62023CC0395
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 28. novembra 2024 (
1
)
Vec C‑395/23 [Anikovi] (
i
)
E. M. A.,
E. M. A.,
M. I. A.
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (EÚ) 2019/1111 – Pôsobnosť – Súhlas súdu na predaj nehnuteľnosti patriacej maloletým – Dvojstranná dohoda medzi Bulharskou republikou a Ruskou federáciou – Súdna právomoc“
I. Úvod
1.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania podal Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko) v rámci nesporového konania, ktoré iniciovali dve maloleté osoby s ruskou štátnou príslušnosťou, ktoré majú bydlisko v Nemecku a konajú so súhlasom svojej matky, s cieľom získať súhlas na predaj podielov, ktoré každá z nich vlastní na troch nehnuteľnostiach nachádzajúcich sa v Bulharsku.
2.
Vnútroštátny súd sa pýta Súdneho dvora na väzbu svojej medzinárodnej právomoci k miestu, kde sa nachádzajú tieto nehnuteľnosti, ktorá je založená najmä na zmluve medzi Bulharskou ľudovou republikou a Zväzom sovietskych socialistických republík o vzájomnej právnej pomoci v občianskych, rodinných a trestných veciach (
2
), uzavretej pred pristúpením Bulharskej republiky k Európskej únii. Tento súd sa pýta, ako možno zosúladiť uplatňovanie tejto zmluvy s právom Únie, a konkrétne s nariadením (EÚ) 2019/1111 (
3
), ak sa konštatuje, že konanie vo veci samej patrí do oblasti rodičovských práv a povinností.
3.
Súdny dvor už vymedzil rozsah pojmu rodičovské práva a povinnosti v majetkových veciach týkajúcich sa maloletých. Nemal však príležitosť vyjadriť sa k účinkom dvojstranných dohôd, ktoré členské štáty uzavreli v tej istej oblasti s tretími štátmi pred svojím pristúpením k Únii, ak vzťah medzi nariadením Brusel IIb a takýmito dohodami neupravujú v tomto nariadení nijaké osobitné ustanovenia.
4.
Vzhľadom na počet členských štátov, ktoré sú doteraz viazané dohodami s podobným obsahom, ako má rusko‑bulharská zmluva, ako aj na počet situácií, v ktorých sa môžu znovu objaviť nehnuteľnosti nachádzajúce sa v Bulharsku, ktoré patria maloletým ruským štátnym príslušníkom, otázka, či sa tieto dohody odchyľujú od nariadenia Brusel IIb, a ak áno, za akých okolností, nadobúda mimoriadnu dôležitosť.
5.
Prejednávaná vec poskytuje teda Súdnemu dvoru príležitosť pripomenúť, že vo vzťahoch medzi členskými štátmi a tretími štátmi sa majú uplatňovať zásady sformulované v článku 351 ZFEÚ. V tomto kontexte sa preto nezlučiteľnosť pravidla právomoci vyplývajúceho z dvojstrannej dohody s takýmto pravidlom stanoveným v nariadení Brusel IIb musí posúdiť podľa kritérií, ktoré ešte treba vymedziť. Ukážem, ako môžu tieto kritériá analogicky vyplynúť z výkladu, ktorý Súdny dvor poskytol vo svojej judikatúre týkajúcej sa niektorých nariadení o spolupráci v občianskych veciach, ktorá stanovila ako hranicu ich neuplatnenia hranicu porušenia zásad, na ktorých je táto spolupráca založená.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
1. Zmluva o FEÚ
6.
Článok 351 prvý a druhý odsek ZFEÚ stanovuje:
„Ustanovenia zmlúv neovplyvnia práva a povinnosti vyplývajúce z dohôd uzavretých pred 1. januárom 1958 alebo pre pristupujúce štáty pred dňom ich prístupu medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi na jednej strane a jedným alebo viacerými tretími krajinami na strane druhej.
V prípade, že tieto dohody sú nezlučiteľné so zmluvami, členský štát alebo dotknuté štáty podniknú vhodné opatrenia na odstránenie zistených nezlučiteľností. Ak je to potrebné, členské štáty si na dosiahnutie tohto cieľa môžu poskytnúť vzájomnú pomoc a zaujať spoločný postoj.“
2. Nariadenie Brusel IIb
7.
V odôvodnení 91 nariadenia Brusel IIb sa uvádza:
„Pripomína sa, že na dohody, ktoré uzavrel členský štát s jedným alebo viacerými tretími štátmi pred dňom pristúpenia k Únii, sa vzťahuje článok 351 ZFEÚ.“
8.
Článok 1 tohto nariadenia, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odseku 1 písm. b) a v odseku 2 písm. e) stanovuje, že toto nariadenie sa uplatňuje v občianskych veciach týkajúcich sa nadobúdania, výkonu, prenesenia, obmedzenia alebo odňatia rodičovských práv a povinností a tieto veci môžu zahŕňať najmä opatrenia na ochranu dieťaťa týkajúce sa správy, udržovania majetku dieťaťa alebo nakladania s ním.
9.
Článok 7 uvedeného nariadenia, nazvaný „Všeobecná právomoc“, v odseku 1 stanovuje:
„Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte v čase začatia konania.“
10.
Kapitola VIII nariadenia Brusel IIb, ktorá obsahuje články 94 až 99, upravuje vzťahy tohto nariadenia k iným právnym nástrojom.
11.
Článok 94 ods. 2 uvedeného nariadenia rieši účinky dohovoru zo 6. februára 1931 obsahujúceho ustanovenia medzinárodného práva súkromného o manželstve, osvojení a poručníctve, ako aj jeho záverečný protokol, ktoré uzavreli niektoré členské štáty (Dánske kráľovstvo (
4
), Fínska republika a Švédske kráľovstvo) s tretími štátmi (Islandská republika a Nórske kráľovstvo).
12.
Podľa článku 98 ods. 2 nariadenia Brusel IIb s názvom „Rozsah účinkov“:
„Dohovory uvedené v článkoch 95 až 97 tohto nariadenia, najmä Haagske dohovory z rokov 1980[ (
5
)] a 1996[ (
6
)], sú naďalej platné medzi členskými štátmi, ktoré sú ich zmluvnými stranami, v súlade s článkami 95 až 97 tohto nariadenia.“
13.
Článok 99 tohto nariadenia upravuje vzťahy tohto nariadenia k dvojstranným zmluvám, ktoré uzavreli niektoré členské štáty Únie (Španielske kráľovstvo, Talianska republika, Maltská republika a Portugalská republika) so Svätou stolicou.
B.
Rusko‑bulharská zmluva
14.
Článok 25 rusko‑bulharskej zmluvy stanovuje:
„1.   Právne vzťahy medzi rodičmi a deťmi sa riadia právom zmluvnej strany dohovoru, na území ktorej majú spoločné bydlisko.
…
6.   Na vydávanie rozhodnutí o právnych vzťahoch uvedených v odsekoch 1 až 5 sú príslušné orgány zmluvnej strany dohovoru, ktorej je dieťa štátnym príslušníkom, alebo orgány územia, v ktorom má dieťa bydlisko alebo pobyt.“
15.
Článok 30 tejto zmluvy, nazvaný „Formy právnych úkonov“, v odseku 2 stanovuje:
„Forma právneho úkonu týkajúceho sa nehnuteľného majetku sa riadi právom zmluvnej strany dohovoru, na území ktorej sa nehnuteľný majetok nachádza.“
C.
Bulharské právo
16.
V článku 18 zakon za zadalženiata i dogovorite (zákon o záväzkoch a zmluvách) (
7
) sa uvádza:
„Zmluvy o prevode vlastníckeho práva alebo o zriadení iných vecných práv k nehnuteľnému majetku musia byť vyhotovené vo forme notárskej zápisnice.“
17.
Článok 586 ods. 1 Graždanski procesualen kodex (Občiansky súdny poriadok) (
8
) stanovuje:
„Pri spisovaní notárskej zápisnice o prevode vlastníckeho práva alebo o zriadení, prechode, zmene alebo zániku iného vecného práva k nehnuteľnému majetku notár overí, či osoba, ktorá právo prevádza, je vlastníkom nehnuteľného majetku a či boli splnené osobitné predpoklady právneho úkonu.“
18.
Podľa článku 130 ods. 3 Semejen kodex (zákon o rodine) (
9
):
„Úkony nakladania s nehnuteľným a hnuteľným majetkom prostredníctvom formálneho právneho úkonu, vkladmi a cennými papiermi patriacimi dieťaťu sa môžu vykonávať so súhlasom [okresného súdu] v mieste súčasného bydliska dieťaťa, ak nakladanie nie je v rozpore so záujmami dieťaťa.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
19.
Dve maloleté osoby (
10
) s ruskou štátnou príslušnosťou, ktoré majú obvyklý pobyt v Nemecku, chcú so súhlasom svojej matky predať spoluvlastnícke podiely, ktoré majú, tak ako ich matka, na troch nehnuteľnostiach nachádzajúcich sa v Bulharsku, pričom predajná cena má byť prevedená na dva nemecké bankové účty detí.
20.
Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia), ktorý má v rámci nesporového konania vydať alebo nevydať súhlas na tento prevod vlastníckeho práva, aby mohol byť osvedčený notárskou zápisnicou, sa pýta, či má medzinárodnú právomoc.
21.
Tento súd uvádza, že za podobných okolností Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd, Bulharsko) založil právomoc bulharských súdov s väzbou na miesto, kde sa nachádza majetok, na ustanoveniach určujúcich rozhodné právo v prípade nadobudnutia vecných práv, konkrétne na článku 65 ods. 1 Kodex na meždunarodnoto častno pravo (Zákonník medzinárodného práva súkromného) (
11
), ako aj na článku 30 ods. 2 rusko‑bulharskej zmluvy. Dodáva, že v tom istom zmysle a práve v konaní vo veci samej Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto, Bulharsko) použil toto kritérium právomoci a s odkazom na článok 4 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 593/2008 (
12
) rozhodol, že nariadenie Brusel IIb nie je uplatniteľné. Vnútroštátny súd sa však domnieva, že keďže toto ustanovenie určuje rozhodné právo, a nie medzinárodnú právomoc na prejednanie veci, toto rozhodnutie je založené na článku 24 bode 1 nariadenia (EÚ) č. 1215/2012 (
13
).
22.
Vnútroštátny súd sa preto pýta na pôsobnosť tohto ustanovenia a nariadenia Brusel IIb vo veciach rodičovských práv a povinností, ako aj na účinky rusko‑bulharskej zmluvy, ktorá nie je v nariadení Brusel IIb uvedená ako výnimka z tohto nariadenia.
23.
Za týchto podmienok Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Vzťahuje sa pôsobnosť článku 1 ods. 2 písm. e) nariadenia [Brusel IIb] aj na nesporové konania týkajúce sa udelenia súhlasu súdu na nakladanie s nehnuteľným majetkom alebo spoluvlastníckymi podielmi na nehnuteľnom majetku patriacemu dieťaťu, napr. na predaj tohto majetku?
2.
Podľa ustanovení ktorého nariadenia sa určuje medzinárodná právomoc súdu členského štátu Únie v nesporovom konaní týkajúcom sa udelenia súhlasu súdu na nakladanie s nehnuteľným majetkom alebo spoluvlastníckymi podielmi na nehnuteľnom majetku patriacim maloletému dieťaťu, napr. na predaj tohto majetku? Túto medzinárodnú právomoc má – podľa článku 7 ods. 1 nariadenia [Brusel IIb] – súd v mieste obvyklého pobytu dieťaťa alebo – podľa článku 4 ods. 1 písm. c) nariadenia [Rím I], resp. článku 24 [bodu] 1 nariadenia [Brusel Ia] – súd miesta, kde sa nachádza nehnuteľný majetok?
3.
Sú pravidlá nariadenia [Brusel IIb] o medzinárodnej právomoci v konaniach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností nahradené dvojstrannou medzinárodnou zmluvou medzi členským štátom (Bulharskou republikou) a treťou krajinou (Sovietskym zväzom, resp. Ruskou federáciou) uzavretou pred pristúpením tohto členského štátu k Európskej únii, ak táto medzinárodná zmluva nie je uvedená v kapitole VIII [tohto] nariadenia?“
24.
Písomné pripomienky predložili navrhovateľky vo veci samej, španielska a maďarská vláda, ako aj Európska komisia.
25.
Po predložení písomných pripomienok Komisie vnútroštátny súd doplnil svoj návrh na začatie prejudiciálneho konania spresnením, že v prípade, ak by situácia, o ktorú ide vo veci samej, patrila do pôsobnosti nariadenia Brusel IIb, jeho článok 16 by nebolo možné uplatniť z dôvodu, že hlavné konanie, pre ktoré sa vyžaduje súhlas na nakladanie s majetkom dotknutých maloletých osôb, vedie notár.
26.
Navrhovateľky vo veci samej, španielska vláda a Komisia na pojednávaní, ktoré sa konalo 12. septembra 2024, predniesli ústne pripomienky a odpovedali na otázky položené Súdnym dvorom, ku ktorým sa mali ústne vyjadriť.
IV. Analýza
27.
Bulharský vnútroštátny súd sa vo veci, ktorá mu bola predložená, v podstate pýta, či vo veciach medzinárodnej právomoci existuje normatívny konflikt medzi právom Únie a rusko‑bulharskou zmluvou, ktorú Bulharská republika uzavrela pred pristúpením k Únii. Ak áno, tento súd sa pýta, v akom vzájomnom vzťahu sú tieto normy.
28.
Navrhujem teda, aby Súdny dvor preskúmal prvú a druhú prejudiciálnu otázku spoločne, keďže ich cieľom je určiť, ktoré nariadenie (č. 1215/2012 alebo Brusel IIb) je uplatniteľné v prejednávanej veci na určenie súdu s medzinárodnou právomocou, a potom vyriešil tretiu otázku, ktorá sa týka vzťahu tohto posledného spomenutého nariadenia k iným dvojstranným nástrojom, než sú tie, ktoré sú v ňom uvedené.
29.
Najprv, keďže je Súdnemu dvoru vec predložená v rámci nesporového konania, vysvetlím, z akého dôvodu je potrebné odstrániť prípadné pochybnosti o prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
A.
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania v rámci nesporového konania
30.
Vnútroštátny súd prejednáva žiadosť o udelenie súhlasu na predaj majetku maloletých v rámci nesporového konania.
31.
Je pravda, že neprejednáva spor medzi účastníkmi konania (
14
), a to ani v prvostupňovom konaní vzhľadom na predmet žiadosti, ani v nadväznosti na opravný prostriedok proti nesporovému rozhodnutiu (
15
).
32.
Ako však bolo potvrdené na pojednávaní, tento súd vykonáva funkcie súdneho orgánu v tom zmysle, že účelom jeho konania nie je len zaevidovanie dohody medzi účastníkmi konania (
16
) a musí vykonať posúdenie v rozhodnutí, proti ktorému možno podať opravný prostriedok (
17
).
33.
Po prvé uvedený súd totiž rozhoduje o žiadosti o udelenie súhlasu na predaj nehnuteľností maloletými podľa článku 130 ods. 3 zákona o rodine v súlade s ich najlepším záujmom (
18
), aby bolo možné spísať notársku zápisnicu o predaji, ako to stanovuje článok 18 zákona o záväzkoch a zmluvách.
34.
Navyše treba vziať do úvahy, že nesporové rozhodnutie patrí do pôsobnosti kapitoly IV nariadenia Brusel IIb, keďže nebolo výslovne vylúčené z definície pojmu „rozhodnutie“ uvedenej v článku 2 ods. 1 tohto nariadenia a keďže tento pojem zahŕňa rozhodnutia, ktoré nenadobudli právoplatnosť (
19
).
35.
V dôsledku toho, ako vysvetľujú Hélène Gaudemet‑Tallon a Marie‑Élodie Ancel v súvislosti s rovnocennou definíciou pojmu „rozsudok“ v článku 2 písm. a) nariadenia č. 1215/2012, je potrebné rozlišovať dva druhy aktov v nesporovom konaní, a to „čisto prijímajúce akty“ a „nesporové rozhodnutia“, v ktorých súd „síce nerozhoduje ‚spor medzi účastníkmi konania‘, no prejavuje svoju vôľu“ (
20
).
36.
Po druhé poznamenávam, že Súdny dvor v predchádzajúcich dedičských veciach týkajúcich sa maloletých poskytol odpovede na návrhy na začatie prejudiciálneho konania týkajúce sa medzinárodnej právomoci v rámci podobných nesporových konaní, o aké ide v prejednávanej veci. (
21
)
37.
Preto zastávam názor, že návrh vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v nesporovom konaní, ktorý sa pýta na svoju medzinárodnú právomoc, je prípustný za rovnakých podmienok, aké už Súdny dvor uznal.
38.
Na poskytnutie odpovede na tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorého cieľom je zistiť, ako zosúladiť rusko‑bulharskú zmluvu s právom Únie, je preto na začiatok potrebné odstrániť akékoľvek pochybnosti o tom, ktoré nariadenie o medzinárodnej právomoci je uplatniteľné. (
22
)
B.
O uplatniteľnosti nariadenia Brusel IIb
39.
V odpovedi na otázky vnútroštátneho súdu založené iba na pripomenutí rozsudku zo 6. októbra 2015, Matoušková (
23
), navrhujem, aby Súdny dvor analogicky uplatnil principiálne riešenie, ktoré použil v rozsudku Schneider.
40.
Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, bulharský vnútroštátny súd prejednával návrh na vydanie súhlasu na predaj spoluvlastníckeho podielu na nehnuteľnom majetku osoby, ktorej bol ustanovený opatrovník. (
24
) Súdny dvor uviedol, že tento súhlas súdu je ochranným opatrením v prospech osoby s ustanoveným opatrovníkom, ktoré vyžaduje zákon z dôvodu, že táto osoba stratila právo samostatne disponovať svojím nehnuteľným majetkom a taký súhlas sa udelí iba v prípade, že sa predaj predmetného nehnuteľného majetku uskutoční v záujme chránenej osoby. (
25
)
41.
Súdny dvor z toho vyvodil, že návrh na vydanie súhlasu priamo súvisí s právnou spôsobilosťou fyzickej osoby v zmysle článku 1 ods. 2 písm. a) nariadenia (ES) č. 44/2001 (
26
), ktorý vylučuje tieto veci z vecnej pôsobnosti uvedeného nariadenia. Súdny dvor zdôraznil, že je potrebné rozlišovať medzi takýmto konaním a konaním týkajúcim sa „‚vecných práv k nehnuteľnosti‘ v zmysle článku 22 bodu 1 nariadenia č. 44/2001“, keďže takéto konanie smeruje najmä k určeniu rozsahu, zloženia, vlastníctva alebo držby nehnuteľnosti (
27
).
42.
Rovnaké ustanovenia sú uvedené v článku 1 ods. 2 písm. a) a v článku 24 bode 1 nariadenia č. 1215/2012.
43.
V nadväznosti na rozsudok Schneider Súdny dvor rozhodol, že súhlas súdu, o ktorý žiadajú zákonní zástupcovia maloletého v dedičskom konaní, predstavuje opatrenie na ochranu dieťaťa spojené so správou, udržiavaním alebo nakladaním s jeho majetkom v rámci výkonu rodičovských práv a povinností v zmysle článku 1 ods. 1 písm. b) a článku 1 ods. 2 písm. e) nariadenia (ES) č. 2201/2003 (
28
). Rovnaké ustanovenia sú uvedené v nariadení Brusel IIb, ktorým bolo vyššie spomenuté nariadenie zrušené.
44.
V prejednávanej veci je tento základ uplatniteľný v konaní vo veci samej z dôvodu, že maloleté navrhovateľky majú obvyklý pobyt v Nemecku a že otázka právomoci má cezhraničné dôsledky, keďže sa týka nemeckého súdu a bulharského súdu.
45.
Navrhujem preto, aby Súdny dvor odpovedal vnútroštátnemu súdu, ktorý hľadá základ na väzbu svojej medzinárodnej právomoci k miestu, kde sa nachádzajú predávané nehnuteľnosti, že uplatnenie článku 24 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 je vylúčené.
46.
Keďže konanie, ktoré sa začalo na tomto súde, patrí do pôsobnosti nariadenia Brusel IIb a tento súd nie je príslušný z dôvodu miesta bydliska maloletých navrhovateliek vo veci samej, čo je kritérium stanovené v článku 7 ods. 1 tohto nariadenia, prináleží tomuto súdu overiť, či jeho právomoc nemôže vyplývať z uplatnenia iných ustanovení uvedeného nariadenia. (
29
) Týmto overením sa potvrdí alebo nepotvrdí existencia normatívneho konfliktu vyplývajúceho z rusko‑bulharskej zmluvy, ako ju vykladá Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd). (
30
)
47.
V tomto ohľade Komisia zastáva názor, že právomoc vnútroštátneho súdu by sa mohla zakladať na článku 16 ods. 1 nariadenia Brusel IIb, ak sa konštatuje, že vnútroštátny súd rozhoduje o predbežnej otázke. (
31
) Vnútroštátny súd pritom oznámil Súdnemu dvoru, že nejde o takýto prípad. (
32
) Konštatujem totiž, že jediné začaté konanie je konanie prebiehajúce na tomto súde. (
33
) Keďže nebola splnená nijaká z podmienok stanovených normotvorcom Únie (
34
), stotožňujem sa teda s výhradami o uplatniteľnosti tohto článku 16, ktoré na pojednávaní vyjadrila španielska vláda.
48.
Naproti tomu je podľa môjho názoru potrebné skúmať, či možno uplatnením iných ustanovení nariadenia Brusel IIb zabrániť rozporu s rusko‑bulharskou zmluvou, na ktorej je založená medzinárodná právomoc vnútroštátneho súdu.
49.
V tejto súvislosti uvádzam, že tak článok 1 ods. 2 rusko‑bulharskej zmluvy, ako aj článok 10 nariadenia Brusel IIb stanovujú možnosť založiť právomoc súdu na voľbe účastníkov konania, ktorí vec predložili súdu. (
35
)
50.
Treba totiž zdôrazniť, že v rozhodnutí Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd), ktoré uvádza vnútroštátny súd a ktoré je založené v spise Súdneho dvora, sa na účely založenia právomoci dotknutého bulharského súdu odkazuje na tento článok 1 ods. 2, podľa ktorého majú štátni príslušníci jedného zo zmluvných štátov právo obrátiť sa slobodne a bez prekážok na súdy druhého zmluvného štátu, ktoré majú právomoc konať v občianskych, rodinných a trestných veciach. Môžu pred nimi vystupovať a podávať návrhy a opravné prostriedky za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci daného zmluvného štátu. Na pojednávaní sa potvrdilo, že toto kritérium právomoci uplatňujú viaceré bulharské súdy.
51.
Súdny dvor má teda na základe predpokladu, že vnútroštátny súd konštatoval nesúlad medzi rusko‑bulharskou zmluvou, na ktorej je podľa Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd) založená jeho právomoc, a nariadením Brusel IIb, spresniť, či a za akých podmienok sú práva a povinnosti vyplývajúce z tejto zmluvy dotknuté týmto nariadením.
C.
O tretej otázke týkajúcej sa právomoci bulharského súdu založenej na dvojstrannej zmluve uzavretej s tretím štátom
52.
Pripomínam, že táto otázka, ktorej cieľom je určiť, za akých podmienok nie je rusko‑bulharská zmluva ovplyvnená nariadením Brusel IIb, vychádza z týchto dvoch zistení:
–
podľa vnútroštátnej judikatúry, najmä podľa ustanovení tejto zmluvy medzinárodná právomoc bulharského súdu, ktorý začal konať o návrhu týkajúcom sa ochrany majetku maloletého, nie je právomocou súdu v mieste obvyklého pobytu dieťaťa a
–
kapitola VIII nariadenia Brusel IIb neobsahuje nijaké ustanovenie o účinkoch dvojstranných dohôd, ktoré uzavreli členské štáty s tretími štátmi, okrem Svätej stolice, pred svojím pristúpením k Únii.
53.
Pokiaľ ide o prvé zistenie, poznamenávam, že vnútroštátny súd odkazuje na rozhodnutie, ktoré vydal Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd) 2. júna 2015 vo veci týkajúcej sa maloletých Rusov (
36
). Keďže rusko‑bulharská zmluva neobsahuje nijaké ustanovenie, ktoré by sa výslovne týkalo ochrany majetku maloletého, kritérium na určenie súdu s medzinárodnou právomocou bolo odvodené z práva rozhodného pre formu zmlúv. Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd) spojil uplatňovanie článku 130 ods. 3 zákona o rodine a článku 586 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku, ako aj článku 30 rusko‑bulharskej zmluvy, ktoré označuje právo miesta, kde sa nachádza nehnuteľnosť, ako aj článok 65 ods. 1 Zákonníka medzinárodného práva súkromného (
37
) a vo svojom rozhodnutí vychádzal z tejto osobitnej vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej musí mať notár na vystavenie aktu o nakladaní s majetkom maloletého vopred súhlas súdu. Inými slovami, bolo rozhodnuté, že tieto osobitné zákonné požiadavky odôvodňujú výnimku zo všeobecného pravidla právomoci súdu miesta pobytu dieťaťa, ktorú stanovuje vnútroštátne právo (
38
) a ktorá je v súlade s právom uplatniteľným vo vzťahoch medzi rodičmi a deťmi podľa článku 25 ods. 1 rusko‑bulharskej zmluvy. Tým sa zabezpečí súlad medzi rozhodným právom vo veciach predaja nehnuteľností a medzinárodnou právomocou.
54.
Pokiaľ ide o druhé zistenie, poznamenávam, že vnútroštátny súd neodkazuje ani na odôvodnenie 91 nariadenia Brusel IIb, v ktorom sa pripomína, že „na dohody, ktoré uzavrel členský štát s jedným alebo viacerými tretími štátmi pred dňom pristúpenia k Únii, sa vzťahuje článok 351 ZFEÚ“ (
39
), ani na ťažkosti pri analýze judikatúry Súdneho dvora v tejto oblasti.
55.
Súdny dvor by teda mohol jednoducho odpovedať, že podľa prvého odseku tohto článku práva a povinnosti vyplývajúce z rusko‑bulharskej zmluvy nie sú ovplyvnené nariadením Brusel IIb.
56.
Hoci však z formálneho hľadiska vnútroštátny súd svoje otázky obmedzil iba na výklad určitých ustanovení práva Únie, táto okolnosť nebráni Súdnemu dvoru podať vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu tohto práva, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie vo veci, ktorá mu bola predložená, bez ohľadu na to, či ich vnútroštátny súd uviedol alebo neuviedol v znení svojich otázok. V tejto súvislosti Súdnemu dvoru prináleží zo všetkých skutočností, ktoré poskytol uvedený súd, a najmä z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania abstrahovať prvky práva Únie, ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet konania vo veci samej. (
40
)
57.
Za týchto podmienok, a ako potvrdila rozprava na pojednávaní, bude užitočná podrobná analýza uplatňovania článku 351 ZFEÚ (
41
).
58.
Na úvod možno poukázať na to, že článok 351 ZFEÚ sa nepripomínal v právnych nástrojoch, ktoré predchádzali nariadeniu Brusel IIb (
42
), hoci v nich, tak ako v tomto nariadení, nebolo obsiahnuté nijaké ustanovenie týkajúce sa dvojstranných dohôd, ktoré členské štáty uzavreli s tretími štátmi (okrem Svätej stolice) pred svojím pristúpením k Únii. To neodôvodňuje neexistenciu judikatúry Súdneho dvora. Domnievam sa totiž, že takéto pripomenutie nie je nevyhnutné z dôvodu hierarchie noriem (
43
) a veľmi jasného znenia tohto článku.
59.
Preskúmanie otázky zosúladenia rusko‑bulharskej zmluvy s nariadením Brusel IIb z hľadiska článku 351 ZFEÚ (
44
) preto predpokladá splnenie dvoch podmienok.
60.
Po prvé rusko‑bulharská zmluva sa musí týkať vecí, ktoré upravuje toto nariadenie. To platí, keďže v prejednávanej veci sa touto zmluvou určuje príslušný súd (
45
) a keďže v konaní, o ktoré ide vo veci samej, sa vo vnútroštátnej judikatúre, ktorú cituje vnútroštátny súd, používa ako kritérium väzby kritérium miesta, kde sa nachádza nehnuteľnosť patriaca maloletému Rusovi, respektíve maloletým Rusom, a nie miesto ich obvyklého pobytu, čo je kritérium uplatniteľné podľa nariadenia Brusel IIb.
61.
V tejto súvislosti vzhľadom na opačný názor Maďarska, ktoré je viazané rovnakým typom zmluvy, poznamenávam, že uplatnenie rusko‑bulharskej zmluvy v situácii, v ktorej maloletí ruskí štátni príslušníci nežijú v Bulharsku, ale v inom členskom štáte, nepredstavuje osobitnú ťažkosť (
46
), keďže miesto, kde na nehnuteľnosť nachádza, je jediným kritériom väzby, o ktorom sa diskutuje v tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania v súvislosti s ruskými štátnymi príslušníkmi.
62.
Navyše práve toto kritérium, ktoré použil Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd) bez akéhokoľvek odkazu na miesto pobytu dotknutej maloletej osoby (
47
), uplatnil vo veci samej Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto) uznesením zo 14. júna 2023. Toto rozhodnutie, ktoré je citované v návrhu na začatie prejudiciálneho konania a založené do spisu doručeného Súdnemu dvoru, jasne dokazuje, že navrhovateľky, ruské štátne príslušníčky, si zvolili bulharský súd, aby získali súhlas požadovaný bulharskými právnymi predpismi na spísanie notárskej zápisnice o prevode ich vlastníckych práv. Tento súd, ktorý založil svoje rozhodnutie na rozhodnom práve pre vecné práva, sa odvolával aj na článok 4 ods. 1 písm. c) nariadenia Rím I (
48
).
63.
Po druhé na to, aby bolo možné pokračovať v analýze otázky vzťahu medzi nariadením Brusel IIb a rusko‑bulharskou zmluvou, treba overiť, či dotknutý tretí štát odvodzuje z predmetného medzinárodného dohovoru práva, ktorých dodržiavanie môže požadovať od členského štátu, ktorý je jeho zmluvnou stranou. (
49
)
64.
Inak povedané, vo vzťahoch s tretím štátom sa analýza riadi zásadou dodržiavania práva, na ktoré sa môže odvolávať tento štát vo vzťahu k členskému štátu, s ktorým uzavrel dohodu pred pristúpením tohto členského štátu k Únii. Vykonávanie predmetného medzinárodného dohovoru musí byť totiž založené na logike reciprocity. (
50
)
65.
Ak v prejednávanej veci vnútroštátny súd neposkytol bližšie informácie, treba predpokladať, že ruské orgány by prijali ten istý výklad tejto dohody, pokiaľ ide o právomoc ruských súdov miesta, kde sa nachádza nehnuteľnosť (
51
), a že dodržiavanie tohto kritéria by podmieňovalo uznávanie rozhodnutí vydaných bulharskými súdmi v súvislosti s ruskými štátnymi príslušníkmi (
52
).
66.
V tejto súvislosti výhrady, ktoré Ruská federácia a Bulharská republika pri svojom pristúpení k Haagskemu dohovoru z roku 1996 vzniesli na základe jeho článku 55 ods. 1 (
53
) v oblasti právomoci, potvrdzujú existenciu spoločného stanoviska k prednosti kritéria miesta, kde sa nachádza nehnuteľnosť, aby sa vylúčil akýkoľvek odkaz na miesto pobytu dotknutej maloletej osoby.
67.
Za týchto podmienok by sa malo konštatovať, že pokiaľ ide o medzinárodnú právomoc súdov konajúcich o žiadosti o udelenie súhlasu na predaj nehnuteľnosti patriacej maloletému ruskému štátnemu príslušníkovi, rusko‑bulharská zmluva ukladá Bulharskej republike povinnosti, ktorými je tento štát viazaný voči tretiemu štátu, konkrétne Ruskej federácii, ktorá je oprávnená odvolávať sa na ne vo vzťahu k uvedenému členskému štátu v zmysle článku 351 prvého odseku ZFEÚ.
68.
Vzhľadom na toto potvrdenie povinnosti uplatňovať kritérium právomoci odvodené z rusko‑bulharskej zmluvy (
54
), ktoré je odlišné od kritéria uplatňovaného v práve Únie, je teda potrebné vyriešiť doplňujúcu otázku, či má Bulharská republika povinnosť podľa článku 351 druhého odseku ZFEÚ podniknúť všetky vhodné opatrenia na odstránenie zistených nezlučiteľností existujúcich medzi rusko‑bulharskou zmluvou a právom Únie. (
55
)
69.
Preto treba v prvom rade určiť, či z dôvodu existencie kolidujúcich kritérií právomoci vyplývajúcich z uplatňovania nariadenia Brusel IIb a rusko‑bulharskej zmluvy je pravidlo právomoci odvodené z tejto zmluvy nezlučiteľné s normou práva Únie v zmysle článku 351 druhého odseku ZFEÚ.
70.
Rovnako ako Komisia zastávam názor, že voľba rozdielnych kritérií právomoci sama osebe nespôsobuje nijaké väčšie ťažkosti. Dvojstranné zmluvy o spolupráci sa totiž uzatvárajú s cieľom ľahko určiť príslušný súd na základe konkrétnych podmienok, ktorými sú zväčša štátna príslušnosť občanov alebo ich obvyklý pobyt v jednotlivých zmluvných štátoch v prípade osobných záležitostí alebo tiež miesto, kde sa nachádza majetok, v prípade majetkových záležitostí. Okrem toho opačná analýza by mala za následok spochybnenie zásady uvedenej v článku 351 prvom odseku ZFEÚ.
71.
Na druhej strane tiež nemožno vylúčiť uplatnenie článku 351 druhého odseku ZFEÚ. V prejednávanom prípade nejde o čisto teoretickú otázku vzhľadom na ustanovenia po sebe nasledujúcich predpisov o rodinných veciach, ktoré sa týkajú právomoci súdov so zreteľom na najlepší záujem dieťaťa.
72.
Ako potvrdila rozprava na pojednávaní, v tomto kontexte justičnej spolupráce v občianskych veciach je tak potrebné zamyslieť sa nad tým, aké závery treba vyvodiť z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa vzťahu niektorých nariadení uplatniteľných v tejto oblasti k dohovorom, ktorých sú členské štáty zmluvnými stranami, a to konkrétne z rozsudkov zo 4. mája 2010, TNT Express Nederland (
56
), a z 12. októbra 2023, OP (Výber práva tretieho štátu na účely dedičstva) (
57
).
73.
Vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok TNT, sa spor týkal výkonu rozhodnutia vydaného v jednom členskom štáte v inom členskom štáte. Vnútroštátny súd sa v podstate pýtal, či sa má článok 71 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že sa uplatnia také pravidlá súdnej právomoci, uznávania a výkonu stanovené osobitným dohovorom, ako sú pravidlo prekážky začatého konania uvedené v článku 31 ods. 2 dohovoru o prepravnej zmluve v medzinárodnej cestnej nákladnej doprave (
58
) a pravidlo vykonateľnosti uvedené v článku 31 ods. 3 tohto dohovoru (
59
). Súdny dvor v bode 49 tohto rozsudku rozhodol, že hoci tento článok 71 „stanovuje, že vo veciach upravených osobitnými dohovormi sa uplatnia tieto dohovory, nič to nemení na skutočnosti, že týmto uplatnením nemôžu byť dotknuté také zásady, na ktorých je založená súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach v rámci Únie“. Súdny dvor v bode 55 uvedeného rozsudku z toho konkrétne vyvodil, že „článok 31 ods. 3 CMR preto možno v rámci Únie uplatniť len vtedy, ak umožňuje dosiahnuť ciele voľného pohybu rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach, ako aj vzájomnú dôveru vo výkon súdnictva v rámci Únie za podmienok, ktoré sú prinajmenšom rovnako priaznivé ako podmienky, ktoré vyplývajú z použitia nariadenia č. 44/2001“.
74.
Vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok OP, vznikla otázka, či možno uplatniť túto judikatúru vo vzťahu s tretím štátom. (
60
) Súdny dvor vychádzal z rozsudku TNT a rozhodol, že „systém nariadenia č. 650/2012[ (
61
)] nebráni tomu, aby podľa bilaterálnej dohody uzavretej medzi členským štátom a tretím štátom pred prijatím tohto nariadenia a vzhľadom na výnimku stanovenú v článku 75 ods. 1 uvedeného nariadenia štátny príslušník tretieho štátu, ktorý má bydlisko v členskom štáte viazanom touto bilaterálnou dohodou, nemal možnosť zvoliť si rozhodné právo na účely usporiadania dedičstva“ (
62
).
75.
Z metodologického hľadiska by sa podľa môjho názoru dali z týchto rozhodnutí vyvodiť podmienky, za ktorých možno pravidlo medzinárodnej právomoci založené na zmluve uzavretej s tretím štátom považovať za nezlučiteľné s právom Únie.
76.
Takémuto návrhu teda nebránia dva prvky úvah, ktoré treba zohľadniť, a to neexistencia ustanovenia upravujúceho vzťah nariadenia Brusel IIb k niektorým medzinárodným právnym nástrojom v tomto nariadení a dosah judikatúry Súdneho dvora, ako bol od rozsudku TNT rozšírený v rozsudku OP o vzťahy s tretím štátom.
77.
Je pravda, že rozsudky TNT a OP poskytujú výklad osobitných ustanovení predmetných nariadení (
63
), v ktorých sa v podstate uvádza, že nemajú vplyv na dohovory, ktorých sú členské štáty zmluvnými stranami a ktoré upravujú tie isté veci (
64
).
78.
Skutočnosť, že na rozdiel od nariadenia Brusel IIb je v týchto nariadeniach uvedené všeobecné pravidlo, podľa ktorého nemajú vplyv na uplatňovanie medzinárodných dohovorov, ktorých sú jeden alebo viaceré členské štáty zmluvnými stranami, či dokonca osobitné ustanovenia o dvojstranných dohovoroch a dohodách uzavretých medzi členským a tretím štátom (
65
), však podľa môjho názoru nemá vplyv na analýzu dosahu judikatúry, podľa ktorej normotvorca Únie stanovil, že v prípade súbehu pravidiel sa uplatnia tieto dohovory (
66
).
79.
Tieto osobitné ustanovenia sa totiž vykladali tak, že stanovujú, že uvedené dohovory sa budú uplatňovať „aj v rámci Únie“. (
67
) Týmto sa s výhradou určitých úprav (
68
) rozširuje uplatňovanie zásad medzinárodného práva verejného, ktoré sa týkajú uplatňovania zmlúv, akou je najmä zásada „pacta sunt servanda“ (
69
), ktorá je, čo sa týka vzťahov s tretími štátmi, zopakovaná aj v článku 351 prvom odseku ZFEÚ.
80.
Okrem toho uvádzam, že v rozsudku TNT (
70
) Súdny dvor označil hranicu uplatnenia dvojstranných dohovorov a dohôd, a tou je porušenie zásad, na ktorých je založená súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach v rámci Únie (
71
). Súdny dvor zdôraznil, že nadväzuje na judikatúru týkajúcu sa uplatňovania dohovorov uzavretých medzi členskými štátmi a tretím štátmi, ktoré sa vo vzťahoch medzi členskými štátmi (
72
) nemôžu uplatňovať na úkor cieľov práva Únie.
81.
Súdny dvor uplatnil tú istú hranicu súvisiacu so zásadami uplatniteľnými v rámci Únie v rozsudkoch, ktoré boli vydané po rozsudku TNT, v ktorých tiež nešlo o práva tretieho štátu. Ich predmetom boli tiež otázky uznávania a výkonu rozhodnutí prijatých v členských štátoch. Ide o rozsudok z 19. decembra 2013, Nipponkoa Insurance Co. (Europe) (
73
), a v prípade kolízie medzi nariadením č. 1215/2012 a CMR rozsudok z 21. marca 2024, Gjensidige (
74
).
82.
Súdny dvor použil tie isté výrazy, keď odkazoval na túto judikatúru týkajúcu sa zásad, na ktorých je založená súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach v rámci Únie, v rozsudku zo 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (
75
), ktorý sa týkal uplatnenia pravidiel súdnej právomoci stanovených v článku 31 ods. 1 CMR, ktorý ponúka žalobcovi širší výber, než je možnosť stanovená v článku 5 bode 1 písm. b) druhej zarážke nariadenia č. 44/2001 (
76
). Súdny dvor rozhodol, že členský štát môže v súlade s článkom 71 ods. 1 tohto nariadenia uplatniť pravidlá právomoci stanovené v CMR. (
77
)
83.
Všetky tieto rozsudky sa týkajú uplatnenia ustanovení CMR, ktorým sú jeden alebo viaceré členské štáty viazané.
84.
V prípade týkajúcom sa uplatňovania dvojstranného dohovoru uzavretého s tretím štátom sa však táto judikatúra uplatnila analogicky. Pri zodpovedaní otázky voľby rozhodného práva v dedičských veciach (
78
) Súdny dvor rozhodoval o zosúladení nariadenia č. 650/2012 s dohodou uzavretou medzi Ukrajinou a Poľskou republikou pred jej pristúpením k Únii. Táto dohoda určuje rozhodné právo v dedičských veciach, avšak výslovne nestanovuje možnosť voľby iného právneho poriadku. (
79
)
85.
V rozsudku OP Súdny dvor rozhodol, že článok 75 nariadenia č. 650/2012, „ktorý v rámci dotknutého aktu práva Únie[ (
80
)] upravuje vzťahy medzi týmto aktom a medzinárodnými dohovormi, nemôže mať dosah, ktorý by bol v rozpore so zásadami, na ktorých sa zakladá právna úprava, ktorej je súčasťou (pozri v tomto zmysle rozsudok [TNT], bod 51)“ (
81
).
86.
Súdny dvor následne skúmal zlučiteľnosť uvedenej dvojstrannej dohody s právom Únie overením dôležitosti ustanovenia predmetného nariadenia. (
82
)
87.
Keď Súdny dvor v závere tohto preskúmania z hľadiska článku 75 ods. 1 nariadenia č. 650/2012 odkázal na článok 351 prvý odsek ZFEÚ, podľa môjho názoru tým zdôraznil, že v konkrétnom prípade vzťahov s tretími štátmi je nevyhnutná vzájomná kombinácia týchto ustanovení. (
83
)
88.
Vo všeobecnosti z toho vyvodzujem, že v situácii, keď práva tretích štátov musia mať principiálne prednosť v dôsledku dvojstranného dohovoru (
84
), Súdny dvor implicitne vyjadril, od akej hranice možno takýto dohovor považovať za nezlučiteľný s právom Únie, a to v súlade s pravidlom vymedzeným v článku 351 druhom odseku ZFEÚ.
89.
Inak povedané, Súdny dvor si v nadväznosti na rozsudok TNT (
85
) v prípade, v ktorom ide o rozhodné právo vo vzťahu medzi členským štátom a tretím štátom, zvolil podľa môjho názoru systémový prístup, aby sa zabránilo príliš rýchlemu spochybneniu dvojstrannej dohody, ktorá principiálne musí mať v zmysle článku 351 prvého odseku ZFEÚ prednosť pred právom Únie (
86
).
90.
Podľa mojej analýzy tento prístup spočíva v prípade spolupráce v občianskych veciach v rámci Únie v identifikácii zásady, na ktorej je založené ustanovenie predmetného nariadenia, s cieľom posúdiť jej význam. V prejednávanej veci je teda potrebné určiť, či je ustanovenie rusko‑bulharskej zmluvy v rozpore so základným cieľom sledovaným v nariadení Brusel IIb.
91.
Až po tomto posúdení existencie nezlučiteľnosti by v druhom rade vznikla otázka uplatnenia či neuplatnenia ustanovení článku 351 druhého odseku ZFEÚ vo vzťahoch medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi a jedným alebo viacerými tretími štátmi (
87
).
92.
Uplatňovanie tohto ustanovenia nie je teda z dôvodu hierarchie noriem vyhradené len pre nariadenia, v ktorých sú osobitným ustanovením upravené vzťahy medzi týmito nariadeniami a medzinárodnými dohovormi uzavretými s tretími štátmi.
93.
Ciele, ktoré sa majú dosiahnuť, sú rôzne. Je potrebné chrániť práva tretích štátov v súlade s článkom 351 prvým odsekom ZFEÚ (
88
) a nájsť riešenie v súlade so zásadami predvídateľnosti súdnej právomoci a právnej istoty pre osoby podliehajúce súdnej právomoci. Tieto zásady, ktoré sú dôvodom formulovania pravidiel právomoci v medzinárodných dohovoroch, zaručujú uznávanie a výkon rozhodnutí (
89
).
94.
Preto je v prejednávanej veci potrebné analogicky s prístupom použitým v rozsudku OP (
90
) preskúmať túto otázku: porušuje rusko‑bulharská zmluva, podľa ktorej je súdom príslušným na vydanie súhlasu na predaj nehnuteľnosti patriacej maloletému súd v mieste, kde sa nachádza nehnuteľnosť, zásadu, na ktorej je založená justičná spolupráca vo veciach rodičovských práv a povinností v rámci Únie a ktorá uprednostňuje právomoc súdu miesta bydliska dieťaťa?
95.
Myslím si, že nie.
96.
Hoci vzhľadom na požiadavku sledovania najlepšieho záujmu dieťaťa je kritériom právomoci zväčša miesto obvyklého pobytu dieťaťa (
91
), normotvorca Únie stanovil niekoľko úprav, s výhradou splnenia tej istej požiadavky a v prípade výnimočných okolností. To platí pre možnosť voľby súdu (
92
) a konkrétnejšie postúpenie právomoci súdu, ktorý je vo vhodnejšej situácii, aby posúdil tento najlepší záujem (
93
).
97.
Tento normotvorca navyše výslovne upravil prípad konania, ktoré sa týka opatrení na ochranu dieťaťa vo vzťahu k správe, udržiavaniu alebo nakladaniu s jeho majetkom, ktorý sa nachádza na území iného členského štátu, než je štát, v ktorom má dieťa bydlisko. (
94
)
98.
V tomto zmysle je nariadenie Brusel IIb aj v súlade s článkami 8 a 9 Haagskeho dohovoru z roku 1996.
99.
Z toho vyplýva, že pravidlo právomoci súdu uvedené v rusko‑bulharskej zmluve možno uplatniť v rámci Únie vzhľadom na to, že spĺňa požiadavku pripomenutú v odôvodnení 19 nariadenia Brusel IIb, keďže sleduje najlepší záujem dieťaťa. (
95
)
100.
V dôsledku toho nie je v prejednávanej veci potrebné zamýšľať sa nad „[vhodnými opatreniami] na odstránenie zistených nezlučiteľností“, ktorých použitie ukladá členským štátom článok 351 druhý odsek ZFEÚ.
101.
Pre úplnosť dodávam, že ak by Súdny dvor predsa dospel k záveru, že uplatnenie rusko‑bulharskej zmluvy vedie k výsledku, ktorý je v rozpore s právom Únie, vnútroštátnemu súdu by prináležalo overiť, či možno túto nezlučiteľnosť odstrániť výkladom tejto zmluvy v súlade s právom Únie, a to v najväčšej možnej miere a v súlade s medzinárodným právom. (
96
) Ak by to nebolo možné, Bulharská republika by bola povinná prijať potrebné opatrenia na odstránenie nezlučiteľnosti uvedenej zmluvy s právom Únie, a to prípadne aj tým, že by pristúpila k jej vypovedaniu. Do takéhoto zrušenia by ju však článok 351 prvý odsek ZFEÚ oprávňoval naďalej uplatňovať rusko‑bulharskú zmluvu. (
97
)
V. Návrh
102.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré mu položil Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko), takto:
Nariadenie Rady (EÚ) 2019/1111 z 25. júna 2019 o právomoci a uznávaní a výkone rozhodnutí v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností a o medzinárodných únosoch detí
sa má vykladať v tom zmysle, že:
v súlade s článkom 351 prvým odsekom ZFEÚ neovplyvňuje uplatnenie dvojstrannej dohody, ktorú uzavrel členský štát pred dňom svojho pristúpenia k Európskej únii s tretím štátom a podľa ktorej má právomoc rozhodnúť o žiadosti o udelenie súhlasu na predaj nehnuteľnosti patriacej maloletému štátnemu príslušníkovi tohto tretieho štátu jedine súd členského štátu, v ktorom sa nachádza nehnuteľnosť, ktorý rozhoduje so zreteľom na najlepší záujem dieťaťa.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
i
)	Názov prejednávanej veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Túto zmluvu ratifikovala Duržavnija suvet (Štátna rada, Bulharsko) dekrétom č. 784 z 15. apríla 1975 (DV č. 33 z 25. apríla 1975), je uverejnená v DV č. 12 z 10. februára 1976 (oprava v DV č. 17 z 28. februára 2014) a Bulharská republika je ňou viazaná voči Ruskej federácii (ďalej len „rusko‑bulharská zmluva“).
(
3
)	Nariadenie Rady z 25. júna 2019 o právomoci a uznávaní a výkone rozhodnutí v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností a o medzinárodných únosoch detí (Ú. v. EÚ L 178, 2019, s. 1; ďalej len „nariadenie Brusel IIb“).
(
4
)	Dánske kráľovstvo nepodlieha nariadeniu Brusel IIb (pozri odôvodnenie 96 tohto nariadenia).
(
5
)	Dohovor o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí uzatvorený 25. októbra 1980 v Haagu.
(
6
)	Dohovor o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone a spolupráci v oblasti rodičovských práv a povinností a opatrení na ochranu dieťaťa uzatvorený 19. októbra 1996 v Haagu (ďalej len „Haagsky dohovor z roku 1996“).
(
7
)	DV č. 275 z 22. novembra 1950.
(
8
)	DV č. 59 z 20. júla 2007.
(
9
)	DV č. 47 z 23. júna 2009.
(
10
)	Jedna z nich sa narodila v roku 2008 a druhá v roku 2005 a v súčasnosti už dosiahla plnoletosť, ako bolo Súdnemu dvoru oznámené na pojednávaní.
(
11
)	DV č. 42 zo 17. mája 2005.
(
12
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6; ďalej len „nariadenie Rím I“).
(
13
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).
(
14
)	Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora vnútroštátne súdy sa môžu obrátiť na Súdny dvor, iba ak ide o prebiehajúce konanie, ktoré prejednávajú, a ak majú rozhodnúť v rámci konania, ktoré sa má ukončiť rozhodnutím s povahou súdneho rozhodnutia. Pozri rozsudok z 26. septembra 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, bod 36 a citovaná judikatúra).
(
15
)	V takom konaní pozri rozsudok z 3. októbra 2013, Schneider (C‑386/12, ďalej len „rozsudok Schneider, EU:C:2013:633, body 10 až 12). Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok a ktorej predmetom je predaj majetku plnoletej osoby, ktorej bol ustanovený opatrovník, sa uplatnil podobný postup ako v konaní vo veci samej. Pozri poznámku pod čiarou 24 nižšie.
(
16
)	Pozri rozsudok z 2. júna 1994, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, body 17 a 18).
(
17
)	Čo sa týka existencie opravných prostriedkov, najmä pokiaľ ide o rozhodnutia týkajúce sa právomoci, pozri vnútroštátnu judikatúru citovanú vnútroštátnym súdom, konkrétne uznesenie vydané skôr v prejednávanej veci (pozri bod 21 vyššie). Pozri tiež rozsudok Schneider (bod 12).
(
18
)	Vnútroštátny súd výslovne pripomenul túto podmienku v poznámke, ktorú zaslal Súdnemu dvoru po predložení písomných pripomienok Komisie o uplatniteľnosti článku 16 nariadenia Brusel IIb. Pokiaľ ide o faktory posúdenia, ktoré treba preskúmať, pozri navyše poznámku pod čiarou 95 nižšie. Pokiaľ ide o situáciu v prejednávanom prípade, v ktorej by záujmy maloletých mohli byť odlišné od záujmov ich zákonnej zástupkyne, pozri aj bod 19 vyššie.
(
19
)	Pozri článok 2 ods. 1 druhý pododsek písm. b) nariadenia Brusel IIb. Naproti tomu sú na účely tejto kapitoly IV vylúčené predbežné opatrenia vrátane ochranných opatrení, ktoré nariadil súd bez toho, aby odporcu predvolal na pojednávanie, ak rozhodnutie s týmto opatrením nebolo pred výkonom doručené odporcovi.
(
20
)	Pozri Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano. (1988 et 2007), 7. vyd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, zbierka „Droit des affaires“, Paris, 2024, bod 425 (s. 636 a 637).
(
21
)	Pozri rozsudky zo 6. októbra 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, bod 20), a z 19. apríla 2018, Saponaro a Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, bod 10). Pozri okrem toho rozsudok z 30. marca 2023, М. Ya. M. (Odmietnutie dedičstva spoludedičom) (C‑651/21, EU:C:2023:277, body 15 a 16, v ktorých sú pripomenuté bulharské procesné pravidlá, ktoré upravujú priebeh nesporového konania).
(
22
)	Svoju prvú a druhú otázku vnútroštátny súd smeruje na nariadenie Brusel IIb, nariadenie Rím I a nariadenie č. 1215/2012. Zo svojej analýzy som vylúčil toto druhé nariadenie, ktoré sa netýka medzinárodnej právomoci. Pozri v tejto súvislosti poznámku pod čiarou 48 nižšie.
(
23
)	C‑404/14, EU:C:2015:653.
(
24
)	Pozri rozsudok Schneider, bod 23. Konanie na Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto) sa začalo podľa podobných ustanovení, aké sa uplatňujú v konaní vo veci samej. Podľa ustanovení článku 168 ods. 2 v spojení s ustanoveniami článku 165 ods. 4 a článku 130 ods. 3 zákona o rodine je disponovanie nehnuteľným majetkom, ktorý je vo vlastníctve osôb s obmedzenou spôsobilosťou na právne úkony, prípustné len so súhlasom rajonen săd (okresný súd), v ktorého obvode majú tieto osoby bydlisko, pokiaľ toto disponovanie nie je v rozpore so záujmami týchto osôb [pozri rozsudok Schneider (bod 7)].
(
25
)	Pozri rozsudok Schneider (bod 25).
(
26
)	Nariadenie Rady z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).
(
27
)	Pozri rozsudok Schneider (body 26, 28 a 31).
(
28
)	Nariadenie Rady z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243). Pozri rozsudok zo 6. októbra 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, body 29 a 31), v prípade žiadosti o schválenie dohody o vysporiadaní dedičstva uzavretej v mene maloletých detí opatrovníckym súdom. S odkazom na toto rozhodnutie bolo prijaté rovnaké riešenie v rozsudku z 19. apríla 2018, Saponaro a Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, body 17 až 19), ktorý sa týkal návrhu na schválenie odmietnutia dedičstva, ktorý podali rodičia v mene svojho maloletého dieťaťa.
(
29
)	Pozri analogicky napríklad rozsudky zo 6. októbra 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, bod 37), ako aj z 19. apríla 2018, Saponaro a Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, bod 20).
(
30
)	Pozri bod 53 nižšie.
(
31
)	Podľa tohto ustanovenia „ak výsledok konania vo veci, ktorá nepatrí do pôsobnosti tohto nariadenia, pred súdom členského štátu závisí od rozhodnutia o predbežnej otázke týkajúcej sa rodičovských práv a povinností, môže o nej na účely daného konania rozhodnúť súd v uvedenom členskom štáte, aj keď uvedený členský štát nemá právomoc podľa tohto nariadenia“.
(
32
)	Pozri bod 25 vyššie.
(
33
)	Pozri bod 30 vyššie.
(
34
)	Pozri aj odôvodnenie 32 nariadenia Brusel IIb, čo sa týka konkrétnych vysvetlení uvedených ako príklad. Spresňujem, že článok 16 ods. 3 tohto nariadenia stanovuje, že „ak sa na platnosť právneho úkonu, ktorý sa urobil alebo sa má urobiť v mene dieťaťa v dedičskom konaní pred súdom členského štátu, vyžaduje povolenie alebo schválenie súdu, tento súd v tomto členskom štáte môže rozhodnúť o povolení alebo schválení takého právneho úkonu, aj keď nemá právomoc podľa tohto nariadenia“. Vzhľadom na to, že toto ustanovenie sa vzťahuje na špecifickú situáciu (pozri odôvodnenie 33 uvedeného nariadenia), je potrebné vykladať ho reštriktívne.
(
35
)	Pozri komentár tohto ustanovenia od JAULT‑SESEKE F., in CORNELOUP, S., GALLANT, E., ÉGEA, V., JAULT‑SESEKE, F.: Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter). Bruxelles: Bruylant, 2023, s. 219 až 231, najmä s. 221 a nasl., ako aj osobitne body 10 a 13. Pozri tiež GARBER, T.: Article 10 – Choice of court. IN: MAGNUS, U., MANKOWSKI, P.: European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation. Köln: Otto Schmidt, 2023, s. 169 až 184, osobitne body 9, 10, 16, 17, 18 a 22 (s. 173 až 176). Podľa môjho názoru by sa tento článok 10 mohol vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje v prípade voľby dotknutou osobou alebo dotknutými osobami v nesporovom konaní, osobitne v postavení zákonného zástupcu dieťaťa. Čo sa týka konštatovaní odvodených z konania vo veci samej, pozri v tejto súvislosti bod 62 nižšie, ako aj riešenia, ktoré Súdny dvor použil v rozsudkoch zo 6. októbra 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, body 35 až 37), a z 19. apríla 2018, Saponaro a Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, bod 40), na základe článku 12 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003, ktoré by sa mohli uplatniť z dôvodu rovnocennosti tohto článku s článkom 10 nariadenia Brusel IIb a v prípade, keď je zákonným zástupcom detí iba jeden z rodičov.
(
36
)	Ako spresnil vnútroštátny súd, toto rozhodnutie je dostupné na webovom sídle tohto súdu.
(
37
)	Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd) vo svojom rozhodnutí spresnil, že v súlade s článkom 65 ods. 1 Zákonníka medzinárodného práva súkromného nadobudnutie, ako aj zánik vecných práv a držby sa riadia právnym poriadkom štátu, v ktorom sa nehnuteľnosť nachádza. Vnútroštátny súd neuvádza toto ustanovenie.
(
38
)	Pozri okrem toho ustanovenia o právomoci v článku 25 ods. 6 rusko‑bulharskej zmluvy, ktoré tiež stanovujú právomoc orgánov zmluvnej strany, ktorej je dieťa štátnym príslušníkom.
(
39
)	Pozri tiež stanovisko Komisie v jej praktickej príručke k uplatňovaniu nariadenia Brusel IIb, uverejnenej v roku 2023, bod 9.2 (s. 208): „Nariadenie [Brusel IIb] nemá vplyv na žiadny dvojstranný dohovor uzavretý medzi členským štátom a treťou krajinou, ktorým sa spravujú veci patriace do vecnej pôsobnosti uplatňovania nariadenia. To isté platí aj pre mnohostranné dohovory, pokiaľ sa v osobitných pravidlách [tohto] nariadenia stanovených v článkoch 95 až 99 nestanovuje inak. Toto pravidlo vyplýva z medzinárodných povinností, ktoré v minulosti prevzali predmetné členské štáty (pozri odôvodnenie 91 a článok 351 ZFEÚ).“
(
40
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. septembra 2024, Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, bod 42).
(
41
)	Vzhľadom na to, že tento článok nahradil článok 307 ES, ktorý nahradil ustanovenia článku 234 EHS, ich výklad poskytnutý Súdnym dvorom sa podľa ustálenej judikatúry vzťahuje na rovnocenné v súčasnosti platné ustanovenia.
(
42
)	V iných nariadeniach v oblasti spolupráce v občianskych veciach postupoval normotvorca Únie inak. Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci OP (Výber práva tretieho štátu na účely dedičstva) (C‑21/22, EU:C:2023:247, bod 30).
(
43
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci OP (Výber práva tretieho štátu na účely dedičstva) (C‑21/22, EU:C:2023:247, poznámka pod čiarou 20).
(
44
)	Na pripomenutie, že článok 351 prvý odsek ZFEÚ je pravidlom, ktoré, pokiaľ sú splnené podmienky jeho uplatnenia, umožňuje odchýliť sa od uplatňovania práva Únie, vrátane primárneho práva, pozri rozsudok zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, body 59 a 78, ako aj citovaná judikatúra).
(
45
)	Maďarská vláda spresnila, že „Maďarsko, podobne ako Bulharsko, uzavrelo s bývalými socialistickými krajinami veľa dvojstranných zmlúv o vzájomnej právnej pomoci, ktoré sú dodnes platné. Ide o zmluvy všeobecnej povahy, ktoré upravujú právomoc, rozhodné právo, uznávanie a výkon rozhodnutí, ako aj doručovanie aktov a vykonávanie dôkazov vo všetkých oblastiach občianskeho práva a ktoré sa dokonca často vzťahujú aj na oblasť spolupráce v trestných veciach“. Na rozdiel od týchto zmlúv nariadenie Brusel IIb neobsahuje nijaké ustanovenie o práve uplatniteľnom vo veciach rodičovských práv a povinností (pozri odôvodnenie 92 tohto nariadenia s odkazom na ustanovenia kapitoly III Haagskeho dohovoru z roku 1996).
(
46
)	V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora je teda potrebné pridŕžať sa informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd. Pozri tiež bod 50 vyššie, pokiaľ ide o informácie čerpané z rusko‑bulharskej zmluvy, ku ktorým možno dodať, že podľa článku 1 ods. 1 tejto zmluvy sa na štátnych príslušníkov jednej zmluvnej strany vzťahuje na území druhej zmluvnej stany vzťahuje v oblasti ich osobných a majetkových práv rovnaká právna ochrana ako na štátnych príslušníkov tejto zmluvnej strany. Pozri okrem toho bod 66 a poznámku pod čiarou 53 nižšie, pokiaľ ide o spresnenia o Haagskom dohovore z roku 1996.
(
47
)	Pozri bod 53 vyššie.
(
48
)	Tento článok stanovuje, že „pokiaľ nedošlo k voľbe rozhodného práva pre zmluvu v súlade s článkom 3 a bez toho, aby boli dotknuté články 5 až 8, právo, ktorým sa spravuje zmluva, sa určuje takto:… zmluva, ktorej predmetom je vecné právo k nehnuteľnosti alebo nájom nehnuteľnosti, sa spravuje právnym poriadkom krajiny, kde sa nehnuteľnosť nachádza“. Odkaz na tento článok by bolo možné chápať ako prvok na podporu odôvodnenia založeného na rozhodnom práve z hľadiska práva Únie. Vnútroštátny sú však spresnil, že tento odkaz je nesprávny (pozri bod 21 vyššie).
(
49
)	V súvislosti s touto druhou podmienkou uplatnenia článku 351 ZFEÚ pozri rozsudok zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, body 63 a 64).
(
50
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2010, Komisia/Nemecko (C‑546/07, EU:C:2010:25, bod 43), ako aj uznesenie z 5. septembra 2019, Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, bod 41 a citovaná judikatúra).
(
51
)	Treba pripomenúť, že v rámci prejudiciálneho konania neprináleží Súdnemu dvoru, ale vnútroštátnemu súdu, aby vymedzil záväzky, ktoré skorším medzinárodným dohovorom preberá dotknutý členský štát, a spresnil ich rozsah, aby bolo možné určiť, do akej miery tieto záväzky bránia uplatneniu predmetného práva Únie. Pozri rozsudok z 2. augusta 1993, Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, bod 21).
(
52
)	V súvislosti s rozsahom pôsobnosti rusko‑bulharskej zmluvy pozri poznámku pod čiarou 46 vyššie.
(
53
)	V Bulharsku tento dohovor nadobudol platnosť 1. februára 2007 a v Rusku 1. júna 2013 [pokiaľ ide o toto spresnenie týkajúce sa tohto štátu, pozri rozsudok zo 14. júla 2022, CC (Presun obvyklého pobytu dieťaťa do tretieho štátu) (C‑572/21, EU:C:2022:562, bod 3)]. Podľa článku 55 ods. 1 uvedeného dohovoru „zmluvný štát si môže podľa článku 60 vyhradiť: a) že iba jeho orgány majú právomoc prijímať opatrenia na ochranu majetku dieťaťa, ktorý sa nachádza na území tohto štátu; b) právo neuznať rodičovské právo alebo povinnosť, alebo opatrenie v rozsahu, v akom je nezlučiteľné s opatrením prijatým vo vzťahu k takémuto majetku jeho orgánmi“. Podotýkam, že napríklad Poľská republika vzniesla tie isté výhrady. To však neplatí pre uplatňovanie toho istého dohovoru, ktorý nadobudol platnosť 1. mája 2006 v Maďarsku.
(
54
)	Porovnaj s bodom 55 vyššie.
(
55
)	Pozri rozsudok z 28. októbra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Extradícia a zásada ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, bod 122 a citovaná judikatúra).
(
56
)	C‑533/08, ďalej len „rozsudok TNT, EU:C:2010:243.
(
57
)	C‑21/22, ďalej len „rozsudok OP, EU:C:2023:766.
(
58
)	Tento mnohostranný dohovor bol podpísaný 19. mája 1956 v Ženeve. Bol zmenený protokolom podpísaným 5. júla 1978 v Ženeve (ďalej len „CMR“).
(
59
)	Pozri rozsudok TNT (bod 41).
(
60
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci OP (Výber práva tretieho štátu na účely dedičstva) (C‑21/22, EU:C:2023:247, body 40, 41, 43 a 49).
(
61
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 107).
(
62
)	Rozsudok OP (bod 37). Pozri v tom istom zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci OP (Výber práva tretieho štátu na účely dedičstva) (C‑21/22, EU:C:2023:247, body 63 a 79).
(
63
)	V rozsudku TNT ide o nariadenie č. 44/2001. Keďže nariadenie č. 1215/2012 zrušilo a nahradilo toto nariadenie, ktoré zasa nahradilo dohovor o právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach podpísaný 27. septembra 1968 v Bruseli (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmenený po sebe nasledujúcimi dohovormi o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru (Ú. v. ES C 27, 1998, s. 1), výklad poskytnutý Súdnym dvorom vo vzťahu k ustanoveniam jedného z týchto právnych nástrojov platí rovnako aj vo vzťahu k ustanoveniam ostatných právnych nástrojov, pokiaľ tieto ustanovenia možno kvalifikovať ako rovnocenné. Pozri najmä rozsudok z 21. marca 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, bod 40). V rozsudku OP ide o nariadenie č. 650/2012.
(
64
)	V článku 71 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 a nariadenia č. 1215/2012 sú spomenuté dohovory, „ktoré upravujú právomoc alebo uznávanie a výkon rozsudkov v špecifických veciach“. V článku 75 nariadenia č. 650/2012 sa odkazuje na medzinárodné dohovory, „ktoré sa týkajú otázok upravených v tomto nariadení“. V súvislosti s konštatovaním podobnosti týchto ustanovení, ktoré sú obsiahnuté aj v iných právnych nástrojoch Únie v oblasti justičnej spolupráce, pozri rozsudok OP (bod 28).
(
65
)	Pozri článok 73 ods. 3 nariadenia č. 1215/2012, ktorý v nariadení č. 44/2001 nemá ekvivalent a týka sa dvojstranných dohovorov a dohôd medzi tretím štátom a členským štátom, ktoré sa uzavreli pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia.
(
66
)	Pozri rozsudok TNT [bod 46, z ktorého Súdny dvor analogicky vychádzal v rozsudku OP (bod 26), ako aj naposledy v rozsudku z 21. marca 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, bod 41)].
(
67
)	Pozri rozsudok TNT (bod 47, podľa ktorého „bez ohľadu na vysvetlenie poskytnuté v odôvodnení č. 25 nariadenia č. 44/2001, podľa ktorého nie sú dotknuté osobitné dohovory, aby sa členským štátom umožnilo dodržať ich medzinárodné záväzky voči tretím štátom, chcel tiež zákonodarca článkom 71 tohto nariadenia stanoviť, že uvedené dohovory sa budú uplatňovať aj v rámci Únie“).
(
68
)	Úpravy stanovené v sekundárnom práve možno uplatniť len v rámci vzťahov medzi členskými štátmi. Pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, bod 61).
(
69
)	Pozri na pripomenutie návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Emiliou vo veci Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu) (C‑516/22, EU:C:2023:857, bod 114).
(
70
)	Pozri bod 49 tohto rozsudku, čo sa týka prípadu kolízie medzi nariadením č. 44/2001 a CMR.
(
71
)	Súdny dvor pripomenul „zásady… voľného pohybu rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach, predvídateľnosti súdnej právomoci, a teda právnej istoty pre osoby podliehajúce súdnej právomoci, riadneho výkonu spravodlivosti, minimalizácie rizika súbežných konaní, ako aj vzájomnej dôvery vo výkon súdnictva v rámci Únie“.
(
72
)	Pozri rozsudok TNT, bod 52 a citovanú judikatúru. Pozri tiež na pripomenutie tejto zásady rozsudok zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, bod 61).
(
73
)	C‑452/12, EU:C:2013:858, body 24 a 40, ako aj 36 a 41.
(
74
)	C‑90/22, EU:C:2024:252, body 37 a 45.
(
75
)	C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 38.
(
76
)	Pozri rozsudok zo 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 41).
(
77
)	Pozri rozsudok zo 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 42).
(
78
)	Porovnaj s otázkami, ktoré sa riešili v ostatných rozsudkoch spomenutých v bodoch 81 a 82 vyššie.
(
79
)	Pozri rozsudok OP (body 11 a 25).
(
80
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pokiaľ viem, toto slovné spojenie je v judikatúre Súdneho dvora nové. Pre porovnanie pozri rozsudky citované v bodoch 80 až 82 vyššie.
(
81
)	Rozsudok OP (bod 29).
(
82
)	Pozri rozsudok OP (body 30 až 36).
(
83
)	Pozri rozsudok OP (bod 37). Súdny dvor sa nemusel vyjadriť k podmienkam uplatnenia článku 351 druhého odseku ZFEÚ z toho dôvodu, že konštatoval, že ani možnosť zvoliť si rozhodné právo na účely usporiadania dedičstva, ani nesúlad súdnej právomoci a rozhodného práva nekolidujú so zásadou, na ktorej je založené nariadenie č. 650/2012 (pozri body 33 a 34 tohto rozsudku).
(
84
)	Pozri rozsudok OP (body 26 a 27 týkajúce sa zásady uvedenej v článku 75 ods. 1 nariadenia č. 650/2012, ktorým sa vo vzťahu k tretím štátom znovu potvrdzuje zásada sformulovaná v článku 351 prvom odseku ZFEÚ). Pozri tiež bod 79 vyššie.
(
85
)	Pozri rozsudok OP (body 28 a 29).
(
86
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci OP (Výber práva tretieho štátu na účely dedičstva) (C‑21/22, EU:C:2023:247, body 48 a 49).
(
87
)	V rozsudku OP Súdny dvor odpovedal na túto otázku záporne. Vo vzťahoch medzi členskými štátmi nie je toto ustanovenie uplatniteľné. V súvislosti s podmienkami uplatnenia článku 31 ods. 2 a 3 CMR stanovenými v rozsudku TNT pozri najmä bod 56 tohto rozsudku.
(
88
)	Pozri rozsudok zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, bod 60).
(
89
)	Generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona poukázal na tento kľúčový bod úvah v návrhoch, ktoré predniesol vo veci OP (Výber práva tretieho štátu na účely dedičstva) (C‑21/22, EU:C:2023:247, bod 48 a poznámka pod čiarou 37 na ilustráciu problematiky). Rovnako sa domnievam, že za predpokladu, že ruské súdy použijú ten istý výklad ako Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd), v prejednávanej veci by otázka mohla znieť konkrétne takto: Ako zdôvodniť, že len z dôvodu svojho bydliska v členskom štáte sa ruskí štátni príslušníci, ktorí vlastnia nehnuteľnosti v Bulharsku, nemôžu dovolávať právnej istoty založenej na uplatnení rusko‑bulharskej zmluvy, podľa ktorej je príslušným súdom súd v mieste, kde sa nachádza nehnuteľnosť, a rozhodným právom právny poriadok tohto konajúceho súdu? Ako zdôvodniť, že v rámci tých istých pravidiel, avšak v prípade bulharských štátnych príslušníkov vlastniacich nehnuteľnosti v Rusku s bydliskom v členskom štáte by sa rozhodnutie prijaté v Rusku na základe ruského práva nemalo v Bulharsku uznať?
(
90
)	V súvislosti s otázkou právomoci v rámci Únie pozri tiež rozsudok zo 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 41).
(
91
)	Pozri odôvodnenia 19 a 20 a článok 7 nariadenia Brusel IIb. Pozri tiež komentár tohto článku od JAULT‑SESEKE F., in CORNELOUP, S., GALLANT, E., ÉGÉA, V., JAULT‑SESEKE, F.: c. d., s. 193 až 201, osobitne s. 194 a 195.
(
92
)	Pozri článok 10 nariadenia Brusel IIb a bod 49 vyššie.
(
93
)	Pozri článok 12 nariadenia Brusel IIb. Upravuje podmienky postúpenia právomoci súdom jedného členského štátu súdu iného členského štátu, ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu. V odseku 4 tohto článku sa spresňuje pojem „osobitná väzba“. V písmene e) tohto odseku sa uvádza prípad „[miesta], kde sa nachádza majetok dieťaťa, a vec sa týka opatrení na ochranu dieťaťa vo vzťahu k správe, udržiavaniu alebo nakladaniu s týmto majetkom“. Pozri tiež článok 13 tohto nariadenia. V tomto článku sa uvádza, že ak sa súd členského štátu, s ktorým má dieťa osobitnú väzbu v zmysle článku 12 ods. 4 uvedeného nariadenia, domnieva, že je vo vhodnejšej situácii na to, aby posúdil najlepší záujem dieťaťa v konkrétnom prípade, môže požiadať súd členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa, aby sa mu postúpil právomoc.
(
94
)	Pozri článok 12 ods. 4 písm. e) nariadenia Brusel IIb pripomenutý v poznámke pod čiarou 93 vyššie. Použitím tohto ustanovenia v spojení s článkom 13 tohto nariadenia môže súd členského štátu, v ktorom sa nachádza majetok maloletého, požiadať o postúpenie právomoci bez toho, aby sa vyžadovalo začatie konania na súde tohto členského štátu. Pozri v tejto súvislosti JAULT‑SESEKE, F.: Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente. In: CORNELOUP, S., GALLANT, E., ÉGÉA, V., JAULT‑SESEKE, F.: c. d., s. 249 až 251, najmä body 3 a 4 (s. 250); GARBER, T.: Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction. In: MAGNUS, U., MANKOWSKI, P.: c. d., s. 211 až 213, najmä bod 6 (s. 213), ako aj praktickú príručku Komisie na vykonávanie nariadenia Brusel IIb, 2023, bod 3.3.1 (s. 74).
(
95
)	V tejto súvislosti navrhovateľky vo veci samej vo svojich písomných pripomienkach uvádzajú, že súd štátu, v ktorom sa nehnuteľnosť nachádza, je vo vhodnejšej situácii na to, aby rozhodol so zreteľom na majetkové záujmy detí z dôvodu blízkosti, keďže je potrebné overiť najmä vlastnícke práva alebo ich spoluvlastnícky podiel na predmetnej nehnuteľnosti, vlastnosti tejto nehnuteľnosti podľa listu vlastníctva, ako aj plány, trhovú hodnotu tejto nehnuteľnosti a prípadne nariadiť vypracovanie znaleckého posudku. Súhlas na predaj bude udelený pod podmienkou, že predajná cena nebude nižšia ako trhová cena. Podľa vnútroštátneho súdu je návrh podložený minimálne daňovým odhadom hodnoty majetku.
(
96
)	Pozri rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari (C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 68).
(
97
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari (C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 69).