NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PEDRO CRUZ VILLALÓN
prednesené 5. septembra 2013 (1)
Vec C‑279/12
Fish Legal,
Emily Shirley
proti
The Information Commissioner,
United Utilities, Yorkshire Water and Southern Water
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) (Spojené kráľovstvo)]
„Prístup k informáciám o životnom prostredí – Povinnosť orgánov verejnej moci – ‚Každá fyzická osoba alebo právnická osoba vykonávajúca funkcie verejnej správy podľa národného práva‘ – Fyzická alebo právnická osoba ‚pod kontrolou‘ štátu alebo orgánu, ktorý vykonáva verejné funkcie – Autonómny pojem právo Únie“
1.        Predmetom prejednávaného návrhu na začatie prejudiciálneho konania je opäť problematika podmienok prístupu jednotlivcov k informáciám o životnom prostredí, ktorými disponuje orgán verejnej moci a ktorých sprístupnenie je predmetom smernice 2003/4(2), pričom tento návrh sa osobitne týka otázky, či je orgán, ktorému je určená žiadosť o informácie v zmysle smernice, „orgánom verejnej moci“. Táto otázka je sporná, keďže ide o súkromné spoločnosti, ktoré prevádzkujú verejnú službu vo vzťahu k životnému prostrediu, pričom sporné je, či za okolností prejednávaného prípadu vzhľadom na vlastnosti tejto prevádzky možno dospieť k záveru, že dotknuté spoločnosti napriek tomu, že sú súkromnými spoločnosťami, treba považovať za „orgány verejnej moci“ v zmysle smernice 2003/4, a preto musia vyhovieť žiadosti o informácie, ktorú im predložili dvaja jednotlivci.
2.        V tomto zmysle má Súdny dvor spresniť svoju judikatúru v dvoch veľmi konkrétnych oblastiach. Ako je zrejmé, prvou oblasťou je špecifická oblasť samotného práva na prístup k informáciám. Druhá oblasť sa týka vymedzenia pojmu „verejná moc“, pričom táto otázka má všeobecný význam pre viaceré oblasti práva Únie a na jej vyriešenie v prejednávanom prípade bude potrebné rozvinúť pojmy „závislosť“ a „kontrola“, ktoré sú bežné napríklad v judikatúre týkajúcej sa účelových spoločností.
I –    Právny rámec
A –    Medzinárodné právo
3.        Dohovor o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia, podpísaný 25. júna 1998 a schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005(3) (ďalej len „Aarhuský dohovor“), v článku 2 ods. 2 stanovuje:
„‚Orgán verejnej moci‘ znamená:
a)      orgán verejnej správy na štátnej, regionálnej a inej úrovni;
b)      fyzické alebo právnické osoby vykonávajúce verejné administratívne funkcie v súlade s vnútroštátnym právom, vrátane osobitných povinností, činností a služieb vo vzťahu k životnému prostrediu;
c)      akékoľvek iné fyzické alebo právnické osoby, ktoré majú verejné zodpovednosti alebo funkcie, alebo poskytujú verejné služby so vzťahom k životnému prostrediu pod kontrolou orgánu alebo osoby podľa písm. a) alebo b);
d)      inštitúcie akejkoľvek regionálnej hospodárskej integračnej organizácie uvedenej v článku 17, ktorá je stranou tohto dohovoru.
Táto definícia nezahŕňa orgány alebo inštitúcie, ak vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc.“
4.        Strany Aarhuského dohovoru musia v súlade s jeho článkom 4 ods. 1 za určitých podmienok a s určitými výnimkami zabezpečiť, aby orgány verejnej moci podľa svojich vnútroštátnych právnych predpisov verejnosti na požiadanie sprístupnili informácie o životnom prostredí.
B –    Právo Únie
5.        Smernica 2003/4 obsahuje nasledujúce relevantné odôvodnenia:
Odôvodnenie 1: „Zvýšený prístup verejnosti k informáciám o životnom prostredí a šírenie takých informácií prispieva k zlepšovaniu povedomia o záležitostiach životného prostredia, voľnej výmene názorov, účinnejšej účasti verejnosti na rozhodovaní o otázkach životného prostredia a prípadne aj k lepšiemu životnému prostrediu.“
Odôvodnenie 5: „… Ustanovenia práva spoločenstva musia byť v súlade s [Aarhuským] dohovorom vzhľadom na jeho uzavretie Európskym spoločenstvom.“
Odôvodnenie 8: „Je potrebné zabezpečiť, aby každá fyzická osoba a právnická osoba mala právo prístupu k informáciám o životnom prostredí, ktoré majú verejné orgány [orgány verejnej moci – neoficiálny preklad], bez povinnosti preukazovať oprávnený záujem.“
Odôvodnenie 11: „Na naplnenie zásady článku 6 zmluvy, aby požiadavky ochrany životného prostredia boli začlenené do definície a vykonávania politík a činností spoločenstva, by sa mala definícia verejných orgánov [orgánov verejnej moci – neoficiálny preklad] rozšíriť tak, aby zahrňovala vládu alebo inú verejnú správu na národnej, regionálnej alebo miestnej úrovni bez ohľadu na osobitné právomoci v oblasti životného prostredia. Definícia by sa mala podobne rozšíriť, aby zahrňovala aj iné osoby alebo orgány vykonávajúce funkcie verejnej správy vo vzťahu k životnému prostrediu podľa národného práva, ako aj iné, im podriadené osoby alebo orgány, ktoré majú verejné právomoci alebo funkcie vo vzťahu k životnému prostrediu.“
6.        Ciele smernice 2003/4 sú vymedzené v jej článku 1:
„a)      zaručiť právo prístupu k informáciám o životnom prostredí, ktoré majú verejné orgány [orgány verejnej moci – neoficiálny preklad] alebo ktoré sú pre ne uchovávané, a ustanoviť základné podmienky a praktické postupy na jeho výkon, a
b)      zabezpečiť, aby sa, ako samozrejmosť, informácie o životnom prostredí postupne sprístupňovali verejnosti a šírili a aby sa dosiahla čo najširšia systematická dostupnosť a šírenie informácií o životnom prostredí. Na tento účel sa podporuje najmä používanie dostupnej počítačovej telekomunikačnej alebo elektronickej techniky.“
7.        V článku 2 ods. 2 smernice 2003/4 je pojem „verejný orgán [orgán verejnej moci – neoficiálny preklad]“ vymedzený takto:
„a)      vláda alebo iná verejná administratíva [iný orgán verejnej správy – neoficiálny preklad] vrátane verejných poradných orgánov na národnej, regionálnej alebo miestnej úrovni;
b)      každá fyzická osoba alebo právnická osoba vykonávajúca funkcie verejnej správy podľa národného práva vrátane osobitných povinností, činností alebo služieb vo vzťahu k životnému prostrediu a
c)      každá fyzická osoba alebo právnická osoba, ktorá, pod kontrolou orgánu alebo osoby uvedenej pod písmenom a) alebo b), má verejné zodpovednosti alebo funkcie alebo vykonáva verejnú službu vo vzťahu k životnému prostrediu.
Členské štáty môžu ustanoviť, že táto definícia sa nevzťahuje na orgány alebo inštitúcie, keď konajú s právomocou súdu alebo zákonodarcu. Ak ich ustanovenia v čase prijatia tejto smernice neobsahujú proces preskúmavania v zmysle článku 6, členské štáty môžu tieto orgány alebo inštitúcie z definície vyňať.“
8.        Podľa článku 3 ods. 1 smernice 2003/4 „členské štáty zabezpečia, aby verejné orgány [orgány verejnej moci – neoficiálny preklad] boli povinné, v súlade s ustanoveniami tejto smernice, sprístupniť informácie o životnom prostredí, ktoré majú alebo ktoré sú pre ne uchovávané, na požiadanie každému žiadateľovi bez toho, aby musel preukázať svoj oprávnený záujem“.
C –    Vnútroštátne právo
9.        Podľa informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom je relevantná nasledujúca vnútroštátna právna úprava.
1.      Právna úprava týkajúca sa prístupu k informáciám o životnom prostredí
10.      Relevantná vnútroštátna právna úprava sa nachádza v nariadení o informáciách o životnom prostredí (Environmental Information Regulations 2004, SI č. 3391; ďalej len „EIR 2004“), ktorým bola prebratá smernica 2003/4 a ktorého článok 2 ods. 2 vymedzuje pojem „orgán verejnej moci“ takto:
„Pokiaľ odsek 3 nestanovuje inak, pod pojmom ‚orgán verejnej moci‘ sa rozumejú:
a)      ministerstvá;
b)      akýkoľvek iný orgán verejnej moci v zmysle článku 3 ods. 1 [zákona o slobode informácií z roku 2000 (Freedom of Information Act 2000, ďalej len ‚FIA 2000‘)];
c)      akýkoľvek iný orgán alebo osoba vykonávajúce funkcie verejnej správy alebo
d)      akýkoľvek iný orgán alebo osoba pod kontrolou osoby uvedenej pod písmenom a), b) alebo c), ktoré
i)      majú verejnú zodpovednosť vo vzťahu k životnému prostrediu,
ii)      vykonávajú verejné funkcie vo vzťahu k životnému prostrediu,
iii)      poskytujú verejné služby vo vzťahu k životnému prostrediu.
…“
11.      Podľa článkov 5 a 7 EIR 2004 sa vyžiadané informácie o životnom prostredí majú poskytnúť v lehote 20 pracovných dní, ktorú môže dotknutý orgán za určitých podmienok predĺžiť na 40 dní.
12.      Podľa článku 50 ods. 1 FIA 2000 v znení článku 18 EIR 2004 môže dotknutá osoba požiadať Information Commissioner (komisár pre informácie), aby rozhodol, či dotknutý orgán verejnej moci vybavil jej žiadosť o informácie v súlade s požiadavkami, ktoré stanovuje EIR 2004.
2.      Právna úprava týkajúca sa vodárenstva v Anglicku a vo Walese
a)      Okolnosti predchádzajúce sporu
13.      V polovici 20. storočia bola väčšina vodárenských a kanalizačných služieb vo verejnom vlastníctve a poskytovali ich miestne orgány štátnej správy v súlade s Public Health Act 1936 (zákon o verejnom zdraví z roku 1936).
14.      Water Act 1973 (zákon o vode z roku 1973, ďalej len „WA 1973“) vo všeobecnosti preniesol zodpovednosť za uvedené služby na regionálne vodárenské orgány. Niektoré služby poskytovali spoločnosti zriadené zákonom, ktoré konali v ich mene.
15.      Water Act 1989 (ďalej len „WA 1989“) sprivatizoval vodné hospodárstvo v Anglicku a vo Walese a do značnej miery zaviedol štruktúru, ktorá sa uplatňuje dodnes. Funkcie, právomoci, majetok a ostatné aktíva regionálnych vodárenských orgánov boli rozdelené medzi National Rivers Authority (Národný vodohospodársky orgán), po prijatí Environment Act 1995 (zákon o životnom prostredí z roku 1995) Environment Agency (Agentúra pre životné prostredie), a nové sprivatizované spoločnosti, ktoré mali v budúcnosti poskytovať vodárenské a kanalizačné služby v Anglicku a vo Walese.
16.      Právna úprava upravujúca hospodárenie s vodou v Anglicku a vo Walese bola konsolidovaná a zmenená a doplnená v roku 1991. Jedným z hlavných zákonov, ktoré tvoria súčasný právny rámec vodného hospodárstva, je Water Industry Act 1991 (zákon o vodnom hospodárstve z roku 1991, ďalej len „WIA 1991“).
b)      Organizačná štruktúra spoločností a ich riadenie
17.      Podľa článku 6 WIA 1991 môžu vodárenské a kanalizačné služby poskytovať len spoločnosti, ktoré Secretary of State (štátny tajomník) alebo (v súčasnosti) OFWAT (Regulačný orgán pre vodárenské služby) určí za dodávateľov vodárenských a/alebo kanalizačných služieb na určitom území Anglicka a Walesu.
18.      Za vodárenský alebo kanalizačný podnik možno vymenovať len spoločnosť s ručením obmedzeným (článok 6 ods. 5). Každú spoločnosť riadi správna rada, ktorá sa zodpovedá spoločníkom spoločnosti. Spoločnosti sa riadia bežnými obchodnými zásadami v súlade so svojimi zakladateľskými listinami a stanovami s cieľom vytvárať zisk a vyplácať ho spoločníkom vo forme podielu na zisku a umožňovať reinvestovanie do podniku.
19.      Na spoločnosti sa vzťahujú tie isté predpisy ako na všetky ostatné verejné a súkromné spoločnosti s ručením obmedzeným. Spoločnosti nedostávajú nijaké štátne dotácie. O úveroch ani investíciách nerozhoduje priamo vláda ani nijaký iný orgán verejnej moci. Štát tiež neručí za úvery poskytnuté spoločnostiam. V dôsledku toho sú tieto spoločnosti financované z platieb prijatých od zákazníkov, predaja obchodných podielov a iných práv, úverov získaných na kapitálových trhoch za obvyklé trhové ceny a iných podnikateľských činností, akými sú predaj pozemkov a iných aktív.
20.      Každá spoločnosť má listinu o vymenovaní (ďalej len „licencia“), ktorá obsahuje podmienky vymenovania každej spoločnosti za vodárenský alebo kanalizačný podnik. Licencia okrem toho, že ukladá povinnosť dodržiavať všeobecné zákonné povinnosti a zveruje všeobecné zákonné právomoci, obsahuje aj ďalšie podmienky (článok 11). Medzi ne môže patriť vyplácanie určitých súm Secretary of State.
21.      Licenciu možno odňať len po oznámení uskutočnenom 25 rokov vopred a s uvedením dôvodov [článok 195 A ods. 1 písm. c)]. OFWAT ju môže zmeniť len a) so súhlasom dotknutej spoločnosti alebo b) bez jej súhlasu na základe správy Competition Commission (Komisia pre hospodársku súťaž).
22.      Na dodržiavanie podmienok licencie dohliada Secretary of State alebo OFWAT, ktorí môžu od podniku vyžadovať, aby konal konkrétnym spôsobom alebo prijal konkrétne opatrenia. WIA 1991 tiež stanovuje peňažné sankcie a obmedzuje uplatňovanie všeobecných ustanovení o zániku spoločností.
c)      Funkcie OFWAT
23.      Spoločnosti sú fakticky pre väčšinu odberateľov ich služieb v jednotlivých koncesných oblastiach monopolnými dodávateľmi. Preto je ich regulácia zameraná na kontrolu ich monopolných cien prostredníctvom takzvanej porovnávacej hospodárskej súťaže, čo je systém, ktorý navzájom porovnáva ceny spoločností, aby sa zistilo, aká je výkonnosť jednotlivých spoločností v porovnaní s najvýkonnejšími spoločnosťami. Na základe tohto posúdenia OFWAT stanoví každých päť rokov maximálny poplatok, ktorý môže každá spoločnosť účtovať zákazníkom, ako aj spôsob, akým ho môže vyberať.
24.      OFWAT je povinný vykonávať svoje regulačné funkcie tak, aby zabezpečil schopnosť spoločností financovať riadne vykonávanie ich funkcií ako vodárenských a kanalizačných podnikov (najmä tým, že zabezpečí primeranú návratnosť ich kapitálu).
d)      Právomoci a povinnosti vodárenských a kanalizačných podnikov
25.      Vodárenské podniky majú povinnosť rozvíjať a udržiavať efektívny a dostupný systém zásobovania vodou v danej oblasti. Právo vodárenských podnikov odpojiť zákazníkov od dodávky vody je obmedzené a podlieha prísnym formálnym požiadavkám, ktorých porušenie je trestným činom.
26.      Kanalizačné podniky majú podľa WIA 1991 tieto povinnosti: a) zabezpečiť, zlepšovať a rozširovať systém verejných kanalizácií (či už vo svojej oblasti alebo mimo nej), zaisťovať ich čistenie a udržiavanie spôsobom, ktorý zabezpečí splnenie osobitných sanačných požiadaviek, b) dosahovať určité štandardy výkonnosti s súlade s predpismi, c) poskytovať kanalizačné služby v niektorých oblastiach, kde dochádza alebo môže dôjsť k nepriaznivému vplyvu na životné prostredie v prípade, že by sa takéto služby neposkytovali, a d) umožniť prepojenie svojich verejných kanalizácií s odtokmi a so súkromnými kanalizáciami budov.
27.      Vodárenské a kanalizačné podniky majú rozsiahle právomoci prekračujúce rámec právomocí, ktoré obvykle majú súkromné podniky, pričom o niektoré z nich sa delia s tretími osobami.
28.      Vodárenské a kanalizačné podniky nemôžu previesť vlastníctvo akéhokoľvek prevádzkového pozemku bez súhlasu Secretary of State.
29.      Water Act 2003 (ďalej len „WA 2003“) ukladá vodárenským podnikom povinnosť vytvárať plány manažmentu vodných zdrojov a plány na obdobie sucha.
e)      Iné informačné povinnosti ako tie, o ktoré ide v prejednávanej veci
30.      Spoločnosti musia okrem určitých informácií, ktoré poskytujú dobrovoľne, poskytovať aj určité informácie na základe iných právnych predpisov, napríklad na účely splnenia si povinností v oblasti ochrany údajov a podávania správ o spoločnosti.
31.      Spoločnosti – ako napríklad kanalizačné podniky – musia viesť verejný register s podrobnými informáciami o súhlasoch a dohodách týkajúcich sa vypúšťania priemyselných odpadových vôd.
32.      OFWAT musí viesť register všetkých koncesií a ich podmienok.
33.      Secretary of State môže zverejniť informácie o prevádzke vodárenských podnikov, ktoré považuje za vhodné. OFWAT má právomoc poskytnúť uvedené informácie zákazníkom.
34.      Sprístupnenie informácií získaných na základe WIA 1991 o prevádzke konkrétnych podnikov bez ich súhlasu predstavuje vo všeobecnosti trestný čin.
35.      Agentúra pre životné prostredie musí viesť verejné registre všetkých žiadostí o udelenie povolenia na vypustenie, udelených povolení a s tým súvisiacich podmienok. Ich súčasťou musia byť podrobné informácie o vzorkách a ich analýza, ktoré zbiera Agentúra pre životné prostredie, pokiaľ ide o vypúšťané vody a vodné toky, do ktorých boli odpadové vody vypustené, ako aj všetky informácie, ktoré spoločnosti v tejto súvislosti skutočne poskytli Agentúre pre životné prostredie. Informácie o vzorkách sa musia zapísať do registra do dvoch mesiacov. Informácie nemožno zapísať bez súhlasu spoločností, ak sa považujú za obchodné tajomstvo.
36.      FIA 2000 vyžaduje, aby sa na požiadanie sprístupňovala väčšina informácií, ktoré majú k dispozícii orgány verejnej moci, akými sú napríklad Agentúra pre životné prostredie, OFWAT a Secretary of State. Nie je to zákon, ktorého cieľom by bolo prebrať smernicu 2003/4. V niektorých ohľadoch má užší rozsah pôsobnosti. Poskytnutie informácií možno odmietnuť z dôvodu obchodného tajomstva. Neexistuje žiadne právo na informácie, ktoré boli orgánu verejnej moci poskytnuté dobrovoľne.
II – Skutkový stav
37.      V prípade, ktorý je predmetom konania vo veci samej, nezisková organizácia a fyzická osoba požiadali o sprístupnenie informácií, ktorými disponovali spoločnosti, ktoré vnútroštátny orgán nepovažoval za „orgány verejnej moci“ na účely smernice 2003/4.(4)
38.      Prvostupňový súd po prejednaní žaloby potvrdil správne rozhodnutie. Počas odvolacieho konania na Upper Tribunal (Vyšší súd) dotknuté spoločnosti napokon súhlasili s poskytnutím požadovaných informácií, no domnievali sa, že nie sú povinné tak urobiť.
39.      Bez ohľadu na uvedené skutočnosti Upper Tribunal podal tento návrh na začatie prejudiciálneho konania.
III – Prejudiciálna otázka
40.      Prejudiciálna otázka znie takto:
„Článok 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4/ES
1.      Uplatňuje sa pri posudzovaní toho, či fyzická alebo právnická osoba ‚vykonáva funkcie verejnej správy podľa národného práva‘, výlučne vnútroštátna právna úprava a jej analýza?
2.      Ak nie, ktoré kritériá práva Únie sa môžu alebo nesmú použiť pri rozhodovaní o tom, či:
i)      predmetná funkcia je v podstate ‚funkciou verejnej správy‘,
ii)      vnútroštátna právna úprava v podstate zverila takúto funkciu tejto osobe?
Článok 2 ods. 2 písm. c) smernice 2003/4/ES
3.      Čo sa myslí pod slovným spojením osoba ‚pod kontrolou orgánu alebo osoby uvedenej pod písmenom a) alebo b)‘? Predovšetkým, aká povaha, forma a miera kontroly je potrebná a ktoré kritériá sa môžu alebo nesmú použiť pri identifikácii takejto kontroly?
4.      Je ‚zosobnením štátu‘ (v zmysle bodu 20 rozsudku z 12. júla 1990, Foster a i./British Gas, C‑188/89, Zb. s. I‑3313) nevyhnutne osoba, na ktorú sa vzťahuje článok 2 ods. 2 písm. c)?
Článok 2 ods. 2 písm. b) a c)
5.      V prípade, že sa na osobu vzťahuje niektoré z týchto ustanovení, pokiaľ ide o niektoré jej funkcie, zodpovednosť alebo služby, obmedzuje sa jej povinnosť poskytnúť informácie o životnom prostredí na poskytnutie informácií, ktoré sú vo vzťahu k týmto funkciám, zodpovednosti a službám relevantné, alebo je povinná poskytnúť všetky informácie o životnom prostredí, ktoré má k dispozícii na akýkoľvek účel?“
41.      Sudca vnútroštátneho súdu uvádza, že „podstata sporu, ktorý musím rozhodnúť, spočíva v tom, či vodárenské spoločnosti sú v zmysle anglického práva orgánmi verejnej moci na účely sprístupnenia informácií o životnom prostredí. Predovšetkým musím určiť kritériá, s odkazom na ktoré je orgán klasifikovaný na tento účel. Hoci spor vznikol v súvislosti s vodárenskými spoločnosťami, je relevantný pre ostatné privatizované a regulované odvetvia poskytujúce služby, ktoré boli predtým vo verejnom vlastníctve: elektrinu, plyn, ako aj železničné a telekomunikačné služby“.(5)
IV – Konanie pred Súdnym dvorom
42.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol Súdnemu dvoru doručený 4. júna 2012.
43.      Písomné pripomienky predložili účastníci konania vo veci samej, britská a talianska vláda, ako aj Komisia.
44.      Na pojednávaní, ktoré sa konalo 16. apríla 2013, boli zastúpení účastníci konania vo veci samej, britská a dánska vláda, ako aj Komisia.
V –    Tvrdenia
45.      Dotknuté spoločnosti tvrdia, že vzhľadom na to, že poskytli požadované informácie, návrh na začatie prejudiciálneho konania je čisto hypotetický, a teda neprípustný.
46.      V súvislosti s dvoma prvými otázkami Fish Legal, pani Shirley, talianska vláda a Komisia tvrdia, že na ne treba odpovedať kladne. Na podporu svojho stanoviska zdôrazňujú, že podľa judikatúry sa pojmy uvedené v článku 2 ods. 2 písm. b) a c) smernice 2003/4 majú vykladať autonómne a jednotne, a tvrdia, že pojem „funkcie verejnej správy“ sa má vykladať extenzívne, lebo len tak možno zaručiť dosiahnutie cieľa smernice 2003/4, ktorým je široké a systematické sprístupňovanie informácií týkajúcich sa životného prostredia. Tento extenzívny výklad jednoznačne zahŕňa funkcie, ktoré vykonávajú dotknuté vodárenské spoločnosti, ktorých verejný charakter potvrdzujú tak povinnosti, ktoré tieto spoločnosti majú pri poskytovaní služieb, ako aj výsady verejnej moci, ktoré im priznáva štát na ich vykonávanie.
47.      Naproti tomu Information Commissioner, dotknuté spoločnosti a vláda Spojeného kráľovstva tvrdia, že na otázku, či určitá osoba „vykonáva funkcie verejnej správy podľa národného práva“, treba odpovedať podľa vnútroštátneho práva, takže na druhú z položených otázok netreba odpovedať. Podľa ich názoru je zrejmé, že výraz „podľa národného práva“ treba chápať ako výslovný odkaz na právo členských štátov, v rámci ktorého treba vyložiť význam a dosah pojmu „funkcie verejnej správy“.
48.      Napriek tomu pre prípad, ak by Súdny dvor dospel k záveru, že je potrebné použiť jednotný pojem, dotknuté spoločnosti a britská vláda tvrdia, že vzhľadom na cieľ smernice 2003/4 treba vziať do úvahy skutočnosť, že povinnosti stanovené v tejto smernici sa týkajú výkonnej moci a štátnej verejnej správy, ktoré obvykle majú informácie o životnom prostredí v dôsledku výkonu svojich funkcií verejnej povahy. Vodárenské spoločnosti však funkcie verejnej povahy nevykonávajú. V každom prípade musí vnútroštátny súd určiť, či za určitých okolností určitý orgán vykonáva funkcie, na základe ktorých ho možno považovať za „orgán verejnej moci“. V prejednávanom prípade podporujú zápornú odpoveď viaceré faktory, najmä súkromná a zisková povaha vodárenských spoločností, ktoré ani pred svojou privatizáciou nemali výkonné alebo riadiace právomoci, pričom je irelevantné, že v minulosti vodárenské služby poskytovala úplne alebo sčasti vláda alebo že sa tieto služby poskytujú v prospech verejnosti a týkajú sa všeobecného záujmu, lebo to samo osebe neznamená, že poskytovanie služieb podnikom, ktorého cieľom je dosahovanie zisku, predstavuje „funkciu verejnej správy“. V oblasti vodárenských služieb vykonávajú „funkcie verejnej správy“ len regulačné orgány (OFWAT a Agentúra pre životné prostredie), a preto sa povinnosti vyplývajúce zo smernice 2003/4 vzťahujú len na ne.
49.      V súvislosti s treťou otázkou Fish Legal a pani Shirley tvrdia, že vzhľadom na právomoci, ktoré vodárenským spoločnostiam priznávajú vnútroštátne predpisy, a na mieru regulácie, ktorá sa na ne vzťahuje, sa nemožno domnievať, že ide o súkromné spoločnosti, ktoré vykonávajú svoju činnosť nezávisle, ale že naopak vykonávajú štátnu moc. Naproti tomu Information Commissioner, dotknuté spoločnosti a vláda Spojeného kráľovstva tvrdia, že podľa konkrétnej vnútroštátnej judikatúry(6) pri rozhodovaní o tom, či je určitá osoba „pod kontrolou“ verejnej moci v zmysle článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2003/4, je potrebné, aby povaha, forma a miera kontroly vykonávanej nad ňou prekračovala rámec toho, čo je príznačné pre funkcie spojené s reguláciou. O vzťah kontroly nejde, ak je zachovaná nezávislosť dotknutej osoby, pokiaľ ide o formu, v akej preberá svoje zodpovednosti a funkcie a poskytuje služby. Taký vzťah naopak existuje, ak je verejná moc schopná určovať jej ciele a prostriedky, ktoré musí použiť na ich dosiahnutie.
50.      Talianska vláda tvrdí, že „kontrola“ v zmysle článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2003/4 existuje, ak dôležité aspekty činnosti súvisiacej so životným prostredím závisia od rozhodnutí orgánu verejnej moci, takže riadiaca nezávislosť subjektu je značne obmedzená v porovnaní s nezávislosťou, akú by mal, ak by pôsobil za bežných okolností. Dánska vláda sa domnieva, že výraz „pod kontrolou“ predpokladá podriadenie rozhodujúcemu vplyvu verejnej moci, pričom nie je dôležité, že na subjekt sa vzťahujú právne predpisy, a pri posudzovaní, či ide o takéto podriadenie, treba vziať do úvahy také kritériá, akými sú vlastníctvo, hlasovacie právo, stanovy alebo zloženie kontrolnej skupiny.
51.      Komisia tvrdí, že ako sa uvádza v príručke na uplatňovanie Aarhuského dohovoru, článok 2 ods. 2 písm. c) smernice 2003/4 sa uplatní, keď určitú osobu ovláda samotná vláda alebo orgán, ktorý vykonáva funkcie verejnej správy podľa vnútroštátneho práva a ktorému sú „verejné zodpovednosti alebo funkcie“ priznané de facto a nie na základe zákonného alebo podzákonného aktu. Preto podľa jej názoru nie je potrebné odpovedať na túto otázku, pokiaľ sa týka kritérií, ktoré treba vziať do úvahy pri rozhodovaní, či sú v prípade, ktorý je predmetom konania vo veci samej, dotknuté orgány „pod kontrolou“ v zmysle uvedeného ustanovenia.
52.      Pokiaľ ide o štvrtú otázku, pani Shirley tvrdí, že by bolo nezlučiteľné s cieľom a rozsahom pôsobnosti smernice 2003/4 vylúčiť určité spoločnosti, o ktorých vnútroštátny súd(7) už rozhodol, že predstavujú „štátnu inštitúciu“ v zmysle rozsudku Foster(8). Information Commissioner, dotknuté spoločnosti a vláda Spojeného kráľovstva sa domnievajú, že judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa pojmu „štátna inštitúcia“ nie je relevantná na výklad článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2003/4. Podľa ich názoru toto ustanovenie zakotvuje reštriktívnejší pojem, pričom predstavuje určitú formu lex specialis, definujúci „ovládané“ subjekty, ktoré treba posudzovať tak, ako keby boli súčasťou štátu. Tak komplexnosť pojmu orgán verejnej moci použitého v smernici 2003/4, ako aj odkaz na vnútroštátne právo v jej článku 2 ods. 2 písm. b) svedčia o tom, že normotvorca Únie sa úmyselne vyhol pojmu „štátna inštitúcia“, pričom tento pojem je navyše autonómny a nenachádza sa v Aarhuskom dohovore, ktorého zmluvnou stranou sú mnohé tretie štáty. Komisia napokon tvrdí, že z jej odpovedí na druhú a tretiu otázku vyplýva, že v prípade, keď väčšie právomoci uvedené v bode 20 rozsudku Foster spočívajú na formálnom právnom základe, sa uplatní článok 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4, zatiaľ čo v prípade, ak ide o právomoci priznané de facto, sa uplatní článok 2 ods. 2 písm. c) tejto smernice.
53.      V súvislosti s piatou a poslednou položenou otázkou Fish Legal, pani Shirley, dotknuté spoločnosti a talianska vláda nie sú zástancami „hybridného“ riešenia, pričom sa domnievajú, že ak určitá osoba spĺňa znaky uvedené v článku 2 ods. 2 písm. a) alebo b) smernice 2003/4 a požadované informácie zodpovedajú pojmu „informácie o životnom prostredí“, musia sa poskytnúť všetky predmetné informácie bez ohľadu na to, na aký účel sa použijú. Iné riešenie by veľmi sťažilo uplatňovanie smernice, ktorá navyše predpokladá len možnosť vyňať súdne alebo zákonodarné orgány. Information Commissioner a britská vláda tvrdia, že riešenie vyplývajúce z piatej otázky by sa malo prijať, ak Súdny dvor dospeje k záveru, že orgán v zásade súkromnej povahy môže byť orgánom verejnej moci v zmysle smernice 2003/4. Komisia sa napokon domnieva, že ak sa určitý orgán považuje za orgán verejnej moci len z dôvodu výnimočných funkcií, ktoré mu boli zverené, nie je odôvodnené, aby sa za taký orgán považoval, ak tieto funkcie nevykonáva.
VI – Posúdenie
A –    O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
54.      Ako už bolo uvedené, dotknuté spoločnosti napokon poskytli požadované informácie. Preto by v zásade bolo možné tvrdiť, že hmotnoprávny nárok, ktorý je predmetom konania vo veci samej, bol uspokojený mimo konania. To je názor dotknutých spoločností, ktoré sa domnievajú, že návrh na začatie prejudiciálneho konania má v súčasnosti čisto hypotetický charakter a v dôsledku toho ho treba vyhlásiť za neprípustný.
55.      Podľa môjho názoru sa prejednávaný návrh nestal bezpredmetným.
56.      Je pravda, že sa nevedie konanie o žalobe o náhradu škody spôsobenej pôvodným zamietavým rozhodnutím dotknutých spoločností, takže takto nepriamo neexistuje nezávislý záujem na rozhodnutí o návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Okrem toho samotné konštatovanie Upper Tribunal v tom zmysle, že odpoveď Súdneho dvora preň bude užitočná na rozhodnutie iných podobných vecí,(9) zrejme samo osebe neumožňuje odôvodniť záver, že vnútroštátny súd skutočne prejednáva určitý spor.
57.      Za týchto okolností zostáva už len pripomenúť, že „zdôvodnením návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je formulovanie poradných názorov na všeobecné alebo hypotetické otázky, ale potreba, ktorá je vnútorne spätá s efektívnym riešením určitého sporu“(10).
58.      Ako však vnútroštátny súd uvádza v bode 3 svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania, hoci požadované informácie napokon boli poskytnuté dobrovoľne, ešte treba určiť, či ich dotknuté spoločnosti v každom prípade boli povinné poskytnúť a navyše či to mali urobiť v lehote stanovenej vnútroštátnymi predpismi, ktorá v čase sprístupnenia informácií už uplynula.
59.      Je totiž potrebné mať na zreteli, že skutočným predmetom konania vo veci samej je rozhodnutie správneho orgánu, podľa ktorého dotknuté spoločnosti nepredstavujú „orgány verejnej moci“, a teda nie sú povinné poskytnúť požadované informácie v určenej lehote. Uvedená otázka nebola vyriešená po dobrovoľnom poskytnutí informácií, lebo otázkou, ktorá je predmetom konania vo veci samej, je práve to, či sa na poskytnutie informácií v skutočnosti vzťahuje povinnosť vynútiteľná od dotknutých spoločností, alebo či ide o úkon, ktorý závisí len od ich vôle.
60.      Až po vyriešení tejto otázky bude možné právne kvalifikovať postup dotknutých spoločností a na základe toho rozhodnúť, či využili svoje právo, alebo či si naopak nesplnili povinnosť poskytnúť informácie v určenej lehote.
61.      Predmet sporu je však naďalej aktuálny nielen preto, že sa ešte nerozhodlo o otázke týkajúcej sa právnej kvalifikácie. V skutočnosti je isté, že v pravom zmysle slova nemožno hovoriť ani o uspokojení nárokov Fish Legal a pani Shirleyovej mimo konania. Dôvodom je skutočnosť, že nežiadali len o prístup k určitým informáciám, ale o prístup k týmto informáciám v určenej lehote, teda v lehote, v ktorej ich dotknuté spoločnosti mali poskytnúť ako „orgány verejnej moci“ v zmysle smernice 2003/4. Keďže je preukázané, že k poskytnutiu informácií nedošlo v tejto lehote, je zrejmé, že v tomto smere nárok Fish Legal a pani Shirleyovej nebol mimo rámca konania splnený. Na rozhodnutie o tom, či ide o oprávnený nárok, treba najprv určiť, či je splnená nevyhnutná podmienka jeho dôvodnosti, teda či dotknuté spoločnosti boli povinné poskytnúť dokumentáciu v určitej lehote a nie vtedy, keď to skutočne urobili. Na to je nevyhnutné v konečnom dôsledku určiť, či sa majú považovať za „orgány verejnej moci“ v zmysle smernice 2003/4.
62.      V prípade kladnej odpovede by uskutočnené poskytnutie dokumentácie nezabránilo protiprávnemu konaniu, z ktorého by vyplývali následky, ktorých povahu a dosah by prípadne musel určiť vnútroštátny súd, avšak ten nemôže rozhodnúť, pokiaľ nezíska od Súdneho dvora odpoveď, ktorú žiada, keďže prípadné protiprávne konanie dotknutých spoločností závisí od toho, či sa považujú za „orgány verejnej moci“ na účely smernice 2003/4, čo je otázka, ktorú môže vyriešiť len Súdny dvor.
63.      V konečnom dôsledku sa domnievam, že návrh na začatie prejudiciálneho konania v žiadnom prípade nie je neprípustný.
B –    Prvá otázka
64.      Prvá z otázok sa týka výkladu článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4 a jej predmetom je, či sa má pojem fyzická alebo právnická osoba „vykonávajúca funkcie verejnej správy podľa národného práva“ posudzovať výlučne z hľadiska vnútroštátneho práva, alebo na základe práva Únie.
65.      Podľa môjho názoru treba pri zodpovedaní tejto prvej otázky vychádzať z dvoch dimenzií, ktoré má podľa môjho názoru článok 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4. Prvá dimenzia sa týka pojmu „funkcie verejnej správy“ v pravom zmysle slova. Druhá sa týka určenia osôb oprávnených na „výkon“ takých funkcií.
66.      Pokiaľ ide o pojem, stačí uviesť, že podľa rozsudku Flachglas Torgau(11), ktorý sa tiež týkal smernice 2003/4, „tak z potreby jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti, v zásade vyžaduje v celej Európskej únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext tohto ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou“.
67.      Je teda jasné, že treba vytvoriť autonómny pojem kategórie „funkcie verejnej správy“. Ako je v práve Únie bežné, použitie kategórií, ktoré sa majú uplatniť v už 28 vnútroštátnych právnych poriadkoch, je realizovateľné len v rozsahu, v akom sa zúžia na spoločný a jednotný pojem pre všetky členské štáty.
68.      Je pravda, že predmetný pojem nemá význam len v kontexte práva Únie, ale aj v kontexte medzinárodného dohovoru záväzného pre Úniu, teda Aarhuského dohovoru, podľa ktorého treba vykladať význam smernice 2003/4. Je zrejmé, že táto smernica nie je rozhodujúca pre výklad významu Aarhuského dohovoru, ale je rozhodujúca na zabezpečenie toho, aby si Únia splnila záväzky v súvislosti s uvedeným dohovorom, keďže si ich bude môcť splniť len vtedy, ak bude schopná zaručiť, že na území Európskej únie bude pojem „fyzické alebo právnické osoby vykonávajúce verejné administratívne funkcie v súlade s vnútroštátnym právom“ uvedený v článku 2 ods. 2 písm. b) Aarhuského dohovoru vo všetkých členských štátoch jednotný.
69.      Skutočnosť, že článok 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4 uvádza vnútroštátne právo ako základ výkonu „funkcií verejnej správy“, by mohla vzbudzovať dojem, že predmetný pojem – ako tvrdí Information Commissioner, dotknuté spoločnosti a britská vláda – treba vymedziť na základe konkrétneho vnútroštátneho práva.
70.      Podľa môjho názoru to však nie je tak. Dôvodom je druhá z dimenzií uvedených v bode 65 týchto návrhov. Uvedené ustanovenie totiž vychádza z pojmu „funkcie verejnej správy“, ktorý – ako bolo uvedené – musí byť spoločným a jednotným pojmom, teda pojmom Únie. Na základe zásady inštitucionálnej autonómie však právo Únie nemôže určiť, ktoré osoby alebo inštitúcie konkrétne vykonávajú tieto funkcie v každom z členských štátov. Práve z tohto dôvodu článok 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4 stanovuje, že vnútroštátne právo prípadne určí, kto vykonáva „funkcie verejnej správy“ okrem orgánu verejnej moci vo formálnom a pravom zmysle slova [teda okrem prípadu uvedeného článku 2 ods. 2 písm. a) smernice], hoci len samotné právo Únie môže určiť, o aké „funkcie“ ide a v čom spočívajú. Za týchto okolností, keď sa v súlade s právom Únie určité funkcie definujú ako „funkcie verejnej správy“, bude potrebné následne – v súlade s vnútroštátnym právom – určiť, ktoré orgány – okrem štátnych orgánov v pravom zmysle slova – prípadne vykonávajú také funkcie a z tohto dôvodu sa na ne vzťahuje článok 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4.
71.      V rámci prvého predbežného návrhu preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú otázku v tom zmysle, že pojem fyzická alebo právnická osoba „vykonávajúca funkcie verejnej správy podľa národného práva“ sa má, pokiaľ ide o vymedzenie pojmu „funkcie verejnej správy“, posudzovať výlučne z hľadiska práva Únie, pričom právo členských štátov určí, ktoré fyzické alebo právnické osoby sú oprávnené vykonávať tieto funkcie v prípade, ak to je stanovené.
C –    Druhá otázka
72.      V nadväznosti na vyššie uvedené treba odpovedať na druhú z položených otázok, a teda – ako vyžaduje Upper Tribunal – určiť, ktoré kritériá práva Únie sú relevantné na a) vymedzenie funkcie ako „funkcie verejnej správy“ a b) určenie, či vnútroštátne právo v podstate zverilo túto funkciu určitej fyzickej alebo právnickej osobe.
73.      Inak povedané, teraz treba v súlade s právom Únie spresniť pojem „funkcie verejnej správy“ a následne určiť, za akých podmienok možno konštatovať, že výkon týchto funkcií bol v súlade s vnútroštátnym právom zverený konkrétnej fyzickej alebo právnickej osobe.
1.      Kritériá na vymedzenie pojmu „funkcia verejnej správy“
74.      V kontexte článku 2 ods. 2 smernice 2003/4 sa pojem „funkcia verejnej správy“ rovná samotnému pojmu „verejná moc“. Podľa môjho názoru to vyplýva z dvoch skutočností. Po prvé z toho, že pojem „funkcia verejnej správy“ sa v tomto ustanovení používa ako kľúčový prvok na vymedzenie všeobecného pojmu „orgán verejnej moci“. Po druhé a predovšetkým to možno vyvodiť z výnimky stanovenej v pododseku, ktorý nasleduje po písmene c) uvedeného článku 2 ods. 2, podľa ktorého členské štáty môžu vyňať z definície pojmu „orgán verejnej moci“ „orgány alebo inštitúcie, keď konajú s právomocou súdu alebo zákonodarcu“.
75.      Toto možné vyňatie podľa môjho názoru znamená, že pojem „funkcia verejnej správy“ neodkazuje výlučne na správne alebo výkonné inštitúcie v pravom zmysle slova, ale všeobecne na vnútroštátnu verejnú moc ako celok. Len tak má totiž zmysel možnosť vyňať z definície orgánu verejnej moci inštitúcie, ktoré vykonávajú súdne alebo zákonodarné funkcie, teda iné funkcie verejnej moci ako tie, ktoré patria verejnej správe stricto sensu.(12)
76.      Vzhľadom na vyššie uvedené nadobúda otázka, ktorú treba teraz zodpovedať, veľmi konkrétny rozmer, keďže na rozdiel napríklad od prípadov, o ktoré išlo v rozsudku Solvay a i.(13) a v už citovanom rozsudku Flachglas Torgau, Súdny dvor v prejednávanej veci nemá rozhodnúť, či konanie verejnej moci možno zaradiť do kategórie zákonodarstva, a teda zahrnúť ho do výnimky stanovenej smernicou 2003/4, ale má len určiť, v čom spočíva výkon samotnej verejnej moci, bez ohľadu na prípadné výnimky.(14)
77.      To neznamená, že otázka je menej zložitá, lebo tak ako v prípade iných základných kategórií je definícia pojmu „verejná moc“ prinajmenšom chúlostivá a sporná. Na účely prejednávaného návrhu na začatie prejudiciálneho konania je však potrebné vymedziť poňatie pojmu „funkcia verejnej správy“ zodpovedajúce kontextu smernice 2003/4.
78.      Tento prístup podľa môjho názoru vedie k tomu, čo Súdny dvor konštatoval už v rozsudku Foster, teda k menej reštriktívnemu chápaniu týchto funkcií, než aké sa používa napríklad v judikatúre týkajúcej sa výkonu verejnej moci ako výnimky zo slobody poskytovania služieb (článok 51 ZFEÚ).(15)
79.      V tomto konkrétnom kontexte Súdny dvor pracuje s pojmom založeným na rozlíšení „verejnej moci“ a „súkromnej moci“, ktoré má oporu najmä v rozdiele vo význame vôle, na ktorej uskutočnenie tieto dve moci slúžia.
80.      Ako som uviedol, tento prístup je vyjadrený v rozsudku Foster, v ktorom sa uvádza, že „medzi orgány, voči ktorým sa možno dovolať ustanovení smernice, ktoré môžu mať priame účinky, patrí v každom prípade orgán, ktorý bol bez ohľadu na svoju právnu formu v zmysle aktu verejnej moci poverený plniť pod kontrolou tejto moci službu vo verejnom záujme a na tento účel disponuje väčšími právomocami v porovnaní s pravidlami uplatniteľnými vo vzťahoch medzi jednotlivcami“(16).
81.      Ak totiž „verejnú moc“ niečo charakterizuje, je to schopnosť jednostranne nanútiť vôľu toho, kto je jej nositeľom, inému. Zatiaľ čo verejná moc môže nanútiť svoju vôľu jednostranne, teda bez potreby súhlasu povinného, jednotlivec môže naopak presadiť svoju vôľu len so súhlasom dotknutej osoby.
82.      Je zrejmé, že táto úvaha platí len v kontexte právneho štátu, ktorý sa riadi zásadou demokracie a rovnosťou pred zákonom. Na účely prejednávanej veci je však rozhodujúce, že ide o moc, ktorej akty – hoci sú preskúmateľné – sú samy osebe bezprostredne vykonateľné, na rozdiel od aktov jednotlivcov, ktoré možno vykonať bez súhlasu tých, ktorých sa tieto akty týkajú, len s pomocou verejnej moci.(17)
83.      Na základe toho sa domnievam, že na účely tohto konania možno konštatovať, že v kontexte smernice 2003/4 je „funkcia verejnej správy“ ako ekvivalent „verejnej moci“, odhliadnuc od možných „zákonodarných“ alebo „súdnych“ výnimiek, ktoré v prejednávanej veci nie sú relevantné, funkciou, na základe ktorej sa jednotlivcom nanucuje vôľa, ktorej bezprostredná vykonateľnosť, hoci je preskúmateľná, si nevyžaduje ich súhlas.
84.      Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či dotknuté spoločnosti vykonávajú takúto moc. To znamená, či môžu pri poskytovaní vodárenských a kanalizačných služieb ukladať jednotlivcom povinnosti, na ktoré sa nevyžaduje ich súhlas, bez ohľadu na to, že dotknuté osoby môžu napadnúť uvedené povinnosti na súde. Inak povedané, ide o to, či je ich postavenie v podstate rovnocenné s postavením správnych orgánov.
85.      S cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu určité usmernenie, ktoré preň môže byť užitočné, však treba uviesť, že je potrebné osobitne určiť, či dotknuté spoločnosti majú do určitej miery vyvlastňovaciu právomoc, právo na prístup k súkromnému majetku, sankčnú právomoc alebo všeobecne donucovaciu právomoc voči jednotlivcom, bez ohľadu na to, že výkon týchto právomocí tiež podlieha súdnemu preskúmaniu, čo vždy platí aj v prípade verejnej moci stricto sensu.
2.      Kritériá na posúdenie zverenia výkonu „funkcie verejnej správy“ jednotlivcom
86.      Druhou časťou druhej otázky sa vnútroštátny súd pýta na kritériá, ktoré možno uplatniť pri rozhodovaní o tom, či vnútroštátne právo zverilo fyzickej alebo právnickej osobe výkon verejnej moci, a to tiež v kontexte smernice 2003/4.
87.      Podľa môjho názoru odpoveď na túto druhú časť otázky vyplýva zo samotnej štruktúry článku 2 ods. 2 smernice 2003/4. V tomto ustanovení sú v písmene a) najprv uvedené „vláda alebo [iný orgán verejnej správy] vrátane verejných poradných orgánov na národnej, regionálnej alebo miestnej úrovni“, teda verejná moc vo formálnom a pravom zmysle slova, ktorá z dôvodov, ktoré som uviedol v bode 75 týchto návrhov, zahŕňa súdnu a zákonodarnú moc. V písmene b) je ďalej uvedená „každá fyzická osoba alebo právnická osoba vykonávajúca funkcie verejnej správy podľa národného práva“. Podľa môjho názoru tu ide o osoby alebo orgány, ktorým vnútroštátne právo prípadne výslovne a formálne zverilo výkon verejnej moci,(18) na rozdiel od prípadu uvedeného v písmene c) týkajúceho sa osôb, ktoré majú verejné zodpovednosti alebo funkcie alebo vykonávajú verejnú službu „pod kontrolou“ buď verejnej moci stricto sensu uvedenej v písmene a), alebo fyzickej osoby, ktorej je zverená verejná moc v zmysle písmena b). Ako uvediem ďalej, táto tretia a posledná možnosť uvedená v písmene c) nás privádza do oblasti neformálnych, implicitných alebo nepriamych splnomocnení.
88.      Preto zastávam názor, že pri rozhodovaní o tom, či právo členského štátu zverilo jednotlivcovi výkon „funkcie verejnej správy“ v zmysle článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4, treba zohľadniť existenciu formálneho a výslovného právneho aktu, ktorým sa priznávajú právomoci, ktoré sú vlastné verejnej moci. Pokiaľ neexistuje takýto akt, ktorým sa priznávajú právomoci, a teda nejde o prípady uvedené v článku 2 ods. 2 písm. a) a b) smernice, treba preskúmať, či môže ísť o prípad uvedený v písmene c), čo ma privádza k tretej z otázok, ktoré položil Upper Tribunal.
89.      V rámci predbežného návrhu preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na druhú otázku v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či dotknuté spoločnosti môžu na základe formálneho a výslovného právneho aktu, ktorým sa priznávajú právomoci vlastné verejnej moci, ukladať jednotlivcom povinnosti, na ktoré nepotrebujú ich súhlas, a teda ich postavenie je v podstate rovnocenné s postavením správnych orgánov.
D –    Tretia a štvrtá otázka
90.      Teraz treba určiť, v ktorých prípadoch sa má vychádzať z toho, že fyzická alebo právnická osoba, ktorá nepredstavuje verejnú moc v prísnom zmysle slova [článok 2 ods. 2 písm. a)] ani nevykonáva „funkcie verejnej správy“ na základe formálneho a výslovného aktu, ktorým sa priznávajú právomoci vlastné verejnej moci [článok 2 ods. 2 písm. b)], má „verejné zodpovednosti alebo funkcie alebo vykonáva verejnú službu vo vzťahu k životnému prostrediu“ pod kontrolou verejnej moci stricto sensu alebo fyzickej či právnickej osoby, ktorá vykonáva „funkcie verejnej správy“. Táto otázka v konečnom dôsledku vyplýva z tretej a zo štvrtej otázky, ktorými sa vnútroštátny súd pýta, kedy je určitá osoba „pod kontrolou“ niektorého z orgánov uvedených v článku 2 ods. 2 písm. a) a b) (tretia otázka) a či určitú osobu za týchto podmienok možno považovať za „zosobnenie štátu“ v zmysle rozsudku Foster (štvrtá otázka).
91.      Cieľom tohto ustanovenia smernice 2003/4 je podľa môjho názoru vyčerpať všetky možnosti určenia pôvodných, odvodených alebo príležitostných nositeľov verejnej moci s cieľom umožniť dosiahnutie cieľov sledovaných normotvorcom Únie, teda okrem iného „účinnejšej účasti verejnosti na rozhodovaní o otázkach životného prostredia“(19), alebo zabezpečiť, aby „každá fyzická osoba a právnická osoba mala právo prístupu k informáciám o životnom prostredí, ktorými disponujú [orgány verejnej moci], bez povinnosti preukazovať oprávnený záujem“(20).
92.      V konečnom dôsledku ide o úplné využitie možností, ktoré prinášajú právomoci Únie, a vylúčenie nedostatkov spojených s neuplatnením priameho účinku smerníc vo vzťahoch medzi jednotlivcami. Inak povedané, ide o identifikovanie verejnej moci tam, kde sa skutočne nachádza, a zaručenie, aby sa na ňu skutočne vzťahovali požiadavky obsiahnuté v smernici 2003/4.
93.      V tomto duchu je vytváraná aj judikatúra, o ktorú sa opiera už citovaný rozsudok Foster, podľa ktorého – ako zdôraznil generálny advokát van Gerven v návrhoch, ktoré predniesol v uvedenej veci – „vždy, keď vzhľadom na základný cieľ treba vykladať pojem ‚štát‘ extenzívne, použije sa kritérium faktickej kontroly, dominantného vplyvu a možnosti orgánu verejnej moci dávať záväzné pokyny akéhokoľvek druhu [prostredníctvom vlastníctva, majetkovej účasti, administratívnej podriadenosti alebo prostredníctvom právnych predpisov]“(21).
94.      Toto kritérium bolo formálne vyjadrené v článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2003/4, kde sa uvádza, že môžu existovať osoby alebo orgány, ktoré majú verejné zodpovednosti alebo funkcie alebo vykonávajú verejnú službu „pod kontrolou orgánu alebo osoby uvedenej pod písmenom a) alebo b)“(22), teda pod kontrolou štátu v pravom zmysle slova [písmeno a)] alebo súkromnej osoby, ktorá bola formálne oprávnená vykonávať verejnú moc [písmeno b)].
95.      Preto – ako uviedol generálny advokát van Gerven – „sa vždy vychádza z predpokladu, že v pozadí je prvok verejnej moci…, ktorý na účely uplatňovania príslušnej právnej úpravy dáva najavo svoj ‚charakter orgánu verejnej moci‘ prostredníctvom kontroly alebo vplyvu, ktorý vykonáva, iným orgánom alebo vo vzťahu k iným činnostiam, a to aj vtedy, keď patria do sféry súkromného práva“(23).
96.      Pokiaľ ide o konkretizáciu významu formulácie „pod kontrolou orgánu alebo osoby uvedenej pod písmenom a) alebo b)“, domnievam sa, že normotvorca Únie ňou odkazuje na niečo iné ako postavenie orgánu, v ktorom sa logicky nachádza verejná moc, ktorá reguluje činnosť vykonávanú jednotlivcami. Podľa môjho názoru tu nejde o bežnú situáciu podradenosti, podriadenosti alebo závislosti, v ktorej sa nachádza ktorýkoľvek jednotlivec vykonávajúci činnosť upravenú alebo regulovanú štátom. Ide skôr o špecifickú závislosť alebo podriadenosť, na základe ktorej je jednotlivec nielen povinný konať v rámci podmienok stanovených verejnou mocou, ale verejná moc v skutočnosti určuje jeho správanie.
97.      Inak povedané, regulačný orgán jednoducho vymedzuje rámec, v ktorom možno rozvíjať slobodnú a nezávislú vôľu, teda rámec na činnosť jednotlivca v užšom zmysle slova, čiže jednotlivca, ktorý slobodne vykonáva určitú činnosť v rámci vymedzenom verejnou mocou. Naproti tomu slobodná nie je osoba, ktorá jednoducho koná pod kontrolou verejnej moci. V skutočnosti samotná verejná moc koná a prejavuje sa prostredníctvom osoby, ktorá koná pod jej kontrolou.
98.      V tomto zmysle možno v súlade s už citovaným rozsudkom Foster prenesene hovoriť o „zosobnení štátu“. Nemyslím si však, že význam tohto výrazu odôvodňuje štvrtú z otázok položených vnútroštátnym súdom, o ktorej uvedený súd sám uvádza, že ju položil „bez veľkého nadšenia“(24). Podľa môjho názoru je jasné, že osobu, ktorá spadá pod článok 2 ods. 2 písm. c) smernice 2003/4, možno označiť za „zosobnenie štátu“, ak to znamená, že povaha a rozsah jej podradenia verejnej moci sú také, že jej vlastné konanie je v konečnom dôsledku v skutočnosti konaním samotnej verejnej moci. V každom prípade to je výraz, ktorý vyjadruje kvalifikovaný vzťah podriadenosti a závislosti, čo je napokon rozhodujúce.
99.      Fyzická alebo právnická osoba, ktorá patrí do kategórie uvedenej v článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2003/4, ako „zosobnenie štátu“ je na účely uvedenej smernice stotožnená so samotným štátom [článok 2 ods. 2 písm. a)] alebo s tými, ktorí sú formálne splnomocnení štátom a vykonávajú verejnú moc [článok 2 ods. 2 písm. b)], takže v tomto postavení je viazaná povinnosťou sprístupniť informácie o životnom prostredí, ktorými disponuje.
100. V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že hoci fyzickú alebo právnickú osobu v zmysle článku 2 ods. 2 písm. c) možno označiť za „zosobnenie štátu“, zo všetkých hľadísk je naďalej jednotlivcom. To znamená, že na rozdiel od štátu stricto sensu a orgánov, ktoré spadajú pod článok 2 ods. 2 písm. b), nevykonáva verejnú moc v tom zmysle, že nemôže jednostranne nanútiť svoju vôľu iným jednotlivcom. Pokiaľ však prostredníctvom nej koná štát, nevyhnutne spadá pod pojem orgán verejnej moci stanovený smernicou 2003/4.
101. Je pravda, že štát vtedy koná ako jednotlivec a nemá zvrchovanú moc, ktorá mu je vlastná ako pôvodnému nositeľovi verejnej moci. Napriek tomu však z tohto dôvodu neprestáva byť štátom, pričom nie je dôvod vyňať ho v tomto prípade z formálneho pojmu použitého v článku 2 ods. 2 písm. a) smernice, lebo je zrejmé, že aj štát môže sám osebe vystupovať v oblasti súkromnoprávnych vzťahov ako jednotlivec. Ako bolo uvedené, dôvody, ktoré podporujú extenzívny a faktický výklad pojmu „štát“, podporujú aj čisto formálne chápanie, ak tak ako v prejednávanej veci platí, že samotným odkazom na štát ako subjekt bez ohľadu na verejnú alebo súkromnú povahu jeho úkonov možno zaručiť najlepšie podmienky na účinné dosiahnutie cieľov smernice 2003/4.
102. Za týchto okolností, ak o jednotlivcoch, ktorí vykonávajú verejnú moc na základe výslovného splnomocnenia [článok 2 ods. 2 písm. b)], možno prenesene povedať, že „sú“ štátom v tom zmysle, že vykonávajú vo vzťahu k iným jednotlivcom výsadné právomoci, ktoré sú vlastné verejnej moci, jednotlivci, ktorí sa z dôvodu, že sa nachádzajú pod kontrolou (pôvodnej alebo odvodenej) verejnej moci, stávajú nástrojom konania štátu bez zvrchovanej moci v oblasti súkromnoprávnych vzťahov, sú tiež „štátom“, aj keď konajú len ako jednotlivci, jednoducho preto, lebo ich konanie závisí v konečnom dôsledku od vôle samotného štátu, ktorý tiež často vystupuje v oblasti súkromnoprávnych vzťahov ako jednotlivec.
103. Z vyššieho uvedeného možno vyvodiť záver, že článok 2 ods. 2 písm. b) odkazuje na jednotlivcov, ktorí na základe formálneho a výslovného splnomocnenia vykonávajú s určitou mierou nezávislosti určité výsadné právomoci verejnej moci, zatiaľ čo článok 2 ods. 2 písm. c) zahŕňa jednotlivcov, ktorí v zásade nie sú nezávislí a sú nástrojom, prostredníctvom ktorého štát koná v oblasti súkromnoprávnych vzťahov ako jednotlivec. V oboch prípadoch teda ide o štát: buď preto, lebo jednotlivec vykonáva verejnú moc monopolizovanú štátom, alebo preto, lebo jednotlivec umožňuje, aby štát (priamo alebo cez sprostredkovateľa) konal prostredníctvom neho ako súkromnoprávny subjekt.
104. Je teda potrebné určiť, aký druh kontroly je potrebný na to, aby jednotlivec, ktorý je naďalej jednotlivcom, konal ako „zosobnenie štátu“, a aké kritériá možno použiť na preukázanie tejto kontroly.
105. Pokiaľ ide o kontrolu, domnievam sa, že musí byť dostatočná na to, aby jednotlivec nemohol vystupovať v súkromnoprávnych vzťahoch so značnou mierou nezávislosti, a to či už na základe určenia jeho cieľov, alebo v súvislosti s vymedzením stratégií a výberom vhodných prostriedkov na ich realizáciu.
106. Táto absencia nezávislosti môže vyplynúť z dvoch skutočností. Po prvé zo skutočnosti, že súkromný subjekt bol zriadený verejnou mocou, ktorá ho priamo riadi a ovláda, a po druhé zo skutočnosti, že hoci ide o formálne nezávislý subjekt, súkromný subjekt musí konať v rámci úplne vymedzenom (a nie len regulovanom) verejnou mocou, napríklad prostredníctvom stanovenia verejných cien, prijatím plánov manažmentu alebo podrobných usmernení na prevádzkovanie služby. Tento druhý uvedený prípad možno označiť za prípad „faktickej kontroly“ v tom zmysle, že nie je dôsledkom bezprostredného a priameho zásahu vo vzťahu k súkromnému subjektu, ale dôsledkom ovplyvnenia jeho činnosti do takej miery, že skutočná nezávislosť predmetného subjektu je iluzórna. Na rozdiel od toho, čo tvrdí talianska vláda, nejde len o faktickú kontrolu, ktorá nie je upravená právom alebo s ním nesúvisí, ale o sprostredkovanú (právnu) kontrolu vykonávanú nad subjektom prostredníctvom právnych nástrojov, ktoré umožňujú zásah verejnej moci do oblasti činností uvedeného subjektu, na rozdiel od právnych nástrojov, ktoré by mu umožňovali vykonávať nad týmto subjektom priamu a formálnu kontrolu.
107. Za týchto okolností sa určitý subjekt nachádza „pod kontrolou“ štátu, ak ho zriadila verejná moc na to, aby štát vystupoval v súkromnoprávnych vzťahoch ako jednotlivec, alebo ak napriek tomu, že z formálneho hľadiska ide o subjekt nezávislý od verejnej moci, je povinný konať v súkromnoprávnych vzťahoch za podmienok stanovených verejnou mocou, ktoré znemožňujú zásadne nezávislé konanie v základných aspektoch činnosti spoločností.
108. Prirodzene, vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, do akej miery v konkrétnom prípade existujú takéto okolnosti, pričom na tento účel môže využiť judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa účelových spoločností.
109. Podľa môjho názoru totiž možno bez akýchkoľvek ťažkostí uplatniť kritériá, ktoré používa Súdny dvor pri určovaní prípadov, keď verejný obstarávateľ vykonáva nad subjektom s vlastnou právnou subjektivitou, ktorému sa zadáva zákazka, obdobnú kontrolu(25) ako nad vlastnými útvarmi(26).
110. Za týchto okolností Súdny dvor zastáva názor, že „existuje ‚obdobná kontrola‘, pokiaľ predmetný subjekt podlieha kontrole umožňujúcej verejnému obstarávateľovi ovplyvňovať rozhodnutia tohto subjektu“(27), pričom „musí ísť o možnosť rozhodujúceho vplyvu na strategické ciele, ako aj na významné rozhodnutia tohto subjektu… . Inými slovami, verejný obstarávateľ musí byť schopný vykonávať nad týmto subjektom štrukturálnu[,] funkčnú… [a] účinn[ú] [kontrolu]“(28).
111. V rámci predbežného návrhu v dôsledku toho navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na tretiu a štvrtú otázku v tom zmysle, že osoba je „pod kontrolou orgánu alebo osoby uvedenej pod písmenom a) alebo b)“ článku 2 ods. 2 smernice 2003/4, ak jej správanie podlieha takej miere kontroly zo strany týchto orgánov alebo osôb, ktorá jej bráni konať skutočne nezávisle v súkromnoprávnych vzťahoch, pričom je len nástrojom, prostredníctvom ktorého uvedené orgány alebo osoby prejavujú svoju vôľu, čo musí posúdiť vnútroštátny súd.
E –    Piata otázka
112. Posledná otázka odkazuje na článok 2 ods. 2 písm. b) a c) smernice 2003/4 v tom zmysle, či subjekty, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia tejto smernice, musia poskytnúť všetky informácie o životnom prostredí, ktorými disponujú, alebo len tie, ktoré súvisia s výkonom verejných funkcií v zmysle smernice 2003/4.
113. Základom povinnosti sprístupniť informácie získané pri výkone verejných funkcií je skutočnosť, že tieto informácie bolo možné získať práve prostredníctvom výkonu týchto funkcií.
114. Vzniká otázka, či na základe toho orgány a osoby uvedené v článku 2 ods. 2 písm. b) a c) smernice 2003/4 tiež musia sprístupniť všetky informácie o životnom prostredí, ktoré získali pri výkone iných činností, než ktoré vykonávajú v postavení „orgánu verejnej moci“ v zmysle uvedenej smernice.
115. Podľa môjho názoru treba pri zodpovedaní tejto otázky rozlíšiť prípady uvedené v článku 2 ods. 2 písm. b) a c) smernice.
116. Pre osoby alebo orgány uvedené v písmene b), ktoré sú výslovne a formálne splnomocnené na výkon verejnej moci, musí naďalej platiť povinnosť sprístupnenia za rovnakých podmienok, za akých platí pre verejnú moc v prísnom zmysle slova, teda pre samotný štát. V celom rozsahu pre ne platí povinnosť sprístupniť všetky informácie o životnom prostredí, ktoré majú, bez ohľadu na to, z akého dôvodu ich získali, keďže, ako som uviedol v bode 101 týchto návrhov, ak sa tým vytvoria najlepšie podmienky na účinné dosiahnutie cieľov sledovaných smernicou 2003/4, treba vychádzať z formálnej definície pojmu „štát“.
117. Pokiaľ ide o osoby alebo orgány uvedené v písmene c), prichádzajú do úvahy dve situácie. Na jednej strane je to situácia, v ktorej sa nachádzajú orgány alebo osoby s činnosťou obmedzujúcou sa na prevádzkovanie určitej služby za podmienok, ktoré znamenajú, že sa považujú za „orgán verejnej moci“ v zmysle smernice 2003/4. Na druhej strane ide o situáciu, v ktorej sa nachádzajú tie orgány alebo osoby, ktoré okrem prevádzkovania tejto služby vykonávajú aj iné, úplne odlišné činnosti. Sú to napríklad orgány alebo osoby, ktoré na inom území tiež prevádzkujú službu súvisiacu so životným prostredím, ale za podmienok slobodnej hospodárskej súťaže, pričom ich nemožno označiť za „orgány verejnej moci“ v zmysle smernice 2003/4.
118. Pokiaľ ide o prvú uvedenú kategóriu, odpoveď na otázku poskytuje samotná smernica 2003/4, ktorej článok 3 ods. 1 stanovuje, že „členské štáty zabezpečia, aby [orgány verejnej moci] boli povinné, v súlade s ustanoveniami tejto smernice, sprístupniť informácie o životnom prostredí, ktoré majú alebo ktoré sú pre ne uchovávané, na požiadanie každému žiadateľovi…“(29). Smernica 2003/4 v konečnom dôsledku ukladá štátu – tak štátu stricto sensu, ako aj „orgánu verejnej moci“ v širšom zmysle podľa článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4 – povinnosť sprístupniť informácie o životnom prostredí, ktoré má, bez ohľadu na to, z akého dôvodu ich získal, teda tak vtedy, ak sú výsledkom výkonu zvrchovanej moci, ako aj vtedy, keď vyplývajú z jeho činnosti ako súkromnoprávneho subjektu.
119. Pokiaľ ide o druhú uvedenú kategóriu, domnievam sa, že s ňou nemožno zaobchádzať rovnako. Osoby a orgány, ktoré do nej patria, sa považujú za „orgány verejnej moci“ len v rozsahu, v akom vykonávajú činnosť súvisiacu so životným prostredím za podmienok, na základe ktorých sa považujú za „orgány“ v zmysle článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2003/4, teda pokiaľ konajú „pod kontrolou“ verejnej moci. Inak sú len jednotlivcami, na ktorých sa nevzťahuje požiadavka stanovená v článku 3 ods. 1 tejto smernice.
120. Pripúšťam, že ako uviedli účastníci konania, z vyššie uvedeného môže za určitých okolností vyplynúť „hybridná“ situácia, ktorá je v praxi ťažko zvládnuteľná. Pokaľ by to tak bolo, domnievam sa, že vzhľadom na zmysel smernice 2003/4 a jej cieľ, ktorý spočíva v sprístupnení informácií, ktoré má verejná moc, v najširšom zmysle, sa v prípade pochybností vždy rozhodne v prospech žiadateľa o informácie.
121. V rámci posledného predbežného návrhu preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na piatu otázku v tom zmysle, že orgány alebo osoby uvedené v článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4 musia podliehať povinnosti sprístupnenia za rovnakých podmienok ako verejná moc v užšom zmysle slova, teda ako samotný štát. Tú istú povinnosť majú orgány alebo osoby uvedené v článku 2 ods. 2 písm. c) tejto smernice v prípade, ak sa ich činnosť obmedzuje na prevádzkovanie určitej služby za podmienok, z ktorých možno vyvodiť, že sa považujú za „orgány verejnej moci“ v zmysle smernice 2003/4. Tie orgány alebo osoby, ktoré okrem prevádzkovania tejto služby vykonávajú aj iné, úplne odlišné činnosti, však nie sú povinné poskytnúť informácie, ktoré získajú v súvislosti s týmito činnosťami. V prípade pochybnosti má prednosť povinnosť sprístupnenia.
VII – Návrh
122. Vzhľadom na uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na položené otázky odpovedal takto:
1.      Pri posudzovaní, či fyzická alebo právnická osoba „vykonáva funkcie verejnej správy podľa národného práva“ v zmysle článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4/ES, pokiaľ ide o vymedzenie pojmu „funkcie verejnej správy“, treba vychádzať výlučne z práva Únie, pričom právo členských štátov musí prípadne určiť, ktoré fyzické alebo právnické osoby sú oprávnené tieto funkcie vykonávať.
2.      Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či dotknuté vodárenské spoločnosti môžu na základe formálneho a výslovného právneho aktu, ktorým sa priznávajú právomoci vlastné verejnej moci, ukladať jednotlivcom povinnosti, na ktoré nepotrebujú ich súhlas, a teda ich postavenie je v podstate rovnocenné s postavením správnych orgánov.
3.      Jednotlivec je „pod kontrolou orgánu alebo osoby uvedenej pod písmenom a) alebo b)“ článku 2 ods. 2 smernice 2003/4, ak jeho správanie podlieha takej miere kontroly zo strany týchto orgánov alebo osôb, ktorá mu bráni konať skutočne nezávisle v súkromnoprávnych vzťahoch, pričom je len nástrojom, prostredníctvom ktorého štát prejavuje svoju vôľu, čo musí posúdiť vnútroštátny súd.
4.      Orgány alebo osoby uvedené v článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2003/4 musia podliehať povinnosti sprístupnenia za rovnakých podmienok ako verejná moc v užšom zmysle slova, teda ako samotný štát. Tú istú povinnosť majú orgány alebo osoby uvedené v článku 2 ods. 2 písm. c) tejto smernice v prípade, ak sa ich činnosť obmedzuje na prevádzkovanie určitej služby za podmienok, z ktorých možno vyvodiť, že sa považujú za „orgány verejnej moci“ v zmysle smernice 2003/4. Tie orgány alebo osoby, ktoré okrem prevádzkovania tejto služby vykonávajú aj iné, úplne odlišné činnosti, však nie sú povinné poskytnúť informácie, ktoré získajú v súvislosti s týmito činnosťami. V prípade pochybnosti má prednosť povinnosť sprístupnenia.
1 –      Jazyk prednesu: španielčina.
2 – Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 28. januára 2003 o prístupe verejnosti k informáciám o životnom prostredí, ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/313/EHS (Ú. v. EÚ L 41, s. 26; Mim. vyd. 15/007, s. 375).
3 –      Ú. v. EÚ L 124, s. 1.
4 – Predmetnými spoločnosťami sú United Utilities Water plc, Yorkshire Water Services Ltd a Southern Water Services Ltd, spoločnosti založené podľa anglického práva (ďalej len „dotknuté spoločnosti“).
5 – Bod 1 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
6 – Vec Smartsource/Information Commissioner a i. [2010] UKUT 415 (AAC).
7 – Vec Griffin/South West Water Services Ltd [1995] IRLR 15.
8 – Rozsudok z 12. júla 1990 (C‑188/89, Zb. s. I‑3313).
9 – Ten istý Upper Tribunal v inom rozhodovacom zložení nedávno rozhodol v podobnej veci (Smartsource) v súlade s názorom správneho orgánu. Rozhodovacie zloženie Upper Tribunal, ktoré podalo prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, chce, aby sa Súdny dvor vyjadril k správnosti stanoviska, na ktorom je založené uvedené rozhodnutie.
10 – Uznesenia z 10. júna 2011, Mohamad Imran (C‑155/11 P, bod 21, kde sa odkazuje na rozsudok z 20. januára 2005, García Blanco, C‑225/02, Zb. s. I‑523, bod 28), a z 24. marca 2009, Nationale Loterij (C‑525/06, Zb. s. I‑2197, bod 10).
11 – Rozsudok zo 14. februára 2012 (C‑204/09, bod 37, kde sa odkazuje na rozsudok z 9. septembra 2003, Monsanto Agricoltura Italia a i., C‑236/01, Zb. s. I‑8105, bod 72). Pozri v tom istom zmysle rozsudky z 18. januára 1984, Ekro (327/82, Zb. s. 107, bod 11); z 19. septembra 2000, Linster (C‑287/98, Zb. s. I‑6917, bod 43), a z 22. septembra 2011, Budějovický Budvar (C‑482/09, Zb. s. I‑8701, bod 29).
12 – Smernica 2003/4 tým, že výslovne uznáva možnosť vyňať zákonodarné a súdne orgány z oblasti verejnej moci, a contrario zakazuje vyňatie správnych orgánov. Členské štáty preto môžu túto oblasť rozšíriť tak, aby zahŕňala aj zákonodarnú a súdnu moc, ale nesmú ju zúžiť na menej ako minimum tvorené správnymi orgánmi, ktoré sú v pravom zmysle slova skutočne relevantné na účely smernice 2003/4, „keďže v rámci štátov práve tieto orgány zvyčajne v rámci výkonu svojich úloh disponujú informáciami o životnom prostredí“ (rozsudok Flachglas Torgau, už citovaný, bod 40).
13 –      Rozsudok zo 16. februára 2012 (C‑182/10).
14 – Problematika výnimky stanovenej v článku 2 bode 2 smernice 2003/4 bola tiež predmetom návrhov, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston 21. marca 2013 vo veci Deutsche Umwelthilfe (C‑515/11).
15 – Pozri v tomto zmysle napríklad skupinu rozsudkov založenú na rozsudku z 24. mája 2011, Komisia/Belgicko (C‑47/08, Zb. s. I‑4105). Táto judikatúra vychádza predovšetkým z potreby čo najpresnejšie vymedziť rozsah určitej slobody Únie vo vzťahu k výnimke, ktorú predstavuje výkon štátnej verejnej moci.
16 – Rozsudok Foster (už citovaný, bod 20). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
17 – Pozri v tejto súvislosti všeobecne de OTTO y PARDO, I.: Estudios sobre el Poder Judicial. In: Obras Completas. Madrid: Universidad de Oviedo/Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, 2010, s. 1266 – 1279.
18 – O tento prípad išlo v už citovanom rozsudku Foster, v ktorom Súdny dvor hovorí o „orgán[e], ktorý bol bez ohľadu na svoju právnu formu v zmysle aktu verejnej moci poverený plniť pod kontrolou tejto moci službu vo verejnom záujme…“ (body 20 a 22; kurzívou zvýraznil generálny advokát).
19 –      Odôvodnenie 1.
20 –      Odôvodnenie 8.
21 – Bod 16 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát van Gerven.
22 –      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
23 – Bod 16 už citovaných návrhov, ktoré predniesol generálny advokát van Gerven. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
24 – Bod 28 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
25 – Ako sa uvádza v rozsudku z 13. novembra 2008, Coditel Brabant (C‑324/07, Zb. s. I‑8457, bod 46, kde sa odkazuje na rozsudok z 13. októbra 2005, Parking Brixen, C‑458/03, Zb. s. I‑8585, bod 62), táto kontrola nemusí byť zhodná.
26 – Táto judikatúra bola zhrnutá okrem mnohých iných rozsudkov v rozsudku z 29. novembra 2012, Econord (C‑182/11 a C‑183/11).
27 – Tamže (bod 27).
28 – Tamže.
29 –      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.