62016CC0360
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 7. septembra 2017 (
1
)
Vec C‑360/16
Bundesrepublik Deutschland
proti
Azizovi Hasanovi
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azylová politika – Kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov – Podmienky a lehoty uplatniteľné na odovzdanie štátneho príslušníka tretej krajiny do členského štátu, v ktorom podal prvú žiadosť o azyl – Začiatok plynutia lehoty na odovzdanie žiadateľa o azyl“
I. Úvod
1.
V prejednávanej veci je Súdny dvor požiadaný, aby vyložil ustanovenia článkov 18, 23, 24, 27 a 29 nariadenia (EÚ) č. 604/2013 (
2
) s cieľom jednak rozhodnúť, či má určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu definitívnu povahu, jednak určiť rozsah súdneho preskúmania rozhodnutí o odovzdaní, a napokon vymedziť podmienky, postupy a lehoty, ktoré sa uplatňujú v prípade, keď sa žiadateľ o medzinárodnú ochranu, ktorý už bol odovzdaný do členského štátu zodpovedného za posúdenie jeho žiadosti, protiprávne vráti na územie pôvodne žiadajúceho členského štátu, v ktorom stále prebieha konanie o odvolaní proti rozhodnutiu o odovzdaní.
2.
Ustanovenia nariadenia Dublin III neupravujú situáciu, ktorá je však častá, a týka sa žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorý už bol odovzdaný do členského štátu zodpovedného za posúdenie jeho žiadosti o azyl a ktorý sa znovu vrátil do pôvodne žiadajúceho členského štátu. Vnútroštátny súd sa teda pýta na skutočnosti, ktoré normotvorca Európskej únie výslovne neupravil.
3.
Hoci odpovede na otázky takto položené vnútroštátnym súdom nevyplývajú priamo zo znenia nariadenia Dublin III, napriek tomu ich možno vyvodiť zo všeobecnej štruktúry tohto právneho predpisu a z judikatúry Súdneho dvora v tejto oblasti, aj keď bude potrebné zosúladiť rôzne ciele sledované normotvorcom Únie v kontexte spoločného európskeho azylového systému (ďalej len „SEAS“), vytvoreného na základe článku 78 ZFEÚ. (
3
)
4.
Logika, ktorá je v pozadí SEAS, môže viesť k zisteniu, že systém zavedený na európskej úrovni nie je primeraný reálnej situácii. Tento systém môže na jednej strane spôsobiť nerovnováhu medzi členskými štátmi pri preberaní žiadateľov o medzinárodnú ochranu. Na druhej strane môže tento systém dotknutých jednotlivcov nútiť, aby sa zdržiavali iba v jednom členskom štáte, a to členskom štáte, ktorý bude určený ako zodpovedný za posúdenie ich žiadostí o medzinárodnú ochranu.
5.
Napriek tomu v súčasnosti platný systém nemôže umožňovať členským štátom, aby sa zbavili zodpovednosti, ktorá im doslovne prináleží pri účinnom vybavovaní týchto žiadostí a to najmä tým, že nezabezpečia kontroly a ponechanie žiadateľov, za ktorých zodpovedajú na svojom území, a naopak nemôže umožňovať ani žiadateľom o medzinárodnú ochranu, aby si vybrali členský štát, ktorý bude zodpovedať za vybavenie ich žiadosti tým, že sa budú sekundárne presúvať a podávať viacnásobné žiadosti o azyl v rôznych členských štátoch.
6.
Na záver mojej analýzy preto navrhnem Súdnemu dvoru, aby rozhodol, že odovzdanie žiadateľa o medzinárodnú ochranu nemá za následok, že je s konečnou platnosťou určený členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl.
7.
Vysvetlím tiež, že v takej situácii, ako je tá vo veci samej, musí byť možné, aby sa súdne preskúmanie rozhodnutia o odovzdaní žiadateľa o azyl vzťahovalo na okolnosti, ktoré nastali po vykonaní tohto opatrenia.
8.
Napokon vysvetlím dôvody, na základe ktorých sa domnievam, že v prípade protiprávneho návratu žiadateľa o azyl na územie pôvodne žiadajúceho členského štátu, musí tento štát začať nové konanie o odovzdaní, ktorého súčasťou je nová žiadosť o prijatie späť a nové lehoty, ktoré treba počítať podľa ustanovení nariadenia Dublin III.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
1. Nariadenie Dublin III
9.
Odôvodnenia 4, 5, 19 a 21 tohto nariadenia uvádzajú:
„(4)
… spoločný európsky azylový systém by mal zahŕňať z krátkodobého hľadiska jasnú a uplatniteľnú metódu na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl.
(5)
Takáto metóda by mala byť založená na objektívnych a spravodlivých kritériách ako pre členské štáty, tak aj pre dotknuté osoby. Mala by umožniť najmä rýchle určenie zodpovedného členského štátu, aby bol zaručený efektívny prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany a aby nebolo ohrozené rýchle vybavovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu.
…
(19)
S cieľom zaručiť účinnú ochranu práv dotknutých osôb by sa mali v súvislosti s rozhodnutiami o odovzdaní do zodpovedného členského štátu stanoviť právne záruky a právo na účinný prostriedok nápravy predovšetkým v súlade s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie[ (
4
)].
…
(21)
Nedostatky alebo zlyhania azylových systémov, ktoré sú často zhoršené osobitnými tlakmi na ne alebo ku ktorým tieto tlaky prispievajú, môžu narušiť riadne fungovanie systému zavedeného na základe tohto nariadenia, čo by mohlo spôsobiť riziko porušenia práv žiadateľov vyplývajúce z acquis Únie v oblasti azylu, [Charty], iných medzinárodných ľudských práv a práv utečencov.“
10.
Článok 2 uvedeného nariadenia definuje tieto pojmy:
„…
c)
‚žiadateľ‘ je štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti, ktorí podali žiadosť o medzinárodnú ochranu, v súvislosti s ktorou ešte nebolo prijaté konečné rozhodnutie;
d)
‚posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu‘ je akékoľvek posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, alebo rozhodnutie alebo rozsudok o žiadosti o medzinárodnú ochranu uskutočnené alebo prijaté príslušnými orgánmi v súlade so smernicou 2013/32/EÚ[ (
5
)] a smernicou 2011/95/EÚ[ (
6
)], s výnimkou postupov na určenie zodpovedného členského štátu podľa tohto nariadenia …“
11.
Článok 3 nariadenia Dublin III stanovuje:
„1.   Členské štáty posúdia každú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú podá štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti na území ktoréhokoľvek z nich, ako aj na hranici alebo v tranzitnom priestore. Žiadosť posúdi jeden členský štát, a to ten, ktorý je podľa kritérií stanovených v kapitole III označený ako zodpovedný.
2.   Keď nie je možné určiť žiaden zodpovedný členský štát na základe kritérií uvedených v tomto nariadení, je za jej posúdenie zodpovedný prvý členský štát, v ktorom bola žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná.
Ak nie je možné odovzdanie žiadateľa do členského štátu, ktorý je primárne určený za zodpovedný, pretože sa zo závažných dôvodov možno domnievať, že v konaní o azyle a podmienkach prijímania žiadateľov existujú v danom členskom štáte systémové chyby, na základe ktorých hrozí žiadateľom neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle článku 4 [Charty], členský štát uskutočňujúci proces určovania zodpovedného členského štátu pokračuje v posudzovaní kritérií stanovených v kapitole III s cieľom zistiť, či iný členský štát nemôže byť určený ako zodpovedný.
Ak nemožno vykonať odovzdanie podľa tohto odseku do žiadneho členského štátu určeného na základe kritérií stanovených v kapitole III alebo do prvého členského štátu, v ktorom bola podaná žiadosť, stane sa zodpovedným členským štátom členský štát, ktorý uskutočňuje proces určovania zodpovedného členského štátu.
3.   Každý členský štát si ponechá právo poslať žiadateľa do bezpečnej tretej krajiny pri dodržaní pravidiel a záruk stanovených v smernici 2013/32….“
12.
Článok 7 tohto nariadenia stanovuje:
„…
2.   Členský štát zodpovedný podľa kritérií stanovených v tejto kapitole sa určí na základe situácie existujúcej vtedy, keď žiadateľ po prvýkrát podal svoju žiadosť o medzinárodnú ochranu v členskom štáte.
3.   Na účely uplatnenia kritérií uvedených v článkoch 8, 10 a 16 zohľadnia členské štáty všetky dostupné dôkazy týkajúce sa prítomnosti rodinných príslušníkov, príbuzných alebo iných osôb blízkych rodine žiadateľa na území členského štátu, pokiaľ sa takéto dôkazy predložia predtým, než iný členský štát akceptuje dožiadanie o prevzatie alebo prijatie dotknutej osoby späť podľa článku 22 alebo 25 a pokiaľ predchádzajúce žiadosti žiadateľa o medzinárodnú ochranu ešte neboli predmetom prvého rozhodnutia vo veci samej.“
13.
Článok 18 uvedeného nariadenia, nazvaný „Povinnosti zodpovedného členského štátu“, stanovuje:
„1.   Členský štát zodpovedný podľa tohto nariadenia je povinný:
…
b)
za podmienok stanovených v článkoch 23, 24, 25 a 29 prijať späť žiadateľa, ktorého žiadosť je v procese posudzovania a ktorý podal žiadosť v inom členskom štáte alebo ktorý sa nachádza na území iného členského štátu bez povolenia na pobyt;
c)
za podmienok stanovených v článkoch 23, 24, 25 a 29 prijať späť štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osobu bez štátnej príslušnosti, ktorí vzali posudzovanú žiadosť späť a podali žiadosť v inom členskom štáte, alebo ktorí sa nachádzajú na území iného členského štátu bez povolenia na pobyt;
d)
za podmienok stanovených v článkoch 23, 24, 25 a 29 prijať späť štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osobu bez štátnej príslušnosti, ktorých žiadosti boli zamietnuté a ktorí podali žiadosť v inom členskom štáte alebo ktorí sa nachádzajú na území iného členského štátu bez povolenia na pobyt.
2.   V prípadoch spadajúcich do rozsahu pôsobnosti odseku 1 písm. a) a b) zodpovedný členský štát posúdi alebo ukončí posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej žiadateľom.
V prípadoch spadajúcich do rozsahu pôsobnosti odseku 1 písm. c), keď zodpovedný členský štát prerušil posudzovanie žiadosti na základe jej späťvzatia žiadateľom pred prijatím rozhodnutia vo veci samej v prvom stupni, uvedený členský štát zabezpečí, aby mal žiadateľ právo požiadať o dokončenie posúdenia jeho žiadosti alebo podať novú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá sa nebude považovať za následnú žiadosť v zmysle smernice 2013/32…. V takých prípadoch členské štáty zabezpečia, že sa posúdenie žiadosti dokončí.
V prípadoch spadajúcich do rozsahu pôsobnosti odseku 1 písm. d), keď sa žiadosť zamietla len v prvostupňovom konaní, zodpovedný členský štát zabezpečí, aby sa dotknutej osobe umožnilo podať účinný opravný prostriedok podľa článku 46 smernice 2013/32….“
14.
Článok 19 ods. 3 druhý pododsek nariadenia Dublin III znie takto:
„Žiadosť podaná po uskutočnení vyhostenia sa považuje za novú žiadosť, ktorá vedie k začatiu nového procesu určovania zodpovedného členského štátu.“
15.
Článok 20 tohto nariadenia s názvom „Začatie postupu“ stanovuje:
„1.   Proces určovania zodpovedného členského štátu sa začne čo najskôr po tom, ako je členskému štátu prvýkrát podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu.
…
4.   Ak žiadosť o medzinárodnú ochranu podal príslušným orgánom členského štátu žiadateľ, ktorý sa nachádza na území iného členského štátu, určenie zodpovedného členského štátu uskutoční ten členský štát, na území ktorého sa žiadateľ nachádza. Druhý zmienený členský štát je bezodkladne informovaný členským štátom, ktorý dostal žiadosť, a na účely tohto nariadenia sa potom považuje za členský štát, ktorému bola podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu.
…
5.   Žiadateľa, ktorý sa nachádza v inom členskom štáte bez povolenia na pobyt alebo ktorý tam podá žiadosť o medzinárodnú ochranu po tom, ako vzal späť svoju prvú žiadosť podanú v inom členskom štáte počas procesu určovania zodpovedného členského štátu, prijme späť za podmienok stanovených v článkoch 23, 24, 25 a 29 členský štát, v ktorom bola podaná prvá žiadosť o medzinárodnú ochranu s cieľom ukončiť proces určovania zodpovedného členského štátu.
…“
16.
Článok 22 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.   Dožiadaný členský štát vykoná potrebné kontroly a vydá rozhodnutie o dožiadaní o prevzatie žiadateľa do dvoch mesiacov odo dňa doručenia dožiadania.
2.   V postupe na určenie zodpovedného členského štátu sa použijú dôkazné prostriedky a indície.“
17.
Článok 23 tohto nariadenia, nazvaný „Predloženie dožiadania o prijatie späť, keď sa v žiadajúcom členskom štáte podala nová žiadosť“, stanovuje:
„1.   Ak členský štát, v ktorom osoba uvedená v článku 18 ods. 1 písm. b), c) alebo d) podala novú žiadosť o medzinárodnú ochranu, považuje za zodpovedný iný členský štát v súlade s článkom 20 ods. 5 a článkom 18 ods. 1 písm. b), c) alebo d), môže tento iný členský štát požiadať, aby prijal späť túto osobu.
2.   Dožiadanie o prijatie späť sa podá čo najskôr a v každom prípade do dvoch mesiacov od získania kladného výsledku porovnávania zo systému Eurodac podľa článku 9 ods. 5 nariadenia (EÚ) č. 603/2013[ (
7
)].
…
3.   Ak sa dožiadanie o prijatie späť nepodá v lehotách stanovených v odseku 2, za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu je zodpovedný členský štát, v ktorom sa podala nová žiadosť.
…“
18.
Článok 24 nariadenia Dublin III, nazvaný „Predloženie dožiadania o prijatie späť, keď sa v žiadajúcom členskom štát nepodala nová žiadosť“, znie takto:
„1.   Ak členský štát, na území ktorého sa osoba uvedená v článku 18 ods. 1 písm. b), c) alebo d) zdržiava bez povolenia na pobyt a ktorému sa nepodala žiadna nová žiadosť o medzinárodnú ochranu, považuje za zodpovedný iný členský štát v súlade s článkom 20 ods. 5 a článkom 18 ods. 1 písm. b), c) alebo d), môže tento iný členský štát požiadať, aby prijal uvedenú osobu späť.
2.   Odchylne od článku 6 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území[ (
8
)], ak sa členský štát, na území ktorého sa osoba zdržiava bez povolenia na pobyt, rozhodne vyhľadávať v systéme Eurodac v súlade s článkom 17 nariadenia… č. 603/2013, dožiadanie o prijatie späť osoby uvedenej v článku 18 ods. 1 písm. b) alebo c) tohto nariadenia alebo osoby uvedenej v jeho článku 18 ods. 1 písm. d), ktorej žiadosť o medzinárodnú ochranu nebola zamietnutá konečným rozhodnutím, sa podá čo najskôr a v každom prípade do dvoch mesiacov od získania kladného výsledku porovnávania zo systému Eurodac podľa článku 17 ods. 5 nariadenia… č. 603/2013.
Ak sa dožiadanie o prijatie späť zakladá na inom dôkaze než na údajoch získaných zo systému Eurodac, zašle sa dožiadanému členskému štátu do troch mesiacov odo dňa, kedy žiadajúci členský štát získal vedomosť o tom, že v prípade dotknutej osoby môže byť zodpovedným iný členský štát.
3.   Ak sa dožiadanie o prijatie späť nepodá v lehotách stanovených v odseku 2, členský štát, na území ktorého sa dotknutá osoba zdržiava bez povolenia na pobyt, umožní uvedenej osobe podať novú žiadosť.
4.   Ak sa osoba uvedená v článku 18 ods. 1 písm. d) tohto nariadenia, ktorej žiadosť o medzinárodnú ochranu bola v jednom členskom štáte zamietnutá konečným rozhodnutím, zdržiava na území iného členského štátu bez povolenia na pobyt, tento iný členský štát môže buď dožiadať prvý členský štát, aby prijal dotknutú osobu späť, alebo uskutočniť konanie o návrate v súlade so smernicou 2008/115….
Keď sa tento iný členský štát rozhodne dožiadať prvý členský štát, aby prijal dotknutú osobu späť, neuplatňujú sa pravidlá ustanovené v smernici 2008/115….
…“
19.
Článok 25 tohto nariadenia, nazvaný „Odpoveď na dožiadanie o prijatie späť“, stanovuje:
„1.   Dožiadaný členský štát vykoná potrebné kontroly a rozhodne o dožiadaní o prijatie dotknutej osoby späť čo najskôr a v každom prípade najneskôr do jedného mesiaca odo dňa doručenia dožiadania. Ak sa dožiadanie zakladá na údajoch získaných zo systému Eurodac, uvedená lehota sa skráti na dva týždne.
2.   Nekonanie v lehote jedného mesiaca alebo dvoch týždňov uvedených v odseku 1 sa považuje za akceptovanie dožiadania a ukladá povinnosť prijať späť dotknutú osobu, ako aj povinnosť zabezpečiť náležité opatrenia pre jej príchod.“
20.
Článok 27 uvedeného nariadenia, nazvaný „Opravné prostriedky“, znie takto:
„1.   Žiadateľ alebo iná osoba uvedená v článku 18 ods. 1 písm. c) alebo d) má právo na účinný opravný prostriedok vo forme odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo vo forme vecného alebo právneho preskúmania tohto rozhodnutia, a to na súde.
…
3.   Na účely odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo jeho preskúmania členské štáty vo svojom vnútroštátnom práve stanovia, že:
a)
na základe odvolania alebo preskúmania získava dotknutá osoba právo zotrvať na území daného členského štátu až do prijatia rozhodnutia vo veci odvolania alebo preskúmania, alebo
b)
odovzdanie sa automaticky odkladá a tento odklad zanikne po určitom primeranom období, počas ktorého má súd po podrobnom a prísnom preskúmaní rozhodnúť o tom, či má odvolanie alebo preskúmanie odkladný účinok, alebo
c)
dotknutá osoba môže v primeranej lehote požiadať súd o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní do prijatia rozhodnutia vo veci jej odvolania alebo preskúmania. Členské štáty zabezpečia, aby bol k dispozícii účinný opravný prostriedok, a to odkladom odovzdania do prijatia rozhodnutia o prvej žiadosti o odklad. Každé rozhodnutie o tom, či sa výkon rozhodnutia o odovzdaní odloží, sa prijme v primeranej lehote, ktorá zároveň umožní podrobné a prísne preskúmanie žiadosti o odklad. V rozhodnutí o tom, že výkon rozhodnutia o odovzdaní sa neodloží, sa uvedú dôvody, na ktorých sa zakladá.
4.   Členské štáty môžu stanoviť, že príslušné orgány môžu bez návrhu rozhodnúť, že výkon rozhodnutia o odovzdaní sa odloží do prijatia rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní.
…“
21.
Článok 28 ods. 3 tretí pododsek nariadenia Dublin III stanovuje:
„Ak je osoba zaistená podľa tohto článku, jej odovzdanie zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa vykoná ihneď, ako je to možné [prakticky možné – neoficiálny preklad], najneskôr však do šiestich týždňov od implicitného alebo výslovného akceptovania dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby iným členským štátom alebo odvtedy, keď zanikol odkladný účinok odvolania alebo preskúmania podľa článku 27 ods. 3“
22.
Článok 29 tohto nariadenia, nazvaný „Modality a lehoty“, stanovuje:
„1.   Odovzdanie žiadateľa alebo inej osoby uvedenej v článku 18 ods. 1 písm. c) alebo d) zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom žiadajúceho členského štátu, po porade medzi dotknutými členskými štátmi, akonáhle to je prakticky možné a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania iným členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak majú v súlade s článkom 27 ods. 3 odkladný účinok.
…
2.   Ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovedný členský štát bude zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a táto zodpovednosť sa presunie na žiadajúci členský štát. Táto lehota sa môže predĺžiť najviac na jeden rok, ak sa odovzdanie nemohlo uskutočniť kvôli uväzneniu dotknutej osoby, alebo najviac na osemnásť mesiacov, ak je dotknutá osoba na úteku.
3.   Ak bola osoba odovzdaná chybne, alebo ak bolo rozhodnutie o odovzdaní na základe odvolania alebo preskúmania zrušené po tom, ako sa uskutočnilo odovzdanie, členský štát, ktorý uskutočnil odovzdanie, bezodkladne prijme túto osobu späť.
…“
2. Smernica 2013/32
23.
Odôvodnenia 13, 18, 25 a 36 tejto smernice znejú takto:
„(13)
Aproximácia procesných pravidiel pre poskytovanie a odnímanie medzinárodnej ochrany by mala pomôcť obmedziť sekundárne pohyby žiadateľov o medzinárodnú ochranu medzi členskými štátmi, kde by boli takéto pohyby zapríčinené rozdielmi v právnych rámcoch, a vytvoriť rovnaké podmienky na uplatňovanie smernice 2011/95… v členských štátoch.
…
(18)
Je v záujme členských štátov aj žiadateľov o medzinárodnú ochranu, aby sa o žiadosti o medzinárodnú ochranu rozhodlo čo najskôr bez toho, aby bolo dotknuté vykonanie primeraného a úplného posúdenia.
…
(25)
V záujme správneho uznania tých osôb, ktoré potrebujú ochranu ako utečenci v zmysle článku 1 Ženevského dohovoru [ (
9
)] alebo ako osoby oprávnené na doplnkovú ochranu, by mal mať každý žiadateľ účinný prístup ku konaniu, možnosti spolupráce a riadnej komunikácii s príslušnými orgánmi, aby mohol predložiť relevantné dôkazy týkajúce sa jeho prípadu, a dostatočným procesným zárukám vo všetkých štádiách konania. Konanie, v rámci ktorého prebieha posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, by navyše za bežných okolností malo žiadateľovi o azyl poskytnúť aspoň: právo zostať v členskom štáte do vydania rozhodnutia rozhodujúcim orgánom….
…
(36)
V prípade, že žiadateľ podá následnú žiadosť bez predloženia nového dôkazu alebo argumentu, bolo by neprimerané žiadať od členských štátov, aby vykonali nové konanie o posúdení žiadosti v plnom rozsahu. V takýchto prípadoch by mali mať členské štáty možnosť odmietnuť žiadosť ako neprípustnú v súlade so zásadou res iudicata.“
24.
Článok 9 ods. 1 uvedenej smernice, nazvaný „Právo zostať v členskom štáte počas posudzovania žiadosti“, stanovuje:
„Žiadateľom musí byť umožnené zostať v členskom štáte výlučne na účely konania dovtedy, kým rozhodujúci orgán neprijme rozhodnutie v súlade s konaním na prvom stupni stanoveným v kapitole III. Uvedené právo zostať na danom území nezakladá nárok na povolenie na pobyt.“
25.
Článok 31 ods. 3 smernice 2013/32, nazvaný „Konanie o posúdení žiadosti“, stanovuje:
„3.   Členské štáty zabezpečia, aby sa konanie o posúdení žiadosti skončilo do šiestich mesiacov od podania žiadosti.
Ak sa o žiadosti rozhoduje v rámci konania stanoveného v nariadení [Dublin III], šesťmesačná lehota začína plynúť od okamihu, keď sa v súlade s uvedeným nariadením určí členský štát zodpovedný za jej posúdenie, žiadateľ sa zdržiava na území daného členského štátu a v jeho veci začal konať príslušný orgán.
Členské štáty môžu šesťmesačnú lehotu stanovenú v tomto odseku predĺžiť o obdobie, ktoré nepresiahne ďalších deväť mesiacov, ak:
…
c)
možno prieťahy jasne pripísať tomu, že žiadateľ nedodržal svoje povinnosti podľa článku 13.
…“
26.
Článok 33 tejto smernice s názvom „Neprípustné žiadosti“ stanovuje:
„1.   Okrem prípadov, v ktorých sa žiadosť neposudzuje v súlade s nariadením [Dublin III], od členských štátov sa nevyžaduje, aby posudzovali, či žiadateľ spĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95… v prípade, že sa žiadosť považuje za neprípustnú podľa tohto článku.
2.   Členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, iba ak:
…
d)
žiadosť predstavuje následnú žiadosť, pričom sa neobjavili ani neboli žiadateľom predložené nové skutočnosti alebo zistenia súvisiace s posúdením, či žiadateľ spĺňa požiadavku na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu v zmysle smernice 2011/95…“
27.
Článok 40 uvedenej smernice, nazvaný „Následná žiadosť“, stanovuje:
„1.   Ak osoba, ktorá požiadala v členskom štáte o medzinárodnú ochranu, urobí ďalšie vyhlásenia alebo podá následnú žiadosť v tom istom členskom štáte, tento členský štát posúdi tieto ďalšie vyhlásenia alebo údaje následnej žiadosti v rámci posúdenia predchádzajúcej žiadosti alebo v rámci preskúmania rozhodnutia, proti ktorému bol podaný opravný prostriedok, pokiaľ môžu príslušné orgány v tomto rámci vziať do úvahy a zvážiť všetky údaje, o ktoré sa opierali tieto ďalšie vyhlásenia alebo následná žiadosť.
2.   Na účely prijatia rozhodnutia o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu podľa článku 33 ods. 2) písm. d) následná žiadosť o medzinárodnú ochranu najprv podlieha predbežnému posúdeniu, či sa objavili alebo boli žiadateľom predložené nové skutočnosti alebo zistenia týkajúce sa posúdenia, či žiadateľ spĺňa podmienky na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu podľa smernice 2011/95…
…
5.   Ak sa následná žiadosť ďalej neposudzuje podľa tohto článku, považuje sa za neprípustnú v súlade s článkom 33 ods. 2 písm. d).
…“
28.
Článok 46 smernice 2013/32, nazvaný „Právo na účinný opravný prostriedok“, znie:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby žiadatelia mali právo na účinný opravný prostriedok pred súdom proti:
a)
rozhodnutiu o ich žiadosti o medzinárodnú ochranu vrátane rozhodnutia:
…
iv)
neuskutočniť posúdenie podľa článku 39;
…
3.   V záujme dosiahnutia súladu s odsekom 1 členské štáty zabezpečia, aby účinný opravný prostriedok zahŕňal posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu ex nunc vrátane prípadného posúdenia potrieb medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95…, a to aspoň v rámci konania o opravnom prostriedku pred súdom prvého stupňa.
…
5.   Bez toho, aby bol dotknutý odsek 6, umožnia členské štáty žiadateľom zostať na území dovtedy, kým neuplynie lehota na uplatnenie ich práva na účinný opravný prostriedok, a ak sa takéto právo uplatnilo, dovtedy, kým sa o opravnom prostriedku nerozhodne.
6.   V prípade rozhodnutia:
…
b)
považujúceho žiadosť za neprípustnú podľa článku 33 ods. 2 písm. a), b) alebo d);
…
má súd právomoc rozhodnúť, či žiadateľ môže alebo nemôže zostať na území členského štátu, a to buď na žiadosť žiadateľa alebo z úradnej moci, ak takéto rozhodnutie zrušuje právo žiadateľa zostať v členskom štáte a ak v takýchto prípadoch nie je vo vnútroštátnom práve stanovené právo zostať v členskom štáte dovtedy, kým nebude rozhodnuté o opravnom prostriedku.
…“
3. Vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 118/2014 (
10
)
29.
Článok 1 ods. 4 tohto nariadenia, ktorým sa mení nariadenie (ES) č. 1560/2003 (
11
), vložil do článku 9 nový odsek, ktorý znie takto:
„1a.   Ak sa odovzdanie na žiadosť členského štátu vykonávajúceho odovzdanie pozdržalo, členský štát vykonávajúci odovzdanie a zodpovedný členský štát musia nadviazať kontakt na účely umožnenia organizácie nového odovzdania v najkratšom možnom čase v súlade s článkom 8 a najneskôr do dvoch týždňov od chvíle, kedy sa orgány dozvedeli o tom, že okolnosti, ktoré zapríčinili pozdržanie alebo odloženie, už viac nepretrvávajú. V takom prípade sa pred odovzdaním zašle aktualizované štandardné tlačivo na postúpenie údajov pred odovzdaním, ktoré je stanovené v prílohe VI.“
30.
Článok 1 ods. 5 vykonávacieho nariadenia č. 118/2014 nahradil článok 9 ods. 2 nariadenia č. 1560/2003 týmito ustanoveniami:
„2.   Členský štát, ktorý na základe jedného z dôvodov uvedených v článku 29 ods. 2 nariadenia [Dublin III] nemôže uskutočniť odovzdanie v rámci bežnej lehoty šiestich mesiacov od dátumu akceptovania dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak má odkladný účinok, informuje o tejto skutočnosti zodpovedný členský štát pred uplynutím tejto lehoty. V opačnom prípade za spracovanie žiadosti o medzinárodnú ochranu a za ostatné povinnosti podľa nariadenia [Dublin III] zodpovedá žiadajúci členský štát v súlade s článkom 29 ods. 4 uvedeného nariadenia.“
B.
Nemecké právo
31.
Paragraf 27a Asylgesetz (zákon o azyle) v zmení zmien (
12
) z 2. septembra 2008 stanovuje:
„Žiadosť o azyl je neprípustná, ak podľa ustanovení práva Únie alebo medzinárodnej zmluvy má zodpovednosť za konanie o azyle iný štát.“
32.
Paragraf 34a tohto zákona uvádza:
„1.   Ak má byť cudzinec vyhostený do bezpečného tretieho štátu (§ 26a) alebo do štátu zodpovedného za konanie o azyl (§ 27a), nariadi spolkový úrad vyhostenie do tohto štátu akonáhle sa zistí, že toto vyhostenie možno vykonať.…
2.   Návrhy podľa § 80 ods. 5 Verwaltungsgerichtsordnung [(Správny súdny poriadok) (
13
)] proti príkazu na vyhostenie sa podávajú v lehote jedného týždňa od oznámenia. Ak je návrh podaný včas, nemožno pristúpiť k vyhosteniu pred vydaním súdneho rozhodnutia.…“
33.
Paragraf 77 ods. 1 uvedeného zákona stanovuje:
„V konaniach podľa tohto zákona súd vychádza zo skutkového a právneho stavu existujúceho v čase posledného pojednávania; ak sa rozhoduje bez pojednávania, je rozhodujúcim čas vydania rozhodnutia.…“
34.
Článok 2 ods. 1 a 2 dohody medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a vládou Talianskej republiky z 29. marca 1991 o opätovnom prijímaní osôb nachádzajúcich sa v situácii nezákonného pobytu, v znení uverejnenom 9. júla 1993, stanovuje:
„1.   Na žiadosť Zmluvnej strany Zmluvná strana, cez ktorej vonkajšiu hranicu vstúpila osoba, ktorá nespĺňa alebo už nespĺňa podmienky vstupu alebo pobytu uplatniteľné na území žiadajúcej Zmluvnej strany, umožní opätovný vstup tejto osoby na svoje územie bez akýchkoľvek formalít.
2.   Vonkajšou hranicou v zmysle tohto článku sa rozumie prvá prekročená hranica, ktorá nie je vnútornou hranicou Zmluvných strán Schengenskej dohody zo 14. júna 1985 [medzi vládami štátov Hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom odstraňovaní kontrol na ich spoločných hraniciach, podpísanej v Schengene (Luxembursko) 14. júna 1985, ktorá vstúpila do platnosti 26. marca 1995 (
14
)]“.
III. Skutkový stav a prejudiciálne otázky
35.
Pán Aziz Hasan po svojom zadržaní vo Frankfurte nad Mohanom (Nemecko) podal 29. októbra 2014 žiadosť o azyl v Nemecku. Z vyhľadania v systéme Eurodac vyplynulo, že pán Hasan už požiadal o medzinárodnú ochranu v Taliansku 4. septembra 2014.
36.
Nemecké orgány teda 11. novembra 2014 predložili talianskym orgánom dožiadanie o prijatie pána Hasana späť na základe ustanovení nariadenia Dublin III. Talianske orgány na toto dožiadanie o prijatie späť nereagovali.
37.
Nemecké orgány 30. januára 2015 zamietli ako neprípustnú žiadosť o azyl, ktorú podal pán Hasan, na základe toho, že za posúdenie tejto žiadosti je zodpovedné Taliansko, a nariadili jeho odovzdanie do tohto členského štátu.
38.
Pán Hasan napadol toto rozhodnutie na Verwaltungsgericht Trier (Správny súd v Trieri, Nemecko), pričom spolu so žalobou požiadal o to, aby jej bol priznaný odkladný účinok. Žiadosť o priznanie odkladného účinku bola 12. marca 2015 zamietnutá, a potom 30. júna 2015 bola zamietnutá samotná žaloba.
39.
Nemecké orgány 3. augusta 2015 odovzdali pána Hasana do Talianska. Pán Hasan sa však protiprávne vrátil do Nemecka v priebehu toho istého mesiaca, v auguste 2015.
40.
Pán Hasan sa proti rozsudku Verwaltungsgericht Trier (Správny súd v Trieri) odvolal na Oberverwaltungsgericht Rheinland‑Pfalz (vyšší správny súd Porýnsko‑Falcko, Nemecko), ktorý 3. novembra 2015 vyhovel tomuto opravnému prostriedku, keď sa okrem iného domnieval, že k odovzdaniu pána Hasana do Talianska došlo po uplynutí šesťmesačnej lehoty upravenej v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III a že z tohto dôvodu sa Nemecko stalo zodpovedné za posúdenie žiadosti o azyl podanej dotknutou osobou.
41.
Spolková republika Nemecko potom podala proti tomuto rozhodnutiu opravný prostriedok Revision na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko) sa domnieva, že posúdenie odvolacieho súdu je nesprávne a že správne počítanie lehoty uvedenej v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III znamená, že k odovzdaniu pána Hasana do Talianska došlo pred uplynutím lehoty, ktorá je v ňom stanovená.
42.
Napriek tomu nemožno podľa vnútroštátneho súdu definitívne stanoviť pôvodnú zodpovednosť Talianska, pokiaľ ide o posúdenie žiadosti pána Hasana o azyl, keďže nie je vylúčené, že túto zodpovednosť treba odmietnuť podľa článku 3 ods. 2 tohto nariadenia kvôli prípadným systémovým chybám v konaní o azyle a podmienkach prijímania žiadateľov o medzinárodnú ochranu.
43.
Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) sa však predsa pýta, či po protiprávnom návrate pána Hasana na územie Spolkovej republiky Nemecko mohlo dôjsť k tomu, že zodpovednosť za posúdenie jeho žiadosti o azyl už v čase odvolacieho rozhodnutia prešla na Nemecko. Vnútroštátny súd sa navyše pýta, či k tomuto dňu ešte možno viesť konanie o prijatie späť.
44.
S cieľom rozhodnúť o týchto otázkach sa vnútroštátny súd pýta na účinky prvého odovzdania pána Hasana, na deň, ktorý treba zohľadniť pri posúdení skutkového stavu relevantného na účely preskúmania jeho odvolania a na možnosť uvažovať o novom odovzdaní dotknutej osoby do Talianska.
45.
Za týchto okolností Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
V prípade, ak bol štátny príslušník tretej krajiny po podaní druhej žiadosti o azyl v inom členskom štáte (v tejto veci v Nemecku) z dôvodu zamietavého rozhodnutia súdu o jeho žiadosti o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní podľa nariadenia Dublin III odovzdaný do pôvodne zodpovedného členského štátu, v ktorom bola podaná prvá žiadosť o azyl (v tejto veci do Talianska) a následne sa protiprávne vrátil do druhého členského štátu (v tejto veci do Nemecka):
a)
je pre súdne preskúmanie rozhodnutia o odovzdaní na základe zásad nariadenia Dublin III záväzný skutkový stav v čase odovzdania, pretože na základe včasného odovzdania sa s konečnou platnosťou rozhodne o otázke zodpovednosti, a teda ustanovenia nariadenia Dublin III o zodpovednosti sa už na ďalší vývoj neuplatnia, alebo sa takýto budúci vývoj okolností, ktoré sú vo všeobecnosti podstatné pre určenie zodpovednosti, ako napríklad uplynutie lehoty pre prijatie späť alebo pre (nové) odovzdanie musí zohľadniť?
b)
Možno po určení zodpovedného členského štátu s konečnou platnosťou na základe rozhodnutia o odovzdaní uskutočniť ďalšie odovzdania do pôvodne zodpovedného členského štátu a je tento členský štát aj naďalej povinný prijať štátnych príslušníkov tretích krajín?
2.
Ak na základe odovzdania nedochádza k určeniu zodpovednosti s konečnou platnosťou, ktoré z nižšie uvedených ustanovení sa v takomto prípade uplatní na osobu podľa článku 18 ods. 1 písm. b), c) alebo d) nariadenia Dublin III vzhľadom na stále prebiehajúce odvolacie konanie proti už vykonanému rozhodnutiu o odovzdaní:
a)
(analogicky) článok 23 nariadenia Dublin III s tým dôsledkom, že v prípade, ak sa nové dožiadanie o prijatie späť nepodá v lehote, môže dôjsť k prechodu zodpovednosti podľa článku 23 ods. 2 a 3 nariadenia Dublin III, alebo
b)
(analogicky) článok 24 nariadenia Dublin III, alebo
c)
ani jedno z ustanovení uvedených v písmene a) a b)?
3.
V prípade, ak sa na takúto osobu (analogicky) nevzťahuje ani článok 23, ani článok 24 nariadenia Dublin III [druhá otázka písm. c)], možno na základe napadnutého rozhodnutia o odovzdaní až do skončenia odvolacieho konania vedeného proti tomuto rozhodnutiu pristúpiť k ďalšiemu odovzdaniu do pôvodne zodpovedného členského štátu (v tejto veci do Talianska) a je tento členský štát naďalej povinný prijať štátnych príslušníkov tretích krajín, a to nezávisle od toho, či mu budú predložené nové dožiadania o prijatie späť, pričom sa neuplatnia lehoty stanovené v článku 23 ods. 3 alebo článku 24 ods. 2 nariadenia Dublin III a tiež nezávisle od lehôt na odovzdanie upravených v článku 29 ods. 1 a 2 [tohto]nariadenia?
4.
V prípade, že sa na takúto osobu (analogicky) uplatní článok 23 [tohto] nariadenia [druhá otázka písm. a)]: Vzťahuje sa na nové dožiadanie o prijatie späť (analogicky) nová lehota podľa článku 23 ods. 2 nariadenia Dublin III? Ak áno, začne táto nová lehota plynúť v okamihu, keď sa príslušný orgán dozvie o návrate, alebo je pre začiatok plynutia tejto lehoty rozhodujúca iná skutočnosť?
5.
V prípade, že sa na takúto osobu (analogicky) uplatní článok 24 nariadenia Dublin III [druhá otázka písm. b)]:
a)
Vzťahuje sa na nové dožiadanie o prijatie späť (analogicky) nová lehota podľa článku 24 ods. 2 nariadenia Dublin III? Ak áno, začne táto nová lehota plynúť v okamihu, keď sa zodpovedný orgán dozvie o návrate, alebo je pre začiatok plynutia tejto lehoty rozhodujúca iná skutočnosť?
b)
V prípade, ak druhý členský štát (v tejto veci Nemecko) nechá márne uplynúť lehotu, ktorá sa má (analogicky) dodržať podľa článku 24 ods. 2 nariadenia Dublin III: Zakladá podanie novej žiadosti o azyl podľa článku 24 ods. 3 [tohto] nariadenia bezprostredne zodpovednosť tohto druhého členského štátu (v tejto veci Nemecka), alebo môže tento členský štát aj napriek novej žiadosti o azyl a bez stanovenia lehoty dožiadať pôvodne zodpovedný členský štát (v tejto veci Taliansko) o prijatie späť alebo odovzdať cudzinca do tohto členského štátu aj bez predchádzajúceho dožiadania o prijatie späť?
c)
Ak tento druhý členský štát (v tejto veci Nemecko) nechá márne uplynúť lehotu, ktorá sa má (analogicky) dodržať podľa článku 24 ods. 2 nariadenia Dublin III: Má sa v takomto prípade konanie vedené v druhom členskom štáte (v tejto veci v Nemecku) týkajúce sa žiadosti o azyl podanej pred odovzdaním, považovať za podanie novej žiadosti o azyl podľa článku 24 ods. 3 nariadenia Dublin III?
d)
Ak druhý členský štát (v tejto veci Nemecko) nechá uplynúť lehotu, ktorá sa má (analogicky) dodržať podľa článku 24 ods. 2 nariadenia Dublin III, a cudzinec nepodá novú žiadosť o azyl a ani konanie vedené v druhom členskom štáte (v tejto veci v Nemecku) týkajúce sa žiadosti o azyl podanej pred odovzdaním, sa nepovažuje za podanie novej žiadosti o azyl podľa článku 24 ods. 3 nariadenia Dublin III, môže druhý členský štát (v tejto veci Nemecko) aj napriek novej žiadosti o azyl a bez stanovenia lehoty opäť dožiadať pôvodne zodpovedný členský štát (v prejednávanej veci Taliansko) o prijatie späť, alebo môže odovzdať cudzinca do tohto členského štátu aj bez predchádzajúceho dožiadania o prijatie späť?“
IV. Moja analýza
46.
Veľmi členitou sériou piatich otázok, ktoré sa skladajú z mnohých podotázok, sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora na tri rôzne problémy skombinovaním rozličných situácií.
47.
Tieto otázky sa týkajú jednak definitívnej povahy určenia zodpovedného členského štátu rozhodnutím o odovzdaní, jednak rozsahu súdneho preskúmania rozhodnutia o odovzdaní, a napokon podmienok, postupov a lehôt, ktoré sa uplatňujú na žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorý už bol odovzdaný v konaní o odovzdaní, ale protiprávne sa vrátil na územie pôvodne žiadajúceho členského štátu, v ktorom stále prebieha konanie, v ktorom je napadnuté pôvodné rozhodnutie o odovzdaní. (
15
)
48.
S cieľom čo najlepšie objasniť vnútroštátnemu súdu otázky nastolené sporom vo veci samej a vysvetlené veľmi podrobne v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, bude preto potrebné tieto otázky preskupiť a rozhodnúť iba o týchto troch hlavných problémoch, čo tomuto súdu umožní vyriešiť všetky otázky, ktoré prináša spor vo veci samej.
A.
O definitívnej povahe určenia zodpovedného členského štátu
49.
Vnútroštátny súd v podstate od Súdneho dvora žiada, aby sa vyjadril k tomu, či určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl rozhodnutím o odovzdaní má definitívnu povahu. (
16
)
50.
Poľská republika sa vo svojich pripomienkach, opierajúc sa najmä o zásadu lojálnej spolupráce medzi členskými štátmi, o nevyhnutnosť rýchleho vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu a o existenciu objektívnych kritérií určenia zodpovedného členského štátu, domnieva, že rozhodnutie o odovzdaní umožňuje definitívnym spôsobom určiť členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl, do ktorého žiadateľ bude môcť byť odovzdaný na to, aby bola posúdená jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu. S týmto výkladom nesúhlasím.
51.
Ďalšie pripomienky, ktoré Súdnemu dvoru predložili Spolková republika Nemecko, Švajčiarska konfederácia a Európska komisia sa naopak zhodujú na tom, že rozhodnutie o odovzdaní neumožňuje definitívnym spôsobom určiť členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl. Uprednostňujem tento výklad a rôzne indície vyplývajúce z právnej úpravy a judikatúry ho umožňujú potvrdiť.
52.
V prvom rade článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III stanovuje, že žiadatelia o medzinárodnú ochranu musia mať k dispozícii účinné opravné prostriedky na napadnutie rozhodnutí o odovzdaní, ktoré sú voči nim uplatňované. Túto možnosť napadnúť odovzdanie musí byť možné vykonať v primeranej lehote a môže sa zakladať na dôvodoch, ktoré spochybňujú určenie zodpovedného členského štátu.
53.
V tejto súvislosti poznamenávam, že odovzdanie a určenie zodpovedného členského štátu predstavujú dve strany tej istej mince. (
17
) O odovzdaní možno uvažovať až vtedy, ak určenie zodpovedného členského štátu malo za následok, že bol ako členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti určený iný členský štát ako je ten, na ktorého území sa nachádza žiadateľ. (
18
)
54.
Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že dôvody, na ktoré sa možno odvolávať pri napadnutí rozhodnutia o odovzdaní, môžu spočívať v tom, že sa spochybní uplatnenie objektívnych kritérií uvedených v kapitole III nariadenia Dublin III, ktoré umožňujú určiť členský štát zodpovedný za žiadosť o azyl. (
19
)
55.
Skutočnosť, že rozhodnutie o odovzdaní možno spochybniť žalobou, a zvlášť na základe toho, že sa napadne určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl, na druhej strane predpokladá, že určenie zodpovedného členského štátu možno považovať za definitívne až vtedy, keď rozhodnutie o odovzdaní už nie je predmetom sporu, čo napokon nie je tento prípad, keďže odvolanie proti odovzdaniu pána Hasana stále prejednáva vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
56.
Článok 29 ods. 2 nariadenia Dublin III ďalej stanovuje, že ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, členský štát, ktorý bol pôvodne považovaný za zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl, je zbavený svojej zodpovednosti, a táto zodpovednosť sa presunie na žiadajúci členský štát. Rozhodnutie o odovzdaní teda môže byť spochybnené aj nečinnosťou vnútroštátnych orgánov, čo bude mať za následok, že určenie členského štátu sa stane obsolétne, pretože je stanovené, že táto zodpovednosť pripadne členskému štátu, ktorý si nesplnil svoju povinnosť.
57.
Odsek 3 tohto článku rovnako znamená, že určenie zodpovedného členského štátu sa môže stať neplatné. V prípade, ak bola osoba odovzdaná chybne, alebo ak bolo rozhodnutie o odovzdaní zrušené po tom, ako sa uskutočnilo odovzdanie, totiž členský štát, ktorý uskutočnil odovzdanie, musí prijať dotknutú osobu späť a stáva sa teda zodpovedný za posúdenie jej žiadosti o ochranu.
58.
Navyše článok 19 tohto nariadenia upravuje zánik zodpovednosti členského štátu z rôznych dôvodov, ako je napríklad vydanie povolenia na pobyt, neprítomnosť (dobrovoľná alebo vynútená rozhodnutím o vyhostení) dotknutej osoby na území členského štátu alebo napokon späťvzatie žiadosti o azyl dotknutou osobou.
59.
Tieto skutočnosti vyplývajúce z právnej úpravy a judikatúry umožňujú vylúčiť, že zodpovedný členský štát môže byť definitívne určený rozhodnutím o odovzdaní, bez ohľadu na to, či bolo alebo nebolo vykonané, pokiaľ toto rozhodnutie môže byť rôznym spôsobom spochybnené, či už žalobou alebo uplynutím času a nečinnosťou orgánov spočívajúcou v tom, že nedôjde k skutočnému odovzdaniu dotknutej osoby. Spochybnenie rozhodnutia o odovzdaní bude mať nevyhnutne vplyv na určenie zodpovedného členského štátu.
60.
Zodpovedný členský štát teda nemožno považovať za definitívne určený prijatím rozhodnutia o odovzdaní, a to tým skôr, keď tak, ako v tomto prípade, bolo toto rozhodnutie napadnuté opravným prostriedkom, o ktorom ešte nebolo s konečnou platnosťou rozhodnuté.
61.
Napokon, keďže, ako to navrhnem ďalej, pri preskúmaní zákonnosti rozhodnutia o odovzdaní treba zohľadniť okolnosti, ktoré nastali po tomto rozhodnutí, platí, že ak sa tieto okolnosti vzťahujú na pôvodnú zodpovednosť, na ktorej sa zakladá uvedené rozhodnutie, potom určenie zodpovedného členského štátu nemôže byť v čase odovzdania definitívne.
62.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba navrhnúť Súdnemu dvoru, aby odpovedal tak, že rozhodnutie o odovzdaní žiadateľa o azyl nepriznáva definitívnu povahu určeniu členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl.
B.
O rozsahu súdneho preskúmania
63.
Teraz treba rozhodnúť o rozsahu súdneho preskúmania rozhodnutí o odovzdaní, ktoré vykonávajú vnútroštátne súdy. Konkrétnejšie vnútroštátny súd v podstate požaduje od Súdneho dvora, aby spresnil, či sa súdne preskúmanie rozhodnutia o odovzdaní má zakladať na skutkovej situácii existujúcej v čase odovzdania alebo na neskoršom vývoji okolností, ktoré sú vo všeobecnosti relevantné pri určení zodpovedného členského štátu, ako je napríklad uplynutie lehôt na prijatie späť alebo na nové odovzdanie.
64.
Ako som vysvetlil v odpovedi, ktorú treba dať na prvú otázku, rozhodnutie o odovzdaní treba považovať za druhú fázu konania o určenie zodpovedného členského štátu. Toto rozhodnutie je prijaté s prihliadnutím na určenie zodpovedného členského štátu uskutočnené na základe objektívnych kritérií stanovených v kapitole III nariadenia Dublin III a tieto dve rozhodnutia, ktoré nemožno posudzovať nezávisle, možno spochybniť z rôznych dôvodov a rôznymi spôsobmi.
65.
Na úvod treba pripomenúť, že rozhodnutia o určení zodpovedného členského štátu a teda o odovzdaní môžu nepriaznivo ovplyvniť záujmy žiadateľov o medzinárodnú ochranu, (
20
) čo vyžaduje, aby im proti týmto rozhodnutiam boli priznané skutočné súdne záruky.
66.
Na účely odpovede na otázku položenú vnútroštátnym súdom treba odkázať na odôvodnenie 19 nariadenia Dublin III, ako aj na jeho článok 27, a domnievať sa, že žiadatelia o azyl by boli zákonite zbavení účinnosti ich práva na opravný prostriedok, ak by zo súdneho preskúmania zákonnosti rozhodnutia o odovzdaní mali byť vylúčené okolnosti, ktoré nastali po odovzdaní, a to najmä v takej situácii, aká existuje vo veci samej, keď síce došlo k odovzdaniu, ale toto je stále napadnuté opravným prostriedkom, zatiaľ čo dotknutá osoba sa vrátila na územie členského štátu, ktorý ju odovzdal.
67.
Z odôvodnenia 19 tohto nariadenia totiž vyplýva, že s cieľom zaručiť účinnú ochranu práv žiadateľov o medzinárodnú ochranu sa musia stanoviť súdne záruky a právo na účinný prostriedok nápravy proti rozhodnutiam o odovzdaní v súlade s článkom 47 Charty. Podľa tohto odôvodnenia sa toto právo na účinný prostriedok nápravy musí vzťahovať tak na preskúmanie uplatňovania nariadenia Dublin III, ako aj na preskúmanie právnej a faktickej situácie v členskom štáte, do ktorého sa žiadateľ odovzdáva. Je pravda, že toto nariadenie nespresňuje rozsah takto zavedeného práva na opravný prostriedok, ale tento rozsah možno vyvodiť z teleologického výkladu týchto ustanovení. Navyše rovnakú úvahu musí byť možné uplatniť v prípade uplynutia lehôt na prijatie späť alebo nové odovzdanie.
68.
Hoci článok 7 uvedeného nariadenia stanovuje, že určenie zodpovedného členského štátu podľa objektívnych kritérií uvedených v jeho kapitole III sa robí na základe skutkovej situácie existujúcej v čase podania prvej žiadosti o medzinárodnú ochranu, z praktických dôvodov toto ustanovenie nemôže vylúčiť, aby sa pri rozhodovaní o zákonnosti rozhodnutia o odovzdaní posúdila situácia dotknutej osoby tak, ako sa javí po tomto čase rozhodujúcom pre uznanie a poskytnutie medzinárodnej ochrany. Pre poskytnutie alebo neposkytnutie požadovanej ochrany bude skutočne rozhodujúca situácia, v ktorej sa štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti nachádzala pred svojim vstupom na územie Únie. Posúdenie členského štátu, ktorý bude zodpovedný za vybavenie tejto žiadosti o ochranu a teda posúdenie nevyhnutnosti odovzdania je však iná vec.
69.
Posúdenie zákonnosti rozhodnutia o odovzdaní je totiž záležitosťou odlišnou od posúdenia poskytnutia medzinárodnej ochrany. Prvé z týchto posúdení musí znamenať, že sa zohľadnia skutočnosti, ktoré nastali po podaní prvej žiadosti o medzinárodnú ochranu a skutkové okolnosti, ktoré nastali po vstupe dotknutej osoby na územie s cieľom zaručiť jej účinnú súdnu ochranu.
70.
V tejto súvislosti z odôvodenia 21 a z článku 3 ods. 2 druhého pododseku nariadenia Dublin III vyplýva, že pri posúdení nevyhnutnosti odovzdania sa musia zohľadniť podmienky prijímania žiadateľov o azyl v dožiadanom členskom štáte, a tieto podmienky prípadne môžu zabrániť zodpovednosti členského štátu za vybavenie žiadosti a teda odovzdaniu v prípade systémových chýb v konaní o azyle a podmienkach prijímania žiadateľov. Tieto okolnosti musia byť nevyhnutne posúdené pragmaticky a v deň, keď súd rozhoduje o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu o odovzdaní.
71.
Takéto posúdenie totiž nemožno urobiť v čase podania žiadosti o medzinárodnú ochranu, ale musí zohľadniť vývoj skutkových okolností existujúcich v zodpovednom členskom štáte, do ktorého sa plánuje odovzdanie žiadateľa. Navyše keď tak, ako v tomto prípade, už došlo k odovzdaniu, nemôže byť zo súdneho preskúmania zákonnosti uvedeného rozhodnutia vylúčená skutková situácia existujúca v dožiadanom členskom štáte. Rovnaký prístup treba uplatniť na vývoj všetkých okolností, ku ktorému mohlo dôjsť medzi podaním žiadosti a dňom, keď súd rozhoduje o opravnom prostriedku proti odovzdaniu, ako je najmä uplynutie lehôt na prijatie späť alebo na nové odovzdanie.
72.
V tejto súvislosti navyše Súdny dvor rozhodol, že cieľom nariadenia Dublin III je okrem iného, ako to vyplýva z jeho odôvodnenia 9, uskutočniť nevyhnutné vylepšenia, nielen pokiaľ ide o účinnosť dublinského systému, ale aj o ochranu poskytovanú žiadateľom, ktorá má byť zabezpečená najmä ich účinnou súdnou ochranou. (
21
)
73.
V tejto súvislosti sa tiež rozhodlo, že na overenie toho, že rozhodnutie o odovzdaní bolo prijaté v nadväznosti na správne uplatnenie kritérií určenia zodpovedného členského štátu stanovených nariadením Dublin III, musí mať súd, ktorý prejednáva opravný prostriedok, možnosť preskúmať v čo najširšom rozsahu tvrdenia žiadateľa. (
22
) Podľa Súdneho dvora z článku 22 nariadenia Dublin III vyplýva, že odpoveď, ktorá sa má poskytnúť na dožiadanie, musí spočívať na preskúmaní dôkazných prostriedkov a nepriamych dôkazov, ktoré umožňujú uplatnenie kritérií stanovených v kapitole III tohto nariadenia. (
23
) Súdny dvor tiež rozhodol, že normotvorca Únie sa pri prijatí nariadenia Dublin III neobmedzil na zavedenie organizačných pravidiel upravujúcich len vzťahy medzi členskými štátmi na účely určenia zodpovedného členského štátu, ale zapojil do tohto konania žiadateľov o azyl tým, že členským štátom ukladá povinnosť informovať žiadateľov o kritériách zodpovednosti, poskytnúť im príležitosť predložiť informácie umožňujúce správne uplatnenie týchto kritérií a zabezpečiť im právo na účinný opravný prostriedok proti rozhodnutiu o odovzdaní. (
24
)
74.
Toto právo by bolo nevyhnutne oslabené, ak by sa súdne preskúmanie malo vzťahovať iba na skutkovú situáciu existujúcu v čase odovzdania a vylučovať vývoj, ku ktorému došlo po prijatí tohto rozhodnutia. Dôvody, na ktoré sa možno odvolávať pri napadnutí rozhodnutia o odovzdaní, nemožno obmedziť na dôvody, ktoré existovali v čase prijatia rozhodnutia. Musí byť možné, aby skutočnosti, ktoré nastali neskôr, doplnili súdne preskúmanie rozhodnutia o odovzdaní a jeho dôsledkov. Pri posúdení zákonnosti odovzdania tak musia byť zohľadnené také okolnosti, akými sú napríklad podmienky prijímania žiadateľov o azyl v dožiadanom členskom štáte alebo uplynutie lehôt na prijatie späť alebo na nové odovzdanie, a to tým skôr, že tieto podmienky prijímania sa môžu rýchlo meniť v závislosti od členského štátu a podľa aktuálneho migračného tlaku v deň, keď súd rozhoduje.
75.
Navyše odôvodnenie 25 smernice 2013/32 stanovuje, že v záujme správneho určenia, či majú žiadatelia právo na doplnkovú ochranu, by mal mať každý žiadateľ „účinný prístup ku konaniu, možnosti spolupráce a riadnej komunikácii s príslušnými orgánmi, aby mohol predložiť relevantné dôkazy týkajúce sa jeho prípadu, a dostatočným procesným zárukám vo všetkých štádiách konania“ (
25
). Ak je poskytnutie medzinárodnej ochrany záležitosťou odlišnou od určenia zodpovedného členského štátu a teda od vydania rozhodnutia o odovzdaní, ako už bolo uvedené, potom táto zmienka in fine nevyhnutne zahŕňa štádium po konaní o odovzdaní, pretože táto smernica určuje kritéria poskytnutia medzinárodnej ochrany, ktorá sa požaduje a ktorá bude posúdená iba v jednom členskom štáte Únie, ako to vyplýva z nariadenia Dublin III, v závislosti od potrieb a možností odovzdania.
76.
Navyše, hoci sa článok 46 ods. 1 uvedenej smernice nezmieňuje o rozhodnutiach o odovzdaní, jeho odsek 3 poskytuje informáciu o rozsahu súdneho preskúmania rozhodnutí, ktoré sa týkajú žiadateľov o medzinárodnú ochranu. Uvádza sa v ňom, že preskúmanie musí zahŕňať posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu a ex nunc, a to aspoň v konaniach o opravnom prostriedku pred súdom prvého stupňa. Na rozhodnutia o odovzdaní sa vzhľadom na ich dôsledky na situáciu dotknutých osôb a fortiori musí uplatniť rovnaká logika.
77.
Aj článok 40 ods. 1 smernice 2013/32 umožňuje potvrdiť tento výklad, keď stanovuje, že keď dotknutá osoba predloží nové vyhlásenia alebo údaje následnej žiadosti, členský štát ich musí posúdiť v rámci posúdenia predchádzajúcej žiadosti alebo v rámci preskúmania rozhodnutia, proti ktorému bol podaný súdny alebo administratívny opravný prostriedok, pokiaľ môžu príslušné orgány v tomto rámci vziať do úvahy a zvážiť všetky údaje, o ktoré sa opierajú tieto nové vyhlásenia alebo následná žiadosť.
78.
Na záver navyše podotýkam, že § 77 zákona o azyle, ktorý sa uplatňuje v tomto prípade, stanovuje, že súd vychádza zo skutkového a právneho stavu existujúceho v čase posledného pojednávania alebo v čase vydania rozhodnutia. Podľa nemeckého vnútroštátneho práva teda zo súdneho preskúmania rozhodnutia o odovzdaní nemožno vylúčiť okolnosti uvedené žiadateľom o medzinárodnú ochranu, ktoré nastali po napadnutom rozhodnutí, aj keď Súdny dvor by musel rozhodnúť, že táto otázka patrí do procesnej autonómie členských štátov, čo je však výklad, s ktorým nijako nesúhlasím vzhľadom na záväznú povahu ustanovení článku 27 nariadenia Dublin III.
79.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti sa teda domnievam, že musí byť možné, aby sa súdne preskúmanie rozhodnutia o odovzdaní vzťahovalo najmä na právne a skutkové okolnosti, ktoré nastali po napadnutom rozhodnutí a zahŕňalo prípadný vývoj okolností relevantných na účely určenia zodpovednosti členských štátov za posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu.
C.
O uplatniteľných podmienkach, postupoch a lehotách
80.
Napokon treba odpovedať na otázky týkajúce sa podmienok, postupov a lehôt, ktoré sa uplatňujú na takú situáciu, ako je situácia vo veci samej, v ktorej žiadateľ o medzinárodnú ochranu podal prvú žiadosť o azyl v jednom členskom štáte (v tomto prípade v Taliansku), potom opustil tento členský štát, aby znovu požiadal o azyl v inom členskom štáte (v tomto prípade v Nemecku), následne bol druhým členským štátom (Nemecko) po konaní o odovzdaní podľa nariadenia Dublin III odovzdaný do prvého členského štátu (Taliansko) a protiprávne sa vrátil do druhého členského štátu (Nemecko) bez podania novej žiadosti o medzinárodnú ochranu, zatiaľ čo súdy tohto členského štátu stále prejednávajú odvolanie proti jeho odovzdaniu.
81.
Teraz vysvetlím dôvody, na základe ktorých navrhnem Súdnemu dvoru, aby odpovedal na otázky týkajúce sa podmienok, postupov a lehôt tak, že je potrebné, aby členské štáty uplatňovali ustanovenia nariadenia Dublin III bez toho, aby prvé konanie o určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl mohlo viesť k viacnásobným odovzdaniam, čo by mohlo ohroziť uplatňovanie pravidiel záväzne stanovených týmto nariadením.
82.
Nemožno totiž pripustiť, aby sa členské štáty mohli v takej situácii, ako je situácia vo veci samej, vymaniť z pôsobnosti pravidiel uplatniteľných na žiadateľov o medzinárodnú ochranu alebo odchýliť od procesných pravidiel a pravidiel počítania lehôt stanovených uvedeným nariadením.
83.
Bude tak prináležať Súdnemu dvoru, aby spresnil okamih, od ktorého začínajú plynúť lehoty stanovené týmito ustanoveniami. Bude potrebné navrhnúť, aby bol začiatok plynutia lehoty stanovený na okamih, keď sa pôvodne žiadajúci členský štát dozvie o tom, že sa na jeho území nachádza osoba, ktorej žiadosť o azyl je práve posudzovaná v inom členskom štáte, ktorý súhlasil s tým, že túto osobu prijme späť.
84.
S cieľom čo najlepšie objasniť vec vnútroštátnemu súdu sa treba v prvom rade zaoberať podmienkami a postupmi, ktoré sa majú dodržať v tejto súvislosti a v druhom rade podrobne preskúmať počítanie lehôt.
1. Podmienky a postupy
85.
Otázku podmienok a postupov uplatniteľných v tomto prípade treba odlíšiť od dvoch predchádzajúcich otázok, ktoré sa týkali prvého určenia zodpovedného členského štátu a pôvodného odovzdania. (
26
) Teraz ide o situáciu dotknutej osoby, ktorá sa vrátila na územie pôvodne žiadajúceho členského štátu po tom, čo bola prvýkrát odovzdaná, pričom zákonnosť tohto odovzdania je ešte predmetom sporu, a to bez ohľadu na to túto skutočnosť, ako uvádza Komisia vo svojich pripomienkach. Toto rozlišovanie na dve rozdielne fázy (
27
) umožní skutočne pochopiť problémy, ktoré treba vyriešiť.
86.
Bez problémov sa treba domnievať, že počas prvej fázy, ktorou sa vyznačuje situácia vo veci samej, boli ustanovenia nariadenia Dublin III uplatnené správne a viedli k prvému rozhodnutiu o odovzdaní, ktoré je ešte predmetom sporu. Teraz sa od Súdneho dvora žiada iba to, aby spresnil, aký postup dodržať v prípade, keď sa dotknutá osoba protiprávne vrátila na územie členského štátu po úspešnom odovzdaní (
28
) do členského štátu zodpovedného za posúdenie jej žiadosti.
87.
To zodpovedá tomu, čo sa bežne nazýva „sekundárny pohyb“ žiadateľa o medzinárodnú ochranu. Tieto pohyby sú dosť bežné a treba proti nim bojovať. (
29
) Táto relatívne častá situácia však nie je výslovne upravená ustanoveniami upravujúcimi SEAS. Osoba dotknutá vo veci samej sa v štádiu, v ktorom musí rozhodnúť vnútroštátny súd, a priori nenachádza v bežnej situácii, v ktorej sa uplatňujú ustanovenia nariadenia Dublin III z dôvodu jej návratu na územie pôvodne žiadajúceho členského štátu. (
30
)
88.
Napriek tomu z ustanovení uvedeného nariadenia vyplýva, že toto nariadenie sa uplatňuje vo veci samej, čo vylučuje ostatné ustanovenia právnych predpisov upravujúcich SEAS. (
31
) V tejto súvislosti skutočnosť, že pán Hasan sa protiprávne vrátil do Nemecka ako pôvodne žiadajúceho členského štátu, nemá vplyv na právo, ktoré sa na neho uplatňuje v jeho postavení žiadateľa o medzinárodnú ochranu v členskom štáte Únie, (
32
) ktorý sa neoprávnene nachádza v inom členskom štáte. Ak by dotknutá osoba protiprávne prekročila hranicu iného členského štátu, vznikali by rovnaké otázky a uplatňovali by sa na ňu rovnaké ustanovenia.
89.
Za týchto okolností treba uviesť, že články 23 a 24 nariadenia Dublin III, ktoré sa uplatňujú vo veci samej, sa týkajú situácií, ktoré treba odlíšiť. Zatiaľ čo článok 23 sa vzťahuje na osoby, ktoré podajú novú žiadosť v členskom štáte, do ktorého odídu, článok 24 treba uplatniť na osoby, ktoré nepodajú žiadnu novú žiadosť v členskom štáte, v ktorom sa nachádzajú neoprávnene. (
33
)
90.
V tomto prípade však nie je sporné, že pán Hasan nepodal novú žiadosť o azyl pri svojom neoprávnenom návrate do Nemecka. Na rozdiel od toho, nad čím uvažuje vnútroštátny súd, sa teda na určenie dôsledkov, ktoré má mať prítomnosť pána Hasana na území Spolkovej republiky Nemecko, uplatnia iba ustanovenia článku 24 tohto nariadenia, čo vylučuje uplatnenie článku 23 tohto právneho predpisu, ako aj iných právnych predpisov. (
34
)
91.
Konečným cieľom ustanovení článku 24 nariadenia Dublin III je totiž umožniť žiadateľom o azyl, aby dosiahli preskúmanie žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorú podali, (
35
) jediným členským štátom a to aj vtedy, keď sa žiadateľ neoprávnene nachádza v inom členskom štáte.
92.
Navrhujem tak Súdnemu dvoru, aby usúdil, že nové konanie o odovzdaní, aké upravuje článok 24 ods. 2 posledný pododsek tohto nariadenia, musí vykonať členský štát, na území ktorého sa neoprávnene nachádza žiadateľ. Podľa tohto ustanovenia tento členský štát musí v lehote troch mesiacov podať dožiadanie o prijatie späť členskému štátu, ktorý považuje za zodpovedný za posúdenie žiadosti. Odsek 3 tohto ustanovenia uvádza, že ak táto lehota uplynie pred zaslaním dožiadania o prijatie späť dožiadanému štátu, žiadajúci členský štát musí umožniť dotknutej osobe podať novú žiadosť o medzinárodnú ochranu. To nemôže umožňovať nové odovzdanie na základe starého rozhodnutia o určení zodpovedného členského štátu, ako to správne uvádza Komisia vo svojich pripomienkach.
93.
Navrhujem teda Súdnemu dvoru, aby uviedol, že na situáciu vo veci samej sa musia znovu uplatniť ustanovenia článku 24 tohto nariadenia, a to výlučne, čo pre Nemecko bude znamenať, že má talianskym orgánom predložiť žiadosť o prijatie späť a dodržať postupy a lehoty upravené týmto ustanovením.
2. Počítanie lehôt
94.
Pokiaľ ide o otázku počítania lehôt, vyžaduje sa hneď na začiatku základné spresnenie. V tomto prípade nepôjde o vysvetlenie odkladnej povahy odvolania podaného proti prvému rozhodnutiu o odovzdaní, keďže pri preskúmaní tejto otázky ide o štádium po odvolaní, ktoré pán Hasan podal proti prvému rozhodnutiu o odovzdaní a ktoré súd stále prejednáva. Napriek tomu, ak by rozhodnutie o odovzdaní, ktoré sa príjme, malo byť napadnuté, potom by sa uplatnili ustanovenia o odkladnom účinku takéhoto opravného prostriedku a predĺžili tak lehotu na uskutočnenie odovzdania.
95.
Na úvod treba tiež uviesť, že prijatím ustanovení týkajúcich sa odovzdaní žiadateľov o medzinárodnú ochranu chcel normotvorca Únie, aby k obmedzeniam práv žiadateľov o azyl dochádzalo len v medziach toho, čo je striktne nevyhnutné, pričom zároveň dbal na to, aby sa orgánom dotknutých členských štátov vytvorili materiálne podmienky, ktoré im umožnia správne vykonať odovzdanie. (
36
) Členské štáty musia, vzhľadom na počítanie lehôt, disponovať prostriedkami dostatočnými na materiálne zorganizovanie odovzdania žiadateľov o medzinárodnú ochranu do členského štátu, ktorý za nich zodpovedá. (
37
) Na tento účel normotvorca stanovuje plynutie lehoty od okamihu, keď je dohodnuté a zabezpečené budúce odovzdanie a tak už ostáva zariadiť len praktický postup jeho vykonania.
96.
V tejto súvislosti sa normotvorca Únie domnieval, že lehota šiestich týždňov je opodstatnene nevyhnutná na materiálne zorganizovanie odovzdania. Počítanie lehôt musí umožňovať členským štátom, aby skutočne mali túto objektívnu lehotu šiestich týždňov na zariadenie praktických podmienok tohto odovzdania od okamihu, keď je uskutočnenie odovzdania možné. (
38
)
97.
Podľa článku 24 ods. 2 posledného pododseku nariadenia Dublin III, je lehota na vykonanie konania o odovzdaní, keď dotknutá osoba nepodala novú žiadosť, tri mesiace od zistenia zodpovednosti iného členského štátu. Toto ustanovenie uplatnené vo veci samej znamená, že táto lehota začína plynúť od zistenia návratu dotknutej osoby na územie žiadajúceho členského štátu.
98.
V tomto okamihu bude musieť podľa môjho názoru začať plynúť nová lehota šiestich týždňov na účely odovzdania od okamihu, keď dožiadaný členský štát akceptuje žiadosť o prijatie späť (
39
) alebo prípade od okamihu, keď odvolanie proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo preskúmanie tohto rozhodnutia prestane mať odkladný účinok, ako to vyplýva z článku 28 ods. 3 tretieho pododseku tohto nariadenia. Nie je totiž vylúčené, že žiadateľ podá nové odvolanie proti novému rozhodnutiu o odovzdaní. Normotvorca okrem toho v článku 28 uvedeného nariadenia spresňuje, že odovzdanie sa musí uskutočniť „ihneď, ako je to [prakticky možné]“ (
40
), čo predpokladá existenciu predchádzajúceho rozhodnutia stanovujúceho zásadu odovzdania žiadateľa zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu, ktoré nie je napadnuté. Na to, aby mohla začať plynúť objektívna lehota, už odovzdanie nesmie ohrozovať žiadna prekážka.
99.
Toto počítanie lehôt nebráni správnemu uplatneniu článku 31 ods. 3 smernice 2013/32, ktorý upravuje lehotu šiestich mesiacov na ukončenie posúdenia žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorá plynie od okamihu, keď sa dotknutá osoba nachádza na území členského štátu zodpovedného za toto posúdenie a bola prevzatá príslušných orgánom, a to z dôvodu, že písm. c) tohto ustanovenia stanovuje, že prieťahy pri vybavení žiadosti možno pripísať tomu, že žiadateľ nedodržal svoje povinnosti, najmä povinnosť dostaviť sa pred orgány príslušné na vybavenie žiadosti. Skutočnosť, že žiadateľ opustí členský štát zodpovedný za posúdenie jeho žiadosti o azyl teda umožňuje, aby bolo možné výnimočne odôvodniť prekročenie obvyklej lehoty na vybavenie tejto žiadosti.
100.
Navyše treba uviesť, že dožiadaný členský štát sa bude považovať za povinný prijať dotknutú osobu späť v súlade s ustanoveniami článku 18 ods. 1 písm. b), článku 18 ods. 2, ako aj článku 20 ods. 5 nariadenia Dublin III, ak vzhľadom na plynutie lehôt a nové dožiadanie o prijatie späť, treba tento členský štát považovať za zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu.
101.
Výklad odlišný od výkladu odporúčaného na tomto mieste sa mi zdá v rozpore s pôsobnosťou, ktorú treba priznať záväzným a priamo uplatniteľným ustanoveniam tohto nariadenia, ako aj so záväznosťou, ktorá sa spája s nariadeniami Únie. V tejto súvislosti treba trvať na tom, že členské štáty sa nemôžu vyhnúť uplatňovaniu príslušných ustanovení tohto nariadenia s odôvodnením, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu neoprávnene opustil územie členského štátu zodpovedného za posúdenie jeho žiadosti po tom, čo bolo proti nemu vedené konanie o odovzdaní, ktorého zákonnosť sa stále prejednáva. Dokonca aj v prípade zneužitia práva zo strany štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý podá viacero žiadostí o medzinárodnú ochranu, sú totiž ustanovenia nariadenia Dublin III pre dotknuté členské štáty naďalej záväzné. Takýto výklad umožní čo najlepšie zosúladiť ciele sledované normotvorcom Únie.
102.
Týmto cieľom by tiež odporovalo, ak by sa žiadateľom o azyl umožnilo, aby mali vplyv na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie ich žiadostí tým, že sa priznajú akékoľvek účinky ich sekundárnym pohybom alebo ich osobnému výberu krajiny bydliska . (
41
) Postup určenia zodpovedného členského štátu, ktorý je hlavne objektívny, nemôže zohľadňovať preferencie a želania dotknutých osôb, (
42
) ale napriek tomu nesmie viesť k nedostatočnému zabezpečeniu ich práv.
103.
Okrem toho cieľ rýchleho vybavenia žiadostí o ochranu, dosiahnutý rýchlym určením zodpovedného členského štátu, musí byť vyvážený s tým, že vyhliadka nových odovzdaní má síce za následok spomalenie vybavenia žiadostí, ale má odradzujúci účinok na žiadateľov, čím umožňuje obmedziť sekundárne pohyby. (
43
)
104.
V tejto súvislosti treba uprednostniť zodpovednosť nad solidaritou medzi členskými štátmi pri vybavovaní žiadostí o ochranu, keďže ustanovenia uplatniteľné v tejto oblasti nevylučujú, aby boli žiadatelia o azyl zaistení počas obdobia striktne nevyhnutného na posúdenie ich žiadosti v členskom štáte, ktorý musí prevziať zodpovednosť za posúdenie.
105.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce skutočnosti sa treba domnievať, že členský štát, na ktorého území sa nachádza žiadateľ, má lehotu troch mesiacov na predloženie žiadosti o prijatie späť členskému štátu zodpovednému za posúdenie žiadosti o azyl, ktorá sa počíta odvtedy, keď sa dozvie o prítomnosti dotknutej osoby na svojom území. K uskutočneniu odovzdania musí dôjsť do šiestich týždňov po súhlase orgánov tohto členského štátu, či už prejavenom mlčky alebo výslovnom, alebo prípadne do šiestich týždňov po zamietnutí odvolania podaného proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo zamietnutí jeho odkladného účinku.
106.
Vzhľadom na odpovede poskytnuté na tieto tri otázky, ktoré v podstate tvoria základ návrhu na začatie prejudiciálneho konania podaného vnútroštátnym súdom, nie je potrebné rozhodovať o ostatných situáciách, ktoré uviedol Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) vo svojom rozhodnutí.
V. Návrh
107.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko), odpovedal takto:
1.
Rozhodnutie o odovzdaní žiadateľa o azyl nepriznáva definitívnu povahu určeniu členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl.
2.
Musí byť možné, aby sa súdne preskúmanie rozhodnutia o odovzdaní vzťahovalo okrem iného na právne a skutkové okolnosti, ktoré nastali po napadnutom rozhodnutí a zahŕňalo prípadný vývoj okolností relevantných na účely určenia zodpovednosti členských štátov za posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu.
3.
Ustanovenia článku 24 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov, sú jedinými ustanoveniami, ktoré sa uplatňujú vo veci samej, čo pre Spolkovú republiku Nemecko bude znamenať, aby predložila talianskym orgánom žiadosť o prijatie späť a dodržala postupy a lehoty upravené týmto ustanovením. V tejto súvislosti má členský štát, na ktorého území sa nachádza žiadateľ, lehotu troch mesiacov na predloženie žiadosti o prijatie späť členskému štátu zodpovednému za posúdenie žiadosti o azyl, ktorá sa počíta odvtedy, keď sa dozvie o prítomnosti dotknutej osoby na svojom území. K uskutočneniu odovzdania musí dôjsť do šiestich týždňov po súhlase orgánov tohto členského štátu, či už prejavenom mlčky alebo výslovnom, alebo prípadne do šiestich týždňov po zamietnutí odvolania podaného proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo zamietnutí jeho odkladného účinku.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31), ďalej len „nariadenie Dublin III“.
(
3
)	Týmito cieľmi sú najmä účinnosť systému určenia členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, rýchlosť vybavovania týchto žiadostí, zabránenie praktike nazývanej forum shopping, sekundárnym pohybom a zneužitiam spočívajúcim v podávaní viacnásobných žiadostí o azyl, ale aj zabezpečenie práv týchto žiadateľov, ako aj vytvorenie rovnováhy medzi zodpovednosťou a solidaritou členských štátov s cieľom zabrániť „utečencom na obežnej dráhe“ [pozri v tomto zmysle najmä návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:186, bod 37), citujúce rozsudok z 21. decembra 2011, N. S. a i. (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, body 78 a 79)].
(
4
)	Ďalej len „Charta“.
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
(
6
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9).
(
7
)	Nariadenie Európskeho Parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o zriadení systému Eurodac na porovnávanie odtlačkov prstov pre účinné uplatňovanie nariadenia [Dublin III], ktorým sa ustanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov, a o žiadostiach orgánov členských štátov na presadzovanie práva a Europolu o porovnanie s údajmi v systéme Eurodac na účely presadzovania práva a o zmene nariadenia (EÚ) č. 1077/2011, ktorým sa zriaďuje Európska agentúra na prevádzkové riadenie rozsiahlych informačných systémov v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 1).
(
8
)	Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98.
(
9
)	Dohovor o právnom postavení utečencov podpísaný v Ženeve 28. júla 1951.
(
10
)	Vykonávacie nariadenie Komisie z 30. januára 2014, ktorým sa mení nariadenie (ES) č. 1560/2003, ktoré ustanovuje podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 39, 2014, s. 1).
(
11
)	Nariadenie Komisie z 2. septembra 2003, ktoré ustanovuje podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. ES L 222, 2003, s. 3; Mim. vyd. 19/006, s. 200).
(
12
)	BGBl. 2008 I, s. 1798.
(
13
)	BGBl. 1960 I, s. 686.
(
14
)	Ú. v. ES L 239, 2000, s. 13; Mim. vyd. 19/002, s. 9.
(
15
)	Vec Ahmed, v ktorej bolo 5. apríla 2017vydané uznesenie (C‑36/17, EU:C:2017:273), vykazuje podobné otázky na rozhodnutie. Do určitej miery je to rovnako vo veci Shiri, C‑201/16, ktorá je v súčasnosti prejednávaná.
(
16
)	Odpoveď, ktorá bude poskytnutá na túto otázku, bude môcť objasniť vnútroštátnemu súdu druhú otázku, ktorú má vyriešiť a ktorá sa týka rozsahu súdneho preskúmania rozhodnutia o odovzdaní. Z tohto dôvodu ju treba vyriešiť ako prvú.
(
17
)	Tieto rozhodnutia nemožno považovať za nezávislé.
(
18
)	Pozri v tomto zmysle a analogicky návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Trstenjak vo veci Kastrati a i. (C‑620/10, EU:C:2012:10, bod 29 a nasl.), ktorá rozlišuje dve fázy: určenie zodpovedného členského štátu a posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu vo vlastnom slova zmysle, o ktorom rozhoduje členský štát, ktorý zodpovedá za žiadosť. V tomto zmysle nariadenie Dublin III nemá určovať kritéria priznania ochranného postavenia, ktoré sa požaduje, ale iba rozdelenie povinností pri posúdení žiadostí o medzinárodnú ochranu medzi členské štáty.
(
19
)	Pozri rozsudok zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, body 42 a 44).
(
20
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:186, bod 77 a nasl.), ako aj rozsudok zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, bod 53).
(
21
)	Pozri rozsudok zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, body 51 a 52).
(
22
)	Pozri v tomto zmysle analogicky rozsudok zo 7. júna 2016, Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410, bod 26).
(
23
)	Pozri rozsudky zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, body 47 až 51), z 26. júla 2017, Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587, bod 45).
(
24
)	Pozri rozsudok zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, bod 51).
(
25
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
26
)	Treba oddeliť tieto dve fázy, ako bol Súdny dvor vyzvaný v návrhoch, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:146, bod 42).
(
27
)	Prvá fáza vo veci samej zahŕňa žiadosti o azyl, ktoré podal pán Hasan v Taliansku 4. septembra 2014, a potom v Nemecku 29. októbra 2014, a jeho odovzdanie do Talianska v auguste 2015. Druhá fáza začína potom v okamihu návratu dotknutej osoby na územie Spolkovej republiky Nemecko. Počas tejto druhej fázy pán Hasan nepredložil novú žiadosť o azyl v Nemecku, pričom konanie o jeho odvolaní proti rozhodnutiu o odovzdaní z 30. januára 2015 stále prebieha.
(
28
)	Aj keď toto odovzdanie v skutočnosti neviedlo k posúdeniu jej žiadosti o azyl zodpovedným členským štátom.
(
29
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudok zo 17. marca 2016, Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, bod 47 a nasl.). Pozri tiež oznámenie Komisie Európskemu parlamentu a Rade zo 6. apríla 2016 smerom k reforme spoločného európskeho azylového systému a zlepšeniu možností legálnej migrácie do Európy [COM(2016) 197 final], ktoré uvažuje o odradzujúcich opatreniach, ktoré umožňujú odradiť od sekundárnych pohybov a/alebo ich sankcionovať. Pozri tiež návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady z 13. júla 2016 o normách pre podmienky, ktoré musia spĺňať štátni príslušníci tretej krajiny alebo osoby bez štátnej príslušnosti na poskytnutie medzinárodnej ochrany, pre jednotné postavenie utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a pre obsah poskytovanej ochrany, a ktorým sa mení smernica Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003, pokiaľ ide o postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom [COM(2016) 466 final].
(
30
)	Vnútroštátny súd sa totiž Súdneho dvora pýta na to, aké ustanovenia sa majú uplatniť na dotknutú osobu v prípade, keď sa neuplatňujú ani ustanovenia článku 23 tohto nariadenia, ani ustanovenia jeho článku 24.
(
31
)	Ustanovenia článku 24 ods. 4 nariadenia Dublin III znamenajú, že až v prípade definitívneho zamietnutia žiadosti o azyl, ktorú podala dotknutá osoba, sa na ňu môže uplatniť smernica 2008/115. Keďže v tomto prípade nebolo vecne rozhodnuté o žiadosti pána Hasana o azyl, nemožno sa domnievať, že sa na ňu vzťahuje táto smernica. Otázky, pri formulácii ktorých vnútroštátny súd vychádzal z iných predpokladov, teda netreba preskúmať, pretože toto nariadenie je jediným právnym predpisom, ktorý možno uplatniť. Podľa uvedeného nariadenia a podľa článku 9 smernice 2013/32 majú totiž žiadatelia o azyl právo zdržiavať sa na území členského štátu, v ktorom podali svoju žiadosť a to aspoň do prvostupňového rozhodnutia o žiadosti. Hoci však na toto právo zotrvať v členskom štáte nemožno hľadieť ako na právo na pobyt, napriek tomu sa nemožno domnievať, že žiadateľ sa v štáte zdržiava neoprávnene kým čaká na výsledok konania o jeho žiadosti o azyl, a to prinajmenšom do jej zamietnutia na prvom stupni [pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Gnandi (C‑181/16, EU:C:2017:467, body 53 až 55), ako aj rozsudok z 30. mája 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343, body 44 až 49)]. Odôvodnenie 9 smernice 2008/115 rovnako uvádza, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý požiadal o azyl v členskom štáte, sa nesmie považovať za neoprávnene sa zdržiavajúceho na území tohto členského štátu až do prijatia zamietavého rozhodnutia o jeho žiadosti alebo pokiaľ nenadobudne účinnosť rozhodnutie, ktorým sa ukončilo jeho právo na pobyt ako žiadateľa o azyl [pozri tiež v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wathelet vo veci Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:52, body 62 až 64)].
(
32
)	Skutočnosť, že sa nachádza v Nemecku ako pôvodne žiadajúcom členskom štáte, nemôže zabrániť dôslednému uskutočneniu konania stanoveného ustanoveniami nariadenia Dublin III.
(
33
)	Pozri v tomto zmysle uznesenie Súdneho dvora z 5. apríla 2017, Ahmed (C‑36/17, EU:C:2017:273, bod 26).
(
34
)	Iné situácie načrtnuté vnútroštátnym súdom, ktoré majú objasniť ostatné ustanovenia SEAS, treba považovať za hypotetické a irelevantné pre výsledok prejednávanej veci. Treba ich vylúčiť z posúdenia, hoci za inej skutkovej situácie by sa mali uplatňovať rovnako, ako bude navrhnuté v prípade článku 24 nariadenia Dublin III. Navyše z posúdenia treba vylúčiť aj piatu otázku, ktorá sa v tej istej miere javí irelevantná pre výsledok veci predloženej vnútroštátnemu súdu.
(
35
)	V tomto prípade bola žiadosť pána Hasana posúdená ako neprípustná v Nemecku a v Taliansku o nej ešte nebolo rozhodnuté.
(
36
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Khir Amayry (C‑60/16, EU:C:2017:147, bod 37).
(
37
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Khir Amayry (C‑60/16, EU:C:2017:147, body 43 a 54).
(
38
)	Pozri analogicky návrhy, ktoré som predniesol vo veci Khir Amayry (C‑60/16, EU:C:2017:147, bod 71 a nasl.).
(
39
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Khir Amayry (C‑60/16, EU:C:2017:147, bod 66), a analogicky aj rozsudok z 29. januára 2009, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, bod 32 a nasl.).
(
40
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
41
)	Pozri v tomto zmysle a analogicky návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Trstenjak vo veci Kastrati a i. (C‑620/10, EU:C:2012:10, bod 44 a nasl.), ako aj rozsudok zo 17. marca 2016, Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, bod 47 a nasl.).
(
42
)	Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:186, bod 39).
(
43
)	Na tomto mieste treba zohľadniť ustanovenia smernice 2013/32, ktorých cieľom je obmedziť riziko sekundárnych pohybov, ako aj prílohu X nariadenia č. 1560/2003, ktorej cieľom je informovať žiadateľov o ich povinnosti zostať na území členského štátu zodpovedného za posúdenie ich žiadosti. Navyše tu treba pripomenúť odôvodnenie 18 smernice 2013/32, ktoré uvádza, že je tak v záujme dotknutých osôb, ako aj členských štátov, aby žiadosti o medzinárodnú ochranu boli posúdené čo najrýchlejšie. Každý výklad umožňujúci odradiť žiadateľov od sekundárnych pohybov treba podporiť.