62022CJ0008_RES
Vec C‑8/22
XXX
proti
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Belgicko)]
Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. júla 2023
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2011/95/EÚ – Normy pre priznanie postavenia utečenca alebo postavenia osoby s doplnkovou ochranou – Článok 14 ods. 4 písm. b) – Odňatie postavenia utečenca – Štátny príslušník tretej krajiny, ktorý bol odsúdený právoplatným rozsudkom za obzvlášť závažný trestný čin – Nebezpečenstvo pre spoločnosť – Preskúmanie primeranosti“
Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Azylová politika – Postavenie utečenca alebo osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu – Smernica 2011/95 – Odňatie, ukončenie alebo odmietnutie obnovenia postavenia utečenca – Nebezpečenstvo pre spoločnosť hostiteľského členského štátu – Nebezpečenstvo preukázané samotným odsúdením dotknutej osoby právoplatným rozsudkom za obzvlášť závažný trestný čin – Neprípustnosť
[Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/95, odôvodnenie 12 a článok 1, článok 12 ods. 2 písm. b), článok 13, článok 14 ods. 4 písm. a) a b), článok 17 ods. 1 písm. b) a d) a článok 21 ods. 2 písm. b)]
(pozri body 30 – 33, 37 – 45, bod 1 výroku)
Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Azylová politika – Postavenie utečenca alebo osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu – Smernica 2011/95 – Podmienky uplatňovania – Nebezpečenstvo pre spoločnosť hostiteľského členského štátu – Nebezpečenstvo, ktoré musí byť skutočné, existujúce a dostatočne závažné – Povinnosť príslušného orgánu vykonať posúdenie všetkých okolností konkrétneho prípadu – Odňatie postavenia utečenca, ktoré musí predstavovať opatrenie primerané nebezpečenstvu – Kritériá posúdenia
[Článok 78 ods. 1 ZFEÚ; Charta základných práv Európskej únie, článok 18; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/95, článok 2 písm. d), článok 12 ods. 2 písm. b), článok 14 ods. 4 písm. b) a článok 14 ods. 6, článok 21 ods. 2, článok 23 ods. 4 článok 24 ods. 1 a článok 25, a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/32, článok 45 ods. 3]
(pozri body 48 – 50, 52 – 71, bod 2 výroku)
Zhrnutie
Vo veci Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Utečenec, ktorý sa dopustil závažného trestného činu) (C‑663/21) bolo AA v decembri 2015 priznané postavenie utečenca v Rakúsku. V období od marca 2018 do októbra 2020 bol viackrát odsúdený na tresty odňatia slobody a na zaplatenie pokuty za rôzne trestné činy vrátane trestných činov nebezpečného vyhrážania, ničenia alebo poškodzovania cudzej veci, nedovoleného zaobchádzania s návykovými látkami a obchodovania s návykovými látkami, úmyselného ublíženia na zdraví, ako aj agresívneho správania voči príslušníkovi orgánu verejného dozoru.
Rozhodnutím prijatým v septembri 2019 príslušný rakúsky orgán odňal AA postavenie utečenca, prijal voči nemu rozhodnutie o návrate spolu so zákazom pobytu a stanovil lehotu na dobrovoľný odchod, pričom vyhlásil, že jeho odsun nie je povolený.
V nadväznosti na žalobu, ktorú podal AA, Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Rakúsko) rozsudkom prijatým v máji 2021 zrušil uvedené rozhodnutie zo septembra 2019. Tento súd konštatoval, že AA bol odsúdený právoplatným rozsudkom za obzvlášť závažný trestný čin a že predstavuje nebezpečenstvo pre spoločnosť. Usúdil však, že je potrebné zvážiť záujmy hostiteľského členského štátu a záujmy dotknutej osoby na účely poskytnutia medzinárodnej ochrany s prihliadnutím na rozsah a povahu opatrení, ktorým by bola vystavená v prípade odňatia tejto ochrany. Keďže však AA by bol v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu vystavený riziku mučenia alebo smrti, uvedený súd sa domnieval, že jeho záujmy prevažujú nad záujmami Rakúskej republiky. Príslušný rakúsky orgán podal proti tomuto rozsudku opravný prostriedok „Revision“ na Verwaltungsgerichtshof (Najvyšší správny súd).
Vo veci Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Utečenec, ktorý sa dopustil závažného trestného činu) (C‑8/22) bolo XXX vo februári 2007 priznané postavenie utečenca v Belgicku. Rozsudkom vydaným v decembri 2010 bol odsúdený na trest odňatia slobody v trvaní 25 rokov najmä za lúpež viacerých hnuteľných veci a úmyselnú vraždu s cieľom uľahčiť si túto lúpež alebo zabezpečiť si beztrestnosť.
Rozhodnutím prijatým v máji 2016 mu belgický orgán odňal postavenie utečenca. XXX podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko), ktorá ju rozsudkom z augusta 2019 zamietla. Tento súd usúdil, že nebezpečenstvo, ktoré XXX predstavuje pre spoločnosť, vyplýva z jeho odsúdenia za obzvlášť závažný trestný čin, takže uvedený orgán nemal povinnosť preukázať, že toto nebezpečenstvo predstavuje skutočné, existujúce a dostatočne závažné nebezpečenstvo pre spoločnosť. XXX mal však preukázať, že napriek svojmu odsúdeniu za obzvlášť závažný trestný čin už nepredstavuje takéto nebezpečenstvo. XXX podal proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok na Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko).
Vo veci Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Obzvlášť závažný trestný čin) (C‑402/22) M. A. podal v júli 2018 žiadosť o medzinárodnú ochranu v Holandsku. Príslušný holandský orgán zamietol túto žiadosť v júni 2020 z dôvodu, že žiadateľ bol v roku 2018 odsúdený na trest odňatia slobody v trvaní 24 mesiacov za to, že sa v priebehu jedného večera dopustil troch sexuálnych napadnutí, sexuálneho napadnutia v štádiu pokusu a krádeže mobilného telefónu.
V nadväznosti na žalobu, ktorú podal M. A., prvostupňový súd zrušil rozhodnutie z júna 2020 z dôvodu nedostatočného odôvodnenia. Príslušný holandský orgán podal proti týmto rozsudkom odvolanie na Raad van State (Štátna rada, Holandsko). Na jednej strane tvrdí, že skutky vytýkané M. A. treba považovať za jediný trestný čin predstavujúci obzvlášť závažný trestný čin, a na druhej strane, že odsúdenie za obzvlášť závažný trestný čin v zásade preukazuje, že M. A. predstavuje nebezpečenstvo pre spoločnosť.
V týchto troch veciach sa vnútroštátne súdy v podstate pýtajú Súdneho dvora na podmienky, ktorým podlieha odňatie postavenia utečenca podľa článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2011/95 (
1
), ako aj na vyváženie záujmov hostiteľského členského štátu a záujmov dotknutej osoby na priznaní medzinárodnej ochrany v tomto kontexte.
Týmito tromi rozsudkami vydanými v ten istý deň Súdny dvor odpovedal na tieto otázky tak, že spresnil na jednej strane pojmy „obzvlášť [závažný] trestný čin“ a „nebezpečenstvo pre spoločnosť“, ako aj na druhej strane rozsah preskúmania proporcionality, ktoré treba v tomto rámci vykonať. Objasnil tiež vzťah medzi odňatím postavenia utečenca a prijatím rozhodnutia o návrate.
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor v prvom rade konštatoval, že uplatnenie článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2011/95 podlieha splneniu dvoch odlišných podmienok, ktoré spočívajú jednak v tom, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny bol odsúdený právoplatným rozsudkom za obzvlášť závažný trestný čin, a jednak v tom, že sa preukázalo, že tento štátny príslušník tretej krajiny predstavuje nebezpečenstvo pre spoločnosť členského štátu, v ktorom sa nachádza. Preto nemožno dospieť k záveru, že okolnosť, že prvá z týchto dvoch podmienok je splnená, stačí na preukázanie, že je splnená aj druhá podmienka. Takýto výklad uvedeného ustanovenia vyplýva z jeho znenia, ako aj z jeho porovnania so zneniami článku 12 ods. 2 písm. b) (
2
) a článku 17 ods. 1 smernice 2011/95 (
3
).
Pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, keďže neexistuje výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti, pojem „obzvlášť [závažný] trestný čin“ si v zásade vyžaduje v celej Únii autonómny a jednotný výklad. Na jednej strane pojem „trestný čin“ v súlade s jeho obvyklým významom v tomto rámci charakterizuje konanie alebo opomenutie, ktoré predstavuje závažné porušenie právneho poriadku dotknutej spoločnosti a ktoré je z tohto dôvodu v tejto spoločnosti ako také trestne sankcionované. Na druhej strane výraz „obzvlášť [závažný]“, ktorý dopĺňa tento pojem „trestný čin“ o dve kvalifikácie, odkazuje na trestný čin mimoriadnej závažnosti.
Pokiaľ ide o kontext, v ktorom sa používa výraz „obzvlášť [závažný] trestný čin“, treba na jednej strane zohľadniť judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa článku 12 ods. 2 písm. b) smernice 2011/95, ktorý odkazuje na „vážny nepolitický trestný čin“, a článku 17 ods. 1 písm. b) tejto smernice, ktorý sa týka „závažného trestného činu“, keďže cieľom týchto článkov je tiež zbaviť medzinárodnej ochrany štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa dopustil trestného činu určitého stupňa závažnosti. Na druhej strane z porovnania článkov 12, 14, 17 a 21 smernice 2011/95 vyplýva, že normotvorca Únie stanovil rôzne požiadavky, pokiaľ ide o stupeň závažnosti trestných činov, na ktoré sa možno odvolávať na účely odôvodnenia uplatnenia dôvodu vylúčenia alebo odňatia medzinárodnej ochrany alebo na účely vyhostenia alebo vrátenia utečenca. Článok 17 ods. 3 smernice 2011/95 tak uvádza spáchanie „jedného alebo viacerých trestných činov“ a článok 12 ods. 2 písm. b) a článok 17 ods. 1 písm. b) tejto smernice odkazujú na spáchanie „závažného trestného činu“. Z toho vyplýva, že použitie výrazu „obzvlášť [závažný] trestný čin“ v článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2011/95 zdôrazňuje, že normotvorca Únie sa rozhodol podmieniť uplatnenie tohto ustanovenia splnením najmä osobitne prísnej podmienky týkajúcej sa existencie odsúdenia právoplatným rozsudkom za trestný čin mimoriadnej závažnosti, väčšej miery ako za trestné činy, ktoré môžu odôvodniť uplatnenie citovaných ustanovení tejto smernice.
Pokiaľ ide o posúdenie stupňa závažnosti trestného činu z hľadiska článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2011/95, je pravda, že sa musí vykonať na základe spoločných štandardov a kritérií. Pokiaľ však trestné právo členských štátov nie je predmetom všeobecných harmonizačných opatrení, musí sa uskutočňovať s prihliadnutím na voľbu vykonanú v rámci trestnoprávneho systému dotknutého členského štátu, pokiaľ ide o identifikáciu trestných činov, ktoré sú vzhľadom na ich osobitné znaky mimoriadne závažné, keďže najviac zasahujú do právneho poriadku spoločnosti.
V každom prípade vzhľadom na to, že toto ustanovenie sa týka právoplatného odsúdenia „obzvlášť [závažný] trestný čin“ v jednotnom čísle, stupeň závažnosti trestného činu nemožno dosiahnuť kumuláciou samostatných trestných činov, z ktorých žiadny sám osebe nepredstavuje obzvlášť závažný trestný čin.
Napokon na účely posúdenia stupňa závažnosti takéhoto trestného činu treba posúdiť všetky okolnosti týkajúce sa predmetnej veci. Značne relevantné sú v tejto súvislosti najmä dôvody odsudzujúceho rozhodnutia, povaha, ako aj výška trestu a uloženého trestu, povaha spáchaného trestného činu, všetky okolnosti spojené so spáchaním tohto trestného činu, úmyselná alebo neúmyselná povaha tohto trestného činu, ako aj povaha a rozsah spôsobenej škody.
Pokiaľ ide o druhú podmienku týkajúcu sa preukázania, že štátny príslušník tretej krajiny predstavuje nebezpečenstvo pre spoločnosť hostiteľského členského štátu, Súdny dvor v prvom rade konštatoval, že opatrenie uvedené v článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2011/95 možno prijať len vtedy, ak dotknutý štátny príslušník tretej krajiny predstavuje skutočné, existujúce a dostatočne závažné nebezpečenstvo pre jeden zo základných záujmov spoločnosti tohto členského štátu. V tejto súvislosti Súdny dvor najmä spresnil, že zo samotného znenia tohto ustanovenia vyplýva, že sa uplatní len vtedy, ak tento štátny príslušník „predstavuje“ nebezpečenstvo pre spoločnosť, čo naznačuje, že toto nebezpečenstvo musí byť skutočné a existujúce. Preto čím viac je rozhodnutie na základe tohto ustanovenia prijaté v čase vzdialenom od odsúdenia právoplatným rozsudkom za obzvlášť závažný trestný čin, tým viac je príslušný orgán povinný zohľadniť najmä vývoj, ku ktorému došlo po spáchaní takéhoto trestného činu, s cieľom určiť, či v deň, keď musí rozhodnúť o prípadnom odňatí postavenia utečenca, existuje skutočná a dostatočne závažná hrozba. Súdny dvor sa v tejto súvislosti opiera aj o skutočnosť, že z porovnania rôznych ustanovení smernice 2011/95 s jej článkom 14 ods. 4 písm. b) vyplýva, že uplatnenie tohto posledného uvedeného ustanovenia podlieha prísnym podmienkam.
Pokiaľ ide v druhom rade o jednotlivé úlohy príslušného orgánu a dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny v rámci posúdenia existencie takéhoto nebezpečenstva, príslušnému orgánu pri uplatňovaní článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2011/95 prináleží, aby v každom jednotlivom prípade vykonal posúdenie všetkých okolností tohto prípadu. Za týchto okolností však musí tento orgán disponovať všetkými relevantnými informáciami a na ich základe vykonať vlastné posúdenie týchto skutočností, aby vymedzil zmysel svojho rozhodnutia, ako aj ho v plnom rozsahu odôvodnil.
V poslednom rade možnosť členského štátu prijať opatrenie stanovené v článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2011/95 sa musí vykonať najmä v súlade so zásadou proporcionality, ktorá zahŕňa vyváženie na jednej strane nebezpečenstva, ktoré predstavuje dotknutý štátny príslušník tretej krajiny pre spoločnosť členského štátu, v ktorom sa nachádza, a na druhej strane práv, ktoré musia byť zaručené osobám spĺňajúcim hmotnoprávne podmienky článku 2 písm. d) uvedenej smernice. V rámci tohto posúdenia musí príslušný orgán zohľadniť aj základné práva zaručené právom Únie, a najmä overiť možnosť prijať iné opatrenia menej zasahujúce do práv zaručených utečencom a do základných práv, ktoré by boli rovnako účinné na zabezpečenie ochrany spoločnosti hostiteľského členského štátu.
Ak však uvedený orgán prijme takéto opatrenie, nie je navyše povinný overiť, či verejný záujem na návrate štátneho príslušníka tretej krajiny do jeho krajiny pôvodu prevažuje nad záujmom toho istého štátneho príslušníka na zachovaní medzinárodnej ochrany vzhľadom na rozsah a povahu opatrení, ktorým by bol vystavený v prípade návratu do jeho krajiny pôvodu. Dôsledky prípadného návratu štátneho príslušníka tretej krajiny do jeho krajiny pôvodu pre tohto štátneho príslušníka alebo pre spoločnosť členského štátu, v ktorom sa tento štátny príslušník nachádza, sa totiž nemajú zohľadňovať pri prijímaní rozhodnutia o odňatí postavenia utečenca, ale prípadne vtedy, keď príslušný orgán zamýšľa prijať rozhodnutie o návrate uvedeného štátneho príslušníka tretej krajiny.
V tejto súvislosti Súdny dvor uviedol, že článok 14 ods. 4 písm. b) smernice 2011/95 sčasti zodpovedá dôvodom vylúčenia uvedeným v článku 33 Ženevskej dohody (
4
). Za týchto podmienok, keďže prvé uvedené ustanovenie stanovuje v prípadoch, ktoré sú v ňom uvedené, možnosť členských štátov odňať postavenie utečenca, zatiaľ čo druhé uvedené ustanovenie umožňuje vyhostenie alebo vrátenie utečenca, ktorý sa nachádza v jednej z uvedených situácií, do krajiny, v ktorej by bol ohrozený jeho život alebo osobná sloboda, právo Únie stanovuje vyššiu úroveň medzinárodnej ochrany dotknutých utečencov, ako je ochrana, ktorú zaručuje Ženevský dohovor. V dôsledku toho v súlade s právom Únie môže byť príslušný orgán na základe článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2011/95 oprávnený odňať postavenie utečenca priznané štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, pričom nie je nevyhnutne oprávnený nariadiť jeho odsun do jeho krajiny pôvodu. Okrem toho by si takýto odsun z procesného hľadiska vyžadoval prijatie rozhodnutia o návrate v súlade s hmotnoprávnymi a procesnými zárukami stanovenými smernicou 2008/115 (
5
), ktorá vo svojom článku 5 najmä stanovuje, že členské štáty sú povinné pri vykonávaní tejto smernice dodržiavať zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia. Odňatie postavenia utečenca podľa článku 14 ods. 4 smernice 2011/95 preto nemožno považovať za zaujatie stanoviska k odlišnej otázke, či v prípade tejto osoby môže byť teda nariadený odsun do jej krajiny pôvodu. Súdny dvor v tomto kontexte ešte spresnil, že článok 5 smernice 2008/115 bráni prijatiu rozhodnutia o návrate voči štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ak sa preukáže, že jeho odsun do krajiny, do ktorej má byť vrátený, je na základe zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia vylúčený na neurčitý čas.
(
1
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9). Článok 14 ods. 4 písm. b) uvádza, že „členské štáty môžu zrušiť, ukončiť alebo odmietnuť obnoviť postavenie priznané utečencovi vládnym, administratívnym, súdnym alebo kvázi súdnym orgánom, keď... po tom, ako bol odsúdený právoplatným rozsudkom za obzvlášť nebezpečný trestný čin, predstavuje nebezpečenstvo pre spoločnosť tohto členského štátu“.
(
2
)	Článok 12 ods. 2 písm. b) smernice 2011/95 výslovne stanovuje, že štátny príslušník tretej krajiny musí byť vylúčený z postavenia utečenca, ak sa dopustil vážneho nepolitického trestného činu mimo krajiny azylu predtým, než v ňom bol prijatý ako utečenec, bez toho, aby akýmkoľvek spôsobom vyžadoval, že tento štátny príslušník má predstavovať nebezpečenstvo pre spoločnosť členského štátu, v ktorom sa nachádza.
(
3
)	Článok 17 ods. 1 smernice 2011/95 týkajúci sa oprávnenia na doplnkovú ochranu, ktorá môže poskytovať obmedzenejšiu ochranu odkazuje v písmene b) na spáchanie závažného trestného činu a v písmene d) na existenciu nebezpečenstva pre spoločnosť, pričom tieto skutočnosti sú výslovne vyjadrené ako alternatívne podmienky, pričom každá sama osebe predstavuje vylúčenie z priznania doplnkovej ochrany.
(
4
)	Článok 33 Dohovoru o právnom postavení utečencov, podpísaného v Ženeve 28. júla 1951 [Zbierka zmlúv Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], ktorý nadobudol platnosť 22. apríla 1954, zmeneného a doplneného Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov, podpísaným v New Yorku 31. januára 1967 (ďalej len „Ženevský dohovor“), stanovuje: „1. Žiadny zmluvný štát nevyhostí utečenca akýmkoľvek spôsobom alebo ho nevráti na hranice území, na ktorých by jeho život alebo jeho osobná sloboda boli ohrozené z dôvodov jeho rasy, náboženstva, národnosti, príslušnosti k určitej sociálnej skupine alebo zastávania určitých politických názorov. 2. Výhody tohto ustanovenia však nemôže požadovať utečenec, ktorého odôvodnene možno považovať za nebezpečného pre bezpečnosť štátu, v ktorom sa nachádza, alebo ktorý po tom, čo bol právoplatným rozsudkom uznaný za vinného z osobitne závažného trestného činu“.
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98).