62014CC0189_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ktoré právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia sa uplatnia v takej situácii, aká je predmetom sporu vo veci samej, v ktorej osoba s bydliskom v Poľsku plní v mene agentúry dočasného zamestnávania so sídlom na Cypre po sebe nasledujúce krátke pracovné úlohy v dvoch štátoch, keď v pracovnej zmluve nebol určený druhý štát zamestnania ani trvanie jednotlivých pracovných úloh a tieto informácie nebolo možné určiť v čase podania žiadosti o vydanie formulára A1?(2) Takúto otázku v podstate kladie Súdnemu dvoru Eparchiako Dikastirio Lefkosias (Okresný súd v Nikózii, Cyprus).
2. Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú pán Chain, zamestnanec spoločnosti Atlanco Ltd (ďalej len „Atlanco“), a uvedená spoločnosť a ktorý sa týka určenia právnych predpisov uplatniteľných na pána Chaina v zmysle nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia(3) a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania základného nariadenia č. 833/2004,(4) pokiaľ ide o platenie jeho príspevkov na sociálne zabezpečenie.
3. V prejednávanej veci sú obhajované dve stanoviská. Jedno je v prospech uplatnenia článku 11 ods. 3 písm. a) základného nariadenia, ktorý stanovuje základné pravidlo uplatnenia práva miesta výkonu práce ( lex loci laboris ), zatiaľ čo druhé presadzuje uplatnenie článku 13 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, ktorý stanovuje osobitné pravidlo uplatnenia práva miesta sídla spoločnosti.
4. V týchto návrhoch objasním dôvody, pre ktoré sa domnievam, že článok 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že upravuje takú situáciu, aká je predmetom sporu vo veci samej, keď v pracovnej zmluve nie sú určené štáty zamestnania ani trvanie pracovných úloh v týchto štátoch a tieto informácie nebolo možné určiť v čase podania žiadosti o vydanie formulára A1.
I – Právny rámec
A – Základné nariadenie
5. V hlave II základného nariadenia nazvanej „Určenie príslušnosti právnych predpisov“ článok 11 nazvaný „Všeobecné pravidlá“ stanovuje:
„1. Osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu.[(5) ] Tieto právne predpisy sa určia v súlade s touto hlavou.
…
3. S výhradou článkov 12 až 16:
a) osoba vykonávajúca činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v členskom štáte podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
…“
6. Článok 13 základného nariadenia nazvaný „Vykonávanie činností v dvoch alebo viacerých členských štátoch“ v odseku 1 stanovuje:
„Osoba, ktorá ako zamestnanec zvyčajne vykonáva činnosť v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, podlieha:
a) právnym predpisom členského štátu bydliska, ak takáto osoba vykonáva podstatnú časť svojej činnosti v tomto členskom štáte, alebo ak je zamestnaná vo viacerých podnikoch, alebo ju zamestnáva viacero zamestnávateľov, ktorých registrované sídlo alebo miesto podnikania je v odlišných členských štátoch, alebo
b) právnym predpisom členského štátu, v ktorom je registrované sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo zamestnávateľa zamestnávajúceho danú osobu, ak táto osoba nevykonáva podstatnú časť svojich činností v členskom štáte svojho bydliska.“
B – Vykonávacie nariadenie
7. Článok 14 vykonávacieho nariadenia obsahuje spresnenia týkajúce sa najmä článku 13 základného nariadenia. Znie takto:
„…
5. Na účely uplatňovania článku 13 ods. 1 základného nariadenia osobou, ktorá ‚zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch‘, je predovšetkým osoba, ktorá:
a) udržiava činnosť v jednom členskom štáte a zároveň vykonáva inú činnosť v jednom alebo vo viacerých členských štátoch, a to bez ohľadu na dĺžku trvania alebo povahu tejto inej činnosti;
b) nepretržite striedavo vykonáva činnosti s výnimkou zanedbateľných činností v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, a to bez ohľadu na početnosť alebo pravidelnosť tohto striedania.
…
8. Na účely uplatňovania článku 13 ods. 1 a 2 základného nariadenia formulácia ‚podstatná časť činnosti, ktorú osoba vykonáva ako zamestnanec alebo ako samostatne zárobkovo činná osoba‘ v členskom štáte znamená, že sa kvantitatívne podstatná časť všetkých činností zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby vykonáva v tomto členskom štáte, pričom to nemusí byť nevyhnutne väčšia časť týchto činností.
…
10. Na určenie uplatniteľných právnych predpisov podľa [odseku 8] dotknuté inštitúcie zohľadňujú predpokladanú situáciu počas nasledujúcich 12 kalendárnych mesiacov.
…“
8. Článok 16 vykonávacieho nariadenia nazvaný „Postup uplatňovania článku 13 základného nariadenia“ stanovuje:
„1. Osoba, ktorá vykonáva činnosti v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, informuje o tejto skutočnosti inštitúciu určenú príslušným úradom členského štátu bydliska.
2. Určená inštitúcia členského štátu bydliska bezodkladne určí uplatniteľné právne predpisy, ktoré sa na dotknutú osobu uplatňujú, so zreteľom na článok 13 základného nariadenia a článok 14 vykonávacieho nariadenia. Toto určenie sa považuje za predbežné. Inštitúcia informuje o predbežnom určení uplatniteľných právnych predpisov určené inštitúcie každého členského štátu, v ktorom sa činnosť vykonáva.
3. Predbežné určenie uplatniteľných právnych predpisov, ako sa stanovuje v odseku 2, sa stáva definitívnym do dvoch mesiacov odo dňa, keď boli inštitúcie určené príslušnými orgánmi dotknutých členských štátov o ňom informované v súlade s odsekom 2, ak už uplatniteľné právne predpisy neboli definitívne určené… alebo najmenej jedna dotknutá inštitúcia neinformovala inštitúciu určenú príslušným úradom členského štátu bydliska do konca tejto dvojmesačnej lehoty o tom, že nemôže prijať toto určenie alebo že zaujala k tejto veci odlišné stanovisko.
…
5. Príslušná inštitúcia členského štátu, ktorého právne predpisy boli predbežne alebo definitívne určené za uplatniteľné, to bezodkladne oznámi dotknutej osobe.
…“
II – Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
9. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pána Chaina, poľského štátneho príslušníka s bydliskom v Poľsku, zamestnávala ako tesára spoločnosť Atlanco, agentúra dočasného zamestnávania registrovaná na Cypre, kde prevádzkuje kanceláriu a odkiaľ riadi obchodné záležitosti svojich zákazníkov.
10. Podľa ustanovení dvoch pracovných zmlúv uzatvorených medzi pánom Chainom a spoločnosťou Atlanco, ktoré sa vzťahujú na obdobie od 10. mája 2010 do 4. marca 2011 a od 26. novembra 2011 do 30. marca 2012, bol pán Chain povinný vykonávať práce na stavbách zákazníkov spoločnosti v rôznych štátoch. Vzhľadom na dočasnú povahu práce však v zmluvách na začiatku pracovného pomeru neboli určené štáty zamestnania ani trvanie po sebe nasledujúcich pracovných úloh.
11. Pán Chain na základe týchto dvoch pracovných zmlúv plnil po sebe idúce pracovné úlohy vo viacerých členských štátoch a v EHP.
12. Na základe prvej pracovnej zmluvy podpísanej 15. apríla 2010 totiž pán Chain postupne pracoval vo Francúzsku (od 10. mája 2010 do 23. júla 2010), v Nórsku (od 16. augusta 2010 do 20. novembra 2010) a v Belgicku (od 2. februára 2011 do 4. marca 2011).
13. Následne pán Chain pracoval v Rumunsku (od 26. novembra 2011 do 2. januára 2012), a potom v Nórsku (od 3. januára 2012 do 30. marca 2012) na základe druhej pracovnej zmluvy z 26. novembra 2011.(6)
14. Pán Chain i spoločnosť Atlanco sú prihlásení v Tmima Koinonikon Asfaliseon (oddelenie sociálneho zabezpečenia) v Nikózii (Cyprus) ako poistenec a zamestnávateľ.
15. Pokiaľ ide o doby zamestnania dosiahnuté na základe prvej pracovnej zmluvy, príslušná cyperská inštitúcia v oblasti sociálneho zabezpečenia pánovi Chainovi vystavila formulár E101, predchádzajúcu verziu formulára A1. Tento dokument potvrdzoval, že počas všetkých týchto dôb sa na pána Chaina vzťahovali cyperské právne predpisy v sociálnej oblasti.(7)
16. Napriek tomu, že príslušná poľská inštitúcia v oblasti sociálneho zabezpečenia listom z 5. marca 2012 konštatovala, že pokiaľ ide o doby zamestnania dosiahnuté v Rumunsku a v Nórsku v rámci druhej pracovnej zmluvy, vzťahujú sa na pána Chaina cyperské právne predpisy v sociálnej oblasti, však príslušná cyperská inštitúcia nevydala pánovi Chainovi formulár A1.(8)
17. Pán Chain teda podal na vnútroštátnom súde žalobu, ktorou sa domáhal toho, aby bola spoločnosti Atlanco uložená povinnosť zaplatiť zaňho príspevky na sociálne zabezpečenie za obdobie od 26. novembra 2011 do 2. januára 2012 na základe článku 11 ods. 3 písm. a) základného nariadenia, podľa ktorého sa má uplatniť právna úprava členského štátu zamestnania.
18. Spoločnosť Atlanco však usudzuje, že základné pravidlo uvedené v tomto ustanovení má výnimky, medzi ktoré patrí článok 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia. Spoločnosť Atlanco sa domnieva, že postupovala správne, keď zaplatila príspevky na sociálne zabezpečenie týkajúce sa sporného obdobia podľa posledného uvedeného ustanovenia.
19. Za týchto okolností sa Eparchiako Dikastirio Lefkosias rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Má sa skutočnosť, že pôsobnosť článku 13 ods. 1 písm. b) [základného nariadenia] a článku 14 ods. 5 písm. b) vykonávacieho nariadenia… zahŕňa ‚osobu, ktorá ako zamestnanec zvyčajne vykonáva činnosť v dvoch alebo viacerých členských štátoch‘, vykladať v tom zmysle, že zahŕňa aj prípady, keď osoba na základe pracovnej zmluvy s jedným zamestnávateľom so sídlom v jednom členskom štáte… vykonáva činnosť v dvoch ďalších členských štátoch,[(9) ] a to aj v prípade, že:
a) druhý členský štát, v ktorom osoba bude pracovať, zatiaľ nie je ani nemohol byť v čase žiadosti o vydanie formulára Α1 určený vzhľadom na osobitú povahu práce, ktorou je dočasná činnosť pracovníkov na krátke obdobia v rôznych členských štátoch…,
alebo
b) dĺžku trvania činnosti v prvom a/alebo druhom členskom štáte ešte nemožno určiť alebo predvídať vzhľadom na osobitú povahu práce, ktorou je dočasná činnosť pracovníkov na krátke obdobia v rôznych členských štátoch…?
2. Možno v prípade kladnej odpovede na prvú otázku článok 14 ods. 5 písm. b) vykonávacieho nariadenia… vykladať v tom zmysle, že na účely uplatňovania článku 13 ods. 1 písm. b) [základného nariadenia] sa výraz ‚osobou, ktorá zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch‘, vzťahuje aj na situácie zahŕňajúce obdobia nečinnosti medzi dvomi pracovnými činnosťami vykonávanými v rôznych členských štátoch, počas ktorých sa na zamestnanca naďalej vzťahuje tá istá pracovná zmluva?
3. Bráni v prípade kladnej odpovede na prvú otázku skutočnosť, že príslušný členský štát nevydá formulár A1, uplatňovaniu článku 13 ods. 1 písm. b) [základného nariadenia]?
4. Ukladá článok 16 ods. 5 a/alebo článok 20 ods. 1 alebo akýkoľvek iný článok vykonávacieho nariadenia… členskému štátu povinnosť, aby na základe predbežného rozhodnutia členského štátu bydliska týkajúceho sa rozhodného práva vydal formulár A1 ex offo
bez toho, aby dotyčný zamestnávateľ musel príslušnému členskému štátu predložiť žiadosť?“
III – Analýza
A – Úvodné pripomienky
20. Pred začiatkom analýzy musím uviesť tri úvodné poznámky.
21. Po prvé konštatujem, že len prvá otázka vyvoláva zložité právne problémy, ktoré si vyžadujú hĺbkovú analýzu. Z judikatúry a z nariadení uplatniteľných v prejednávanej veci totiž vyplývajú odpovede na ostatné otázky položené vnútroštátnym súdom.
22. Svoju analýzu teda obmedzím na prvú otázku týkajúcu sa určenia právnej úpravy uplatniteľnej na takú situáciu a na také okolnosti, akými sú okolnosti sporu vo veci samej.
23. Konkrétne preskúmam otázku, či sa na túto situáciu vzťahuje článok 11 ods. 3 písm. a) základného nariadenia stanovujúci základné pravidlo lex loci laboris
alebo článok 13 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia ako osobitné pravidlo, podľa ktorého sa uplatní právna úprava miesta sídla spoločnosti.
24. Okrem toho podotýka, že zo spisového materiálu vyplýva, že v spornom období pán Chain nebo zamestnaný v členskom štáte svojho bydliska a ani nebol zamestnaný niekoľkými podnikmi so sídlom v rôznych členských štátoch. Podmienky uplatnenia článku 13 ods. 1 písm. a) základného nariadenia preto neboli v prejedávanej veci splnené.
25. Po druhé chcem poukázať na to, že pôvodná verzia znenia článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia sa zásadne nezmenila, zatiaľ čo jej hospodárske a sociálne súvislosti zaznamenali zásadný vývoj.
26. V tejto súvislosti chcem v prvom rade konštatovať, že článok 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia má svoj pôvod v nariadení Rady č. 24/64/EHS z 10. marca 1964 o zmene a doplnení článku 13 nariadenia č. 3 a článku 11 nariadenia č. 4 (právna úprava uplatniteľná na vyslaných pracovníkov a na pracovníkov zvyčajne vykonávajúcich činnosť vo viacerých krajinách).(10)
27. Článok 1 nariadenia č. 24/64 totiž mení a dopĺňa článok 13 nariadenia č. 3 nariadenia o sociálnom zabezpečení migrujúcich pracovníkov,(11) ktorý stanovuje výnimky zo základného pravidla lex loci laboris, keď do článku 13 vkladá nové písmeno c).
28. Toto nové písmeno c) stanovovalo:
„Zamestnanci alebo podobní pracovníci s výnimkou tých, na ktorých sa vzťahuje [písm.] b) [týkajúce sa posádok dopravných prostriedkov], ktorí zvyčajne vykonávajú svoju činnosť na území viacerých členských štátov,
podliehajú právnym predpisom toho štátu, na území ktorého majú bydlisko.
Pokiaľ nemajú bydlisko na území nijakého z členských štátov, v ktorých vykonávajú činnosť, vzťahujú sa na nich právne predpisy členského štátu, na území ktorého pôsobí zamestnávateľ či zamestnávatelia alebo kde sa nachádza sídlo podniku alebo podnikov, ktoré ich zamestnávajú…“(12) [ neoficiálny preklad ]
29. Cieľom neskorších zmien a doplnení nariadenia č. 3 a prijatia nariadení, ktorými bolo uvedené nariadenie nahradené,(13) bolo najmä prispôsobiť nariadenie č. 3 novým hospodárskym a sociálnym súvislostiam a zahrnúť doň riešenia vyplývajúce z judikatúry Súdneho dvora.
30. V tomto smere chcem poukázať na to, že koordinácia systémov sociálneho zabezpečenia bola zavedená v čase, keď pracovné migrácie trvali stredne dlho (najmenej niekoľko rokov).(14) Rovnako „dopyt a ponuka práce boli kontrolované vrátane sociálneho hľadiska prostredníctvom pracovnej zmluvy na dobu neurčitú a na plný úväzok“.(15)
31. Tento postulát bol následne spochybnený najmä rozšírením Únie v roku 2004(16) a výskytom nových foriem migrácie,(17) ktorých príkladom je podľa môjho názoru situácia, ktorá je predmetom sporu vo veci samej.
32. Znenie článku 13 ods. 1 základného nariadenia však v podstate zodpovedá článku 13 písm. c) nariadenia č. 24/64.
33. Pripomínam, že článok 13 ods. 1 totiž stanovuje:
„Osoba, ktorá ako zamestnanec zvyčajne vykonáva činnosť v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch podlieha:
a) právnym predpisom členského štátu bydliska, ak takáto osoba vykonáva podstatnú časť svojej činnosti v tomto členskom štáte, alebo ak je zamestnaná vo viacerých podnikoch, alebo ju zamestnáva viacero zamestnávateľov, ktorých registrované sídlo alebo miesto podnikania je v odlišných členských štátoch, alebo
b) právnym predpisom členského štátu, v ktorom je registrované sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo zamestnávateľa zamestnávajúceho danú osobu, ak táto osoba nevykonáva podstatnú časť svojich činností v členskom štáte svojho bydliska(18) .“
34. V tejto súvislosti sa domnievam, že článok 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia, ktorého výklad je požadovaný v spore vo veci samej, sa javí ako neaktuálny a mohlo by dôjsť k jeho kontroverznému použitiu alebo dokonca nesprávnemu uplatneniu.(19)
35. Na rozdiel od stanoviska, ktoré na pojednávaní obhajovala Európska komisia, si myslím, že by teda bolo vhodné prispôsobiť existujúce pravidlá novým modelom migrácie či dokonca prijať nové pravidlá s cieľom uľahčiť uplatňovanie ustanovení týkajúcich sa určenia uplatniteľného práva.(20)
36. Okrem toho konštatujem, že Komisia vo svojom oznámení zo 6. decembra 2007(21) už zvážila potrebu prispôsobenia základného nariadenia a vykonávacieho nariadenia novým formám mobility pracovníkov.
37. Komisia sa totiž domnieva, že hoci sa ukázalo, že tieto nariadenia sú účinnými nástrojmi, ktoré zabezpečujú, aby migrujúci pracovníci využívajúci svoje právo na voľný pohyb v rámci Únie nestratili z tohto dôvodu nič zo sociálnej ochrany, „pri nových formách mobility (kratšie doby, rôzne postavenie, tzv. viacnásobná mobilita)… môžu vzniknúť problémy s ich uplatňovaním. Mobilný pracovník, ktorý často pracuje na základe krátkodobých zmlúv v rôznych členských štátoch, sa môže napríklad stretnúť s viacerými odlišnými programami sociálneho zabezpečenia… Preto je načase zaoberať sa otázkou, či je potrebné vyvinúť nové nástroje, ktoré budú lepšie spĺňať potreby mobilných pracovníkov a spoločností, ktoré ich zamestnávajú.“(22)
38. Po tretie chcem poukázať na to, že Komisia vo svojim písomných pripomienkach uviedla, že v danom prípade bolo možné uplatniť ako článok 12 ods. 1 základného nariadenia týkajúci sa vysielania pracovníkov(23) tak aj článok 13 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.
39. Na pojednávaní však Komisia zmenila svoje stanovisko a tvrdila, tak ako traja vedľajší účastníci konania, že článok 12 ods. 1 tohto nariadenia nemožno uplatniť na takú situáciu, aká je predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ nie sú splnené podmienky uplatnenia uvedeného ustanovenia.(24)
40. Zo znenia a zo systematiky článku 12 ods. 1 základného nariadenia vyplýva, že cieľom tohto ustanovenia je upraviť situáciu zamestnancov, ktorí majú uzatvorený stály pracovný pomer s podnikom nachádzajúcim sa na území jedného členského štátu, a tento podnik ich na obmedzenú dobu vyšle na územie iného členského štátu, pričom následne sa do uvedeného podniku vrátia.(25)
41. Článok 12 ods. 1 základného nariadenia sa teda nemôže vzťahovať na takú situáciu, aká je predmetom sporu vo veci samej, v ktorej agentúra dočasného zamestnávania vyšle zamestnanca postupne do rôznych štátov, pričom tento pracovník vôbec nevykonáva činnosť ako zamestnanec na území členského štátu, v ktorom je uvedená agentúra usadená.
42. Ústrednou otázkou sporu vo veci samej teda je, či sa má uplatniť článok 11 ods. 3 písm. a) základného nariadenia alebo článok 13 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.
B – O prvej otázke týkajúcej sa výkladu článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia
43. Prvou otázkou sa vnútroštátny súd Súdneho dvora v podstate pýta, či treba článok 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia a článok 14 ods. 5 písm. b) vykonávacieho nariadenia vykladať v tom zmysle, že sa vzťahujú na situáciu, v ktorej pracovník s bydliskom v jednom členskom štáte plní v mene svojho zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte po sebe idúce krátkodobé pracovné úlohy v dvoch štátoch, pokiaľ v pracovnej zmluve nie je určený druhý štát zamestnania ani trvanie práce v prvom a/alebo druhom štáte a tieto informácie nebolo možné určiť v čase podania žiadosti o vydanie formulára A1.
44. Možno takého pracovníka, akým je pán Chain, za týchto okolností považovať za „osobu, ktorá zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo viacerých členských štátoch“, v zmysle článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia?
45. Takmer všetky vlády, ktoré sa zúčastňujú konania ako vedľajší účastníci, navrhujú na túto otázku odpovedať záporne a tvrdia, že taká situácia nepatrí do pôsobnosti uvedeného ustanovenia, ale článku 11 ods. 3 písm. a) základného nariadenia, ktorý, pripomínam, stanovuje všeobecné pravidlo, podľa ktorého je uplatniteľnou právnou úpravou lex loci laboris .
46. Ja sa však, naopak, domnievam, že na otázku je potrebné odpovedať kladne.
47. Najprv objasním dôvody, pre ktoré sa domnievam, že takého pracovníka, akým je pán Chain, možno považovať za „osobu, ktorá zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo viacerých členských štátoch“, a následne preukážem, že v spore vo veci samej osobitné okolnosti súvisiace s tým, že v čase podania žiadosti o vydanie formulára A1 neboli určené štáty zamestnania, ako aj s dĺžkou trvania pracovných úloh plnených v týchto štátoch nepredstavujú prekážku uplatnenia článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia.
48. V prvom rade konštatujem, že znenie článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia nevymedzuje pojem zvyčajná činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo viacerých členských štátoch.
49. Pripomínam, že podľa tohto ustanovenia osoba, ktorá zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo viacerých členských štátoch, podlieha právnym predpisom členského štátu, v ktorom má podnik alebo zamestnávateľ, ktorý ju zamestnáva, registrované sídlo alebo miesto podnikania, ak táto osoba nevykonáva podstatnú časť svojich činností v členskom štáte svojho bydliska.
50. Viac podrobností týkajúcich sa pojmu „osoba, ktorá zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo viacerých členských štátoch“, prinieslo vykonávacie nariadenie a praktická príručka o právnych predpisoch v Európskej únii (EÚ), Európskom hospodárskom priestore (EHP) a vo Švajčiarsku(26) (ďalej len „praktická príručka“).
51. Podľa článku 14 ods. 5 vykonávacieho nariadenia totiž osobou, ktorá „zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch“, v zmysle článku 13 ods. 1 základného nariadenia je predovšetkým osoba, ktorá „udržiava činnosť v jednom členskom štáte a zároveň vykonáva inú činnosť v jednom alebo vo viacerých členských štátoch, a to bez ohľadu na dĺžku trvania alebo povahu tejto inej činnosti“,(27) alebo osoba, ktorá „ nepretržite striedavo vykonáva činnosti
s výnimkou zanedbateľných činností v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, a to bez ohľadu na početnosť alebo pravidelnosť tohto striedania“.(28)
52. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pracovné zmluvy uzatvorené účastníkmi konania vo veci samej ukladali pánovi Chainovi povinnosť vykonávať dočasné práce na stavbách zákazníkov spoločnosti Atlanco v rôznych štátoch. Známa je aj informácia, že pán Chain na základe prvej pracovnej zmluvy vykonával tesárske práce počas niekoľkých mesiacov v rozličných štátoch a že počas sporného obdobia pracoval na základe druhej pracovnej zmluvy niečo vyše mesiaca v Rumunsku a následne vykonával činnosť ako zamestnanec počas takmer troch mesiacov v Nórsku.(29)
53. Vzhľadom na tieto informácie sa javí byť nesporné, že zamestnanecké činnosti, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, neboli vykonávané zároveň,(30) ale postupne jedna po druhej.
54. Podľa praktickej príručky „činnosti, ktoré sa vykonávajú striedavo, sa týkajú situácií, keď sa činnosti nevykonávajú zároveň na území viacerých členských štátov, ale pozostávajú z po sebe nasledujúcich pracovných úloh postupne vykonávaných v rozličných členských štátoch “.(31)
55. Domnievam sa, že zahrnutie po sebe nasledujúcich pracovných úloh plnených jedna po druhej do pôsobnosti článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia je odôvodnené najmä z hľadiska zámeru tohto ustanovenia, ktorým je „obsiahnuť všetky možné prípady viacnásobných činností s cezhraničným prvkom a odlíšiť činnosti, ktoré sa spravidla vykonávajú na území viacerých členských štátov, od činností, ktoré sa vykonávajú výnimočne alebo dočasne“.(32)
56. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že v zásade na každú takú zamestnaneckú činnosť, aká je predmetom sporu vo veci samej, vykonávanú postupne a zvyčajne,(33) t. j. vo všeobecnosti a nielen výnimočne alebo dočasne na území dvoch alebo viacerých členských štátov sa môže vzťahovať článok 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia, pokiaľ nejde o zanedbateľnú činnosť.(34)
57. Podľa môjho názoru je také riešenie podporené analýzou zámeru článkov hlavy II základného nariadenia, ktorá, pripomínam, je nazvaná „Určenie príslušnosti právnych predpisov“, a najmä článku 13 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.
58. V tomto smere konštatujem, že ustanovenia tejto hlavy II je potrebné vykladať z hľadiska článku 48 ZFEÚ, ktorého cieľom je uľahčiť voľný pohyb migrujúcich pracovníkov vymedzený v článku 45 ZFEÚ a z ktorého najmä vyplýva, že im musí byť zaručené vyplácanie dávok sociálneho zabezpečenia.(35)
59. Súdny dvor z tohto hľadiska opakovane rozhodol, že cieľom uvedenej hlavy II je v záujme pracovníkov a zamestnávateľov, ako aj sociálnych poisťovní zabrániť akémukoľvek kumulovaniu a prekrývaniu odvodov a zodpovednosti, ktoré by vyplynuli zo súčasného alebo alternatívneho uplatnenia viacerých právnych úprav(36) a ktoré by tak samy osebe mohli predstavovať prekážky voľného pohybu pracovníkov v rámci Únie.(37)
60. Cieľom ustanovení hlavy II základného nariadenia vrátane článku 13 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia je teda zaručiť voľný pohyb migrujúcich pracovníkov, čoho predpokladom je najmä zaručenie trvalej sociálnej ochrany prostredníctvom uplatnenia jedinej uplatniteľnej právnej úpravy v sociálnej oblasti.(38) Treba sa totiž vyhnúť zložitému kumulovaniu a deleniu príspevkov a dávok a uprednostniť jednoduchý a praktický systém.(39)
61. Ako ukážem, také ciele podľa môjho názoru nie možné dosiahnuť uplatnením pravidla lex loci laboris
v takej situácii, aká je predmetom sporu vo veci samej, čo je dôvod na uplatnenie článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia.
62. Ako som už uviedol, normotvorca Únie stanovil lex loci laboris
ako v zásade uplatniteľné právne predpisy v sociálnej oblasti. Chcem poukázať na to, že dôvodom tejto voľby je najmä skutočnosť, že v čase prípravy nariadenia č. 3 spočívala mobilita pracovníkov predovšetkým v jednorazovej migrácii do iného členského štátu.(40) Napojenie na štát miesta výkonu práce tak vychádzalo z predpokladu, že ide o riešenie, ktoré pracovníkovi zabezpečí najlepšiu ochranu vzhľadom na to, že sa bude môcť domáhať rovnakých práv ako vnútroštátni pracovníci.(41)
63. Základné nariadenie síce potvrdzuje lex loci laboris
ako v zásade uplatniteľné právne predpisy,(42) pripúšťa však aj výnimky z tohto pravidla v osobitných situáciách odôvodňujúcich použitie iného kritéria uplatniteľnosti.(43)
64. Podľa môjho názoru by jednoduché uplatnenie základného pravidla stanoveného v článku 11 ods. 3 písm. a) základného nariadenia v takej osobitnej situácii, aká je predmetom sporu vo veci samej, mohlo nie zabrániť komplikáciám, ale, naopak, spôsobiť pracovníkovi, ako aj zamestnávateľovi a orgánom sociálneho zabezpečenia administratívne komplikácie, ktoré by spomalili odosielanie spisov týkajúcich sa pracovníkov, a tým bránili výkonu ich práva na voľný pohyb.(44)
65. Uplatnenie pravidla lex loci laboris
na takého pracovníka, akým je pán Chain, by totiž malo za následok, že by podliehal rumunskej právnej úprave v súvislosti s jeden mesiac trvajúcou činnosťou vykonávanou v Rumunsku a následne zo dňa na deň(45) nórskej právnej úprave v súvislosti s trojmesačnou činnosťou vykonávanou ako zamestnanec v Nórsku, hoci tieto dve pracovné úlohy boli vykonané na základe tej istej pracovnej zmluvy a v mene tej istej agentúry dočasného zamestnávania.
66. Nie je ťažké predstaviť si, aké komplikácie by pre pána Chaina, ale aj pre spoločnosť Atlanco a orgány sociálneho zabezpečenia vyplývali zo zmeny príslušnosti k rumunskej sociálnej poisťovni na nórsku sociálnu poisťovňu počas týchto štyroch mesiacov činnosti.
67. Okrem toho chcem poukázať na to, že prístup k určitým právam v niektorých členských štátoch závisí od minimálnej doby platenia príspevkov a že príliš časté zmeny uplatniteľného práva by teda mohli mať aj negatívne následky pre migrujúcich pracovníkov.(46)
68. Pokiaľ sa teda ako kritérium uplatniteľnosti použije členský štát registrovaného sídla dotknutého podniku v zmysle článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia, nielenže sa zabráni tomu, aby tento podnik musel prihlasovať pracovníkov do systému sociálneho zabezpečenia štátu, do ktorého ich vysiela na výkon krátkodobých prác, ale predovšetkým budú pracovníci chránení pred rizikom prerušenia sociálnej ochrany.
69. V tomto smere chcem na jednej strane ďalej uviesť, že „ustanovenia [hlavy II základného nariadenia] nemajú len zabrániť súbežnému uplatňovaniu viacerých vnútroštátnych právnych poriadkov a komplikáciám, ktoré z neho môžu vyplynúť, ale aj zabezpečiť, aby osoby, na ktoré sa [základné] nariadenie vzťahuje, neboli ponechané bez účasti na sociálnom zabezpečení, pretože neexistuje právna úprava, ktorá je na ne uplatniteľná“.(47)
70. Na druhej strane chcem poukázať na to, že článok 13 ods. 1 základného nariadenia má za cieľ podporovať voľný pohyb služieb v prospech podnikov, ktoré vysielajú pracovníkov do iných členských štátov, než je štát ich stálej prevádzky.(48) Uplatnenie pravidla lex loci laboris
by však skomplikovalo voľné poskytovanie služieb takému podniku, akým je spoločnosť Atlanco, ktorej cieľom je postupne vysielať na niekoľkomesačné obdobia zamestnancov do iných štátov, než je štát, v ktorom je usadená.
71. Domnievam sa, že v takej osobitnej situácii, aká je predmetom sporu vo veci samej, je uplatnenie právnych predpisov členského štátu, v ktorom je podnik usadený, odôvodnené aj v mene spoločných záujmov pracovníkov, podnikov a orgánov sociálneho zabezpečenia.
72. Predchádzajúce úvahy sa však netýkajú možnosti uplatniť článok 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia v takej situácii, aká je predmetom sporu vo veci samej, „pokiaľ“ jednotlivé štáty zamestnania ani dĺžka trvania práce v týchto štátoch nie sú uvedené v pracovnej zmluve alebo tieto informácie nie sú známe pri podaní žiadosti o vydanie formulára A1.
73. V tejto súvislosti chcem poukázať na to, že zo znenia článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia nevyplýva odpoveď na otázku, či je jeho uplatnenie podmienené tým, že pred začatím výkonu činnosti pracovníka musia byť konkrétne určené dva alebo viaceré členské štáty a trvanie v nich vykonávaných činností, alebo či v takej situácii, aká je predmetom sporu vo veci samej, skutočnosť, že pracovná zmluva ukladá pracovníkovi povinnosť vykonávať v mene zamestnávateľa práce v rôznych štátoch, postačuje na uplatnenie tohto ustanovenia.
74. Domnievam sa, že práve podrobnosti uvedené v judikatúre v súvislosti s určením uplatniteľných právnych predpisov zo strany príslušných inštitúcií v oblasti sociálneho zabezpečenia umožňujú potvrdiť možnosť uplatnenia tohto ustanovenia v takej situácii a za takých okolností, aké sú predmetom sporu vo veci samej.
75. Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že zásada lojálnej spolupráce stanovená v článku 4 ods. 3 ZEÚ si vyžaduje, aby inštitúcia vystavujúca formulár A1 vykonala riadne posúdenie skutkových okolností relevantných na uplatnenie pravidiel pre posudzovanie uplatniteľnej právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia a v dôsledku toho zaručila správnosť informácií, ktoré figurujú v tomto formulári.(49)
76. Formulár A1 má byť vo všeobecnosti vystavený pred začiatkom obdobia, ktorého sa týka, alebo na jeho začiatku. Relevantné skutočnosti sa tak v tomto čase najčastejšie posudzujú na základe predpokladanej pracovnej situácie dotknutého zamestnanca. Preto na účely tohto posúdenia má charakteristika zamestnania vychádzajúca zo zmluvných dokumentov v praxi osobitný význam.(50)
77. Ďalej chcem uviesť, že podľa článku 14 ods. 10 vykonávacieho nariadenia „na určenie uplatniteľných právnych predpisov [na činnosti uvedené najmä v článku 13 ods. 1 a 2 základného nariadenia] dotknuté inštitúcie zohľadňujú predpokladanú situáciu počas nasledujúcich 12 kalendárnych mesiacov“.
78. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že príslušná inštitúcia v oblasti sociálneho zabezpečenia musí preskúmať, či v čase určenia uplatniteľných právnych predpisov možno predpokladať, že obdobia práce vo viacerých členských štátoch budú po sebe nasledovať s určitou pravidelnosťou v priebehu nasledujúcich dvanástich kalendárnych mesiacov, vychádzajúc najmä z opisu charakteru práce v zmluvných dokumentoch.(51)
79. Súdny dvor tiež rozhodol, že „pri posudzovaní skutkových okolností vzhľadom na určenie uplatniteľnej právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia na účely vystavenia [formulára A1] môže dotknutá inštitúcia vystavujúca [formulár] prípadne zohľadniť okrem znenia zmluvných dokumentov aj faktory, akými sú napríklad spôsob, akým sa predtým v praxi realizované pracovné zmluvy tohto druhu uzatvárali medzi predmetným zamestnávateľom a predmetnými zamestnancami [spôsob, akým sa v minulosti v praxi vykonávali pracovné zmluvy medzi predmetným zamestnávateľom a zamestnancom – neoficiálny preklad ], okolnosti, za ktorých boli tieto zmluvy uzatvorené, a všeobecnejšie, povaha a spôsoby výkonu činností predmetným podnikom, pokiaľ tieto faktory môžu objasniť skutočnú povahu spornej pracovnej činnosti“.(52)
80. Podľa názoru väčšiny vlád, ktoré sú vedľajšími účastníkmi konania, by príslušná inštitúcia v oblasti sociálneho zabezpečenia nebola schopná správne posúdiť skutkové okolnosti v takej situácii, aká je predmetom sporu vo veci samej, keby nemala k dispozícii informácie o štátoch zamestnania a o dĺžke pôsobenia pracovníka v týchto štátoch.
81. Ja sa však domnievam, že v prejednávanej veci napriek chýbajúcim informáciám o mieste a dĺžke trvania výkonu plánovaných pracovných úloh iné informácie, ktoré mala príslušná inštitúcia v oblasti sociálneho zabezpečenia k dispozícii v čase určenia uplatniteľného práva, umožňovali informovať o predpokladanej situácii zamestnanca a preukázať, že tento pracovník zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo viacerých štátoch.
82. Ako totiž správne uvádza Komisia vo svojich písomných pripomienkach, z prvej pracovnej zmluvy sa dalo vyvodiť, že pán Chain postupne vykonáva tesárske práce v rôznych štátoch, a to v trvaní niekoľkých mesiacov.
83. Rovnako sa domnievam, že z podmienok oboch pracovných zmlúv vyplývala pravdepodobnosť výkonu zamestnaneckej činnosti v dvoch alebo viacerých štátoch. Pripomínam totiž, že v návrhu na začatie prejudiciálneho konania je uvedené, že podľa ustanovení pracovných zmlúv uzatvorených medzi pánom Chainom a spoločnosťou Atlanco bol pán Chain povinný vykonávať práce na stavbách zákazníkov spoločnosti v rôznych štátoch.
84. Navyše zo samotnej povahy činnosti takej agentúry dočasného zamestnávania, akou je spoločnosť Atlanco, ktorá spočíva vo vysielaní zamestnancov do rôznych štátov, kde sa nachádzajú jej zákazníci, aby tam títo pracovníci vykonávali krátkodobé práce, podľa môjho názoru vyplýva, že sa dalo predpokladať, že pán Chain bude plniť rozličné pracovné úlohy v rôznych štátoch.
85. Okrem toho sa domnievam, že v dôsledku povahy činnosti agentúry dočasného zamestnávania zamestnávateľ nemôže dlho vopred vedieť, do ktorých štátov vyšle svojich zamestnancov a koľko času bude potrebného na vykonanie práce v týchto štátoch.
86. Z toho vyplýva, že v spore vo veci samej príslušná inštitúcia v oblasti sociálneho zabezpečenia mohla pri určovaní uplatniteľných právnych predpisov v sociálnej oblasti vychádzať zo súboru indícií objasňujúcich skutočnú povahu predmetnej práce.
87. Myslím si preto, že táto inštitúcia mala k dispozícii dostatok informácií na konštatovanie, že situácia pána Chaina môže patriť do pôsobnosti článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia.
88. Okrem toho rovnako ako Komisia poukazujem na to, že uplatnenie systému kolíznych noriem zavedeného základným nariadením závisí len od objektívnej situácie, v ktorej sa nachádza dotknutý pracovník.(53)
89. Z dokumentov v spise však vyplýva, že pána Chaina bolo možné vzhľadom na jeho skutočnú situáciu považovať za „osobu, ktorá zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo viacerých členských štátoch“, keďže na základe druhej pracovnej zmluvy plnil dve po sebe idúce krátkodobé pracovné úlohy pre spoločnosť Atlanco v dvoch rôznych štátoch.
90. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa domnievam, že článok 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia sa môže vzťahovať na takú situáciu, aká je predmetom sporu vo veci samej, v ktorej jednotlivé štáty zamestnania ani trvanie pôsobenia v týchto štátoch nie sú uvedené v pracovnej zmluve alebo známe pri podaní žiadosti o vydanie formulára A1.
91. Skôr než prednesiem samotný návrh, chcel by som reagovať na obavy väčšiny vlád, ktoré sú vedľajšími účastníkmi konania a podľa ktorých by uplatnenie článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia na takú situáciu a také okolnosti, aké sú predmetom sporu vo veci samej, mohlo viesť k podvodom. Írska vláda napríklad zdôrazňuje, že za okolností, o aké ide vo veci samej, zamestnávateľ, ktorý nie je schopný poskytnúť informácie o mieste a dĺžke zamestnania svojich zamestnancov, by si mohol zvoliť uplatniteľnú právnu úpravu tým, že sa usadí v štáte s obzvlášť nízkymi odvodmi do systému sociálneho zabezpečenia.
92. Podľa môjho názoru síce riziko podvodu existuje, no postup uplatňovania článku 13 základného nariadenia stanovený v článku 16 vykonávacieho nariadenia zavádza záruky, ktoré majú zabrániť takému podvodnému uplatňovaniu článku 13, pokiaľ tento postup dodržia všetci dotknutí aktéri.
93. Pokiaľ ide o tento postup, článok 16 ods. 2 vykonávacieho nariadenia v podstate stanovuje, že uplatniteľnú právnu úpravu najprv predbežne určí inštitúcia členského štátu, v ktorom má dotknutý pracovník bydlisko. Následne táto inštitúcia informuje o predbežnom určení príslušné inštitúcie každého členského štátu, kde sa vykonáva činnosť a kde má zamestnávateľ registrované sídlo alebo miesto podnikania.(54)
94. Predbežné určenie uplatniteľných právnych predpisov sa stáva definitívnym do dvoch mesiacov odo dňa, keď bola inštitúcia určená inými členskými štátmi o ňom informovaná, najmä pokiaľ najmenej jedna dotknutá inštitúcia neinformovala určenú inštitúciu členského štátu bydliska do konca tejto dvojmesačnej lehoty o tom, že ešte nemôže prijať toto určenie alebo že zaujala k tejto veci odlišné stanovisko.(55) V poslednom uvedenom prípade sa inštitúcie musia usilovať dospieť k dohode v súlade s osobitým postupom dialógu a zmierovacím postupom.(56)
95. Posúdenie skutkových okolností na účely určenia uplatniteľných právnych predpisov tak v prípade zamestnaneckej činnosti v dvoch alebo viacerých členských štátoch vykonávajú najmenej dve rôzne inštitúcie, čo a priori
predstavuje záruku správneho posúdenia skutkových okolností, a teda aj uplatniteľnej právnej úpravy. Tým viac, že inštitúcie a osoby, na ktoré sa vzťahuje základné nariadenie, majú povinnosť vzájomného informovania a spolupráce na zabezpečenie správneho vykonávania tohto nariadenia.(57)
96. V spore vo veci samej z dokumentov v spise vyplýva, že spoločnosť Atlanco deň pred začiatkom prvej pracovnej úlohy vykonávanej pánom Chainom v Rumunsku iniciovala konanie na uplatnenie článku 13 základného nariadenia, keď poľským orgánom sociálneho zabezpečenia predložila žiadosť o predbežné určenie uplatniteľných právnych predpisov.
97. Príslušná poľská inštitúcia teda rozhodnutím z 5. marca 2012(58) predbežne určila uplatniteľnosť cyperskej právnej úpravy a toto predbežné určenie oznámila príslušnej cyperskej inštitúcii.
98. Cyperská vláda na pojednávaní uviedla, že príslušná cyperská inštitúcia síce s týmto predbežným určením nesúhlasila, o svojom odlišnom stanovisku však neinformovala príslušnú poľskú inštitúciu.
99. Keďže príslušná cyperská inštitúcia nenamietala voči určeniu uplatniteľných právnych predpisov, cyperská právna úprava sa stala definitívne uplatniteľnou v spore vo veci samej. Keby teda dotknuté osoby podali žiadosť o vydanie formulára A1, táto cyperská inštitúcia by im mala formulár vystaviť.(59)
100. Ďalej chcem uviesť, že z judikatúry tiež vyplýva, že inštitúcia, ktorá už formulár A1 vydala, má povinnosť zvážiť dôvodnosť tohto vydania a prípadne formulár zrušiť, keď príslušná inštitúcia štátu, v ktorom zamestnanec vykonáva prácu, vyjadrí pochybnosti týkajúce sa presnosti skutkových okolností, na základe ktorých bol vydaný spomínaný formulár, a/alebo spochybní súlad s požiadavkami vyplývajúcimi z hlavy II základného nariadenia.(60)
101. Z toho vyplýva, že existujú postupy preskúmania umožňujúce zabrániť podvodnému uplatňovaniu článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia.
102. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy sa domnievam, že článok 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia a článok 14 ods. 5 písm. b) vykonávacieho nariadenia sa majú vykladať v tom zmysle, že sa vzťahujú na takú situáciu, aká je predmetom sporu vo veci samej, v ktorej zamestnanec s bydliskom v jednom členskom štáte vykonáva v mene zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte a na základe tej istej pracovnej zmluvy po sebe nasledujúce krátkodobé pracovné úlohy v ďalších dvoch štátoch, pokiaľ v pracovnej zmluve nie je určený druhý štát zamestnania ani dĺžka pôsobenia v prvom a/alebo druhom štáte a tieto informácie nebolo možné určiť v čase podania žiadosti o vydanie formulára A1.
IV – Návrh
103. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal Eparchiako Dikastirio Lefkosias takto:
Článok 13 ods. 1 písm. b) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (EÚ) č. 1244/2010 z 9. decembra 2010 a článok 14 ods. 5 písm. b) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia č. 883/2004, zmeneného a doplneného nariadením č. 1244/2010 sa majú vykladať v tom zmysle, že sa vzťahujú na takú situáciu, aká je predmetom sporu vo veci samej, v ktorej zamestnanec s bydliskom v jednom členskom štáte vykonáva v mene zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte a na základe tej istej pracovnej zmluvy po sebe nasledujúce krátkodobé pracovné úlohy v ďalších dvoch štátoch, pokiaľ v pracovnej zmluve nie je určený druhý štát zamestnania ani dĺžka pôsobenia v prvom a/alebo druhom štáte a tieto informácie nebolo možné určiť v čase podania žiadosti o vydanie formulára A1.
(1) .
(2)  – Formulár A1, ktorý od 1. mája 2012 nahradil najmä formulár E101, je osvedčením o právnych predpisoch v oblasti sociálneho zabezpečenia vzťahujúcich sa na držiteľa formulára, ktorý nie je členom systému sociálneho zabezpečenia v štáte, kde pracuje. Tento formulár sa vystaví v prípade, že pracovník cestuje do iného štátu v rámci Európskej únie, Európskeho hospodárskeho spoločenstva (EHP) alebo do Švajčiarska, aby tam vykonával činnosť, a na jeho základe sa určí najmä, v ktorom štáte sa majú odvádzať príspevky na sociálne zabezpečenie.
(3)  – Ú. v. EÚ L 166, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72. Nariadenie bolo zmenené a doplnené nariadením Komisie (EÚ) č. 1244/2010 z 9. decembra 2010 (Ú. v. EÚ L 338, s. 35) (ďalej len „základné nariadenie“).
(4)  – Ú. v. EÚ L 284, s. 1. Nariadenie bolo zmenené a doplnené nariadením Komisie (EÚ) č. 1244/2010 z 9. decembra 2010 (Ú. v. EÚ L 338, s. 35) (ďalej len „vykonávacie nariadenie“).
(5)  – Chcem poukázať na to, že základné nariadenie a vykonávacie nariadenie upravujú aj pohyb pracovníkov do štátov EHP a do Švajčiarska. Pokiaľ teda ide o spor vo veci samej, chcem spresniť, že pojem „členský štát“ treba chápať v tom zmysle, že zahŕňa okrem členských štátov únie, členské štáty EZVO a Helvétsku konfederáciu.
(6)  – Ďalej len „sporné obdobie“.
(7)  – V návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je uvedené, na základe čoho príslušná cyperská inštitúcia usúdila, že na obdobie, ktorého sa týka prvá pracovná zmluva, sa vzťahuje cyperská právna úprava.
(8)  – V návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie sú uvedené dátumy podania žiadosti o vydanie formulára A1 týkajúceho sa sporného obdobia a jej zamietnutia ani dôvody takého zamietnutia. Rovnako v ňom nie je uvedené, ktorá právna úprava bola uplatniteľná v období (asi deväťmesačnom) medzi ukončením plnenia prvej pracovnej zmluvy a začiatkom plnenia druhej. Cyperská vláda na pojednávaní uviedla, že na jednej strane spoločnosť Atlanco nepredložila príslušnej cyperskej inštitúcii žiadosť o vydanie formulára A1 a na druhej strane počas obdobia medzi dvoma pracovnými zmluvami sa pán Chain nemohol odvolávať na článok 13 základného nariadenia, keďže nemal so spoločnosťou Atlanco usadenou na Cypre uzatvorenú pracovnú zmluvu.
(9)  – Pozri poznámku pod čiarou 5.
(10)  – Ú. v. ES 47, 1964, s. 746.
(11)  – Ú. v. ES P 30, 1958, s. 561. Hlava II nariadenia č. 3 v článku 13 neobsahovala osobitnú výnimku týkajúcu sa zamestnanca vykonávajúceho činnosť v dvoch alebo viacerých členských štátoch. Článok 13 tohto nariadenia totiž stanovoval len tri výnimky, ktoré sa týkali po prvé vyslaných pracovníkov, po druhé pracovníkov dopravných služieb a po tretie pracovníkov zamestnávaných podnikmi pôsobiacimi na oboch stranách spoločnej hranice medzi dvoma členskými štátmi.
(12)  – Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(13)  – Uvedené nariadenie bolo niekoľkokrát zmenené a doplnené, konkrétne štrnásťkrát. Následne bolo zrušené nariadením Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 149, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 35), ktoré bolo viackrát zmenené a doplnené a nakoniec zrušené základným nariadením.
(14)  – Pozri POCHET, P.: Révision du règlement 1408/71: réflexions conclusives. In: Revue belge de sécurité sociale.
2004, s. 735, najmä s. 739.
(15)  – Tamže.
(16)  – Základné nariadenie bolo prijaté pred vstupom desiatich nových členských štátov v roku 2004. Uplatňovanie tohto nariadenia podmienené nadobudnutím účinnosti vykonávacieho nariadenia sa však začalo až o šesť rokov neskôr, a to 1. mája 2010.
(17)  – Chcem poukázať na to, že určité formy mobility, akými sú dočasná a agentúrna práca, existovali už v 60. rokoch, no následne sa tieto formy mobility viac rozvinuli, začali sa vyskytovať častejšie a vykonávali sa iným spôsobom.
(18)  – Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pojem podstatná časť činností v členskom štáte bydliska bol zavedený základným nariadením. V článku 13 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia nie je jasne uvedené, či sa vzťahuje na takú situáciu, aká je predmetom sporu vo veci samej, v ktorej nie je v členskom štáte bydliska vykonávaná „nijaká“ činnosť, ja sa však domnievam, že taká situácia môže patriť do pôsobnosti uvedeného ustanovenia.
(19)  – Pozri v tomto zmysle JORENS, Y.: Vers de nouvelles règles pour la détermination de la législation applicable?. In: 50 ans de coordination de la sécurité sociale – Passé – Présent – Futur.
2010, s. 179, najmä s. 187.
(20)  – V právnej náuke mnohí autori presadzujú zmenu pravidiel koordinácie v súvislosti s určením uplatniteľného práva (pozri najmä MORSA, M.: Sécurité sociale, libre circulation et citoyenneté européennes, Perspectives de droit social.
Anthemis, Limal, 2012, najmä s. 158; JORENS, Y., VAN OVERMEIREN, F.: General principles of coordination in Regulation 883/2004. In: European Journal of Social Security.
Zv. 11, 2009, č. 1 a 2, s. 47, najmä s. 74 a 76; LHERNOULD, J.‑P.: La coordination des régimes nationaux de sécurité sociale hors des règlements n o
1408/71 et n o
883/2004: constat de faiblesse ou tremplin pour de nouvelles ambitions?. In: La semaine juridique – Édition sociale . 2009, č. 41, s. 13, najmä s. 16; a SCHOUKENS, P.: Explicit competence to coordinate social security of highly mobile workers – the case of the moving researchers in the EU. In: Pravnik . Letnik 67, Ljubljana, 2012, s. 351, najmä s. 357 a 362).
(21)  – Oznámenie Komisie Rade, Európskemu parlamentu, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov ‑ Mobilita, nástroj na zvýšenie počtu pracovných miest a zlepšenie ich kvality: Európsky akčný plán pracovnej mobility (2007 – 2010) [KOM(2007) 773 v konečnom znení].
(22)  – Bod 4.1.
(23)  – Podľa tohto ustanovenia „osoba, ktorá vykonáva činnosť ako zamestnanec v členskom štáte v mene zamestnávateľa, ktorá zvyčajne tam vykonáva svoju činnosť a ktorá je svojim zamestnávateľom vyslaná do iného členského štátu, aby tam vykonávala prácu v mene zamestnávateľa, naďalej podlieha právnym predpisom prvého členského štátu za predpokladu, že očakávané trvanie takejto práce nepresahuje 24 mesiacov a ak daná osoba tam nie je vyslaná, aby nahradila inú osobu“.
(24)  – Fínska vláda najmä zdôraznila, že pán Chain nikdy nevykonával činnosť ako zamestnanec na Cypre, takže nie je splnená prvá podmienka článku 12 ods. 1 základného nariadenia, podľa ktorej vyslaná osoba tesne pred začiatkom výkonu činnosti ako zamestnanec už podlieha právnym predpisom členského štátu, v ktorom je usadený jej zamestnávateľ. Doba zamestnania potrebná na uskutočnenie vyslania bola okrem toho stanovená na jeden mesiac v rozhodnutí č. A2 Správnej komisie pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia z 12. júna 2009 týkajúcom sa výkladu článku 12 nariadenia č. 883/2004 o právnych predpisoch vzťahujúcich sa na vyslaných pracovníkov a samostatne zárobkovo činných pracovníkov dočasne pracujúcich mimo príslušného štátu (Ú. v. EÚ C 106, 2010, s. 5).
(25)  – Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Lenz vo veci Calle Grenzshop Andresen (C‑425/93, EU:C:1995:12, bod 20). Generálny advokát Lenz v tejto veci uviedol, že „treba… vychádzať zo zásady, že vyslanie má tiež podobu premiestnenia pracovnej činnosti do iného členského štátu na obmedzenú dobu v súvislosti s existujúcim pracovným pomerom“, takže činnosť v dvoch členských štátoch nezodpovedá predpokladu vyslania.
(26)  – Tento pracovný dokument Komisie v znení z decembra 2013 je k dispozícii na internetovej adrese http://ec.europa.eu/social/main.jsp?langId=sk & catId=868. Chcem poukázať na to, že príručka nie je právne záväzná. Ako však zdôrazňuje cyperská a francúzska vláda v písomných pripomienkach, príručku schválili zástupcovia členských štátov v správnej komisii pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia, v dôsledku čoho sa na ňu možno odvolávať vo vzťahu k inštitúciám sociálneho zabezpečenia fungujúcim pod záštitou členských štátov.
(27)  – Pozri článok 14 ods. 5 písm. a) vykonávacieho nariadenia. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(28)  – Pozri článok 14 ods. 5 písm. b) vykonávacieho nariadenia. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(29)  – Chcem poukázať na to, že keďže v čase skutkových okolností sporu vo veci samej sa základné nariadenie a vykonávacie nariadenie ešte nevzťahovali na Nórske kráľovstvo, uplatňuje sa nariadenie č. 1408/71 a nariadenie Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktoré stanovuje postup pri vykonávaní nariadenia č. 1408/71 (Ú. v. ES L 74, s. 1). Táto skutočnosť však nemá vplyv na moje posúdenie vzhľadom na to, že článok 14 ods. 2 písm. b) bod ii) nariadenia č. 1408/71 v podstate zodpovedá článku 13 ods. 1 písm. b) základného nariadenia, keďže stanovuje uplatniteľnosť právnych predpisov členského štátu registrovaného sídla podniku, pokiaľ dotknutý zamestnanec nemá bydlisko na území ani jedného z členských štátov, v ktorých vykonáva svoju činnosť.
(30)  – Praktická príručka stanovuje: „Činnosti, ktoré sa vykonávajú zároveň, sa týkajú prípadov, keď sa ďalšie činnosti v rôznych členských štátoch vykonávajú zároveň, a to na základe tej istej alebo rozdielnych pracovných zmlúv. Druhá alebo ďalšia činnosť sa môže vykonávať počas platenej dovolenky, cez víkendy alebo v prípade práce na čiastočný úväzok, keď sa počas jedného dňa môžu vykonávať dve rôzne činnosti pre dvoch rôznych zamestnávateľov.“ (s. 24).
(31)  – Strana 25. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(32)  – Strana 24.
(33)  – Chcem poukázať na to, že Súdny dvor v rámci výkladu ďalších ustanovení hlavy II základného nariadenia konštatoval, že francúzska príslovka „normalement“ je synonymom výrazu „habituellement“ (do slovenčiny obe prekladané ako „zvyčajne“ – pozn. prekl.) (pozri rozsudky Banks a i., C‑178/97, EU:C:2000:169, bod 25 a citovanú judikatúru, ako aj Plum, C‑404/98, EU:C:2000:607, bod 21).
(34)  – Praktická príručka spresňuje, že „s cieľom zabrániť možnej manipulácii s pravidlami upravujúcimi uplatniteľné právne predpisy sa zanedbateľné činnosti neberú do úvahy pri určovaní uplatniteľných právnych predpisov na základe článku 13 [základného nariadenia]“ (s. 27). Príručka vymedzuje aj pojem zanedbateľné činnosti, pričom má ísť o „činnosti, ktoré sa vykonávajú trvalo, z hľadiska času a hospodárskej návratnosti sú však bezvýznamné. Ako ukazovateľ sa navrhuje, aby sa za zanedbateľné činnosti považovali činnosti predstavujúce menej ako 5 % pravidelného pracovného času pracovníka… a/alebo menej ako 5 % jeho celkovej odmeny.“ (tamže).
(35)  – Článok 48 prvý odsek písm. b) ZFEÚ stanovuje, že Európsky parlament a Rada Európskej únie v súlade s riadnym legislatívnym postupom prijmú v oblasti sociálneho zabezpečenia opatrenia, ktoré sú nevyhnutné na zabezpečenie voľného pohybu pracovníkov, najmä vytvoria systém, ktorý migrujúcim zamestnancom, samostatne zárobkovo činným osobám a na nich závislým osobám zabezpečí vyplácanie dávok osobám s bydliskom na území členských štátov.
(36)  – Pozri rozsudok van der Vecht (19/67, EU:C:1967:49, s. 455), návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mayras vo veci Bentzinger (73/72, EU:C:1973:21, s. 291), a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Warner vo veci Association du Foot‑Ball Club d’Andlau (8/75, EU:C:1975:76, s. 752).
(37)  – Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Warner vo veci Association du Foot‑Ball Club d’Andlau (8/75, EU:C:1975:76, s. 752 a citovanú judikatúru), ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Warner vo veci Perenboom (102/76, EU:C:1977:57, s. 825).
(38)  – Zásada uplatnenia právnych predpisov len jedného členského štátu je potvrdená v odôvodnení 18a a v článku 11 ods. 1 základného nariadenia.
(39)  – Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Slynn vo veci Brusse (101/83, EU:C:1984:113, s. 2243). Pozri tiež rozsudok Rebmann (58/87, EU:C:1988:344, bod 15).
(40)  – Pozri v tomto zmysle RODRÍGUEZ CARDO, I. A.: Applicable law in Regulation 883/2004. In: Migrants and Social Security – The (EC) Regulations 883/2004 & 987/2009.
Vyd. Laborum, Španielsko, 2010, s. 29, najmä s. 33; a SCHOUKENS, P.: c. d., najmä s. 356 až 358.
(41)  – V 60. rokoch okrem toho pravidlo lex loci laboris
umožňovalo zabezpečiť, aby pracovníci, ktorí spravidla odchádzali z „chudobného“ členského štátu pracovať do bohatšieho členského štátu, mohli využívať lepšiu sociálnu ochranu vzhľadom na to, že vtedajšie členské štáty prijali bismarckovský model sociálneho zabezpečenia, z ktorého vyplývala sociálna ochrana založená na práci (pozri SCHOUKENS, P., PIETERS, D.: The rules within Regulation 883/2004 for determining the applicable legislation. In: Special issue on 50 years of European social security coordination, European Journal of Social Security.
Zv. 11, Intersentia, Cambridge, 2009, č. 1 a 2, s. 81, najmä s. 104).
(42)  – Pozri odôvodnenie 17 a článok 11 ods. 3 písm. a) základného nariadenia.
(43)  – Odôvodnenie 18 základného nariadenia totiž stanovuje, že „v špecifických situáciách, v ktorých sú oprávnené iné kritériá uplatniteľnosti, je potrebné sa od… všeobecného pravidla [ lex loci laboris ] odchýliť“.
(44)  – Pozri v tomto zmysle rozsudok Brusse (101/83, EU:C:1984:187, bod 16).
(45)  – Pripomínam, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pán Chain ukončil výkon prvej pracovnej úlohy v Rumunsku 2. januára 2012 a následne začal výkon druhej pracovnej úlohy v Nórsku 3. januára 2012.
(46)  – Pozri rozsudok Manpower (35/70, EU:C:1970:120, bod 12). V tomto ohľade chcem ďalej uviesť, že z článku 57 ods. 1 prvého pododseku základného nariadenia vyplýva, že inštitúcia členského štátu nemusí poskytovať dávky v oblasti starobných dôchodkov a vdovských/vdoveckých dôchodkov vo vzťahu k dobám dosiahnutým podľa právnych predpisov, ktoré uplatňuje a ktoré sa zohľadňujú v čase vzniku poistnej udalosti, ak trvanie uvedených dôb je kratšie ako jeden rok a zohľadnením iba týchto dôb sa nezískava žiaden nárok podľa týchto právnych predpisov.
(47)  – Pozri rozsudok Kits van Heijningen (C‑2/89, EU:C:1990:183, bod 12).
(48)  – Pozri v tomto zmysle rozsudky FTS (C‑202/97, EU:C:2000:75, bod 28 a citovanú judikatúru) a Plum (C‑404/98, EU:C:2000:607, bod 19).
(49)  – Pozri rozsudok Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, bod 42 a citovanú judikatúru).
(50)  – Tamže (bod 43).
(51)  – Pozri praktickú príručku (s. 25).
(52)  – Pozri rozsudok Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, bod 45). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(53)  – Pozri v tomto zmysle rozsudok van Delft a i. (C‑345/09, EU:C:2010:610, bod 52 a citovanú judikatúru). Pozri tiež rozsudok Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606), podľa ktorého príslušná inštitúcia v oblasti sociálneho zabezpečenia musí vychádzať zo skutočnej pracovnej činnosti zamestnanca, pokiaľ sa táto pracovná činnosť líši od činnosti uvedenej v zmluvných dokumentoch (bod 46).
(54)  – Pozri praktickú príručku (s. 37).
(55)  – Pozri článok 16 ods. 3 vykonávacieho nariadenia.
(56)  – Pozri článok 16 ods. 4 vykonávacieho nariadenia. Chcem poukázať na to, že rozhodnutie č. A1 správnej komisie pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia z 12. júna 2009 o zavedení postupu dialógu a zmierovacieho postupu týkajúceho sa platnosti dokumentov, určenia uplatniteľných právnych predpisov a poskytovania dávok podľa nariadenia č. 833/2004 (Ú. v. EÚ C 106, 2010, s. 1) obsahuje podrobné informácie o postupe, ktorý treba uplatniť v prípade, že jednotlivé príslušné inštitúcie majú odlišné stanovisko k určeniu uplatniteľného práva.
(57)  – Pozri článok 76 ods. 4 základného nariadenia.
(58)  – Pripomínam, že pán Chain k tomuto dátumu už ukončil prvú pracovnú úlohu v Rumunsku a začal plnenie druhej pracovnej úlohy v Nórsku.
(59)  – Článok 19 ods. 2 vykonávacieho nariadenia stanovuje, že „príslušná inštitúcia členského štátu, ktorého právne predpisy sú uplatniteľné podľa hlavy II základného nariadenia, na požiadanie dotknutej osoby alebo zamestnávateľa poskytne osvedčenie, že tieto právne predpisy sú uplatniteľné, prípadne uvedie, dokedy a za akých podmienok sú uplatniteľné“.
(60)
–	Pozri rozsudok Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, bod 47 a citovanú judikatúru).