62005CC0392_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. V tejto veci bola Súdnemu dvoru položená otázka, ako treba chápať pojem bydlisko jednotlivca. Táto otázka vzniká v konaní medzi pánom Alevizosom a gréckou daňovou správou o priznaní prípadného oslobodenia od daní pri dovoze jeho osobného motorového vozidla do Grécka. Pán Alevizos, zamestnanec gréckych ozbrojených síl, kúpil uvedené vozidlo počas dvojročnej služby v Hlavnom veliteľstve NATO pre južnú Európu v Neapoli (Taliansko) a pri návrate do Grécka si ho v roku 1997 priviezol so sebou.
2. Pojem bydlisko má v tomto kontexte význam, pretože smernica 83/183(2) stanovuje určité oslobodenia od spotrebných daní a iných nepriamych daní pri dovoze osobného majetku jednotlivca z iného členského štátu, pokiaľ pri dovoze dochádza aj k zmene bydliska jednotlivca z iného členského štátu do členského štátu dovozu. Za týchto podmienok vzniká medzi účastníkmi konania spor o tom, či si pán Alevizos počas dvojročnej služby v NATO ponechal svoje bydlisko v Grécku, alebo či ho zmenil do Talianska a následne ho zmenil späť do Grécka. Iba v druhom prípade by mohlo prichádzať do úvahy oslobodenie od dane podľa smernice 83/183.
II – Právny rámec
A – Právna úprava Spoločenstva
1. Smernica 83/183
3. Pôsobnosti smernice 83/183 je definovaná v článku 1 takto:
„1. Každý členský štát za podmienok a v prípadoch stanovených nižšie oslobodí osobný majetok dovezený natrvalo jednotlivcami z iného členského štátu od daní z obratu, spotrebných daní a iných nepriamych daní, ktoré sa na tento dovoz zvyčajne vzťahujú.
2. Táto smernica sa nevzťahuje na osobitné alebo periodické poplatky a dane uložené na používanie tohto majetku v určitej krajine, ako sú napríklad poplatky za registráciu motorových vozidiel, cestné dane a poplatky za televíziu.“
4. V článku 2 ods. 2 a 3 a v článku 5 ods. 2 smernice 83/183 sa uvádza, že do osobného majetku, na ktorý sa vzťahuje oslobodenie od daní podľa článku 1, patria aj cestné motorové vozidlá. Oslobodenie od daní pri dovoze cestných motorových vozidiel bude priznané vtedy, ak jednotlivec „mení svoje bydlisko do členského štátu dovozu“ [článok 5 ods. 2 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. a) smernice 83/183].(3)
5. Článok 6 smernice 83/183 pod názvom „Všeobecné pravidlá na určovanie bydliska“ znie takto:
„1. Na účely tejto smernice sa ‚bydliskom‘ rozumie miesto, kde určitá osoba zvyčajne žije, t. j. aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku, pre svoje osobné a pracovné väzby, poprípade u osoby, ktorá nemá žiadne pracovné väzby, pre osobné väzby, z ktorých vyplýva úzke spojenie medzi týkajúcou sa osobou a miestom, kde žije.
Za bydlisko osoby, ktorú pracovné väzby pútajú k inému miestu ako väzby osobné, a ktorá preto striedavo žije na rôznych miestach nachádzajúcich sa v dvoch alebo viacerých členských štátoch, sa však považuje miesto, ku ktorému má osobné väzby, ak sa tam taká osoba pravidelne vracia. Táto posledná podmienka nemusí byť splnená, ak týkajúca sa osoba žije v určitom členskom štáte preto, aby vykonala úlohu, ktorá má určitú dobu trvania. Dochádzanie na vysokú školu alebo do školy, nemá za následok zmenu bydliska.
2. Jednotlivci dokážu miesto bydliska akýmikoľvek vhodnými prostriedkami, napríklad preukazom totožnosti alebo iným platným dokladom.
3. Ak majú príslušné orgány členského štátu dovozu pochybnosti o platnosti prehlásení o bydlisku vykonanému podľa odseku 2 alebo na účely určitých osobitných kontrol, môžu žiadať ďalšie údaje alebo dôkazy.“
2. Smernice 91/680 a 92/12
6. Okrem toho je subsidiárne na účely tohto konania potrebné uviesť odkaz na niektoré ustanovenia smernice 91/680(4) a smernice 92/12(5) .
7. Článok 1 ods. 1 smernice 92/12 stanovuje:
„Táto smernica stanovuje systém pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a iným nepriamym daniam, ktoré sa vyberajú priamo alebo nepriamo na spotrebu takýchto výrobkov s výnimkou dane z pridanej hodnoty a daní, stanovených spoločenstvom.“
8. Podľa článku 3 smernice 92/12:
„1. Táto smernica má platiť na úrovni spoločenstva na nasledovné výrobky, ako je definované v príslušných smerniciach:
– minerálne oleje,
– alkohol a alkoholické nápoje,
– tabakové výrobky.
2. Výrobky uvedené v odseku 1 môžu podliehať iným nepriamym daniam na špecifické účely za predpokladu, že tieto dane sú v súlade s daňovými pravidlami aplikovateľnými na spotrebnú daň a účely DPH, pokiaľ sa týka stanovenia daňového základu, výpočtu dane, určovania a monitorovania daní.
3. Členské štáty si vyhradzujú právo zaviesť alebo zachovať dane, ktoré sú vyberané za výrobky iné, než sú tie, ktoré sú uvedené v odseku 1 za predpokladu, že tieto dane nespôsobia zvýšenie formalít pri prechode hranicami v obchode medzi členskými štátmi.
Z hľadiska toho istého opatrenia, členské štáty si tiež vyhradzujú právo vyberať dane za poskytovanie služieb, ktoré nemôžu byť charakterizované ako obrat daní, vrátane tých, ktoré sa vzťahujú na spotrebnú daň.“
9. Článok 23, ktorý tvorí súčasť hlavy V „Výnimky“ smernice 92/12, v odseku 3 stanovuje:
„Ustanovenia týkajúce sa spotrebnej dane, uvedené v nasledovných smerniciach, prestávajú platiť k 31. decembru 1992:
…
– smernica 83/183/EHS…,
…“
10. Článok 2 ods. 2 smernice 91/680 stanovuje:
„Ustanovenia o dani z pridanej hodnoty stanovené v nasledujúcich smerniciach strácajú účinnosť k 31. decembru 1992:
…
– smernica 83/183…, naposledy zmenená a doplnená smernicou 89/604…“
B – Vnútroštátna právna úprava
1. Zákon č. 2127/1993
11. Smernica 92/12 bola v Grécku prebratá zákonom č. 2127/1993(6) . Článok 75 uvedeného zákona znie takto:
„Motorové vozidlá a motocykle, ktoré spĺňajú podmienky uvedené v článkoch 9 a 10 Zmluvy o EHS a sú odoslané alebo dovezené na územie Grécka z iných členských štátov Spoločenstva, podliehajú spotrebnej dani stanovenej pre rovnaké dovážané alebo na vnútroštátnom území vyrábané motorové vozidlá.“
12. Článok 83 zákona č. 2127/1993 ďalej stanovuje:
„Úplné alebo čiastočné oslobodenie od spotrebnej dane upravené v príslušných platných ustanoveniach vzťahujúce sa na vozidlá, ktoré sú trvalo dovážané z tretích štátov, sa uplatňuje za rovnakých podmienok tiež na vozidlá uvedené v článku 75.“
2. Nariadenie D.245/11
13. Smernica 83/183 bola prebratá do gréckeho práva nariadením Ipourgos Ikonomikon (ministra financií) D.245/11 z 1. marca 1988(7) v znení vyplývajúcom z článku 15 ods. 1 zákona č. 2187/1994(8) . Článok 2 ods. 1 písm. c) nariadenia D.245/11 obsahuje definíciu bydliska, ktorá zodpovedá zneniu definície v článku 6 smernice 83/183. Článok 3 ods. 1 nariadenia stanovuje:
„S výhradou článkov 4 až 12 je od cla a iných daní oslobodený osobný majetok dovážaný fyzickými osobami, ktoré skutočne menia svoje bydlisko z iného štátu do Grécka.“
14. Súčasťou nariadenia D.245/11 bola pôvodne aj kapitola 8, ktorá okrem iného obsahovala tento článok 25:
„1. Oslobodenie podľa článku 3… sa vzťahuje na osobný majetok dovážaný gréckymi štátnymi príslušníkmi s bydliskom v Grécku, ktorí opustili Grécko kvôli práci v zahraničí, kde sa zdržiavali viac ako dva (2) roky nepretržite, aby tam vykonávali platené alebo neplatené zamestnanie, a ktorí sa po jeho ukončení vracajú do Grécka s cieľom trvalého usadenia.
2. Medzi osoby, na ktoré sa vzťahuje predchádzajúci odsek, patria… dôstojníci, poddôstojníci a vojaci ozbrojených síl…, ktorí sa zdržiavali v zahraničí viac ako dva (2) roky nepretržite zo služobných dôvodov a ktorí sa po skončení svojej služby vracajú do Grécka v rámci preloženia alebo natrvalo.“
15. Článok 25 nariadenia D.245/11 bol však zrušený prvou vetou článku 6 ods. 13 zákona č. 2459/1997(9) s účinnosťou od 1. januára 1997,(10) „avšak výlučne len pokiaľ ide o dopravné prostriedky“. Druhá veta tohto ustanovenia obsahovala aj prechodné ustanovenie, ktoré znelo takto:
„V prípade osobných motorových vozidiel, ktoré uvedené osoby vlastnili k 31. decembru 1996, v rámci colného odbavenia do šesť (6) mesiacov od uverejnenia tohto zákona v Zbierke zákonov Helénskej republiky sa spotrebná daň vypočítava na základe koeficientov stanovených v článku 37 zákona č. 1882/1990 v znení zmien a doplnení.“
16. Posledná uvedená lehota bola neskôr predĺžená do 31. decembra 1997.(11)
III – Skutkový stav a konanie vo veci samej
17. Pán Alevizos bol dôstojníkom gréckych vzdušných síl a v súčasnosti je na dôchodku. V období od 12. júla 1995 do 8. augusta 1997 vykonával službu v Neapoli v Taliansku v Hlavnom veliteľstve NATO pre južnú Európu, ktoré sa tam nachádzalo. V tomto období s ním v Taliansku žila aj jeho manželka a jeho dve deti. Do Talianska sa presťahovali so súhlasom a na náklady jeho zamestnávateľa. Dňa 25. júla 1997 vydal Generálny konzulát Grécka pánovi Alevizosovi a jeho rodine potvrdenie o návrate do Grécka a zároveň konštatoval, že na pána Alevizosa sa vzťahuje kapitola 8 nariadenia D.245/11.
18. V decembri 1996, ešte počas služby v Hlavnom veliteľstve NATO pre južnú Európu, kúpil pán Alevizos v Nemecku osobné motorové vozidlo značky Mercedes E 200, rok výroby 1996,(12) ktoré následne najprv zaregistroval v Taliansku. Pri návrate pána Alevizosa do Grécka bolo vozidlo dovezené do Grécka a jeho dovoz bol 12. augusta 1997 oznámený gréckym colným orgánom.
19. Rozhodnutím z 28. augusta 1997 bola pánovi Alevizosovi uložená daň z tohto vozidla v Grécku vo výške 4 136 413 GRD z titulu spotrebnej dane stanovenej v článku 75 zákona č. 2127/1993,(13) ako aj povinnosť zaplatiť sumu 1 470 725 GRD vrátane ďalších 50 GRD z titulu osobitnej registračnej dane z motorových vozidiel. Pán Alevizos zaplatil celkovo sumu 5 607 188 GRD colnej správe v Eleusine.(14) Podľa samotného pána Alevizosa predstavovala katalógová cena jeho vozidla 16. decembra 1996 sumu 9 286 361 GRD (27 252,71 eur). Colná správa určila hodnotu vozidla 12. augusta 1997 na účel zdanenia vo výške 9 192 029 GRD (26 975,87 eur).
20. Pán Alevizos podal žalobu proti tomuto rozhodnutiu o vyrubení daní z 28. augusta 1997. Vzhľadom na to, že v zásade nebol úspešný vo svojich hlavných vyjadreniach ani na prvom stupni na Diokitiko Protodikio Athinon(15), ani v odvolacom konaní na Diokitiko Efetio Athinon(16), jeho vecou sa v súčasnosti zaoberá vnútroštátny súd Simvoulio tis Epikratias(17), ktorý rozhoduje o opravných prostriedkoch.
IV – Návrh na začatie prejudiciálneho konania a konanie pred Súdnym dvorom
21. Rozhodnutím z 30. júna 2005 Simvoulio tis Epikratias konanie prerušil a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Vzťahujú sa na štátnych zamestnancov a dôstojníkov, poddôstojníkov a vojakov ozbrojených síl, bezpečnostných zložiek a prístavných posádok ustanovenia článku 6 smernice Rady 83/183/EHS, tak ako v prípade ostatných pracovníkov, a môžu získať ‚bydlisko‘ v inom štáte, kde sa zdržujú aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku z dôvodu plnenia služobných úloh s určitou dobou trvania, alebo im zostáva, a to aj počas trvania plnenia služobných úloh v tomto inom štáte, ich bydlisko v Grécku nezávisle na skutočnosti, že presunuli svoje osobné a pracovné väzby do tohto iného štátu?“
22. V konaní pred Súdnym dvorom pán Alevizos, grécka vláda a Komisia Európskych spoločenstiev predložili písomné a ústne pripomienky.
V – Posúdenie
23. Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či zamestnanci ozbrojených síl členského štátu, ktorí sú na určitú dobu pridelení na pracovné miesto do iného členského štátu, kde žijú aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku z dôvodu plnenia služobných úloh, majú svoje bydlisko podľa článku 6 smernice 83/183 v tomto inom členskom štáte.
24. Táto otázka má význam pre spor vo veci samej najmä preto, že grécky zákonodarca zrušil osobitné ustanovenie, ktoré predtým existovalo vo vnútroštátnom práve(18) a podľa ktorého boli okrem iných aj zamestnanci gréckych ozbrojených síl pri návrate zo služby v zahraničí oslobodení od cla a iných daní, a to aj vtedy, keď sa v zahraničí zdržiavali viac ako dva roky zo služobných dôvodov a bez ohľadu na to, či zmenili svoje bydlisko.
25. Dôstojník gréckych vzdušných síl (ako pán Alevizos) má v súčasnosti nárok na oslobodenie od spotrebnej dane v zmysle smernice 83/183 iba vtedy, ak mal počas svojej dvojročnej služby v Hlavnom veliteľstve NATO pre južnú Európu bydlisko v Taliansku a neskôr ho zmenil späť do Grécka.
26. V snahe podať vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu práva Spoločenstva, ktoré mu môžu pomôcť pri rozhodovaní vo veci samej, je v prvom rade potrebné skúmať, či taká vec, akou je aj vec pána Alevizosa, môže vôbec spadať do pôsobnosti smernice 83/183 (pozri časť A nižšie). Až potom môže mať rozhodujúci význam pojem bydliska používaný v tejto smernici, o výklad ktorého vnútroštátny súd požiadal Súdny dvor (pozri časť B nižšie). V závere sa uvádza niekoľko poznámok k základným slobodám (pozri časť C nižšie).
A – Pôsobnosť smernice 83/183
1. Časová pôsobnosť
27. Prvým sporným bodom medzi účastníkmi konania na Súdnom dvore je ratione temporis
smernice 83/183. Zatiaľ čo pán Alevizos a Komisia vychádzajú z predpokladu, že časová pôsobnosť smernice 83/183 sa vzťahuje aj na túto vec, grécka vláda zastáva názor, že v rozhodnej dobe príslušné ustanovenia tejto smernice už neplatili.
28. Spor sa konkrétne týka pozmeňujúceho ustanovenia prijatého v roku 1992 v súvislosti s vytvorením vnútorného trhu, a to článku 23 ods. 3 smernice 92/12, podľa ktorého „ustanovenia týkajúce sa spotrebnej dane“ uvedené v smernici 83/183 prestávajú platiť k 31. decembru 1992.
29. Toto ustanovenie určite nie je príkladom dobrej legislatívy. Znenie článku 23 ods. 3 smernice 92/12 jasne nestanovuje, ktoré konkrétne ustanovenia mali prestať platiť v uvedený deň a akých výrobkov sa táto zmena právneho predpisu mala týkať. Rovnako nie je jasné, či smernica 83/183 mohla od tohto dátumu ešte vôbec mať samostatnú pôsobnosť, najmä preto, lebo krátko predtým bol stanovený dátum, ku ktorému mali stratiť účinnosť jej ustanovenia o dani z pridanej hodnoty, a to rovnako k 31. decembru 1992.(19)
30. Niektoré formulácie v preambule smernice 92/12, na ktoré poukazuje najmä grécka vláda, by mohli svedčiť v prospech extenzívneho výkladu pozmeňujúceho ustanovenia v článku 23 ods. 3. V preambule sa teda pomerne všeobecne hovorí o „voľnom pohybe tovaru, vrátane tovaru, ktorý podlieha spotrebným daniam“(20) a okrem toho sa uvádza: „… ako výsledok zrušenia zásady daní pri importe vo vzťahoch medzi členskými štátmi, opatrenia o výnimkách a povoleniach na import sa prestávajú uplatňovať s ohľadom na vzťahy medzi členskými štátmi;… tieto opatrenia by mali byť preto zrušené a príslušné smernice by sa mali podľa toho upraviť“.(21) Napokon, v preambule sa hovorí aj o „zrušení daní pri importe a výnimkách pri exporte v obchode medzi členskými štátmi“.(22)
31. Oddelené posúdenie týchto odôvodnení by naozaj mohlo vyvolať dojem, že účelom smernice 92/12 a najmä jej článku 23 ods. 3 je všeobecné zrušenie všetkých ustanovení o spotrebných daniach v smernici 83/183 pre všetky druhy výrobkov.
32. Uvedený postup však vylučuje najmä kontext, v ktorom sa toto pozmeňujúce ustanovenie nachádza v rámci smernice 92/12. Článok 3 ods. 1 smernice 92/12 výslovne obmedzuje vecnú pôsobnosť celej smernice na minerálne oleje, alkohol a alkoholické nápoje a tabakové výrobky. Aj pozmeňujúce ustanovenie v článku 23 ods. 3 smernice 92/12 sa môže rovnako vzťahovať iba na tieto výrobky. Rozšírenie platnosti smernice nad rámec minerálnych olejov, alkoholu, alkoholických nápojov a tabakových výrobkov by bolo ťažko dosiahnuteľné aj s pomocou uvedenej preambuly, pretože aj keď preambula aktu Spoločenstva môže upresňovať jeho obsah, nemožno sa na ňu odvolávať na účely odchýlenia sa od ustanovení samotného dotknutého aktu.(23)
33. Vzhľadom na súvislosť s článkom 3 ods. 1 by okrem toho rozšírenie pôsobnosti pozmeňujúceho ustanovenia v článku 23 ods. 3 smernice 92/12 na iné výrobky, než sú minerálne oleje, alkohol, alkoholické nápoje a tabakové výrobky, nebolo v súlade so zásadou právnej istoty. Podľa ustálenej judikatúry predstavuje zásada právnej istoty základnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá najmä vyžaduje, aby bola právna úprava zrozumiteľná a určitá, aby mohli osoby podliehajúce súdnej právomoci jednoznačne poznať svoje práva a povinnosti a podľa toho konať.(24) Táto požiadavka právnej istoty je osobitne prísna v prípade, ak môže mať právna úprava finančné následky,(25) ako je to v prípade ustanovení práva Spoločenstva o spotrebných daniach, ktoré sú predmetom sporu.(26)
34. Od platiteľov dane a najmä jednotlivcov
v zmysle smernice 83/183, ktorých sa táto vec týka, určite nemožno očakávať, aby pozmeňujúcemu ustanoveniu, ktoré sa nachádza v článku 23 ods. 3 smernice 92/12, prisudzovali normatívny obsah nad rámec priamej pôsobnosti tejto smernice. Naopak, platitelia dane môžu počítať s tým, že pre iné výrobky, než sú minerálne oleje, alkohol, alkoholické nápoje a tabakové výrobky, zostali ustanovenia smernice 83/183 o dani z pridanej hodnoty v platnosti aj po 31. decembri 1992 a že jednotlivci sa na ne môžu naďalej odvolávať. Pokiaľ by Rada chcela obmedziť uplatňovanie smernice 83/183 aj na iné kategórie výrobkov, než tie, ktoré sú uvedené v článku 3 ods. 1 smernice 92/12, vyžadovalo by to výslovnú úpravu.
35. Okrem toho skutočnosť, že normatívny obsah pozmeňujúceho ustanovenia v článku 23 ods. 3 smernice 92/12 sa obmedzuje na kategórie výrobkov minerálnych olejov, alkoholu, alkoholických nápojov a tabakových výrobkov, tiež zodpovedá systematike a účelu tejto smernice. Ustanovenia práva Spoločenstva zavedené smernicou 92/12 sa preto majú vzťahovať iba na výrobky, ktoré podliehajú spotrebnej dani vo všetkých členských štátoch .(27) To neznamená všetky výrobky, ktoré podliehajú vnútroštátnej spotrebnej dani, ale iba kategórie výrobkov osobitne vymenovaných v článku 3 ods. 1 smernice 92/12.
36. Podobne, právny rámec smernice 92/12 môže zabezpečiť identické zdanenie spotrebnými daňami vo všetkých členských štátoch iba vo vzťahu k minerálnym olejom, alkoholu, alkoholickým nápojom a tabakovým výrobkom.(28) Smernica 92/12 potom zabezpečuje, že všetky výrobky sa zvyčajne zdaňujú v jednom členskom štáte a zároveň je vylúčené akékoľvek dvojité zdanenie.(29) V oblasti minerálnych olejov, alkoholu, alkoholických nápojov a tabakových výrobkov nastáva pokrok smerom k harmonizácii,(30) v dôsledku čoho sa ustanovenia staršej smernice 83/183 s oslobodeniami od daní v nej uvedenými javia ako nesystémové.
37. Iná situácia je však pri všetkých ostatných výrobkoch, na ktoré sa nevzťahuje článok 3 ods. 1 smernice 92/12. V ich prípade smernicou 92/12 nedošlo k žiadnej takejto harmonizácii; naopak, článok 3 ods. 3 výslovne stanovuje, že členské štáty si vyhradzujú právo zaviesť alebo zachovať dane, ktoré sú vyberané za výrobky iné, než sú tie, ktoré sú uvedené v odseku 1 za predpokladu, že tieto dane nepovedú k formalitám pri prechode hranicami v obchode medzi členskými štátmi.(31) V dôsledku toho sa môžu v jednotlivých členských štátoch výrazne líšiť spotrebné dane, ktorým tieto výrobky podliehajú, a okolnosti, za ktorých vzniká daňová povinnosť. Tým skôr nemôže smernica 92/12 zabezpečiť povinnosť zdaňovať tieto výrobky vždy v jednom členskom štáte, nie však vo viacerých členských štátoch. Za týchto okolností nie je oslobodenie od daní podľa smernice 83/183 vo vzťahu k iným výrobkom, než sú minerálne oleje, alkohol, alkoholické nápoje a tabakové výrobky, a priori
bezpredmetné.
38. Zákaz vzniku formalít pri prechode hranicami pri týchto iných výrobkoch, ktorý zaviedla smernica 92/12, nie je v rozpore s pokračovaním platnosti oslobodenia od daní tak, ako stanovuje smernica 83/183 vo vzťahu k trvalému dovozu osobného majetku jednotlivcov. Takéto oslobodenie od daní nie je v žiadnom prípade jednoducho nahradené zákazom vzniku prípadných formalít pri prechode hranicami, ale nanajvýš doplnené. Cieľ smernice 83/183 podporovať voľný pohyb osôb(32) rovnako platí naďalej [článok 3 ods. 1 písm. c) ES] a mohol by byť dosiahnutý v oveľa menšej miere, pokiaľ by v budúcnosti jednotlivci pri zmene svojho bydliska z jedného členského štátu do druhého už nemohli využiť oslobodenie od daní podľa smernice 83/183, ale boli by iba oslobodení od formalít pri prechode hranicami v zmysle smernice 92/12. Ešte viac ako takýmito formalitami bude jednotlivec uplatňujúci jedno zo svojich práv voľného pohybu zaťažený tým, že pri zmene bydliska do iného členského štátu musí pri dovoze do hostiteľského štátu zdaniť, prípadne znova zdaniť, celý svoj majetok, napríklad zariadenie, príslušenstvo alebo motorové vozidlo.
39. Súdny dvor rovnako doposiaľ nevylúčil pokračovanie platnosti ustanovení smernice 83/183 v rámci jej časovej pôsobnosti, týkajúcich sa spotrebných daní vo vzťahu k iným výrobkom, než sú minerálne oleje, alkohol, alkoholické nápoje a tabakové výrobky. Naopak, viackrát sa zaoberal skutkovým stavom
platnosti smernice 83/183, a to aj pre obdobie po 31. decembri 1992.(33)
40. Za týchto podmienok dochádzam k záveru, že vo veci, akou je aj prejednávaná vec, zostali ustanovenia smernice 83/183 týkajúce sa spotrebnej dane v platnosti, a preto sú ratione temporis
uplatniteľné.
2. Osobná pôsobnosť
41. Podľa názoru gréckej vlády nie je daná ani osobná pôsobnosť smernice 83/183, pretože pán Alevizos ako zamestnanec gréckych ozbrojených síl nebol pracovníkom v zmysle článku 39 ES. Skôr bol zamestnaný vo verejnej správe v zmysle odseku 4 uvedeného ustanovenia.
42. Tento postoj ma nepresvedčil. Aj keby sme totiž predpokladali, že pôsobnosť smernice 83/183 úzko súvisí s voľným pohybom pracovníkov, ustanovenie o výnimke článku 39 ods. 4 ES by vo veci, akou je aj prejednávaná vec, nebolo relevantné. Je pravda, že na základe tohto ustanovenia by grécke verejnoprávne orgány mohli odmietnuť štátnym príslušníkom iných členských štátov prístup k určitým zamestnaniam spojeným s výkonom verejnej moci.(34) Postavenie gréckych štátnych príslušníkov ako pracovníkov v zmysle článku 39 ES tým však zostáva v plnom rozsahu nedotknuté, pokiaľ, ako svojho času pán Alevizos, odídu do iného členského štátu s cieľom vykonávať zamestnanie u iného než doterajšieho zamestnávateľa, konkrétne v medzinárodnej organizácii, akou je NATO.(35)
43. Odhliadnuc od toho je však pravda, že smernica 83/183 sa v skutočnosti nevzťahuje len na pracovníkov v zmysle článku 39 ES, ale do jej osobnej pôsob nosti spadajú aj všetci jednotlivci . Tento pojem je mimoriadne široký. Okrem kategórie osôb v pracovnom pomere môže zahŕňať aj všetky samostatne zárobkovo činné osoby (aj keď iba mimo rámca ich pracovnej činnosti) a môže sa dokonca rozšíriť aj na osoby, ktoré nevykonávajú žiadnu platenú činnosť. Tento dojem potvrdzuje aj porovnanie s inými jazykovými verziami smernice, v ktorých sa používajú podobne široké pojmy.(36)
44. Kontext, v ktorom sa používa pojem jednotlivec, ako aj systematika a účel smernice 83/183, tiež svedčia v prospech extenzívneho výkladu osobnej pôsobnosti tejto právnej úpravy. Cieľom smernice 83/183 je, aby si nielen napríklad pracovníci, ale aj všetci obyvatelia členských štátov viac uvedomovali existenciu Európskeho spoločenstva a aby boli v Spoločenstve vytvorené podmienky podobné podmienkam domáceho trhu.(37) Konkrétnym cieľom smernice je odstrániť prekážky brániace voľnému pohybu osôb vnútri Spoločenstva,(38) čím sa vo všeobecnosti chápe nielen voľný pohyb pracovníkov, ale aj voľný pohyb samostatne zárobkovo činných osôb v rámci ich slobodného poskytovania služieb a slobody usadiť sa, ako aj – minimálne podľa dnešného chápania – voľný pohyb občanov Únie, ktorí nevykonávajú platenú činnosť (článok 18 ES).
45. Aj zamestnanci ozbrojených síl členského štátu, ako je napríklad pán Alevizos, sú obyvateľmi Spoločenstva, a preto patria do širokého okruhu osôb, na ktoré sa vzťahuje smernica 83/183.(39)
46. Za týchto podmienok som dospela k záveru, že vec, ako je táto, tiež spadá do osobnej pôsobnosti smernice 83/183.
3. Vecná pôsobnosť
47. Je potrebné objasniť, či dane, ktoré boli vybrané od pána Alevizosa, spadajú do vecnej pôsobnosti smernice 83/183. Iba vtedy by pán Alevizos mal nárok na oslobodenie od daní podľa článku 1 ods. 1 uvedenej smernice.
48. V prejednávanej veci nemá Súdny dvor k dispozícii žiadne podrobné informácie o tom, za akých podmienok sa podľa gréckeho práva vyberá spotrebná daň a osobitná registračná daň z motorových vozidiel. Záver Komisie, podľa ktorého sa smernica 83/183 nemá na takéto dane a priori
vzťahovať, považujem teda za predčasný.
49. V prejudiciálnom konaní nie je úlohou Súdneho dvora vykladať vnútroštátne právo alebo skúmať jeho uplatňovanie na konkrétnu vec. To prináleží vnútroštátnemu súdu. Súdny dvor je však príslušný nato, aby vnútroštátnemu súdu podal všetky aspekty výkladu práva Spoločenstva, ktoré môžu pomôcť pri rozhodovaní vo veci samej.(40)
50. Vecná pôsobnosť smernice 83/183 je v článku 1 vymedzená pozitívne aj negatívne.
51. Článok 1 ods. 1 smernice 83/183 pozitívne stanovuje, že každý členský štát za podmienok a v prípadoch stanovených nižšie oslobodí osobný majetok dovezený natrvalo jednotlivcami z iného členského štátu od daní z obratu, spotrebných daní a iných nepriamych daní, ktoré sa na tento dovoz zvyčajne vzťahujú. Rozumejú sa tým iba tie spotrebné dane, ktoré sú viazané na dovoz vozidla ako taký ; vznik daňovej povinnosti sa teda viaže na dovoz predmetného tovaru.(41) V tom je vyjadrený cieľ smernice 83/183, a to odstránenie daňových prekážok brániacich voľnému pohybu jednotlivcov, ktorí menia svoje bydlisko do členského štátu z iného členského štátu.(42) Smernica chráni jednotlivcov, ktorí nadobudli tovar v inom členskom štáte za daňových podmienok platných v tomto štáte a ktorí ho používajú ako svoj osobný majetok, pred – prípadným opätovným – zdanením, ku ktorému by mohlo dôjsť pri zmene ich bydliska do iného členského štátu.
52. Článok 1 ods. 2 smernice 83/183 negatívne vylučuje z oslobodenia od daní poplatky a dane uložené na používanie
osobného majetku bez ohľadu na to, či sú takéto poplatky a dane „osobitné“ alebo „periodické“. Pokiaľ ide o motorové vozidlá, z pôsobnosti smernice sú napríklad výslovne vyňaté poplatky za ich registráciu a cestné dane. V tomto je vyjadrená zásada, že právo Spoločenstva jednotlivcom nezaručuje, že zmena ich bydliska alebo premiestnenie ich činností do iného členského štátu – nehľadiac na samotný prechod hraníc – bude pre nich neutrálne, pokiaľ ide o zdanenie; z dôvodu rozdielov v daňovom práve členských štátov takéto premiestnenie môže osobe z hľadiska zdanenia priniesť v konkrétnom prípade výhody alebo nevýhody.(43)
53. Pri posudzovaní toho, či spotrebná daň spadá do pôsobnosti smernice 83/183, je rozhodujúcou skutočnosťou vznik daňovej povinnosti;(44) názov dane podľa vnútroštátneho práva ako taký však nie je rozhodujúci.(45)
54. Ak motorové vozidlo podlieha spotrebnej dani pri jeho prechode hraníc alebo v jeho dôsledku, naznačuje to, že pri zdanení je v prvom rade dôležitý dovoz vozidla, a nie jeho budúce použitie na vnútroštátnom území. V takomto prípade sa oslobodenie od dane podľa článku 1 ods. 1 smernice 83/183 spravidla uplatní.(46)
55. Je ťažšie posúdiť prípady, v ktorých existuje iba približná časová súvislosť medzi výberom spotrebnej dane a zmenou bydliska jednotlivca do iného členského štátu, ako napríklad pri registrácii jeho osobného motorového vozidla dovezeného do tohto členského štátu.
56. V takýchto prípadoch je rozhodujúcim faktorom skutočnosť, či sa spotrebná daň viaže na dovoz vozidla alebo iba na jeho použitie na vnútroštátnom území. Inými slovami, je potrebné objasniť, či spotrebnej dani podliehajú iba vozidlá dovezené zo zahraničia alebo všetky vozidlá zaregistrované v danom členskom štáte. V prvom prípade sú jednotlivci podľa článku 1 ods. 1 smernice 83/183 oslobodení od spotrebnej dane, v druhom prípade nie sú.(47)
4. Predbežný záver
57. Tento záver možno prijať ako predbežný záver:
Smernica 83/183 je uplatniteľná – aj pre obdobie po 31. decembri 1992 – na všetky spotrebné dane a ostatné nepriame dane, ktorým podlieha cestné motorové vozidlo jednotlivca používané na súkromné účely pri zmene jeho bydliska z jedného členského štátu do druhého, ak sa príslušná daň viaže na dovoz vozidla, nie na jeho použitie na vnútroštátnom území. Uvedené platí aj pre zamestnancov ozbrojených síl členského štátu.
B – Pojem bydlisko v zmysle smernice 83/183
58. Ak by spotrebná daň a/alebo osobitná registračná daň uložená pánovi Alevizosovi v Grécku bola viazaná na dovoz jeho vozidla do Grécka, je potrebné zaoberať sa pojmom bydliska v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 83/183, pretože nárok na oslobodenie od dane podľa článku 1 ods. 1 v spojení s článkom 5 ods. 2 a článkom 7 ods. 1 písm. a) smernice existuje iba vtedy, pokiaľ pán Alevizos na dobu trvania svojej služby v NATO zmenil svoje bydlisko do Talianska a potom ho pri návrate zmenil späť do Grécka.
59. Pojem bydlisko je pojmom práva Spoločenstva, ktorého obsah nemôžu členské štáty zmeniť.(48) Týmto pojmom sa označuje miesto, kde sú trvalo sústredené záujmy
osoby; na určenie tohto pojmu je potrebné celkovo posúdiť všetky okolnosti jednotlivého prípadu s prihliadnutím na všetky kritériá, ktoré sa nachádzajú v predmetnom ustanovení.(49)
60. Podľa článku 6 ods. 1 druhého pododseku smernice 83/183 sa bydliskom
rozumie miesto, kde určitá osoba žije pre svoje osobné a pracovné väzby. V zmysle smernice sa dané miesto stáva jej bydliskom tým, že táto osoba na ňom žije aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku.
61. Vzhľadom na to, že časové kritérium 185 dní v každom kalendárnom roku je v danej veci podľa všetkého bez problémov splnené, treba sa bližšie zaoberať iba prvým spomínaným kvalitatívnym kritériom, to znamená otázkou osobných a pracovných väzieb.(50)
62. Z článku 6 ods. 1 prvého pododseku smernice 83/183 vyplýva, že bydlisko osoby je v zásade miesto, kde má osobné aj pracovné väzby. Oba druhy väzieb je preto potrebné posudzovať kumulatívne.(51) Uvedené zodpovedá aj systematike a účelu tohto ustanovenia, ktorým je určenie miesta, kde sú trvalo sústredené záujmy osoby.(52)
63. V tejto súvislosti nie je nevyhnutné, aby osoba mala všetky
svoje osobné aj pracovné väzby sústredené v jednom konkrétnom mieste. To je zrejmé zo znenia samotného článku 6 ods. 1 smernice 83/183. Podľa neho musí osoba žiť na danom mieste iba „pre svoje osobné a pracovné väzby“, čo nebráni, aby mala takéto väzby aj na iných miestach v iných členských štátoch.(53) Ak osoba využíva svoje právo voľného pohybu podľa Zmluvy ES, spravidla bude dokonca mať – aspoň na prechodnú dobu – silné väzby aj v krajine pôvodu, aj v hostiteľskom štáte.
64. V súlade s chápaním bydliska ako miesta, kde sú sústredené záujmy osoby, treba postaviť ťažisko posúdenia na skutočnosti, či má táto osoba osobné a pracovné väzby zároveň na rôznych miestach.(54) Bolo by v priamom rozpore s cieľom smernice 83/183, ktorým je vytvorenie podmienok podobných podmienkam domáceho trhu a na ten účel uľahčenie voľného pohybu osôb,(55) keby sa na zriadenie bydliska osoby v hostiteľskom členskom štáte vyžadovalo v každom prípade splnenie nadmerne prísnych požiadaviek a presun všetkých
osobných a pracovných väzieb do tohto štátu.
65. V rozsudku Louloudakis Súdny dvor uviedol príklady viacerých aspektov, ktoré môžu poskytnúť informácie o mieste, kde sú trvalo sústredené záujmy osoby. Patrí k nim „fyzická prítomnosť dotknutej osoby a členov jej rodiny, disponovanie miestom na bývanie, miesto, kde deti skutočne navštevujú školu, miesto výkonu pracovnej činnosti, miesto, kde sa nachádzajú majetkové záujmy, miesto administratívnych väzieb s verejnými orgánmi a spoločenskými organizáciami, keďže uvedené aspekty odrážajú vôľu tejto osoby prisudzovať určitú stabilitu miestu, s ktorým je spojená, vzhľadom na kontinuitu vyplývajúcu zo spôsobu života a udržiavania bežných spoločenských a pracovných vzťahov“.(56) Ak sa tieto aspekty klasifikujú ako kritériá osobných a/alebo pracovných väzieb a uplatnia sa na prípad, ako je tento, vytvára sa takýto obraz:
66. Zamestnanec gréckych ozbrojených síl, ktorý so súhlasom svojho zamestnávateľa vykonáva službu v Taliansku v mieste sídla medzinárodnej organizácie, akou je Hlavné veliteľstvo NATO pre južnú Európu, má pracovné väzby
v Taliansku. V závislosti od podmienok jeho pracovného pomeru sa môže stať, že pracovné väzby má aj naďalej vo svojom domovskom štáte – v Grécku. Grécka vláda preto upozornila, že podľa gréckych právnych predpisov upravujúcich verejnú službu sa dotknutej osobe poskytuje počas doby trvania jej služby v zahraničí neplatená dovolenka a naďalej je povinná platiť príspevky do systému sociálneho zabezpečenia v Grécku. V konaní pred Súdnym dvorom bolo okrem toho uvedené, že pán Alevizos bol „ pridelený “ do NATO – aj keď na vlastnú žiadosť – jeho zamestnávateľom. Tieto výhradne administratívne väzby s jeho krajinou pôvodu však zďaleka nie sú také výrazné ako väzba dotknutej osoby s jej novým miestom výkonu služby, v ktorom sa od neho vyžaduje jeho fyzická prítomnosť a skutočný výkon služby. Ťažisko pracovných väzieb dotknutej osoby sa teda počas výkonu jej služby v zahraničí nenachádza v Grécku ako v krajine pôvodu, ale v hostiteľskom štáte, Taliansku.
67. Pokiaľ ide o osobné väzby
dotknutej osoby, rozhodujúce sú v prvom rade a najmä jej väzby, ktoré ju pútajú k fyzickým osobám, to znamená ku konkrétnym jednotlivcom. Ak počas doby výkonu služby dotknutá osoba žije so svojou manželkou a maloletými deťmi v hostiteľskom štáte, vo významnej miere sa tým potvrdzuje, že jej osobné väzby sa presunuli do hostiteľského štátu. Môže mať síce osobné väzby rovnako aj vo svojom domovskom štáte, ktoré ju viažu napríklad k iným členom rodiny, ale ťažisko jej osobných väzieb spravidla treba hľadať u osôb, s ktorými trvalo žije v spoločnej domácnosti.
68. Ako už bolo uvedené, Súdny dvor zároveň uznal aj „administratívne väzby s verejnými orgánmi a spoločenskými organizáciami“ ako možné kritérium na určenie miesta, kde sú sústredené záujmy osoby. To však platí iba vtedy, ak tieto aspekty odrážajú vôľu tejto osoby prisudzovať určitú stabilitu týmto väzbám vzhľadom na kontinuitu vyplývajúcu zo spôsobu života.(57) Zvyčajne by nebolo vhodné pri určovaní ťažiska osobných väzieb dotknutej osoby uprednostniť
takéto aspekty pred jej väzbami ku konkrétnym osobám, s ktorými žije v spoločnej domácnosti. Rovnako nepovažujem odkaz gréckej vlády na pretrvávajúcu väzbu medzi pánom Alevizosom a jeho gréckym zamestnávateľom, na jeho zapojenie sa do gréckeho systému sociálneho zabezpečenia a najmä na jeho grécku štátnu príslušnosť za podstatný pri určovaní ťažiskového miesta, kde sú sústredené jeho osobné záujmy .
69. Osoba v situácii pána Alevizosa počas výkonu služby v zahraničí už nemá ťažisko svojich pracovných väzieb a ťažisko svojich osobných väzieb vo svojej domovskej krajine, ale skôr v hostiteľskom štáte. Pri nástupe do zamestnania v zahraničí aj pri návrate do domovskej krajiny teda dochádza k zmene bydliska v zmysle smernice 83/183.
70. Na okraj treba pripomenúť, že v prejednávanej veci – na rozdiel od názoru gréckej vlády – nemožno použiť článok 6 ods. 1 druhý pododsek smernice 83/183. Toto ustanovenie predpokladá, že osobu pútajú pracovné väzby k inému miestu ako väzby osobné, a preto striedavo žije na rôznych miestach nachádzajúcich sa v dvoch alebo viacerých členských štátoch. Iba vtedy by bolo potrebné pri určení bydliska uprednostniť osobné väzby.(58) Tento pododsek sa však nevzťahuje na osoby, u ktorých sa – podobne ako u pána Alevizosa – ťažisko ich pracovných väzieb a ťažisko ich osobných väzieb sústreďuje na jednom mieste.
71. Vzhľadom na to, že vyššie uvedený druhý pododsek sa na túto vec neuplatní, nezáleží ani na tom, či osoba v situácii pána Alevizosa odišla do zahraničia iba preto, aby vykonala úlohu, ktorá má určitú dobu trvania, pretože toto kritérium by mohlo mať význam nanajvýš v rámci druhého pododseku. Okrem toho, jediným rozhodujúcim aspektom je skutočnosť, či dotknutá osoba žije na danom mieste aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku, pre svoje osobné a pracovné väzby (článok 6 ods. 1 prvý pododsek smernice 83/183).
72. Zhrnutie:
Zamestnanec ozbrojených síl prvého členského štátu, ktorý so súhlasom svojho zamestnávateľa vykonáva dva roky službu v medzinárodnej organizácii v druhom členskom štáte, kde žije spoločne s manželkou a deťmi aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku, si v druhom členskom štáte zriaďuje bydlisko na dobu trvania tejto služby v zahraničí v zmysle článku 6 smernice 83/183.
C – Význam základných slobôd pre prejednávanú vec
73. Na pojednávaní na Súdnom dvore Komisia okrem iného doplnila, že táto vec by sa mala posudzovať aj s ohľadom na ustanovenia Zmluvy ES o voľnom pohybe. Aj keď sa vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nezaoberal základnými slobodami, Súdny dvor sa k nim môže vo svojom rozsudku vyjadriť, aby vnútroštátnemu súdu podal všetky aspekty podstatné pre rozhodovanie vo veci samej.(59)
1. Úvodné poznámky
74. Vnútroštátne opatrenia v oblasti, ktorá je na úrovni Spoločenstva predmetom harmonizácie sekundárneho práva, by sa mali posudzovať podľa špecifických ustanovení tohto harmonizačného opatrenia, a nie podľa primárneho práva. Zákonnosť samotného sekundárneho práva môže byť v súlade s článkom 220 ES a nasl. preskúmaná z hľadiska právneho predpisu vyššej právnej sily, rovnako je potrebné vykladať ho v súlade s primárnym právom. Okrem toho však sekundárne právo v príslušnej oblasti pôsobnosti tvorí kritérium na posudzovanie vnútroštátnych opatrení členských štátov podľa práva Spoločenstva.
75. Ak teda vnútroštátny súd po dôkladnom posúdení spotrebnej dane a osobitnej registračnej dane z motorových vozidiel, ktorými bol pán Alevizos zdanený, dospel k záveru, že príslušná daň sa viaže na dovoz vozidla, nie iba na jeho použitie na vnútroštátnom území, musí na túto vec použiť smernicu 83/183.(60) Použitie ustanovení o voľnom pohybe potom nie je nutné,(61) rovnako ako nie sú podstatné články 23 ES a 25 ES, pretože požiadavky, ktoré v takom prípade vyplývajú zo základných slobôd podľa Zmluvy ES, už konkretizuje smernica 83/183.
76. Pokiaľ však z posúdenia vnútroštátneho súdu vyplýva, že spotrebná daň alebo osobitná registračná daň z motorových vozidiel, ktorými bol pán Alevizos zdanený, ne spadajú do vecnej pôsobnosti smernice 83/183, tieto dane je potrebné posúdiť priamo s ohľadom na ustanovenia Zmluvy ES o voľnom pohybe.(62) Rovnako v oblastiach daňových právnych predpisov, ktoré patria do právomoci členských štátov, členské štáty ju musia vykonávať v súlade s právom Spoločenstva.(63)
77. V rámci práv voľného pohybu uvedených v Zmluve ES je voľný pohyb pracovníkov hodnotiacim kritériom, ktoré sa vzťahuje na prejednávanú vec. Ako už bolo uvedené, grécki štátni príslušníci sú pracovníci v zmysle článku 39 ES, pokiaľ – ako svojho času pán Alevizos – odídu do iného členského štátu, aby tam vykonávali zamestnanie u iného zamestnávateľa, než je ich doterajší zamestnávateľ, konkrétne v medzinárodnej organizácii, akou je napríklad NATO; článok 39 ods. 4 ES tomu nebráni.(64) Samozrejme, takéto osoby sa pri návrate do svojej krajiny pôvodu môžu dovolávať tejto základnej slobody v konaní na orgánoch v domovskom štáte.(65)
78. Ak je článok 39 ES relevantný ako osobitné ustanovenie o voľnom pohybe, vylučuje uplatnenie všeobecného práva voľného pohybu občanov Únie podľa článku 18 ods. 1 ES;(66) tieto úvahy by však bolo rovnako možné použiť na oblasť článku 18 ES.
79. Čo sa týka článku 90 ES,(67) v konaní na Súdnom dvore nebolo ničím konkrétnym preukázané diskriminačné
zdanenie vozidiel dovezených do Grécka z iných členských štátov.
2. Spotrebné dane, ktorým podlieha osobný majetok na pozadí voľného pohybu pracovníkov (článok 39 ES)
80. Podobne ako všetky základné slobody predstavuje aj voľný pohyb pracovníkov podľa článku 39 ES základnú zásadu práva Spoločenstva,(68) ktorá zahŕňa zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ako aj zákaz obmedzení.(69)
81. Ak by sa (ako v prejednávanej veci) spotrebná daň a osobitná registračná daň z motorových vozidiel, ktoré boli uložené pánovi Alevizosovi, ne viazali na dovoz jeho vozidla,(70) ale iba na jeho používanie v Grécku, neviedli by priamo ani nepriamo k diskriminácii
migrujúcich pracovníkov na základe ich štátnej príslušnosti. Naopak, vzťahovali by sa bez rozdielu na všetkých majiteľov motorových vozidiel zdržiavajúcich sa v Grécku.
82. Zostáva ešte zaoberať sa tým, či takéto nediskriminačné vnútroštátne zdanenie motorových vozidiel môže obsahovať obmedzenie
práva migrujúcich pracovníkov na voľný pohyb, ktoré článok 39 ES zakazuje.
83. V tejto súvislosti Súdny dvor v rozsudku Weigel na jednej strane konštatoval, že aj nediskriminačné vnútroštátne zdanenie motorových vozidiel určených na súkromné použitie by mohlo mať negatívny vplyv na rozhodnutie migrujúceho pracovníka využiť svoje právo na voľný pohyb.(71) Na druhej strane však poukázal na to, že Zmluva ES pracovníkovi nezaručuje, že premiestnenie jeho činností do iného členského štátu bude neutrálne, pokiaľ ide o zdanenie. Z dôvodu rozdielov v daňovom práve členských štátov v tejto oblasti môže takéto premiestnenie pracovníkovi z hľadiska nepriameho zdanenia priniesť v konkrétnom prípade výhody alebo nevýhody.(72) Na toto som poukázala už vyššie v inej súvislosti.(73)
84. Podľa môjho názoru táto judikatúra vyjadruje, že vyrubenie takýchto nediskriminačných vnútroštátnych daní spravidla nevedie k žiadnemu obmedzeniu voľného pohybu.(74) Niečo iné by mohlo platiť iba výnimočne
v prípade, keby takéto dane pri objektívnom posúdení mali na migrujúceho pracovníka takýto zakazujúci účinok,(75) ktorý by mu nadmerne sťažoval možnosť využívať právo na voľný pohyb.
85. Skutočnosť, či má príslušná daň takýto zakazujúci účinok, je potrebné podrobne preskúmať na základe objektívnych kritérií, medzi ktoré patrí najmä sadzba dane a podrobné pravidlá jej výberu.(76) Členský štát, ktorý daň vyberá, však musí disponovať voľnou úvahou, pokiaľ ide o jej formu. Napríklad zaťaženie vo výške 50 až 60 % z hodnoty dovezeného vozidla by v zásade nebolo nutné považovať za zakazujúce. V tejto súvislosti však záleží na tom, či je pri výbere dane riadne zohľadnená pravdepodobná zostávajúca životnosť príslušného vozidla. K tomu môže dôjsť výpočtom sadzby dane na základe aktuálnej hodnoty vozidla (na rozdiel od katalógovej ceny nových automobilov) alebo znížením sadzby dane v závislosti od roku výroby vozidla alebo dátumu jeho úplne prvej registrácie (na rozdiel od prvej registrácie v dotknutom členskom štáte).(77)
3. Predbežný záver
86. Za predbežný záver možno považovať toto konštatovanie:
Daň z cestných motorových vozidiel, ktorá sa neviaže na ich dovoz, ale na ich použitie na vnútroštátnom území a ktorá sa nevyberá diskriminačným spôsobom, spravidla neznamená obmedzenie voľného pohybu pracovníkov podľa článku 39 ES. Inak by to mohlo byť iba výnimočne v prípade, keby takáto daň mala pri objektívnom posúdení pre migrujúceho pracovníka taký zakazujúci účinok, ktorý by mu nadmerne sťažoval možnosť využívať svoje právo voľného pohybu.
VI – Návrh
87. Na základe vyššie uvedených skutočností navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal Simvoulio tis Epikratias takto:
1. a)	Smernica 83/183/EHS je uplatniteľná – aj pre obdobie po 31. decembri 1992 – na všetky spotrebné dane a ostatné nepriame dane, ktorým podlieha cestné motorové vozidlo jednotlivca používané na súkromné účely pri zmene jeho bydliska z jedného členského štátu do druhého, ak sa príslušná daň viaže na dovoz vozidla, nie na jeho použitie na vnútroštátnom území. Uvedené platí aj pre zamestnancov ozbrojených síl členského štátu.
b) Zamestnanec ozbrojených síl prvého členského štátu, ktorý so súhlasom svojho zamestnávateľa vykonáva dva roky službu v medzinárodnej organizácii v druhom členskom štáte, kde žije spoločne s manželkou a deťmi aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku, si v druhom členskom štáte zriaďuje bydlisko na dobu trvania tejto služby v zahraničí v zmysle článku 6 smernice 83/183.
2. Daň z cestných motorových vozidiel, ktorá sa neviaže na ich dovoz, ale na ich použitie na vnútroštátnom území a ktorá sa nevyberá diskriminačným spôsobom, spravidla neznamená obmedzenie voľného pohybu pracovníkov podľa článku 39 ES. Inak by to mohlo byť iba výnimočne v prípade, keby takáto daň mala pri objektívnom posúdení pre migrujúceho pracovníka taký zakazujúci účinok, ktorý by mu nadmerne sťažoval možnosť využívať svoje právo voľného pohybu.
(1) .
(2)
–	Smernica Rady 83/183/EHS z 28. marca 1983 o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu (Ú. v. ES L 105, s. 64; Mim. vyd. 09/001, s. 117), zmenená a doplnená smernicou Rady 89/604/EHS z 23. novembra 1989 (Ú. v. ES L 348, s. 28; Mim. vyd. 09/001, s. 140).
(3)
–	Články 2 až 5 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. a) smernice 83/183 okrem toho stanovujú ešte ďalšie podmienky na priznanie oslobodenia od daní, ktoré však nemajú pre prejednávanú vec význam.
(4)
–	Smernica Rady 91/680/EHS zo 16. decembra 1991, ktorou sa dopĺňa spoločný systém dane z pridanej hodnoty a mení a dopĺňa sa smernica 77/388/EHS s cieľom zrušiť daňové hranice (Ú. v. ES L 376, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 160).
(5)
–	Smernica Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179).
(6)
–	FEK A’ 48.
(7)
–	FEK B’ 195.
(8)
–	FEK A’ 16.
(9)
–	FEK A’ 17.
(10)
–	Článok 6 zákona č. 2459/1997 podľa odseku 14 nadobudol účinnosť 1. januára 1997 „okrem tovaru a vozidiel, pri ktorých bolo podané colné vyhlásenie na účely colného konania do 31. decembra 1996 a ktoré v deň podania vyhlásenia spĺňali podmienky stanovené v každom prípade na priznanie oslobodenia od dane“.
(11)
–	Článok 32 ods. 1 zákona č. 2523/1997 (FEK A’ 179).
(12)
–	Podľa pána Alevizosa sa na kúpu vzťahovalo oslobodenie od dane z pridanej hodnoty podľa článku 14 ods. 1 písm. g) a článku 28c A písm. a) a B písm. b) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23) v znení účinnom v tom čase.
(13)
–	Táto spotrebná daň sa vypočítala podľa článku 6 ods. 13 a 14 zákona č. 2459/1997 v spojení s článkom 32 ods. 1 zákona č. 2523/1997 na základe zníženého koeficientu uvedeného v článku 37 zákona č. 1882/1990.
(14)
–	Pán Alevizos uvádza, že na dani z pridanej hodnoty v Grécku bol povinný okrem iného zložiť sumu 2 213 450 GRD (6 495,82 eur). Táto suma mu však bola v decembri 1997 vrátená podľa nariadenia ministra financií D.1633/721 z 9. decembra 1997 po tom, ako sa v tomto zmysle vyjadrila Právna služba štátu (Νομικό Συμβούλιο του Κράτους).
(15)
–	Správny súd prvého stupňa, Atény.
(16)
–	Odvolací správny súd, Atény.
(17)
–	Štátna rada.
(18)
–	Dotknutým ustanovením bol článok 25 ods. 2 v spojení s článkom 3 nariadenia D.245/11 (pozri body 14 a 15 týchto návrhov).
(19)
–	Pozri článok 2 ods. 2 smernice 91/680.
(20)
–	Prvé odôvodnenie smernice 92/12.
(21)
–	Dvadsiate odôvodnenie smernice 92/12.
(22)
–	Dvadsiate tretie odôvodnenie smernice 92/12.
(23)
–	Rozsudok z 10. januára 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04, Zb. s. I‑403, bod 76, s ďalšími odkazmi.
(24)
–	Z ustálenej judikatúry v tomto zmysle pozri iba rozsudky zo 14. apríla 2005, Belgicko/Komisia, C‑110/03, Zb. s. I‑2801, bod 30; z 21. februára 2006, Halifax a i., C‑255/02, Zb. s. I‑1609, bod 72, a z 26. októbra 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, Zb. s. I‑10211, bod 79.
(25)
–	Rozsudok Koninklijke Coöperatie Cosun, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 79; pozri aj rozsudky z 15. decembra 1987, Holandsko/Komisia, 326/85, Zb. s. 5091, bod 24; z 12. februára 2004, Slob, C‑236/02, Zb. s. I‑1861, bod 37, a zo 16. marca 2006, Emsland‑Stärke, C‑94/05, Zb. s. I‑2619, bod 43.
(26)
–	Vo veci pána Alevizosa sú finančné následky zjavné. Uňho ide o celkovú čiastku 5 607 188 GRD, ktorú zaplatil na daniach za dovoz svojho vozidla. Táto čiastka predstavuje viac ako polovicu hodnoty jeho vozidla, ktorú sám oznámil (v tejto súvislosti konkrétne pozri bod 19 týchto návrhov).
(27)
–	Tretie odôvodnenie smernice 92/12.
(28)
–	K poslednému uvedenému bodu pozri rozsudky z 2. apríla 1998, EMU Tabac a i. C‑296/95, Zb. s. I‑1605, bod 22; z 5. apríla 2001, van de Water, C‑325/99, Zb. s. I‑2729, bod 39; z 12. decembra 2002, Cipriani, C‑395/00, Zb. s. I‑11877, bod 41, a z 23. novembra 2006, Joustra, C‑5/05, Zb. s. I‑11075, bod 27.
(29)
–	Pozri v tejto súvislosti najmä články 5 až 10 a 22 smernice 92/12.
(30)
–	Aj pri výrobkoch v zmysle článku 3 ods. 1 dosahuje smernica 92/12 iba čiastočnú harmonizáciu; pozri rozsudky z 24. februára 2000, Komisia/Francúzsko, C‑434/97, Zb. s. I‑1129, bod 17, a z 29. apríla 2004, Komisia/Nemecko, C‑240/01, Zb. s. I‑4733, bod 40. V tomto zmysle pozri judikatúru už citovanú v poznámke pod čiarou 28, podľa ktorej smernica 92/12 „sa zameriava na stanovenie určitého počtu pravidiel, pokiaľ ide o držbu, obeh a kontrolu výrobkov, na ktoré sa vzťahuje spotrebná daň“ (pozri napríklad rozsudok Joustra, bod 27; kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
(31)
–	Pozri v tejto súvislosti aj tretie odôvodnenie smernice 92/12.
(32)
–	Druhé odôvodnenie smernice 83/183.
(33)
–	V rozsudkoch z 29. apríla 2004, Weigel (C‑387/01, Zb. s. I‑4981, body 46 až 49), a z 15. júla 2004, Lindfors (C‑365/02, Zb. s. I‑7183, body 26 až 28), bola zamietnutá platnosť vecnej
pôsobnosti smernice 83/183, nie však platnosť jej časovej
pôsobnosti; základom oboch vecí však bol skutkový stav, ktorý nastal po 31. decembri 1992
(pozri rozsudky Weigel, body 26 a 27, a Lindfors, body 11 a 12). Pozri aj rozsudok zo 16. júna 2005, Komisia/Dánsko, nazývaný „Komisia/Dánsko III“ (C‑138/04, neuverejnený v Zbierke, body 13 až 15), ktorý sa týkal žaloby o nesplnenie povinnosti podanej v období po 31. decembri 1992 .
(34)
–	V tomto zmysle pozri rozsudky z 15. marca 1989, Echternach a Moritz, 389/87 a 390/87, Zb. s. 723, bod 14, a z 22. novembra 1995, Vougioukas, C‑443/93, Zb. s. I‑4033, body 19 a 20. Pokiaľ ide o konkrétne podmienky uplatnenia článku 39 ods. 4 ES, pozri napríklad rozsudok z 30. septembra 2003, Anker a i., C‑47/02, Zb. s. I‑10447, a to body 57 až 63, s ďalšími odkazmi.
(35)
–	Pokiaľ ide o postavenie pracovníkov – zamestnancov medzinárodných organizácií, pozri z nedávneho obdobia rozsudky zo 16. februára 2006, Rockler, C‑137/04, Zb. s. I‑1441, bod 15, a zo 16. februára 2006, Öberg, C‑185/04, Zb. s. I‑1453, bod 12; pozri aj rozsudok z 13. júla 1983, Forcheri, 152/82, Zb. s. 2323, body 9 a 19, a rozsudky Echternach a Moritz, už citovaný v poznámke pod čiarou 34, bod 11; z 13. novembra 2003, Schilling a Fleck-Schilling, C‑209/01, Zb. s. I‑13389, bod 28, a zo 16. decembra 2004, My, C‑293/03, Zb. s. I‑12013, bod 37.
(36)
–	Napríklad znenie v dánskom jazyku používa pojem „privatpersoners“, v gréckom jazyku „ιδιώτες“, v anglickom jazyku „individuals“, vo francúzskom jazyku „particuliers“, v talianskom jazyku „privati“ a v holandskom jazyku „particulieren“.
(37)
–	Prvé odôvodnenie smernice 83/183.
(38)
–	Druhé odôvodnenie smernice 83/183.
(39)
–	Z judikatúry Súdneho dvora je možné odvodiť, že oblasť ozbrojených síl nie je a priori
vylúčená z pôsobnosti práva Spoločenstva a dotknutí jednotlivci sa môžu dovolávať práva Spoločenstva, pokiaľ nejde o osobitné výnimky (pozri v tejto súvislosti rozsudky z 26. októbra 1999, Sirdar, C‑273/97, Zb. s. I‑7403, body 15 až 19 a 23 až 27; z 11. januára 2000, Kreil, C‑285/98, Zb. s. I‑69, body 15 až 24, a z 11. marca 2003, Dory, C‑186/01, Zb. s. I‑2479, body 30 až 36).
(40)
–	Ustálená judikatúra; pozri iba rozsudky z 23. apríla 1991, Ryborg, C‑297/89, Zb. s. I‑1943, bod 21; z 18. novembra 1999, Teckal, C‑107/98, Zb. s. I‑8121, bod 33; z 12. júla 2001, Louloudakis, C‑262/99, Zb. s. I‑5547, bod 50 a nasl., a z 19. septembra 2006, Wilson, C‑506/04, Zb. s. I‑613, body 34 a 35.
(41)
–	Rozsudky Weigel, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 47; Lindfors, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, body 26 až 28, a Komisia/Dánsko III, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 13.
(42)
–	Druhé odôvodnenie smernice 83/183; pozri aj rozsudok Komisia/Dánsko III, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 11.
(43)
–	Pozri v tomto zmysle rozsudky Weigel, už citovaný v poznámke pod čiaroru 33, bod 55, a Lindfors, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 34; pozri aj rozsudok z 12. júla 2005, Schempp, C‑403/03, Zb. s. I‑6421, bod 45.
(44)
–	Rozsudky Lindfors, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 26, a Komisia/Dánsko III, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 13.
(45)
–	Rozsudok Lindfors, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 24.
(46)
–	Výber dane pri samotnom prechode hraníc
by okrem toho bol protiprávny aj z iného dôvodu: bol by v rozpore so zákazom formalít pri prechode hranicami podľa článku 3 ods. 3 smernice 92/12.
(47)
–	Pozri v tomto zmysle rozsudky Weigel, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 47; Lindfors, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, body 25 až 28, a Komisia/Dánsko III, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, body 12 až 15.
(48)
–	Rozsudok z 2. augusta 1993, Komisia/Grécko, C‑9/92, Zb. s. I‑4467, body 8 a 28.
(49)
–	Rozsudky Ryborg, už citovaný v poznámke pod čiarou 40, body 19, 20 a 28, s ďalšími odkazmi, a Louloudakis, už citovaný v poznámke pod čiarou 40, body 51, 55 a 57. Aj keď boli obidva rozsudky vydané s ohľadom na článok 7 smernice 83/182, je možné použiť ich bez obmedzenia na článok 6 smernice 83/183, ktorý má byť predmetom výkladu. Obe smernice spolu úzko súvisia a ako vyplýva z jednotlivých odôvodnení v preambule, majú za cieľ vytvorenie podmienok podobných podmienkam domáceho trhu a odstránenie daňových prekážok brániacich voľnému pohybu osôb. Príslušné ustanovenia o bydlisku uvedené v článku 6 smernice 83/183 a článku 7 smernice 83/182 sa zhodujú v znení.
(50)
–	Samozrejme, aj v tomto kontexte platí, že Súdny dvor musí podať vnútroštátnemu súdu iba tie aspekty výkladu práva Spoločenstva, ktoré mu môžu pomôcť pri rozhodovaní vo veci samej (pozri bod 49 týchto návrhov).
(51)
–	V tomto zmysle pozri aj rozsudok Louloudakis, už citovaný v poznámke pod čiarou 40, bod 53.
(52)
–	Pozri bod 59 týchto návrhov.
(53)
–	V rozsudku Louloudakis (už citovanom v poznámke pod čiarou 40 bod 50) sa odkazuje aj na kritérium 185 dní v každom kalendárnom roku, ktoré nevylučuje, aby tá istá osoba žila počas zvyšku kalendárneho roka na inom mieste rovnako pre svoje osobné a pracovné väzby.
(54)
–	V tomto zmysle pozri aj rozsudok Louloudakis, už citovaný v poznámke pod čiarou 40, bod 53.
(55)
–	Prvé a druhé odôvodnenie smernice 83/183. Ako Súdny dvor zdôraznil v rozsudku Komisia/Grécko (už citovanom v poznámke pod čiarou 48, bod 6) výklad pojmu bydlisko má osobitný význam na uskutočnenie týchto cieľov: pojem tvorí „základ právnej úpravy prijatej smernicou 83/182. To platí aj pre smernicu 83/183“. V tomto zmysle pozri rozsudok Louloudakis, už citovaný v poznámke pod čiarou 40, bod 58.
(56)
–	Rozsudok Louloudakis, už citovaný v poznámke pod čiarou 40, bod 55.
(57)
–	Tamže.
(58)
–	Rozsudok Louloudakis, už citovaný v poznámke pod čiarou 40, body 53 a 60.
(59)
–	Ustálená judikatúra; pozri iba rozsudky z 2. februára 1994, Verband Sozialer Wettbewerb, nazvaný „Clinique“, C‑315/92, Zb. s. I‑317, bod 7; z 23. februára 2006, Keller Holding, C‑471/04, Zb. s. I‑2107, bod 26, a Lindfors, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 32.
(60)
–	Pozri v tomto zmysle body 50 až 56 týchto návrhov.
(61)
–	Rozsudok Weigel, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 43.
(62)
–	Rozsudky Weigel, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 50 a nasl., Lindfors, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 31 a nasl., a Komisia/Dánsko III, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 16.
(63)
–	Pozri v tomto zmysle napríklad ustálenú judikatúru o priamych daniach (rozsudky z 12. decembra 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Zb. s. I‑11673, bod 36; z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Zb. s. I‑11753, bod 35, oba s ďalšími odkazmi) a o zdanení motorových vozidiel (rozsudok z 15. septembra 2005, Komisia/Dánsko, nazývaný „Komisia/Dánsko II“, C‑464/02, Zb. s. I‑7929, bod 74.
(64)
–	V tomto zmysle pozri bod 42 týchto návrhov.
(65)
–	Ustálená judikatúra; pozri iba rozsudky zo 7. júla 1992, Singh, C‑370/90, Zb. s. I‑4265, bod 23; z 31. marca 1993, Kraus, C‑19/92, Zb. s. I‑1663, body 15 a 16, a Schilling a Fleck-Schilling, už citovaný v poznámke pod čiarou 35, bod 27.
(66)
–	Za ostatné pozri rozsudky z 26. novembra 2002, Oteiza Olazabal, C‑100/01, Zb. s. I‑10981, bod 26, a z 9. novembra 2006, Turpeinen, C‑520/04, Zb. s. I‑10685, body 13 a 17.
(67)
–	Súdny dvor sa zaoberá týmto ustanovením aj v rozsudku Weigel, už citovanom v poznámke pod čiarou 33, body 66 až 81 a 85 až 89.
(68)
–	Rozsudok z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 93.
(69)
–	Rozsudky z 27. januára 2000, Graf, C‑190/98, Zb. s. I‑493, bod 18, a Weigel, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, body 51 a 52; pozri aj rozsudok Bosman, už citovaný v poznámke pod čiarou 68, bod 96.
(70)
–	Ako už bolo spomenuté, daň viazaná na dovoz by sa musela posudzovať s ohľadom na smernicu 83/183 (pozri body 50 až 56 a 75 týchto návrhov).
(71)
–	Rozsudok Weigel, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 54 v spojení s bodom 53, potvrdený v rozsudku Komisia/Dánsko III, už citovanom v poznámke pod čiarou 33, bod 16.
(72)
–	Rozsudok Weigel, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 55; pozri aj rozsudky Lindfors, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 34, a Schempp, už citovaný v poznámke pod čiarou 43, bod 45.
(73)
–	Bod 52 týchto návrhov.
(74)
–	Pozri moje návrhy k rozsudku zo 17. februára 2005, Viacom Outdoor Srl/Giotto Immobilier SARL, C‑134/03, Zb. s. I‑1167, body 64 a 65. V rovnakom zmysle rozsudok z 8. septembra 2005, Mobistar a Belgacom Mobile, C‑544/03 a C‑545/03, Zb. s. I‑7723, bod 31.
(75)
–	Pozri v tomto zmysle aj moje návrhy prednesené vo veci Viacom Outdoor (už citované v poznámke pod čiarou 74), body 62 a 63. Myšlienka zakazujúceho charakteru dane sa objavuje napríklad v rozsudkoch zo 4. apríla 1968, Stier (31/67, Zb. s. 352, 361), a z 11. decembra 1990, Komisia/Dánsko, nazývanom „Komisia/Dánsko I“ (C‑47/88, Zb. s. I‑4509, bod 12), ktorý sa týka článku 90 ES (predtým článok 95 Zmluvy EHS) a voľného pohybu tovarov.
(76)
–	V tomto zmysle rozsudok Komisia/Dánsko III, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 16, posledná veta.
(77)
–	Podobné úvahy uviedol Súdny dvor v oblasti pôsobnosti článku 90 ES v rozsudku Komisia/Dánsko I (už citovanom v poznámke pod čiarou 75), bod 18, a v rozsudku z 5. októbra 2006, Nádasdi a Németh (C‑290/05 a C‑333/05, Zb. s. I‑10115, body 45 až 57).