhrad a pomoci
cestujúcim
pri
odmietnutí
nástupu
do
lietadla, v prípade
zrušenia
alebo
veľkého
meškania
letov a ktorým
sa
zrušuje
nariadenie
(EHS)
č. 295/91
(Ú. v. EÚ L 46,
2004,
s. 1;
Mim. vyd.
07/008,
s. 10).
58      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bobek
vo
veci
Consorzio
Italian
Management a Catania
Multiservizi
(C‑561/19,
EU:C:2021:291,
bod 140).
59      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bobek
vo
veci
Consorzio
Italian
Management a Catania
Multiservizi
(C‑561/19,
EU:C:2021:291,
bod 140,
poznámka
pod
čiarou
115)
(s odkazom
najmä
na
rozsudok z 22. decembra
2008,
Wallentin‑Hermann
(C‑549/07,
EU:C:2008:771,
bod 23).
60      Dnes
vieme,
že
kolízia
lietadla s vtákom
predstavuje
mimoriadnu
okolnosť,
ako
Súdny
dvor
konštatoval v rozsudku
zo
4. mája
2017,
Pešková a Peška
(C‑315/15,
EU:C:2017:342,
bod 26).
61      To
však
neznamená,
že
Súdny
dvor
nemôže v rámci
svojej
súdnej
politiky
rozhodnúť,
že
poskytne
všeobecnejšiu
odpoveď,
keď
je
požiadaný o výklad
práva
Únie. V tejto
súvislosti
pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Jacobs
vo
veci
Wiener
SI
(C‑338/95,
EU:C:1997:352,
najmä body 8 až
21 a 48), v ktorých
okrem
iného
odporúča
posledný
uvedený
prístup
pri
posudzovaní
výkladu
pojmu
„prevod
závodu“
zo
strany
Súdneho
dvora.
62      Rozsudok z 5. februára
1963
(26/62,
EU:C:1963:1).
63      Pozri
napríklad
rozsudok z 27. februára
2018,
Associação
Sindical
dos
Juízes
Portugueses
(C‑64/16,
EU:C:2018:117).
64      Súhlasím
však s tým,
že v čase,
keď
sa
rozhodovalo
vo
veci
CILFIT,
to
mohlo
byť
inak.
Pozri
napríklad
RASMUSSEN,
H.:
The
European
Court’s
acte
clair
strategy
in
CILFIT
Or:
acte
clair,
of
course!
But
what
does
it
mean.
In:
European
Law
Review.
2015,
vol.
40,
No 4,
s. 475
až
489
(tento
článok
preberá
starý
článok
uverejnený v European
Law
Review,
1984,
vol.
9,
s. 242 – 259).
65      Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
Remling
(C‑767/23,
EU:C:2025:486,
bod 50).
Pozri
tiež
KROMMENDIJK,
J.:
„Open
sesame!“:
Improving
access
to
the
ECJ
by
requiring
national
courts
to
reason
their
refusals
to
refer.
In:
European
Law
Journal.
2017,
vol.
42,
No 1,
s. 46
až
62,
najmä
s. 59,
poznámka
pod
čiarou
104,
kde
sa
uvádza,
že:
„Pre
vnútroštátny
súd,
ktorý
rozhoduje o návrhu v zmysle
rozsudku
Köbler,
je
tiež
jednoduchšie
preskúmať,
či
súd
skutočne
splnil
kritériá
zodpovednosti.
Nezdá
sa
nerozumné
predpokladať,
že
ak
vnútroštátne
súdy
odôvodnia
svoje
odmietnutie
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
môžu
sa
ľahšie
zbaviť
svojej
zodpovednosti z dôvodu,
že
nekonali v dobrej
viere.“
66      Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
Remling
(C‑767/23,
EU:C:2025:486,
body 52 a 59).
67      Pozri
rozsudok
Köbler
(body 123 a 124).
68      Pozri
napríklad
BELTZER,
R. M.:
The
Transfer
of
Undertakings
and
the
Importance
of
Taking
Over
Personnel – A
Vicious
Circle?
In:
International
Journal
of
Comparative
Labour
Law
and
Industrial
Relations.
2007,
vol.
23,
No 1,
s. 139
až
155,
najmä
s. 141 a 142,
ktorý
uviedol,
že
hoci
Súdny
dvor
poskytol
určité
výkladové
prvky,
„napríklad
je
možné,
aby
dvaja
sudcovia
rozhodli
rozdielne
na
základe
rovnakých
skutkových
informácií
pri
odpovedi
na
otázku,
či
došlo k prevodu
závodu.
Je
prakticky
nemožné
prezentovať
túto
subjektivitu
Súdnemu
dvoru,
keďže
zváženie
faktorov
rozsudku
Spijkers
je
skôr
otázkou
zisťovania
skutkového
stavu
než
právnym
úkonom“.
69      V tejto
súvislosti
opomenutie
rozsudku
Klarenberg,
ktorý
Súdny
dvor
vydal
len
niekoľko
dní
pred
rozsudkom z roku
2009,
nemá
podstatný
význam
pri
posudzovaní
toho,
či
Najvyšší
súd
Portugalska
mohol
rozhodnúť,
že
prejudiciálne
konanie
nebolo
potrebné.
Tento
rozsudok
bol
len
jedným
zo
série
rozsudkov, v ktorých
sa
vysvetľuje
pojem
„prevod
závodu“
za
rôznych
okolností.