ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇAz 18. septembra 1992 (*)„Hospodárska súťaž – Povinnosti Komisie po predložení sťažnosti“Vo veci T‑24/90_Automec Srl,
spoločnosť podľa talianskeho práva, so sídlom v Lancenigo di
Villorba (Taliansko), v zastúpení: Giuseppe Celona, advokát
advokátskej komory v Miláne, a Piero A. M. Ferrari,
advokát advokátskej komory v Ríme, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, advokátska kancelária Georges Margue, 20, rue
Philippe II_žalobca_protiKomisii Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: Enrico Traversa, člen právneho servisu Komisie,
splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu, u
Roberta Haydera, člena právneho servisu Komisie, Centre Wagner,
Kirchberg_žalovanej_ktorej
predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie
z 28. februára 1990 zamietajúceho žalobu žalujúcej strany na
základe článku 3 ods. 2 nariadenia Rady č. 17 zo
6. februára 1962, Prvého nariadenia na aplikáciu článkov 85
a 86 zmluvy (Ú. v. ES 1962, 13, s. 204; Mim.
vyd. 08/001, s. 3), týkajúci sa konania spoločností BMW AG
a BMW Italia SpA_SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV_v zložení:
predseda J. L. Cruz Vilaça, predsedovia komôr H. Kirschner,
B. Vesterdorf, R. García‑Valdecasas a K. Lenaerts,
sudcovia D. Barrington, A. Saggio, C. Yeraris,
R. Schintgen, C. P. Briët a J. Biancarelli_generálny advokát: D. A. O. Edward_tajomník: H. Jung_so zreteľom na písomnú časť konania a po ústnej časti konania z 22. októbra 1991_po písomnom predložení návrhov generálneho advokáta 10. marca 1992_vyhlásil tentoRozsudok Skutkové okolnosti1        Žalobca
je spoločnosť s ručením obmedzeným podľa talianskeho práva so
sídlom v Lancenigo di Villorba (provincia Treviso). Táto spoločnosť
uzavrela v roku 1960 s BMW Italia SpA (ďalej len „BMW
Italia“) koncesionársku zmluvu na predaj automobilov BMW v meste
a provincii Treviso.2        Listom
z 20. mája 1983 informoval BMW Italia žalobcu o svojom
zámere nepredĺžiť zmluvu, ktorej platnosť uplynie 31. decembra
1984.3        Žalobca
následne podal na BMW Italia žalobu na súde v Miláne (Tribunale di
Milano) s cieľom zaviazať uvedenú spoločnosť na pokračovanie
predmetného zmluvného vzťahu. Keďže bola žaloba zamietnutá, žalobca
podal odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na Corte d’appello di Milano.
Spoločnosť BMW Italia podala na Tribunale di Treviso návrh na vydanie
príkazu na zabavenie všetkých vecí označených ochrannou známkou BMW a
patriacich spoločnosti Automec. Tento návrh bol zamietnutý.4        V priebehu
konania v danej veci pred Corte d’appello di Milano žalobca
predložil 25. januára 1988 Komisii návrh podľa článku 3 ods. 2
nariadenia Rady (EHS) č. 17 zo 6. februára 1962, Prvého
nariadenia implementujúceho články 85 a 86 zmluvy (Ú. v. ES 1962,
13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3, ďalej len „nariadenie
č. 17“).5        V tomto
návrhu žalobca najprv popísal priebeh a podstatu zmluvných vzťahov
s BMW Italia a uviedol podstatu sporov medzi ním a BMW
Italia riešených pred vnútroštátnym súdom a ďalej sa domáhal toho,
aby konanie BMW Italia a jej materskej spoločnosti BMW AG bolo
kvalifikované ako porušenie článku 85 Zmluvy EHS. Považujúc distribučný
systém BMW schválený pre Spolkovú republiku Nemecko rozhodnutím Komisie
75/73/EHS z 13. decembra 1974 o postupe uplatnenia článku
85 Zmluvy EHS (Ú. v. ES L 29, 1975, s. 1, ďalej len „rozhodnutie
z 13. decembra 1974“) za systém selektívnej distribúcie
a súdiac, že rozhodnutie je v súlade s predpísanými
kvalitatívnymi kritériami, sa žalobca domáhal toho, aby spoločnosť BMW
Italia nemala právo odmietnuť zabezpečovať pre neho dodávky vozidiel
a náhradných dielov značky BMW a ani právo brániť mu
v používaní ochrannej známky BMW. Odvolávajúc sa na rozsudok
Súdneho dvora z 22. októbra 1986, Metro/Komisia (75/84, Zb.
s. 3021, 3091) sa žalobca domáhal, aby bola spoločnosť BMW Italia
povinná začleniť ho do siete autorizovaných predajcov.6        Žalobca následne tvrdil, že spoločnosť BMW je povinná–        plniť
objednávky na vozidlá a náhradné diely, ktoré jej boli odoslané,
za ceny a za podmienok platných pre predajcov_–        oprávniť
ho na používanie ochrannej známky BMW v rozsahu nutnom na obvyklé
informovanie verejnosti a za podmienok obvyklých
v automobilovom sektore.7        Žalobca
teda požadoval, aby Komisia prijala rozhodnutie, ktorým by BMW Italia
a BMW AG prikázala ukončiť namietané porušovanie práva
a podriadiť sa vyššie uvedeným opatreniam a všetkým ďalším
opatreniam, ktoré Komisia bude považovať za nutné alebo potrebné.8        Listom
z 1. septembra 1988 sa žalobca sťažoval na nedávnu
intervenciu BMW u jeho talianskych koncesionárov, ktorej účelom
bolo zabrániť im predávať vozidlá potenciálnym predajcom pod hrozbou
straty odmeny za predané vozidlá. Žalobca ďalej uviedol, že bol
predmetom bojkotu zo strany BMW a že mu nebolo umožnené kupovať od
talianskych a cudzozemských koncesionárov tejto značky vozidlá, aj
keď boli na sklade. Takisto mu nebolo umožnené splniť niekoľko
objednávok, ktoré dostal.9        Dňa
30. novembra 1988 poslala Komisia žalobcovi doporučený list
podpísaný riaditeľom generálneho riaditeľstva pre hospodársku súťaž
(ďalej len „GR IV“). Týmto listom Komisia informovala žalobcu, že nemá
právomoc rozhodovať o jeho návrhu na základe informácií, ktoré jej
poskytol. V liste sa ďalej uvádzalo, že tieto informácie by mohli
byť zohľadnené vnútroštátnym sudcom v rámci riešenia sporu vo veci
náhrady škody, ktorú žalobca podľa svojho tvrdenia utrpel a Komisia
by ich naopak nemohla použiť s cieľom donútiť BMW obnoviť svoje
dodávky žalobcovi. Listom bol žalobca ďalej upozornený na nariadenie EHS
č. 123/85 z 12. decembra 1984 o uplatnení článku 85
ods. 3 Zmluvy EHS na skupinu dohôd o distribúcii
a popredajnom servise automobilov (Ú. v. ES L 15, 1985, s. 16,
ďalej len „nariadenie č. 123/85“), ktoré nadobudlo platnosť
1. júla 1985. Komisia ďalej uviedla, že „rôzni európski výrobcovia
automobilov zmenili, ako sa zdá, svoje zmluvy o distribúcii tak,
aby boli v súlade s uvedeným nariadením. Na základe dostupných
informácií nemožno predpokladať, že by BMW Italia prijala opatrenia
s cieľom zabezpečiť zlučiteľnosť svojej distribučnej siete
s vyššie citovanými normami Spoločenstva týkajúcimi sa hospodárskej
súťaže“.10      Dňa
17. februára 1989 podal žalobca proti tomuto listu žalobu o
neplatnosť (vec T‑64/89).11      Dňa
26. júla 1989 poslala Komisia žalobcovi druhý doporučený list
tentoraz podpísaný generálnym riaditeľom pre hospodársku súťaž. Po
objasnení, že list z 30. novembra 1988 nebol konečným
stanoviskom Komisie, Komisia formálne informovala žalobcu, že nezamýšľa
vyhovieť jeho návrhu z 25. januára 1988. Komisia odôvodnila
svoje stanovisko tým, že v zmysle článku 85 Zmluvy EHS nemá
právomoci potrebné na vyhlásenie, že ukončenie koncesionárskej zmluvy
výpoveďou nemá právne účinky a ani na prikázanie obnovenia
zmluvných vzťahov medzi stranami na základe vzorovej zmluvy, ktorú
v súčasnosti používa BMW Italia vo svojich vzťahoch
s koncesionármi. Zároveň uviedla, že ak by koncesionárska zmluva
uplatňovaná BMW bola v rozpore s článkom 85 ods. 1
Zmluvy, mohla by iba konštatovať porušenie zmluvy a neplatnosť
zmluvy, ktorá z toho vyplýva. Upozornila navyše, že zmluvná strana
nemá právo brániť druhej zmluvnej strane v normálnom ukončení
zmluvy výpoveďou, pokiaľ dodrží výpovednú lehotu stanovenú
v zmluve, tak ako je to v tomto prípade. Keďže táto informácia
bola oznámená „v zmysle a na účely“ článku 6 nariadenia
Komisie č. 99/63/EHS z 25. júla 1963 o vypočutiach
ustanovených v článku 19 ods. 1 a 2 nariadenia Rady
č. 17 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 1963, 127,
s. 2268, ďalej len „nariadenie č. 99/63“), Komisia vyzvala
žalobcu, aby v tejto veci predložil svoje pripomienky do dvoch
mesiacov.12      Listom
zo 4. októbra 1989 odpovedal žalobca na túto výzvu tvrdením, že vo
svojej žalobe sa iba domáhal svojho práva byť súčasťou selektívneho
distribučného systému zavedeného BMW a nie zachovaním predošlej
koncesionárskej zmluvy. Pripomenul, že jeho zástupcovia uviedli, že na
talianskych súdoch prebieha konanie o otázkach týkajúcich sa
zmluvy. V súvislosti s jej právom patriť do distribučného
systému uviedli, že toto právo nevyplýva z tejto zmluvy, ale
„z nespočetných zásad často uvádzaných Komisiou a Súdnym
dvorom v spojitosti so selektívnou distribúciou“, keďže žalobca
spĺňal po dobu 25-tich rokov požiadavky BMW. Žalobca sa ďalej odvoláva
na to, že Komisia vo svojom liste z 30. novembra 1988,
v ktorom poukazuje na chýbajúce údaje naznačujúce, že distribučný
systém BMW nie je zlučiteľný s nariadením č. 123/85
o skupinovej výnimke, umožnila BMW využiť prezumpciu neviny
neoprávnene vzhľadom na dôkazy o konaní BMW, ktoré predložila.
Žalobca vyjadril navyše svoje počudovanie nad tým, že Komisia tvrdí, že
nemá právomoc prikázať obnovenie zmluvných vzťahov medzi žalobcom
a BMW, keďže niečo také nikdy nežiadal. Žalobca sa domáhal „svojho
práva na opätovné dodávky výrobkov BMW nie na základe výlučnej zmluvy,
ale ako distribútor, ktorý spĺňa podmienky na zaradenie do distribučnej
siete“. Namietal teda, že Komisia rozšírila obsah jeho návrhu.13      Dňa
28. februára 1990 poslal člen Komisie pre hospodársku súťaž
žalobcovi list v mene Komisie, v ktorom sa uvádza toto:„Odvolávam
sa na návrh, ktorý ste 25. januára 1988 predložili Komisii
v súlade s článkom 3 ods. 2 nariadenia Rady č. 17/62
proti BMW Italia, upozorňujúc na porušenie článku 85 ods. 1 Zmluvy
EHS, ktorého sa podľa Vás táto spoločnosť dopustila.Komisia
preskúmala skutkové a právne okolnosti, ktoré ste uviedli vo Vašom
návrhu, a poskytla Vám možnosť podať pripomienky k zámeru
Komisie predmetný návrh zamietnuť. Zámer Komisie Vám bol oznámený
predbežným listom z 30. novembra 1988 a následne ‚listom
podľa článku 6‘ z 26. júla 1989.V odpovedi
zo 4. októbra 1989 ste neuviedli nové skutočnosti
a nepredložili nové tvrdenia alebo právne podklady k Vášmu
návrhu. Komisia preto nevidí dôvod na zmenu svojho zámeru zamietnuť Váš
návrh na intervenciu z týchto dôvodov:1.      Po
prvé, v súvislosti s prvou žiadosťou, ktorú ste uviedli vo
Vašom návrhu (s. 7 ods. 2 prvý a druhý podods.: prikázať BMW,
aby obnovila dodávky automobilov a náhradných dielov spoločnosti
Automec a povolila jej používať ochrannú známku BMW), sa Komisia
domnieva, že v zmysle článku 85 ods. 1 Zmluvy nemá právomoc
prikázať výrobcovi, aby svoje výrobky dodával za okolností existujúcich
v tomto prípade, aj keby konštatovala nezlučiteľnosť distribučného
systému tohto výrobcu, teda BMW Italia, s článkom 85 ods. 1.
Automec neposkytol žiadny dôkaz o tom, že by mala BMW Italia
dominantné postavenie a zneužila ho, čím by porušila článok 86
Zmluvy: práve na základe tohto článku Zmluvy by Komisia prípadne mohla
nariadiť BMW Italia uzavrieť zmluvu s Automec.2.      Vo
vzťahu k druhému návrhu Automec (s. 7 ods. 3: ukončiť
porušovanie, ktoré Automec vytýka BMW Italia) Komisia konštatuje, že
Automec riešil spor s BMW Italia, ktorého podstatou bolo
vypovedanie koncesionárskej zmluvy, ktorou boli obe spoločnosti
v minulosti viazané, najprv na súde prvej inštancie a potom na
odvolacom súde. Z pohľadu Komisie nič nebráni firme Automec
v tom, aby predložila tomu istému vnútroštátnemu súdu otázku zhody
súčasného distribučného systému BMW Taliansko s článkom 85;
postúpiť vec vnútroštátnemu súdu je o to jednoduchšie, že
vnútroštátny súd dobre pozná zmluvné vzťahy, ktoré má BMW Italia so
svojimi distribútormi.V tejto
súvislosti si Vám Komisia dovoľuje pripomenúť, že taliansky súd má
nielen právomoc aplikovať v tomto prípade článok 85 Zmluvy
a hlavne jeho ods. 2, ale má aj právomoc, ktorú Komisia nemá,
teda právomoc zaviazať prípadne BMW Italia na zaplatenie škôd Automec
vrátane ušlého zisku, pokiaľ však bude Automec schopný dokázať, že
zmienený výrobca mu spôsobil škodu tým, že mu odmietol predávať svoje
výrobky. V článku 6 nariadenia č. 99/63/EHS sa Komisii udeľuje
právomoc posúdiť na základe voľného uváženia „dôkazy, ktoré zozbierala“
pri prešetrovaní sťažnosti, na základe ktorej môže právnym veciam,
ktoré prejednáva, prisúdiť rôzne stupne priority.Na
základe predchádzajúcich úvah vysvetlených v bode 2 tohto listu
dospela Komisia k záveru, že v tomto prípade nie je
v dostatočnej miere v záujme Spoločenstva sa ďalej zaoberať
skúmaním faktov uvedených v návrhu.3.      Na
základe uvedeného Vám dávam na vedomie, že z dôvodov uvedených
v bode 1 a 2 sa Komisia rozhodla neprijať žiadosť, ktorú ste
podali 25. januára 1988 podľa článku 3 ods. 2 nariadenia Rady
č. 17/62.“14      Dňa
10. júla 1990 zamietol Súd prvého stupňa žalobu o neplatnosť
podanú žalobcom v súvislosti s listom Komisie
z 30. novembra 1988 (rozsudok z 10. júla 1990,
Automec/Komisia, T‑64/89, Zb. s. II‑367), pretože tento list nebol
rozhodnutím o sťažnosti žalobcu, ale iba neformálnym stanoviskom
v rámci prvej z troch po sebe nasledujúcich fáz, ktorou je
konanie prebiehajúce v zmysle článku 3 ods. 2 nariadenia
č. 17 a článku 6 nariadenia č. 99/63. Rozsudok nadobudol
právnu účinnosť.15      Čo
sa týka ďalšieho priebehu sporov medzi žalobcom a BMW Italia pred
talianskymi súdmi, žalobca vyhlásil na pojednávaní, že Tribunale
a neskôr Corte d’appello di Milano zamietli jeho žalobu
a odvolanie podané s cieľom zaviazať BMW Italia na obnovenie
zmluvných vzťahov s ním a že proti tomuto rozsudku podal
dovolanie na Corte suprema di cassazione. Ďalej uviedol, že odvolanie
BMW Italia podané s cieľom zabrániť používaniu ochranných známok
BMW v rámci paralelnej reklamy pre dovážané automobily prijal
Tribunale di Milano po tom, čo ho prokurátor a predseda Tribunale
di Treviso zamietli. Žalobca podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na
Corte d'appello di Treviso. Konanie16      Za takýchto okolností podal žalobca 3. mája 1990 túto žalobu na Súd prvého stupňa.17      Potom
prebehla za normálnych podmienok písomná časť konania. Na návrh prvej
komory a po vypočutí účastníkov konania bola vec postúpená plénu.
Predseda Súdu prvého stupňa určil generálneho advokáta.18      Na
základe správy sudcu spravodajcu a po vypočutí generálneho
advokáta Súd prvého stupňa rozhodol o otvorení ústnej časti konania
bez vykonania predbežného dokazovania. Z úradnej povinnosti sa
však rozhodol zohľadniť nasledujúce písomnosti účastníkov konania
založené do spisu T‑64/89 (Automec I):–        návrh
podaný žalobcom Komisii 25. januára 1988 podľa článku 3
ods. 2 nariadenia č. 17 (príloha 5 k žalobe vo veci
T‑64/89)_–        list
z 1. septembra 1988, ktorý žalobca adresoval Komisii (príloha
18 k žalobe vo veci T‑64/89)_–        list
zo 4. októbra 1989, ktorý žalobca poslal Komisii (príloha
k pripomienkam, ktoré žalobca predložil na základe námietky Komisie
vo veci T‑64/89).19      Prednesy
účastníkov konania a ich odpovede na otázky položené Súdom prvého
stupňa boli vypočuté na pojednávaní 22. októbra 1991. Generálny
advokát predložil 10. marca 1992 svoje návrhy a predseda Súdu
prvého stupňa ukončil v uvedený deň ústnu časť konania.20      Vo svojej žalobe žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:–        nariadil spojenie tejto veci s vecou T‑64/89, ktorá sa prejednáva_–        vyhlásil
za prípustnú túto žalobu, ktorú si vyhradzovala späťvziať po
nadobudnutí právoplatnosti rozsudku, ktorým sa zrušuje individuálne
rozhodnutie z 30. novembra 1988_–        zrušil
individuálne rozhodnutie riaditeľstva pre hospodársku súťaž
a nariadenie č. 123/85, ktoré je nutným predpokladom tohto
rozhodnutia_–        vyhlásil,
že v zmysle článku 176 Zmluvy je Komisia povinná prijať opatrenia
vyplývajúce z rozsudku, ktorý bude prijatý_–        zaviazal Komisiu na náhradu škody_–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.Vo svojej replike podanej po vynesení rozsudku vo veci T‑64/89 žalobca navrhuje, aby Súdu prvého stupňa:–        zrušil
rozhodnutie generálneho riaditeľstva Komisie pre hospodársku súťaž
z 28. februára 1990 po prípadnom vyhlásení, že nariadenie
č. 123/85 nemožno aplikovať na systémy selektívnej distribúcie,
alebo, subsidiárne, ak z dôvodu, aby toto nariadenie bolo
považované za platné tak pre systémy výlučnej distribúcie, ako aj pre
systémy selektívnej distribúcie, zrušil uvedené nariadenie ako
odporujúce nariadeniu Rady č. 19/65/EHS, ktoré je právnym základom,
a aby ho v každom prípade zrušil ako obsahujúce zjavnú vadu,
pretože rovnakým spôsobom upravila dva celkom odlišné javy_–        vyhlásil,
že Komisia je povinná v zmysle článku 176 Zmluvy prijať opatrenia
vyplývajúce z rozsudku, ktorý bude vynesený_–        zaviazal Komisiu na náhradu škody_–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.21      Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:–        zamietol
žalobcov návrh na nariadenie spojenia tejto veci s už
prejednávanou vecou T‑64/89_–        zamietol
žalobu o neplatnosť rozhodnutia Komisie z 28. februára
1990 [(SG(90) D/2816)] podanú spoločnosťou Automec_–        zamietol návrh na zaviazanie Komisie na náhradu škody_–        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania. O návrhu na zrušenie 1. O predmete sťažnosti Argumentácia účastníkov konania22      Žalobca
vytýka Komisii, že nesprávne pochopila predmet jeho návrhu, keďže ho
považoval za žiadosť smerujúcu výlučne k tomu, aby Komisia
nariadila BMW plnenie jej objednávok a povolila mu používať
ochranné známky BMW, hoci predmetom vyšetrovania, o ktoré požiadal,
bolo zistiť, či bojkot, ktorého obeťou bol, vyplýva zo systému
distribúcie BMW alebo či je diskriminačným uplatňovaním tohto systému.23      Tvrdí,
že Komisiu požiadal nielen o to, aby konštatovala porušenie článku
85 ods. 1 spoločnosťou BMW a zároveň prijala rozhodnutie
ukladajúce BMW povinnosť ukončiť uvedené porušovanie, ale aby aj odňala
spoločnosti BMW výnimku, ktorú jej poskytla pre jej systém selektívnej
distribúcie vyššie citovaným rozhodnutím z 13. decembra 1974
a/alebo výnimku ustanovenú nariadením č. 123/85.24      Žalobca
zdôrazňuje, že Komisia nie je viazaná špecifickými návrhmi, ktoré
sťažovateľ podal, ale že sama môže určiť obsah príkazu na ukončenie
porušovania predpisu za podmienky, že bude potrebný na dosiahnutie tohto
cieľa a bude rešpektovať zásadu proporcionality.25      Komisia
na to odpovedá, že hlavným účelom návrhu Automec bolo dosiahnuť, aby
bolo BMW nariadené obnoviť dodávky a povoliť spoločnosti Automec
používanie ochranných známok BMW a že odmietnutie zo strany BMW
pokračovať v dodávkach je hlavným dôvodom žalobcovho návrhu
a žaloby. Podľa Komisie má táto žaloba charakter návrhu na vydanie
príkazu na prijatie žalobcu do systému distribúcie BMW.26      Vo
svojej duplike Komisia popiera, že by ju žalobca požiadal
o odňatie výnimky poskytnutej spoločnosti BMW pre systém
selektívnej distribúcie, ktorý je upravený nariadením č. 123/85,
a o to, aby prijala rozhodnutie patriace do jej výlučnej
právomoci. Posúdenie Súdom prvého stupňa27      Súd
konštatuje, že návrh žalobcu obsahuje jednak návrh na prijatie dvoch
špecifických opatrení voči BMW, ktorými je príkaz na plnenie objednávok
žalobcu a príkaz na udelenie povolenia žalobcovi používať niektoré
z jeho ochranných známok. Ďalej obsahuje všeobecnejšiu žiadosť
o prijatie rozhodnutia zaväzujúceho BMW ukončiť porušovanie
predpisu a podriaďujúceho BMW akémukoľvek ďalšiemu opatreniu, ktoré
bude Komisia považovať za nutné alebo potrebné.28      V súvislosti
s týmito návrhmi má napadnuté rozhodnutie dve časti. V prvej
časti Komisia odmieta, odvolávajúc sa na to, že nemá takú právomoc
prikázať BMW, aby dodávala žalobcovi svoje výrobky a povolila jej
používať ochrannú známku BMW. V druhej časti odmieta, odvolávajúc
sa na spory medzi žalobcom a BMW riešené talianskymi súdmi, že by
disponovala voľnou úvahou pri posudzovaní, aký stupeň priority treba
prisúdiť vybaveniu návrhu a či je v záujme Spoločenstva prípad
ďalej skúmať, pretože cieľom sťažnosti bolo dosiahnuť rozhodnutie,
ktorým by BMW bola donútená ukončiť porušovanie predpisu.29      V oznámení
odoslanom v zmysle článku 6 nariadenia č. 99/63 žalobcovi
26. júla 1989 sa hovorilo o návrhu žalujúcej strany na vydanie
príkazu na „opätovné obnovenie“ zmluvných vzťahov, ktoré žalobca
udržiaval s BMW. V odpovedi zo 4. októbra 1989 poprel
žalobca tento výklad svojho návrhu, upresniac, že sa chcel domáhať práva
byť súčasťou systému distribúcie BMW nezávisle od predošlých zmluvných
vzťahov, systému distribúcie BMW, ktorý kvalifikuje ako systém
selektívnej distribúcie. Komisia vzala toto upresnenie do úvahy
a z napadnutého rozhodnutia vypustila všetky odkazy na údajný
návrh žalobcu na obnovu predošlých zmluvných vzťahov.30      V napadnutom
rozhodnutí nič nenasvedčuje tomu, že by sa Komisia považovala za
viazanú návrhom na špecifické príkazy žalobcu a že by týmto
prehliadla možnosť prijať namiesto požadovaných príkazov iné opatrenia
vhodné na zabezpečenie ukončenia údajného porušovania predpisu. Prvá
časť napadnutého rozhodnutia je totiž iba odpoveďou na návrh na vydanie
špecifických príkazov žalobcu bez prejudikovania o otázke, či
Komisia mohla urobiť iné opatrenia.31      V druhej
časti napadnutého rozhodnutia odpovedala Komisia na všeobecnejší návrh
na prijatie rozhodnutia, ktorým by bola BMW donútená skoncovať
s údajným porušovaním Zmluvy a nariadil by potrebné opatrenia
v záujme dosiahnutia tohto účelu.32      Súd
nakoniec konštatuje, že cieľom žalobcovho návrhu nebolo odňatie výnimky
udelenej pre jednotlivé kategórie nariadením č. 123/85. Žalobca
samozrejme vytýkal Komisii vo veci T‑64/89 (s. 15 a 17), že
porušila článok 10 ods. 1 nariadenia č. 123/85, ktorým sa jej
udeľuje právomoc odňať právo na výnimku vyplývajúcu z uvedeného
nariadenia, ak je toto nariadenie aplikovateľné. Tento odkaz
v dokumente adresovanom Súdu prvého stupňa a nie Komisii
nemôže mať vraj za účinok rozšírenie predmetu už predtým podaného
návrhu. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že žalobca mal možnosť
upresniť vo svojej odpovedi na list, ktorý mu bol adresovaný
4. októbra 1989 na základe článku 6 nariadenia č. 99/63,
podstatu svojho návrhu. Táto odpoveď nasledujúca po podaní odvolania vo
veci T‑64/89 neobsahuje žiadny odkaz na prípadné odňatie výnimky. Za
takýchto okolností nemôže Komisia vychádzať z toho, že sťažnosť
smeruje k odňatiu práva na výnimku pre kategórie ustanovenú
nariadením č. 123/85.33      Z toho vyplýva, že Komisia uznáva predmet sťažnosti podanej žalobcom. 2. O prvej časti napadnutého rozhodnutia Argumentácia účastníkov konania34      Voči
prvej časti napadnutého rozhodnutia, v ktorej Komisia uviedla, že
nemá právomoc vydať špecifické príkazy požadované žalobcom, žalobca
uvádza jediný žalobný dôvod založený na porušení práva Spoločenstva,
najmä článku 3 nariadenia č. 17.35      Vo
svojej žalobe žalobca popiera rozdiel uplatňovaný Komisiou medzi
právomocami, ktoré má na základe uvedeného článku v prípade
porušenia článku 85 ods. 1 Zmluvy na jednej strane
a v prípade porušenia článku 86 na druhej strane. Zdôrazňuje,
že formulácia článku 3 nariadenia č. 17 neobsahuje takéto
rozlíšenie a že sa teda týmto článkom udeľuje Komisii právomoc pre
každý jeden prípad „zaviazať rozhodnutím podniky..., aby ukončili
porušovanie práva“. V tomto prípade existuje jediný spôsob, ako
ukončiť porušovanie článku 85, ktoré spočíva v odmietnutí
uskutočňovať dodávky, a to príkaz na zabezpečenie objednaných
dodávok.36      Žalobca
vo svojej replike tvrdí, že samotná absencia dohody medzi BMW
a ním nie je prekážkou použitia článku 85 ods. 1 Zmluvy. Podľa
neho konanie, ktoré je zjavne jednostranné, môže patriť do pôsobnosti
článku 85 ods. 1, najmä keď má spojitosť so systémom distribúcie.37      Žalobca
poukazuje na to, že BMW uplatňuje v praxi systém selektívnej
distribúcie. Zo súdnej praxe Súdneho dvora vraj vyplýva (rozsudok
z 11. októbra 1983, Demo-Studio Schmidt/Komisia, 210/81, Zb.
s. 3045), že predajca, ktorý bol bezdôvodne vylúčený zo systému
selektívnej distribúcie, môže na základe článku 3 ods. 2 písmeno b)
nariadenia č. 17 požiadať Komisiu o intervenciu
a prípadne predložiť sudcovi Spoločenstva zamietnutie jeho žiadosti
Komisiou. Žalobca sa domnieva, že v tomto prípade existujú všetky
predpoklady porušenia práva, ktoré sú uvedené v už citovanom
rozsudku.38      Žalobca
tvrdí, že nie je logické domnievať sa, že Komisia by mohla, ak by
nastal taký prípad, konštatovať nezákonnosť celého systému distribúcie
a zakázať BMW v budúcnosti jeho aplikáciu z dôvodu, že
nemôže ovplyvniť postoj, ktorý zaujal výrobca voči rôznym predajcom. Ak
by to totiž bolo takto, bolo by jednoduché zriadiť „na papieri“ zmluvné
vzťahy, ktoré by boli veľmi pozitívne z hľadiska hospodárskej
súťaže, a potom ich neaplikovať, majúc istotu, že konkrétne Komisia
nemá žiadnu právomoc intervencie. Na podporu svojho tvrdenia sa
odvoláva na rozsudok Súdneho dvora zo 17. septembra 1985,
Ford/Komisia (25/84 a 26/84, Zb. s. 2725), z ktorého vraj
vyplýva, že pri skúmaní koncesionárskej zmluvy z hľadiska
prípadnej výnimky môže Komisia vziať do úvahy všetky okolnosti, ktoré sa
týkajú aplikácie tejto zmluvy, medzi ktoré môžeme zaradiť aj
odmietnutie zabezpečovať dodávky. Komisia vraj nemôže iba posúdiť
„systémy ako celok“, ale musí posúdiť aj ich konkrétne použitie, alebo
dokonca ich nepoužitie.39      Žalobca
sa domnieva, že prípadná existencia výnimky nebráni takémuto
preskúmaniu konkrétnych podmienok distribučného systému. Uznávajúc, že
Komisia nemôže vykonať rozhodnutie prikazujúce BMW obnoviť svoje dodávky
donucovacími prostriedkami, tvrdí, že žalovaná inštitúcia má represívnu
moc realizovateľnú formou pokút, ktorými by mohla zabezpečiť
rešpektovanie takého rozhodnutia.40      Komisia
naopak podčiarkuje, že odlišná logika článkov 85 a 86 Zmluvy
zdôraznená podľa nej v rozsudku Súdu prvého stupňa
z 10. júla 1990, Tetra Pak/Komisia (T‑51/89, Zb.
s. II‑309), dáva odlišný rozsah právomociam, ktoré má v zmysle
článku 3 nariadenia č. 17, keď ide o porušenie jedného alebo
druhého ustanovenia Zmluvy. Pripomína, že článok 86 zakazuje podniku
s dominantným postavením konať jednostranne spôsobom obmedzujúcim
hospodársku súťaž, pričom toto konanie môže spočívať buď
v konkrétnych krokoch, alebo v neplnení. To je práve dôvod,
pre ktorý Súdny dvor potvrdil v rozsudku zo 6. marca 1974,
Commercial Solvents/Komisia (6/73 a 7/73, Zb. s. 223), že
aplikácia článku 3 nariadenia č. 17 sa musí riadiť povahou
zisteného porušenia práva a môže obsahovať aj príkaz vykonávať
niektoré činnosti alebo poskytovať určité služby, ktoré boli protiprávne
zanedbané, ako aj zákaz ďalej pokračovať v niektorých činnostiach,
zvyklostiach alebo situáciách, ktoré odporujú Zmluve.41      Naopak
za predpokladu, že došlo k porušeniu článku 85 ods. 1 Zmluvy,
Komisia sa domnieva, že predmet a rozsah jej intervenčných
právomocí sú rozdielne. Čo sa týka predmetu, teda porušenia práva, ktoré
by mala ukončiť, zdôrazňuje, že článok 85 zakazuje dohody medzi dvoma
alebo viacerými podnikmi, ktorých cieľom alebo výsledkom je narušiť
súťaž. Podľa Komisie sa v tomto prípade môže článok 85 Zmluvy
vzťahovať iba na jedinú dohodu, a to na dohodu medzi BMW Italia
a jej súčasnými distribútormi, a tak iba v súvislosti
s touto dohodou môže vykonávať svoju právomoc intervenovať, ktorú
priznáva článok 3 ods. 1 nariadenia č. 17. Podľa Komisie
rozsudok Súdneho dvora z 28. februára 1984, Ford/Komisia
(228/82 a 229/82, Zb. s. 1129, ďalej len „Ford II“)
potvrdzuje, že v rámci distribučného systému môže byť porušením
článku 85 Zmluvy iba dohoda predstavovaná koncesionárskou zmluvou.42      Pokiaľ
ide o rozsah jej právomocí v prípade porušenia článku 85
ods. 1 Zmluvy, Komisia sa opäť odvoláva na uvedený rozsudok,
uvádzajúc, že jediné rozhodnutie, ktoré môže prijať v zmysle článku
3 ods. 1 nariadenia č. 17, je prípadné konštatovanie
nezlučiteľnosti predmetného systému distribúcie s ustanoveniami
článku 85 ods. 1 Zmluvy a zaviazať dodávateľa, aby ukončil
plnenie koncesionárskej zmluvy ako takej. Ďalej uvádza, opätovne sa
odvolávajúc na rozsudok Ford II, že jej nechýbajú možnosti reagovať na
konanie v rozpore s hospodárskou súťažou, ku ktorému dochádza
v rámci distribučného systému, pretože môže napríklad uložiť pokutu
v prípade, ak je koncesionárska zmluva aplikovaná i naďalej.43      Komisia
tvrdí, že Automec si neželá zrušenie systému distribúcie, ale naopak,
právo byť jeho súčasťou. Toto právo je vraj totiž špecifickým
a individuálnym právom a Komisia nemá právomoc na zabezpečenie
jeho výkonu vynútením, pokiaľ sa tak nedeje v rámci aplikácie
článku 86 Zmluvy.44      Vo
svojej duplike Komisia dodáva, že už citovaný rozsudok Súdneho dvora
z 11. októbra 1983, 210/81, na ktorý sa odvoláva žalobca,
súvisí s predpokladom porušenia článku 85 a zároveň aj článku
86 Zmluvy a že oba predchádzajúce prípady citované Súdnym dvorom
v tomto rozsudku, teda vo vyššie uvedenom rozsudku zo 6. marca
1974, 6/73 a 7/73 a jeho nariadení zo 17. januára 1980,
Camera Care/Komisia (792/79 R, Zb. s. 119), sa týkali buď porušenia
článku 86 (Commercial Solvents), alebo prípadu porušenia oboch článkov
85 a 86 (Camera Care).45      Komisia
tvrdí, že zákaz dohôd a právomoci jej zverených na zabezpečenie
dodržiavania tohto zákazu jej vraj neumožňujú obmedzovať zmluvnú slobodu
hospodárskych subjektov či dokonca uloženie výrobcovi povinnosti
akceptovať určitého predajcu ako súčasť systému distribúcie.
V tejto súvislosti sa odvoláva na návrhy generálnej advokátky Rozès
vo veci 210/81 (už citovanej, s. 3067).46      Komisia
nakoniec zdôrazňuje, že napadnuté rozhodnutie v ničom
neprejudikuje ani o otázke, či je distribučný systém BMW Italia
systémom selektívnej distribúcie alebo systémom výlučnej
a selektívnej distribúcie rovnakého druhu, aký ustanovuje
nariadenie č. 123/85, ani o otázke, či je predmetný systém
z hľadiska článku 85 ods. 1 Zmluvy nezákonný alebo nie.
Komisia vraj nemôže ani za predpokladu zistenia, že systém distribúcie
zavedený BMW Italia je porušením článku 85 ods. 1, pretože článok
85 a ani článok 3 ods. 1 nariadenia č. 17 jej nezverujú
právomoc nariadiť BMW Italia, aby uzavrela zmluvu s Automec. Posúdenie Súdom prvého stupňa47      Súd
sa domnieva, že treba určiť, či Komisia porušila právo Spoločenstva,
hlavne článok 3 nariadenia č. 17 tým, že zamietla žiadosť
o vydanie vyššie citovaných špecifických príkazov z toho
dôvodu, že nemala právomoc prijať za daných okolností takéto opatrenia.48      Treba
pripomenúť, že cieľom návrhu žalobcu bolo dosiahnuť vydanie príkazu,
aby BMW plnila objednávky, ktoré jej boli zadané; jeho ďalším cieľom
bolo dosiahnuť vydanie nariadenie, aby mu BMW povolila používať niektoré
jeho ochranné známky. Tieto požiadavky boli odôvodnené skutočnosťou, že
žalobca usúdil, že spĺňa všetky predpísané podmienky, aby mohol byť
súčasťou distribučnej siete BMW. Žalobca následne navrhol, aby Komisia
vydala dva špecifické príkazy proti BMW na zabezpečenie jeho údajného
práva na prijatie do distribučnej siete zavedenej BMW.49      Keďže
Komisia zamietla v prvej časti svojho rozhodnutia návrh
na vydanie týchto dvoch špecifických príkazov, treba najprv
preskúmať, či článok 3 ods. 1 nariadenia č. 17, ktorý Komisiu
oprávňuje uložiť príslušným podnikom povinnosť ukončiť porušovanie
pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré konštatovala, môže byť
v spojení s článkom 85 ods. 1 Zmluvy právnym základom pre
rozhodnutie v prospech takej žiadosti.50      Článok
85 ods. 1 zakazuje niektoré dohody alebo postupy narúšajúce
hospodársku súťaž. Jedným z dôsledkov porušenia tohto zákazu môže
byť z občianskoprávneho hľadiska neplatnosť zmluvy, ktorý je
jediným dôsledkom výslovne uvedeným v článku 85 ods. 2.
Definovať ostatné dôsledky porušenia článku 85 Zmluvy ako povinnosť
nahradiť škodu spôsobenú tretej osobe alebo prípadne povinnosť uzatvoriť
zmluvu je vecou vnútroštátneho práva (k možnostiam, ktoré môžu
využiť vnútroštátni sudcovia, pozri vnútroštátne konania, na ktoré sa
vzťahoval rozsudok Súdneho dvora zo 16. júna 1981, Salonia, 126/80,
Zb. s. 1563, 1774, a rozsudok z 3. júla 1985,
Binon, 243/83, Zb. s. 2015, 2035). Platí teda, že práve
vnútroštátny sudca môže v prípade potreby a v súlade
s vnútroštátnymi právnymi predpismi prikázať hospodárskemu
subjektu, aby uzatvoril zmluvu s iným hospodárskym subjektom.51      Keďže
zmluvná sloboda musí byť pravidlom, v zásade nemožno Komisii
priznať v rámci prikazovacích právomocí, ktoré má na účely
ukončenia porušovania článku 85 ods. 1, právomoc prikázať strane,
aby nadviazala zmluvné vzťahy, keď je všeobecným pravidlom, že Komisia
disponuje vhodnými prostriedkami na donútenie podniku, aby ukončil
porušovanie práva.52      Predovšetkým
platí, že odôvodnenie obdobného porušovania zmluvnej slobody nemožno
uznať, pretože existuje niekoľko prostriedkov na zabezpečenie ukončenia
porušovania. To je aj prípad porušení článku 85 ods. 1 Zmluvy,
ktoré vyplývajú z aplikácie distribučného systému. Takéto porušenia
môžu byť odstránené aj upustením od distribučného systému alebo jeho
zmenou. Za takýchto okolností má Komisia právomoc konštatovať porušenie
a prikázať dotknutým stranám, aby s ním skoncovali, ale nemôže
stranám nanútiť možnosť, ktorú vybrala z rôznych alternatív
správania, ktoré sú všetky v súlade so Zmluvou.53      Na
základe uvedeného treba v súvislosti s okolnosťami tohto
prípadu konštatovať, že Komisia nebola oprávnená vydať špecifické
príkazy ukladajúce BMW povinnosť poskytovať žalobcovi dodávky
a umožniť jej používať jeho značky. Z toho vyplýva, že Komisia
neporušila právo Spoločenstva tým, že nevyhovela žiadosti
o vydanie uvedených príkazov, odvolávajúc sa na absenciu právomoci.54      Právomoc
Komisie prijať rozhodnutie, ktoré by malo v praxi rovnaké účinky
ako príkazy, ktorých sa domáhal žalobca, a takisto možnosť Komisie
prekvalifikovať žalobcov návrh na návrh na prijatie obdobného
rozhodnutia nie sú takej povahy, aby protirečili tomuto záveru. Komisia
sa totiž neodvolávala na to, že nemá právomoc zdôvodniť zamietnutie
návrhu v celom rozsahu, ale iba na absenciu právomoci zdôvodniť
zamietnutie prijatia požadovaných špecifických opatrení. Keďže predmet
návrhu prekračuje rámec predmetného špecifického návrhu, problém sa
nerieši v prvej časti rozhodnutia, ale v druhej časti. 3. O druhej časti napadnutého rozhodnutia55      Vo
vzťahu k druhej časti napadnutého rozhodnutia uvádza žalobca
v podstate štyri dôvody. Prvý dôvod je ten, že Komisia údajne
porušila článok 155 Zmluvy, článok 3 nariadenia č. 17 a článok
6 nariadenia č. 99/63 tým, že odmietla vykonávať svoje vlastné
právomoci. Druhý dôvod, ktorý bol uvedený na pojednávaní, je založený na
porušení povinnosti odôvodnenia rozhodnutia, ktorú predpisuje článok
190 Zmluvy. Tretí dôvod uvedený v replike je založený na
neaplikovateľnosti a nezákonnosti nariadenia č. 123/85. Štvrtý
dôvod je založený na zneužití právomoci. a)
O prvom dôvode založenom na porušení článku 155 Zmluvy, článku 3
nariadenia č. 17 a článku 6 nariadenia č. 99/63
a o druhom dôvode týkajúcom sa odôvodnenia napadnutého
rozhodnutia Argumentácia účastníkov konania56      Žalobca
vytýka Komisii predovšetkým to, že pokiaľ ide o aplikáciu článku
85, odmietla vykonávať svoje právomoci v prospech vnútroštátnych
súdov, hoci v odbornej tlači vyhlásila, že vzhľadom na „článok 85
ods. 2 nemožno od vnútroštátnych súdov žiadať, aby poskytli
akúkoľvek zákonnú ochranu“ proti ustanoveniam porušujúcim pravidlá
hospodárskej súťaže uvedeným v zmluvách o distribúcii.57      Odvoláva
sa na to, že právo Spoločenstva stanovuje potláčanie porušovania práva
a že sa Spoločenstvo nemôže vyhnúť výkonu právomocí, ktoré
s tým súvisia. V tejto súvislosti sa odvoláva na povinnosť
Komisie, ktorá jej prislúcha v zmysle Zmluvy, ako aj na výlučné
a špecifické právomoci Komisie vo veci porušovania práva, výnimiek
a selektívnej distribúcie, okrem iného aj na základe ustanovení
nariadenia č. 123/85. Žalobca zdôrazňuje, že si sám môže vybrať, či
sa obráti na vnútroštátne súdy alebo príslušné orgány Spoločenstva,
a že Komisia mu nemôže nanucovať, akú možnosť si má vybrať. Dodáva,
že predmet vecí prejednávaných pred talianskymi súdmi je iný než
predmet jeho návrhu.58      Po
druhé žalobca tvrdí, že Komisia sa nemôže v tomto prípade
odvolávať na diskrečný charakter svojich právomocí. Možnosť zamietnuť
návrh, ktorú Komisii poskytuje článok 6 nariadenia č. 99/63,
zahrňuje iba zamietnutie veci samej na základe prešetrenia, ktoré
Komisii umožnilo získať podstatné skutočnosti pre vlastné posúdenie na
základe voľného uváženia. Komisia je povinná návrh preskúmať, pokiaľ
však nejde o návrh zjavne nedôvodný. Citovaný článok 6, podľa
ktorého Komisia môže „nevyhovieť“ návrhu, sa teda vzťahuje na príkaz
ukončiť porušovanie práva a nie na začatie konania o návrhu.
Žalobca sa na podporu svojho tvrdenia odvoláva na už citovaný rozsudok
Súdneho dvora z 11. októbra 1983, 210/81, bod 19.59      Po
tretie žalobca popiera vo svojej replike, že by Spoločenstvo nemalo
dostatočný záujem o ďalšie skúmanie faktov uvedených v návrhu.
V obežníku BMW Italia adresovanom 7. júla 1988 všetkým jej
koncesionárom, ktorého účelom bolo utlmiť predaj neoprávneným predajcom
a predaj „mimo vymedzenej zóny“ dojednaný prostredníctvom
„sprostredkovateľov alebo obchodných zástupcov“, je v rozpore
s požiadavkami práva Spoločenstva tak v oblasti selektívnej
distribúcie, ako aj v oblasti výlučnej distribúcie, a takisto
s článkom 3 bod 11 nariadenia č. 123/85. Aj sama Komisia
potvrdila už dvakrát, že podobné konanie je porušením základných
pravidiel, konkrétne vo svojom oznámení týkajúcom sa nariadenia
č. 123/85 (Ú. v. ES C 17, s. 4, ods. 1,
bod 3) a v sedemnástej správe o politike súťaže (bod 30,
s. 45).60      Komisia
sa domnieva, že pokiaľ ide o priamu aplikovateľnosť článku 85
ods. 1 Zmluvy, Komisia a vnútroštátny sudca majú
v skutočnosti právomoc, ktorou si konkurujú, aplikovať toto
ustanovenie, ako o tom svedčí aj rozsudok Súdneho dvora
z 30. januára 1974, BRT (127/73, Zb. s. 51),
a rozsudok z 10. júla 1980, Lauder (37/79, Zb.
s. 2481).61      Ďalej
uvádza, že ak majú zúčastnení právo vybrať si postup ako dosiahnuť
zabezpečenie dodržiavania práv, ktoré vyplývajú v ich prospech
z článku 85 Zmluvy, teda vybrať si medzi tým, či sa obrátia na
orgány Spoločenstva alebo na národné orgány, právne dôsledky, ktoré môže
mať odvolanie na určité orgány, sú rôzne. Z tohto hľadiska vraj
žalobca nepopiera, že taliansky sudca má na rozdiel od Komisie právomoc
odsúdiť BMW Italia na náhradu škody, ktorá jej mohla byť spôsobená
odmietnutím predaja.62      Komisia
ďalej tvrdí, že žalobca nepopiera ani to, že talianski sudcovia majú
oprávnenie riešiť prípadný spor, ktorého predmetom je údajné porušenie
článku 85 ods. 1 Zmluvy spoločnosťou BMW Italia, keďže súdy
v Miláne a Vicence sú povolanejšie preskúmať podania Automec
a aplikovať na systém distribúcie BMW Italia článok 85 ods. 1
a poprípade ustanovenia nariadenia č. 123/85. Príslušnosť
národného sudcu rozhodnúť, či sa na zmluvu vzťahuje alebo nevzťahuje
výnimka pre kategóriu, potvrdil Súdny dvor vo svojom rozsudku
z 3. februára 1976, Roubaix (63/75, Zb. s. 111).63      Komisia
sa vyjadruje, že otázka, či má alebo nemá právomoc rozhodnúť na základe
voľnej úvahy o zamietnutí sťažností, ktoré jej boli predložené,
bez uskutočnenia predbežného vyšetrovania, je otázka zásadného
charakteru týkajúca sa výkonu kontrolných právomocí. Bolo by to po
prvýkrát, čo sudca Spoločenstva sa má oboznámiť s rozhodnutím,
ktorým Komisia zamieta sťažnosť, pri ktorej podrobne nepreskúmala fakty
a ani ich neposúdila. Toto rozhodnutie bolo vydané na základe
právomoci Komisie prisúdiť vo verejnom záujme rôzne stupne priority
prešetreniu sťažností.64      Komisia
nepopiera, že sťažovateľ má právo na odpoveď, t. j. na akt
s konečnou platnosťou, v ktorom by sa inštitúcia vyslovila
k jeho sťažnosti. Tvrdí však, že podľa judikatúry Súdneho dvora
(rozsudok z 18. októbra 1979, GEMA/Komisia, 125/78, Zb.
s. 3173, 3179) nie je povinná vydať definitívne rozhodnutie
o tom, či existuje alebo neexistuje napadnuté porušenie. Keďže pri
prijímaní rozhodnutia o hlavnej veci sťažnosti sa pri posudzovaní
môže pohybovať v širokom rozmedzí, pre schvaľovanie prípravných
aktov konečného rozhodnutia, akým je aj začatie vyšetrovania, má logicky
diskrecionárnu právomoc. Komisia však uznáva, že je povinná preskúmať
sťažnosti nediskriminujúcim spôsobom, čo v tomto prípade urobila.
Z tohto hľadiska poukazuje na to, že overenie zhody distribučného
systému BMW s článkom 85 ods. 1 Zmluvy a ustanoveniami
nariadenia č. 123/85 si vyžaduje veľmi dôkladné a komplexné
vyšetrenie, ktoré mohla začať takmer ex nihilo, kým rôzni
talianski sudcovia, ktorí riešili podania Automecu a BMW Italia,
boli dobre informovaní o zmluvných vzťahoch BMW Italia s jej
predajcami a hlavne o tých, ktoré mala BMW Italia
v minulosti so žalobcom. Podľa Komisie sú títo sudcovia skôr
povolaní viesť vyšetrovanie potrebné na posúdenie zhody distribučného
systému BMW Italia s pravidlami súťaže Spoločenstva.65      Komisia
zdôrazňuje, že ide len o jej úvahy, ktoré ju spolu so snahou
vyhnúť sa zbytočnému súdnemu konaniu viedli k záveru, že
v porovnaní s veľkým počtom podaní, ktoré rieši, nie je
v dostatočnom verejnom záujme začať vyšetrovanie vo veci sťažnosti
Automec, ktoré by bolo doplnením vyšetrovania talianskych súdov, na
ktoré sa oba zúčastnené podniky obrátili na základe „slobodnej voľby“.66      Čo
sa týka základnej zásady, podľa ktorej má právo voľného uváženia, ktoré
jej umožňuje prisúdiť žiadosti potrebný stupeň priority, Komisia je
predovšetkým toho názoru, že žiadne ustanovenie práva Spoločenstva ju
nezaväzuje k tomu, aby začala vyšetrovanie v prípade každej
sťažnosti, ktorá jej bola postúpená. Vo svojej duplike upozorňuje, že
žalobca sa vraj na účel podpory svojho tvrdenia nemôže odvolávať na už
citovaný rozsudok Súdneho dvora z 11. októbra 1983, 210/81,
pretože tento rozsudok bol ojedinelý, a preto nemožno
v súvislosti s ním hovoriť o stálej súdnej praxi.67      Komisia
ďalej tvrdí, že podľa talianskej verzie článku 6 nariadenia
č. 99/63 nemožno vyhovieť žiadosti na základe náležitostí
(formálnych a dôkazových) „di cui dispone“ a nie na základe
náležitostí, ktoré môže mať k dispozícii až po skončení
dlhotrvajúceho, komplexného a nákladného vyšetrovania; nakoniec
tvrdí, že jej povinnosťou je dohliadať na dodržiavanie verejného záujmu
kontrolou v prvom rade takého konania, ktoré svojím rozsahom,
závažnosťou a dĺžkou trvania výrazne narúša voľnú súťaž. Odvoláva
sa na to, že keby bola vždy povinná začať vyšetrovanie po každej
sťažnosti, výber prípadov, pri ktorých by sa vyšetrovanie uskutočnilo,
by bol vecou podnikov a nie vecou Komisie, a teda by sa
riadila kritériami viac súkromného charakteru než verejného.68      Komisia
sa odvoláva na štatistické údaje o konaniach, ktoré vedie vo veci
hospodárskej súťaže, a pritom poukazuje na nutnosť stanoviť
kritériá priority pre skúmanie rôznych prípadov vzhľadom na obmedzený
počet zamestnancov. Vysvetľuje, že práve kvôli veľkému množstvu prípadov
bola nútená stanoviť vo svojej Sedemnástej správe o politike súťaže (bod 9, s. 24) nasledujúce kritériá priority:„Vo
všeobecnosti platí, že keď sa prípady týkajú veľmi dôležitých otázok
politiky, Komisia ich rieši prednostne. V prípade vecí
prešetrovaných z úradnej povinnosti a takisto v prípade
návrhov skúma Komisia porušenie práva z hľadiska závažnosti. Pri
sťažnostiach a úradných oznámeniach treba navyše vychádzať
z toho, že rozhodnutie musí byť vydané veľmi rýchlo. Ide
predovšetkým o konania prebiehajúce pred vnútroštátnymi súdmi.
Prípady, pri ktorých sa vyžaduje odvolacie konanie stanovené
nariadeniami o skupinových výnimkách, treba považovať za prioritné,
a teda musia byť vybavené do šiestich mesiacov. V ostatných
prípadoch sa prípady riešia podľa chronologického poradia.“69      Podľa
Komisie je zjavné, že žalobcova sťažnosť nespĺňa kritériá priority či
už z hľadiska závažnosti napadnutého porušenia práva, alebo
nutnosti vydania rozhodnutia Komisiou, aby mohol vnútroštátny sudca
o danej veci rozhodnúť. Čo sa týka tohto posledného menovaného
kritéria, Komisia pripomína, že talianske súdy nepotrebujú nevyhnutne
jej rozhodnutie na vynesenie súdneho rozhodnutia v sporoch, ktoré
jej strany postúpili na rozhodnutie. Ďalej vysvetľuje, že toto kritérium
platí hlavne za predpokladu, že prípad riešený pred vnútroštátnym
sudcom sa týka platnosti alebo plnenia zmluvy, o ktorej bola
Komisia upovedomená a v súvislosti s ktorou bola
požadovaná výnimka v zmysle článku 85 ods. 3 Zmluvy, pričom
aplikácia uvedeného ustanovenia patrí do výlučnej právomoci Komisie. To
však v tomto prípade neplatí, pretože aplikácia článku 85
ods. 3 na zmluvy o distribúcii v automobilovom sektore je
upravená nariadením č. 123/85. Aplikácia tohto nariadenia však
patrí plne do právomoci talianskeho sudcu, ktorý v prípade
pochybností o platnosti jeho ustanovení môže požiadať Súdny dvor
o rozhodnutie o prejudiciálnej otázke podľa článku 177 Zmluvy
(rozsudok Súdneho dvora z 22. októbra 1987, Foto-Frost,
314/85, Zb. s. 4225).70      Komisia
zároveň tvrdí, že absencia právomoci vnútroštátneho sudcu rozhodnúť vo
veci odňatia výnimky sa nijako nedotýka samotného jej tvrdenia, pretože
žalobca predovšetkým trvá na tom, že skupinovú výnimku nemožno
v zmysle nariadenia č. 123/85 použiť na distribučný systém BMW
Italia a že subsidiárne je nariadenie neplatné. Posúdenie Súdom prvého stupňa71      Súd
sa domnieva, že podstatou otázky, ktorá mu bola položená, je to, aké sú
povinnosti Komisie v prípade, ak fyzická alebo právnická osoba
podá návrh v zmysle článku 3 nariadenia č. 17.72      Treba
zdôrazniť, že nariadeniami č. 17 a č. 99/63 boli osobám,
ktoré podali Komisii návrh, priznané procesné práva, medzi ktoré patrí
právo byť informovaný o dôvodoch, pre ktoré Komisia mieni ich návrh
zamietnuť, a súvisiace právo na predloženie pripomienok.
Zákonodarca Spoločenstva týmto udelil Komisii isté špecifické
povinnosti. Nariadenie č. 17 a ani nariadenie č. 99/63
neobsahujú výslovné ustanovenia týkajúce sa vybavovania návrhov
a prípadných povinností prešetrenia Komisiou.73      Aby
bolo možné definovať povinnosti Komisie v tomto kontexte, treba
pripomenúť, že Komisia je zodpovedná za realizáciu a orientáciu
politiky hospodárskej súťaže Spoločenstva (pozri rozsudok Súdneho dvora
z 28. februára 1991, Delimitis, C‑234/89, Zb. s. 935,
991). Článok 89 ods. 1 Zmluvy jej priznal poslanie dozerať na
aplikáciu zásad uvedených v článku 85 a 86 a ustanovenia
prijaté na základe článku 87 Komisii zverili širšie právomoci.74      Rozsah
povinností Komisie v oblasti práva hospodárskej súťaže treba
preskúmať z hľadiska článku 89 ods. 1 Zmluvy, ktorý je
v tejto oblasti špecifickým prejavom všeobecného poslania dohľadu,
ktoré bolo Komisii zverené článkom 155 Zmluvy. Ako konštatoval Súdny
dvor v rámci článku 169 Zmluvy (rozsudok zo 14. februára 1989,
Star Fruit/Komisia, 247/87, Zb. s. 291, 301), toto poslanie
neznamená, že Komisia má povinnosť začať konania vo veci prípadných
porušení práva Spoločenstva.75      Z tohto
hľadiska je Súd toho názoru, že zo súdnej praxe Súdneho dvora (rozsudok
z 18. októbra 1979, GEMA, už citovaný, s. 3173, 3189)
vyplýva, že k právam udeleným žalujúcim stranám nariadeniami
č. 17 a č. 99/63 nepatrí právo dosiahnuť v zmysle článku
189 Zmluvy rozhodnutie o tom, či došlo alebo nedošlo
k napadnutému porušeniu práva. Z toho vyplýva, že Komisia nie
je povinná vysloviť sa k tejto téme, pokiaľ predmet sťažnosti
nepatrí do jej výlučnej právomoci, ako je tomu v prípade odňatia
práva na výnimku udeleného podľa článku 85 ods. 3 Zmluvy.76      Keďže
povinnosťou Komisie nie je vysloviť sa k existencii porušenia
práva, nie je nútená viesť vyšetrovanie, pretože cieľom vyšetrovania
môže byť jedine nájsť dôkazy o existencii alebo neexistencii
porušenia práva, ktoré Komisia nie je povinná konštatovať. V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že na rozdiel od článku 89 ods. 1
druhej vety Zmluvy nariadenia č. 17 a č. 99/63
v prípadoch podaní členských štátov výslovne nezaväzujú Komisiu na
prešetrenie návrhov, ktoré jej boli doručené.77      Treba
zdôrazniť, že z tohto hľadiska platí, že v rámci
administratívnej činnosti musí mať subjekt poverený verejnou službou
právomoc prijať všetky organizačné opatrenia potrebné na plnenie jeho
poslania vrátane stanovenia priorít v medziach vymedzených zákonom,
pretože zákonodarca tieto priority nestanovil. Toto musí platiť
predovšetkým v prípade, keď je úrad poverený poslaním dohľadu
a kontroly, ktoré je rovnako široké a všeobecné ako poslanie,
ktoré bolo Komisii udelené v oblasti hospodárskej súťaže. Znamená
to, že ak Komisia prikladá rôzny stupeň priority podaniam týkajúcim sa
oblasti hospodárskej súťaže, ktoré jej boli predložené, koná tak
v súlade so svojimi povinnosťami podľa práva Spoločenstva.78      Tento
posudok nie je v rozpore s  rozsudkami Súdneho dvora
z 11. októbra 1983, 210/81 (už citovaným);
z 28. marca 1985, CICCE (298/83, Zb. s. 1105),
a zmieneným rozsudkom zo 17. novembra 1987, BAT
a Reynolds/Komisia (142/84 a 156/84, Zb. s. 4487). Súdny
dvor totiž konštatoval v rozsudku Demo-Studio Schmidt, že „Komisia
mala preskúmať fakty, ktorých sa dovolával“ žalobca, pričom
neprejudikoval o otázke, či Komisia mohla upustiť od prešetrenia
sťažnosti, pretože v tomto prípade Komisia preskúmala fakty
vyložené v sťažnosti a sťažnosť zamietla z dôvodu, že
neexistujú dôvody na uzavretie prípadu v tom zmysle, že došlo
k porušeniu práva. Táto otázka nebola položená v rámci
neskorších právnych vecí CICCE (vec 298/83, už citovaná), BAT
a Reynolds (veci 142/84 a 156/84, už citované).79      Aj
keď Komisia nemá povinnosť viesť vyšetrovanie, procesné záruky uvedené
v článku 3 nariadenia č. 17 a v článku 6 nariadenia
99/63 ju zaväzujú, aby dôkladne preskúmala skutkovú a právnu
podstatu, s ktorou ju oboznámil žalobca, aby posúdila, či daná
skutková a právna podstata svedčí o tom, že ide
o konanie, ktorým sa môže narúšať súťaž na spoločnom vnútornom trhu
a ktoré sa môže dotknúť obchodovania medzi členskými štátmi (pozri
rozsudky Súdneho dvora z 11. októbra 1983, Demo-Studio
Schmidt, už citovaný; z 28. marca 1985, CICCE, už citovaný,
a zo 17. novembra 1987, BAT a Reynolds, už citovaný).80      Keď
sa Komisia rovnako ako v tomto prípade rozhodla sťažnosť zamietnuť
bez toho, aby viedla vyšetrovanie, cieľom kontroly zákonnosti, ktorú
musí Súd prvého stupňa vykonať, je overiť, či sporné rozhodnutie
nespočíva na faktoch, ktoré sú vecne nesprávne, či ním nedošlo
k právnemu omylu a zjavnej chybe v posudzovaní alebo
k zneužitiu právomoci.81      Práve
z hľadiska týchto zásad prislúcha Súdu prvého stupňa preveriť
najprv to, či Komisia preskúmala sťažnosť, čo bola povinná vykonať
posúdením s odbornou starostlivosťou vecných a právnych
predpokladov, na ktoré sa odvolával žalobca, a následne, či Komisia
správne procesne odôvodnila odloženie sťažnosti, odvolávajúc sa na
svoju právomoc „prikladať rôzny stupeň priority právnym veciam, ktoré
jej boli postúpené na vybavenie“ a na záujem Spoločenstva, ktorý je
kritériom priority danej právnej veci.82      V tejto
súvislosti Súd prvého stupňa konštatuje, že Komisia najprv sťažnosť
dôkladne preskúmala a že pri skúmaní sťažnosti nielenže vzala do
úvahy vecné a právne predpoklady uvádzané v samotnej
sťažnosti, ale zároveň uskutočnila neformálnu výmenu stanovísk
a informácií so žalobcom a jeho právnymi zástupcami. Komisia
zamietla sťažnosť až po oboznámení sa s podrobnými informáciami,
ktoré jej poskytol žalobca v rámci tejto výmeny, a takisto
s pripomienkami uvedenými v odpovedi na list odoslaný podľa
článku 6 nariadenia č. 99/63. S ohľadom na vecné
a právne okolnosti uvedené v sťažnosti Komisia teda riadne
preskúmala sťažnosť, a preto jej nemožno vyčítať, že by zanedbala
svoju povinnosť.83      Čo
sa ďalej týka odôvodnenia sporného rozhodnutia o zaradení, Súd
prvého stupňa pripomína, že Komisia má v prvom rade právo prikladať
sťažnostiam, ktoré jej boli predložené, rôzny stupeň priority.84      Ďalej
treba preskúmať, či je zákonné, ako tvrdila Komisia, odvolávať sa na
záujem Spoločenstva ako na kritérium priority právnej veci.85      V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že na rozdiel od sudcu pre občianskoprávne
veci, ktorého poslaním je chrániť subjektívne práva súkromných osôb
v ich recipročných vzťahoch, orgán verejnej správy musí konať vo
verejnom záujme. Je teda zákonné, že sa Komisia pri určovaní stupňa
priority rôznych právnych vecí, ktoré jej boli postúpené, odvoláva na
právo Spoločenstva. To však neznamená, že činnosť Komisie nie je
predmetom súdnej kontroly, pretože na základe požiadavky odôvodnenia,
o ktorom je zmienka v článku 190 Zmluvy, sa Komisia nemôže
uspokojiť s tým, že sa bude abstraktne odvolávať na právo
Spoločenstva. Je povinná vysvetliť právne a vecné úvahy, ktoré ju
priviedli k záveru, že nie je v dostatočnom záujme
Spoločenstva, aby boli prijaté opatrenia na vyšetrenie. Práve
prostredníctvom kontroly zákonnosti týchto dôvodov kontroluje Súd prvého
stupňa činnosť Komisie.86      Pri
posudzovaní záujmu Spoločenstva o preskúmanie prípadu musí Komisia
prihliadať na okolnosti prípadu a hlavne na vecné a právne
predpoklady, ktoré sú vyjadrené v sťažnosti, ktorú vybavuje.
Prislúcha jej hlavne povinnosť zvážiť dosah napadnutého porušenia práva
na fungovanie spoločného trhu, a zvážiť pravdepodobnosť, či bude
môcť existenciu porušenia dokázať a určiť rozsah nutných opatrení
na prešetrenie, aby mohla za čo najlepších podmienok plniť svoje
poslanie dohľadu nad dodržiavaním článku 85 a 86.87      Z tohto
pohľadu treba preskúmať, či v tomto prípade Komisia
v rozhodnutí správne usúdila, že nie je v dostatočnom záujme
Spoločenstva preskúmať prípad, pretože žalobca, ktorý už postúpil
talianskym súdom spor vo veci odstúpenia od koncesionárskej zmluvy,
mohol zároveň predložiť týmto súdom otázku, či je distribučný systém BMW
Italia v súlade s článkom 85 ods. 1 Zmluvy.88      V tejto
súvislosti treba uviesť, že týmto konaním Komisia nevyhlásila len to,
že podľa všeobecného pravidla by sa mala vzdať prípadu už len
z toho dôvodu, že tento prípad má právomoc riešiť vnútroštátny súd.
Vnútroštátny súd už totiž riešil obdobné spory medzi Automec a BMW
Italia, ktoré sa týkali distribučného systému BMW Italia,
a žalobca nepopieral, že talianske súdy už poznajú zmluvné vzťahy
medzi BMW Italia a jej distribútormi. Za okolností súvisiacich
s týmto prípadom je z dôvodu úspory konania
a legalizovaného výkonu spravodlivosti lepšie, aby prípad preskúmal
sudca, ktorý už mal možnosť oboznámiť sa s podobnými otázkami.89      Aby
však bolo možné posúdiť zákonnosť sporného rozhodnutia o zaradení,
treba určiť, či Komisia nevyhodnotila nesprávne rozsah ochrany, ktorú
môže vnútroštátny súd poskytnúť právam vyplývajúcim z článku 85
ods. 1 Zmluvy tým, že žalujúci podnik odkázala späť na vnútroštátny
súd.90      Z tohto
dôvodu treba preskúmať, či článok 85 ods. 1 a článok 86 majú
priame účinky na vzťahy medzi súkromnými osobami a zahrňujú pre
subjekty podliehajúce právomoci súdu tie práva, ktoré sú vnútroštátne
súdy povinné chrániť (pozri rozsudok Súdneho dvora
z 30. januára 1974, 127/73, už citovaný). Právomoc
zabezpečovať aplikáciu uvedených ustanovení prislúcha Komisii
a zároveň aj vnútroštátnym súdom (pozri hlavne rozsudok Súdneho
dvora z 28. februára 1991, C‑234/89, už citovaný).
Z udelenia týchto právomoci vyplýva povinnosť lojálnej spolupráce
medzi Komisiou a vnútroštátnymi súdmi, tak ako to vyplýva
z článku 5 Zmluvy (pozri rozsudok Súdneho dvora
z 28. februára 1991, C‑234/89, už citovaný).91      Treba
teda preskúmať, či Komisia mohla rátať s touto spoluprácou, aby
mohla zabezpečiť posúdenie zhody distribučného systému BMW Italia
s článkom 85 ods. 1 Zmluvy.92      Na
tento účel môže taliansky sudca najprv preskúmať, či tento systém
narúša súťaž v zmysle článku 85 ods. 1. V prípade
pochybností môže Súdnemu dvoru položiť predbežnú otázku. Ak zistí, že
došlo k narušeniu súťaže v zmysle článku 85 ods. 1, musí
následne preskúmať, či sa na systém vzťahuje skupinová výnimka podľa
nariadenia č. 123/85. Aj toto preskúmanie patrí do jeho právomoci
(pozri rozsudok Súdneho dvora z 28. februára 1991, C‑234/89,
už citovaný). V prípade pochybností, pokiaľ ide o platnosť
alebo výklad predmetného nariadenia, môže sudca takisto položiť Súdnemu
dvoru prejudiciálnu otázku podľa článku 177 Zmluvy. Vo všetkých
uvedených prípadoch môže vnútroštátny sudca rozhodnúť o zhode
distribučného systému s článkom 84 ods. 1 Zmluvy.93      Ak
aj vnútroštátny sudca nemá právomoc nariadiť ukončenie porušovania
práva, ktoré konštatoval, môže uložiť pokuty podnikom, ktoré sa
dopustili porušovania, rovnako ako Komisia. Musí zabezpečiť aplikáciu
článku 85 ods. 2 Zmluvy na vzťahy medzi jednotlivcami. Táto zmluva,
ktorá uvedenú občianskoprávnu sankciu výslovne ustanovuje, nariaďuje,
aby mal vnútroštátny sudca podľa národného práva právomoc chrániť práva
podnikov, ktoré sú poškodené následkami konania porušujúceho pravidlá
hospodárskej súťaže.94      V tomto
prípade žalobca nepredložil žiadny dôkaz, z ktorého by bolo možné
vyvodiť, že v talianskom práve nie je zakotvený žiadny právny
prostriedok, ktorý by vnútroštátnemu sudcovi umožňoval chrániť jeho
práva uspokojivým spôsobom.95      Je
potrebné takisto zdôrazniť, že v tomto prípade bola existencia
nariadenia o výnimke, ktoré treba považovať za aplikovateľné,
dôvodom, ktorý mohla Komisia zohľadniť podľa zákona pri posudzovaní
skutočnosti, do akej miery je vo verejnom záujme Spoločenstva pristúpiť
k vyšetrovaniu takého distribučného systému. Ako totiž Komisia
správne uviedla, hlavným účelom nariadenia o skupinových výnimkách
je obmedziť oznamovanie, a teda individuálne preskúmanie zmlúv
o distribúcii používaných v danom sektore. Existencia takého
nariadenia navyše uľahčuje aplikáciu práva hospodárskej súťaže
vnútroštátnym sudcom.96      To,
že Komisia odkázala žalobcu na konanie pred vnútroštátnym sudcom, teda
neznamená, že nesprávne zhodnotila rozsah ochrany, ktorú môže
vnútroštátny sudca poskytnúť právam žalobcu, ktoré má na základe článku
85 ods. 1 a 2 Zmluvy.97      Z uvedeného
vyplýva, že preskúmaním sporného rozhodnutia Súdom prvého stupňa sa
nezistila žiadna právna alebo vecná chyba a ani zjavná chyba
posúdenia. Z toho vyplýva, že žalobný dôvod založený na porušení
práva Spoločenstva a hlavne článku 155 Zmluvy, článku 3 nariadenia
č. 17 a článku 6 nariadenia č. 99/63 je neopodstatnený.98      Z predchádzajúcich
úvah navyše nutne vyplýva, že odôvodnenie sporného rozhodnutia je
dostatočné, pretože žalobca sa mohol podľa zákona domáhať svojich práv
na Súde prvého stupňa a že Súd prvého stupňa mohol vykonať kontrolu
zákonnosti. b) O treťom žalobnom dôvodu založenom na nezákonnosti nariadenia č. 123/85 Argumentácia účastníkov konania99      Vo
svojej žalobe žalobca žiada zrušenie nariadenia č. 123/85, pretože
je „nutným predpokladom“ napadnutého rozhodnutia, ale nepredložil na
podporu svojej žaloby dôkazy. Vo svojej replike žalobca tvrdí, že
v tomto prípade dané nariadenie neplatí, pretože upravuje iba
výlučnú distribúciu a nie selektívnu distribúciu. Dodáva, že keby
to tak nebolo, predmetné nariadenie by bolo neplatné, pretože je zjavne
nelogické a zakladá zjavnú nespravodlivosť tým, že jedinému
nariadeniu podriaďuje dva hospodárske javy, ktoré sa od seba odlišujú
rovnako výrazne ako obe zmienené formy distribúcie.100    Komisia
opakuje, že sa nevyslovila k aplikovateľnosti alebo
neaplikovateľnosti citovaného nariadenia na distribučný systém zavedený
BMW Italia a že jej teda žalobca nesprávne prisudzuje názor, že sa
na tento prípad vzťahuje predmetné nariadenie a mohlo by sa použiť
rovnako na systém výlučnej distribúcie, ako aj na systém selektívnej
distribúcie. Trvá na tom, že by sa mohla vysloviť k povahe tohto
distribučného systému až po dôkladnom a primeranom preskúmaní
faktov uvedených v žalobe, ale že podľa jej názoru nebolo
v dostatočnom záujme Spoločenstva, aby ho vykonala. Posúdenie Súdom prvého stupňa101    Keďže
v zmysle ustálenej súdnej praxe sa Súd prvého stupňa nevyslovuje
k tomu, či je v danom prípade použiteľné nariadenie
č. 123/85, ak napadnuté rozhodnutie neobsahuje žiadny odkaz na
nariadenie č. 123/85 alebo na prípadnú zhodu distribučného systému
BMW Italia s týmto nariadením, a tak je uvedený dôvod
v tomto prípade bezpredmetný. Treba ho teda jednoznačne vylúčiť. c) O štvrtom žalobnom dôvode založenom na zneužití právomoci Argumentácia účastníkov konania102    Týmto
žalobným dôvodom žalobca zdôraznil, že Komisia uplatnila pravidlá
Spoločenstva s cieľom chrániť skôr podnik než hospodársku súťaž vo
všeobecnosti. Vo svojej replike uviedla, že odmietnutím začať
vyšetrovanie aj napriek citovanému obežníku zo 7. júla 1988, ktorým
BMW nútila svojich koncesionárov, aby nepredávali svoje automobily
predajcom, ktorí nemajú povolenie, a „sprostredkovateľom alebo
obchodným zástupcom“, potvrdzuje snahu Komisie zvýhodňovať BMW „tým, že
ju ušetrila od nepríjemnej povinnosti predložiť dôkazy“. Okrem toho
potvrdzuje, že v žiadnom z troch listov, ktoré jej Komisia
poslala, nie sú uvedené skutočné dôvody, ktoré viedli Komisiu
k tomu, aby nevzala jej sťažnosť a dôkazy, ktoré predložila,
do úvahy.103    Komisia
popiera, že si nesplnila svoju povinnosť nestranne preskúmať sťažnosť.
Tvrdí, že pokiaľ ide o preskúmanie sťažností, ktoré sú jej
predložené, objektívne vykonala svoju právomoc rozhodovať na základe
voľnej úvahy a upozorňuje na to, že žalobca nemôže len tvrdiť, ale
musí aj dokázať, že v tomto prípade vykonala svoju právomoc
spôsobom naznačujúcim jej zneužitie a/alebo len čiastočne, sledujúc iný
cieľ než ten, pre ktorý jej zákonodarca Spoločenstva zveril túto
právomoc. Komisia tvrdí, že nemá žiadny záujem na apriórnom „očistení“
BMW Italia od podozrenia z porušenia pravidiel súťaže a už
vôbec nie na tom, aby mohla ťažiť z tzv. prezumpcie neviny.104    Vo
svojej duplike Komisia ďalej uviedla, že žalobca tvrdením, že
v žiadnom z po sebe nasledujúcich listov neboli uvedené
skutočné dôvody jej rozhodnutia, sa snaží spochybniť jej zámery, čo je
neprípustné, a že „skutočné dôvody“, o ktoré sa opiera druhá
časť napadnutého rozhodnutia, sú výlučne dôvody uvedené v liste
z 28. februára 1990. Posúdenie Súdom prvého stupňa105    Treba
zdôrazniť, že tvrdenie, že došlo k zneužitiu právomoci, môže byť
vzaté do úvahy iba vtedy, keď žalobca predloží objektívne, jednoznačné
a konkrétne poznatky, ktoré by o takomto zneužití svedčili
(pozri napríklad rozsudok Súdneho dvora z 13. júla 1989,
Caturla-Poch a De la Fuente/Parlament, 36/87, Zb. s. 2471,
2489, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. júna 1991,
Valverde/Súdny dvor, T‑156/89, Zb. s. II‑407, 453).106    Treba
teda preskúmať, či dôkazy predložené žalobcom svedčia o tom, že
Komisia zneužila v tomto prípade rozhodovaciu právomoc, ktorú jej
udeľuje nariadenie č. 17 s tým, aby mohla dohliadať na
aplikáciu zásad stanovených v článku 85 a 86 Zmluvy.107    V tejto
súvislosti treba zdôrazniť, že žalobca nespomenul žiadnu konkrétnu
okolnosť, ktorá by svedčila o tom, že dôvody procesného odloženia
sťažnosti uvedené Komisiou boli iba zámienkami a že skutočným
cieľom Komisie bolo vyhnúť sa aplikácii pravidiel súťaže na podnik BMW.
Skutočnosť, že Komisia neposúdila zhodu konania BMW s článkom 85,
neznamená, že konala svojvoľne, najmä vzhľadom na to, že žalobca
nepoprel, že takéto posúdenie zhody si vyžaduje rozsiahle
a komplexné vyšetrovanie. Obežník BMW Italia zo 7. júla 1988,
na ktorý sa žalobca takisto odvoláva, nemôže byť dôkazom zneužitia
právomoci Komisiou. Tento list obsahuje iba pokyny, ktoré BMW Italia
adresovala všetkým svojim koncesionárom, a prijatie napadnutého
rozhodnutia nie je dôkazom toho, že Komisia chcela chrániť spoločnosti
skupiny BMW. Žalobca nakoniec uvádza argumenty, ktorými chce presvedčiť
o porušení článku 85 podnikom BMW. Tieto tvrdenia však nie sú
indíciami, z ktorých by bolo možné vyvodiť, že Komisiu viedli
k rozhodnutiu nepreskúmať oprávnenosť týchto bezprávnych dôvodov.108    Treba
teda konštatovať, že zneužitie právomoci nie je ničím podložené
a že tento dôvod treba odmietnuť.109    Z predchádzajúcich
úvah vyplýva, že návrhy na zrušenie musia byť zamietnuté. Keďže návrhy
na odškodnenie sa opierajú výlučne o tie isté dôvody, aké sú
uvedené na podporu návrhov na zrušenie, treba zamietnuť aj návrh na
odškodnenie, pričom nie je potrebné rozhodovať o jeho prípustnosti,
pretože Komisia sa nedopustila nezákonného konania. O trovách110    Podľa
článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý
nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo
v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je
opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade
s návrhom žalovanej.Z týchto dôvodov Súd prvého stupňa rozhodol a vyhlásil:1.      Žaloba sa zamieta.2.      Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.Cruz VilaçaKirschner      VesterdorfGarcía-ValdecasasLenaertsBarringtonSaggioYerarisSchintgen            BriëtBiancarelliRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 18. septembra 1992.Tajomník       PredsedaH. Jung       J. L. Cruz Vilaça* Jazyk konania: taliančina.