62003CC0402_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vestre Landsret (odvolací súd, Dánsko), sa týka výkladu smernice Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky(2) (ďalej len „smernica“). Týka sa predovšetkým toho, či táto smernica, ktorá v prvom rade spočíva na zodpovednosti výrobcu za chybný výrobok a iba subsidiárne na zodpovednosti dodávateľa, umožňuje členským štátom zmeniť toto rozdelenie zodpovednosti a prípadne, v akom rozsahu.
2. Vnútroštátny súd položil Súdnemu dvoru päť otázok týkajúcich sa výkladu smernice. Týkajú sa problematiky, ktorá už bola predmetom vecí Komisia/Francúzsko (C‑52/00)(3), Komisia/Grécko (C‑154/00)(4) a González Sánchez (C‑183/00)(5) a konkrétne otázky, či smernica pripúšťa, aby bola zodpovednosť za chybné výrobky rozšírená na iné hospodárske subjekty, než sú subjekty definované smernicou.
II – Právny rámec
A – Právo Spoločenstva
3. Podľa článku 1 smernice je „výrobca“ zodpovedný za „škodu spôsobenú chybou svojho výrobku“. V zmysle smernice pojem „výrobca“ výrobku zahŕňa výrobcu finálneho výrobku (článok 3 ods. 1) a dovozcu do Spoločenstva (článok 3 ods. 2).
4. Článok 3 ods. 3 smernice stanovuje:
„V prípadoch, keď sa nemôže zistiť výrobca výrobku, každý dodávateľ výrobku bude zmluvne považovaný za výrobcu, pokiaľ v priebehu príslušného obdobia [v primeranej lehote – neoficiálny preklad ] nebude informovať poškodenú osobu o totožnosti výrobcu alebo osoby, ktorá mu výrobok dodala. To isté platí v prípade dovezeného výrobku, pokiaľ výrobok neidentifikuje dovozcu v zmysle odseku 2, aj keď je výrobca známy.“
5. Podľa článku 13 smernice:
„Táto smernica sa nedotkne práv, ktoré poškodenej osobe prislúchajú podľa ustanovení právnych predpisov o zodpovednosti na zmluvnom alebo nezmluvnom základe, alebo osobitného systému mimoriadnej zodpovednosti, existujúcej hneď po oznámení [v čase oznámenia – neoficiálny preklad ] tejto smernice.“
B – Vnútroštátne právo
6. Smernica bola v Dánsku prebratá zákonom č. 371 zo 7. júna 1989 (ďalej len „dánsky zákon“).
7. Relevantné ustanovenia tohto zákona znejú takto:
Článok 4:
„1.	Za výrobcu sa považuje ten, kto vyrába finálny výrobok, polovýrobok alebo surovinu, ten, kto vyrába alebo zberá prírodný výrobok, ako aj ten, kto sa za výrobcu vydáva uvedením svojho mena, ochrannej známky alebo iného rozlišovacieho znaku na výrobok.
2.	Za výrobcu sa takisto považuje ten, kto dovezie výrobok do Spoločenstva na účely predaja, nájmu, lízingu alebo akejkoľvek inej formy distribúcie v rámci svojej obchodnej činnosti.
3.	Za dodávateľa sa považuje ten, kto uvádza výrobok do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný za výrobcu.
4.	Ak osoba poškodená výrobkom vyrobeným v Spoločenstve nemôže určiť výrobcu alebo ak osoba poškodená výrobkom vyrobeným v tretej krajine nemôže určiť dovozcu do Spoločenstva, považuje sa za výrobcu každý dodávateľ výrobku.
5.	Odsek 4 sa neuplatní, ak dodávateľ v primeranej lehote informuje poškodenú osobu o totožnosti a adrese výrobcu alebo dodávateľa alebo o totožnosti a adrese osoby, ktorá mu výrobok dodala. Dodávateľ nemôže poškodenej osobe oznámiť zodpovednú osobu, ktorá je usadená mimo územia Európskeho spoločenstva.“
Článok 10:
„Dodávateľ priamo zodpovedá za chyby výrobku voči poškodeným osobám a dodávateľom v nasledujúcich článkoch distribučného reťazca.“
Článok 11:
„1.	Ak sú na základe tohto zákona za tú istú škodu zodpovedné viaceré osoby, sú zodpovedné spoločne a nerozdielne.
…
3.	Ten kto, ako dodávateľ alebo výrobca nahradil poškodenej osobe alebo ďalšiemu dodávateľovi škodu v súlade s článkom 4 ods. 2 alebo ods. 4, nadobúda jej práva voči subjektom v predchádzajúcich článkoch výrobného a predajného reťazca. …“
III – Skutkový stav a konanie
8. Pani Jette Mikkelsen a pán Michael Due Nielsen si 24. apríla 1998 kúpili balenie 30 vajec v obchode Bilka Lavprisvarehus A/S (ďalej len „Bilka“).
9. Tieto vajcia boli použité 15. mája 1998 na prípravu vaječného koláča, ktorý pani Mikkelsen a pán Nielsen spoločne skonzumovali.
10. Dňa 16. mája 1998 tak pani Mikkelsen, ako aj pán Nielsen ochoreli. Vyšetrenia, ktoré boli následne v nemocnici vykonané, ukázali, že obidvaja sa nakazili salmonelózou.
11. Poškodené osoby podali žalobu na dodávateľa Bilka, ktorý zažaloval výrobcu Skov (kde boli vajcia kúpené).
12. Prvostupňový súd vo svojom rozsudku rozhodol, že Bilka je ako dodávateľ zodpovedný za škodu spôsobenú pani Mikkelsen a pánovi Nielsen a že sa môže obrátiť proti Skov, pretože ten je zodpovedný ako výrobca vajec obsahujúcich salmonelózu.
13. Bilka a Skov sa odvolali, tvrdiac, že článok 10 dánskeho zákona je nezlučiteľný so smernicou. Vestre Landsret rozhodol položiť Súdnemu dvoru uznesením z 26. septembra 2003 tieto prejudiciálne otázky:
„1.	Prvá otázka:
Vylučuje smernica Rady z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky právny systém, podľa ktorého dodávateľ preberá v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť výrobcu podľa smernice?
2.	Druhá otázka:
Vylučuje už citovaná smernica systém, podľa ktorého je dodávateľ v súlade s judikatúrou povinný prebrať v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť za zavinenie výrobcu, ako je stanovená judikatúrou, pri chybe výrobku, ktorá spôsobila škodu na zdraví alebo majetku spotrebiteľa?
3. Tretia otázka:
S odkazom na:
1. zápisnicu Rady ministrov uverejnenú v BEUC‑News, Legal Supplement 12, november/december 1985, s. 20 a 21, kde sa v bode 2 uvádza:
‚Statements on articles 3 and 12: «pokiaľ ide o výklad článkov 2 a 10, Rada a Komisia sa súhlasne domnievajú, že nič nebráni tomu, aby členské štáty vo svojej vnútroštátnej právnej úprave stanovili pravidlá týkajúce sa zodpovednosti dodávateľa, keďže smernica túto zodpovednosť neupravuje. Okrem toho existuje zhoda v tom, že v súlade so smernicou môžu členské štáty stanoviť pravidlá týkajúce sa konečného vzájomného rozdelenia zodpovednosti medzi viacerých zodpovedných výrobcov (pozri článok 3) a dodávateľov»‘,
2. článok 13 smernice, ktorý stanovuje:
‚Táto smernica sa nedotkne práv, ktoré poškodenej osobe prislúchajú podľa ustanovení právnych predpisov o zodpovednosti na zmluvnom alebo nezmluvnom základe, alebo osobitného systému mimoriadnej zodpovednosti, existujúcej hneď po oznámení [v čase oznámenia – neoficiálny preklad ] tejto smernice‘,
sa kladie otázka, či smernica vylučuje to, aby členský štát právne upravil zodpovednosť dodávateľa za chybný výrobok, pod podmienkou, že dodávateľ je definovaný – ako v článku 3 ods. 3 prvej vete dánskeho zákona – ako ten, kto uvádza výrobok do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný za výrobcu v zmysle definície, ktorá je uvedená v článku 3 smernice o zodpovednosti za chybné výrobky.
4.	Štvrtá otázka:
Zamedzuje smernica (smernica Rady z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky) tomu, aby členské štáty zaviedli právnu úpravu zodpovednosti za chybný výrobok, podľa ktorej dodávateľ – bez toho, aby bol sám výrobcom alebo bol v súlade s článkom 3 smernice považovaný za výrobcu – je povinný prebrať:
– zodpovednosť výrobcu v zmysle smernice?
– zodpovednosť za zavinenie výrobcu, založenú na judikatúre, pokiaľ ide o zodpovednosť za chybný výrobok pri škode na zdraví alebo majetku spotrebiteľa?
Predmetná právna úprava predpokladá, že:
a) dodávateľ je definovaný ako subjekt, ktorý uvádza výrobok do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný za výrobcu (článok 3 ods. 3 prvá veta dánskeho zákona);
b) výrobca môže byť uznaný za zodpovedného, a dodávateľ teda nepreberá zodpovednosť, pokiaľ tomu tak nie je (článok 10 dánskeho zákona);
c) dodávateľ má právo postihu voči výrobcovi (článok 11 ods. 3 dánskeho zákona).
5.	Piata otázka:
Vylučuje smernica (smernica Rady z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky) to, aby členský štát ponechal v platnosti pravidlo – nenachádzajúce sa v právnom predpise, ale založené na judikatúre – skoršie ako smernica, podľa ktorého dodávateľ – bez toho, aby bol sám výrobcom alebo bol podľa článku 3 smernice považovaný za výrobcu – preberá:
– zodpovednosť výrobcu v zmysle smernice?
– zodpovednosť za zavinenie výrobcu, založenú na judikatúre, pokiaľ ide o zodpovednosť za chybný výrobok pri škode na zdraví alebo majetku spotrebiteľa?
Predmetné pravidlo judikatúry predpokladá, že:
a) dodávateľ je definovaný ako subjekt, ktorý uvádza výrobok do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný za výrobcu (článok 3 ods. 3 prvá veta dánskeho zákona);
b) výrobca môže byť uznaný za zodpovedného, a dodávateľ teda nepreberá zodpovednosť, pokiaľ tomu tak nie je (článok 10 dánskeho zákona);
c) dodávateľ má právo postihu voči výrobcovi (článok 11 ods. 3 dánskeho zákona).“
IV – Pripomienky
14. Písomné a ústne pripomienky v predmetnej veci možno rozdeliť do dvoch kategórií. Na jednej strane pripomienky odporcov v odvolacom konaní vo veci samej – poškodených osôb – a dánskej vlády, ktorí zastávajú názor, že smernica vykonala úplnú harmonizáciu, iba pokiaľ ide o zodpovednosť výrobcu za chybné výrobky, a že členské štáty si v dôsledku toho ponechali právomoc zachovať alebo prijať osobitnú právnu úpravu týkajúcu sa objektívnej zodpovednosti dodávateľov. Na druhej strane pripomienky odvolateľov vo veci samej – Bilka a Skov –, španielskej vlády a Komisie, ktorí poznamenávajú, že smernica skutočne stanovila úplnú harmonizáciu zodpovednosti za chybné výrobky tým, že túto zodpovednosť prisúdila výlučne výrobcom a hospodárskym subjektom, ktorí sú za nich považovaní.
15. Dánska vláda podporuje svoj názor dvoma odlišnými tvrdeniami. Začína s tvrdením, že článok 3 smernice obsahuje iba definíciu výrobcu a hospodárskych subjektov, ktorí sú za neho považovaní. Z toho a contrario
vyplýva, že smernica neupravila zodpovednosť sprostredkovateľov, ako je dodávateľ, vo výrobnom a predajnom reťazci. Tento výklad je podporený článkom 13 smernice a dvomi vyhláseniami – druhým a šestnástym – uvedenými v zápisnici z 1 025. zasadnutia Rady z 25. júla 1985.
16. Subsidiárne dánska vláda vysvetľuje, že podľa dánskych právnych predpisov nie je zodpovednosť dodávateľa samostatná, pretože podľa článku 10 a článku 11 ods. 3 dánskeho zákona dodávateľ zodpovedá voči poškodeným osobám iba v rozsahu, v akom môže byť zodpovedný výrobca. Situácia dodávateľa je teda blízka situácii solidárneho ručiteľa. Dánska právna úprava sa teda líši od francúzskeho predpisu, ktorý bol vyhlásený za nezlučiteľný so smernicou v už citovanom rozsudku Komisia/Francúzsko(6) . Dánska vláda z toho vyvodzuje, že táto judikatúra sa na dánsku právnu úpravu neuplatňuje.
17. Ak by sa tento výklad neprijal, dánska vláda navrhuje, aby Súdny dvor preskúmal svoju judikatúru, aspoň pokiaľ ide o zodpovednosť dodávateľa, a to z dôvodu negatívnych následkov tejto judikatúry pre ochranu záujmov spotrebiteľov. Za predpokladu, že by Súdny dvor konštatoval nezlučiteľnosť dánskeho zákona so smernicou, žiada, aby časové účinky rozsudku boli obmedzené ku dňu jeho vyhlásenia.
18. Skov, Bilka, španielska vláda a Komisia vo svojich tvrdeniach predovšetkým odkazujú na už citovaný rozsudok Komisia/Francúzsko(7) . Domnievajú sa, že tento rozsudok ponúka záver, že u stanovenia článku 3 ods. 3 a článkov 10 a 11 dánskeho zákona porušujú smernicu.
19. Podľa týchto účastníkov sa druhé vyhlásenie uvedené v zápisnici Rady má vykladať v tom zmysle, že členské štáty môžu stanoviť vlastné pravidlá týkajúce sa zodpovednosti dodávateľa, ale nesmú na dodávateľa preniesť objektívnu zodpovednosť za chybné výrobky tak, ako ju prisúdila výrobcovi smernica.
20. Skov ďalej tvrdí, že článok 10 dánskeho zákona sa má vykladať v súlade so smernicou, ktorá je podľa neho priamo uplatniteľná. Článok 10 dánskeho zákona preto nemôže dodávateľovi uložiť ťažšie povinnosti, ako sú povinnosti uvedené v článku 3 smernice. Na podporu tohto stanoviska odkazuje na judikatúru Súdneho dvora vo veciach Von Colson a Karmann, Marleasing, Wagner, Miret a Faccini Dori(8) .
V – Posúdenie
A – Úvodné poznámky
21. V tejto veci je hlavnou otázkou to, či smernica bráni uplatneniu, podľa ktorého je dodávateľ (alebo akýkoľvek iný sprostredkovateľ) povinný prebrať v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť výrobcu podľa smernice.
22. Smernica stanovuje právnu úpravu objektívnej zodpovednosti za chybné výrobky. Podľa jej článku 1 sa môžu dotknuté osoby domáhať náhrady škody, pokiaľ im je spôsobená chybným výrobkom, a za podmienky, že preukážu príčinné súvislosti medzi chybou a škodou (článok 4). V článku 1 je za zodpovednú osobu označený výrobca chybného výrobku.
23. Článok 3 smernice obsahuje zákonnú definíciu pojmu „výrobca“ – teda zodpovednej osoby – v zmysle smernice. Ide najmä o:
– výrobcu finálneho výrobku, výrobcu akejkoľvek suroviny a ktorúkoľvek osobu, ktorá sa uvedením svojho mena, ochrannej známky alebo iného rozlišovacieho znaku uvádza ako jeho výrobca (odsek 1),
– dovozcu finálneho výrobku do Spoločenstva na účely predaja, nájmu alebo lízingu, alebo akejkoľvek inej formy distribúcie v rámci obchodovania (odsek 2),
– dodávateľa, v prípade, že výrobcu alebo dovozcu nemožno zistiť, pokiaľ nebude v primeranej lehote informovať poškodenú osobu o totožnosti výrobcu alebo dovozcu alebo osoby, ktorá mu výrobok dodala (odsek 3).
24. Toto ustanovenie bolo prebraté do dánskeho práva článkom 4 ods. 1, 2, 4 a 5 dánskeho zákona o zodpovednosti za chybné výrobky. Dánsky zákonodarca však pridal ku kategóriám zodpovedných osôb stanovených v smernici osobitnú kategóriu. Podľa článku 10 dánskeho zákona dodávatelia priamo zodpovedajú za chyby výrobku voči poškodeným osobám a dodávateľom v nasledujúcich článkoch distribučného reťazca. Podľa definície článku 4 ods. 3 už citovaného zákona je dodávateľ v zmysle článku 10 ten, kto uvádza výrobok do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný za výrobcu.
25. Súd v podstate a quo
žiada Súdny dvor, aby upresnil, či harmonizácia zodpovednosti za chybné výrobky, ktorú vykonala smernica, sa má považovať za úplnú, neponechávajúc členským štátom, pokiaľ ide o definíciu okruhu zodpovedných osôb, žiaden priestor pre voľnú úvahu.
26. Vo viacerých nedávnych už citovaných rozsudkoch Komisia/Francúzsko, González Sánchez a Komisia/Grécko(9), sa Súdny dvor tejto zásadnej otázke venoval. V mojich návrhoch v týchto veciach som sa na základe analýzy znenia smernice, jej štruktúry a jej cieľov, ako vyplývajú z odôvodnení, domnieval, že jej cieľom je úplná harmonizácia objektívnej zodpovednosti za chybné výrobky. Z toho vyplýva, že miera voľnej úvahy, ktorú členské štáty majú pri preberaní smernice do vnútroštátneho právneho poriadku, bola v plnom rozsahu stanovená jej textom. Na základe podobnej argumentácie dospel Súdny dvor v už citovaných rozsudkoch k rovnakému zisteniu, ako to jasne vyplýva z bodov 16 až 19 už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko.
27. V bode 16 Súdny dvor najmä konštatoval, že miera voľnej úvahy, ktorú majú členské štáty, je plne vymedzená samotnou smernicou a musí byť odvodená z jej znenia, cieľa a štruktúry.
28. Súdny dvor ďalej v bode 17 konštatoval, že smernica tým, že zaviedla harmonizovaný režim občianskoprávnej zodpovednosti výrobcov za škodu spôsobenú chybnými výrobkami, zodpovedá cieľu, ktorým je zabezpečiť neskreslenú hospodársku súťaž medzi hospodárskymi subjektmi, uľahčiť voľný pohyb tovaru a zabrániť rozdielnym stupňom ochrany spotrebiteľov.
29. Súdny dvor ďalej v bode 18 konštatuje, že smernica neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by členské štáty výslovne oprávňovalo prijať alebo zachovať v prípade otázok, ktoré upravuje, prísnejšie ustanovenia na účely zabezpečenia vyššieho stupňa ochrany spotrebiteľov.
30. Nakoniec Súdny dvor v bode 19 uvádza, že skutočnosť, že smernica stanovuje určité výnimky alebo v určitých bodoch odkazuje na vnútroštátne právo, neznamená, že v bodoch, ktoré upravuje, nie je harmonizácia úplná.
31. V dôsledku toho Súdny dvor dospel k záveru, že článok 13 smernice nemožno vykladať tak, že ponecháva členským štátom možnosť zachovať všeobecný režim objektívnej zodpovednosti za chybné výrobky, ktorý sa odlišuje od režimu stanoveného smernicou.
32. Ďalej v bode 22 už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko a v bodoch 31 až 33 už citovaného rozsudku González Sánchez Súdny dvor vyhlásil, že režim zavedený uvedenou smernicou nevylučuje uplatňovanie iných režimov zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti spočívajúcich na takých odlišných základoch, akými sú záruka za skryté chyby alebo zavinenie.
33. Pred odpoveďou na položené otázky najskôr preskúmam to, či tvrdenia predložené dánskou vládou a odporcami v odvolacom konaní vo veci samej obsahujú nové skutočnosti v porovnaní s už citovanými tvrdeniami a či môžu viesť k zmene tejto judikatúry.
34. Dánska vláda zastávala názor, že smernica zamýšľa iba harmonizáciu zodpovednosti výrobcu. Napriek čiastočnej právnej úprave subsidiárnej zodpovednosti dodávateľa v prípade, že výrobcu chybného výrobku nemožno určiť, ktorá je stanovená v článku 3 ods. 3 smernice, nie je cieľom tejto smernice všeobecná právna úprava zodpovednosti dodávateľa a iných sprostredkovateľov. Vláda z toho vyvodzuje, že si členské štáty v tejto súvislosti zachovali svoje legislatívne právomoci.
35. Nemôžem súhlasiť s týmto názorom ani s argumentáciou, na ktorej spočíva. Ako to vyplýva z už niekoľkokrát citovanej judikatúry, cieľom smernice je úplná harmonizácia objektívnej zodpovednosti za chybné výrobky. Takáto právna úprava prinajmenšom zahŕňa definíciu predmetu zodpovednosti, teda škody spôsobenej chybným výrobkom, okruhu chránených osôb a nakoniec okruhu zodpovedných osôb. Ak pritom pripustíme, že cieľom smernice je úplná harmonizácia, vyplýva z toho, že definícia okruhu zodpovedných osôb je tiež taxatívna.
36. Z tohto dôvodu členské štáty už nemôžu rozšíriť okruh zodpovedných osôb na dodávateľov a iných sprostredkovateľov s výnimkou prípadov výslovne stanovených v článku 3 ods. 3 smernice.
37. Na podporu svojho názoru sa dánska vláda takisto odvolávala na dve vyhlásenia, jedno Rady a druhé Rady a Komisie, ktoré boli v súvislosti so smernicou zapísané do zápisnice z 1 025. zasadnutia Rady z 25. júla 1985(10) . Hoci sa na ne neodvolávalo vo vyššie uvedených veciach, sú pre výklad smernice relevantné.
38. Pred skúmaním tretej otázky, kde sa budem týmito vyhláseniami zaoberať detailnejšie, na tomto mieste konštatujem, že ani ich právna povaha, ani ich vecný obsah nemôžu mať vplyv na znenie, štruktúru a cieľ smernice.
39. Žalobcovia vo veci samej a dánska vláda zdôraznili vo svojich písomných pripomienkach, ako aj na pojednávaní rozdiely, ktoré podľa nich existujú medzi dánskou právnou úpravou objektívnej zodpovednosti dodávateľov a článkom 1386-7 francúzskeho občianskeho zákonníka, ktorý Súdny dvor v už citovanej veci Komisia/Francúzsko(11) posúdil ako nezlučiteľný so smernicou.
40. V tejto súvislosti podotýkam, že v tomto prípade ide v prvom rade o to, či právny predpis, akým je dánsky právny predpis, je alebo nie je zlučiteľný so smernicou. Z údajných rozdielov medzi týmito dvoma právnymi predpismi nemožno vyvodzovať rozhodujúce tvrdenia na podporu odpovede na túto otázku.
41. Ak by Súdny dvor nemohol súhlasiť s jej stanoviskom, podľa ktorého dánska právna úprava objektívnej zodpovednosti dodávateľov za chybné výrobky je zlučiteľná so smernicou tak, ako bola vyložená vo veci Komisia/Francúzsko, žiada dánska vláda Súdny dvor, aby túto judikatúru zrevidoval.
42. Zdá sa mi, že revízia tejto judikatúry z nedávnej doby je nevhodná. V dotknutých rozsudkoch, ako aj v mojich návrhoch sa na základe gramatickej, systematickej a historickej analýzy konštatuje, že cieľom smernice je úplná harmonizácia. Tvrdenia uvedené dánskou vládou – ktoré sa predovšetkým obmedzujú na to, že výsledkom výkladu Súdneho dvora je podľa nej nedostatočná ochrana spotrebiteľov – nemôžu viesť k výsledku, ktorý by bol v rozpore s jasnou vôľou zákonodarcu Spoločenstva tak, ako je vyjadrená v smernici.
43. Ak je smernica týkajúca tak citlivej a chúlostivej otázky, akou je zodpovednosť za chybné výrobky, v rozpore s preferenciami jedného alebo viacerých členských štátov, je potrebné hľadať riešenie tohto rozporu v rámci ústavného poriadku Spoločenstva nie výkladom contra legem, ale na základe podnetu zákonodarcu Spoločenstva. Okrem toho z krokov, ktoré podnikla dánska vláda ako predseda Rady, vyplýva, že si je vedomá tejto ústavnej logiky(12) .
44. Pre každý prípad okrem toho podotýkam, že ak by Súdny dvor chcel prijať výklad zastávaný dánskou vládou, došlo by tým nevyhnutne k obratu v takejto nedávnej judikatúre, akou je judikatúra obsiahnutá v už citovaných rozsudkoch Komisia/Francúzsko a González Sánchez(13) . Dôsledkom takéhoto výkladu by bolo, že primárna zodpovednosť výrobcov, výslovne zamýšľaná smernicou, by bola rozšírená na ďalšie články výrobného reťazca, akými sú sprostredkovatelia (dodávatelia).
45. Takéto odchýlenie od judikatúry by tiež znamenalo, že tvrdenia vyjadrené Súdnym dvorom – znenie, štruktúra a okolnosti predchádzajúce smernici – v prospech úplnej harmonizácie, ktorá prisudzuje výlučnú objektívnu zodpovednosť za chybné výrobky výrobcovi, by sa stali neudržateľnými.
B – O prvej otázke
46. Prvá otázka sa týka iných hospodárskych subjektov ako výrobcovia definovaní v článku 3 ods. 3 smernice. Vnútroštátny súd chce tak vedieť, či toto ustanovenie vylučuje vnútroštátny právny predpis, podľa ktorého dodávatelia preberajú v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť výrobcov podľa smernice.
47. Odpoveď na túto otázku možno ľahko vyvodiť z už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko. V tejto veci išlo o ustanovenie francúzskeho občianskeho zákonníka (článok 1386‑7), ktoré pokiaľ ide o zodpovednosť, priznávalo dodávateľom rovnaké postavenie, aké majú výrobcovia. Súdny dvor rozhodol, že takéto úplne rovnaké postavenie je v rozpore so smernicou, keďže jej článok 3 ods. 3 stanovuje iba subsidiárnu zodpovednosť v prípade, ak je totožnosť výrobcu neznáma.
48. Z porovnania článku 1386‑7 francúzskeho občianskeho zákonníka s článkom 10 dánskeho zákona vyplýva, že obe ustanovenia sú veľmi podobné.
49. Článok 1386‑7 uvedeného občianskeho zákonníka stanovuje, že predávajúci, prenajímateľ, s výnimkou poskytovateľa lízingu alebo prenajímateľa obdobného poskytovateľovi lízingu, alebo akýkoľvek iný dodávateľ, ktorý je podnikateľom, zodpovedá za chybu, ktorá ovplyvňuje bezpečnosť výrobku, za tých istých podmienok ako výrobca. Sprostredkovateľ má prípadne právo postihu voči výrobcovi.
50. Článok 10 dánskeho zákona stanovuje zodpovednosť dodávateľa za chyby výrobku voči poškodeným osobám a dodávateľom v nasledujúcich článkoch distribučného reťazca. Podľa článku 11 ods. 3 tohto zákona má každý sprostredkovateľ, ktorý nahradil poškodenej osobe škodu, právo postihu voči výrobcovi.
51. Hoci sú obe ustanovenia, pokiaľ ide o definíciu okruhu zodpovedných osôb, do istej miery odlišné, je potrebné konštatovať, že obe tieto ustanovenia rozširujú okruh zodpovedných osôb na dodávateľov a iných sprostredkovateľov v podstatne širšom zmysle, ako je stanovené v článku 3 ods. 3 smernice. Okrem toho článok 1386‑7 francúzskeho občianskeho zákonníka, článok 10 a článok 11 ods. 3 dánskeho zákona obsahujú zo zrejmých dôvodov právo postihu, zatiaľ čo cieľom smernice je práve zabrániť takémuto súbehu konaní tým, že sa obmedzí okruh zodpovedných osôb na výrobcov.
52. Tak žalobcovia vo veci samej, ako aj dánska vláda sa dovolávali rozdielov medzi francúzskym ustanovením a dánskymi ustanoveniami. Francúzske ustanovenie obsahuje skutočnú klauzulu o zodpovednosti, zatiaľ čo dánske ustanovenia sa týkajú iba podmienenej zodpovednosti. Podľa francúzskeho režimu je poškodená osoba oprávnená uplatniť zodpovednosť dodávateľa za každý chybný výrobok, ktorý jej bol predaný, teda tak pokiaľ ide o výrobky, ktoré už boli chybné v okamihu ich uvedenia do obehu, ako aj výrobky, ktoré sa stali chybnými v neskoršom štádiu predaja. Naopak, podľa dánskych ustanovení môže poškodená osoba začať konanie o uplatnenie zodpovednosti voči dodávateľovi iba vtedy, ak ide o chybné výrobky v okamihu ich uvedenia do obehu.
53. Nech sú tieto rozdiely akékoľvek, nezdajú sa mi byť relevantné na účely určenia toho, či osobný rozsah článku 10 a článku 11 ods. 3 dánskeho zákona je v súlade s článkom 3 smernice. V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že v dánskych ustanoveniach uvedená definícia okruhu zodpovedných osôb, voči ktorým je poškodená osoba oprávnená podať žalobu o náhradu škody spôsobenú chybnými výrobkami, je širšia ako definícia obsiahnutá v článku 3 smernice. Z rozsudku Komisia/Francúzsko vyplýva, že táto skutočnosť sama osebe stačí na preukázanie nesúladu týchto ustanovení so smernicou. Okrem toho uplatňovanie dánskej právnej úpravy zahŕňa takmer nevyhnutne súbeh konaní, účinok, ktorému chcel zákonodarca Spoločenstva práve zabrániť(14) .
C – O druhej otázke
54. Svojou druhou otázkou vnútroštátny súd požaduje stanovisko Súdneho dvora k zlučiteľnosti dánskej judikatúry, podľa ktorej je dodávateľ povinný prebrať v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť za zavinenie výrobcu, ako je stanovená judikatúrou, v prípade chyby výrobku, ktorá spôsobila škodu na zdraví alebo majetku spotrebiteľa, so smernicou.
55. Zo spisu vyplýva, že pred prijatím smernice bola zodpovednosť za chybné výrobky – tak výrobcu, ako aj dodávateľa – v Dánsku upravená judikatúrou.
56. Podľa týchto pravidiel judikatúry sa zodpovednosť za chybné výrobky najprv posudzuje s ohľadom na jedno zo všeobecných pravidiel občianskoprávnej zodpovednosti dánskeho práva, ktoré sú založené na pojme zavinenia. Vývoj judikatúry a právnej náuky však viedol k tomu, že sa výrobca považoval za zodpovedného na základe zodpovednosti za hrubé zavinenie a v niektorých prípadoch zodpovednosti bez zavinenia.
57. V tomto systéme, ktorý zaviedla judikatúra, preberal dodávateľ zodpovednosť za škodu spôsobenú výrobkom za hospodárske subjekty zúčastnené v predchádzajúcich článkoch výrobného a distribučného reťazca. Táto zodpovednosť bola – a stále je – zodpovednosťou bez zavinenia.
58. Prebratie smernice do dánskeho práva zákonom č. 371 malo, pokiaľ ide o objektívnu zodpovednosť výrobcu za chybné výrobky, za následok to, že systém smernice bol prijatý v plnom rozsahu. Pokiaľ ide o zodpovednosť za zavinenie, existujúci systém zavedený judikatúrou sa naďalej uplatňoval.
59. Skoršia judikatúra o objektívnej zodpovednosti dodávateľa bola kodifikovaná článkom 10 vyššie uvedeného zákona. Z prípravných prác na zákone vyplýva, že dánsky zákonodarca chcel týmto ustanovením potvrdiť túto judikatúru a že pri prijímaní zákona bola dánska vláda presvedčená, že zodpovednosť dodávateľa nie je smernicou upravená.
60. Súbor právnych predpisov a pravidiel judikatúry týkajúcich sa zodpovednosti za chybné výrobky možno rozdeliť na tri časti, a to:
– objektívnu zodpovednosť výrobcu,
– povinnosť dodávateľa prebrať zodpovednosť výrobcu („odvodená zodpovednosť dodávateľa“),
– zodpovednosť za zavinenie alebo hrubé zavinenie výrobcu.
61. Pokiaľ ide o objektívnu zodpovednosť výrobcu, definície článku 3 smernice boli prevzaté do článku 4 ods. 1, 2, 4 a 5 dánskeho zákona, zatiaľ čo zásada objektívnej zodpovednosti bola stanovená v článku 6 tohto zákona. Z toho vyplýva, že keďže je táto skutočnosť v súlade so smernicou, nevyžaduje ďalšie pripomienky.
62. Pokiaľ ide o druhú skutočnosť – odvodenú zodpovednosť dodávateľa – už som konštatoval v mojej analýze týkajúcej sa prvej otázky, že pravidlá článku 10 a článku 11 ods. 3 dánskeho zákona sú v rozpore so smernicou, ktorá obmedzila objektívnu zodpovednosť na výrobcov.
63. Z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že dánsky súd sa tiež pýta, či článok 13 smernice nemôže poskytnúť právny základ pre rozšírenie zodpovednosti za chybné výrobky.
64. Ta istá otázka bola položená v už citovanej veci Komisia/Francúzsko(15) . V tomto rozsudku na ňu Súdny dvor odpovedal záporne. Odkazujem na body 21 až 23, v ktorých Súdny dvor uviedol, „že článok 13 smernice nemožno vykladať tak, že ponecháva členským štátom možnosť zachovať všeobecný režim zodpovednosti za chybné výrobky, ktorý sa odlišuje od režimu ustanoveného smernicou“. Z toho vyplýva, že dánska právna úprava odvodenej objektívnej zodpovednosti dodávateľa nie je odôvodnená článkom 13 smernice.
65. Naopak, vnútroštátna právna úprava zavinenia výrobcu, akou je úprava vyplývajúca z dánskej judikatúry, sa musí považovať za zlučiteľnú so smernicou, ako to vyplýva z bodu 22 už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že „… režim zavedený uvedenou smernicou… nevylučuje uplatňovanie iných režimov zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti spočívajúcich na iných základoch, ako sú napríklad záruka za skryté chyby alebo zavinenie“.
66. Preto navrhujem Súdnemu dvoru, aby takto odpovedal na druhú otázku: článok 13 smernice bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá rozširuje režim objektívnej zodpovednosti stanovený v uvedenej smernici na dodávateľov chybných výrobkov. Naopak, toto ustanovenie nevylučuje, aby sa na dodávateľov uplatňovali iné režimy zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti, ktoré spočívajú na takých odlišných základoch, akými sú záruka za skryté chyby alebo zavinenie.
D – O tretej otázke
67. Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd Súdneho dvora pýta, či smernica bráni tomu, aby členský štát právne upravil zodpovednosť dodávateľa za chybný výrobok pod podmienkou, že dodávateľ je definovaný ako v článku 3 ods. 3 prvej vete dánskeho zákona ako ten, kto uvádza výrobok do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný za výrobcu v zmysle definície, ktorá je uvedená v článku 3 smernice, a to odkazom na vyhlásenie Rady a Komisie týkajúce sa článkov 3 a 12 uvedené v zápisnici z 1 025. zasadnutia Rady z 25. júla 1985(16) a na článok 13 smernice.
68. V znení svojej tretej otázky prevzal vnútroštátny súd toto druhé vyhlásenie uvedené v zápisnici v celom rozsahu. Odkazujem na neho.
69. Dánska vláda sa vo svojich písomných pripomienkach okrem toho dovolávala šestnásteho vyhlásenia Rady uvedeného v zápisnici, ktoré znie takto: „Rada vyjadruje prianie, aby členské štáty, ktoré v súčasnosti uplatňujú výhodnejšiu právnu úpravu, pokiaľ ide o ochranu spotrebiteľov, ako je úprava, ktorá vyplýva zo smernice, nevyužili možnosti ponúkané smernicou na zníženie tejto úrovne ochrany“.
70. Dánska vláda z týchto dvoch vyhlásení vyvodzuje, že ponechanie skorších pravidiel ako smernica v platnosti, ktoré zabezpečujú lepšie právne postavenie spotrebiteľa, je v úplnom súlade s týmito vyhláseniami. Obe vyhlásenia sú úplne koherentné s článkami 3 a 13 smernice a potvrdzujú jej obsah.
71. Vzhľadom na tento súlad so smernicou a na skutočnosť, že pochádzajú od Rady a Komisie, teda od samotného zákonodarcu Spoločenstva, je im potrebné pri výklade smernice priznať čo najväčší význam.
72. Pokiaľ ide o právny dosah vyhlásení Rady, ktoré sú uvedené v jej zápisniciach, možno ustálenú judikatúru Súdneho dvora zhrnúť takto:
– ak obsah vyhlásenia nie je vôbec spomenutý v texte predmetného ustanovenia, nemožno ho použiť na výklad tohto ustanovenia sekundárneho práva(17) . Objektívny dosah ustanovení práva Spoločenstva môže vyplývať iba zo znenia týchto samotných ustanovení pri zohľadnení ich kontextu(18),
– takéto vyhlásenie však môže predstavovať pomôcku pri výklade ustanovení sekundárneho práva, ktorých vypracovanie alebo prijatie bolo týmto vyhlásením podnietené, pokiaľ ide o upresnenie dvojzmyselného a dvojznačného zmyslu týchto ustanovení. Navyše takého vyhlásenie nemôže slúžiť ako jediná pomôcka, ale musí sa použiť v spojení s inými(19) .
73. Ak sú však obe vyhlásenia uvedené v prejednávanej veci použité ako pomôcky pri výklade článku 13 smernice, môžu potvrdzovať výklad tohto ustanovenia, ako som to už vyššie uviedol pri skúmaní odpovede na druhú otázku. Upresňujú totiž zmysel tohto ustanovenia, keď konštatujú, že smernica nebráni zachovaniu alebo prijatiu pravidiel týkajúcich sa zodpovednosti dodávateľov, pokiaľ ide o zodpovednosť za zavinenie alebo zmluvnú zodpovednosť.
74. Naopak, podľa judikatúry už citovanej v bode 72 nemožno z dovolávaných vyhlásení vyvodiť argument, aby sa preukázalo, že smernica nebráni rozšíreniu objektívnej zodpovednosti za chybné výrobky na dodávateľov, okrem prípadov výslovne stanovených v článku 3 ods. 3 tejto smernice. Takýto odkaz pri výklade by bol priamo v rozpore so znením a štruktúrou smernice a je podľa judikatúry Súdneho dvora neprípustný. Z tohto odôvodnenia vyplýva, že tvrdenia, ktoré uviedla dánska vláda, sa musia zamietnuť.
75. Preto dospievam k záveru, že obe vyhlásenia, ktorých sa dovoláva dánska vláda, nemôžu slúžiť ako pomôcka v prospech výkladu smernice, podľa ktorého je členský štát oprávnený rozšíriť objektívnu zodpovednosť za chybné výrobky na dodávateľov v iných prípadoch, ako sú prípady taxatívne definované v článku 3 ods. 3 smernice.
E – O štvrtej a piatej otázke
76. Svojou štvrtou a piatou otázkou vnútroštátny súd opakuje svoju prvú a druhú otázku v rozsahu, v akom sa osobitne týkajú článku 3 ods. 3 prvej vety, článku 10 a článku 11 ods. 3 dánskeho zákona, respektíve skoršieho pravidla judikatúry ako smernica, podľa ktorého dodávateľ – bez toho, aby bol sám výrobcom podľa článku 3 smernice – preberá zodpovednosť výrobcu v zmysle smernice a zodpovednosť za zavinenie výrobcu.
77. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, ktorá siaha až k rozsudku Costa(20), Súdny dvor nemôže prostredníctvom článku 234 ES rozhodnúť o platnosti opatrenia vnútroštátneho práva. Súdny dvor sa však považuje za príslušný poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky prvky výkladu spadajúce do rámca práva Spoločenstva, ktoré mu môžu umožniť posúdiť túto zlučiteľnosť na účely rozsudku vo veci, ktorá mu je predložená(21) .
78. Vzhľadom na to, že odpovede, ktoré som navrhol na prvú a druhú otázku, už obsahujú všetky prvky, ktoré vnútroštátny súd potrebuje na určenie zlučiteľnosti dotknutých ustanovení vnútroštátneho práva, ako aj relevantnej vnútroštátnej judikatúry, nie je potrebné odpovedať na tieto otázky.
F – Obmedzenie časových účinkov rozsudku
79. Z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že odporcovia v odvolacom konaní vo veci samej – poškodené osoby – požiadali Súdny dvor, aby určil, že jeho rozsudok bude mať účinky až od dátumu jeho vyhlásenia, a to za predpokladu, že by odpovede Súdneho dvora boli pre nich nepriaznivé. Dánska vláda podporuje túto žiadosť, zdôrazňujúc závažné dôsledky pre právnu istotu, ktoré by rozsudok Súdneho dvora mohol svojimi účinkami spôsobiť na veci, ktoré už boli od nadobudnutia účinnosti smernice právoplatne rozhodnuté.
80. V tejto súvislosti podotýkam, že podľa všeobecného pravidla majú rozsudky Súdneho dvora, ktorými rozhoduje o výklade práva Spoločenstva, účinok ex tunc . Súdny dvor však môže výnimočne pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom poriadku Spoločenstva pristúpiť k obmedzeniu možnosti všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia tak, ako ho vyložil, vzhľadom na spochybnenie právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere(22) . Takéto obmedzenie však podlieha určitým podmienkam, ktoré sa môžu líšiť podľa skutkovej a právnej situácie, ktorá vyplýva zo sporu vo veci samej: dobrá viera dotknutých osôb, riziko vážnych ťažkostí(23), prípadné závažné finančné následky retroaktivity(24) .
81. V tomto prejudiciálnom konaní ide o otázku, ktorá kategória hospodárskych subjektov musí byť zodpovedná za chybné výrobky. Rozhodnutie Súdneho dvora bude pravdepodobne viesť vo vnútroštátnom právnom poriadku iba k prenosu tejto zodpovednosti z dodávateľov na výrobcov. Ani povaha zodpovednosti, ani jej rozsah tým však nebudú dotknuté. Vzhľadom na to, že dánsky zákon vo svojom článku 11 ods. 3 stanovuje, že dodávateľ má právo postihu voči výrobcovi, zdá sa mi, že takýto prenos primárnej zodpovednosti nevyvolá z hľadiska právnej istoty také riziká, ktoré by mohli odôvodniť výnimočné obmedzenie časových účinkov rozsudku.
82. Ďalej pripomínam, že v už citovaných skorších veciach Komisia/Francúzsko, Komisia/Grécko a Gonzáles Sánchez(25) žiadny z účastníkov konania nepožadoval obmedzenie časových rozsudkov a že v dôsledku toho Súdny dvor v tomto zmysle nerozhodol. Nechcem vylúčiť, že tieto rozsudky spôsobili v príslušných vnútroštátnych právnych poriadkoch dôsledky podobné dôsledkom, ktoré uviedla dánska vláda.
83. Nakoniec od vyhlásenia vyššie uvedených rozsudkov mohli dotknuté osoby v Dánsku predpokladať pravdepodobnú nezlučiteľnosť zákona a dánskej judikatúry.
84. Vyššie uvedené ma vedie k záveru, že nie je opodstatnené vyhovieť žiadosti o obmedzenie časových účinkov rozsudku.
VI – Návrh
85. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázky, ktoré položil Vestre Landsret, odpovedal takto:
1. Smernica Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky vylučuje systém, podľa ktorého dodávateľ preberá v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť výrobcu podľa tejto smernice, či už tento systém vyplýva z právnych predpisov, alebo judikatúry.
2. Článok 13 uvedenej smernice bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá rozširuje systém objektívnej zodpovednosti stanovený uvedenou smernicou na dodávateľov chybných výrobkov. Naopak, toto ustanovenie nevylučuje, aby sa na dodávateľov uplatňovali iné režimy zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti, ktoré spočívajú na takých odlišných základoch, akými sú záruka za skryté chyby alebo zavinenie.
3. Druhé a šestnáste vyhlásenie uvedené v zápisnici z 1 025. zasadnutia Rady z 25. júla 1985 nemôžu slúžiť ako pomôcky v prospech výkladu smernice, podľa ktorého je členský štát oprávnený rozšíriť objektívnu zodpovednosť za chybné výrobky na dodávateľov v iných prípadoch, ako sú prípady taxatívne definované v článku 3 ods. 3 smernice 85/374.
(1) .
(2)  –	Ú. v. ES L 210, s. 29; Mim. vyd. 15/001, s. 257.
(3)  –	Rozsudok z 25. apríla 2002, Zb. s. I‑3827.
(4)  –	Rozsudok z 25. apríla 2002, Zb. s. I‑3879.
(5)  –	Rozsudok z 25. apríla 2002, Zb. s. I‑3901.
(6)  –	Bod 2 týchto návrhov.
(7)  –	Bod 2.
(8)  –	Rozsudky z 10. apríla 1984, Von Colson a Karmann, 14/83, Zb. s. 1891; z 13. novembra 1990, Marleasing, C‑106/89, Zb. s. I‑4135; zo 16. decembra 1993, Wagner, Minet, C‑334/92, Zb. s. I‑6911; a zo 14. júla 1994, Faccini Dori, C‑91/92, Zb. s. I‑3325.
(9)  –	Bod 2 týchto návrhov.
(10)  –	Ide o druhé vyhlásenie Rady a Komisie a šestnáste vyhlásenie uvedené v zápisnici zo zasadnutia Rady z 25. júla 1985 (č. o 8631/85, Brusel, 15. október 1985).
(11)  –	Bod 2 týchto návrhov.
(12)  –	Vyhlásenie Rady z 19. decembra 2002 o zmene a doplnení smernice o zodpovednosti za chybné výrobky (Ú. v. ES C 26, 2003, s. 2).
(13)  –	Bod 2 týchto návrhov.
(14)  –	Rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 40.
(15)  –	Bod 2 týchto návrhov.
(16)  –	Dánska vláda vo svojich písomných pripomienkach správne poznamenala, že v názve tohto vyhlásenia došlo k chybe v písaní: namiesto „článkov 3 a 12“ treba čítať „články 3 a 13“.
(17)  –	Rozsudok z 26. februára 1991, Antonissen, C‑292/89, Zb. s. I‑745, bod 18.
(18)  –	Rozsudok z 15. apríla 1986, Komisia/Belgicko, 237/84, Zb. s. 1247.
(19)  –	Rozsudok zo 7. februára 1979, Auer, 136/78, Zb. s. 437, bod 25.
(20)  –	Rozsudok z 15. júna 1964, 6/64, Zb. s. 1141.
(21)  –	Rozsudok z 25. júna 1997, Tombesi a. i., C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 a C‑224/95, Zb. s. I‑3561, bod 36.
(22)  –	Rozsudky z 9. marca 2000, EKW a Wein & Co, C‑437/97, Zb. s. I‑1157, bod 57; z 23. mája 2000, Buchner a. i., C‑104/98, Zb. s. I‑3625, bod 39, a z 12. októbra 2000, Cooke, C‑372/98, Zb. s. I‑8683, bod 42.
(23)  –	Rozsudok Cooke, už citovaný, bod 42.
(24)  –	Rozsudok EKW a Wein & Co, už citovaný, bod 59.
(25)  –	Bod 2 týchto návrhov.