62009CC0335_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Súdny dvor má v prejednávanej veci rozhodnúť o odvolaní proti rozsudku, ktorým Súd prvého stupňa Európskych spoločenstiev(2) vyhlásil žalobu o neplatnosť, ktorú podala Poľská republika, za sčasti neprípustnú z dôvodu omeškania a sčasti nedôvodnú.
2. Vzhľadom na to, že otázka prípustnosti, ktorá vzniká v tejto veci, je totožná s otázkou, ktorá bola Súdnemu dvoru položená v rámci odvolania, ktoré bolo súčasne podané vo veci Poľsko/Komisia (C-336/09 P), v ktorej Súdny dvor zatiaľ nerozhodol,(3) navrhnem, aby Súdny dvor rozhodol túto otázku s odkazom na analýzu, ktorú som uviedol vo svojich návrhoch v uvedenej veci.
3. Pokiaľ však ide o vecnú stránku, je potrebné na úvod uviesť, že tento raz ide o dve nariadenia. Poľská republika sa svojou žalobou pred Súdom prvého stupňa domáhala zrušenia nariadenia Komisie (ES) č. 1972/2003 z 10. novembra 2003(4), ktoré bolo zmenené a doplnené nariadením Komisie (ES) č. 230/2004 z 10. februára 2004(5) a nariadením Komisie (ES) č. 735/2004 z 20. apríla 2004(6) . Ako však bude uvedené ďalej, Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku vyhlásil žalobu za neprípustnú v rozsahu, v akom smerovala proti nariadeniu č. 1972/2003. Naproti tomu v rozsahu, v akom žaloba smerovala proti nariadeniu č. 735/2004, ktorým bolo nariadenie č. 1972/2003 zmenené a doplnené, ju vyhlásil za prípustnú.
4. Súd prvého stupňa tým vecne preskúmal nielen zákonnosť nariadenia č. 735/2004, ale na základe judikatúry Súdneho dvora(7) aj zákonnosť základných ustanovení nariadenia č. 1972/2003, keďže ustanovenia prvého uvedeného nariadenia bolo možné považovať za ustanovenia, ktoré tvoria jeden celok s ustanoveniami druhého uvedeného nariadenia.
5. Prejednávaná vec tak Súdnemu dvoru poskytuje príležitosť obohatiť už dosť pestrú judikatúru v snahe vyriešiť problémy vyplývajúce z pristúpenia nových členských štátov k Európskej únii vo všeobecnosti a konkrétne z uplatňovania prechodných ustanovení vo vzťahu k nim.(8)
I – Právny rámec
6. Základ prejednávanej veci spočíva v tom, že Európska komisia prijala na základe zmluvy(9) a aktu o pristúpení(10) desiatich nových členských štátov z roku 2004 prechodné opatrenia v oblasti spoločnej poľnohospodárskej politiky, ktoré sa osobitne týkali hospodárskych subjektov z nových členských štátov, konkrétne nariadenie č. 1972/2003.
7. Prijatie takýchto prechodných opatrení inštitúciami Únie nie je samo osebe ničím výnimočné. Ustanovenia podobné ustanoveniam nariadenia č. 1972/2003 boli totiž prijaté aj v súvislosti s inými rozšíreniami,(11) pokiaľ boli upravené jednotlivými zmluvami a/alebo aktmi o pristúpení.
8. Nariadenie č. 1972/2003 bolo prijaté a uverejnené pred nadobudnutím platnosti zmluvy o pristúpení a aktu o pristúpení na základe článku 2 ods. 3 uvedenej zmluvy a článku 41 prvého odseku aktu o pristúpení.
9. Článok 2 ods. 3 zmluvy o pristúpení totiž stanovuje, že orgány Únie môžu, odchylne od článku 2 ods. 2 tejto zmluvy,(12) prijať pred pristúpením opatrenia uvedené vo viacerých výslovne uvedených ustanoveniach, vrátane článku 41 aktu o pristúpení, pričom tieto opatrenia nadobudnú platnosť iba za podmienky a ku dňu nadobudnutia platnosti uvedenej zmluvy. Toto ustanovenie znie:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 2, sú orgány [Ú]nie oprávnené prijať pred pristúpením opatrenia uvedené v článku 6 odseku 2 druhom pododseku, odseku 6 druhom pododseku a odseku 7 druhom a treťom pododseku, v článkoch 21 a 23, v článku 28 odseku 1, v článku 32 odseku 5, v článku 33 odseku 1, v článku 33 odseku 4, v článku 33 odseku 5, v článkoch 38, 39, 41, 42 a 55 až 57 aktu o pristúpení, v prílohách III až XIV k tomuto aktu, v protokole 2, v článku 6 protokolu 3, v článku 2 odseku 2 protokolu 4, v protokole 8 a v článkoch 1, 2 a 4 protokolu 10, ktoré sú pripojené k aktu. Tieto opatrenia nadobudnú platnosť a účinnosť iba za podmienky a ku dňu nadobudnutia platnosti tejto zmluvy.“
10. Článok 41 aktu o pristúpení, ktorý je výslovne uvedený v článku 2 ods. 3 zmluvy o pristúpení, teda vo svojom prvom odseku splnomocňuje Komisiu, aby pri dodržaní určitých procesných pravidiel prijala prechodné opatrenia „potrebné na uľahčenie prechodu zo súčasného režimu v nových členských štátoch na režim vyplývajúci z uplatňovania spoločnej poľnohospodárskej politiky“ za podmienok uvedených v akte o pristúpení. Tieto prechodné opatrenia možno prijať počas obdobia troch rokov nasledujúcich po dni pristúpenia a ich uplatňovanie je obmedzené na toto obdobie, pričom Rada Európskej únie môže na návrh Komisie a po porade s Európskym parlamentom jednomyseľne rozhodnúť o predĺžení tohto obdobia. Tento článok znie:
„Ak sú v nových členských štátoch na uľahčenie prechodu zo súčasného režimu na režim vyplývajúci z uplatňovania spoločnej poľnohospodárskej politiky podľa podmienok uvedených v tomto akte potrebné prechodné opatrenia, prijme Komisia v súlade s postupom uvedeným v článku 42 odseku 2 nariadenia Rady (ES) č. 1260/2001 [z 19. júna 2001] o spoločnej organizácii trhu v sektore cukru [Ú. v. ES L 178, s. 1; Mim. vyd. 03/033, s. 17] alebo v zodpovedajúcich článkoch ostatných nariadení o spoločnej organizácii poľnohospodárskych trhov alebo v súlade s postupmi výboru, ako sú ustanovené v príslušných právnych predpisoch. Prechodné opatrenia uvedené v tomto článku môžu byť prijaté počas obdobia troch rokov nasledujúcich po dni pristúpenia a ich uplatňovanie bude obmedzené na toto obdobie. Rada môže na návrh Komisie a po porade s Európskym parlamentom jednomyseľne rozhodnúť o predĺžení tohto obdobia.“
11. Práve na základe týchto dvoch ustanovení bolo prijaté nariadenie č. 1972/2003(13), ktoré bolo predmetom žaloby o neplatnosť podanej na Súde prvého stupňa, pričom platnosť jeho základných ustanovení bola nepriamo preskúmaná prostredníctvom preskúmania platnosti nariadenia č. 735/2004.
12. Odôvodnenie č. 3 nariadenia č. 1972/2003 stanovuje:
„vychýlenia obchodu, v dôsledku ktorých dochádza k narušeniu organizovania trhu, sa často týkajú výrobkov umelo presunutých s ohľadom na rozšírenie, pričom tieto výrobky nie sú súčasťou bežných zásob príslušného štátu; nadbytočné zásoby môžu byť tiež výsledkom národnej produkcie; preto by sa mali prijať opatrenia v podobe odstrašujúcich poplatkov ukladaných na nadbytočné zásoby v nových členských štátoch.“
13. Na základe článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1972/2003 majú nové členské štáty povinnosť uložiť poplatky držiteľom nadbytočných zásob poľnohospodárskych výrobkov vo voľnom obehu k 1. máju 2004, keď zmluva o pristúpení a akt o pristúpení nadobudli platnosť.
14. Článok 4 ods. 3 uvedeného nariadenia stanovuje, že tento poplatok sa určí podľa dovozného cla erga omnes platného k 1. máju 2004.
15. Článok 4 ods. 1 až 3 tohto nariadenia znie:
„1. Bez ohľadu na prílohu IV, kapitolu 4 aktu o pristúpení a pokiaľ sa na národnej úrovni neuplatňujú prísnejšie právne predpisy, držiteľom nadbytočných zásob výrobkov vo voľnom obehu k 1. máju 2004 ukladajú nové členské štáty poplatky.
2. S cieľom určenia nadbytočných zásob jednotlivých držiteľov musia nové členské štáty vziať do úvahy najmä:
a) priemerné zásoby dostupné v rokoch pred pristúpením;
b) obchodné toky v rokoch pred pristúpením;
c) okolnosti, za ktorých boli zásoby vytvorené.
Pojem nadbytočné zásoby sa uplatňuje na výrobky dovážané do nových členských štátov alebo na výrobky s pôvodom v nových členských štátoch. Pojem nadbytočné zásoby sa uplatňuje aj na výrobky určené pre trh nových členských štátov.
Evidencia zásob sa vykonáva na základe Kombinovanej nomenklatúry platnej k 1. máju 2004.
3. Výška poplatku uvedeného v odseku 1 sa určuje podľa erga omnes
dovozného cla platného k 1. máju 2004. Príjem z poplatku vybraného národnými orgánmi bude určený národnému rozpočtu nového členského štátu.“
16. V článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1972/2003 sú pre každý členský štát uvedené kódy kombinovanej nomenklatúry jednotlivých dotknutých poľnohospodárskych výrobkov.
17. Napokon článok 3 nariadenia č. 1972/2003, ktorého odsek 1 stanovuje, že sa uplatňuje bez ohľadu na prílohu IV kapitolu 5 aktu o pristúpení, okrem iného stanovuje, že tento poplatok sa vyberá aj z poľnohospodárskych výrobkov, ktoré sa ku dňu pristúpenia nachádzajú v režime s podmieneným oslobodením od cla, bez ohľadu na to, či tieto výrobky boli pred týmto dňom prepustené do voľného obehu v Európskom spoločenstve pätnástky alebo v novom členskom štáte (článok 3 ods. 2) alebo pochádzajú z tretích štátov (článok 3 ods. 3). Tento článok znie:
„1. Tento článok sa uplatňuje bez ohľadu na prílohu IV kapitolu 5 aktu o pristúpení a bez ohľadu na články 20 a 214 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992 ustanovujúceho colný zákon spoločenstva [colný kódex Spoločenstva – neoficiálny preklad ][(14) ].
2. Výrobky uvedené v článku 4 ods. 5, ktoré do 1. mája 2004 boli vo voľnom obehu v [S]poločenstve pätnástky alebo v novom členskom štáte a dňa 1. mája 2004 sú dočasne uskladnené alebo v rámci jedného z colných konaní, alebo postupov [colne schválených určení alebo režimov – neoficiálny preklad ] uvedených v článku 4 ods. 15 písm. b) a ods. 16 písm. b) až g) nariadenia (EHS) č. 2913/92 v rozšírenom [S]poločenstve, alebo ktoré sú v štádiu prepravy po vybavení vývozných formalít v rámci rozšíreného [S]poločenstva, podliehajú dovoznému clu erga omnes
uplatňovanému v deň prepustenia do voľného obehu.
Prvý pododsek sa neuplatňuje na výrobky vyvážané zo [S]poločenstva pätnástky, ak dovozca predloží dôkaz, že v krajine vývozu nežiadal na výrobky žiadnu vývoznú náhradu. Na žiadosť dovozcu vývozca zabezpečí potvrdenie na vývoznej deklarácii od kompetentného orgánu, že na výrobky sa v krajine vývozu nežiadala vývozná náhrada.
3. Výrobky [Na výrobky – neoficiálny preklad ] uvedené v článku 4 ods. 5 dovážané z tretích krajín, ktoré 1. mája 2004 podliehajú v novom členskom štáte aktívnemu zošľachťovaciemu styku uvedenému v článku 4 ods. 16 písm. d) alebo dočasnému dovozu uvedenému v článku 4 ods. 16 písm. f) nariadenia (EHS) č. 2913/92 a ktoré boli prepustené do voľného obehu v uvedený deň alebo po uvedenom dni, sa ukladá dovozné clo uplatňované v deň prepustenia do režimu voľného obehu na výrobky pochádzajúce z tretích krajín.“
18. Článkom 1 nariadenia č. 735/2004 sa mení a dopĺňa okrem iného článok 4 ods. 5 ôsma zarážka nariadenia č. 1972/2003 týkajúca sa Poľskej republiky, a to tak, že v zozname výrobkov, ktorých sa týka toto posledné uvedené nariadenie, sa jednak vypúšťajú a jednak vkladajú niektoré výrobky.
II – Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
19. Poľská republika sa svojou žalobou podanou na Súde prvého stupňa 28. júna 2004 domáhala zrušenia článku 3, článku 4 ods. 3 a článku 4 ods. 5 ôsmej zarážky nariadenia č. 1972/2003 zmeneného a doplneného nariadením č. 735/2004.
20. Predseda tretej komory Súdu prvého stupňa uznesením z 11. júla 2006 rozhodol o prerušení tohto konania v súlade s článkom 54 tretím odsekom Štatútu Súdneho dvora, ako aj s článkom 77 písm. a) a 78 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa až do vyhlásenia rozsudku Súdneho dvora vo veci C-273/04.
21. Súdny dvor vydal rozsudok vo veci C-273/04 23. októbra 2007(15), pričom priamo preskúmal vec samu, a teda nerozhodol o prípustnosti žaloby. Súd prvého stupňa napadnutým rozsudkom zamietol žalobu Poľskej republiky sčasti ako neprípustnú z dôvodu preklúzie a sčasti ako nedôvodnú.
A – O prípustnosti
22. Súd prvého stupňa konštatoval, že nariadenie č. 1972/2003 bolo uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie 11. novembra 2003 a že lehota na podanie žaloby proti tomuto nariadeniu v dôsledku toho uplynula 4. februára 2004. Vzhľadom na to, že Poľská republika podala žalobu do kancelárie Súdu prvého stupňa 28. júna 2004, Súd prvého stupňa konštatoval, že táto žaloba bola v rozsahu, v akom smerovala proti nariadeniu č. 1972/2003, podaná oneskorene.(16)
23. Súd prvého stupňa – rovnako ako vo veci, v ktorej bolo vydané uznesenie Poľsko/Komisia, už citované – vyhovel námietke neprípustnosti vznesenej Komisiou na základe striktného uplatnenia článku 230 piateho odseku ES.
24. Súd prvého stupňa totiž konštatoval, že žaloba proti nariadeniu č. 1972/2003 bola podaná po uplynutí dvojmesačnej lehoty stanovenej týmto ustanovením, ktorá sa počíta od jeho uverejnenia, a na základe toho dospel k záveru, že právo Poľskej republiky podať žalobu zaniklo(17), pričom následne zamietol jednotlivé tvrdenia uvedené týmto členským štátom.
25. Takto boli zamietnuté tvrdenia – z dôvodu, že neboli spôsobilé spochybniť tento záver – založené na tom, že uvedené nariadenie nebolo uverejnené v dvadsiatich úradných jazykoch Únie(18), že jeho nadobudnutie účinnosti bolo podmienené nadobudnutím platnosti zmluvy o pristúpení(19) a že bolo určené všetkým členským štátom, vrátane budúcich členských štátov(20) .
26. Súd prvého stupňa sa ďalej usiloval preukázať, že toto striktné uplatnenie procesných lehôt plynúcich odo dňa uverejnenia nariadenia č. 1972/2003 neobmedzilo právo Poľskej republiky na účinnú súdnu ochranu.(21)
27. V rámci tohto skúmania prípustnosti žaloby Súd prvého stupňa tiež pripomenul, že od striktného uplatnenia predpisov Spoločenstva týkajúcich sa procesných lehôt sa možno odchýliť iba v prípade naozaj výnimočných okolností, v prípade nepredvídateľnej okolnosti alebo vyššej moci.(22) V tejto súvislosti však konštatoval, že Poľská republika nevysvetlila, v akom rozsahu boli voči nej predmetné okolnosti natoľko výnimočné, že vyžadovali výnimku zo zásady striktného uplatnenia procesných lehôt v rozpore so zásadou právnej istoty.
28. Súd prvého stupňa z toho v bode 63 napadnutého rozsudku formálne vyvodil záver, že pokiaľ ide o nariadenie č. 1972/2003 ako také, žaloba je oneskorená, a preto ju treba zamietnuť ako neprípustnú.
29. Súd prvého stupňa však preskúmal subsidiárne tvrdenie Poľskej republiky, že žaloba bola v každom prípade prípustná v rozsahu, v akom sa týkala poľnohospodárskych výrobkov doplnených nariadením č. 735/2004 do zoznamu výrobkov uvedených v článku 4 ods. 5 ôsmej zarážke nariadenia č. 1972/2003 (body 64 až 73 napadnutého rozsudku).
30. Súd prvého stupňa na základe judikatúry Súdneho dvora(23) dospel k záveru, že žaloba Poľskej republiky je prípustná, „pokiaľ ju možno považovať za žalobu o neplatnosť nariadenia č. 735/2004,“(24) a že jej žalobné dôvody a tvrdenia smerujúce proti napadnutým ustanoveniam nariadenia č. 1972/2003 sa majú vykladať v tomto zmysle.
B – O veci samej
31. Pokiaľ ide o vecnú stránku, Súd prvého stupňa preskúmal jednotlivé žalobné dôvody a tvrdenia Poľskej republiky, ktoré napriek tomu, že formálne smerovali proti ustanoveniam nariadenia č. 735/2004, jednak spochybňovali zákonnosť článku 3 (prvá časť, body 161 až 249 napadnutého rozsudku) a článku 4 (druhá a tretia časť, body 80 až 136 a 137 až 160 napadnutého rozsudku) nariadenia č. 1972/2003 a jednak poukazovali na zneužitie právomoci (štvrtá časť, body 250 až 254 napadnutého rozsudku).
1. O článku 4 nariadenia č. 1972/2003
32. Po prvé Poľská republika uviedla dva žalobné dôvody smerujúce k zrušeniu nariadenia č. 735/2004 v rozsahu, v akom podľa tohto nariadenia podliehalo sedem nových výrobkov opatreniu uvedenému v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003, pričom prvý žalobný dôvod bol založený na porušení článku 41 aktu o pristúpení a zásady proporcionality a druhý žalobný dôvod bol založený na porušení zásady zákazu diskriminácie.
33. Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku v prvom rade postupne preskúmal a dôkladne rozlíšil (bod 95 napadnutého rozsudku) tvrdenia založené na tom, že článok 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003 porušuje jednak článok 41 aktu o pristúpení a jednak zásadu proporcionality.
34. Súd prvého stupňa tak najprv – podobne, ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku Weidacher(25) – konštatoval (body 96 až 102 napadnutého rozsudku), že tak predchádzanie vytváraniu zásob na špekulatívne účely, ako aj zrušenie ekonomických výhod, ktoré by získali subjekty, ktoré vytvorili nadbytočné zásoby za nízku cenu, odôvodňujú, aby Komisia prijala opatrenie podľa článku 41 prvého odseku aktu o pristúpení.
35. Súd prvého stupňa následne po tom, čo konštatoval, že Poľská republika nespochybňuje zásadu uloženia poplatku, ale len výšku sporného poplatku (bod 103 napadnutého rozsudku), preskúmal proporcionalitu (body 104 až 121 tohto rozsudku) výšky poplatku a dospel k záveru, že Poľskej republike sa nepodarilo preukázať zjavne nevhodnú alebo neprimeranú povahu určenia jeho výšky.
36. Súd prvého stupňa v tejto súvislosti – poukazujúc na odôvodnenie č. 3 nariadenia č. 1972/2003 – konštatoval (bod 111 napadnutého rozsudku), že „Komisia [sa] prostredníctvom sporného poplatku nesnažila len predchádzať vytváraniu zásob predmetných výrobkov na špekulatívne účely vyplývajúce z obchodu, ale jednoducho predchádzať vytváraniu nadbytočných zásob, teda zásob, ktoré [neboli] súčasťou bežných zásob nachádzajúcich sa v nových členských štátoch.“
37. Súd prvého stupňa ďalej skúmal, či Poľská republika úspešne preukázala, že určenie výšky sporného poplatku „zjavne prekrač[ovalo] to, čo [bolo] nevyhnutné na predchádzanie vytváraniu nadbytočných zásob bez ohľadu na ich pôvod.“
38. Súd prvého stupňa na jednej strane konštatoval, že hoci poplatok, ktorého výška by bola určená podľa cla rovnajúceho sa rozdielu medzi poľskými dovoznými clami a dovoznými clami Spoločenstva, „[by mohol] byť užitočný na predchádzanie vytváraniu nadbytočných zásob z dovozu, [nebolo] vôbec zjavné, že by postačoval na predchádzanie vytváraniu nadbytočných zásob z národnej produkcie“ (bod 114 napadnutého rozsudku). Súd prvého stupňa ďalej uviedol, že takýto poplatok za určitých okolností nemôže mať nijaký odstrašujúci účinok, pokiaľ ide o vytváranie nadbytočných zásob z národnej produkcie.
39. Súd prvého stupňa na druhej strane (body 117 až 120 napadnutého rozsudku) zamietol tvrdenie založené na tom, že nariadenie č. 735/2004 nie je vhodné na dosiahnutie cieľov sledovaných nariadením č. 1972/2003 vzhľadom na výrobné cykly výrobkov uvedených v tomto nariadení bez toho, aby preskúmal jeho dôvodnosť. V tejto súvislosti zdôraznil, že Poľská republika vôbec nepreukázala, že pred prijatím tohto nariadenia neboli vytvorené nadbytočné zásoby výrobkov uvedených v nariadení č. 735/2004. Tiež poukázal na to, že článok 4 ods. 2 nariadenia č. 1972/2003 necháva novým členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o určenie, či sú zásoby predmetných výrobkov výsledkom činnosti odôvodnenej normálnym správaním, a obmedzenie poplatkov uloženým držiteľom týchto zásob len na prípady, keď ich vytváranie vyvoláva riziko narušenia trhov, čo posilňuje primeraný charakter opatrenia stanoveného v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003.
40. V druhom rade Súd prvého stupňa tiež zamietol ako nedôvodný žalobný dôvod založený na porušení zásady zákazu diskriminácie (body 127 až 136 napadnutého rozsudku). V tejto súvislosti na jednej strane konštatoval, že situáciu poľských subjektov nemožno považovať za porovnateľnú so situáciou subjektov usadených v Spoločenstve pred 1. májom 2004 (body 129 a 130 tohto rozsudku). Na druhej strane konštatoval, že nemožno vychádzať z toho, že s Poľskou republikou sa zaobchádzalo diskriminačne v porovnaní so zaobchádzaním s členskými štátmi, ktoré pristúpili k Únii v roku 1995 (body 131 až 134 uvedeného rozsudku).
41. Po druhé Poľská republika uviedla jediný žalobný dôvod smerujúci k zrušeniu nariadenia č. 735/2004 v rozsahu, v akom bolo týmto nariadením doplnených sedem nových výrobkov do zoznamu príslušných výrobkov uvedeného v článku 4 ods. 5 ôsmej zarážke nariadenia č. 1972/2003, v rámci ktorého uviedla tri hlavné výhrady, ktoré Súd prvého stupňa zamietol ako nedôvodné (body 143 až 160 napadnutého rozsudku).
2. O článku 3 nariadenia č. 1972/2003
42. Poľská republika uviedla päť žalobných dôvodov smerujúcich proti článku 3 nariadenia č. 1972/2003, z ktorých prvý bol založený na porušení zásady voľného pohybu tovaru, druhý na nedostatku právomoci Komisie a na porušení článkov 22 a 41 aktu o pristúpení, tretí na porušení zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, štvrtý na neexistencii alebo nedostatočnosti odôvodnenia a piaty a zároveň posledný žalobný dôvod bol založený na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery.
43. Súd prvého stupňa zamietol všetky žalobné dôvody a tvrdenia, ktoré uviedla Poľská republika.
44. Súd prvého stupňa zamietol prvý žalobný dôvod založený na porušení zásady voľného pohybu tovaru na základe toho, že v prvom rade zdôraznil, že vyberanie poplatku uloženého článkom 3 nariadenia č. 1972/2003 nie je v rozpore so zákazom ciel a poplatkov s rovnakým účinkom stanoveným v článku 25 ES, pretože uvedený poplatok nie je poplatkom, o ktorom jednostranne rozhodol členský štát, ale opatrením Spoločenstva prijatým na dočasnom základe na účely predchádzania určitým ťažkostiam vyplývajúcim pre spoločnú poľnohospodársku politiku z pristúpenia desiatich nových členských štátov k Únii (bod 179 napadnutého rozsudku).
45. V reakcii na druhý žalobný dôvod, ktorý uviedla Poľská republika a ktorý bol formálne založený na neexistencii právomoci Komisie na prijatie ustanovení článku 3 nariadenia č. 1972/2003, ako aj na porušení článkov 22 a 41 a prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení, Súd prvého stupňa v podstate konštatoval (body 186 až 194 napadnutého rozsudku), že systém poplatkov za nadbytočné zásoby výrobkov vo voľnom obehu k 1. máju 2004 v nových členských štátoch stanovený v článku 4 nariadenia č. 1972/2003 je jedným z prechodných opatrení, ktoré možno prijať na základe článku 41 prvého odseku aktu o pristúpení (bod 187 tohto rozsudku) a že toto ustanovenie sa musí vzťahovať aj na opatrenia potrebné na účely ochrany užitočného účinku tohto systému poplatkov (bod 188 uvedeného rozsudku). Súd prvého stupňa teda ďalej skúmal, či možno konštatovať, že ustanovenia článku 3 nariadenia č. 1972/2003, podľa ktorých výrobky, ktoré sú v režime s podmieneným oslobodením od cla alebo v štádiu prepravy, podliehajú tomu istému clu, sú nevyhnutné na zaistenie potrebného účinku článku 4 uvedeného nariadenia (body 189 až 193 uvedeného rozsudku).
46. Súd prvého stupňa rozhodol, že ide o taký prípad. V prípade neexistencie opatrení stanovených v článku 3 nariadenia č. 1972/2003 by totiž subjekty usadené v nových členských štátoch mohli umelo znížiť svoje nadbytočné zásoby tým, že by na ne uplatnili režim s podmieneným oslobodením od cla v jednom alebo vo viacerých starých alebo nových členských štátoch (bod 191 napadnutého rozsudku) a mohli by tak uviesť uvedené výrobky do voľného obehu v rozšírenom Spoločenstve po 1. máji 2004 bez zaplatenia sporného poplatku, čím by bol článok 4 nariadenia č. 1972/2003 zbavený svojho významu.
47. Poľská republika v rámci tretieho žalobného dôvodu, ktorý bol založený na porušení zásady zákazu diskriminácie, predovšetkým tvrdila, že na rozdiel od výrobkov vyvezených z Poľska môžu byť výrobky vyvezené zo Spoločenstva pätnástky na základe článku 3 ods. 2 nariadenia č. 1972/2003 oslobodené od dovozného cla erga omnes, pokiaľ sa preukáže, že nebola podaná žiadosť o vývoznú náhradu v súvislosti s týmito výrobkami.
48. Súd prvého stupňa zamietol tento žalobný dôvod ako nedôvodný (body 199 až 207 napadnutého rozsudku), pričom vychádzal zo zásady, že žiadnu diskrimináciu nemožno vyvodiť zo samotného uplatnenia rozdielnych právnych predpisov na subjekty z nových členských štátov a subjekty zo starých členských štátov (bod 200 tohto rozsudku). Konštatoval, že ciele sledované ustanoveniami článku 3 ods. 2 nariadenia č. 1972/2003 sú odlišné podľa toho, či sa tieto ustanovenia vzťahujú na výrobky pochádzajúce z nových členských štátov alebo na výrobky pochádzajúce zo starých členských štátov. Cieľom týchto ustanovení v podstate bolo – pokiaľ ide o výrobky pochádzajúce zo starých členských štátov, ktoré nepodliehali poplatku uvedenému v článku 4 nariadenia č. 1972/2003 – zabrániť tomu, aby na výrobky, za ktoré boli pred 1. májom 2004 vyplatené vývozné náhrady, bola opäť poskytnutá náhrada pri ich ďalšom vývoze do tretieho štátu po 30. apríli 2004, ako to vyplýva z odôvodnenia č. 4 uvedeného nariadenia (bod 203 uvedeného rozsudku). Naproti tomu cieľom týchto ustanovení – pokiaľ ide o výrobky pochádzajúce z nových členských štátov – bolo zabrániť tomu, aby mohli subjekty použitím režimu s podmieneným oslobodením od cla umelo znížiť zásoby akumulované pred 1. májom 2004 s cieľom dať ich do voľného obehu po tomto dátume ako výrobky, ktoré nepodliehajú dovozným clám (bod 201 uvedeného rozsudku).
49. Súd prvého stupňa tiež zamietol ako nedôvodný štvrtý žalobný dôvod založený na porušení článku 253 ES. Po tom, čo pripomenul relevantnú judikatúru týkajúcu sa odôvodnenia aktov inštitúcií (body 214 až 218 napadnutého rozsudku), v prvom rade konštatoval, že podstata odôvodnenia nariadenia č. 1972/2003 je uvedená v odôvodneniach č. 1 až 6 tohto nariadenia. Po preskúmaní týchto odôvodnení (body 220 až 223 tohto rozsudku) konštatoval (bod 224 uvedeného rozsudku), že ani jedno z nich výslovne nevysvetľuje konkrétne dôvody, ktoré viedli Komisiu k prijatiu článku 3 uvedeného nariadenia. Konštatoval však, že nariadenie č. 1972/2003 napriek tomu nie je nedostatočne odôvodnené. Na základe kontextu tohto ustanovenia a rozboru základných cieľov uvedeného nariadenia Súd prvého stupňa v podstate konštatoval, že článok 3 tohto nariadenia predstavuje technický výber Komisie určený na doplnenie systému poplatkov vytvoreného článkom 4 tohto nariadenia na zabezpečenie potrebného účinku tohto posledného uvedeného ustanovenia. Vzhľadom na to, že „potreba opatrení stanovených v článku 3 nariadenia č. 1972/2003 na doplnenie systému poplatkov [bola] očividná“ (bod 232 uvedeného rozsudku), Komisia nebola povinná „konkrétnejšie [ju] odôvodniť“ (bod 234 napadnutého rozsudku).
50. Súd prvého stupňa napokon zamietol ako nedôvodný piaty žalobný dôvod založený na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery, pričom zdôraznil, že po prvé sa Spoločenstvo žiadnym spôsobom voči dotknutým odvetviam nevyjadrilo, že neprijme prechodné opatrenia, ako sú opatrenia článku 3 nariadenia č. 1972/2003, a po druhé každý bežne starostlivý subjekt musel odo dňa uverejnenia aktu o pristúpení vedieť, že Komisia je oprávnená prijať takéto opatrenia na základe článku 41 uvedeného aktu.
3. O zneužití právomoci
51. Poľská republika v rámci svojho posledného žalobného dôvodu tvrdila, že podradenie siedmich nových výrobkov rôznym opatreniam stanoveným nariadením č. 1972/2003 uskutočnené nariadením č. 735/2004 predstavuje zneužitie právomoci, keďže tieto opatrenia neslúžili na uľahčenie prechodu Poľskej republiky na systém vyplývajúci z uplatňovania spoločnej poľnohospodárskej politiky, ale na ochranu Spoločenstva pätnástky proti konkurencii súvisiacej s prílevom poľnohospodárskych výrobkov pochádzajúcich z nových členských štátov.
52. Súd prvého stupňa zamietol tento posledný žalobný dôvod na základe toho, že nebol nezávislý od tvrdení preskúmaných v rámci ostatných žalobných dôvodov.
53. Súd prvého stupňa v dôsledku toho zamietol žalobu Poľskej republiky v celom rozsahu.
III – Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania
54. Poľská republika podala odvolanie, na základe ktorého sa začalo toto konanie, do kancelárie Súdneho dvora 24. augusta 2009. Vo svojich písomných podaniach navrhla, aby jej odvolanie preskúmala veľká komora.
55. Vzhľadom na to, že ani jeden z účastníkov konania nepožiadal o nariadenie pojednávania, Súdny dvor rozhodol, že prejedná odvolanie bez pojednávania.
56. Poľská republika navrhuje, aby Súdny dvor:
– zrušil napadnutý rozsudok,
– zrušil článok 3, článok 4 ods. 3 a článok 4 ods. 5 ôsmu zarážku nariadenia č. 1972/2003 zmeneného a doplneného nariadením č. 230/2004 a nariadením č. 735/2004 a
– uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
57. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
– zamietol odvolanie ako nedôvodné,
– uložil Poľskej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
IV – O odvolaní
58. Poľská republika v rámci svojho odvolania jednak napáda preskúmanie prípustnosti svojej žaloby proti nariadeniu č. 1972/2003 Súdom prvého stupňa(26) a jednak vecné preskúmanie svojej žaloby v rozsahu, v akom smerovala proti nariadeniu č. 735/2004, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 1972/2003.(27)
A – O posúdení prípustnosti Súdom prvého stupňa
59. Všetky odvolacie dôvody a tvrdenia, ktorými Poľská republika napáda posúdenie prípustnosti svojej žaloby proti nariadeniu č. 1972/2003 Súdom prvého stupňa, sú v zásade totožné s odvolacími dôvodmi a tvrdeniami, ktoré uviedla vo veci C-336/09 P.
60. Táto zásadná totožnosť prirodzene vyplýva zo zásadnej totožnosti dôvodov, na základe ktorých Súd prvého stupňa zamietol ako neprípustnú žalobu proti nariadeniu Komisie (ES) č. 60/2004 zo 14. januára 2004, ktorým sa ustanovujú prechodné opatrenia v sektore cukru z dôvodu pristúpenia Českej republiky, Estónska, Cypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Poľska, Slovinska a Slovenska,(28) v už citovanom uznesení Poľsko/Komisia a žalobu proti nariadeniu č. 1972/2003 v napadnutom rozsudku, ktorý je predmetom prejednávaného odvolania.
61. Za týchto okolností si dovoľujem odkázať na analýzu týchto jednotlivých odvolacích dôvodov a tvrdení, ktorú som uviedol v bodoch 19 až 43 svojich návrhov vo veci C-336/09 P a na základe ktorej som dospel k záveru, že výklad článku 230 ES, ktorý by viedol k vyhláseniu žaloby Poľskej republiky za neprípustnú iba preto, lebo bola podaná po uplynutí dvojmesačnej lehoty plynúcej odo dňa zverejnenia sporného nariadenia, treba považovať za odporujúci hodnotám právneho štátu a zásade rovnosti členských štátov pred zmluvami.
62. Preto navrhujem, aby Súdny dvor prijal(29) argumentáciu Poľskej republiky týkajúcu sa prípustnosti jej žaloby a zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom ním bol návrh na zrušenie nariadenia č. 1972/2003 zamietnutý ako neprípustný.
63. Treba dodať, že ak by Súdny dvor – ako to navrhnem nižšie – dospel k záveru, že žaloba proti nariadeniu č. 1972/2003 je ako taká prípustná, a vydal by konečný rozsudok v tejto veci, musel by preskúmať žalobné dôvody a tvrdenia, ktoré uviedla Poľská republika v konaní na prvom stupni proti nariadeniu č. 1972/2003, bez toho, aby ich na prvom stupni preskúmal Súd prvého stupňa. Táto osobitosť však za okolností prejednávanej veci nemá nijaké ďalšie dôsledky, keďže Súd prvého stupňa v rámci skúmania platnosti nariadenia č. 735/2004 podrobne preskúmal uvedené žalobné dôvody a tvrdenia.
B – O posúdení veci samej Súdom prvého stupňa
64. Vo veci samej Poľská republika uvádza celkom osem odvolacích dôvodov, ktoré formuluje v rámci výhrad formálne smerujúcich proti posúdeniu jej žalobných dôvodov a tvrdení týkajúcich sa platnosti článku 4 ods. 3(30), článku 4 ods. 5 ôsmej zarážky(31) a napokon článku 3(32) nariadenia č. 1972/2003 Súdom prvého stupňa.
65. Najprv preskúmam posúdenie zákonnosti článku 4 ods. 3 a 5 nariadenia č. 1972/2003 Súdom prvého stupňa a následne posúdenie zákonnosti článku 3 tohto nariadenia Súdom prvého stupňa.
1. O výhradách smerujúcich proti článku 4 nariadenia č. 1972/2003
66. Článok 4 nariadenia č. 1972/2003 stanovuje poplatok vyberaný od držiteľov nadbytočných zásob výrobkov vo voľnom obehu k 1. máju 2004 s cieľom zabrániť riziku presmerovania obchodu na úkor spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov z dôvodu pristúpenia desiatich nových štátov, ktorého výška sa podľa odseku 3 tohto článku určuje podľa dovozného cla erga omnes
platného k 1. máju 2004. Kódy kombinovanej nomenklatúry výrobkov, na ktoré sa vzťahuje tento poplatok, sú – pokiaľ ide konkrétne o Poľskú republiku – vymenované v článku 4 ods. 5 ôsmej zarážke nariadenia č. 1972/2003.
67. Poľská republika uvádza dva odvolacie dôvody, ktorými napáda posúdenie Súdu prvého stupňa týkajúce sa platnosti poplatku takto stanoveného článkom 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003, pričom prvý z nich je založený na porušení článku 41 aktu o pristúpení a zásady proporcionality a druhý je založený na porušení zásady zákazu diskriminácie. Poľská republika uvádza aj odvolací dôvod, ktorým napáda posúdenie Súdu prvého stupňa týkajúce sa platnosti článku 4 ods. 5 ôsmej zarážky nariadenia č. 1972/2003 zmeneného a doplneného nariadením č. 735/2004.
a) O prvom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 41 aktu o pristúpení a zásady proporcionality
i) Tvrdenia účastníkov konania
68. Poľská republika tvrdí, že Súd prvého stupňa v rozpore s článkom 41 aktu o pristúpení a zásadou proporcionality rozhodol, že výška poplatku zavedeného článkom 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003 bola nevyhnutná a primeraná dosiahnutiu cieľov predchádzania vytváraniu zásob na špekulatívne účely sledovaných uvedeným nariadením.
69. V tejto súvislosti uvádza tri samostatné výhrady.
70. Po prvé Poľská republika zastáva názor, že Súd prvého stupňa(33) bez odôvodnenia nezohľadnil výslovné podmienky, za ktorých možno stanoviť výšku takého poplatku, tak, ako ich podľa jej názoru stanovil Súdny dvor vo svojom rozsudku Weidacher(34) . V podstate sa domnieva, že len poplatok stanovený vo výške, ktorá vylučuje špekulatívny zisk, teda vo výške rozdielu medzi dovozným clom uplatňovaným v Spoločenstve a dovozným clom uplatňovaným v novom členskom štáte ku dňu pristúpenia, mohol umožniť dosiahnuť sledovaný cieľ v súlade so zásadou proporcionality. Vzhľadom na svoju výšku sa tak sporný poplatok vyznačuje oproti rozsudku Weidacher dodatočným sankčným prvkom, ktorý údajne stavia hospodárske subjekty, ktorým je uložený, do nevýhodnejšieho konkurenčného postavenia ako subjekty Spoločenstva pätnástky.
71. Po druhé Poľská republika tvrdí, že Súd prvého stupňa nezohľadnil jej tvrdenia, ktoré však mali zásadný význam a ktoré preukazovali, že poplatok vo výške vylučujúcej špekulatívny zisk úplne postačoval na dosiahnutie sledovaného prevenčného cieľa. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že Súd prvého stupňa konštatoval, že základným dôvodom výšky poplatku bola potreba predchádzať vytváraniu a odradiť od vytvárania nadbytočných zásob z národnej produkcie (body 114 až 118 napadnutého rozsudku). Výber poplatku z výrobkov, na ktoré sa vzťahovalo nariadenie č. 735/2004, však vzhľadom na dátum prijatia uvedeného nariadenia, čiže len niekoľko dní pred nadobudnutím platnosti zmluvy o pristúpení a aktu o pristúpení, nebolo možné považovať za spôsobilý zabrániť riziku vytvárania nadbytočných zásob, najmä nadbytočných zásob pochádzajúcich z národnej produkcie, a preto nemohol prispieť k dosiahnutiu cieľov predchádzania a odstrašenia sledovaných nariadeniami č. 1972/2003 a č. 735/2004. Potreba predchádzať vytváraniu a odradiť od vytvárania nadbytočných zásob teda nemohla za okolností prejednávanej veci odôvodniť výšku sporného poplatku.
72. Po tretie Poľská republika sa domnieva, že aj za predpokladu, že by bolo možné pripustiť, že tento poplatok mohol mať odstrašujúci účinok, v každom prípade by bolo potrebné, aby existovala súvislosť medzi jeho výškou a rizikom špekulácií, ktoré sa malo týmto poplatkom vylúčiť, pričom táto súvislosť v prejednávanej veci údajne neexistuje. Súd prvého stupňa tým, že prijal prístup stanovený v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003 bez toho, aby konštatoval neexistenciu tejto súvislosti, údajne porušil zásadu proporcionality.
73. Komisia zdôrazňuje, že Poľská republika sa podľa všetkého usiluje dosiahnuť nové preskúmanie žaloby, pričom konštatuje, že tieto tvrdenia sú v každom prípade úplne nedôvodné.
ii) Analýza
74. Tri výhrady Poľskej republiky, ktoré boli uvedené vyššie, napádajú rôzne aspekty posúdenia Súdu prvého stupňa týkajúceho sa proporcionality výšky poplatku stanoveného v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003, najmä pre výrobky, na ktoré sa vzťahuje nariadenie č. 735/2004, ako aj jeho zákonnosti z hľadiska článku 41 aktu o pristúpení. Poľská republika sa tiež subsidiárne domnieva, že Súd prvého stupňa porušil svoju povinnosť odôvodnenia tým, že neuviedol dôvody, pre ktoré sa odklonil od rozsudku Weidacher.
75. V prvom rade – na rozdiel od toho, čo zrejme tvrdí Komisia – nemožno konštatovať, že táto argumentácia je iba opakovaním argumentácie uvedenej v konaní na prvom stupni, pričom z nej vyplýva návrh, aby Súdny dvor nahradil posúdenie Súdu prvého stupňa svojím posúdením. Poľská republika naopak navrhuje, aby Súdny dvor preskúmal podmienky, za ktorých Súd prvého stupňa v prejednávanej veci vyložil a uplatnil zásadu proporcionality.
76. V tejto súvislosti Súdny dvor – ako pripomenul Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku (body 104 až 106) – opakovane rozhodol, že podľa zásady proporcionality podlieha zákonnosť opatrení, ktoré ukladajú subjektom finančné zaťaženia, podmienke, že tieto opatrenia sú primerané a nevyhnutné na splnenie cieľov legitímne sledovaných predmetnou právnou úpravou, pričom platí, že v prípade možnosti výberu medzi viacerými vhodnými opatreniami treba zvoliť opatrenie najmenej obmedzujúce a dohliadať na to, aby uložené zaťaženie nebolo neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom.(35)
77. Pri súdnom preskúmaní dodržania týchto podmienok však treba vziať do úvahy skutočnosť, že pokiaľ Komisia vykonáva právomoci, ktoré jej v oblasti spoločnej poľnohospodárskej politiky priznáva Rada, ako aj autori aktu o pristúpení, môže pri vykonávaní pravidiel, ktoré stanovili, využiť širokú mieru voľnej úvahy, takže iba zjavne neprimeraná povaha opatrenia prijatého v tejto oblasti vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušná inštitúcia sleduje, môže ovplyvniť zákonnosť takéhoto opatrenia.(36)
78. V prejednávanej veci Súd prvého stupňa v bode 111 napadnutého rozsudku presne označil cieľ, ktorý Komisia chcela dosiahnuť prijatím nariadenia č. 1972/2003.
79. Ako sa výslovne uvádza v odôvodnení č. 3 nariadenia č. 1972/2003, cieľom tohto nariadenia bolo najmä uložiť odstrašujúce poplatky za nadbytočné zásoby výrobkov, na ktoré sa toto nariadenie vzťahovalo, umiestnené v nových členských štátoch. Ako totiž vyplýva z tohto odôvodnenia, spoločná organizácia trhov s výrobkami, na ktoré sa vzťahovalo toto nariadenie, mohla byť narušená uvedením do voľného obehu nadbytočných zásob výrobkov, čiže zásob výrobkov, ktoré nie sú súčasťou bežných zásob, vytvorených v nových členských štátoch, bez ohľadu na to, či tieto zásoby pochádzajú z umelého premiestnenia výrobkov s ohľadom na rozšírenie, ktoré predstavuje odklon obchodu, alebo z národnej produkcie.
80. Súd prvého stupňa teda z toho oprávnene mohol vyvodiť záver, že cieľom tohto nariadenia bolo nielen predchádzanie špekulatívnemu vytváraniu zásob výrobkov, na ktoré sa toto nariadenie vzťahovalo, pochádzajúcich z obchodu, ale jednoducho predchádzanie vytváraniu nadbytočných zásob vymedzených ako zásoby, ktoré nie sú súčasťou bežných zásob umiestnených v nových členských štátoch, ktoré sú spôsobilé narušiť spoločnú organizáciu trhu ku dňu nadobudnutia platnosti aktu o pristúpení.
81. Súd prvého stupňa navyše v tejto súvislosti správne poznamenal (bod 112 napadnutého rozsudku), že prístup Komisie je v súlade s chápaním nadbytočných zásob autormi aktu o pristúpení, keďže príloha IV kapitola 4 uvedeného aktu ukladá novým členským štátom povinnosť odstrániť nadbytočné zásoby na vlastné náklady.(37)
82. Proporcionalitu samotného poplatku zavedeného článkom 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003 na jednej strane a doplnenia nových výrobkov do zoznamu výrobkov, z ktorých sa vyberá tento poplatok, nariadením č. 735/2004 na druhej strane bolo teda potrebné skúmať vo vzťahu k takto vymedzenému cieľu predchádzania vytváraniu a odradenia od vytvárania nadbytočných zásob.
83. Hoci v prejednávanej veci možno bez ťažkostí konštatovať, že Súd prvého stupňa mohol bez toho, aby sa v tejto súvislosti dopustil zjavne nesprávneho posúdenia, dospieť k záveru, že Poľskej republike sa nepodarilo preukázať, že určenie výšky sporného poplatku podľa dovozného cla erga omnes
platného k 1. máju 2004 zjavne prekračovalo to, čo bolo nevyhnutné na predchádzanie vytváraniu nadbytočných zásob, bez ohľadu na ich pôvod (body 113 až 116 napadnutého rozsudku), situácia je o niečo zložitejšia, pokiaľ ide o doplnenie nových výrobkov nariadením č. 735/2004.
84. Súd prvého stupňa totiž v bode 114 napadnutého rozsudku – podľa môjho názoru správne – konštatoval, že hoci poplatok, ktorého výška je určená podľa cla rovnajúceho sa rozdielu medzi poľskými dovoznými clami a dovoznými clami Spoločenstva k 30. aprílu 2004, mohol byť užitočný na predchádzanie vytváraniu nadbytočných zásob z dovozu, nebolo vôbec zjavné, že by postačoval na predchádzanie vytváraniu nadbytočných zásob z národnej produkcie.
85. Súd prvého stupňa ďalej uviedol, že článok 4 ods. 2 nariadenia č. 1972/2003 necháva novým členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o určenie nadbytočných zásob, čo im umožňuje obmedziť poplatky uložené držiteľom nadbytočných zásob len na prípady, keď ich vytváranie vyvoláva riziko narušenia trhov, čo posilňuje primeraný charakter opatrenia (bod 120 napadnutého rozsudku). Hoci je potrebné tieto úvahy špecifikovať, treba konštatovať, že jednotlivé faktory, ktoré boli členské štáty povinné zohľadniť na základe článku 4 ods. 2 písm. a) až c) nariadenia č. 1972/2003 pri určovaní nadbytočných zásob, a najmä okolnosti, za ktorých boli uvedené zásoby vytvorené, nepochybne umožnili presné, a teda aj primerané individuálne uloženie poplatkov držiteľom nadbytočných zásob.
86. Porovnanie so situáciou, ktorú Súdny dvor skúmal v už citovanom rozsudku Weidacher, nemôže viesť k spochybneniu tohto záveru, keďže nariadenie posudzované v tejto poslednej uvedenej veci sledovalo vo všeobecnosti podobné, avšak zjavne obmedzenejšie ciele. Na rozdiel od nariadenia č. 1972/2003 totiž nariadenie č. 3108/94 posudzované vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Weidacher, už citovaný, nesledovalo nijaký cieľ odstrašenia.
87. Hoci je pravda, že odôvodnenia nariadenia č. 1972/2003 jasne a presne neuvádzajú sledované ciele odstrašenia, nemožno konštatovať, že Komisia bola na základe povinnosti odôvodnenia, ktorú majú inštitúcie, povinná konkrétne uviesť, ako a z akého dôvodu sa chcela odkloniť od praxe, ktorú uplatnila pri predchádzajúcom pristúpení.
88. Úvahy, na základe ktorých Súd prvého stupňa zamietol tvrdenie Poľskej republiky, že nariadenie č. 735/2004 nebolo vzhľadom na dátum svojho prijatia spôsobilé umožniť dosiahnuť cieľ prevencie a odstrašenia sledovaný nariadením č. 1972/2003 (body 118 a 119 napadnutého rozsudku), bez toho, aby rozhodol o jeho dôvodnosti, však môžu vyvolávať určité pochybnosti.
89. Je totiž pomerne jasné, že vzhľadom na výrobné cykly poľnohospodárskych výrobkov nebolo možné opodstatnene vychádzať z toho, že nariadenie č. 735/2004 bolo spôsobilé umožniť dosiahnuť cieľ predchádzania vytváraniu alebo odstrašenia od vytvárania nadbytočných zásob z národnej produkcie sledovaný nariadením č. 1972/2003.
90. Uvedené nariadenie, ktorého odôvodnenie č. 1 stanovuje, že v súvislosti s trvajúcim preskúmaním rizík, ktoré sú spojené s výrobkami uvedenými v článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1972/2003, bolo potrebné zmeniť uvedený zoznam doplnením niektorých výrobkov,(38) sa však malo uplatňovať nielen na nadbytočné zásoby pochádzajúce z národnej produkcie, ale všeobecne na všetky nadbytočné zásoby bez ohľadu na ich pôvod.
91. Súd prvého stupňa navyše v bode 118 napadnutého rozsudku zdôraznil, že subjekty usadené v nových členských štátoch mohli mať od okamihu, keď bol známy dátum pristúpenia, záujem obmedziť svoj predaj, a teda vytvoriť zásoby určitých výrobkov s cieľom predať ich neskôr na rozšírenom trhu Spoločenstva.
92. Treba preto konštatovať, že prvý odvolací dôvod týkajúci sa veci samej, ktorý uviedla Poľská republika proti napadnutému rozsudku a ktorý je založený na porušení článku 41 aktu o pristúpení a zásady proporcionality, sa musí zamietnuť ako nedôvodný.
b) O druhom odvolacom dôvode založenom na porušení zásady zákazu diskriminácie
i) Argumentácia účastníkov konania
93. Poľská republika vytýka Súdu prvého stupňa, že v rozpore so zásadou zákazu diskriminácie rozhodol, že poplatok zavedený článkom 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003 bol stanovený na základe objektívnych rozlišovacích kritérií.
94. Poľská republika uvádza, že nenapáda konštatovanie, ktoré Súd prvého stupňa uviedol v bode 129 napadnutého rozsudku, že „situácia v poľnohospodárstve v nových členských štátoch sa radikálne líšila od situácie existujúcej v starých členských štátoch,“ no domnieva sa, že samotné zistenie existencie odlišnej situácie nezbavovalo Komisiu jej povinnosti prijať opatrenia založené na objektívnych rozlišovacích kritériách. Poľská republika pritom tvrdí, že rozdielna situácia v poľnohospodárstve v nových členských štátoch a v starých členských štátoch nemohla objektívne odôvodniť samotnú existenciu poplatku, ale jeho výšku, pričom Súd prvého stupňa toto tvrdenie údajne neskúmal.
95. Poľská republika ďalej uvádza, že význam jej výhrady založenej na svojvoľnej a objektívne neodôvodnenej výške poplatku ešte zvyšujú dve okolnosti, ktoré uviedol Súd prvého stupňa v bodoch 132 a 133 a v bode 134 napadnutého rozsudku. Po prvé sa s ňou údajne nepochybne zaobchádzalo inak ako so štátmi, ktoré pristúpili k Únii skôr alebo neskôr, v prípade ktorých síce tiež boli uložené poplatky na nadbytočné zásoby, avšak tieto poplatky boli vypočítané podľa rozdielu medzi dovoznými clami, a nie len na základe dovozného cla Spoločenstva. Po druhé rozdielna situácia v poľnohospodárstve nových členských štátov, ktorá údajne odôvodňovala, aby zoznam výrobkov podliehajúcich poplatku bol pre každý členský štát odlišný, sa údajne mala prejaviť vo výške poplatku.
96. Komisia zdôrazňuje, že tvrdenie Poľskej republiky zrejme zamieňa porušenie zásady zákazu diskriminácie s porušením zásady proporcionality, a domnieva sa, že Súd prvého stupňa oprávnene zamietol tvrdenie založené na porušení zásady zákazu diskriminácie len na základe konštatovania existencie rozdielu medzi poľnohospodárstvom starých členských štátov a poľnohospodárstvom nových členských štátov.
ii) Analýza
97. Základná výhrada vznesená Poľskou republikou, že Súd prvého stupňa nerozhodol o jej žalobnom dôvode založenom na porušení zásady zákazu diskriminácie, je nedôvodná.
98. Súd prvého stupňa totiž v bode 129 napadnutého rozsudku konštatoval, že situácia v poľnohospodárstve v nových členských štátoch sa radikálne líšila od situácie existujúcej v starých členských štátoch, pričom v tejto súvislosti odkázal na zhodné zistenie, ku ktorému Súdny dvor dospel v už citovanom rozsudku Poľsko/Rada(39) . Súdny dvor v tomto rozsudku konštatoval, že je nesporné, že situácia v poľnohospodárstve v nových členských štátoch sa radikálne líšila od situácie existujúcej v starých členských štátoch, čo mu umožnilo zamietnuť výhradu založenú na porušení zásady zákazu diskriminácie. Ako tvrdí Komisia, Súd prvého stupňa z toho v bode 130 napadnutého rozsudku správne vyvodil záver, že tieto dve situácie nie sú porovnateľné.
99. Doplňujúce tvrdenia, ktoré uviedla Poľská republika, sa musia v rozsahu, v akom sa uvádzajú na podporu tejto základnej výhrady, v dôsledku toho zamietnuť.
100. Druhý odvolací dôvod týkajúci sa veci samej, ktorý uviedla Poľská republika proti napadnutému rozsudku a ktorý je založený na porušení zásady zákazu diskriminácie, sa teda tiež musí zamietnuť ako nedôvodný.
c) O výhradách smerujúcich proti článku 4 ods. 5 ôsmej zarážke nariadenia č. 1972/2003
101. Poľská republika v rámci jediného odvolacieho dôvodu vytýka Súdu prvého stupňa, že v rozpore s článkom 41 aktu o pristúpení a so zásadou proporcionality rozhodol, že doplnenie siedmich nových výrobkov do zoznamu výrobkov podliehajúcich poplatku stanovenému v článku 4 ods. 5 ôsmej zarážke nariadenia č. 1972/2003 na základe článku 1 bodu 8 nariadenia č. 735/2004 bolo nevyhnutné na dosiahnutie cieľov sledovaných nariadením č. 1972/2003.
102. Poľská republika konkrétne tvrdí, že vzhľadom na to, že cieľom nariadenia č. 1972/2003 bolo predchádzanie vytváraniu nadbytočných zásob pochádzajúcich z národnej produkcie, nebolo potrebné uplatniť poplatok na výrobky, v prípade ktorých bolo dovozné clo v Poľsku vyššie ako dovozné clo Spoločenstva. Vzhľadom na dátum svojho prijatia, čiže jedenásť dní pred dňom nadobudnutia platnosti zmluvy o pristúpení, nariadenie č. 735/2004 navyše nemohlo umožniť dosiahnuť cieľ sledovaný nariadením č. 1972/2003 spočívajúci v predchádzaní vytváraniu nadbytočných zásob pochádzajúcich z národnej produkcie.
103. Poľská republika tak výslovne napáda odpoveď, ktorú uviedol Súd prvého stupňa v bodoch 158 a 159 napadnutého rozsudku, na jej tvrdenie, že niektoré výrobky podliehali spornému poplatku, hoci poľské dovozné clá platné pre tieto výrobky k 30. aprílu 2004 boli vyššie ako dovozné clá Spoločenstva.
104. Súd prvého stupňa konštatoval (bod 158 napadnutého rozsudku), že Poľská republika neuviedla žiaden dôvod, na základe ktorého by bolo možné dospieť k záveru, že hlavný dôvod špekulatívneho vytvárania zásob poľnohospodárskych výrobkov spočíva v ich dovoze v súvislosti s rozdielom medzi clami Európskej pätnástky a clami nových členských štátov. Ďalej uviedol (bod 159 tohto rozsudku), že cieľom nariadenia č. 1972/2003 v každom prípade nebolo len predchádzanie vytváraniu zásob na špekulatívne účely, ale tiež vytváraniu nadbytočných zásob pochádzajúcich z národnej produkcie.
105. Vzhľadom na to, že argumentácia Poľskej republiky sa do veľkej miery zhoduje s argumentáciou uvedenou v rámci jej prvého odvolacieho dôvodu smerujúceho proti článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003, treba ju z tých istých dôvodov zamietnuť ako nedôvodnú.
2. O výhradách smerujúcich proti článku 3 nariadenia č. 1972/2003
106. Článok 3 nariadenia č. 1972/2003 nazvaný „Dočasný režim“, ktorého odsek 1 stanovuje, že tento článok sa uplatňuje bez ohľadu na prílohu IV kapitolu 5 aktu o pristúpení a bez ohľadu na články 20 a 214 nariadenia č. 2913/92, v odseku 2 stanovuje, že výrobky uvedené v článku 4 ods. 5 uvedeného nariadenia, ktoré boli do 1. mája 2004 vo voľnom obehu, avšak 1. mája 2004 sa nachádzali v jednom z colne schválených určení alebo režimov iných ako voľný obeh, podliehajú dovoznému clu erga omnes
uplatňovanému v deň prepustenia do voľného obehu.
a) Zhrnutie odvolacích dôvodov Poľskej republiky
107. Poľská republika vytýka Súdu prvého stupňa, že zamietol jej tvrdenia smerujúce proti článku 3 nariadenia č. 1972/2003, pričom znovu uvádza päť dôvodov.
i) O prvom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom výklade článku 3 nariadenia č. 1972/2003
108. Poľská republika v rámci tohto odvolacieho dôvodu tvrdí, že Súd prvého stupňa nesprávne rozhodol, že článok 3 nariadenia č. 1972/2003 bol nevyhnutný na zachovanie potrebného účinku článku 4 uvedeného nariadenia, a preto mohol byť prijatý na základe článku 41 aktu o pristúpení. Poľská republika konkrétne uvádza tri samostatné skupiny tvrdení.
109. Po prvé Poľská republika vytýka Súdu prvého stupňa, že v bode 194 napadnutého rozsudku rozhodol, že spochybnila len „právomoc Komisie uložiť členským štátom povinnosť zaviesť poplatky za výrobky, na ktoré sa vzťahuje režim s podmieneným oslobodením od cla a ktoré sa nachádzajú na ich území 1. mája 2004,“ a nie „podmienky alebo primeraný charakter tohto poplatku“, hoci jej žalobný dôvod bol formálne založený na neexistencii právomoci Komisie a na porušení článkov 22 a 41 aktu o pristúpení. Súd prvého stupňa tak údajne nepreskúmal proporcionalitu poplatku zavedeného článkom 3 nariadenia č. 1972/2003 a osobitné pravidlá upravujúce tento poplatok. Poľská republika v tejto súvislosti uvádza, že článok 41 aktu o pristúpení podmieňuje prijatie prechodných opatrení tým, že musia byť „potrebné na uľahčenie prechodu zo súčasného režimu v nových členských štátoch na režim vyplývajúci z uplatňovania spoločnej poľnohospodárskej politiky“. Opatrenie, ktoré nezodpovedá týmto požiadavkám, teda nie je zlučiteľné ani s článkom 41 aktu o pristúpení, ani so zásadou proporcionality vyjadrenou v tomto ustanovení, takže nebolo potrebné osobitne namietať porušenie zásady proporcionality.
110. Po druhé Poľská republika tvrdí, že Súd prvého stupňa v bodoch 189 až 193 napadnutého rozsudku nesprávne konštatoval, že článok 3 nariadenia č. 1972/2003 bol nevyhnutný na zabezpečenie potrebného účinku článku 4 uvedeného nariadenia. V tejto súvislosti pripomína, že vo svojej replike v konaní na prvom stupni zdôraznila, že clá stanovené v článku 3 nariadenia č. 1972/2003 by mohli zabrániť špekuláciám s poľnohospodárskymi výrobkami, a teda doplniť ustanovenia uvedeného článku 4 týkajúce sa nadbytočných zásob poľnohospodárskych výrobkov na špekulatívne účely, ak by sa vzťahovali aj na nadbytočné množstvá. Vzhľadom na to, že clá podľa článku 3 nariadenia č. 1972/2003 sa vzťahujú na všetky výrobky, teda údajne neexistuje nijaká logická súvislosť medzi uvedenými clami a sledovanými cieľmi boja proti špekuláciám.
111. Poľská republika napokon po tretie tvrdí, že Súd prvého stupňa v bode 186 napadnutého rozsudku v rozpore s hierarchiou noriem rozhodol, že článok 3 nariadenia č. 1972/2003 mohol byť prijatý na základe článku 41 aktu o pristúpení. Článok 3 nariadenia č. 1972/2003, ktorý sa odchyľuje od prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení, totiž údajne predstavuje jednostrannú a protiprávnu zmenu podmienok pristúpenia. Hoci článok 41 aktu o pristúpení oprávňuje Komisiu, aby prijala všetky opatrenia potrebné na uľahčenie prechodu zo súčasného režimu v nových členských štátoch na režim vyplývajúci z uplatňovania spoločnej poľnohospodárskej politiky, neoprávňuje ju, aby zmenila obsah aktu o pristúpení.
ii) O druhom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 253 ES
112. Poľská republika tvrdí, že Súd prvého stupňa tým, že zamietol jej žalobný dôvod založený na nedostatočnom odôvodnení článku 3 nariadenia č. 1972/2003, porušil tak ustanovenia článku 253 ES, ako aj judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa výkladu tohto ustanovenia. Poľská republika v tejto súvislosti zdôrazňuje, že Súd prvého stupňa v bode 224 napadnutého rozsudku uznal, že žiadne z odôvodnení nariadenia č. 1972/2003 výslovne nevysvetľuje osobitné dôvody, ktoré viedli Komisiu k prijatiu ustanovení článku 3 tohto nariadenia, a že sa preto usiloval odvodiť toto chýbajúce odôvodnenie (body 229 až 234 napadnutého rozsudku). Súd prvého stupňa na základe nesprávneho predpokladu, že úlohou článku 3 nariadenia č. 1972/2003 bolo výlučne doplniť ustanovenia článku 4 uvedeného nariadenia a zabezpečiť jeho potrebný účinok (body 231 až 233 tohto rozsudku), údajne dospel k nesprávnemu záveru, že na tento článok 3 sa vzťahuje odôvodnenie uvedeného článku 4 a nevyžaduje si samostatné odôvodnenie (bod 234 tohto rozsudku).
113. Poľská republika ďalej uvádza, že povinnosť odôvodnenia článku 3 nariadenia č. 1972/2003 sa mala posúdiť aj s prihliadnutím na záujem hospodárskych subjektov, ktoré mali znášať finančnú záťaž uloženú týmto článkom. V tejto súvislosti – s odkazom na bod 235 napadnutého rozsudku – uvádza, že výmena korešpondencie medzi poľskou vládou a Komisiou, ktorá sa navyše údajne netýkala dôvodov prijatia tohto ustanovenia, nemohla nahradiť túto povinnosť.
iii) O treťom odvolacom dôvode založenom na porušení zásady voľného pohybu tovaru (článok 25 ES)
114. Poľská republika sa domnieva, že Súd prvého stupňa porušil zásadu voľného pohybu tovaru tým, že rozhodol, že prechodné opatrenia prijaté na základe článku 41 aktu o pristúpení nepodliehajú článku 25 ES (body 179 až 181 napadnutého rozsudku).
115. Poľská republika tiež zdôrazňuje, že vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej sú inštitúcie Únie rovnako ako členské štáty povinné dodržiavať zákaz ciel a poplatkov s rovnakým účinkom v zmysle článku 25 ES, Súd prvého stupňa nemohol konštatovať – ako to urobil v bode 181 napadnutého rozsudku – že „Poľská republika [sa] nemôže užitočne odvolávať na porušenie zásady voľného pohybu tovaru, konkrétne článku 25 ES, aby spochybnila zákonnosť poplatkov stanovených v článku 3 nariadenia č. 1972/2003.“
iv) O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady zákazu diskriminácie
116. Poľská republika tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil zásadu zákazu diskriminácie tým, že považoval za objektívne odôvodnené rozdielne zaobchádzanie so subjektmi z Poľskej republiky a so subjektmi zo starých členských štátov. Toto rozdielne zaobchádzanie údajne spočíva v tom, že dovozné clo erga omnes sa vyberá z výrobkov, ktoré boli v Poľsku prepustené do voľného obehu pred pristúpením, avšak v deň pristúpenia boli umiestnené v režime s podmieneným oslobodením od cla, zatiaľ čo sa nevyberalo z tých istých výrobkov, ktoré boli prepustené do voľného obehu v Spoločenstve pätnástky pred pristúpením a pre ktoré nebola podaná nijaká žiadosť o vývoznú náhradu.
117. Poľská republika uvádza, že nenapáda uplatnenie rozdielnych noriem na hospodárske subjekty zo starých členských štátov a na hospodárske subjekty z nových členských štátov ako také, ale uplatnenie rozdielnych noriem bez objektívneho odôvodnenia takého rozdielu. Po prvé Komisia údajne vôbec nepreukázala, že riziko špekulácií vyplývalo hlavne z toku výrobkov pochádzajúcich z Poľska. Po druhé, aj keby toto riziko skutočne existovalo, na jeho vylúčenie by údajne stačilo zachovať počas prechodného obdobia clá vyplývajúce z preferenčného režimu, ktorý sa uplatňoval na Poľskú republiku pred pristúpením, namiesto uloženia vyšších ciel erga omnes .
v) O piatom odvolacom dôvode založenom na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery
118. Poľská republika tvrdí, že Súd prvého stupňa tým, že v bode 246 napadnutého rozsudku rozhodol, že Spoločenstvo nevytvorilo situáciu vyvolávajúcu legitímnu dôveru, pokiaľ ide o Poľskú republiku alebo poľské hospodárske subjekty, porušil zásadu ochrany legitímnej dôvery. Poľská republika sa domnieva, že na základe článku 41 aktu o pristúpení nebolo možné prijať ustanovenia odchyľujúce sa od ustanovení prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení, ktoré predstavovali zdroj legitímnych očakávaní. Priemerne obozretné hospodárske subjekty teda nemohli predpokladať, že článok 41 aktu o pristúpení by mohol odôvodniť takéto odchýlky.
b) Analýza
119. Na poskytnutie náležitej odpovede na tento súbor odvolacích dôvodov a výhrad Poľskej republiky smerujúcich proti posúdeniu zákonnosti článku 3 nariadenia č. 1972/2003 Súdom prvého stupňa treba vziať do úvahy skutočnosť, že tieto odvolacie dôvody a výhrady sa všeobecne vzťahujú na otázku rozsahu splnomocnenia stanoveného v článku 41 aktu o pristúpení. Poľská republika totiž v rámci svojej argumentácie formálne tvrdí, že Súd prvého stupňa dospel k záveru o zákonnosti uvedeného článku 3 v rozpore s „hierarchiou noriem“. Na úplné pochopenie tejto argumentácie však treba najprv pripomenúť obsah predmetných ustanovení.
120. Článok 3 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1972/2003 v podstate stanovuje rozšírenie pôsobnosti poplatku zavedeného článkom 4 uvedeného nariadenia na poľnohospodárske výrobky, ktoré boli vo voľnom obehu v Spoločenstve pätnástky alebo v novom členskom štáte pred dátumom pristúpenia a ktoré sa v deň pristúpenia nachádzajú v režime s podmieneným oslobodením od cla, a to najmä odchylne od prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení. Článok 41 aktu o pristúpení splnomocňuje Komisiu, aby počas obdobia troch rokov nasledujúcich po dni pristúpenia prijala opatrenia potrebné na uľahčenie prechodu zo súčasného režimu v nových členských štátoch na režim vyplývajúci z uplatňovania spoločnej poľnohospodárskej politiky.
121. Poľská republika teda napáda predovšetkým posúdenie Súdu prvého stupňa týkajúce sa rozsahu splnomocnenia stanoveného v článku 41 aktu o pristúpení. Komisia prijatím článku 3 nariadenia č. 1972/2003 údajne prekročila rámec svojho splnomocnenia v zmysle uvedeného článku 41,(40) čím údajne porušila toto ustanovenie (hierarchia noriem). Súd prvého stupňa v dôsledku toho údajne dospel k nesprávnemu záveru, že toto ustanovenie povoľovalo odchýlku od ustanovení aktu o pristúpení stanovenú v uvedenom článku 3.
122. Práve v tejto súvislosti Poľská republika uvádza ďalšie odvolacie dôvody, najmä odvolacie dôvody založené na nesprávnom posúdení Súdu prvého stupňa pri posudzovaní jej tvrdení založených na tom, že Komisia prekročila svoje právomoci,(41) a na porušení zásady voľného pohybu tovaru. Po prvé totiž Komisia tým, že konala nad rámec svojho splnomocnenia v zmysle článku 41 aktu o pristúpení, údajne prekročila svoje právomoci. Po druhé tento článok 41 navyše údajne nesplnomocňuje Komisiu na prijatie ustanovení, ktoré porušujú zásadu voľného pohybu tovaru.
123. Takto formulované výhrady proti článku 3 nariadenia č. 1972/2003 a proti posúdeniu jeho platnosti Súdom prvého stupňa sú napokon doplnené odvolacím dôvodom založeným na nedostatku odôvodnenia v rozpore s článkom 253 ES, ktorý priamo súvisí s týmito výhradami. Poľská republika totiž v podstate tvrdí, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že nariadenie č. 1972/2003 bolo dostatočne odôvodnené, hoci žiadne z jeho odôvodnení neuvádza dôvody, pre ktoré bolo prijatie jeho článku 3 napriek ustanoveniam prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení opodstatnené.
124. Preto sa domnievam, že na poskytnutie odpovede na odvolacie dôvody a na tvrdenia Poľskej republiky uvedené v rámci tohto odvolania treba najprv preskúmať zlučiteľnosť článku 3 nariadenia č. 1972/2003 s ustanoveniami článku 41 aktu o pristúpení a dôsledky tohto preskúmania pre ostatné výhrady a zároveň preskúmať výhradu založenú na porušení povinnosti odôvodnenia.
125. Argumentácia Poľskej republiky vyvoláva v tejto súvislosti dve základné otázky, ktoré treba preskúmať postupne. V prvom rade vzniká otázka, či článok 3 nariadenia č. 1972/2003 skutočne predstavuje odchýlku od aktu o pristúpení, a ak áno, do akej miery. Ďalej – za predpokladu, že to je skutočne tak – treba skúmať, či Komisia bola splnomocnená na prijatie ustanovenia sekundárneho práva odchyľujúceho sa od ustanovenia primárneho práva. Konkrétne vzniká otázka, či skutočne bolo možné vychádzať z toho, že na prijatie článku 3 nariadenia č. 1972/2003 sa vzťahoval článok 41 aktu o pristúpení. Preskúmanie týchto dvoch otázok ma prirodzene privedie k preskúmaniu druhého odvolacieho dôvodu, ktorý je založený na porušení povinnosti odôvodnenia.
i) Odchyľuje sa článok 3 nariadenia č. 1972/2003 od primárneho práva?
126. Na úvod treba konštatovať, že samotný článok 3 nariadenia č. 1972/2003 v odseku 1 výslovne stanovuje, že sa uplatňuje „bez ohľadu“ na prílohu IV kapitolu 5 aktu o pristúpení a bez ohľadu na články 20 a 214 nariadenia č. 2913/92.
127. Ďalej treba poznamenať, že Komisia vôbec nespochybňuje toto vyhlásenie, ale naopak obhajuje názor, že článok 41 aktu o pristúpení ju splnomocňoval na prijatie takého odchylného ustanovenia.
128. Napokon je potrebné zdôrazniť, že z analýzy predmetných ustanovení vyplýva rovnaký záver. Príloha IV kapitola 5 aktu o pristúpení totiž stanovila, že všetok tovar pochádzajúci zo starých členských štátov(42) alebo dovezený a prepustený do voľného obehu v týchto členských štátoch pred pristúpením, ktorý sa však ku dňu pristúpenia nachádza v jednej zo štyroch uvedených situácií, ktorými sú dočasné uskladnenie, premiestnenie tovaru do slobodného colného pásma alebo slobodného colného skladu, uplatnenie jedného z colných režimov s podmieneným oslobodením od cla uvedených v článku 4 ods. 16 písm. b) až g) nariadenia č. 2913/92 alebo preprava, nepodlieha pri prepustení do voľného obehu nijakému clu. Článok 3 ods. 2 nariadenia č. 1972/2003 naopak stanovuje pre určitý počet výrobkov uvedených v článku 4 ods. 5 tohto nariadenia uplatnenie dovozného cla erga omnes
v deň ich prepustenia do voľného obehu. Ide o výrobky prepustené do voľného pohybu pred dňom pristúpenia v starých a nových členských štátoch, ktoré sa ku dňu pristúpenia nachádzajú v jednej zo štyroch vyššie uvedených situácií.(43)
129. Z vyššie uvedeného je teda potrebné vyvodiť záver, že článok 3 nariadenia č. 1972/2003 sa skutočne odchyľuje od ustanovení prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení.(44)
130. Súd prvého stupňa však prijal argumentáciu Komisie v tejto súvislosti a rozhodol, že článok 41 aktu o pristúpení predstavoval vhodný a dostatočný právny základ, ktorý splnomocňoval Komisiu na prijatie sporného ustanovenia, čiže v prejednávanej veci ustanovenia sekundárneho práva, ktoré priamo odporuje ustanoveniam aktu primárneho práva.
ii) Predstavuje článok 41 aktu o pristúpení dostatočný právny základ na odchýlenie sa od primárneho práva?
131. Je zrejmé, že Komisia nemôže prostredníctvom aktu sekundárneho práva(45) spochybniť rozhodnutie autorov aktu o pristúpení okrem prípadu, ak je na to splnomocnená ustanovením, ktoré je samo súčasťou uvedeného aktu. Vzhľadom na to, že nariadenie č. 1972/2003 bolo prijaté na dvojitom základe článku 2 ods. 3 zmluvy o pristúpení a článku 41 aktu o pristúpení, teda treba skúmať, či tieto ustanovenia skutočne splnomocňovali Komisiu na prijatie takých opatrení, aké stanovuje článok 3 uvedeného nariadenia.
132. Článok 41 aktu o pristúpení je súčasťou súboru ustanovení, ktoré sú výslovne vymenované v článku 2 ods. 3 zmluvy o pristúpení, ktorý stanovuje možnosť orgánov Únie prijať bez ohľadu na článok 2 ods. 2 uvedenej zmluvy, a teda pred nadobudnutím platnosti tejto zmluvy, opatrenia uvedené v týchto ustanoveniach.
133. Komisia teda skutočne bola splnomocnená prijať pred pristúpením opatrenia uvedené článku 41 aktu o pristúpení. Otázka, ktorá bezprostredne vzniká, je, o aké opatrenia môže ísť.
134. Článok 41 aktu o pristúpení stanovuje, že Komisia môže počas obdobia troch rokov nasledujúcich po dni pristúpenia prijať „prechodné opatrenia“, ktoré sú potrebné „v nových členských štátoch na uľahčenie prechodu zo súčasného režimu na režim vyplývajúci z uplatňovania spoločnej poľnohospodárskej politiky podľa podmienok uvedených v [akte o pristúpení],“ teda aj za podmienok stanovených v jeho prílohe IV kapitole 5.
135. Toto ustanovenie teda veľmi všeobecne splnomocňuje Komisiu, aby prijala opatrenia, ktoré sú v zásade vymedzené svojím účelom, bez toho, aby boli inak špecifikované („potrebné… opatrenia“). Možno považovať toto splnomocnenie za dostatočne široké na to, aby zahŕňalo prijatie opatrení, ktoré sa odchyľujú od primárneho práva?
136. V prvom rade treba zdôrazniť výnimočnosť – v materiálnom zmysle slova – všeobecného ustanovenia, ktoré splnomocňuje orgán na prijatie nešpecifikovaných ustanovení, ktoré sa odchyľujú od primárneho práva. Z tohto hľadiska si možno oprávnene položiť otázku, či ustanovenie formulované ako článok 41 aktu o pristúpení možno vykladať tak, že predstavuje takéto splnomocňujúce ustanovenie. Domnievam sa však, že nie je potrebné radikálne a definitívne vyriešiť túto otázku. Na vyriešenie problému, ktorý vyvoláva prejednávaná vec, stačí uviesť, že každá odchýlka od primárneho práva, ktorá je – ako je to v prejednávanej veci – založená na nešpecifikovanom splnomocnení, aké stanovuje článok 41 aktu o pristúpení, sa musí podľa judikatúry Súdneho dvora vykladať doslovne s ohľadom na jej znenie, účel, ako aj kontext, ktorého súčasťou sú ustanovenia, ktoré túto odchýlku stanovujú.(46)
137. Práve v tomto štádiu je mimoriadne významné konkrétne odôvodnenie, ktoré uvedie orgán na odôvodnenie prijatia opatrení, ktoré zahŕňa akt prijatý na základe článku 41 aktu o pristúpení, čiže dôvody, ktoré uvádzajú ich účel, konkrétne ich nevyhnutnosť, a v konečnom dôsledku ich primeranosť.
138. Vzhľadom na to, že ako bolo uvedené vyššie, článok 41 aktu o pristúpení neobsahuje nijaké všeobecné ustanovenie, ktoré by jednoznačne a výslovne splnomocňovalo Komisiu na prijatie ustanovení sekundárneho práva, ktoré sa odchyľujú od ustanovení primárneho práva, bolo prinajmenšom nevyhnutné, aby také opatrenie, ktoré sa odchyľuje od primárneho práva, akým je opatrenie stanovené v článku 3 nariadenia č. 1972/2003, bolo doplnené výslovným a presvedčivým odôvodnením, ktoré by jednoznačne preukazovalo, že uvedená odchýlka bola nielen potrebná, ale aj nevyhnutná na dosiahnutie cieľa stanoveného uvedeným ustanovením.
139. Súdny dvor môže preskúmať vhodnosť ustanovení aktu prijatého Komisiou na základe článku 41 aktu o pristúpení na dosiahnutie cieľa sledovaného týmto aktom iba pod podmienkou, že Komisia v odôvodnení tohto aktu uviedla dôvody, ktoré odôvodňujú tieto ustanovenia.(47) Iba Komisii totiž prináležalo, aby určila – s možnosťou preskúmania Súdnym dvorom –, či a do akej miery prijatie takých prechodných opatrení, o aké ide v prejednávanej veci, bolo nevyhnutné na uľahčenie prechodu.
iii) Bolo prijatie článku 3 nariadenia č. 1972/2003 z právneho hľadiska dostatočne odôvodnené?
140. Z ustálenej judikatúry, ktorú Súd prvého stupňa navyše dokonale zhrnul v bodoch 214 až 217 napadnutého rozsudku, vyplýva, že odôvodnenie, ktoré požaduje článok 253 ES, musí byť prispôsobené povahe predmetného aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá tento akt prijala, aby sa dotknuté osoby mohli oboznámiť s dôvodmi prijatého opatrenia a aby súd Spoločenstva mohol vykonať svoje preskúmanie. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie konkrétne vymedzovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže otázku, či odôvodnenie aktu zodpovedá požiadavkám uvedeným v článku 253 ES, treba posudzovať nielen vzhľadom na znenie tohto aktu, ale tiež na jeho kontext, ako aj na všetky právne pravidlá upravujúce dotknutú oblasť. Keď ide o všeobecne uplatniteľný akt, odôvodnenie sa môže obmedziť na uvedenie na jednej strane celkovej situácie, ktorá viedla k jeho prijatiu, a na druhej strane všeobecných cieľov, ktoré má dosiahnuť. Okrem toho by bolo neprimerané vyžadovať osobitné odôvodnenie pre rôznu voľbu použitých techník, keď je zo všeobecne uplatniteľného aktu zrejmý základný cieľ sledovaný inštitúciou.(48)
141. Ako Poľská republika správne poznamenala, Súd prvého stupňa v prejednávanej veci rozhodol, že Komisia nebola povinná „osobitne“ odôvodniť potrebu opatrení uvedených v článku 3 nariadenia č. 1972/2003, keďže tieto opatrenia predstavovali len technický výber určený na zabezpečenie potrebného účinku článku 4 tohto nariadenia, lebo odôvodnenia uvedeného nariadenia „výslovne“ určovali jednak celkovú situáciu, ktorá viedla k prijatiu uvedeného nariadenia, a jednak cieľ predchádzať vytváraniu nadbytočných zásob a potrebu vytvoriť systém poplatkov za uvedené zásoby.
142. Argumentácia Poľskej republiky vyvoláva dve otázky, z ktorých prvá sa týka kvalifikácie opatrení uvedených v článku 3 nariadenia č. 1972/2003 a druhá – ktorá úzko súvisí s prvou otázkou – sa týka rozsahu povinnosti odôvodnenia, ktorá prináležala Komisii. Ako uviedla Poľská republika, neexistencia osobitného odôvodnenia je totiž vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora prípustná, iba pokiaľ prijatie opatrení uvedených v článku 3 nariadenia č. 1972/2003 skutočne predstavovalo technický výber.(49)
143. Ťažko však možno pripustiť, že ustanovenia aktu sekundárneho práva, ktoré sa odchyľujú od aktu primárneho práva, možno považovať len za technický výber. Naopak, treba vychádzať z toho, že za predpokladu, že na takúto situáciu sa môže vzťahovať iné ustanovenie primárneho práva, musí byť osobitne, presne a podrobne odôvodnená.
144. Komisia bola teda povinná presne uviesť dôvody, pre ktoré sa domnievala, že je nevyhnutné vybrať clo erga omnes
z tovaru, v prípade ktorého bolo v akte o pristúpení stanovené, že sa za určitých podmienok preukázania jeho pôvodu prepustí do voľného obehu bez akéhokoľvek cla. To platilo tým skôr, že takto prijaté ustanovenia sa jednak podstatne odchyľovali od predchádzajúcej praxe inštitúcií v porovnateľných situáciách(50) a jednak boli prijaté a zverejnené, hoci boli určené predovšetkým hospodárskym subjektom zo štátov, ktoré ešte neboli členmi Únie.
145. Treba pripomenúť, že Súdny dvor už – aj keď vo veľmi odlišnom kontexte – rozhodol, že rozhodnutie, ktoré obsahuje prvý prejav novej a dôležitej politiky, ktorá sa značne odchyľuje od predchádzajúcej rozhodovacej praxe, musí byť výslovne odôvodnené.(51)
146. V prejednávanej veci však odôvodnenia nariadenia č. 1972/2003 neobsahujú nijaký údaj v tejto súvislosti, keďže iba preberajú odôvodnenie, ktoré síce nie je úplne totožné s odôvodnením uvedeným vo vyššie uvedených podobných nariadeniach prijatých pri predchádzajúcich rozšíreniach, ale obsahuje tie isté údaje, hoci tieto posledné uvedené nariadenia neobsahovali ustanovenia podobné ustanoveniam článku 3 nariadenia č. 1972/2003.
147. Treba osobitne zdôrazniť, že v odôvodnení č. 3 uvedeného nariadenia nie je vôbec spomenutá potreba zabezpečiť potrebný účinok poplatku stanoveného v článku 4 tohto nariadenia, ktorú Súd prvého stupňa považoval za rozhodujúcu na zamietnutie žalobného dôvodu založeného na nedostatočnom odôvodnení, ktorý uviedla Poľská republika v rámci svojej žaloby v konaní na prvom stupni.
148. Z vyššie uvedenej analýzy vyplýva, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že článok 3 nariadenia č. 1972/2003 nie je neplatný, hoci sa odchyľuje od ustanovení prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení, bez toho, aby v odôvodneniach tohto nariadenia boli výslovne uvedené dôvody, ktoré osobitne odôvodňujú potrebu tejto odchýlky.
149. Súdny dvor za týchto okolností nemôže preskúmať zlučiteľnosť takto prijatých opatrení s ustanoveniami článku 41 aktu o pristúpení, a teda nemôže preskúmať, či boli prijaté v súlade s právomocami, ktoré toto ustanovenie priznáva Komisii.(52)
150. Tiež je potrebné dodať, že tie isté výhrady sa vzťahujú na posúdenie tvrdení Poľskej republiky Súdom prvého stupňa, podľa ktorého článok 3 nariadenia č. 1972/2003 neporušil zásadu voľného pohybu tovaru.
151. V tejto poslednej uvedenej súvislosti totiž treba uviesť, že podľa ustálenej judikatúry sú inštitúcie Únie – rovnako ako členské štáty – povinné dodržiavať ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu tovaru a najmä článok 25 ES.(53) Za predpokladu, že článok 41 aktu o pristúpení možno vykladať tak, že oprávňuje Komisiu, aby prijala ustanovenia, ktoré porušujú zásadu voľného pohybu tovaru, tieto ustanovenia v každom prípade nemožno prijať bez výslovného odôvodnenia.
152. Za týchto okolností nie je potrebné preskúmať štvrtý a piaty odvolací dôvod, ktoré uviedla Poľská republika a ktoré sú založené na porušení zásad zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti a ochrany legitímnej dôvery.
V – O preskúmaní žaloby na prvom stupni
153. Z článku 61 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor môže v danej veci vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu.
154. Ako bude uvedené nižšie, Súdny dvor má k dispozícii potrebné informácie na vydanie konečného rozhodnutia tak o námietke neprípustnosti vznesenej Komisiou v priebehu konania pred Súdom prvého stupňa,(54) ako aj o žalobe Poľskej republiky z vecnej stránky, a to aj napriek procesnej osobitosti uvedenej v úvode týchto návrhov.
A – O prípustnosti žaloby proti nariadeniu č. 1972/2003
155. Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že žaloba Poľskej republiky, ktorá bola podaná do kancelárie Súdu prvého stupňa 28. júna 2004, nebola podaná oneskorene, a preto sa námietka neprípustnosti Komisie, v rámci ktorej Komisia namietala len zánik práva na podanie žaloby, musí zamietnuť a žaloba Poľskej republiky sa teda v rozsahu, v akom smeruje proti nariadeniu č. 1972/2003, musí vyhlásiť za prípustnú.
B – O vecnej stránke žaloby proti nariadeniu č. 1972/2003 zmenenému a doplnenému nariadením č. 735/2004
156. Poľská republika navrhuje, aby Súdny dvor v súlade s článkom 61 štatútu Súdneho dvora vydal konečný rozsudok, a navrhuje zrušiť článok 3, článok 4 ods. 3 a článok 4 ods. 5 ôsmu zarážku nariadenia č. 1972/2003 zmeneného a doplneného nariadením č. 735/2004. Uvádza, že pre prípad, ak by sa Súdny dvor rozhodol vydať konečný rozsudok, trvá v celom rozsahu na výhradách a tvrdeniach, ktoré uviedla vo svojej žalobe a vo svojej replike v konaní na prvom stupni.
157. Ako som už zdôraznil v úvode týchto návrhov, prejednávaná vec sa vyznačuje osobitosťou, ktorá stavia Súdny dvor pred úplne nový prípad v rámci odvolania, keďže Súd prvého stupňa síce zamietol žalobu ako neprípustnú v rozsahu, v akom smerovala proti nariadeniu č. 1972/2003, avšak preskúmal platnosť jeho hlavných ustanovení prostredníctvom a v rámci výhrad uvedených proti nariadeniu č. 735/2004, ktorým bolo uvedené nariadenie zmenené a doplnené.
158. Môže teda Súdny dvor vydať konečné rozhodnutie o jednotlivých výhradách, ktoré uviedla Poľská republika proti nariadeniu č. 1972/2003 v rámci svojej žaloby na prvom stupni?
159. Táto otázka by skutočne mohla vzniknúť, ak by bola v rámci preskúmania platnosti nariadenia č. 735/2004 preskúmaná iba časť výhrad smerujúcich proti nariadeniu č. 1972/2003, a to len pokiaľ ide o tú časť výhrad, ktorá nebola preskúmaná.
160. Z napadnutého rozsudku však vyplýva, že Súd prvého stupňa preskúmal všetky výhrady uvedené proti nariadeniu č. 1972/2003. Za týchto okolností treba vychádzať z toho, že stav konania dovoľuje vydať konečný rozsudok.
161. V prejednávanej veci z analýzy odvolacích dôvodov vyplýva, že článok 3 nariadenia č. 1972/2003 sa musí zrušiť, keďže bol prijatý odchylne od ustanovení prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení bez toho, aby v odôvodneniach uvedeného nariadenia boli výslovne uvedené dôvody, ktoré by osobitne odôvodňovali potrebu tejto odchýlky.
162. Za týchto okolností nie je potrebné preskúmať ostatné žalobné dôvody smerujúce proti článku 3 nariadenia č. 1972/2003, ktoré Poľská republika uviedla v rámci svojej žaloby na prvom stupni a ktoré sú založené na porušení zásad zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti a ochrany legitímnej dôvery. Tiež nie je potrebné preskúmať žalobný dôvod založený na zneužití právomoci, v prípade ktorého Poľská republika výslovne vyhlásila, že ho neuplatňuje v rámci odvolania, avšak na ktorom zotrvala so všetkými ostatnými žalobnými dôvodmi uvedenými v rámci svojej žaloby v konaní pred Súdom prvého stupňa(55) .
VI – Návrh
163. Preto navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1. Rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 10. júna 2009, Poľsko/Komisia (T-257/04), sa zrušuje.
2. Námietka neprípustnosti vznesená Európskou komisiou v konaní pred Súdom prvého stupňa Európskych spoločenstiev sa zamieta.
3. Článok 3 nariadenia Komisie (ES) č. 1972/2003 z 10. novembra 2003 o prechodných opatreniach prijatých v súvislosti s pristúpením Českej republiky, Estónska, Cypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Poľska, Slovinska a Slovenska s ohľadom na obchod s poľnohospodárskymi výrobkami sa zrušuje.
4. V zostávajúcej časti sa žaloba o neplatnosť nariadenia č. 1972/2003 zamieta.
(1) .
(2)  –	Rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. júna 2009, Poľsko/Komisia (T-257/04, Zb. s. II-1545, ďalej len „napadnutý rozsudok“).
(3)  –	Odvolanie podané proti uzneseniu Súdu prvého stupňa z 10. júna 2009, Poľsko/Komisia (T-258/04).
(4)  –	Nariadenie o prechodných opatreniach prijatých v súvislosti s pristúpením Českej republiky, Estónska, Cypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Poľska, Slovinska a Slovenska s ohľadom na obchod s poľnohospodárskymi výrobkami (Ú. v. EÚ L 293, s. 3; Mim. vyd. 03/040, s. 474).
(5)  –	Ú. v. EÚ L 39, s. 13; Mim. vyd. 03/042, s. 443.
(6)  –	Ú. v. EÚ L 114, s. 13; Mim. vyd. 03/044, s. 111.
(7)  –	Rozsudok z 18. októbra 2007, Komisia/Parlament a Rada (C-299/05, Zb. s. I-8695, body 29 a 30).
(8)  –	Pozri napríklad rozsudky z 2. októbra 1997, Parlament/Rada (C-259/95, Zb. s. I-5303); z 27. novembra 1997, Danisco Sugar (C-27/96, Zb. s. I-6653); z 15. januára 2002, Weidacher, C-179/00 (Zb. s. I-501); z 28. novembra 2006, Parlament/Rada (C-413/04, Zb. s. I-11221); z 11. decembra 2007, Skoma-Lux (C-161/06, Zb. s. I-10841); zo 4. júna 2009, Balbiino (C-560/07, Zb. s. I-4447); z 29. októbra 2009, Rakvere Lihakombinaat (C-140/08, Zb. s. I-10533), ako aj z 29. júla 2010, Pakora Pluss (C-248/09, Zb. s. I-7701).
(9)  –	Zmluva medzi Belgickým kráľovstvom, Dánskym kráľovstvom, Spolkovou republikou Nemecko, Helénskou republikou, Španielskym kráľovstvom, Francúzskou republikou, Írskom, Talianskou republikou, Luxemburským veľkovojvodstvom, Holandským kráľovstvom, Rakúskou republikou, Portugalskou republikou, Fínskou republikou, Švédskym kráľovstvom, Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska (členskými štátmi Európskej únie) a Českou republikou, Estónskou republikou, Cyperskou republikou, Lotyšskou republikou, Litovskou republikou, Maďarskou republikou, Maltskou republikou, Poľskou republikou, Slovinskou republikou, Slovenskou republikou o pristúpení Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii (Ú. v. EÚ L 236, 2003, s. 17, ďalej len „zmluva o pristúpení“).
(10)  –	Akt o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. EÚ L 236, 2003, s. 33, ďalej len „akt o pristúpení“).
(11)  –	Pozri napríklad nariadenie Komisie (EHS) č. 57/81 z 1. januára 1981 o prechodných opatreniach prijatých v súvislosti s pristúpením Grécka s ohľadom na obchod s poľnohospodárskymi výrobkami [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 4, s. 43), ktoré bolo predmetom rozsudku z 9. januára 1990, SAFA, C-337/88, Zb. s. I-1; nariadenie Komisie (EHS) č. 410/86 z 24. februára 1986 o prechodných opatreniach prijatých v súvislosti s pristúpením Španielska a Portugalska s ohľadom na obchod s poľnohospodárskymi výrobkami [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 46, s. 13); nariadenie Komisie (ES) č. 3108/94 z 19. decembra 1994 o prechodných opatreniach prijatých v súvislosti s pristúpením Rakúska, Fínska a Švédska s ohľadom na obchod s poľnohospodárskymi výrobkami [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 328, s. 42), ktoré bolo predmetom už citovaného rozsudku Weidacher.
(12)  –	Článok 2 ods. 2 prvý pododsek zmluvy o pristúpení stanovuje, že táto zmluva „nadobudne platnosť 1. mája 2004 za predpokladu, že všetky ratifikačné listiny budú uložené pred týmto dňom“.
(13)  –	Článok 10 tohto nariadenia stanovuje, že toto nariadenie nadobúda v súlade s článkom 2 ods. 3 zmluvy o pristúpení účinnosť podľa a v deň nadobudnutia platnosti zmluvy o pristúpení a že v súlade s článkom 41 aktu o pristúpení sa bude uplatňovať do 30. apríla 2007.
(14)  – Ú. v. ES L 302, s. 1.
(15)  –	Rozsudok Poľsko/Rada (Zb. s. I-8925).
(16)  –	Body 34 až 38 napadnutého rozsudku.
(17)  –	Body 38, 62 a 63 napadnutého rozsudku.
(18)  –	Body 40 až 42 napadnutého rozsudku.
(19)  –	Body 43 a 44 napadnutého rozsudku.
(20)  –	Body 45 až 48 napadnutého rozsudku.
(21)  –	Body 49 až 62 napadnutého rozsudku.
(22)  –	Bod 47 napadnutého rozsudku.
(23)  –	Rozsudok Komisia/Parlament a Rada, už citovaný.
(24)  –	Bod 73 napadnutého rozsudku.
(25)  –	Už citovaný (bod 89).
(26)  –	Body 32 až 63 napadnutého rozsudku.
(27)  –	Body 80 až 249 napadnutého rozsudku.
(28)  –	Ú. v. EÚ L 9, s. 8; Mim. vyd. 03/042, s. 125.
(29)  –	Dovoľujem si v tejto súvislosti rovnako odkázať na analýzu uvedenú v bodoch 44 až 52 mojich návrhov vo veci C-336/09 P.
(30)  –	Body 80 až 136 napadnutého rozsudku.
(31)  –	Body 137 až 160 napadnutého rozsudku.
(32)  –	Body 161 až 249 napadnutého rozsudku.
(33)  –	Body 108 až 110 napadnutého rozsudku.
(34)  –	Už citovaný.
(35)  –	Rozsudok z 11. júla 1989, Schräder HS Kraftfutter (265/87, Zb. s. 2237, bod 21).
(36)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudky Schräder HS Kraftfutter, už citovaný (bod 22); z 5. mája 1998, National Farmers’ Union a i. (C-157/96, Zb. s. I-2211, bod 61), ako aj Weidacher, už citovaný (bod 26).
(37)  –	V tejto súvislosti treba zdôrazniť – ako to urobil generálny advokát Mischo v bodoch 53 a 54 svojich návrhov vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Weidacher, už citovaný – doplňujúcu povahu jednak uloženia poplatkov za nadbytočné zásoby nariadením č. 1972/2003 a jednak povinnosti odstránenia neobvyklých zásob stanovenej prílohou IV kapitolou 4 aktu o pristúpení. Ako Poľská republika a Komisia zdôraznili vo svojich písomných podaniach v konaní pred Súdom prvého stupňa, rozdiel medzi týmito dvoma mechanizmami spočíva v ich pôsobnosti. Neobvyklé zásoby, ktoré sa majú odstrániť, sa totiž posudzujú na úrovni členských štátov, na makroekonomickej úrovni, zatiaľ čo nadbytočné zásoby, z ktorých sa má vybrať poplatok, sa vypočítavajú u ich držiteľov, na mikroekonomickej úrovni.
(38)  –	Je potrebné pripomenúť, že článkom 1 ods. 8 písm. a) nariadenia č. 735/2004 boli niektoré výrobky tiež vypustené.
(39)  –	Bod 87.
(40)  –	Poľská republika tiež formálne namieta porušenie článku 22 aktu o pristúpení bez toho, aby jej argumentácia v tejto súvislosti bola samostatná. Vzhľadom na znenie tohto ustanovenia, ktoré stanovuje, že „opatrenia uvedené v prílohe IV k [aktu o pristúpení] sa budú uplatňovať za podmienok stanovených v tejto prílohe,“ argumentácia Poľskej republiky spočíva v tvrdení, že porušenie článku 41 aktu o pristúpení znamená ipso facto
porušenie článku 22 uvedeného aktu.
(41)  –	Je potrebné uviesť, že Poľská republika vo svojom odvolaní výslovne zdôraznila, že nenapáda poslednú časť napadnutého rozsudku (body 250 až 255) týkajúcu sa otázky zneužitia právomoci Komisie.
(42)  –	Pozri v tejto súvislosti definíciu „tovaru Spoločenstva“ uvedenú v bode 2 prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení.
(43)  –	Článok 3 ods. 3 nariadenia č. 1972/2003 stanovuje, že výrobky pochádzajúce z tretích krajín, ktoré podliehajú buď režimu aktívneho zošľachťovacieho styku [článok 4 ods. 16 písm. d) nariadenia č. 2913/92], alebo režimu dočasného dovozu [článok 4 ods. 16 písm. f) nariadenia č. 2913/92] podliehajú dovoznému clu uplatňovanému v deň ich prepustenia do voľného obehu na výrobky pochádzajúce z tretích krajín.
(44)  –	Súdny dvor navyše konštatoval, že pokiaľ ide o tovar prepravovaný v rozšírenom Spoločenstve ku dňu pristúpenia, ak sú splnené podmienky uplatnenia tejto prílohy IV kapitoly 5 aktu o pristúpení, uplatní sa režim, ktorý stanovuje táto príloha, pričom ostatné colné režimy sú vylúčené. Pozri rozsudok Pakora Pluss, už citovaný (body 28 až 32).
(45)  –	Rozsudok z 11. septembra 2003, Rakúsko/Rada (C-445/00, Zb. s. I-8549, bod 62).
(46)  –	Pozri najmä rozsudok z 20. mája 2010, Modehuis A. Zwijnenburg (C-352/08, Zb. s. I-4303, bod 46).
(47)  –	Pozri napríklad rozsudok z 1. apríla 1993, Diversinte a Iberlacta (C-260/91 a C-261/91, Zb. s. I-1885, body 12 a 13).
(48)  –	Pozri najmä rozsudok zo 7. septembra 2006, Španielsko/Rada (C-310/04, Zb. s. I-7285, body 57 až 59).
(49)  –	Rozsudok z 28. júla 2011, Agrana Zucker (C-309/10, Zb. s. I-7333, body 37 až 39).
(50)  –	Pozri v tejto súvislosti nariadenia č. 57/81, č. 410/86 a č. 3108/94, ktoré Komisia sama spomenula v reakcii na žiadosť Súdu prvého stupňa o oznámenie opatrení podobných opatreniam uvedeným v článku 3 nariadenia č. 1972/2003.
(51)  –	Rozsudok z 11. decembra 2008, Komisia/Département du Loiret (C-295/07 P, Zb. s. I-9363, body 44 až 49); a contrario
rozsudok z 30. septembra 2003, Freistaat Sachsen a i./Komisia (C-57/00 P a C-61/00 P, Zb. s. I-9975).
(52)  –	Pozri najmä rozsudok Diversinte a Iberlacta, už citovaný (bod 13).
(53)  –	Pozri rozsudky z 20. apríla 1978, Les Commissionnaires Réunis a Les Fils de Henri Ramel (80/77 a 81/77, Zb. s. 927); z 13. decembra 1983, Komisia/Rada (218/82, Zb. s. 4063); z 29. februára 1984, Rewe-Zentral (37/83, Zb. s. 1229, bod 18), ako aj zo 17. mája 1984, Denkavit Nederland (15/83, Zb. s. 2171, bod 15).
(54)  –	Pozri najmä rozsudky z 15. mája 2003, Pitsiorlas/Rada a ECB (C-193/01 P, Zb. s. I-4837, bod 32); zo 17. júla 2008, Athinaïki Techniki/Komisia (C-521/06 P, Zb. s. I-5829, bod 66); z 9. júla 2009, 3F/Komisia (C-319/07 P, Zb. s. I-5963, bod 99), ako aj z 18. novembra 2010, NDSHT/Komisia (C-322/09 P, Zb. s. I-11911, body 65 a 66).
(55)  –	Pozri poznámku pod čiarou 41 týchto návrhov.