62005CC0051
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
ELEANOR SHARPSTON
prednesené 22. novembra 2007 (
1
)
Vec C-51/05 P
Komisia Európskych spoločenstiev
proti
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl a i.
„Odvolanie — Spoločná organizácia trhu s vínom — Pomoc na destiláciu — Žaloba o náhradu škody — Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva — Premlčacia lehota — Začiatok plynutia“
1.
Komisia podala toto odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa vo veci T-166/98, Cantina sociale di Dolianova a i./Komisia (
2
).
2.
Uvedené konanie sa začalo ako následok konkurzného konania destilátora Distilleria Agricola Industriale di Terralba (ďalej len „DAI“), v dôsledku ktorého množstvo výrobcov vína nedostalo pomoc Spoločenstva na destiláciu ich vína, ktorá sa riadne uskutočnila pod záštitou DAI v prvej polovici roku 1983, na ktorú mali v zásade nárok. Pôvodne boli títo výrobcovia účastníkmi konania prejednávaného vnútroštátnym súdom, v ktorom boli účastníkmi DAI a Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (talianska intervenčná agentúra, ďalej len „AIMA“). Uvedené konanie bolo zdĺhavé a neúspešné. Napokon, po ďalších vyšetrovaniach, podali 12. októbra 1998 výrobcovia vína žalobu proti Komisii, domáhajúc sa náhrady škody. Jednou z otázok, ktorá vyvstala na Súde prvého stupňa, bolo, kedy začala plynúť päťročná premlčacia doba uplatniteľná na konania, v ktorých je žalovaným Spoločenstvo v záležitostiach vyplývajúcich z mimozmluvnej zodpovednosti (
3
). Toto odvolanie sa týka výlučne uvedenej záležitosti.
Právna úprava Spoločenstva
3.
Článok 11 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 337/79 z 5. februára 1979 o spoločnej organizácii vinohradníckeho trhu [neoficiálny preklad] (
4
) stanovuje, že preventívna destilácia (
5
) stolových vín a vín spôsobilých stať sa stolovými vínami sa môže uskutočniť v rámci každej vinohradníckej zberovej kampane.
4.
Šieste odôvodnenie v preambule nariadenia č. 2144/82 (
6
), ktoré zmenilo a doplnilo nariadenie č. 337/79, uvádza, že na účely zlepšenia príjmov dotknutých výrobcov sa zdá ako vhodné zabezpečiť im, za určitých podmienok, minimálne garantované ceny stolového vína a na tento účel pripraviť výrobcom najmä možnosť odovzdať stolové víno z ich vlastnej výroby na destiláciu za minimálnu garantovanú cenu alebo prístup k akýmkoľvek iným primeraným opatreniam, o ktorých bude rozhodnuté.
5.
Dňa 15. septembra 1982 Komisia prijala nariadenie (EHS) č. 2499/82 ustanovujúce podrobnosti o preventívnej destilácii vo vinohradníckej zberovej kampani 1982/1983 [neoficiálny preklad] (
7
).
6.
Článok 1 ods. 1 nariadenia č. 2499/82 stanovuje, že výrobcovia, ktorí chcú destilovať svoje vína podľa článku 11 nariadenia č. 337/79, musia uzatvoriť dodávateľské zmluvy s oprávneným destilátorom a predložiť ich vnútroštátnej intervenčnej agentúre.
7.
Článok 5 ods. 1 nariadenia č. 2499/82 určuje minimálnu nákupnú cenu vín odovzdaných na destiláciu. Uvedená cena obvykle znemožňuje uvádzať na trh výstupy destilácie za trhové ceny. (
8
) Článok 6 preto upravuje kompenzačný postup, pri ktorom má intervenčná agentúra vyplácať pomoc v predpísanej sume pre destilované víno.
8.
Jedenáste odôvodnenie preambuly nariadenia č. 2499/82 uvádza, že je potrebné zabezpečiť, aby minimálna cena garantovaná výrobcom im bola vyplatená spravidla v lehotách umožňujúcich im dosiahnuť zisk porovnateľný so ziskom, ktorý by dosiahli, keby išlo o predaj na trhu. Za týchto podmienok sa zdá nevyhnutné urýchliť čo možno najviac úhradu splatnej pomoci za predmetnú destiláciu, garantujúc dobrý priebeh operácií primeraným režimom záruk. Na umožnenie opatreniu dosiahnuť plne svoj účel v členských štátoch je potrebné vytvoriť tiež spôsoby platby pomoci a preddavkov prispôsobené administratívnym režimom rozličných členských štátov.
9.
Článok 8 nariadenia č. 2499/82 stanovuje, že pre vyplácanie minimálnej nákupnej ceny vína a pre vyplácanie pomoci zo strany intervenčnej agentúry členské štáty môžu uplatňovať podľa výberu jeden alebo druhý postup, ktoré sú uvedené v článkoch 9 a 10. Taliansko sa rozhodlo uplatňovať na svojom území postup uvedený v článku 9.
10.
Článok 9 stanovuje:
„1.   Minimálna nákupná cena uvedená v článku 5 ods. 1 prvom pododseku bude vyplatená destilátorom výrobcovi najneskôr do 90 dní po dodaní [celkového množstva vína, prípadne každej dodávky vína] do liehovaru.
2.   Intervenčná agentúra vyplatí destilátorovi najneskôr 90 dní po predložení dôkazu o tom, že celkové množstvo vína uvedené v zmluve bolo destilované, pomoc uvedenú v článku 6…
…
Destilátor je povinný poskytnúť intervenčnej agentúre dôkaz, že zaplatil minimálnu nákupnú cenu uvedenú v článku 5 ods. 1 prvom pododseku v lehote uvedenej v odseku 1… Ak nie je taký dôkaz predložený v lehote 120 dní odo dňa predloženia dôkazu uvedeného v prvom odseku, vyplatené sumy musia byť vrátené intervenčnej agentúre. …“ (
9
) [neoficiálny preklad]
11.
Článok 10 nariadenia č. 2499/82 stanovuje:
„1.   Najneskôr do 30 dní po dodaní [celkového množstva vína, prípadne každej dodávky vína] do liehovaru destilátor vyplatí výrobcovi aspoň rozdiel medzi minimálnou nákupnou cenou uvedenou v článku 5 ods. 1 prvom pododseku a pomocou uvedenou v článku 6 ods. 1.
2.   Najneskôr 30 dní po predložení dôkazu, že celkové množstvo vína uvádzané v zmluve bolo destilované, intervenčná agentúra vyplatí výrobcovi pomoc uvedenú v článku 6…“ [neoficiálny preklad]
12.
Článok 11 nariadenia stanovuje:
„1.   Destilátor v prípade uvedenom v článku 9 alebo výrobca v prípade uvedenom v článku 10 môžu žiadať, aby im bola vyplatená suma zodpovedajúca pomoci uvedenej v článku 6 prvom odseku ako preddavok, pod podmienkou, že na meno intervenčnej agentúry bola zriadená zábezpeka zodpovedajúca 110 % predmetnej sumy.
2.   Táto zábezpeka musí byť poskytnutá vo forme záruky danej inštitúciou spĺňajúcou kritériá určené členským štátom, ktorému zodpovedá intervenčná agentúra.
3.   Preddavok musí byť vyplatený najneskôr deväťdesiat dní po predložení dôkazu o zriadení zábezpeky a v každom prípade po dátume schválenia zmluvy alebo vyhlásenia.
4.   Podľa článku 13 zábezpeka uvedená v odseku 1 nebude uvoľnená, ak najneskôr 29. februára 1983 nebude predložený dôkaz:
—
že celkové množstvo vína uvedené v zmluve bolo destilované,
—
a, v prípade vyplatenia preddavku destilátorovi, že tento zaplatil výrobcovi minimálnu nákupnú cenu uvedenú v článku 5 ods. 1 prvom pododseku.
Pokiaľ však dôkazy uvedené v prvom pododseku sú predložené po dátume určenom v tomto pododseku, ale pred 1. júnom 1984, uvoľnená suma bude zodpovedať 80 % zábezpeky, pričom zvyšok prepadne.
Pokiaľ tieto dôkazy nebudú predložené pred 1. júnom 1984, zábezpeka prepadá v celom rozsahu.“ [neoficiálny preklad]
13.
Článok 2 ods. 1 nariadenia č. 352/78 (
10
) stanovuje, že každú zábezpeku uvedenú v článku 1, ktorá prepadne, celkove použijú platobné orgány alebo orgány členských štátov na zníženie výdavkov Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (ďalej len „EPUZF“).
Skutkový stav
14.
Skutkový stav, ako je uvedený v rozsudku Súdu prvého stupňa, je takýto.
15.
Žalobcovia, ktorí sú vinohradníckymi družstvami, sú výrobcami vína na Sardínii (Taliansko). V rámci preventívnej destilácie vo vinohradníckej zberovej kampani 1982/1983 uzatvorili zmluvy so schváleným destilátorom DAI na dodávku vína. Uvedené zmluvy boli schválené zo strany AIMA v súlade s článkom 1 nariadenia č. 2499/82.
16.
Faktúry vystavené žalobcami, výslovne zmieňujúce „AIMA prémiu“ („premio AIMA“ alebo „premio comunitario, a carico della AIMA“) zahrnutú do minimálnej nákupnej ceny uvedenej v nariadení č. 2499/82, ktorú mal zaplatiť DAI za víno dodané na preventívnu destiláciu pokiaľ ide o zberovú kampaň 1982/1983, ukazujú, že suma pomoci Spoločenstva bola celkovo 866860142 ITL (čo zodpovedá 447696 eur) (
11
) na minimálnu nákupnú cenu 1275523803 ITL (658753 eur), vrátane DPH, za víno dodané všetkými žalobcami. Pomoc Spoločenstva teda predstavovala okolo 68 % celkovej minimálnej nákupnej ceny. (
12
)
17.
Podľa informácií poskytnutých žalobcami, proti ktorým Komisia nenamietala, víno bolo dodané medzi januárom a marcom 1983. Destilácia sa uskutočnila v lehote stanovenej v článku 4 nariadenia č. 2499/82. Lehota stanovená v článku 9 ods. 1 uvedeného nariadenia pre DAI na výplatu výrobcom preto uplynula v júni 1983.
18.
Dňa 22. júna 1983 DAI požiadal AIMA o vyplatenie preddavkovej platby pomoci Spoločenstva podľa článku 11 nariadenia č. 2499/82, pokiaľ ide o víno, ktoré bolo dodané, najmä žalobcami, a destilované. Na uvedený účel DAI poskytol zábezpeku predstavujúcu 110 % sumy pomoci v podobe záruky vydanej Assicuratrice Edile SpA (ďalej len „Assedile“) v prospech AIMA. Uvedená záruka mala hodnotu 1169040262 ITL (603759 eur).
19.
Dňa 10. augusta 1983 AIMA na základe článku 11 nariadenia č. 2499/82 vyplatila v prospech DAI 1062763876 ITL (548872 eur) v podobe preddavku pomoci Spoločenstva.
20.
Z dôvodu finančných problémov sa DAI zdržal úhrady, buď úplnej alebo čiastočnej, v prospech výrobcov, vrátane žalobcov, ktorí dodali víno určené na destiláciu.
21.
Dňa 17. októbra 1983 DAI požiadal o povolenie konania o nútenej správe na základe talianskej právnej úpravy konkurzu. Vo veci konajúci súdny orgán, konkrétne Tribunale (okresný súd) d’Oristano vyhovel tejto žiadosti. DAI preto pozastavil všetky svoje platby vrátane tých, ktoré boli dlžné výrobcom, ktorí mu dodali víno.
22.
Hoci bola informovaná, že uvedené konanie bolo začaté, AIMA požadovala od DAI vrátenie preddavku pomoci Spoločenstva, ktorý dostal, po odpočítaní všetkých súm, ktoré už boli riadne vyplatené vyššie uvedeným výrobcom, z toho dôvodu, že DAI mu neposkytol v lehote stanovenej v článku 9 ods. 2 nariadenia č. 2499/82 dôkaz, že zaplatil minimálnu nákupnú cenu za víno v lehote, uvedenej v článku 9 ods. 1 uvedeného nariadenia, 90 dní po dodaní vína do liehovaru. DAI náhradu nevrátil. AIMA preto požiadala Assedile o vyplatenie sumy záruky.
23.
Na návrh DAI vydal Pretore de Terralba 26. júla 1984 uznesenie o nariadení predbežného opatrenia zakazujúce Assedile vyplatiť zábezpeku AIMA. Určil DAI 60-dňovú lehotu na podanie určovacej žaloby.
24.
V septembri 1984 DAI takúto žalobu podal na Tribunale civile di Roma (Občiansky okresný súd, Rím). Okrem iného tvrdil, že uvedený súd by mal určiť, že výrobcovia boli zamýšľanými konečnými príjemcami zábezpeky v rozsahu súm, ktoré im ešte neboli vyplatené a, subsidiárne, že práva AIMA by mohli byť uplatnené najviac, pokiaľ ide o zvyškovú sumu ceny, ktorú ešte DAI nevyplatil výrobcom. Tvrdil, že v uvedenom prípade vyplatil výrobcom približne polovicu preddavku, ktorý mu bol vyplatený zo strany AIMA bez toho však, aby na súde tvrdil — ako tento poznamenáva vo svojom rozsudku z 27. januára 1989 — že uvedené platby uskutočnil v lehote uvedenej v nariadení č. 2499/82 (pozri bod 29 nižšie). Navrhol, aby boli otázky týkajúce sa výkladu nariadení Spoločenstva predložené Súdnemu dvoru na rozhodnutie o prejudiciálnej otázke. Nemohol byť obvinený z nedodržania právnych predpisov, pretože nemohol uskutočniť všetky platby. Tvrdil, že cieľom zábezpeky bolo zabezpečiť platbu minimálnej nákupnej ceny výrobcom pomerne k množstvu dodaných výrobkov, v prípade nesplnenia záväzkov destilátorom. Poukázal na to, že podľa príslušných ustanovení práva Spoločenstva ak bola pomoc vyplatená agentúre AIMA, musela by byť vrátená príslušnému orgánu Spoločenstva. Tvrdil, že šance výrobcov, ktorí mali individuálny nárok na pomoc, by boli ohrozené konaním tretej osoby (teda inej osoby ako DAI).
25.
Assedile a AIMA predstavovali v tomto konaní žalovaných. Predmetní výrobcovia — menovite žalobcovia, iné vinohradnícke družstvo a združenie vinohradníckych družstiev — boli vedľajšími účastníkmi konania.
26.
Rozsudok Tribunale civile di Roma z 27. januára 1989 uvádza, že podľa AIMA z 12 zmlúv na nákup vína uzatvorených DAI a schválených v súlade s ustanoveniami článku 1 nariadenia č. 2499/82 DAI poskytol dôkaz, podľa podmienok stanovených v nariadeniach Spoločenstva, platby minimálnej nákupnej ceny iba trom výrobcom, na celkovú sumu 111602075 ITL (57638 eur). AIMA tvrdila, že s výnimkou týchto troch výrobcov DAI nezaplatil minimálnu nákupnú cenu výrobcom, že v každom prípade nepreukázal, že platba bola vykonaná v lehote uvedenej v článku 9 ods. 1 nariadenia č. 2499/82 a, napokon, že neposkytol uvedený dôkaz v lehote uvedenej v článku 9 ods. 2 uvedeného nariadenia. AIMA uviedla, že v uvedenom kontexte „zábezpeka v celom rozsahu prepadla na základe článku 11 vyššie uvedeného nariadenia, a preto sa mohli výrobcovia, ktorým nebola platba vyplatená, domáhať svojich práv iba voči liehovaru…“. Preto predložila protinávrh domáhajúci sa uznesenia nariaďujúceho Assedile, aby jej zaplatil 1047084185 ITL (540774 eur) zo zábezpeky plus úroky.
27.
Vedľajší účastníci v spore prejednávanom Tribunale civile di Roma (
13
) podporovali návrh DAI (pozri bod 24 vyššie). Tvrdili, že sumy, na ktoré sa vzťahovala zábezpeka vystavená Assedile, boli splatné a mali im byť vyplatené pomerne k množstvám dodaného vína. Preto sa domáhali od Tribunale civile di Roma rozhodnutia, že Assedile im musí vyplatiť sumu nezaplateného dlhu dlhovaného im DAI plus peňažné zhodnotenie a úroky a, subsidiárne, aby bola AIMA zaviazaná vyplatiť im uvedené sumy. Žalobcovia konkrétne uviedli, že suma ich nesplatených dlhov vyplývajúcich zo zmlúv schválených v súlade s ustanoveniami nariadenia č. 2499/82 bola v prípade Cantina sociale di Dolianova 106571589 ITL (55040 eur), v prípade Cantina Trexenta 79483181 ITL (41050 eur), v prípade Cantina sociale Marmilla 506921061 ITL (261803 eur), v prípade Cantina sociale Santa Maria La Palma 192954189 ITL (99653 eur) a v prípade Cantina sociale del Vermentino 54812419 ITL (28308 eur). Celková suma, o ktorú išlo, bola teda 940742439 ITL (485854 eur).
28.
Medzičasom rozhodnutím z 27. februára 1986 Tribunale d’Oristano vyhlásil konkurz na majetok DAI.
29.
Vo svojom rozhodnutí z 27. januára 1989 Tribunale civile di Roma konštatoval:
„V konečnom dôsledku nariadenie… č. 2499/82 udeľuje právo na pomoc pod podmienkou, že sú prísne určené lehoty a podmienky dodržané, nedodržanie týchto lehôt a podmienok má za následok čiastočné alebo úplné vrátenie pomoci vyplatenej vopred.
Destilátori sú — podľa postupu prijatého Talianskou republikou [postupu uvedeného v článku 9 nariadenia č. 2499/82] — zamýšľanými príjemcami pomoci, zatiaľ čo výrobcovia vína a hrozna sú zamýšľanými koncovými príjemcami.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že predmetné nariadenie je jednoduché vyložiť a že nie je potrebné predložiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru.
…
Pokiaľ ide o vzťah medzi Assedile a AIMA, [poistka na zábezpeku vydaná zo strany Assedile] uvádzala v článku 2 všeobecných podmienok poistenia, že Assedile garantuje AIMA, do výšky poistenej sumy [teda 1169040262 ITL (603759 eur)], vrátenie súm, ktoré by mu eventuálne dlhoval účastník zmluvy [DAI], úplným alebo čiastočným nahradením preddavku vyplateného zo strany AIMA v prípade, ak bude konštatovaná neexistencia práva na mimoriadnu pomoc na destiláciu v celom rozsahu alebo v časti množstiev uvádzaných v žiadosti o vyplatenie preddavku alebo v zmluve o destilácii.
Článok 3 zase stanovuje, že AIMA musí zaslať žiadosť a vrátenie neoprávnene prijatej sumy DAI, ktorý je povinný uhradiť požadovanú sumu v lehote pätnástich dní. Ak do konca tejto lehoty žiadosť zostane bezvýsledná, AIMA môže požadovať uhradenie predmetnej sumy spoločnosťou [Assedile], ktorá je povinná vykonať túto úhradu v lehote pätnástich dní po prijatí žiadosti bez možnosti uvádzania akýchkoľvek námietok.
Podľa ustanovenia článku 4 spoločnosť [Assedile] do výšky zaplatenej sumy vstupuje do všetkých práv, pohľadávok a procesného postavenia žalobcu v žalobách AIMA proti účastníkovi zmluvy a jeho právnym nástupcom.
Klauzuly zmluvy citované vyššie ukazujú jasný a jednoduchý výklad: najmä je známe, že zábezpeka bola poskytnutá v prospech AIMA a nie v prospech iných osôb, ako sú výrobcovia, a že preto títo nemajú na sumu zábezpeky proti Assedile žiadny nárok.
Rovnako nemožnosť uvádzania námietok vo vzťahu k príjemcovi podľa zábezpeky vyplýva jasne zo znenia článku 3, ktorý sankcionuje povinnosť spoločnosti [Assedile] zaplatiť v lehote pätnástich dní po prijatí žiadosti neuspokojeného príjemcu o úhradu.
Predpokladajúc dokonca, že sa tým má na mysli, že konštatovanie existencie (úplného alebo čiastočného) nároku na pomoc na destiláciu je podmienkou akejkoľvek úhrady, je nepochybné, že tento nárok zanikol z dôvodu nerešpektovania lehôt a podmienok uvádzaných právnym poriadkom Spoločenstva žalobcom — DAI.
V skutočnosti je stanovené, že liehovar — žalobca nesplnil svoje povinnosti z troch rôznych dôvodov: 1. neuhradil (ako vyplýva z absencie dôkazu o úhrade v spise) minimálnu cenu výrobcom s výnimkou 110795870 ITL (57221 eur); 2. neuhradil pomoc výrobcom v lehote deväťdesiatich dní po dodaní vína do liehovaru (ktorá lehota uplynula v júni 1983) a v každom prípade 3. nepredložil dôkaz o tom, že vykonal úhrady pred 1. júnom 1984. Sankcia za takéto neplnenie spočíva v stanovení, že zábezpeka prepadá v celom rozsahu.
Okrem toho súd nemôže akceptovať odôvodnenia uvádzané liehovarom na svoje ospravedlnenie za nevykonané úhrady (nemožnosť vykonať úhrady z dôvodu jeho zaradenia pod nútenú správu a rešpektovanie zásady rovnosti veriteľov), pretože uplynutie lehôt pre vykonanie predmetných úhrad (jún 1983) a pre vrátenie pomoci (júl 1983) predchádzalo dátumu, ku ktorému sa liehovar rozhodol požiadať o svoje zariadenie pod nútenú správu (október 1983).
…
Následne prináležalo AIMA vrátenie v zmysle vyššie citovaných právnych ustanovení Spoločenstva sumy zodpovedajúcej 110 % pomoci uhradenej z titulu preddavku, odrátajúc pomoc, ktorej skutočné uhradenie bolo preukázané, teda 1047084185 ITL (540774 eur) [celková suma zmlúv, pri ktorých dôkaz o úhrade nebol predložený, zvýšená o 10 % — teda 1046277980 ITL (540357 eur) — ku ktorej sa pridáva rozdiel medzi pomocou, pri ktorej dôkaz o úhrade bol predložený a pomoc vyplatená z titulu preddavku — teda 806205 ITL (416 eur)].
Je potrebné poznamenať že DAI nikdy nepopieral tieto sumy: potvrdzujúc, že uhradil výrobcom približne polovicu obdržanej pomoci, nikdy sa nedovolával a afortiori ani nedokazoval, že uhradil túto pomoc v lehotách uvádzaných nariadením č. 2499/82.
…
Je vhodné upresniť, že liehovar — žalobca sa sťažuje na nesprávnom mieste na skutočnosť, že vinohradnícke družstvá, ktoré dodali svoju produkciu, sa stretávajú s problémami pri uhrádzaní svojich záväzkov, pretože on sám sa dostal do situácie platobnej neschopnosti, keď sa uchýlil ku konkurznému konaniu bezprostredne po obdržaní pomoci Spoločenstva, ktorá mala byť prevedená výrobcom.
Vinohradnícke družstvá môžu — rovnako ako to môže ručiteľ, ak sa rozhodne zaujať miesto žalobcu — obdržať uspokojenie svojich pohľadávok v rámci konkurzného konania spolu s ostatnými veriteľmi a pri rešpektovaní zásady rovnosti veriteľov.“
30.
Dňa 27. septembra 1989 štyria žalobcovia (s výnimkou Cantina sociale del Vermentino) napadli tento rozsudok odvolaním na Corte d’appello (odvolací súd) v Ríme. Rozsudkom z 19. novembra 1991 odvolací súd posúdil odvolanie ako neprípustné z dôvodu, že žalobcovia riadne neoznámili podanie odvolania súdnemu správcovi DAI, ale samotnému DAI (ktorý bol v tom čase v konkurze), a že následne neuskutočnili ďalšie oznámenie riadne v lehote, ktorá im bola určená sudcom preskúmavajúcim spis.
31.
V tom období 16. januára 1990 Assedile zaplatil AIMA dlžné sumy na základe záruky.
32.
Vyššie uvedení štyria žalobcovia sa dovolali na Corte di Cassazione (kasačný súd). Uvádzali najmä, že proti vyššie uvedenému rozsudku Tribunale civile di Roma sa odvolali na účely získania rozhodnutia, že uvedený rozsudok bol nesprávny nie vo vzťahu k DAI, ale výlučne vo vzťahu k AIMA a Assedile. Tvrdili preto, že procesná chyba bola takého druhu, že by nemala pôsobiť tak, aby zabránila ich dovolaniu. (
14
) Rozsudkom z 28. novembra 1994 Corte di Cassazione zamietol dovolanie podané štyrmi vyššie uvedenými žalobcami proti rozsudku Corte d’appello.
33.
Päť žalobcov pristúpilo v rámci prebiehajúceho konkurzného konania riadne k zápisu svojich pohľadávok ako pasív DAI.
34.
Listom z 22. januára 1996 žiadali štyria žalobcovia AIMA zaplatenie pohľadávok, ktoré mali voči DAI. Tvrdili, že AIMA sa vyplatením zábezpeky bezdôvodne obohatila. AIMA odmietla túto požiadavku, poznamenajúc, že zábezpeka jej patrí a že výrobcovia nedisponujú proti nej žiadnym priamym nárokom pre vymáhanie pohľadávok, ktoré majú voči DAI. Dňa 16. februára 1996 žalobcovia podali na Tribunale civile de Cagliari (Taliansko) proti AIMA žalobu o vydanie bezdôvodného obohatenia.
35.
Dňa 13. novembra 1996 žalobcovia podali sťažnosť Komisii. Tvrdili, že AIMA porušila nariadenia Spoločenstva, najmä nariadenie č. 2499/82, a žiadali od Komisie, aby vyzvala AIMA a Taliansku republiku na vyplatenie súm, ktoré nedostali prostredníctvom pomoci Spoločenstva za vinohradnícku zberovú kampaň 1982/1983.
36.
Listom z 25. júna 1997 Komisia informovala žalobcov, že 16. januára 1990 Assedile vyplatil v prospech AIMA sumu zábezpeky plus úroky. Dodala, že na základe článku 2 ods. 1 nariadenia č. 352/78 musí byť akékoľvek zábezpeka, ktorá prepadne, použitá intervenčnými orgánmi na zníženie výdavkov EPUZF-u (inými slovami, musia byť prevedené na účty EPUZF-u). Komisia uviedla, že jej úradníci vykonajú nevyhnutné vyšetrovania, najmä v AIMA, na účely určenia skutočného príjemcu zábezpeky zadržanej AIMA.
37.
Listom z 8. decembra 1997 Komisia informovala žalobcov o svojom vyšetrovaní v AIMA. AIMA jej oznámila, že 21. februára 1991 inkasovala poukážkou sumu 1047084185 ITL (540774 eur) vydanú v mene Assedile 16. januára 1990 a že uvedenú sumu započítala v prospech EPUZF-u v roku 1991 ako sumu „pravdepodobne zodpovedajúcu sume zábezpeky“.
38.
Listom z 23. januára 1998, ktorý bol Komisii doručený 5. februára 1998, žalobcovia uvedenú inštitúciu žiadali, aby im vyplatila sumu zodpovedajúcu sume dlhov, ktoré im dlhovala DAI z toho dôvodu, že zábezpeka zadržaná AIMA bola preplatená v prospech EPUZF-u. Tvrdili, že z účelu nariadenia č. 2499/82, ktorý mal byť na prospech výrobcom vína je jasné, že výrobcovia vína by mali byť považovaní za skutočných a jediných zamýšľaných príjemcov pomoci upravenej uvedeným nariadením. Voľba priznaná členským štátom medzi postupmi uvedenými v článku 9 a 10 uvedeného nariadenia na platbu pomoci intervenčnou agentúrou uvedenému účelu nemôže zabrániť. Konkrétne, podľa postupu uvedeného v článku 9 vyššie uvedeného nariadenia bolo cieľom zábezpeky poskytnutej destilátorom zabezpečiť, aby operácia preventívnej destilácie ako celku bola v poriadku, najmä čo sa týka skutočnej platby pomoci výrobcom. Akýkoľvek iný výklad by predstavoval porušenie zásady rovnosti zaobchádzania uvedenej v článku 12 ES. Tvrdili, že uvedený názor je potvrdený sledom nariadení Komisie zakotvujúcich ustanovenia vzťahujúce sa na preventívnu destiláciu pokiaľ ide o nasledujúce vinohradnícke zberové kampane.
39.
Listom z 31. júla 1998 podpísaným generálnym riaditeľom Generálneho riaditeľstva Komisie pre poľnohospodárstvo a doručeným žalobcom 14. augusta 1998 (ďalej len „napadnutý list“) Komisia túto požiadavku odmietla. Zdôraznila, že v rámci postupu vyplatenia pomoci destilátorom použitého v danom prípade, mal z pomoci prospech v prvom rade destilátor na účely umožniť mu kompenzovať zvýšenú nákupnú cenu vína. Zábezpeka bola zriadená v prospech AIMA a výrobcovia si nemôžu uplatňovať žiadny nárok na uvedenú zábezpeku. Výber ponechaný na členský štát medzi uvedeným postupom (uvádzaným v článku 9 nariadenia č. 2499/82) a postupom priameho vyplatenia pomoci výrobcovi (uvádzaným v článku 10 uvedeného nariadenia) nemôže viesť k vykladaniu týchto dvoch ustanovení jednotným spôsobom v tom zmysle, že by výrobcovia boli stále príjemcami pomoci. Okrem iného Komisia tvrdila, že tento rozdiel v režime neodporuje zásade rovnosti zaobchádzania. Rozdiel v zaobchádzaní vyplýva z faktických rozdielov (administratívnych režimov a množstva výrobcov podľa členských štátov, ktoré v určitých členských štátoch zdôvodnili centralizáciu vyplácania pomoci destilátorom).
40.
Komisia poukázala na to, že vo svojom rozsudku z 27. januára 1989, ktorý má účinok res judicata, Tribunale civile di Roma neuznal, že by žalobcovia mali nárok na zábezpeku. Komisia z tohto vyvodila, že keďže žalobcovia nemali žiaden nárok na zábezpeku zadržanú AIMA, nemohol obdobne existovať žiaden nárok, len čo bola uvedená suma vrátená Komisii. Subsidiárne Komisia poznamenala, že schválenie zmlúv uzatvorených medzi žalobcami a DAI zo strany AIMA nezmenilo súkromnoprávnu povahu uvedených zmlúv. Z toho vyplývalo, že údajné povinnosti Komisie, pokiaľ ide o žalobcov, boli mimozmluvnej povahy. V dôsledku toho bol akýkoľvek nárok proti Spoločenstvu premlčaný podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora, keďže zábezpeka bola vyplatená pre AIMA 16. januára 1990 a prevedená do EPUZF-u počas rozpočtového roka 1991.
41.
Okrem toho podľa písomných odpovedí žalobcov na otázky Súdu prvého stupňa konanie o bezdôvodné obohatenie začaté na Tribunale civile de Cagliari bolo prerušené na účely mimosúdnej dohody účastníkov o náhrade trov konania v nadväznosti na výsledky vyšetrovania Komisie spomenuté v bode 37 vyššie. Toto vyšetrovanie ukázalo, že AIMA — v rozpore s tým, čo tvrdila pred začatím vyššie uvedeného konania a v priebehu tohto konania — vrátila sumu zábezpeky EPUZF-u. Podľa žalobcov týmto toto konanie stratilo všetok význam, keďže od tohto momentu bolo zrejmé, že AIMA nemohla získať žiadne bezdôvodné obohatenie.
42.
Nakoniec v písomnej odpovedi na otázku, ktorú formuloval Súd prvého stupňa, žalobcovia uviedli, že konkurzné konanie bolo ukončené v priebehu roku 2000. Žalobcovia sa podieľali na rozvrhu ako prednostní veritelia z dôvodu ich postavenia poľnohospodárskych družstiev v súlade s článkom 2751a ods. 5a a článku 2776 talianskeho občianskeho zákonníka. Počas tohto rozvrhu dostali výplatu svojich uznaných pohľadávok voči DAI v pomere 39 % sumy svojich pohľadávok. Po uvedenom rozvrhu boli sumy ich neuspokojených pohľadávok takéto: 72797022 ITL (37597 eur) v prípade Cantina sociale di Dolianova, 54412685 ITL (28102 eur) v prípade Cantina Trexenta, 350554208 ITL (181046 eur) v prípade Cantina sociale Marmilla, 133888664 ITL (69148 eur) v prípade Cantina sociale Santa Maria La Palma a 37212737 ITL (19219 eur) v prípade Cantina sociale del Vermentino. Celkový nesplatený dlh bol teda 648865316 ITL (335094 eur).
Rozsudok Súdu prvého stupňa
43.
Žalobcovia návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 12. októbra 1998 podali žalobu na Komisiu, ktorou i) navrhovali určenie neplatnosti napadnutého listu na základe článku 230 ES; ii) tvrdili, že neprijatie rozhodnutia týkajúceho sa pridelenia predmetnej pomoci Spoločenstva žalobcom Komisiou je protiprávnou nečinnosťou v rozpore s článkom 232 ES, a iii) navrhovali, aby bola Komisii z dôvodu bezdôvodného obohatenia a/alebo z dôvodu náhrady škody v zmysle článku 235 ES (
15
) uložená povinnosť zaplatiť žalobcom náhradu rovnajúcu sa sumám, ktoré im dlhoval DAI.
44.
Súd prvého stupňa rozhodol, že prvé dva žalobné dôvody sú neprípustné. (
16
)
45.
Čo sa týka tretieho žalobného dôvodu, Komisia sa dovolávala troch dôvodov neprípustnosti.
46.
Po prvé tvrdila, že pri správe podporných opatrení uvádzaných v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky neexistuje žiadny priamy vzťah medzi Spoločenstvom a podnikateľskými subjektmi. V danom prípade neexistovalo preto žiadne konanie, ktoré by mohlo byť pripísané Komisii, takže podmienky pre postúpenie záležitosti Súdnemu dvoru podľa druhého odseku článku 288 ES neboli splnené. (
17
)
47.
Súd prvého stupňa konštatoval, že správanie, za ktoré bola Komisia kritizovaná, bolo v zásade to, že systém vyplácania pomoci uvedený v článku 9 — ktorý sa v uvedenom aspekte líšil od systému upraveného článkom 10 — nariadenia č. 2499/82 nezaručoval, najmä v prípade platobnej neschopnosti destilátora, vyplatenie pomoci obsiahnutej v minimálnej nákupnej cene vína dodaného uvedenému destilátorovi a destilovaného v súlade s ustanoveniami uvedeného nariadenia dotknutým výrobcom. Komisia bola autorom nariadenia č. 2499/82. Takto namietanú protiprávnosť bolo preto možné pripísať Komisii. (
18
) Komisia uvedené rozhodnutie v tomto odvolaní nenapadla.
48.
Po druhé Komisia tvrdila, že žalobcovia požívali účinnú súdnu ochranu pred vnútroštátnymi súdmi. Konkrétne, mohli podať žalobu o zaplatenie proti intervenčnej agentúre na vnútroštátnom súde tak, ako vo veci Unifrex (
19
). Vo svojej žalobe o vydanie bezdôvodného obohatenia v tejto veci proti AIMA (prejednávanej pred Tribunale civile di Cagliari) by žalobcovia mohli vnútroštátnemu súdu navrhnúť, aby na tento účel položil prejudiciálnu otázku podľa článku 234 ES, aby umožnil Súdnemu dvoru posúdiť platnosť dotknutých ustanovení právnych predpisov. (
20
)
49.
Súd prvého stupňa poukázal na ustálenú judikatúru v tom zmysle, že žaloba o náhradu škody podľa článku 235 ES musí byť posudzovaná s ohľadom na celý systém súdnej ochrany jednotlivca zavedeného Zmluvou. Keď jednotlivec zastáva názor, že bol poškodený uplatnením právnej úpravy Spoločenstva, ktorú považuje za protiprávnu, a udalosť, ktorá spôsobila údajnú škodu, bolo preto možné pripísať výlučne Spoločenstvu, prípustnosť takej žaloby o náhradu škody by mohla, v určitých prípadoch, byť podmienená predchádzajúcim vyčerpaním vnútroštátnych opravných prostriedkov. Je však napriek tomu nevyhnutnou podmienkou, aby uvedené vnútroštátne opravné prostriedky poskytovali účinnú ochranu dotknutým jednotlivcom a aby boli spôsobilé viesť k náhrade uvádzanej škody. Konkrétne, prípustnosť žaloby o náhradu škody založenej na článku 235 ES nemohla byť podmienená predošlým vyčerpaním vnútroštátnych opravných prostriedkov, keďže dokonca ak by aj boli sporné pravidlá Spoločenstva vyhlásené za neplatné rozhodnutím Súdneho dvora o prejudiciálnej otázke, vnútroštátne súdy nemohli pripustiť žalobu o zaplatenie — alebo akúkoľvek inú vhodnú žalobu — bez predošlého zásahu normotvorcu Spoločenstva, z dôvodu neexistencie ustanovenia práva Spoločenstva oprávňujúceho príslušné vnútroštátne agentúry vyplatiť požadované sumy. Za uvedených okolností bolo mimoriadne sťažené uplatňovanie práv jednotlivcami, ktorí zastávali názor, že boli poškodení, na vnútroštátnych súdoch. Nebolo by preto v súlade ani s riadnym výkonom spravodlivosti ani s požiadavkami účinnosti konania alebo podmienkou vzťahujúcou sa na neexistenciu účinného vnútroštátneho opravného prostriedku nútiť dotknutých jednotlivcov vyčerpať vnútroštátne opravné prostriedky a čakať až do vydania konečného rozhodnutia o ich nároku, po tom, čo dotknuté inštitúcie Spoločenstva prípadne zmenili alebo doplnili príslušné ustanovenia práva Spoločenstva v súlade s rozhodnutím Súdneho dvora o prejudiciálnej otázke v tom zmysle, že uvedené ustanovenia sú neplatné. (
21
)
50.
V tejto veci, na rozdiel od tvrdenia Komisie, žalobcovia nepožívali žiadnu účinnú súdnu ochranu pred vnútroštátnymi súdmi. Bez toho, aby tým bola dotknutá možná podstata nárokov žalobcov, v právnom rámci tejto veci vnútroštátny súd nebol v žiadnom prípade oprávnený uložiť AIMA povinnosť zaplatiť žalobcom predmetnú pomoc Spoločenstva okrem prípadu, kedy by bolo nariadenie č. 2499/82 so spätnou účinnosťou opravené. Ako už Súd prvého stupňa konštatoval, (
22
) to by od Komisie vyžadovalo prijatie nariadenia. Dokonca ak by mal aj Súdny dvor v kontexte prejudiciálneho konania zistiť, že niektoré z ustanovení nariadenia č. 2499/82 sú neplatné, iba zásah normotvorcu Spoločenstva (ako na to Komisia poukázala vo svojom vyjadrení odporcu) by umožnil prijať právny základ oprávňujúci takú platbu. (
23
)
51.
Súd prvého stupňa preto dospel k záveru, že dôvod uvádzaný na obranu, podľa ktorého existovali účinné vnútroštátne opravné prostriedky, musí byť zamietnutý. (
24
) Opäť, Komisia uvedené rozhodnutie v tomto odvolaní nenapadla.
52.
Po tretie Komisia tvrdila, že nároky na náhradu boli v každom prípade premlčané podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora uplatniteľného na konanie pred Súdom prvého stupňa podľa článku 53 uvedeného štatútu. Článok 46 uvádza, že nároky vyplývajúce z mimozmluvnej zodpovednosti sa premlčujú po uplynutí piatich rokov od udalosti, ktorá ich vyvolala. Táto premlčacia lehota začala plynúť od momentu, keď žalobcovia mali vedomosť o skutočnosti, že škoda vznikla. V danom prípade, či už táto skutočnosť spočívala v nesprávnom uplatnení právneho poriadku Spoločenstva alebo v jeho protiprávnosti, žalobcovia mali o nej vedomosť najneskôr v momente tohto uplatnenia (t. j. v júni 1983). Ani rozsudok Tribunale civile di Rome z 27. januára 1989, ani následné rozsudky Corte d’appello v Ríme alebo Corte di Cassazione uvedenú premlčaciu dobu nemohli prerušiť.
53.
Súd prvého stupňa uvedené tvrdenie odmietol. Rozhodol, že Komisia mala nahradiť škodu utrpenú žalobcami po platobnej neschopnosti DAI v dôsledku neexistencie konania, ktoré by podľa systému zavedeného článkom 9 nariadenia č. 2499/82 zaručilo platbu pomoci Spoločenstva upravenej v uvedenom nariadení dotknutým výrobcom.
54.
Konkrétnejšie, Súd prvého stupňa konštatoval, že premlčacia doba začala plynúť od okamihu, keď bola žalobcami škoda vyplývajúca z úplnej alebo čiastočnej neexistencie úhrady pomoci Spoločenstva utrpená určitým spôsobom. DAI im mal vyplatiť minimálnu nákupnú cenu do konca júna 1983 v súlade s článkom 9 ods. 1 nariadenia č. 2499/82. Za konkrétnych okolností tejto veci však nemohla byť škoda utrpená žalobcami na konci júna 1983 kvôli neexistencii platby považovaná, počnúc uvedeným dňom, za určitú, teda bezprostredne hroziacu a predvídateľnú. (
25
)
55.
Súd prvého stupňa potom preskúmal to, čo považoval za zjavné fakty. (
26
) Zaujal názor, že na účely posúdenia toho, či bola škoda „určitá“, je nevyhnutné zohľadniť vnútroštátne konania, v ktorých sú účastníkmi DAI a AIMA (v ktorých boli žalobcovia vedľajšími účastníkmi) týkajúce sa osudu zábezpeky. Dospel k záveru, že za výnimočných okolností tejto veci bolo mimoriadne ťažké, aby si bol opatrný a dobre informovaný hospodársky subjekt vedomý toho, že by nemusel získať platbu dotknutej pomoci v konaní pred vnútroštátnym súdom a že vnútroštátne opravné prostriedky preto budú neúčinné.
56.
Výmena korešpondencie medzi žalobcami a AIMA na jednej strane a Komisiou na strane druhej a konania prebiehajúce pred talianskymi súdmi preukázali, že pôvodne žalobcovia jasne pripisovali odmietnutie vyplatiť im pomoc zo strany AIMA nesprávnemu výkladu nariadenia č. 2499/82. Bolo rozumné, že si dotknutí účastníci neboli vedomí toho, že pôvod škody, ktorú utrpeli, spočíva v medzere v nariadení č. 2499/82, čiže nemohli získať nápravu uvedenej škody v konaní pred vnútroštátnym súdom, keďže neexistoval žiaden právny základ oprávňujúci vyplatenie pomoci výrobcom. Okrem toho žalobcovia mohli oprávnene očakávať, že vnútroštátny súd uloží AIMA povinnosť vyplatiť im sumu pomoci Spoločenstva zahrnutú v minimálnej nákupnej cene, ktorú im nevyplatil DAI. (
27
)
57.
Neexistencia postupu zaručujúceho na základe systému zavedeného článkom 9 nariadenia č. 2499/82 platbu pomoci Spoločenstva dotknutým výrobcom, najmä v prípade platobnej neschopnosti destilátora, bola tiež podľa názoru Súdu prvého stupňa nezlučiteľná s jedným zo základných účelov preventívnej destilácie. Cieľom preventívnej destilácie nie je len zamedziť uvádzaniu vín nízkej kvality na trh, ale tiež, ako je jasné zo šiesteho odôvodnenia v preambule nariadenia č. 2144/82, zlepšiť príjmy výrobcov zabezpečením toho, aby za určitých podmienok dostali „minimálnu garantovanú cenu“ [neoficiálny preklad] stolového vína. Navyše, podľa jedenásteho odôvodnenia v preambule nariadenia č. 2499/82 je potrebné zabezpečiť, aby minimálna cena zaručená výrobcom im bola vyplatená spravidla v lehotách umožňujúcich im dosiahnuť zisk porovnateľný so ziskom, ktorý by dosiahli, keby išlo o predaj na trhu. Za uvedených okolností, podľa uvedeného odôvodnenia, bolo nevyhnutné vyplatiť im dlhovanú pomoc pri najbližšej príležitosti so zaručením správneho výkonu operácií prostredníctvom vhodného systému zábezpek. (
28
)
58.
Súd prvého stupňa konštatoval, že za uvedených okolností mohol opatrný a dobre informovaný hospodársky subjekt primerane očakávať vyplatenie dotknutej platby pomoci. Konkrétne, keďže zábezpeka bola zložená destilátorom, podľa článku 11 nariadenia č. 2499/82, na účely zabezpečenia toho, aby boli operácie správne vykonané, oprávnene sa dalo predpokladať, že riziko platobnej neschopnosti na strane destilátora je pokryté, čo sa týka sumy pomoci predtým vyplatenej destilátorovi prostredníctvom preddavku, vtedy, keď výrobcovia splnili všetky svoje povinnosti a víno bolo destilované v súlade s ustanoveniami uvedeného nariadenia. Mimoriadna povaha situácie vyplývajúcej z vyššie uvedenej medzery v nariadení č. 2499/82 v oblasti preventívnej destilácie stolového vína bola okrem toho potvrdená skutočnosťou, že systém upravený v článku 9 uvedeného nariadenia bol mimoriadne nezvyčajný. (
29
)
59.
Zo všetkých uvedených dôvodov vzhľadom na zložitosť systému zavedeného nariadením č. 2499/82 a mimoriadne okolnosti opísané vyššie žalobcovia až po začatí konaní vzťahujúcich sa na zábezpeku pred talianskymi súdmi zistili, že nezískajú platbu predmetnej pomoci zo zábezpeky. V tejto veci hoci bola zábezpeka inkasovaná agentúrou AIMA vo februári 1991 v súlade s rozsudkom Tribunale civile di Roma a bola prevedená na účty EPUZF-u za uvedený rok, totožnosť osoby oprávnenej z uvedenej zábezpeky podľa nariadenia č. 2499/82 bola talianskym súdom s konečnou platnosťou určená až rozsudkom Corte di Cassazione z 28. novembra 1994. Preto škoda utrpená žalobcami nemohla byť až do uvedeného dňa určitá.
60.
Súd prvého stupňa preto dospel k záveru, že za týchto podmienok päťročná premlčacia doba uvádzaná článkom 46 Štatútu Súdneho dvora nemohla začať plynúť pred týmto dátumom. Táto žaloba o náhradu škody (konkrétne o náhradu zodpovedajúcu sumám, ktoré žalobcom dlhuje DAI) podaná v roku 1998, nemôže byť považovaná za oneskorenú. (
30
)
Odvolanie
61.
Komisia sa proti rozsudku Súdu prvého stupňa odvolala. Odvolanie je obmedzené na tú časť rozsudku, ktorou sa rozhodlo o výklade článku 46 Štatútu Súdneho dvora (body 129 až 150, zhrnuté v bodoch 54 až 58 vyššie).
62.
Komisia tvrdí, že rozhodnutie Súdu prvého stupňa v tom zmysle, že lehota začala plynúť vtedy, keď si mohli žalobcovia uvedomiť, že nezískajú pomoc prostredníctvom zábezpeky vydanej DAI v prospech AIMA, je založené na zjavnom nesprávnom právnom posúdení. Jej jediným odvolacím dôvodom je, že Súd prvého stupňa tým porušil článok 46 Štatútu Súdneho dvora.
63.
Komisia súhlasí s východiskovým bodom použitým Súdom prvého stupňa, konkrétne, že premlčacia doba pre podanie žaloby o mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva za škodu nemôže začať plynúť predtým, ako sú splnené všetky požiadavky upravujúce povinnosť poskytnúť náhradu škody a konkrétne predtým, ako sa škoda, ktorá sa má nahradiť prejavila. (
31
) V prípadoch, v ktorých má zodpovednosť Spoločenstva za škodu pôvod v legislatívnom akte, ako je to v tomto prípade, premlčacia doba nemôže začať plynúť predtým, ako sa prejavili všetky škodlivé účinky opatrenia a dôsledku toho predtým, ako žalobcovia museli utrpieť škodu, ktorej povaha bola určitá. (
32
) Z toho vyplýva, že premlčacia doba pre žalobu o mimozmluvnej povinnosti založenej na legislatívnom akte začína plynúť od objektívne určiteľného okamihu, kedy uplatnenie uvedeného opatrenia skutočne spôsobilo škodu na majetku žalobcu.
64.
Komisia zastáva názor, že Súd prvého stupňa, po tom, čo správne zhrnul vyššie uvedenú judikatúru, zaujal postoj, ktorý je od nej diametrálne odlišný. Na základe vyššie uvedenej judikatúry mal Súd prvého stupňa konštatovať, že lehota začala plynúť vtedy, keď uplatnenie systému nepriamej platby pomoci na destiláciu podľa článku 9 nariadenia č. 2499/82 skutočne spôsobilo škodu žalobcom tým, že nezabezpečilo, aby bola pomoc vyplatená priamo výrobcovi, ak sa destilátor stane platobne neschopným. V praxi to bolo vtedy, keď kvôli platobnej neschopnosti DAI žalobcovia nemohli získať platbu pomoci v lehotách uvedených nariadením č. 2499/82, konkrétne najneskôr 90 dní po destilácii.
65.
V skutočnosti Súd prvého stupňa vyslovil, že k škode došlo o mnoho rokov neskôr, keď žalobcovia nadobudli vedomosť o neúspechu svojich pokusov získať platbu pomoci, s využitím zábezpeky, od vnútroštátnych súdov. Súd prvého stupňa zastával názor, že vzhľadom na zložitosť systému nepriamych platieb pomoci zavedeného nariadením č. 2499/82 mohli žalobcovia primerane rátať so získaním platby predmetných súm využitím zábezpeky. Škoda vyplývajúca z nevyplatenia pomoci nebola preto určitá až do rozsudku Corte di Cassazione z 28. novembra 1994.
66.
Uvedený záver, ktorý, ako sa na prvý pohľad zdá, Súd prvého stupňa dosiahol na základe samotných skutkových zistení, je v skutočnosti (tvrdí Komisia) založený na nesprávnom právnom názore, že podmienka vzťahujúca sa na existenciu určitej škody musí byť určovaná subjektívne a nie objektívne. Inými slovami, Súd prvého stupňa vopred predpokladal, že škoda vyplývajúca z uplatnenia protiprávneho legislatívneho aktu nemôže byť určitá, ak ju dotknutá osoba za určitú nepovažuje, hoci akt už, podľa jej vedomia, mal na ňu škodlivé účinky. Súd prvého stupňa nijako nezohľadnil skutočnosť, že od roku 1983 nariadenie č. 2499/82 objektívne spôsobilo škodu žalobcom. Namiesto toho sa sústredil na vnímanie uvedených škodlivých účinkov žalobcami. V skutočnosti Súd prvého stupňa zastával názor, že skutočnosť, že žalobcovia vedeli o tom, že utrpeli škodu vyplývajúcu z uplatnenia nariadenia č. 2499/82, bola nedostatočná. Dodal do kritéria úplne subjektívny prvok, konkrétne, že žalobcovia si mali byť vedomí, že by mohli získať nápravu iba prostredníctvom žaloby o náhradu škody proti Komisii.
67.
Podľa Komisie nemôže byť taký prístup zdôvodnený z toho dôvodu, že treba zohľadniť akékoľvek pochybnosti, ktoré mohli mať žalobcovia vo vzťahu k zákonnosti nariadenia č. 2499/82 alebo nesprávne pochopeným rozhodnutiam, ktoré uskutočnili pri snahe získať platbu pomoci privlastnením si záruky vydanej v prospech AIMA. Z judikatúry je jasné, že také chyby v posúdení zo strany dotknutých osôb nemajú nijaký význam pre určovanie začiatku plynutia lehoty. (
33
)
68.
Komisia tiež tvrdí, že prístup prijatý v rozsudku Súdu prvého stupňa nie je správny dokonca ani na základe zásad uvedených Súdnym dvorom vo veci Adams/Komisia (
34
), o ktorý sa opierali žalobcovia v snahe obísť premlčaciu dobu. Uvedený rozsudok sa netýka určenia okamihu začiatku plynutia doby, ale skôr toho, kedy doba uplynie. Okrem toho, vo veci Adams/Komisia Súdny dvor zohľadnil nedostatok vedomosti o udalosti spôsobujúcej škodu, nie protiprávnosť uvedenej skutočnosti.
69.
Komisia zdôrazňuje, že, ako Súd prvého stupňa poznamenal, (
35
) žalobcom, len čo uzatvorili zmluvy s DAI, bolo úplne jasné, že pomoc im bude poskytnutá za podmienok a v súlade s postupom uvedeným v nariadení č. 2499/82. Žalobcovia pred Súdom prvého stupňa nepreukázali, že by im bolo od počiatku bránené získať vyplatenie súm, ktoré im boli dlhované z titulu pomoci tým, že by požadovali platbu napríklad od AIMA alebo Komisie. Omyly vo výklade, ktoré ich viedli k tomu, že verili, že by sa mohli uchýliť k zábezpeke, ak by sa destilátor stal platobne neschopným, a teda k tomu, že podstúpili dlhé a bezvýsledné konania na vnútroštátnych súdoch, nemôžu v tomto kontexte predstavovať odôvodnenie. Žalobcovia sa preto nemôžu dovolávať nedobrovoľnej nevedomosti skutočnosti spôsobujúcej škodu.
70.
Podľa názoru Komisie nemôže byť kritérium použité Súdom prvého stupňa založené na koncepte bezprostredne hroziacej a predvídateľnej škody v zmysle judikatúry Súdneho dvora. (
36
) Uvedený koncept povoľuje žalobcom podať žalobu o náhradu škody skôr na účely vyhnutia sa škode, ktorá by bola ešte závažnejšia, pretože by nebola vyčísliteľná. Nemôže odôvodniť odloženie okamihu, kedy začína plynúť doba na základe subjektívneho posúdenia bezprostredne hroziacej a predvídateľnej povahy škody, ktorá už vznikla.
71.
Komisia tvrdí, že prístup Súdu prvého stupňa je okrem toho nezlučiteľný so základnými požiadavkami právnej istoty, ktorým podliehajú premlčacie doby. Je zrejmé, že ak by mal okamih, keď začína plynúť doba na účely článku 46 Štatútu Súdneho dvora, závisieť od subjektívneho vnímania žalobcu určitosti škody, poškodený účastník by sa mohol rozhodovať, kedy bol nárok na náhradu škody s konečnou platnosťou premlčaný. V takej veci, ako je táto, by žalobca jednoducho mohol začať niekoľko súborov konaní, dokonca úplne špekulatívne, a mohol by potom tvrdiť, že nepovažoval škodu za dostatočne určitú. Mohol by tým umelo predlžovať, dokonca o niekoľko rokov, lehotu pre podanie žaloby o náhradu škody.
72.
Napokon a subsidiárne Komisia tvrdí, že dokonca aj na základe prístupu prijatého Súdom prvého stupňa je posúdenie okamihu, keď začala doba plynúť, zo strany uvedeného súdu sčasti chybné, pretože je založené na zjavnom nesprávnom posúdení skutkových okolností. Ako Súd prvého stupňa sám poznamenal, iba štyria z piatich žalobcov sa odvolali proti rozsudku Tribunale civile di Roma. Niet preto žiadneho dôvodu dospieť k záveru, že lehota začala vo vzťahu k piatemu žalobcovi (Cantina sociale del Vermentino) plynúť v deň rozsudku Corte di Cassazione. Na základe kritéria prijatého Súdom prvého stupňa by lehota začala plynúť v deň rozsudku Tribunale civile di Roma, konkrétne 27. januára 1989. Nárok uvedeného žalobcu bol preto v čase, keď inicioval konanie na Súde prvého stupňa 12. októbra 1998, premlčaný.
73.
Žalobcovia po prvé tvrdia, že sami nezačali vnútroštátne konania. Skôr vstúpili ako vedľajší účastníci do konaní iniciovaných DAI proti AIMA domáhajúc sa určenia, že suma zaručená zábezpekou poskytnutou v prospech AIMA im môže byť vyplatená. Žalobcovia preto museli čakať na výsledok uvedeného súdneho sporu predtým, ako mohli iniciovať konanie pred súdmi Spoločenstva. Súd prvého stupňa by určite zamietol skôr podanú žalobu z toho dôvodu, že vnútroštátne práva na podanie žaloby neboli vyčerpané.
74.
Po druhé žalobcovia tvrdia, že subsidiárny odvolací dôvod Komisie je tak neprípustný, ako aj nedôvodný. Je neprípustný, pretože nebol prednesený Súdu prvého stupňa. Je nedôvodný, pretože na základe talianskych procesných predpisov, akýkoľvek by už bol výsledok odvolania na Corte di Cassazione, všetci piati žalobcovia by boli ovplyvnení rovnakým spôsobom. Ak by bolo dovolanie zamietnuté, prvostupňový rozsudok by nadobudol účinky res iudicata vo vzťahu k všetkým účastníkom konania pred Tribunale. Obdobne, ak by bolo dovolaniu vyhovené, rozsudok Corte d’appello by bol zrušený a vec vrátená na prejednanie Tribunale, ktorý by musel rozhodnúť o podstate sporu vo vzťahu k všetkým účastníkom ním prejednávanej veci.
75.
V prípade, že Súdny dvor prijme niektoré z tvrdení Komisie založených na lehote pre podanie žaloby na Súd prvého stupňa, žalobcovia subsidiárne predkladajú [takzvaný] protinávrh. V podstate je tu ich tvrdenie také, že Súd prvého stupňa v bodoch 159 až 162 svojho rozsudku rozhodol, že Spoločenstvo sa bezdôvodne obohatilo, pretože pomoc nebola v celosti vyplatená žalobcom, ale (namiesto toho) bola suma zábezpeky vyplatená agentúrou AIMA v prospech EPUZF-u. Lehota preto nemohla začať plynúť predtým, než došlo k uvedenému bezdôvodnému obohateniu (v roku 1991). Žalobcovia sa však mohli dozvedieť, že k tomu došlo, až v roku 1997, keď ich Komisia o príslušných skutkových okolnostiach upovedomila.
Posúdenie
Úvodné poznámky
76.
V konaní pred Súdom prvého stupňa sa Komisia pokúšala (opakovane) tvrdiť, že predmetné konanie nie je možné pripísať Komisii, že existovali účinné vnútroštátne opravné prostriedky a že nárok žalobcov je premlčaný. Súd prvého stupňa sa každým aspektom zaoberal so značnou starostlivosťou. Každé tvrdenie jedno po druhom Súd prvého stupňa zamietol a pokračoval preskúmaním podstaty sporu. Dospel k záveru, že podmienky založenia zodpovednosti Spoločenstva týkajúce sa protiprávnosti vytýkaného konania, existencie škody a príčinnej súvislosti medzi konaním a uvádzanou škodou sú splnené. (
37
) Preto Súd prvého stupňa vydal medzitýmne rozhodnutie, že Komisia je povinná nahradiť žalobcom škodu, ktorá im vznikla z úplnej alebo čiastočnej neexistencie platby podielu predstavovaného pomocou Spoločenstva — ktorú si boli oprávnení nárokovať na základe nariadenia č. 2499/82 — predstavujúceho časť nesplatených dlhov dlhovaných im DAI. (
38
)
77.
Pri analýze okamihu premlčania by som mala jasne uviesť, že zdieľam analýzu Súdu prvého stupňa týkajúcu sa podstaty tohto sporu. Je jasné, že právo Spoločenstva nezamýšľalo, aby bol výrobca vína, ktorý splnil svoje povinnosti podľa nariadenia č. 2499/82, pripravený o svoju pomoc prostredníctvom chyby destilátora, za ktorú nemožno výrobcu vína v nijakom prípade viniť.
78.
V spojitosti s tým tiež pripomínam, že vo veci Lingenfelser (
39
) Súdny dvor určil neplatnosť tretieho pododseku článku 9 ods. 2 nariadenia č. 2499/82, pretože trestal úplnou stratou pomoci akékoľvek opomenutie destilátora splniť lehotu pre uskutočnenie platby výrobcovi. Pritom Súdny dvor jasne pripísal značnú dôležitosť skutočnosti, že účelom nariadenia č. 2499/82 vo všeobecnosti a článku 9 ods. 1 konkrétne je zabezpečiť, aby mohol výrobca získať zisk porovnateľný so ziskom, ktorý by získal z predaja na trhu. (
40
)
79.
V danej veci je to obdobne opomenutie na strane destilátora, ktoré má za následok žalobu žalobcov. Vskutku, nevyplatenie pomoci destilátorom, na ktorú mali nárok, je ústredným bodom všetkých troch porušení nariadenia identifikovaných vnútroštátnym súdom pri zamietnutí žaloby DAI. Žalobcovia neuspeli pred vnútroštátnym súdom, pretože existuje medzera v nariadení č. 2499/82 v rozsahu, v akom sa s výrobcami vína, bez objektívneho zdôvodnenia, zaobchádza rozdielne v závislosti od toho, či sa ich členský štát rozhodol pre postup podľa článku 9 alebo článku 10 nariadenia č. 2499/82. Uvedenú medzeru môže vyplniť iba normotvorca Spoločenstva.
80.
Za konkrétnych okolností tejto veci nesúhlasím s tým, že škoda utrpená žalobcami na konci júna 1983 v dôsledku opomenutia DAI zaplatiť im môže byť považovaná za určitú (teda bezprostredne hroziacu a predvídateľnú), počnúc uvedeným dňom. Skôr sa mi zdá — v kontexte ich kvázi zmluvných vzťahov s AIMA — že žalobcovia mali to, čo by vonkajší pozorovateľ charakterizoval ako objektívne legitímne očakávanie, že vnútroštátny súd ocení skutočnosť, že boli zamýšľaní ako príjemcovia pomoci Spoločenstva a že vydá nejaké vhodné rozhodnutie na zabezpečenie toho, aby im bola poskytnutá platba. Napokon, splnili všetky svoje povinnosti podľa nariadenia č. 2499/82 a preventívna destilácia sa riadne uskutočnila. (
41
) V dôsledku toho odmietam myšlienku, že vo vzťahu k žalobcom začala plynúť doba dokonca predtým, než pred vnútroštátnym súdom začali konania, ktorých sa neskôr stali účastníkmi.
81.
Aby sa rozhodlo, aký je správny okamih, od ktorého začala plynúť päťročná lehota na podanie tejto žaloby, je preto podľa môjho názoru nevyhnutné analyzovať s určitou starostlivosťou rozhodnutie vnútroštátneho súdu na prvom stupni (Tribunale civile di Roma). Vyššie som uviedla (v bode 29) ústrednú pasáž z tohto rozsudku.
82.
Vnútroštátny súd najskôr poznamenal, že „nariadenie… č. 2499/82 udeľuje právo na pomoc pod podmienkou, že sú prísne určené lehoty a podmienky dodržané, nedodržanie týchto lehôt a podmienok má za následok čiastočné alebo úplné vrátenie pomoci vyplatenej vopred. Destilátori sú… zamýšľanými príjemcami pomoci, zatiaľ čo výrobcovia vína a hrozna sú zamýšľanými koncovými príjemcami“.
83.
Tvrdiac uvedené, vnútroštátny súd podal dve správne stanoviská a dopustil sa jedného podstatného omylu. Režimy Spoločenstva na podporu trhu v odvetví poľnohospodárstva vskutku všetky správne závisia od uistenia sa o tom, že tí, ktorí podporu požadujú, spĺňajú nevyhnutné podmienky stanovené nariadeniami Spoločenstva. (
42
) Výrobcovia vína a hrozna boli skutočne „zamýšľanými koncovými príjemcami“ pomoci. Zdá sa mi však, že pri správnom výklade nariadenia č. 2499/82 destilátori (DAI) neboli, v žiadnom zmysle týchto slov, „zamýšľanými príjemcami pomoci“, pokiaľ ide o minimálnu nákupnú cenu. Boli skôr kanálom, prostredníctvom ktorého mala byť pomoc — za predpokladu, že víno bolo riadne dodané do liehovaru a bolo destilované — prevedená výrobcom vína. (
43
)
84.
Vnútroštátny súd potom uviedol, zamietajúco, že „predmetné nariadenie [č. 2499/82] je jednoduché vyložiť a že nie je potrebné predložiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru“. To je vcelku pravda za predpokladu, že sa človek sústredí výlučne — ako to jasne urobil vnútroštátny súd — na rozličné lehoty, v rámci ktorých mal destilátor podniknúť rozličné kroky, aby sa vyhol prepadnutiu zábezpeky, ktorú zložil ako protihodnotu preddavkovej platby pomoci Spoločenstva.
85.
Bolo by tak nesprávne dospieť k záveru, že vnútroštátny súd ignoroval právo Spoločenstva pri vydávaní svojho rozhodnutia. Zohľadnil nariadenie č. 2499/82, ale iba v rozsahu preskúmania lehôt v článku 9 uvedeného nariadenia uložených na konanie DAI a na dodanie predmetných dôkazov jeho konania. Sústredil sa výlučne na vzťah medzi DAI a AIMA (ako sa odráža vo vystavení zábezpeky poskytnutej Assedile). Pokračoval (vcelku správne) identifikáciou troch samostatných spôsobov, ktorými DAI nesplnil svoje povinnosti podľa nariadenia: i) okrem platieb v celkovej výške 110795870 ITL (57221 eur) (
44
) nevyplatil výrobcom minimálnu cenu; ii) nevyplatil im ju v 90 dňovej lehote a iii) neposkytol pred 1. júnom 1984 dôkaz, že uskutočnil platby. (Všetky tri sú samozrejme rôznymi odnožami toho istého základného porušenia povinností zo strany DAI: konkrétne, že nevyplatil výrobcom vína celú sumu minimálnej nákupnej ceny, ktorá im bola dlhovaná za ich víno dodané na destiláciu.)
86.
Pritom sa vnútroštátny súd úplne opomenul sústrediť na základnú (a zásadnú) otázku, kto by mal nakoniec predmetnú pomoc Spoločenstva dostať. Je zrejmé, že považoval vinohradnícke družstvá — vedľajších účastníkov konania (zamýšľaných príjemcov minimálnej nákupnej ceny; a jediných účastníkov, ktorí podľa režimu Spoločenstva mali mať finančný prospech z uvedenej nákupnej ceny) za rovnocenných komukoľvek inému, komu DAI dlhoval peniaze, keď sa dostal do konkurzu. Sumy vzťahujúce sa na túto časť pomoci Spoločenstva, ktoré im boli dlhované, boli postavené na úroveň ostatným dlhom DAI v konkurznom konaní. Toto je dostatočne jasné z jediného bodu rozsudku, ktorý sa konkrétne zaoberá ich záujmami:
„Vinohradnícke družstvá môžu — rovnako ako to môže ručiteľ [Assedile], ak sa rozhodne zaujať miesto žalobcu — obdržať uspokojenie svojich pohľadávok v rámci konkurzného konania spolu s ostatnými veriteľmi a pri rešpektovaní zásady rovnosti veriteľov.“
87.
Vysloviac uvedené, vnútroštátny súd nepochopil celkové zameranie a účel režimu pomoci Spoločenstva. Čo je kľúčové, odmietol tiež podať návrh na začatie prejudiciálneho konania. Neexistovala samozrejme žiadna povinnosť tak urobiť, keďže nebol súdom, proti ktorého rozsudku nie je prípustný opravný prostriedok viazaným prísnejšími požiadavkami posledného odseku článku 234 ES (a zdá sa tiež pravdepodobné, že Tribunal civile di Roma sústredil svoju pozornosť na nesprávnu časť problému, keď sa sám seba pýtal, či je návrh na začatie prejudiciálneho konania „nevyhnutný“). V dôsledku toho nebola tomuto Súdnemu dvoru v uvedenej fáze daná príležitosť preskúmať štruktúru a účel nariadenia č. 2499/82. Ak by ich Súdny dvor preskúmal, zdá sa mi pravdepodobné, že by dospel k rovnakému záveru ako Súd prvého stupňa, konkrétne, že v nariadení č. 2499/82 je medzera vedúca k odlišnému zaobchádzaniu s výrobcami vína v závislosti od toho, či si ich členský štát vybral postup podľa článku 9 alebo článku 10; že rozdiel v zaobchádzaní nebol odôvodnený, a že zodpovednosť za uvedené porušenie spočíva na inštitúcii Spoločenstva, ktorá koncipovala nariadenie č. 2499/82, t. j. na Komisii. (
45
) Hoci odpovede poskytnuté vnútroštátnemu súdu by (nevyhnutne) viedli k tomu, že by žalobcovia neuspeli v získaní dlžnej pomoci Spoločenstva prostredníctvom ich vedľajšieho účastníctva vo vnútroštátnom konaní, objektívne by potom vedeli, že ich nárok je voči Komisii. Je jasné, že čas by preto od uvedeného okamihu plynul v ich neprospech na účely podania žaloby o náhradu škody podľa článku 235 ES.
88.
Je možné, že vnútroštátny súd venoval menšiu ako plnú pozornosť záujmom výrobcov vína, pretože sa zúčastnili konania o žalobe DAI ako vedľajší účastníci, a nie ako žalobcovia vo vlastnom mene. Zdá sa mi, že by za daných okolností bolo dosť príkre viniť výrobcov z toho, že nepodali osobitné žaloby, pravdepodobne proti DAI (keďže bol destilátorom, ktorý im v skutočnosti dlhoval zostatok splatnej pomoci Spoločenstva) s AIMA a možno Assedile ako dodatočnými žalovanými. Situácia bola taká, že už existovalo príslušné konanie (medzi DAI a AIMA) prejednávané vnútroštátnymi súdmi, ktoré bolo „živé“. Zdalo by sa byť dosť prirodzené, v záujme procesnej účinnosti a hospodárnosti, vstúpiť do uvedeného konania ako vedľajší účastník konania a predniesť nárok výrobcov vína na vyplatenie ich pomoci Spoločenstva vnútroštátnemu súdu takým spôsobom. Ak by DAI uspel v prejudiciálnom konaní alebo by v ňom neuspel, mali by (primerane výsledku) buď lepšiu šancu dostať platbu pomoci od DAI, alebo aspoň by vedeli, ako na tom sú. Ak bolo omylom zúčastniť sa týchto konaní ako vedľajší účastníci konania namiesto toho, aby začali osobitné konania, zdá sa mi, že uvedený omyl bol objektívne ospravedlniteľný.
89.
Ako vedľajší účastníci konania boli výrobcovia vína (a ich jasné záujmy) vnútroštátnym súdom rýchlo odbití. Okrem (nepochybnej) výhody neskoršej vedomosti o veci považujem za ťažké vidieť v rozsudku Tribunale civile di Roma akýkoľvek jasný (alebo dokonca výslovný) náznak toho, že ich nárok bol oprávnený, ale domáhali sa ho na nesprávnom mieste. Naopak, bolo im povedané, že neboli ani v lepšej a ani v horšej situácii ako akákoľvek iná osoba, ktorej DAI dlhoval peniaze.
90.
Konkrétne, z rozsudku Tribunale civile di Roma nevyvodzujem žiadne priamočiare súdne usmernenie, že výrobcovia vína by sa nedostali nikam na vnútroštátnych súdoch (či už v kontexte žaloby DAI alebo, vskutku, v osobitnom konaní), pretože neexistoval žiaden mechanizmus na ochranu ich záujmov zabránením prepadnutia zábezpeky DAI v prospech AIMA a jej následnej výplaty zo strany AIMA pre EPUZF vtedy, keď si členský štát (ako napríklad Taliansko) vybral postup uvedený v článku 9 nariadenia č. 2499/82. V dôsledku toho nevykladám uvedený rozsudok tak, že ich uviedol do situácie, v ktorej si objektívne mali uvedomiť, že ich jediným východiskom je opustiť vnútroštátne konanie a bez ďalšieho otáľania podať žalobu proti Komisii ako autorovi chybnej právnej úpravy.
91.
Výrobcovia vína sa pokúšali o odvolanie. Odvolacie konanie (v ktorom, ako sa zdá, neuspeli v podstate z procesných dôvodov) (
46
) bolo zdĺhavé. Trvalo od 27. januára 1986 (deň rozsudku Tribunale civile di Roma), cez rozsudok Corte d’appello z 19. novembra 1991 až po konečné zamietnutie odvolania žalobcov zo strany Corte di Cassazione 28. novembra 1994. Je nemožné zo spisu predloženému tomuto Súdnemu dvoru určiť, či žalobcovia upriamili pozornosť na podstatu svojho nároku podľa práva ES v rámci uvedeného procesného odvolania alebo či opätovne nastolili otázku, či by mal byť tento Súdny dvor požiadaný o usmernenie pri pochopení fungovania nariadenia č. 2499/82 s cieľom vyriešenia neporiadku zanechaného platobnou neschopnosťou DAI. Je možné, že by to ani nemohli urobiť v akomkoľvek podstatnom rozsahu alebo vôbec. Pokiaľ ide o mňa, veľmi sa zdráham vysloviť pre nich nepriaznivú domnienku, že sa nemali nikdy odvolať a že by sa mal zastávať názor, že lehota začala plynúť od okamihu predchádzajúcemu 28. novembru 1994.
92.
Okrem toho sa mi zdá pravdepodobné, že ak by sa žalobcovia usilovali podať žalobu proti Komisii na Súde prvého stupňa bez toho, aby sa najskôr obrátili na vnútroštátny súd, Komisia by tvrdila, že sa mali svojho nároku domáhať na vnútroštátnych súdoch, ktoré predstavovali účinný opravný prostriedok. So všetkou pravdepodobnosťou by predniesla tvrdenia podobné tvrdeniam, ktoré predniesla v kontexte tohto konania. (
47
)
93.
Na pozadí uvedeného teraz posúdim analýzu Súdu prvého stupňa týkajúcu sa lehoty upravenej článkom 46 Štatútu.
Posúdenie
94.
V súlade s judikatúrou Súdneho dvora začína v prípadoch mimozmluvnej zodpovednosti za škodu spôsobenú legislatívnym aktom doba plynúť vtedy, keď nastali škodlivé účinky uvedeného aktu a v dôsledku toho vtedy, keď dotknuté osoby museli utrpieť škodu, ktorej povaha bola určitá. (
48
)
95.
V danej veci Súd prvého stupňa rozhodol, že premlčacia doba začala plynúť vtedy, keď bola škoda vyplývajúca z úplnej alebo čiastočnej neexistencie platby pomoci Spoločenstva s určitosťou utrpená žalobcami. (
49
) Uvedený súd zastával názor, že za výnimočných okolností i) opatrný a dobre informovaný hospodársky subjekt mohol rozumne očakávať získanie platby pomoci a ii) (najmä vzhľadom na zložitosť systému zavedeného nariadením č. 2499/82 (
50
) a výnimočnú povahu situácie vzťahujúcej sa na medzeru v uvedenom nariadení) bolo pre taký hospodársky subjekt mimoriadne ťažké byť si vedomý toho, že nemôže získať takú platbu prostredníctvom vnútroštátneho súdu. V dôsledku toho bolo na účely posúdenia, či bola škoda určitá, nevyhnutné vziať do úvahy vnútroštátne konanie týkajúce sa konkrétne osudu zábezpeky.
96.
Zdá sa mi, že uvedené dve vetvy mohli byť rovnako dobre vyjadrené (a mohli byť možno šťastnejšie vyjadrené) v pojmoch toho, čo by rozumný divák pozorujúci situáciu považoval za objektívnu situáciu. Objektívne, berúc do úvahy právnu úpravu Spoločenstva, kvázi zmluvné vzťahy medzi AIMA a výrobcami vína, skutočnosť, že výrobcovia vína splnili svoje povinnosti a zjavný účel právnej úpravy Spoločenstva ako je vyjadrený v odôvodneniach nariadenia č. 2499/82, zdá sa mi, že taký divák by predpokladal, že správny postup nápravy by bol prostredníctvom konania o získanie platby pomoci Spoločenstva na vnútroštátnom súde, so všetkou pravdepodobnosťou, s návrhom na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES. Také platby sa vo všeobecnosti uskutočňujú na vnútroštátnej úrovni a sú vymáhané (ak je to nevyhnutné) prostredníctvom vnútroštátnych konaní, pričom členský štát sa potom vyrovná so Spoločenstvom prostredníctvom postupu vyrovnania účtov EPUZF-u. Zdá sa mi ťažké prijať myšlienku, že rozumný divák, pozorujúci situáciu objektívne, by v roku 1983 priamo dospel k záveru, že výrobcovia vína by mali vzniesť nárok na náhradu škody proti Komisii.
97.
Skôr, uplatňujúc kritérium (ako ho stanovila Komisia), že „premlčacia doba nemôže začať plynúť predtým, ako sa prejavili všetky škodlivé účinky opatrenia a v dôsledku toho predtým, ako žalobcovia museli utrpieť škodu, ktorej povaha bola určitá“, zastávam názor, že taký divák by povedal, že hoci všeobecná povaha škody, ktorú žalobcovia pravdepodobne utrpia, ak im nebude vyplatená pomoc Spoločenstva, mohla byť zrejmá v júni 1983, jej nevyhnutná povaha zrejmá nebola. Žalobcovia „museli utrpieť škodu, ktorej povaha bola určitá“ iba vtedy, keď sa stalo objektívne jasné, že konanie pred vnútroštátnym súdom nevyústi do toho, že dostanú pomoc. To bol okamih, v ktorom sa „prejavili všetky škodlivé účinky [medzery v opatrení Spoločenstva]“.
98.
S uvedenou výhradou sa plne stotožňujem s prístupom prijatým Súdom prvého stupňa prinajmenšom pokiaľ ide o štyroch žalobcov, ktorí sa odvolali proti rozsudku Tribunale civile di Roma. (
51
)
99.
Ak by Súdny dvor bol subsidiárne pripravený zvážiť možnosť, vo výnimočnom prípade, zohľadnenia subjektívneho prvku, zdá sa mi, že existujú silné paralely s vecou Adams/Komisia (
52
) a že dôvody pre zohľadnenie subjektívneho prvku sú v tomto prípade také silné, ako boli tam.
100.
Táto vec je rovnako ako vec Adams/Komisia z dôvodov uvedených Súdom prvého stupňa výnimočným prípadom.
101.
Vo veci Adams/Komisia žalobca oznámil Komisii konanie v rozpore s pravidlami hospodárskej súťaže, do ktorého sa zapojil jeho zamestnávateľ Hoffmann-La Roche & Co AG (ďalej len „Roche“). Následne podal žalobu proti Komisii o náhradu škody, údajne utrpenú v dôsledku protiprávnych konaní alebo opomenutí na strane Komisie, ktoré viedli k jeho zatknutiu, väzbe a obvineniu vo Švajčiarsku za hospodársku špionáž, ktoré boli dôsledkom uvedeného oznámenia. Súdny dvor zistil, že po návšteve právnika Roche v Komisii 8. novembra 1974 bola vedomosť Komisie o vážnosti rizika, ktorému vystavila pána Adamsa svojím predošlým konaním (
53
) dostatočná nato, aby založila zodpovednosť za škodu. Tým, že nepodnikla všetko primerané úsilie, aby postúpila pánovi Adamsovi informácie, ktoré jej boli dostupné po uvedenej návšteve, Komisia sa stala voči nemu zodpovednou za škodu, pokiaľ ide o škodu, ktorá pravdepodobne vznikne z odhalenia jeho identity.
102.
Pán Adams podal svoju žalobu v júli 1983. Komisia tvrdila, že nárok bol premlčaný na základe článku 43 Štatútu Súdneho dvora, predchodcu súčasného článku 46. Pán Adams tvrdil, že o udalostiach sa dozvedel až v roku 1980, keď mal jeho nový právnik príležitosť preštudovať dokumenty vzťahujúce sa na trestné konanie. Neveril informáciám poskytnutým švajčiarskou políciou a nedokázal čítať švajčiarske rozsudky, ktoré boli v nemčine. Nemohol ani vedieť o udalostiach vzťahujúcich sa na návštevu právnika Roche v Komisii 8. novembra 1974.
103.
Súdny dvor uviedol, že článok 43 „sa má vykladať v tom zmysle, že uplynutie premlčacej doby nemôže predstavovať platnú obranu proti nároku osoby, ktorá utrpela škodu vtedy, keď sa uvedená osoba iba oneskorene dozvedela o udalosti, ktorá ju spôsobila, a teda nemohla mať primeranú lehotu na predloženie svojej žaloby Súdnemu dvoru alebo príslušnej inštitúcii pred uplynutím premlčacej doby. V tejto veci treba mať na zreteli, že Súdny dvor založil svoj záver, pokiaľ ide o zodpovednosť Spoločenstva za škodu, na skutočnosti, že Komisia sa nepokúsila informovať žalobcu a poradiť sa s ním po návšteve [právnika Roche] 8. novembra 1974. Z informácií predložených Súdnemu dvoru je jasné, že žalobca sa mohol dozvedieť o uvedenej skutočnosti až po prípravnom vyšetrovaní v tomto konaní, keďže návšteva [právnika Roche] bola prvýkrát zmienená v obrane Komisie. Preto sa nemohol pokúsiť preukázať zodpovednosť Spoločenstva za škodu na uvedenom základe pred obvyklým dňom uplynutia premlčacej doby“. (
54
)
104.
Vec Adams/Komisia je samozrejme, a ako Komisia implicitne tvrdí, odlíšiteľná v rozličných ohľadoch od tejto veci (hoci sa priznávam k určitým rozpakom vo vzťahu k tvrdeniu Komisie, že sa týka nie určenia toho, kedy začína doba plynúť, ale skôr toho, kedy premlčacia doba uplynie, keďže to jedno určite závisí od druhého). Preukazuje však, že Súdny dvor je pripravený opustiť obvyklé uplatňovanie pravidiel o premlčaní vo výnimočnom prípade. V takých zriedkavých, výnimočných prípadoch zastávam názor, že môže byť nevyhnutné pristúpiť k uvedeným pravidlám s väčším pochopením na účely zabránenia toho, aby sa účastníci o premlčanie opierali ako o obranu za okolností, kedy by to bolo zjavne nespravodlivé.
105.
V tejto veci prijali žalobcovia rozhodnutie, úplne rozumne v danom čase a kontexte, vstúpiť ako vedľajší účastníci do konania iniciovaného DAI proti Assedile a AIMA v septembri 1984 na Tribunale civile di Roma. Doba trvania uvedeného konania nebola a nemohla byť pod kontrolou žalobcov. Uvedený súd odmietol podať Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania. Ak by tak urobil, záležitosť by sa stala v uvedenej fáze jasnou. V kontexte takého prejudiciálneho konania by Súdny dvor nevyhnutne preskúmal štruktúru nariadenia č. 2499/82. Pritom by identifikoval medzeru v uvedenom nariadení (ako to Súd prvého stupňa následne urobil), konkrétne, že ak si členský štát vybral jednu z dvoch dostupných možností pre nasmerovanie pomoci, prostriedky určené pre výrobcov ako konečných príjemcov budú za takých okolností, ako sú okolnosti tejto veci, vrátené Spoločenstvu, a nie vyplatené výrobcom.
106.
Pri neexistencii prejudiciálneho konania vedúceho k takému preskúmaniu sa však až pri právoplatnom ukončení vnútroštátneho konania (rozsudok Corte di Cassazione z 28. novembra 1994) uvedení štyria z piatich žalobcov, ktorí sa odvolali proti rozsudku Tribunale civile di Roma (
55
), dozvedeli, že ich pokus o získanie platby pomoci Spoločenstva, ktorá im podľa práva patrila, nemohol prostredníctvom vnútroštátnych súdov uspieť. To sa mi zdá byť vhodným okamihom pre konštatovanie, že začala plynúť doba na účely článku 46 Štatútu.
107.
Čo sa týka piateho žalobcu, analýza, ktorú som vyššie navrhla, vedie k záveru, že lehota začala plynúť v deň rozsudku Tribunale civile di Roma, teda 27. januára 1989. Žaloba piateho žalobcu proti Komisii je preto premlčaná. Bolo by to inak, iba ak by mal Súdny dvor zaujať názor, že tak ako vo veci Adams/Komisia by bolo za výnimočných okolností tejto veci vhodné, aby v podstate rozhodol, že lehota stanovená v článku 46 Štatútu nie je uplatniteľná na žiadneho zo žalobcov.
108.
Pre úplnosť by som mala dodať, že žalobcovia následne podali žalobu na vydanie bezdôvodného obohatenia proti AIMA na vnútroštátnych súdoch. (
56
) Ako si žalobcovia sami uvedomili, len čo sa skontaktovali s Komisiou a zistili, že prostriedky získané zo zábezpeky Assedile boli prevedené zo strany AIMA Komisii a pripísané na účet EPUZF-u, (
57
) uvedený nárok bol tiež odsúdený na neúspech: AIMA sa nijako bezdôvodne neobohatila.
109.
Dalo by sa tvrdiť, že to bolo až v tom okamihu, keď posledná, mihotajúca sa, nádej na úspech cestou vnútroštátnych súdov pohasla. Nemyslím si, že je nevyhnutné alebo vhodné zachádzať tak ďaleko.
110.
Zdá sa mi preto, že, objektívne, zlyhanie dovolania na Corte di Cassazione znamenalo koniec akejkoľvek realistickej šance, že by žalobcovia mohli uspieť na vnútroštátnych súdoch. (
58
) Z toho vyplýva, že to bolo práve vtedy, keď mohla byť utrpená škoda považovaná za „určitú“. V uvedenom okamihu bola škoda vskutku tak bezprostredne hroziaca, ako aj predvídateľná, dokonca ak aj ešte nemohla byť presne určená. (
59
)
111.
Súhlasím, že táto vec presne nezapadá do existujúcej judikatúry, na ktorú odkazoval tak Súd prvého stupňa vo svojom rozsudku, ako aj Komisia vo svojom odvolaní. Uvedená judikatúra však nebola vyvinutá v kontexte takých okolností, ako sú okolnosti tejto veci, keď situácia spadá nepohodlne medzi vnútroštátny právny systém a právny systém Spoločenstva. V doterajšej judikatúre naopak nešlo o základný problém určenia toho, ktorý z uvedených systémov bol vhodným miestom pre konanie.
112.
V tomto prípade, ak by žalobcovia podali žalobu proti Komisii na začiatku, je vysoko pravdepodobné, že Komisia by zaujala názor, že správnym miestom je vnútroštátny súd, tak preto, že pomoc Spoločenstva v odvetví poľnohospodárstva sa obvykle vypláca cestou vnútroštátneho intervenčného výboru, ako aj preto, že prebiehalo vnútroštátne konkurzné konanie. V uvedenom kontexte považujem za podstatné, že dokonca aj v konaní pred Súdom prvého stupňa Komisia naďalej tvrdila, že vnútroštátne konania poskytovali žalobcom účinný opravný prostriedok.
113.
Ak by mala obrana založená na premlčaní v tejto veci uspieť, výsledkom by bolo odopretie prístupu k súdom, a teda k spravodlivosti žalobcom. Taký výsledok by bol v rozpore so základnou zásadou, že právo Spoločenstva pôsobí spôsobom, ktorý poskytuje účinnú súdnu ochranu osobám, ktorým priznáva práva. Žalobcovia sú osobami, ktoré sú oprávnené dostať platbu pomoci Spoločenstva, pokiaľ ide o víno, ktoré odoslali do DAI na destiláciu a ktorým boli odopreté ich prostriedky kvôli medzere v nariadení č. 2499/82, za ktorú Súd prvého stupňa zobral Komisiu na zodpovednosť. Na Súdnom dvore nie je rozsudok napadnutý z hľadiska podstaty sporu. Bolo by podľa môjho názoru úplne nesprávne, aby námietka premlčania uspela za výnimočných okolností tejto veci.
114.
Preto by som odvolanie zamietla a potvrdila rozsudok Súdu prvého stupňa.
O trovách
115.
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Žalobcovia požiadali o náhradu trov konania. Podľa môjho názoru piaty žalobca (Cantina sociale del Vermentino) je na rozdiel od prvých štyroch neúspešným účastníkom konania. Zo spisu sa však zdá, že akékoľvek trovy konania, ktoré možno pripísať výlučne piatemu žalobcovi — ak vskutku existujú akékoľvek také trovy konania — budú pravdepodobne nepodstatné a bolo by v každom prípade ťažké ich vyčísliť. Preto navrhujem, aby Komisia zaplatila trovy tohto odvolania, čo sa týka všetkých piatich žalobcov.
Návrh
116.
Z vyššie uvedených dôvodov zastávam názor, že Súdny dvor by mal:
—
odvolanie zamietnuť,
—
uložiť Komisii povinnosť nahradiť trovy odvolania.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Zb. s. II-3991.
(
3
)	Pozri poznámku pod čiarou 15 a bod 52 nižšie.
(
4
)	Ú. v. ES L 54, s. 1; zmenené a doplnené nariadením Rady (EHS) č. 2144/82 z 27. júla 1982 (Ú. v. ES L 227, s. 1).
(
5
)	Dobrovoľná destilácia, ktorej cieľom je stiahnuť predpokladané prebytky vína s cieľom zlepšiť ceny.
(
6
)	Už citované v poznámke pod čiarou 4.
(
7
)	Ú. v. ES L 267, s. 16; zmenené a doplnené nariadeniami Komisie (EHS) č. 311/83 zo 7. februára 1983 (Ú. v. ES L 36, s. 6) a č. 2276/83 z 9. augusta 1983 (Ú. v. ES L 219, s. 9).
(
8
)	Pozri ôsme odôvodnenie preambuly.
(
9
)	Tretí pododsek článku 9 ods. 2 bol vyhlásený za neplatný Súdnym dvorom „v rozsahu, v akom sankcionuje úplnou stratou pomoci akékoľvek opomenutie splniť lehotu, v rámci ktorej musí destilátor zaplatiť minimálnu nákupnú cenu výrobcovi“: pozri rozsudok z 27. júna 1990, Lingenfelser, C-118/89, Zb. s. I-2637.
(
10
)	Nariadenie Rady (EHS) č. 352/78 z 20. februára 1978 o pripisovaní zábezpek, kaucií a záruk, ktoré sa poskytli v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a následne prepadli (Ú. v. ES L 50, 1978, s. 1; Mim. vyd. 03/003, s. 197).
(
11
)	Je zrejmé, že udalosti, ktorých sa toto odvolanie týka, nastali dlho pred zavedením eura. Keďže čitateľ bude teraz zrejme ako s meradlom hodnoty lepšie oboznámený s eurom ako s talianskymi lírami, uviedla som ekvivalenty týchto súm v eurách, aby som ukázala veľkosť súm, o ktoré ide.
(
12
)	Súd prvého stupňa správne analyzuje vzorec platieb tak, že pozostáva z dvoch fáz, konkrétne platby minimálnej nákupnej ceny destilátorom výrobcovi a platby intervenčnou agentúrou destilátorovi správne nazvanej „pomoc Spoločenstva“. Neskôr vo svojom rozsudku však Súd prvého stupňa často používa pojem „pomoc Spoločenstva“ alebo „pomoc“ v tom zmysle, že znamená buď obe uvedené platby posudzované spoločne alebo konkrétnejšie, platbu minimálnej nákupnej ceny. Uvedené použitie som dodržala z toho dôvodu, že je z kontextu jasné, čo sa myslí.
(
13
)	Konkrétne žalobcovia v tejto veci, ďalšie vinohradnícke družstvo a konzorcium vinohradníckych družstiev.
(
14
)	V rozsahu, v akom to možno vyvodiť z dokumentácie predloženej Súdnemu dvoru, toto muselo byť podstatou ich tvrdení prednesených Corte di Cassazione.
(
15
)	Článok 235 ES zveruje súdom Spoločenstva právomoc v sporoch vzťahujúcich sa na náhradu škody podľa druhého odseku článku 288 ES. Uvedený odsek stanovuje, že v prípade mimozmluvnej zodpovednosti, „Spoločenstvo, v súlade so zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov, napraví akékoľvek škody spôsobené vlastnými orgánmi alebo pracovníkmi pri výkone ich funkcií“.
(
16
)	Body 58 až 84 rozsudku Súdu prvého stupňa.
(
17
)	Bod 85.
(
18
)	Body 109 a 110.
(
19
)	Rozsudok z 12. apríla 1984, 281/82, Zb. s. 1969, bod 11.
(
20
)	Body 87 a 88. Pripomeniem, že v skorších vnútroštátnych konaniach odmietol Tribunale civile, Rome podať návrh na začatie prejudiciálneho konania: pozri bod 29 vyššie.
(
21
)	Body 115 až 117.
(
22
)	Pozri bod 77 rozsudku.
(
23
)	Bod 118.
(
24
)	Bod 120.
(
25
)	Body 131 až 133.
(
26
)	Body 134 a 135; pozri body 18 a 24 vyššie.
(
27
)	Body 136 až 139.
(
28
)	Bod 142.
(
29
)	Pozri právny rámec vysvetlený v bode 144 rozsudku Súdu prvého stupňa.
(
30
)	Body 143 až 147.
(
31
)	Rozsudok z 27. januára 1982, Birra Wührer a i./Rada a Komisia, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 a 5/81, Zb. s. 85, bod 10.
(
32
)	Tamže.
(
33
)	Komisia cituje rozsudok zo 16. apríla 1997, Hartmann/Rada a Komisia, T-20/94, Zb. s. II-595, bod 109 a nasl., a čo sa týka bývalého ESAE Štatútu Súdneho dvora, rozsudok z 18. júla 2002, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Komisia, C-136/01 P, Zb. s. I-6565, najmä body 31 a 56.
(
34
)	Rozsudok zo 7. novembra 1985, 145/83, Zb. s. 3539.
(
35
)	Pozri body 139 a 140 rozsudku.
(
36
)	Rozsudky z 15. júna 1976, Kampffmeyer a i./Komisia a Rada, 56/74 až 60/74, Zb. s. 711, bod 6; z 29. januára 1985, Binderer/Komisia, 147/83, Zb. s. 257, bod 19, a zo 14. januára 1987, Zuckerfabrik Bedburg a i./Rada a Komisia, 281/84, Zb. s. 49, bod 14.
(
37
)	Bod 178 rozsudku Súdu prvého stupňa.
(
38
)	Bod 179.
(
39
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 9.
(
40
)	Pozri napríklad body 11 a 13.
(
41
)	Pozri bod 141 rozsudku Súdu prvého stupňa.
(
42
)	Ako možno vidieť v mnohých rozsudkoch, v ktorých Súdny dvor potvrdil zadržanie pomoci poskytovanej EPUZF-u Komisiou z dôvodu, že dotknutý členský štát nezabezpečil dodržiavanie uvedených podmienok.
(
43
)	Dokonca ak by aj o tomto existovala akákoľvek pochybnosť, je dôležité poznamenať, že Komisia nenapadla rozsudok Súdu prvého stupňa v merite veci. Nebolo by preto ani vhodné a dokonca by to nebolo ani v súlade s preskúmavacou právomocou tohto Súdneho dvora v odvolacom konaní, aby spochybňoval výklad právnej úpravy Súdom prvého stupňa.
(
44
)	Pozri bod 26 vyššie.
(
45
)	Pozri dôkladnú analýzu podstaty sporu v bodoch 151 až 178, najmä v bodoch 164 až 172. Treba poznamenať, že Komisia sa neodvoláva proti rozsudku Súdu prvého stupňa, pokiaľ ide o podstatu sporu. Opiera sa výlučne o námietku premlčania.
(
46
)	Pozri body 31 až 33 rozsudku Súdu prvého stupňa.
(
47
)	Pozri bod 89 rozsudku Súdu prvého stupňa. Súd prvého stupňa záväzne v bode 118 vysvetľuje, že žalobcovia v skutočnosti nepožívali žiadnu účinnú súdnu ochranu na vnútroštátnych súdoch; čo je záver, s ktorým (vo svetle už viac ako 10 rokov súdnych sporov na vnútroštátnych súdoch) je ťažké nesúhlasiť. Nie je však tak jasné, že by to bolo nevyhnutne rovnako zrejmé, ak by súdne spory začali na Súde prvého stupňa a nie na vnútroštátnych súdoch.
(
48
)	Rozsudok Birra Wührer a i./Rada a Komisia, už citovaný v poznámke pod čiarou 31, bod 10.
(
49
)	Bod 131.
(
50
)	Pozri pripomienky generálneho advokáta Darmona v súvisiacom kontexte primeranosti pokuty uloženej tretím pododsekom článku 9 ods. 2 nariadenia č. 2499/82: „Je ťažké necítiť sa zmätený pri konfrontácii s touto zvláštnou zmesou výslovne predpísaných pokút a pokút, ktoré treba vyvodzovať, a so vzájomným postavením hlavných a vedľajších záväzkov, z ktorých sú obe sankcionované s rovnakou prísnosťou prostredníctvom úplného prepadnutia pomoci…“ (bod 27 návrhov vo veci Lingenfelser, už citovanej v poznámke pod čiarou 9).
(
51
)	Pozri body 30 a 32 vyššie a 107 nižšie.
(
52
)	Už citovaná v poznámke pod čiarou 34.
(
53
)	Konkrétne, odovzdanie zamestnancom Roche pozmenených fotokópií memoránd poskytnutých jej pánom Adamsom, ktoré umožnili Roche identifikovať ho ako hlavného podozrivého v sťažnosti, ktorú spoločnosť podala na švajčiarsky Úrad verejného žalobcu, a ktorá preto viedla k jeho zatknutiu, a ktoré poskytli polícii a švajčiarskym súdom podstatné dôkazy proti nemu.
(
54
)	Body 50 a 51 rozsudku.
(
55
)	Pozri body 30 a 32 vyššie.
(
56
)	Dňa 16. februára 1996: pozri bod 38 rozsudku Súdu prvého stupňa, zmieňovaný v bode 34 vyššie.
(
57
)	Pozri body 39 a 40 rozsudku Súdu prvého stupňa.
(
58
)	Tvrdiac uvedené, mám na zreteli, že žalobcovia si boli vedomí rizika, že suma pochádzajúca z prepadnutia zábezpeky bude v určitej fáze vyplatená zo strany AIMA Komisii a pripísaná na účet EPUZF-u. V spore vo veci samej pred vnútroštátnym súdom sa nádejali, že zábezpeka nebude vyhlásená za prepadnutú a/alebo že vnútroštátny súd by mohol byť presvedčený vydať nejaké iné uznesenie, ktoré by vyústilo do vyplatenia pomoci. Z uvedených dôvodov súhlasím s tým, že objektívne bolo rozumné, že skúsili uvedenú cestu. Naopak, konania o vydanie bezdôvodného obohatenia proti AIMA považujem za konania viac povahy vopred stratenej poslednej nádeje.
(
59
)	Pozri body 129 a 130 a bod 149 rozsudku Súdu prvého stupňa. Presný rozsah strát žalobcov by mohol byť vyčíslený až po tom, čo ako prednostní veritelia dostali zaplatenú časť nesplatených pohľadávok dlhovaných im DAI na záver konkurzného konania v roku 2000.