62019CC0212
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
GIOVANNI PITRUZZELLA
esitatud 5. märtsil 2020 (
1
)
Kohtuasi C‑212/19
Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation
versus
Compagnie des pêches de Saint-Malo
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))
Eelotsusetaotlus – Riigiabi – Ebaseadusliku abi tagasinõudmine – Otsus 2005/239/EÜ – Akvakultuuritootjad ja kalurid – Sotsiaalkindlustusmaksed – Erinevus tööandjate ja töötajate sissemaksete vahel – Tagastamiskohustuse täitmiseks kohustatud isiku kindlakstegemine – Tagasimaksmine ettevõtja töötajate poolt
1.
Oma eelotsusetaotlusega palub Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) Euroopa Kohtul esiteks tõlgendada komisjoni 14. juuli 2004. aasta otsust 2005/239/EÜ seoses teatavate abimeetmetega, mida Prantsusmaa kohaldas akvakultuuritootjate ja kalurite kasuks (
2
) (edaspidi „vaidlusalune otsus“), ning teiseks täpsustada Prantsuse Vabariigil kõnealuse otsuse täitmiseks lasuva abi tagasi nõudmise kohustuse ulatust.
2.
See taotlus esitati kassatsioonimenetluses, kus ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation (põllumajandus- ja toiduminister, edaspidi „minister“) vaidlustab cour administrative d’appel de Nantes’i (Nantes’i apellatsiooniastme halduskohus, Prantsusmaa) kohtuotsust, millega viimane jättis muutmata kohtuotsuse, millega tühistati directeur général des finances publiques de Bretagne’i (Bretagne’i piirkonna riigirahanduse osakonna direktor) poolt ettevõttele Compagnie des pêches de Saint-Malo (edaspidi „Compagnie“) antud sissenõudmiskorraldus maksta abi tagastamiseks tagasi summa, mille see äriühing oli vaidlusaluse otsuse esemeks olevate liikmesriigi meetmete rakendamisel saanud.
I. Põhikohtuasja taust
3.
Prantsuse Vabariik teatas 21. juuni 2000. aasta kirjaga Euroopa Komisjonile hüvitusmeetmetest, mille ta oli vastu võtnud kalurite ja akvakultuuritootjate kasuks, kellele tekkis kahju ühelt poolt naftareostuse tagajärjel, mille põhjustas laeva Erika hukk Gascogne’i lahes 1999. aasta 12. detsembril, ning teiselt poolt neid 1999. aasta 27. ja 28. detsembril tabanud erakordselt tugeva tormi tagajärjel (
3
). Need meetmed hõlmasid esiteks erakorralise abi andmist, mis võeti vastu 2. veebruari 2000. aasta ringkirjaga, et aidata kuue Lääne-Prantsusmaa departemangu (Finistère, Morbihan, Loire-Atlantique, Vendée, Charente-Maritime ja Gironde) kalureid ja akvakultuuritootjaid, kellele oli nende sündmuste tõttu kahju tekkinud, ning teiseks sotsiaalkindlustusmaksete 50protsendilist vähendamist akvakultuuritootjatele kolmeks ning kaluritele kuueks kuuks, mis otsustati kahe järgneva ringkirjaga 15. aprillil ja 13. juulil 2000. Seda teist meedet kohaldati kogu Prantsusmaa emamaal ja ülemeredepartemangudes.
4.
Enamikku 2. veebruari 2000. aasta ringkirjaga vastu võetud meetmeid pidas komisjon ühisturuga kokkusobivaks (
4
). Ülejäänud meetmete osas, mille hulgas oli eelkõige kalureid puudutanud „täiendav sotsiaalmaksukulu vähendamise meede“, mida rakendati 15. aprillist kuni 15. oktoobrini 2000, algatas komisjon seevastu otsusega, mis tehti Prantsuse Vabariigile teatavaks 11. detsembril 2001, EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud menetluse (
5
).
5.
See maksete vähendamine puudutas „tööandjate ja töötajate sissemakseid“ (
6
), mis tasuti Établissement national des invalides de la marine’ile (ENIM, Prantsusmaa riiklik meremeeste sotsiaalkindlustusasutus) (
7
). Maksete vähendamise tingimuste kohta on komisjon selgitanud vaidlusaluse otsuse põhjenduses 20, et „ENIMile tasutavate sissemaksete puhul vähendati nii töötajate kui tööandjate sissemakseid 50% ulatuses. Erandina aga nende laevade puhul, mille suhtes eraldi tasumise süsteemi ei kohaldata, võeti tööandja sissemaksed üle 75% ulatuses. Seda erinevat määra seletab Prantsusmaa sõnul asjaolu, et eraldi tasumise puhul valitseb reederite ja meeskonna vahel tihe finantssolidaarsus kalapüügitegevuses esinevate raskuste suhtes, eriti selles osas, mis puudutab käibe vähenemist, samal ajal kui tööstuslike laevareederite puhul, mille korral seda tüüpi tasumist ei ole, langeb tegelikult suurem osa majandusraskustest reederitele“.
6.
Kalurite sotsiaalkindlustusmaksete vähendamise meetme eesmärk oli koos teiste täiendavate meetmetega võtta arvesse eelkõige kalandussektori ettevõtjatele turu halvenemise tõttu tekkinud kahju (
8
). Prantsusmaa ametiasutuste hinnangul oli täheldatud meresaaduste turu üldist langust nõudmise kestva vähenemisega tarbijate murelikkuse tõttu seoses naftalekke mõjuga tervisele. (
9
) Komisjoni hinnangul olid aga Prantsuse Vabariigi esitatud andmed vastuolus muude talle teada olnud ametlike andmetega. (
10
) Neid andmeid silmas pidades leidis komisjon, et sellise tegevusabi tunnustega meetme ühisturuga kokkusobivuse osas oli tõsiseid kahtlusi.
7.
Ametliku uurimismenetluse käigus neid kahtlusi hajutada ei suudetud. Olles põhjalikult analüüsinud kalatoodete turu olukorda 2000. aasta esimeses kvartalis (
11
), asus komisjon vaidlusaluse otsuse põhjenduses 98 seisukohale, et erinevaid tal olemas olevaid andmeid arvesse võttes „[ei saa] kalurite sotsiaalkindlustusmaksete üldist vähendamist ajavahemikul 15. aprillist 15. oktoobrini […] tunnistada [EÜ] asutamislepingu artikli 87 lõike 2 punkti b alusel ühisturuga kokkusobivaks“. Selle otsuse põhjenduses 99 leidis ta, et „[k]õigile kalapüügiettevõtetele tegevusabina antud abi kujul, ilma et oleks nõutud mis tahes kohustust nendelt ettevõtetelt, on see abimeede 1997. aasta suuniste (
12
) punkti 1.2 neljanda lõike kolmanda taande alusel ühisturuga kokkusobimatu“.
8.
Seetõttu otsustati vaidlusaluse otsuse artiklis 3, et „[a]bimeede, mida Prantsusmaa rakendas kalurite kasuks sotsiaalkindlustusmaksete vähendamise kujul ajavahemikul 2000. aasta 15. aprillist 15. oktoobrini, on ühisturuga kokkusobimatu“. Nimetatud otsuse artikli 4 lõikes 1 on märgitud, et „Prantsusmaa võtab kõik vajalikud meetmed [artiklis] 3 osutatud ja abisaajatele juba ebaseaduslikult üle antud abi selle saajatelt tagasi saamiseks“. Lõikes 2 on omakorda täpsustatud, et „[a]bi tagastamine toimub viivitamatult kooskõlas riiklike õigusmenetlustega niivõrd, kuivõrd need võimaldavad käesoleva otsuse vahetut ja tõhusat täitmist. Tagasi nõutavad summad sisaldavad intresse alates kuupäevast, mil need abisaajatele anti, kuni nende tegeliku tagasisaamise kuupäevani“.
9.
Vaidlusalust otsust Üldkohtus ei vaidlustatud.
10.
Olles Prantsuse Vabariigilt korduvalt nõudnud vaidlusaluse otsuse täitmist, esitas komisjon 23. detsembril 2009 liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ELTL artikli 108 lõike 2 tähenduses. 20. oktoobri 2011. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa (
13
) (edaspidi „kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa“) sedastas Euroopa Kohus, et „olles jätnud [vaidlusaluse] otsuse ettenähtud tähtaja jooksul täitmata ehk abisaajatelt selle otsuse [artikliga] 3 ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud riigiabi tagasi nõudmata, on Prantsuse Vabariik rikkunud ELTL artikli 288 neljandast lõigust ja kõnealuse otsuse artiklist 4 tulenevaid kohustusi“ (
14
). Euroopa Kohus lükkas selle kohtuotsuse punktides 42 ja 43 tagasi Prantsuse Vabariigi argumendi, mille kohaselt ei peaks tagastamisele kuuluma summad, mille võrra vähendati töötajate sissemakseid, mille ettevõtjad tasusid pädevatele asutustele töötajate nimel. Nimetatud kohtuotsuse punktis 42 tõdes Euroopa Kohus kõigepealt, et „tegelikult vaidlustatakse selle argumendiga [vaidlusaluses] otsuses võetud komisjoni seisukohta, et riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses oli nii tööandjate kui töötajate sissemaksete vähendamine“. Tuginedes väljakujunenud kohtupraktikale, leidis Euroopa Kohus seejärel punktis 43, et „hagi raames, mille esemeks on riigiabi puudutavast otsusest tulenevate kohustuste rikkumine ja mida liikmesriik, kellele otsus oli suunatud, ei ole kohtusse kaevanud, ei ole viimasel õigust sellise otsuse seaduslikkust vaidlustada“ (
15
).
II. Põhikohtuasi ja menetlus Euroopa Kohtus
11.
Compagnie’le tehti 22. veebruaril 2013 sissenõudmiskorraldus tasuda 84550,08 eurot, mis vastas summale, mille võrra oli 2000. aasta 15. aprilli ja 15. juuli vahelisel ajavahemikul vähendatud töötajate sissemakseid, koos viivisega. Tribunal administratif de Rennes (Rennes’i halduskohus, Prantsusmaa) tühistas selle sissenõudmiskorralduse 25. juuni 2015. aasta kohtuotsusega. 14. aprilli 2017. aasta kohtuotsusega jättis cour administrative d’appel de Nantes (Nantes’i apellatsiooniastme halduskohus, Prantsusmaa) rahuldamata ministre de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer’i (keskkonna-, energia- ja mereminister, Prantsusmaa) poolt selle kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse.
12.
Minister esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, väites eelkõige, et apellatsioonikohus kohaldas õigust vääralt, kui leidis, et kalapüügiettevõtjad ei saanud töötajate sotsiaalkindlustusmaksete vabastusest kasu, samas kui komisjon oli seda käsitanud riigiabina, ning teisalt, et apellatsioonikohus moonutas talle esitatud toimiku materjale kui leidis, et uurimise tulemusel ilmnes, et töötajate sissemaksete vähendamine suurendas automaatselt töötajatele makstud netotöötasu suurust.
13.
Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) tühistas esiteks Cour administrative d’appel de Nantes’i (Nantes’i apellatsiooniastme halduskohus, Prantsusmaa) kohtuotsuse, kuivõrd viimane ei käsitlenud halduskohtu otsuse tühistamise nõude aluseks olnud väidet, mis puudutas seda, et tribunal administratif de Rennes (Rennes’i halduskohus, Prantsusmaa) jättis võtmata seisukoha ministri poolt esitatud vastuvõetamatuse vastuväite kohta, et Compagnie oli vaide esitanud hilinenult, ning teiseks tühistas ta selle seisukoha võtmata jätmise tõttu tribunal administratif de Rennes’i (Rennes’i halduskohus, Prantsusmaa) kohtuotsuse. Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) otsustas Compagnie’ poolt halduskohtule esitatud nõude sisuliselt läbi vaadata ja selle kohta kohe otsuse teha.
14.
Olles tagasi lükanud ministri esitatud vastuvõetamatuse vastuväite, lükkas Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) tagasi kaks Compagnie’ esitatud väidet, millest esimene puudutas seda, et põhikohtuasjas vaidlustatud sissenõudmiskorraldus rikkus õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtteid, teine aga riigi viivitust selles korralduses näidatud summade sisse nõudmisel. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mis pärineb 9. märtsi 1994. aasta kohtuotsusest TWD Textilwerke Deggendorf (
16
) (edasidi „kohtuotsus TWD“), jättis ta seejärel rahuldamata Compagnie’ taotluse pöörduda ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtusse vaidlusaluse otsuse kehtivuse hindamist puudutava eelotsuse küsimusega. Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) leidis nimelt, et isikuna, kes tegelikult sai abikava alusel individuaalset abi, mille komisjon käskis tagasi nõuda, oli Compagnie ELTL artikli 263 tähenduses isikuks, keda vaidlusalune otsus otseselt ja isiklikult puudutas, ning kuivõrd ta seda otsust Üldkohtus ei vaidlustanud, ei saa ta selle otsuse täitmiseks võetud liikmesriigi meetmete vaidlustamise korral selle otsuse kehtivust vaidlustada.
15.
Seejärel juhtis Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) tähelepanu sellele, et vastavalt maa- ja merekalapüügi seadustiku (code rural et de la pêche maritime) artiklile L. 741-9 ning meremeeste kindlustuse korralduse ümberkorraldamist ja ühtlustamist käsitleva 17. juuni 1938. aasta dekreedi (décret du 17 juin 1938, relatif à la réorganisation et à l’unification du régime d’assurance des marins, JORF, 29.6.1938, lk 7500) artiklile 4 peavad tööandjad tegema põllumajandustöötajate kindlustussüsteemi ja meremeeste kindlustussüsteemi tööandjate sissemakseid, samas kui töötajate sissemakseid peavad tegema töötajad. Tööandja ei kanna töötajate sissemaksete kulu, vaid peab üksnes selle kindlustatu töötasust kinni iga töötasu väljamakse tegemisel, ning töötajate sissemaksete vähendamise mõju kandus edasi töötajatele, kes said suuremat netotöötasu ja olid nende maksete vähendamise otsesteks kasusaajateks. Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) märkis siiski, et töötajate sisemaksete vähendamist võiks vaadelda kaudse eelisena ettevõtja jaoks, kuna asjaomasel perioodil oli ta mõnevõrra atraktiivsem seetõttu, et nende kuue kuu jooksul said tema töötajad suuremat töötasu.
16.
Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [vaidlusalust otsust] tuleb tõlgendada nii, et ühisturuga kokkusobimatuks on tunnistatud ainult tööandja sissemaksete vähendused sel põhjusel, et töötajate sissemaksete vähendustest ei saanud kasu ettevõtjad ja need ei saa seega kuuluda [ELTL] artikli 107 kohaldamisalasse, või on ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud ka töötajate sissemaksete vähendused?
2.
Kas juhul, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et [vaidlusalust] otsust tuleb tõlgendada nii, et ühisturuga kokkusobimatuks on tunnistatud ka töötajate sissemaksete vähendused, tuleb asuda seisukohale, et ettevõtja sai kasu kõikidest nendest vähendustest, või seisukohale, et ta sai kasu ainult ühest osast? Kuidas tuleb viimasel juhul seda osa hinnata? Kas liikmesriik on kohustatud andma korralduse, et asjaomased töötajad maksavad tagasi kogu abi osa, millest said kasu nemad, või ühe osa sellest?“
17.
Käesolevas kohtuasjas esitasid kirjalikud märkused Compagnie, Prantsusmaa valitsus ja komisjon. Need huvitatud isikud esitasid oma suulised seisukohad kohtuistungil, mis toimus Euroopa Kohtus 20. novembril 2019.
III. Analüüs
A.
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
1. Komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide
18.
Komisjon palub esimese võimalusena tunnistada Conseil d’État’ (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) eelotsusetaotlus vastuvõetamatuks. Ta leiab, et kuigi mõlemad eelotsuse küsimused on esitatud tõlgendamisküsimustena, on nende tegelik eesmärk seada kahtluse alla vaidlusaluse otsuse kehtivus osas, milles sellega tunnistati ka töötajate sissemaksete vähendamine riigiabiks ning kohustati vastavaid summasid tagasi nõudma. Kehtivuse küsimustena oleksid need aga kohtuotsusest TWD tuleneva kohtupraktika kohaselt vastuvõetamatud. Compagnie’l ei ole nimelt õigust vaidlustada vaidlusaluse otsuse kehtivust liikmesriigi kohtus toimuvas menetluses, mis puudutab selle otsuse täitmist, kuna ta ei vaidlustanud seda õigel ajal Üldkohtus, kuigi tal oli kahtlemata kaebeõigus vastavalt ELTL artikli 263 neljandale lõigule.
19.
Ütleksin kohe, et see, kuidas komisjon eelotsuse küsimusi tõlgendab, mind ei veena.
20.
On muidugi tõsi, et esimese küsimuse sõnastuse kohaselt ei paluta Euroopa Kohtul selgitada üksnes seda, kas vaidlustatud otsuses on kokkusobimatuks tunnistatud ka töötajate sissemaksete vähendamine, vaid seal pakutakse ka välja, et selle otsuse niisugune tõlgendus võiks olla vastuolus ELTL artikli 107 lõikega 1, kuna ettevõtjad sellest vähendamisest kasu ei saa. Üksnes asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on osutanud võimalusele, et vaidlusaluse otsuse teatud tõlgendus oleks esmase õiguse sättega vastuolus, ei muuda seda, et taotlusega palutakse Euroopa Kohtul võtta seisukoht teisese õiguse akti tõlgendamise osas, mitte otsustada selle kehtivuse üle. Isegi kui Euroopa Kohus peaks jõudma järeldusele, et vaidlusalust otsust on võimalik tõlgendada mitut moodi ning et tõlgendusest, mille kohaselt kujutab töötajate sissemaksete vähendamine endast riigiabi, tuleks loobuda, kuna see on ELTL artikli 107 lõikega 1 vastuolus, jääks see siiski kooskõlalise tõlgendamise piiridesse, mis ei tooks kaasa selle otsuse (osalist) kehtetuks tunnistamist.
21.
Seda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kavatses piirduda tõlgendamise taotlusega, kinnitab lisaks ka asjaolu et, nagu ma juba käesoleva ettepaneku punktis 14 esile tõin, see kohus jättis sõnaselgelt rahuldamata Compagnie’ esitatud taotluse pöörduda Euroopa Kohtusse vaidlusaluse otsuse kehtivuse hindamise küsimusega ning tegi seda samadel põhjendustel, millele tuginedes väidab komisjon, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu.
22.
Märgin lisaks, et isegi kui esimest küsimust tuleks sisuliselt mõista vaidlusaluse otsuse kehtivuse kohta esitatud küsimusena, siis teine küsimus hõlmab selgelt tõlgendamise taotlust. Vastupidi sellele, mida leiab komisjon, järeldub sellest, et kuigi teine küsimus on esitatud vaid juhuks, kui vastus esimesele küsimusele on selline, et vaidlusaluses otsuses peetakse silmas ka töötajate sissemaksete vähendamist, ei saa eelotsusetaotlust ühelgi juhul tunnistada tervikuna vastuvõetamatuks.
23.
Kõige eeltoodu alusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi.
24.
Sellegipoolest ei ole välistatud, et Euroopa Kohus võib vaidlusaluse otsuse kehtivust hinnata omal algatusel. Seetõttu käsitlen järgmisena seda, kas sellised kohtu omal algatusel küsimuse käsitlemise tingimused on käesolevas kohtuasjas täidetud.
2. Võimalus käsitleda vaidlusaluse otsuse kehtivuse küsimust kohtu algatusel
25.
Euroopa Kohus on varem pidanud omal algatusel kehtivuse küsimusi käsitlema, lisades selle küsimuse eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõlgendusküsimustele (
17
) või sõnastades tõlgendamisküsimuse ümber, käsitledes seda kehtivuse küsimusena (
18
).
26.
Juba 1965. aastal omistas Euroopa Kohus enesele pädevuse sel viisil omal algatusel küsimusi käsitleda, leides kohtuotsuses Schwarze (
19
), et „kui näib, et liikmesriigi kohtu esitatud küsimuste tõeline eesmärk viitab pigem ühenduse aktide kehtivuse hindamisele kui tõlgendamisele, siis on Euroopa Kohtu ülesanne nimetatud kohut oma arvamusest teavitada, sundimata teda aeganõudvateks formaalsusteks, mis oleks vastuolus [EMÜ asutamislepingu] artiklis 177 kehtestatud mehhanismide olemusega“ (
20
).
27.
Selleks et mitte rikkuda põhimõtet, mille kohaselt on üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevuses määratleda, millised eelotsuse küsimused ta esitada soovib, ei ole Euroopa Kohus seda pädevust pigem kasutanud neil juhtudel, kui liikmesriigi kohus soovib saada üksnes tõlgendust liidu teisese õiguse aktile, märkimata, et tal on kahtlusi selle akti kehtivuse osas või et see on põhikohtuasjas kahtluse alla seatud (
21
).
28.
Lisaks sellele on Euroopa Kohus kinnitanud, et on oluline, et liikmesriigi kohus tooks eelkõige välja täpsed põhjused, mille tõttu ta on hakanud kahtlema liidu õiguse teatavate õigusnormide kehtivuses, ning esitaks kehtetuse alused, millega seetõttu tuleb tema arvates arvestada (
22
). Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse esitamiseks ei piisa niisiis üksnes sellest, et liikmesriigi kohtus on liidu õiguse akti kehtivus vaidlustatud (
23
).
29.
Käesoleval juhul tuleneb eelotsusetaotlusest ning Euroopa Kohtu kantseleis olevast liikmesriigi kohtutoimikust, et tribunal administratif de Rennes’ile (Rennes’i halduskohus, Prantsusmaa) esitatud Compagnie’ kaebuses vaidlustati otseselt vaidlusaluse otsuse kehtivus osas, milles sellega oli ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud ka töötajate sissemaksete vähendamine. Kuna Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) lähtus eeldusest, et Compagnie on vaidlusaluse otsuse kehtivuse vaidlustamise õiguse minetanud, ei võtnud ta selles küsimuses selget seisukohta. Siiski, rõhutades, et ettevõtjad nende sissemaksete vähendamsest otseselt kasu ei saanud ning see ei kuulu seega ELTL artikli 107 kohaldamisalasse, on see kohus siiski kaudselt väljendanud kahtlusi vaidlusaluse otsuse kehtivuse osas.
30.
Teistsuguses kontekstis pidas Euroopa Kohus veel hiljuti selliseid asjaolusid piisavaks, et käsitleda omal algatusel sellise akti kehtivuse küsimust, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus oli taotlenud ainult selle akti tõlgendamist (
24
).
31.
Eeltoodud kaalutlustel olen niisiis arvamusel, et tingimused selleks, et Euroopa Kohus asuks omal algatusel käsitlema käesolevas menetluses vaidluse all olevat vaidlusaluse otsuse kehtetuse väidet, on täidetud.
32.
Käesoleva juhtumi asjaoludel oleks selline küsimuse kohtu algatusel käsitlemine võimalik vaid siis, kui Compagnie’ vastu ei saa, vastupidi sellele, mida leiab komisjon ja millisele seisukohale asus Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), tugineda kohtuotsusest TWD tulenevas kohtupraktikas ette nähtud kaebeõiguse minetamise tagajärgedele (
25
), mida käsitletakse järgmisena.
3. Kohtuotsusest TWD tuleneva kohtupraktika kohaldamine põhikohtuasja asjaolude suhtes
33.
Kohtuotsuse TWD punktis 17 välistas Euroopa Kohus eelkõige õiguskindlusega seotud kaalutlustel võimaluse, et isik, kes on saanud riigiabi, mille kohta on komisjon teinud otseselt selle isiku päritoluliikmesriigile adresseeritud otsuse, ning kes oleks saanud selle otsuse kaheldamatult ELTL artikli 263 alusel vaidlustada, ent kes laskis nimetatud sätte kuuendas lõigus ette nähtud imperatiivse tähtaja mööda, saaks kõnealuse otsuse õiguspärasust liikmesriigi kohtutes tulemuslikult vaidlustada sellises kaebuses, mis on esitatud sama otsuse riigisiseste rakendusmeetmete peale (
26
). Euroopa Kohus leidis nimelt, et kui nõustuda sellega, et abi saaja võiks liikmesriigi kohtus sellise otsuse rakendamist vaidlustada selle otsuse kehtetusele tuginedes, tähendaks see, et talle jääb võimalus vältida seda, et nimetatud akt muutub pärast hagi esitamise tähtaja lõppemist tema suhtes lõplikuks (
27
).
34.
Euroopa Kohus on kohtuotsuses TWD sõnastatud põhimõtetele tähelepanu juhtinud ja neid korranud mitmel korral (
28
), sealhulgas õiguslikult ja faktiliselt väga erinevates kontekstides võrreldes sellega, mis iseloomustas põhikohtuasja, mille kohta see kohtuotsus tehti (
29
). Euroopa Kohus on siiski vähestel juhtudel leidnud, et kehtivuse hindamiseks esitatud taotlus on nende põhimõtete alusel vastuvõetamatu (
30
).
35.
Kaebeõiguse minetamine, mis kaasneb TWD kohtupraktika tähenduses sellega, kui ELTL artikli 263 kuuendas lõigus sätestatud tähtaeg lõpeb ilma, et selles sättes nimetatud tühistamishagi sellise hagi lahendamiseks pädevale kohtule (Üldkohus) esitatud oleks, toimub tegelikult üksnes siis, kui füüsilisel või juriidilisel isikul, kes tugineb liikmesriigi kohtus liidu akti õigusvastasusele selleks, et viimane esitaks Euroopa Kohtule kehtivuse hindamist puudutava eelotsusetaotluse, oli „kahtlemata“ ja seega „ilmselgelt ja vaieldamatult“ (
31
) õigus see akt sellise hagiga vaidlustada. (
32
)
36.
Niisiis tuleb kontrollida, kas see on nii ka Compagnie’ puhul, kes oleks, kuivõrd ta ei olnud vaidlusaluse otsuse adressaat, saanud selle vaidlustada üksnes praegu kehtiva ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise lauseosa (varasem EÜ artikli 230 neljas lõik) alusel ehk ainult siis, kui ta oleks suutnud ära näidata, et see otsus teda otseselt ja isiklikult puudutab.
37.
Juhin siinkohal tähelepanu sellele, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale eeldab ELTL artikli 263 neljandas lõigus sätestatud tingimus, et hagi esemeks olev otsus peab füüsilist või juriidilist isikut otseselt ja isiklikult puudutama, seda, et samal ajal on täidetud kaks kriteeriumi ehk esiteks see, et vaidlustatud meede avaldab otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale ning teiseks see, et see ei jäta meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust, kuna akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (
33
). Nõnda on Euroopa Kohus leidnud, et komisjoni otsus, millega kohustatakse riigiabi tagasi nõudma, mõjutab otseselt abisaajaid hoolimata sellest, et selleks on vajalik veel liikmesriigi ametiasutuste rakendusakt (
34
).
38.
Teiseks tuleneb samuti väljakujunenud kohtupraktikast, et isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, saavad väita, et see puudutab neid isiklikult ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga (
35
).
39.
Riigiabi valdkonnas on Euroopa Kohus korduvalt leidnud, et komisjoni otsused, mille ese on riigisisese süsteemi lubamine või keelamine, on üldkohaldatavad, mis on tingitud asjaolust, et sellised otsused kuuluvad kohaldamisele objektiivselt kindlaksmääratud olukordade suhtes ja nendega kaasnevad üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriale õiguslikud tagajärjed (
36
). Samuti on Euroopa Kohus leidnud, et ettevõtja ei saa põhimõtteliselt vaidlustada komisjoni otsust, millega keelatakse sektoriaalne abikava, kui see otsus puudutab teda vaid põhjusel, et ta kuulub vastavasse sektorisse ja et ta võib selle kava alusel toetust saada (
37
).
40.
Samuti väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb aga, et isikuid, kes on tegelikult saanud individuaalset abi sellise abikava alusel, mille kohta komisjon on andnud tagasinõudmise korralduse (
38
), puudutab otsus selle asjaolu tõttu isiklikult ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses (
39
), olgugi, et tagasinõudmine toimub hilisemas etapis, kus tuleb tõendada, kas saadud kasu on käsitatav tagasimaksmisele kuuluva abina (
40
). Euroopa Kohtu hinnangul puudutab juba tagasinõudmise korraldus isiklikult kõiki asjaomase kava alusel abi saanud isikuid, „kuna [komisjoni] otsuse vastuvõtmise hetkest alates ähvardab neid oht, et saadud eelised nõutakse tagasi, ja seega on mõjutatud nende õiguslikku olukorda“ (
41
). Need abisaajad kuuluvad seega piiritletud ettevõtjate ringi 17. jaanuari 1985. aasta kohtuotsuse Piraiki-Patraiki jt vs. komisjon (
42
) tähenduses. Ainult võimalus, et õigusvastaseks tunnistatud eeliseid hiljem saajatelt tagasi ei nõuta, ei „välista seda, et neid peetakse isiklikult puudutatuks“ (
43
). Kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere“ lükkas Euroopa Kohus sõnaselgelt tagasi komisjoni argumendi, mille kohaselt sellise hagi vastuvõetavaks tunnistamine, mis on esitatud tema otsuse peale, millega antakse riigiabi tagasinõudmise korraldus, toob kaasa „paradoksaalse ja loomuvastase“ tagajärje, sundides riigiabi saajaid otsuse otsekohe vaidlustama, enne kui on teada, kas see lõpeb neid puudutava tagastamise korraldusega (
44
). Kohtuotsusest TWD tuleneva kaebeõiguse minetamise tagajärgede kontekstis on seda kohtupraktikat hiljuti kinnitatud kohtuotsuses Georgsmarienhütte (
45
), millele tuginedes jättis eelotsusetaotluse esitanud kohus rahuldamata Compagnie’ taotluse pöörduda Euroopa Kohtusse vaidlusaluse otsuse kehtivuse hindamiseks.
41.
Kuigi eelmises punktis osundatud kohtupraktika pärineb ajast, mil vaidlusaluse otsuse vaidlustamise tähtaeg oli juba möödunud (
46
), on need põhimõtted kinnitust leidnud juba kohtuotsustes Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon (
47
) ning Itaalia vs. komisjon (
48
), mistõttu saab hõlpsasti väita, et Üldkohus oleks vägagi tõenäoliselt Compagnie’ poolt 2004. aastal vaidlusaluse otsuse peale esitatud võimaliku hagi vastuvõetavaks tunnistanud.
42.
Vaidlusaluse otsuse esemeks olevad abikavad erinevad mõistagi nendest, mida käsitleti kohtuasjades, milles tehti kohtuotsused Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon ning Itaalia vs. komisjon. Neis kohtuasjades vaidluse all olnud abimeetmeid rakendati erinevate haldusaktidega, mille andmisel teostati teatud määral kaalutlusõigust, mistõttu määrati abisaajatele konkreetsed summad (
49
), samas kui vaidlusaluse otsusega kokkusobimatuks tunnistatud abi seisnes sotsiaalkindlustusmaksete vähendamises, mida kohaldati vahetult kõigile vastava sektori turuosalistele.
43.
Esiteks ei nähtu siiski, et Euroopa Kohus oleks kohtuotsustes Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon ning Itaalia vs. komisjon eriliselt arvesse võtnud konkreetsetele vaidlusalustele abikavadele iseloomulikke tunnuseid. Teiseks lükati 28. novembri 2008. aasta kohtuotsuses Hotel Cipriani jt vs. komisjon (
50
), mille esemeks olid 2000. aastal esitatud hagid, sõnaselgelt tagasi tol ajal komisjoni poolt jõuliselt toetatud abikava rakendamise tingimustel põhineva isikliku huvi kriteeriumi asjasse puutuvus (
51
).
44.
Kuigi Euroopa Kohus on kohtuotsuse Itaalia vs. komisjon punktis 39 ära maininud ka asjaolu, et otsuses, mis oli vaidlustatud kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, oli välja toodud rahuldatud taotluste arv ja asjaomase abi jaoks ette nähtud laenude täpne summa, mistõttu „komisjonile ei saanud seega […] tegelike abisaajate olemasolu olla teadmata“, oli kohtupraktikas juba kinnistunud idee, mille kohaselt ei ole isikliku puutumise seisukohast määrav mitte see, kui palju on isikuid, kelle suhtes vaidlustatud akt kohaldub või ka see, kes need isikud on, vaid asjaolu, et nad kuuluvad suletud ringi ehk isikute hulka, kes tegelikult enne abikava kohaldamise lõppemist sellest abi said (
52
). Asjaolu, et vaidlusaluses otsuses käsitletav abi kujutas endast kogu Prantsusmaa emamaa ja ülemeredepartemangude kaluritele antud üldist sotsiaalkindlustusmaksete vähendamist ning et selles otsuses ei sisaldu seega täpseid andmeid ei abisaajate arvu ega abi täpsete summade kohta (
53
), ei oleks tõenäoliselt olnud iseenesest piisavaks põhjuseks, mille pärast oleks Üldkohus hälbinud kohtuotsustes Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon ning Itaalia vs. komisjon valitud lahendusest. Seda järeldust toetab lisaks ka kohtuotsus Hotel Cipriani jt vs. komisjon (
54
).
45.
Eeltoodud kaalutlused ei ole minu meelest piisavad, asumaks seisukohale, et Compagnie oli vastavalt kohtuotsusest TWD tulenevale kohtupraktikale kaebeõiguse minetanud.
46.
Esiteks ei ole ma veendunud, et 2005. aastal oleks Compagnie’ poolt vaidlusaluse otsuse Üldkohtus vaidlustamiseks esitatud hagi „kahtlemata“ vastuvõetavaks tunnistatud. Käesoleva ettepaneku punktis 40 osundatud kohtupraktika ei olnud sel ajal piisavalt väljakujunenud selleks, et niisugusele seisukohale asuda saaks.
47.
Teiseks märgin, et kui kohtuotsus Georgsmarienhütte välja arvata, siis tunnustas Euroopa Kohus riigiabi valdkonnas kõnealust kaebeõiguse minetamist üksnes individuaalsete abisaajate puhul (
55
). 23. veebruari 2006. aasta kohtuotsuses Atzeni jt (
56
) leidis Euroopa Kohus seevastu, et üldiste tunnuste alusel määratletud isikutele suunatud abikavasid puudutava otsuse puhul ei olnud ilmne, et nende abisaajate esitatud tühistamihagi oleks olnud vastuvõetav (
57
).
48.
Seoses kohtuotsusega Georgsmarienhütte tuleb rõhutada, et selle kohtuotsusega päädinud kohtuasja asjaolud olid väga erilised. Nimelt olid Saksamaa asutuste poolt antud ja energiasektoris lisatasude vähendamises seisnenud abi tegelikud saajad vaidlustanud komisjoni otsuse alustada selle abikava osas ametlikku uurimismenetlust. Selles kohtumenetluses said nad teada, millise sisuga on lõppotsus, millega tunnistati see abikava siseturuga kokkusobimatuks ning anti korraldus antud abid tagastada (
58
). Vastupidi ülejäänud ettevõtjatele, keda kõnealused abid puudutasid, vaidlustasid nemad, selle asemel, et esitada selle otsuse peale eraldi hagi, kuigi sellise hagi esitamise tähtaeg kulges, neile antud abi tagastamise korraldused, mille Saksamaa asutused olid neile kätte toimetanud mõni päev pärast nimetatud otsuse vastu võtmist (
59
).
49.
Pidades viimaks silmas vaidlusaluses otsuses käsitletavale abikavale iseloomulikke tunnuseid ning võttes arvesse asjaolu, et see otsus tehti neli aastat pärast abi andmist ja et selle otsuse peale hagi esitamise tähtaja lõppemise ajaks ei olnud Prantsuse Vabariik veel hakanud tegelema seda abi saanud isikute tuvastamisega (
60
), ei saa välistada, et Üldkohtus oleks võinud kerkida Compagnie’ tagasinõudmismenetlusse kaasamist puudutavad küsimused, mille tõttu oleks Üldkohus hakanud kahtlema, kas hagejal on tegelik ja olemasolev huvi hagi esitamiseks, nagu see oli hagejate puhul neis kohtuasjades, milles tehti 10. märtsi 2005. aasta kohtumäärus Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia jt vs. komisjon (
61
).
50.
Kõigil eelnevatel põhjustel olen arvamusel, et Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) on ekslikult leidnud, et Compagnie’ suhtes saab kohaldada kohtuotsuses TWD ette nähtud kaebeõiguse minetamise tagajärgi. Seega, kui Euroopa Kohus peaks, vastupidi seisukohale, mida ma väljendasin käesoleva ettepaneku punktides 18–23, tõlgendama eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimest eelotsuse küsimust küsimusena, mis puudutab vaidlustatud otsuse kehtivust, tuleks seda küsimust minu meelest käsitada vastuvõetavana. Samamoodi ei oleks kohtuotsusega TWD vastuolus see, kui Euroopa Kohus peaks otsustama hinnata vaidlusaluse otsuse kehtivust omal algatusel.
B.
Sisulised küsimused
51.
Käsitlen kõigepealt esimest eelotsuse küsimust, kuna see puudutab vaidlusaluse otsuse tõlgendamist ning tuleb niisiis loogiliselt lahendada esimesena. Seejärel arutlen selle otsuse kehtivuse üle juhuks, kui Euroopa Kohus peaks seda tõlgendama nii, et ühisturuga on kokkusobimatu ka töötajate sissemaksete vähendamine. Viimaks vastan teisele eelotsuse küsimusele.
1. Esimene eelotsuse küsimus
52.
Esimese eelotsuse küsimusega, kus, juhin tähelepanu, küsitakse minu meelest üksnes vaidlusaluse otsuse tõlgendamise kohta (
62
), küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt, kas seda otsust tuleb tõlgendada nii, et sellega tunnistatakse ühisturuga kokkusobimatuks üksnes tööandjate sissemaksete vähendamine. Compagnie leiab, et nii vaidlusaluse otsuse sõnastust kui komisjoni otsustuspraktikat arvesse võttes tuleb sellele küsimusele vastata jaatavalt. Selliselt tuleks seda mõista ka selleks, et tagada tõlgendus, mis oleks kooskõlas EÜ artikli 87 lõikega 1 (praegu ELTL artikli 107 lõige 1). Prantsusmaa valitsus ja komisjon tuginevad seevastu peamiselt vaidlusaluse otsuse süstemaatilisele tõlgendamisele, leides, et viimati nimetatut tuleb tõlgendada nii, et selles peetakse silmas nii tööandjate kui töötajate sissemakseid. Need huvitatud isikud väidavad, et nii leidis Euroopa Kohus juba kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa.
53.
Esiteks on oluline kohe tagasi lükata viimati nimetatud argument. Minu meelest on ilmne, et lisaks sellele, et Euroopa Kohus ei teinud kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa mingil moel otsust vaidlusaluse otsuse kehtivuse kohta (
63
), ei võtnud ta seal seisukohta ka selle tõlgendamise kohta, vähemalt mitte selles osas, mida puudutab esimene eelotsuse küsimus. Selle kohtuotsuse punktist 23 ja selle kohtuotsusega päädinud kohtuasja toimikust ilmneb, et Prantsuse Vabariik soovis enda argumentidega vaidlustada töötajate sissemaksete vähendamisele vastavate summade tagastamise kohustust, mitte aga paluda Euroopa Kohtul täpsustada, kas abi tagastamise korraldus puudutab ka nende maksete vähendamist (
64
). On tõsi, et kohtuotsuse komisjon vs. Prantsusmaa punktis 42 kinnitas Euroopa Kohus, et „töötajate sissemaksete tagastamist“ puudutav Prantsuse Vabariigi „argument“„tähendab seda, et vaidlustatakse komisjoni poolt [vaidlusaluses] otsuses antud hinnang, et nii tööandjate kui töötajate sissemaksete vähendamine on riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses“. Jättes aga selle sõnastuse kõrvale ja võttes arvesse, millises kontekstis seda öeldi, ei saa seda punkti minu arvates mõista seisukohana, et Prantsuse Vabariigi esitatud argumenti tuleb käsitada vaidlusaluse otsuse kehtivust puudutava etteheitena. Lugeda seda Euroopa Kohtu apodiktilise ja põhjendamatu seisukohavõtuna selle kohta, kuidas tõlgendada vaidlusalust otsust, mis pealegi on lõplik, ei näi mulle seevastu õige.
54.
Nagu kõik Euroopa Kohtule oma kirjalikud seisukohad esitanud huvitatud isikud, märgin, et vaidlusaluse otsuse resolutsioon üksi ei luba kindlalt väita, et selle otsuse artiklites 3 ja 4 nimetatud „abimeede, mis seisnes sotsiaalkindlustusmaksete vähendamises ja mida Prantsusmaa kalurite suhtes rakendas“, hõlmab nii tööandjate kui töötajate sissemaksete vähendamist. Nagu Prantsusmaa valitsus õigesti märkis, on akti resolutsioon lahutamatult seotud akti põhjendustega ning vajaduse korral tuleb seda tõlgendada, võttes arvesse põhjendusi, millistel see vastu võeti (
65
).
55.
Kuigi vaidlustatud otsuse II osa „Kirjeldus“ ei ole rangelt võttes otsuse resolutsiooni toetavate põhjenduste osaks, saab selle abil kindlaks teha, milliseid meetmeid selles resolutsioonis konkreetselt silmas peeti. Vaidlusaluse otsuse põhjenduses 4 loetleb komisjon „ametliku uurimismenetluse algatamise ajendanud“ meetmed. Nende hulgas on põhjenduse 4 punktis 2 märgitud „täiendavad meetmed kogu Prantsusmaa akvakultuuritootjate ja kalurite kasuks“. Selle punkti 2 esimeses taandes on mainitud „meede sotsiaalkindlustusmaksete vähendamiseks kõikidele Prantsusmaa emamaa ja ülemeredepartemangude […] kaluritele (ajavahemikul 2000. aasta 15. aprillist 15. oktoobrini)“ (
66
). Vaidlusaluse otsuse põhjenduse 4 punktis 2 nimetatud täiendavad meetmed on kajastatud selle otsuse jaotises II.B. Otsuse punktis 2 „Akvakultuuritootjate ja kalurite sotsiaalkindlustusmaksete vähendamine“ sisalduvas põhjenduses 17 on märgitud, et „[minister] otsustas […] ringkirjades vähendada kõikide selle sektori ettevõtete sotsiaalkindlustusmakseid
50% võrra ajavahemikul 2000. aasta 15. aprillist 15. oktoobrini kalurite puhul“ (
67
). Põhjenduses 18 on aga täpsustatud, et „see maksuvähendamine hõlmas tööandjate ja töötajate sissemakseid“ (
68
). Viimaks on põhjenduses 20 märgitud, et „ENIMile tasutavate sissemaksete puhul vähendati nii töötajate kui tööandjate sissemakseid 50% ulatuses“. Edaspidi ei mainita vaidlusaluses otsuses enam tööandjate sissemakseid või töötajate sissemakseid eraldi, vaid viidatakse üksnes „sotsiaalkindlustusmaksetele“.
56.
Eeltoodud lõikudest ilmneb, et vaidlusaluses otsuses kirjeldatakse „täiendav[at] meede[t] sotsiaalkindlustusmaksete vähendamiseks“ kaluritele, mis puudutab ühtaegu nii tööandjate kui töötajate sissemakseid. Seda ametliku uurimismenetluse eset määratleda aidanud kirjeldust ei ole vaidlusaluses otsuses kusagil kahtluse alla seatud. Selles aktis tervikuna hõlmab mõiste „sotsiaalkindlustusmaksed“ niisiis ka töötajate poolt tehtavaid sissemakseid. Compagnie’ esitatud vastupidine seisukoht ei ole veenev. Nimelt, isegi kui on olemas, nagu see huvitatud isik väidab, selline komisjoni (ja Euroopa Kohtu) otsustuspraktika, mille kohaselt hõlmavad „sotsiaalkindlustusmaksed“ üksnes tööandja sissemakseid, ei saaks see väärata vaidlusaluse otsuse tekstist endast tulenevat teistsugust määratlust.
57.
Kui käsitleda selle otsuse IV osa, mis puudutab ametliku uurimismenetluse esemeks olnud meetmete hindamist, tuleb tõdeda, et miski selles hinnangus ei luba asuda seisukohale, et komisjon oleks soovinud oma analüüsist välja jätta selle osa sotsiaalkindlustusmaksete vähendamisest, mis puudutas töötajate sissemakseid.
58.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et selle otsuse põhjendustest lähtuvalt tuleb selle resolutsiooni mõista nii, et selles peetakse silmas nii tööandjate sissemaksete vähendamist kui ka töötajate sissemaksete vähendamist. Selle otsuse tõlgendamine selliselt, et otsuse resolutsioonis sätestatud sedastus, et tegemist on kokkusobimatu abiga ning seal pandud kohustus see tagastada viimati nimetatud sissemaksete alandamist ei puuduta, oleks vastuolus selle sõnastuse ja ülesehitusega. Üksnes sel põhjusel ei saa nõustuda Compagnie’ argumendiga, milles tuginetakse vajadusele valida selline tõlgendus, mis oleks kooskõlas EÜ artikli 87 lõikega 1 (praegu ELTL artikli 107 lõige 1).
59.
Kõike eeltoodut silmas pidades tuleb minu arvates Conseil d’État’ (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et vaidlusaluse otsuse artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et ühisturuga kokkusobimatuks riigiabiks, mis on selle otsuse punktis 4 sätestatud tagastamise korralduse ese, loetakse ka töötajate sissemaksete vähendamine, mida Prantsuse Vabariik rakendas kalurite suhtes perioodil 15. aprillist kuni 15. oktoobrini 2000.
2. Vaidlusaluse otsuse kehtivus osas, milles sellega loeti riigiabiks töötajate sissemaksete vähendamise meede
60.
Selleks et ELTL artikli 107 lõige 1 oleks riigi sekkumisele kohaldatav, peab sekkumine olema käsitletav abisaajast ettevõtjale antud soodustusena (
69
).
61.
Riigiabiks loetakse sekkumine, mis võib oma vormist sõltumata otseselt või kaudselt soodustada ettevõtjaid (
70
) või mida tuleb pidada majanduslikuks eeliseks, mida abisaaja ettevõtja tavalistes turutingimustes ei saaks (
71
). Seega loetakse väljakujunenud kohtupraktika kohaselt mõistega „abi“ hõlmatuks riigiasutuste mitmesuguses vormis antud eeliseid, mis leevendavad ettevõtja eelarvet tavaliselt koormavaid kohustusi ja mis seetõttu ei ole küll subsiidiumid selle sõna kitsas tähenduses, ent on siiski samalaadsed ja samasuguse mõjuga (
72
).
62.
Samuti tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et konkreetse tööstussektori ettevõtjate sotsiaalmaksukoormuse vähendamine kujutab endast abi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses siis, kui selle meetme eesmärk on osaliselt vabastada ettevõtjad tavalisest sotsiaalmaksusüsteemist tulenevatest rahalistest kohustustest, ilma et see vabastus oleks vastava süsteemi olemuse või ülesehituse seisukohalt põhjendatud (
73
).
63.
Mõiste „ettevõtja eelarvel tavaliselt lasuvad kulutused“ kohta on Euroopa Kohus leidnud, et soodustuse olemasolu ei saa välistada juhul, kui riik rahastab täiendavat töötasu, mida ettevõtja ei ole seadusest tulenevalt kohustatud oma töötajatele maksma (
74
). Sellega seoses on Euroopa Kohus 12. detsembri 2002. aasta kohtuotsuses Belgia vs. komisjon (
75
) leidnud, et „töötajate palgakulud kuuluvad oma olemuselt katmisele ettevõtjate eelarvest, olenemata sellest, kas need kulud tekivad seadusest tulenevate kohustuste või kollektiivlepingute tõttu või mitte“ ning et asjaolu, et riigi sekkumine välistas kõigepealt tööandja poolt kantavate palgakulude suurenemise, „ei tähenda [et kõnealune] lisatasu ei oleks olemuselt tavaliselt [tööandja] kanda jääv palgakulu“.
64.
Lisaks sellele tuleneb kohtupraktikast, et majanduslik soodustus, mis võib olla riigiabiks, võidakse anda kaudselt sellise meetme läbi, millega soodustatakse otseselt teisi ettevõtjaid või isikuid, sealhulgas selliseid füüsilisi ja juriidilisi isikuid, kes ise üldse majandustegevusega ei tegele (
76
). Seega asjaolu, et sotsiaalabi vahetud saajad on töötajad, ei ole piisav, et tõendada, et nende tööandjale ei ole riigiabi antud (
77
).
65.
Nendest põhimõtetest lähtuvalt tuleb hinnata, kas komisjon on, nagu väidab Compagnie ning kaudselt ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, kohaldanud õigust vääralt, leides vaidlusaluses otsuses, mida on tõlgendatud käesoleva ettepaneku punktides 18–23, et töötajate sissemaksete vähendamine, mida Prantsuse Vabariik kalurite suhtes 2000. aasta 15. aprilli ja 15. oktoobri vahelisel ajal kohaldas, vähendas nende eelarvel tavapäraselt lasuvaid kulutusi.
66.
Töötaja sotsiaalkindlustusmaksed moodustavad nagu tööandja omadki osa ettevõtja tööjõukuludest (või palgakulust), mis hõlmab kõiki väljaminekuid, mille ettevõtja vastutasuna töötaja poolt tehtud töö eest teeb. Kui esimesena nimetatud sissemaksed teeb töötaja ning tööandja arvab need brutotöötasust maha, siis teised tasub tööandja. Tööandja vastutab pädevatele sotsiaalkindlustusasutustele nii tööandja sissemaksete kui töötaja sissemaksete tasumise eest. Kui tööandja sissemaksete vähendamine võib anda ettevõtjale, kelle suhtes seda kohaldatakse, otsese majandusliku eelise, kuna see vähendab maksete vähendamisele vastavas osas neil ettevõtjatel sotsiaalkindlustust reguleerivate õigusnormide kohaselt lasuvaid kulukohustusi (
78
), siis kas sama saab öelda ka seoses töötajate sissemaksete vähendamisega?
67.
Jaatav vastus sellele küsimusele ei saa minu arvates tuleneda üksnes sellest, et selline vähendamine vähendab tööjõukulusid ning seega ettevõtja varalisi kohustusi. Oma seisukoha toetuseks ei ole selle argumendiga piirdunud ei Prantsusmaa valitsus ega komisjon. Need huvitatud isikud väidavad nimelt, et asjaolu, et tööandja tasub töötaja sissemakseid töötaja „kulul“, ei saa välistada seda, et nende sissemaksete vähendamine annab otsese eelise ettevõtjale, kelle suhtes seda kohaldatakse, kuna esiteks on temal kohustus neile sissemaksetele vastavad summad pädevale asutusele tasuda, teiseks ei mõjuta selline vähendamine automaatselt töötaja palka, kuna töötajal ei ole ainuüksi sellest tulenevalt õigust saada summat, mis vastab tema brutopalgale enne töötaja sissemaksete kinni pidamist, ega summat, millest on maha arvatud vähendatud töötaja sissemaksed, kolmandaks sõltub töötajate sissemaksete vähendamise mõju osaliselt või täielikult töötajatele edasi kandmine tingimata ettevõtja juhtimisotsusest ning selle tagajärjeks ei saa olla see, et abimeetme tegelikeks kasusaajateks muutuvad ettevõtja asemel tema töötajad.
68.
Märgin siinkohal esiteks, et kuigi ettevõtjatel, keda põhikohtuasjas vaidluse all olev sissemaksete vähendamine puudutab, oli kohustus tasuda pädevatele asutustele oma töötajate töötasudelt varem kinni peetud summad, ei olnud nemad nende sissemaksete osas siiski maksukohustuslased, vaid need tasuti, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitab ja milles põhikohtuasja poolte vahel vaidlust ei ole, töötajate kulul. Sellest vaatenurgast erineb nende ettevõtjate olukord olukorrast, milles olid need, kelle suhtes kohaldati aktsiisi puudutanud maksuvabastust, mis oli vaidluse all kohtuasjas, kus tehti 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity (edaspidi „kohtuotsus Ryanair“) (
79
), millele viitab Prantsusmaa valitsus. Nimelt kuigi selline maks oleks pidanud edasi kanduma tarbijale, kes kannab sellega seotud majandusliku kulu, lasus sellega seotud koormus selle ettevõtja eelarvel, kes oli otseselt kohustatud seda maksma (
80
).
69.
Teiseks ei saa töötajate sissemaksetele vastavate summade pädevale asutusele tasumise kohustusest iseenesest järeldada, et asjaomased ettevõtjad on saanud otsese soodustuse, mille suurus on võrdne summaga, mille võrra makseid vähendati, nagu ilmneb, olgugi et teistsuguses kontekstis, 11. septembri 2014. aasta kohtuotsusest Kreeka vs. komisjon (
81
).
70.
Kolmandaks ei ole minu meelest määrava tähtsusega ka see asjaolu, et töötajate sissemaksete vähendamisel ei ole otsest mõju vastava ettevõtja töötajate palkadele, vaid selle vähendamise mõju saab palkade tasandile üle kanduda vastavalt sellele, kuidas tööandja kohaldab sissemaksete kinni pidamise mehhanismi, seda vähemalt juhul ja niivõrd, kui sellist edasi kandmist tuleb käsitada kohustuslikuna.
71.
Käesolevas kohtuasjas on tõsine vaidlus küsimuses, kas kalapüügiettevõtjatel oli seadusest tulenev kohustus võtta vaidlusaluses otsuses käsitletavate meetmetega kehtestatud maksete vähendamist arvesse töötasust töötaja sissemaksete maha arvamisel. Kui Compagnie leiab, et selle vähendamise töötajate töötasus kajastamata jätmise korral ähvardanuks tööandjat karistusõiguslikud sanktsioonid (
82
), siis Prantsusmaa valitsus leiab kohtuotsusele Ryanair tuginedes, et nende töötasus kajastamine on ettevõtja otsustada. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab samuti, et selline töötasus kajastamine on kalurite-meremeeste sotsiaalkindlustussüsteemi reguleerivate sätete kohaselt seadusest tulenev kohustus.
72.
Tegemist on keskse tähtsusega küsimusega. Nimelt, kui ettevõtjatel, keda põhikohtuasjas käsitletav maksete vähendamine puudutas, ei olnud muud võimalust kui kajastada seda oma töötajate töötasudes, ei saa neid ettevõtjaid minu meelest käsitada isikutena, kes sellest maksete vähendamisest otsest kasu said.
73.
Kohtuotsus Ryanair, millele Prantsusmaa valitsus tugineb, ei võimalda seda järeldust kahtluse alla seada, vaid vastupidi, toetab seda. Kõigepealt tuleb sissejuhatuseks märkida, et see kohtuotsus on siinkohal vaidluse all oleva küsimuse seisukohast asjasse puutuv vaid osaliselt, võttes arvesse, et kohtuasi, milles see kohtuotsus tehti, puudutas abi tagastamise kohustuse ulatust, mitte seda, kas tegemist oli abiga (
83
). Järgmiseks juhin tähelepanu sellele, et selles kohtuasjas oli küsimus, kas abi puhul, mis seisnes selles, et teatud lennukompaniide jaoks vähendati tasumisele kuuluvat aktsiisi, mida Iirimaa võttis iga Iirimaa lennuväljalt lahkuva lennu pardal oleva reisija kohta, pidi abi suuruse tuvastamisel ja tagasinõudmisel arvesse võtma asjaolu, et see maks ja seega selle vähendamisest tulenev soodustus kanti tavaliselt üle lennureisijatele. Euroopa Kohus vastas sellele küsimusele eitavalt, võtmata seisukohta küsimuses, kas kõnealuse maksu edasi kandmine oli seadusest tulenev kohustus (
84
). Ta põhjendas seda eelkõige sellega, et lennuettevõtjatel, kes maksu sel viisil edasi kandsid, oli võimalus saada maksu vähendamises seisnenud soodustus, suurendades piletite ilma maksudeta hinda lendudel, mille suhtes kehtis madalama määraga lennureisijatasu (
85
). Seetõttu oli abi majanduslikus mõttes edasi kandmine, jättes piletihinnad samaks, või abi täielikult või osaliselt endale jätmine seda hinda tõstes lennuettevõtja otsus selle kohta, kuidas talle antud soodustust kasutada (
86
).
74.
Ent kui ettevõtjad, keda põhikohtuasjas vaidluse all olev töötajate sissemaksete vähendamine puudutas, pidid, nagu Compagnie väidab ja mida ka eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitab, seadusest tulenevalt selle vähendamise mõju oma töötajate palkadele kas või tagasiulatuvalt (
87
) edasi kandma, eristub nende olukord selgelt kohtuotsuses Ryanair käsitletud lennuettevõtjate omast.
75.
Mõistagi võis sissemaksete vähendamine anda neile ettevõtjatele võimaluse uuesti läbi rääkida oma töötajate netotöötasud, nagu väidab Prantsusmaa valitsus. Ma ei pea siiski tõsiseltvõetavaks väidet, et võimalus hindu tõsta, mis on ettevõtjal (isegi kui ta on raskustes ja tegutseb suure konkurentsiga turul), oleks võrreldav tööandja võimalusega langetada brutotöötasusid selleks, et saada kasu töötajate sissemaksete vähendamisest, eriti veel sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus see maksete vähendamine oli ette nähtud ainult kuueks kuuks.
76.
Igal juhul ei ole komisjon, asudes seisukohale, et tegemist oli abiga, mille sisuks oli selline maksete vähendamine ja millest said otseselt kasu need ettevõtjad, kaalunud vaidlusaluses otsuses ei sellise võimaluse olemasolu ega seda, kas oli seadusest tulenev kohustus kanda see töötajate sissemaksetega seotud kulu vähendamise mõju kas või tagasiulatuvalt edasi kalapüügiettevõtjate töötajate töötasudele. Neid kahte asjaolu arvesse võtmata ei saanud komisjon minu meelest sellisele seisukohale asuda.
77.
Kuigi on tõsi, et ei Prantsuse Vabariik ega ükski huvitatud isik ELTL artikli 108 lõike 2 tähenduses ei vaidlustanud vaidlusaluse otsuse tegemisele eelnenud ametliku uurimismenetluse käigus seda, et põhikohtuasjas vaidluse all oleva maksete vähendamise näol oli tegu abiga, on samavõrd tõsi, et komisjon peab tõendama riigiabi esinemise ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Eelkõige tuleneb riigiabi valdkonnas tõendamisnõudeid puudutavast Euroopa Kohtu praktikast, et komisjon on kohustatud viima vaatlusaluste meetmete uurimise läbi hoolikalt ja erapooletult, et tal oleks võimalikult täielikud ja usaldusväärsed tõendid, et teha lõplik otsus, millega tuvastatakse abi olemasolu või vajaduse korral selle kokkusobimatus või ebaseaduslikkus (
88
).
78.
Oluline on rõhutada, et eeltoodud kaalutlused ei välista seda, et põhikohtuasjas vaidluse all olev töötajate sissemaksete vähendamine andis ettevõtjatele, keda need meetmed puudutasid, kaudse soodustuse, mis seisnes, nagu ka Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima haldukohtuna tegutsev riiginõukogu) märgib, suuremas atraktiivsuses kõrgemate töötasude tõttu, mida nende töötajad kuue kuu jooksul said, või ka võimaluses võtta sel perioodil inimesi tööle madalama brutotöötasuga, ning üldiselt tootmiskulude vähenemises või tootlikkuse suurenemises.
79.
Vaidlusalusest otsusest, eelkõige selle põhjendusest 55 tuleneb minu arvates siiski selgelt, ning komisjon on seda kinnitanud ka Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes ja suulistes seisukohtades, et tuvastatud eelis ei seisnenud mitte kaudses soodustuses, vaid asjaolus, et need ettevõtjad olid vabastatud kuludest, mida nad tavapäraselt oleksid pidanud kandma, kuna nad pidid töötajate sissemakseid tasuma väiksemas summas (
89
). Vastupidisel juhul pidanuks komisjon vähemalt täpsustama, millist laadi see kaudne soodustus oli (
90
).
80.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada vaidlusalune otsus kehtetuks osas, milles sellega kvalifitseeritakse riigiabina töötajate sissemaksete vähendamine, mida Prantsuse Vabariik kohaldas kalurite suhtes 2000. aasta 15. aprilli ja 15. oktoobri vahelisel ajavahemikul.
3. Teine eelotsuse küsimus
81.
Kui Euroopa Kohus peaks, vastavalt minu ettepanekule, otsustama tunnistada vaidlusaluse otsuse osaliselt kehtetuks, ei ole teisele eelotsuse küsimusele vaja vastata. Seega käsitlen seda küsimust lühidalt teise võimalusena juhuks, kui minu ettepanekuga ei nõustuta.
82.
Nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 79 juba ütlesin, seisneb eelis, mille komisjon vaidlusaluses otsuses tuvastas, asjaolus, et kõnealused ettevõtjad peavad pädevatele asutustele maksma töötajate sissemakseid väiksemas summas. Loogiliselt peab tagastamine hõlmama summat, mis vastab erinevusele tavapärase määraga sissemaksete ja vähendatud määraga sissemaksete vahel.
83.
Kui Euroopa Kohus otsustab käesoleva ettepaneku punktides 60–80 käsitletud vaidlusaluse otsuse kehtivuse osas seisukohta mitte võtta või kui ta seda küsimust omal algatusel käsitledes otsustab, et see otsus on kehtiv, saaks ta minu arvates üksnes asuda seisukohale, et ettevõtjad, keda põhikohtuasjas vaidluse all olevad meetmed puudutasid, peavad tagastama kogu sellele maksete vähendamisele vastava summa.
84.
Olukorras, kus vaidluse all oleks üksnes abi tagastamine, oleks küsimus, kas ja mil määral on abisaajaks olevad ettevõtjad selle vähendamise mõju oma töötajatele edasi kandnud, kohtuotsuses Ryanair (
91
) antud juhiste kohaselt asjasepuutumatu.
85.
Samamoodi oleks asjakohatu 13. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Mediaset (
92
), millele tugineb Compagnie. Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus esiteks, et komisjon ei ole abikava käsitlemisel võimeline täpselt kindlaks määrama igale individuaalsele abisaajale makstud summat ning seega saab abikava raames ühe abisaajaga seotud erilisi asjaolusid hinnata alles abi tagasinõudmise staadiumis, ning teiseks, et tagastatava abi summa peab, juhul kui tema poole pöördutakse, kindlaks määrama liikmesriigi kohus, võttes arvesse kõiki talle avaldatud asjasse puutuvaid asjaolusid, ega ole välistatud, et kõiki neid asjaolusid arvesse võttes ilmneb kohtu poolt tehtavate arvestuste tulemusena, et tagastatava abi summa võrdub nulliga.
86.
Põhikohtuasi aga, millega seoses see kohtuotsus tehti, puudutas abi tagastamist olukorras, kus abi seisnes teatud kaupade soetamise subsideerimises, mis andis kaudselt eelise subsideeritud kaupade kasutamisega seotud teenuste osutamisega tegelevatele turuosalistele. Abi suuruse kindlaksmääramiseks oli seega vaja teha keerukaid arvutusi, et tuvastada see kaudne eelis, mille need turuosalised subsideeritud kaupade müügi suurenemise tõttu saanud olid.
87.
Vaidlusaluses otsuses seevastu, nagu ma juba märkisin, on tuvastatud otsene eelis, mille said ettevõtjad, keda põhikohtuasjas käsitletavate maksete vähendamine puudutas, ja mis seisnes selles, et nad vabanesid kohustusest kanda kulusid, mida nad tavaliselt oleksid kandma pidanud. Ehk nagu Euroopa Kohus 13. veebruari 2014. aasta kohtuotsuses Mediaset (
93
) leidis, siis komisjoni niisuguse otsuse täitmise raames, millega tunnistatakse abikava ebaseaduslikuks ja siseturuga kokkusobimatuks ning antakse korraldus see abi tagasi nõuda, on see otsus liikmesriigi kohtule siduv.
88.
Viimaks, olenemata sellest, millise seisukoha Euroopa Kohus võtab, ei tohi ühelgi juhul põhikohtuasjas vaidluse all oleva abi tagastamist nõuda vaidlusaluses otsuses nimetatud ettevõtjate töötajatelt.
89.
Juhuks kui Euroopa Kohus ei nõustu minu ettepanekuga vaidlusalune otsus kehtetuks tunnistada, teen kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et vaidlusaluse otsusega ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud töötajate sissemaksete vähendamisest kasu saanud ettevõtjaid tuleb vaadelda isikutena, kes said kasu kogu maksete vähendamise ulatuses.
IV. Ettepanek
90.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen ettepaneku vastata Conseil d’État’ (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Komisjoni 14. juuli 2004. aasta otsuse 2005/239/EÜ seoses teatavate abimeetmetega, mida Prantsusmaa kohaldas akvakultuuritootjate ja kalurite kasuks, artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et ühisturuga kokkusobimatuks riigiabiks, mis on selle otsuse punktis 4 sätestatud tagastamise korralduse ese, loetakse ka töötajate sissemaksete vähendamine, mida Prantsuse Vabariik rakendas kalurite suhtes 2000. aasta 15. aprilli ja 15. oktoobri vahelisel ajavahemikul.
See otsus on kehtetu osas, milles kõnealune sissemaksete vähendamine kvalifitseeritakse riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	ELT 2005, L 74, lk 49.
(
3
)	Kuna need meetmed viidi ellu ilma, et komisjon oleks jõudnud avaldada oma arvamust nende kokkusobivuse kohta ühisturuga, registreeriti toimik teatamata toetuskavana (vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 1).
(
4
)	Kalurite puhul oli tegemist esiteks tormis kaotatud või kahjustatud kalapüügilaevade ja ‑seadmete taastamiseks antava abiga, rahvusvahelise naftareostuse kahjude hüvitamise fondi (FIPOL) hüvitiste ettemaksetega ning tormi tekitatud kahjude tõttu saamata jäänud tulu eest antava abiga (vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 5).
(
5
)	Vt ametliku uurimismenetluse algatamise otsus (abi C 91/2001, naftalekke ja tormi (1999. aasta detsember) tõttu kannatanud akvakultuuritootjatele ja kaluritele kahju hüvitamine), mida korrati kutses märkuste esitamiseks nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 88 kohaldamiseks (EÜT 2002, C 39, lk 6, punkt 1) artikli 88 lõike 2 ja artikli 6 kohaselt. Komisjonile märkusi ei esitatud (vt vaidlusaluse otsuse punkt 3).
(
6
)	Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 18.
(
7
)	ENIM on avalik-õiguslik asutus.
(
8
)	Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 12.
(
9
)	Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 38.
(
10
)	Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 39.
(
11
)	Vt vaidlusaluse otsuse põhjendused 84–97.
(
12
)	Kalandus- ja akvakultuurisektoris antava riigiabi kontrollimise suunised (EÜT 1997, C 100, lk 12).
(
13
)	C‑549/09, ei avaldata, EU:C:2011:672.
(
14
)	Vt kohtuotsuse komisjon vs. Prantsusmaa resolutiivosa punkt 1.
(
15
)	Kohtuotsuse komisjon vs. Prantsusmaa punktis 43 viidatakse 12. mai 2005. aasta kohtuotsusele komisjon vs. Kreeka (C‑415/03, EU:C:2005:287, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
16
)	C‑188/92, EU:C:1994:90.
(
17
)	Vt 2. juuni 1976. aasta kohtuotsus Milch‑, Fett‑ und Eier‑Kontor (125/75, EU:C:1976:81, punkt 7) ja 13. detsembri 1979. aasta kohtuotsus Hauer (44/79, EU:C:1979:290, punktid 13–16), kus selle küsimuse käsitlemine Euroopa Kohtu poolt ei päädinud kehtetuks tunnistamisega; 3. veebruari 1977. aasta kohtuotsus Strehl (62/76, EU:C:1977:18, punkt 10), 7. juuni 1988. aasta kohtuotsus Roviello (20/85, EU:C:1988:283) ja 14. juuni 1990. aasta kohtuotsus Weiser (C‑37/89, EU:C:1990:254, punkt 17 ja resolutiivosa), kus Euroopa Kohus seevastu tunnistas asjaomased teisese õiguse aktid kehtetuks, ning 7. septembri 1999. aasta kohtuotsus De Haan (C‑61/98, EU:C:1999:393, punkt 47), kus tunnistati kehtetuks üks komisjoni otsus, mida eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud tõlgendamisküsimustes nimetatud ei olnud (vt resolutiivosa punkt 3).
(
18
)	Vt 1. detsembri 1965. aasta kohtuotsus Schwarze (16/65, EU:C:1965:117, lk 1095); 15. oktoobri 1980. aasta kohtuotsus Roquette Frères (145/79, EU:C:1980:234, punkt 6) ja 13. detsembri 1989. aasta kohtuotsus Paris (C‑204/88, EU:C:1989:643, punkt 8), kus Euroopa Kohus põhjendas kehtivuse küsimuse omal algatusel tõstatamist järgmiselt: „Toimikust nähtub, et kuigi formaalselt puudutab esitatud küsimus üksnes vaidlusaluse määruse artikli 15 tõlgendamist, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul […] kahtlusi selle sätte kehtivuse osas“; 11. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Khalil jt (C‑95/99–C‑98/99 ja C‑180/99, EU:C:2001:532, punkt 29) ning 12. detsembri 2002. aasta kohtuotsus Cipriani (C‑395/00, EU:C:2002:751, punkt 50 ja resolutiivosa).
(
19
)	1. detsembri 1965. aasta kohtuotsus (16/65, EU:C:1965:117, lk 1094).
(
20
)	Tuleb märkida, et kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, põhines üks osa Hessisches Finanzgerichti (Hesseni maksukohus, Saksamaa) väga liigendatud küsimustest eeldusel, et põhikohtuasjas vaidluse all olev komisjoni otsus on kehtetu.
(
21
)	Vt eelkõige 30. novembri 2006. aasta kohtuotsus Brünsteiner ja Autohaus Hilgert (C‑376/05 ja C‑377/05, EU:C:2006:753, punktid 25–29). Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei kujuta ELTL artikkel 267 endast õiguskaitsevahendit liikmesriigi kohtus menetletava asja pooltele ja nii ei saa Euroopa Kohus olla kohustatud hindama liidu õiguse kehtivust üksnes põhjusel, et üks pooltest tõstatas selle küsimuse Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes seisukohtades (vt eelkõige 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, punkt 27) ning 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus CM Eurologistik ja GLS (C‑283/14 ja C‑284/14, EU:C:2016:57, punktid 44–46).
(
22
)	Eelotsusetaotlustes esitatud teave ei pea mitte üksnes võimaldama Euroopa Kohtul tarvilikku vastust anda, vaid ka andma liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud isikutele võimaluse esitada Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma seisukohad (vt eelkõige 20. juuni 2019. aasta kohtuotsus K.P. (C‑458/15, EU:C:2019:522, punktid 36 ja 37 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
23
)	Vt eelkõige 18. aprilli 2013. aasta kohtumäärus Adimix (C‑368/12, ei avaldata, EU:C:2013:257, punktid 16–25), kus Euroopa Kohus tunnistas vastuvõetamatuks kehtetuse hindamiseks esitatud eelotsusetaotluse, milles eelotsusetaotluse esitanud kohus ei olnud märkinud vähimaidki põhjendusi, miks ta oli asunud seisukohale, et põhikohtuasja hageja argumendid võiksid olla põhjendatud.
(
24
)	Vt 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, punkt 67); vt ka kohtujurist Boti ettepanek kohtuasjas Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:627, punktid 121–128).
(
25
)	Vt selle kohta 18. juuli 2007. aasta kohtuotsus Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, punkt 56).
(
26
)	Euroopa Kohus oli juba oma varasemas kohtupraktikas leidnud, et ühenduse institutsioonide vastu võetud otsus, mida selle adressaat ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vaidlustanud, muutub tema suhtes lõplikuks, lähtudes kaalutlustest, et kaebetähtaegade eesmärk on kaitsta õiguskindlust ja vältida õiguslikke tagajärgi kaasa toovate ühenduse aktide lõputut üha uuesti kahtluse alla seadmist (vt eelkõige 17. novembri 1965. aasta kohtuotsus Collotti vs. Euroopa Kohus (20/65, EU:C:1965:115, lk 1051) ja 12. oktoobri 1978. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (156/77, EU:C:1978:180, punktid 20–24)).
(
27
)	Kohtuotsuse TWD punkt 18. Nagu märkisin ka kohtuasjas Trace Sport tehtud ettepanekus (C‑251/18, EU:C:2019:295, punktid 21 ja 25), kehtestati kohtuotsusega TWD erand üldpõhimõttest, mille kohaselt on igal poolel riigisiseses menetluses õigus väita, et liidu õigusaktides sätestatud õigusnormid, mis on aluseks riigisisesele otsusele või õigusaktile, millele tema suhtes tuginetakse, on kehtetud, ning paluda riigisisesel kohtul esitada see küsimus eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtule. See erand on õigustatav nii nõudega tagada õiguskindlus kui ka nõudega takistada nende õiguskaitsevahendite kuritarvitamist, mille liidu õigus õigussubjektide käsutusse annab.
(
28
)	Vt eelkõige 30. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus Wiljo (C‑178/95, EU:C:1997:46, punktid 15–25); 18. juuli 2007. aasta kohtuotsus Lucchini (C‑119/05, (EU:C:2007:434, punktid 55 ja 56); 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, punkt 28) ja 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Georgsmarienhütte jt (C‑135/16, edaspidi „kohtuotsus Georgsmarienhütte, EU:C:2018:582, punkt 14).
(
29
)	Vt eelkõige 15. veebruari 2001. aasta kohtuotsus Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, punktid 29–40); 22. oktoobri 2002. aasta kohtuotsus National Farmers’ Union (C‑241/01, EU:C:2002:604, punktid 34–39), kus liikmesriigi vastu tugineti vaidlustamise võimaluse minetamisele kaebetähtaja möödumise tõttu; 29. juuni 2010. aasta kohtuotsus E ja F, (C‑550/09, EU:C:2010:382, punktid 37–52); 17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, punktid 20–24) ning 27. novembri 2012. aasta kohtuotsus Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, punkt 41). Juhin tähelepanu sellele, et kohtuotsuse TWD resolutiivosas viidati sõnaselgelt komisjoni tehtud otsustele EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõike 2 tähenduses, ning asjaolule, et asjaomane liikmesriik oli eelotsusetaotluse esitanud kohtus hagejaks olnud äriühingut sellest otsusest kirjalikult teavitanud (teatades talle, et ta võib Üldkohtule esitada tühistamishagi). Teiseks juhin tähelepanu sellele, et kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus TWD, oli põhikohtuasjas kõne all olnud abiks individuaalne abi.
(
30
)	Vt selle kohta eelkõige 30. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus Wiljo (C‑178/95, EU:C:1997:46, punktid 15–25); 15. veebruari 2001. aasta kohtuotsus Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, punkt 29–40); 22. oktoobri 2002. aasta kohtuotsus National Farmers’ Union (C‑241/01, EU:C:2002:604, punktid 34–39), 18. juuli 2007. aasta kohtuotsus Lucchini, (C‑119/05, EU:C:2007:434, punktid 55 ja 56) ning kohtuotsus Georgsmarienhütte, punkt 14.
(
31
)	Vt selle kohta kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtusjas Georgsmarienhütte jt (C‑135/16, EU:C:2018:120, punkt 38).
(
32
)	Euroopa Kohus on mitmel juhul asunud seisukohale, et polnud tõendatud, et selline hagi esitamise õigus oleks olnud ilmselge (vt selle kohta eelkõige 23. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Atzeni jt (C‑346/03 ja C‑529/03, EU:C:2006:130, punktid 30–34); 8. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Roquette Frères (C‑441/05, EU:C:2007:150, punktid 35–48); 29. juuni 2010. aasta kohtuotsus E ja F (C‑550/09, EU:C:2010:382, punktid 37–52); 17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, punktid 20–24); 18. septembri 2014. aasta kohtuotsus Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, punktid 24–38); 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, punktid 27–32); 16. aprilli 2015. aasta kohtuotsus TMK Europe (C‑143/14, EU:C:2015:236, punkt 26); 14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus A jt (C‑158/14, EU:C:2017:202) ja 19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:766, punktid 28–44).
(
33
)	Vt eelkõige 4. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo vs. komisjon (C‑342/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:1043, punkt 66).
(
34
)	Vt eelkõige 19. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon (C‑15/98 ja C‑105/99, edaspidi „kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon, EU:C:2000:570, punkt 36) ning kohtuotsus Georgsmarienhütte, punkt 30.
(
35
)	Vt 15. juuli 1963. aasta kohtuotsus Plaumann vs. komisjon (25/62, EU:C:1963:17, lk 223), ning eelkõige 9. juuni 2011. aasta kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere“ jt vs. komisjon (C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P, edaspidi „kohtuotsus Comitato Venezia vuole vivere, EU:C:2011:368, punkt 52).
(
36
)	Vt eelkõige 6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Scuola Elementare Maria Montessori vs. komisjon, komisjon vs. Scuola Elementare Maria Montessori ja komisjon vs. Ferracci (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
37
)	Vt 2. veebruari 1988. aasta kohtuotsus Kwekerij van der Kooy jt vs. komisjon (67/85, 68/85 ja 70/85, EU:C:1988:38, punkt 15).
(
38
)	Kohtuasjas, milles tehti 2. veebruari 1988. aasta kohtuotsus Kwekerij van der Kooy jt vs. komisjon (67/85, 68/85 ja 70/85, EU:C:1988:38), ei olnud sellist tagasinõudmise otsust tehtud, nagu ilmneb eelkõige neis liidetud kohtuasjades tehtud kohtujurist Slynni ettepanekust (ei avaldata, EU:C:1987:177, lk 240).
(
39
)	Vt eelkõige kohuotsus Comitato „Venezia vuole vivere“, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika. Selle kohtupraktika hiljutise kinnituse kohta vt 28. juuni 2018. aasta kohtuotsus Andres (Heitkamp BauHolding (pankrotis)) vs. komisjon (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, punkt 45).
(
40
)	Vt kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere“, punkt 55, kus Euroopa Kohus lükkab tagasi argumendid, milles komisjon väidab, et selle kohtuotsuse tegemisega päädinud kohtuasjas vaidluse all olnud otsuse vastu võtmise ajal ei olnud need abisaajad, kes selle otsuse kohaselt abi tagastama pidid, veel tuvastatavad.
(
41
)	Vt kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere“, punkt 56 (kohtujuristi kursiiv).
(
42
)	11/82, EU:C:1985:18, punkt 31. Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et kui vaidlustatud akt puudutab isikute gruppi, kes olid akti vastuvõtmise ajal identifitseeritud või identifitseeritavad grupi liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võivad need isikud olla otsusest isiklikult puudutatud, kuna nad kuulusid teataval moel piiritletud ettevõtjate ringi (vt ka 17. jaanuari 1992. aasta kohtumäärus Sofrimport vs. komisjon (C‑152/88, EU:C:1992:21, punkt 11) ning 17. septembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika)).
(
43
)	Vt kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere“, punkt 56.
(
44
)	Vt kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere“, punkt 57. Komisjoni sellesama argumendiga ei nõustunud Euroopa Kohus ka 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsuses Itaalia vs. komisjon (C‑298/00 P, edaspidi „kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, EU:C:2004:240, punkt 31).
(
45
)	Vt selle kohtuotsuse punktid 31–37.
(
46
)	Vaidlusalune otsus avaldati Euroopa Liidu Teatajas19. märtsil 2005. Kuna puuduvad andmed selle kohta, et Compagnie oleks sellest otsusest teadlik olnud enne seda kuupäeva (kohtuistungil kinnitas Compagnie’ esindaja, et Compagnie sai sellest teada Euroopa Liidu Teatajaga tutvudes), tuleb asuda seisukohale, et selle otsuse vaidlustamise tähtaeg hakkas selle ettevõtja jaoks kulgema nimetatud avaldamiskuupäevast.
(
47
)	Vt selle kohtuotsuse punktid 34 ja 35.
(
48
)	Vt selle kohtuotsuse punkt 39; selle kohtuotsuse ese oli komisjoni apellatsioonkaebus, milles viimane leidis eelkõige, et hagi, mille olid komisjoni otsuse peale, millega tunnistati ühisturuga kokkusobimatuks Friuli-Venezia Giulia regiooni (Itaalia) poolt selle piirkonna autoveoettevõtjatele antud abikava, esitanud Üldkohtule selle abikava alusel abi saanud ettevõtjad, on vastuvõetamatu. Oluline on märkida, et selles kohtuotsuses lükkas Euroopa Kohus tagasi needsamad argumendid, mille komisjon esitas uuesti ja jälle edutult kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere“. Eelkõige väitis komisjon, et kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon ei olnud asjasse puutuv, kuna abikava, mida käsitleti kohtuasjas, kus see kohtuotsus tehti, puudutas vaid väga väheseid turuosalisi ning komisjon oli seda abikava puudutanud ametlikus uurimismenetluses konkreetselt arvesse võtnud hagejaks olnud Sardegna Lines’i olukorda (vt selle kohta ka kohtujurist Alberi ettepanek kohtuasjas Itaalia vs. komisjon (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, punkt 33)).
(
49
)	Vt eelkõige kohtujurist Alberi ettepanek kohtuasjas Itaalia vs. komisjon (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, punkt 70).
(
50
)	T‑254/00, T‑270/00 ja T‑277/00, edaspidi „kohtuotsus Hotel Cipriani jt vs. komisjon, EU:T:2008:537.
(
51
)	Vt kohtuotsuse Hotel Cipriani jt vs. komisjon punktid 76–92, milles sisalduv analüüs leidis apellatsioonimenetluses kinnitust kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere“, punkt 60; vt ka 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus A2A vs. komisjon (C‑320/09 P, ei avaldata, EU:C:2011:858, punktid 55–61), kus apellatsioonimenetluses leidis kinnitust Üldkohtule 2002. aastal esitatud hagide vastuvõetavus. 29. septembri 2000. aasta kohtuotsuses CETM vs. komisjon (T‑55/99, EU:T:2000:223) oli Üldkohus juba vastuvõetavaks tunnistanud hagi, mille oli esitanud ühendus, mis kaitses selliste ettevõtjate huve, kes said toetusi abikava raames, mis seisnes kõigi abi saamise kriteeriumidele vastavate ettevõtjate suhtes teatud intressivähenduse kohaldamises.
(
52
)	Vt sellega seotud ülevaadet 2003. aastal valitsenud kohtupraktika kohta kohtujurist Alberi ettepanekus kohtuasjas Itaalia vs. komisjon (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, punktid 73–85).
(
53
)	Vaidlusaluse otsuse põhjenduses 22 on üksnes märgitud, et need maksuvabastused moodustasid 18,2 miljoni euro suuruse summa (vaidlusaluse otsuse põhjendustes 45 ja 67 sisalduvad arvandmed, millele komisjon oma seisukohtades viitab, puudutavad üksnes akvakultuuritootjaid). Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse toimikust kohtuasjas, kus tehti kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, nähtub, et kõnealuse abikavaga kehtestatud sotsiaalkindlustusmaksetest vabastamise mehhanismi arvesse võttes oli Prantsusmaa asutuste meelest iseäranis keeruline hinnata abi kogusuurust ning ka asjasse puutuvate kalurite arvu, kuna viimane võis ulatuda nende koguarvuni ehk 28000 isikuni.
(
54
)	Vt selle kohtuotsuse punktid 76–92. Vt ka 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (T‑239/04 ja T 323/04, EU:T:2007:260, punktid 36–44), kus Üldkohus lükkas tagasi komisjoni argumentatsiooni, mille kohaselt ei tulenenud kohtuotsusest Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon, et komisjoni otsus, millega tunnistatakse abikava ühisturuga kokkusobimatuks, puudutab isiklikult kõiki abikava alusel abisid saanud isikud, kuna selles otsuses on komisjon hinnanud liikmesriigi üldkehtivaid ja abstraktseid norme, mitte üksikjuhtumeid.
(
55
)	Vt lisaks kohtuotsusele TWD ka 18. juuli 2007. aasta kohtuotsus Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, punktid 55 ja 56).
(
56
)	C‑346/03 ja C‑529/03, EU:C:2006:130.
(
57
)	Vt ka kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek liidetud kohtuasjades Atzeni jt (C‑346/03 ja C‑529/03, EU:C:2005:256, punktid 61–99).
(
58
)	Rõhutan, et 23. veebruari 2006. aasta kohtuotsuses Atzeni jt (C‑346/03 ja C‑529/03, EU:C:2006:130) rõhutas Euroopa Kohus kohtuotsusest TWD kõrvale kaldumise põhjendamiseks eelkõige, et asjaomast otsust ei olnud asjasse puutuv liikmesriik kõnealuse abi tegelikele saajatele teatavaks teinud. Selle kohta, kuivõrd oluline on kaebeõiguse minetamisele tuginemise seisukohast see, millist teavet oli üldise abikava alusel abi saanud isikutel võimalik saada selle abi tagastamiseks kohustava otsuse kohta, vt kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek liidetud kohtuasjades Atzeni jt (C‑346/03 ja C‑529/03, EU:C:2005:256, punkt 98).
(
59
)	Vt kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas Georgsmarienhütte jt (C‑135/16, EU:C:2018:120, punktid 59 ja 60).
(
60
)	Nagu ilmneb liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse toimikust asjas, milles tehti kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa.
(
61
)	T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, T‑245/00–T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, T‑256/00–T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, T‑274/00–T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 ja T‑296/00, EU:T:2005:90. Sellise asjaolu asjasse puutuvuse kohta kohtuotsuses TWD ette nähtud kaebeõiguse minetamise tagajärgede kohaldamise seisukohast vt kohtuotsus Hotel Cipriani jt vs. komisjon, punkt 90.
(
62
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 18–22.
(
63
)	Kohtuotsuse komisjon vs. Prantsusmaa punktis 43 osundatud väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa riigiabi küsimuses tehtud otsuse adressaadiks olev liikmesriik, kes otsust Euroopa Kohtus ei vaidlustanud, vaidlustada selle otsuse kehtivust sellise hagi raames, mille esemeks on selle otsuse täitmisega seotud liikmesriigi kohustuste rikkumine (vt eelkõige 12. mai 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑415/03, EU:C:2005:287, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika)).
(
64
)	Pealegi vastas komisjon oma repliigis sellele Prantsuse Vabariigi argumendile selle kohustuse kehtivuse, mitte selle olemasolu kohta.
(
65
)	Vt eelkõige kohtuotsus TWD, punkt 21.
(
66
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
67
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
68
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
69
)	Vt eelkõige 24. juuli 2003. aasta kohtuotsus Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, punkt 83). Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab riigisisese meetme ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses „riigiabiks“ kvalifitseerimine, et täidetud on kõik järgmised tingimused. Esiteks peab olema tegemist sekkumisega riigi poolt või riigi ressurssidest. Teiseks peab see sekkumine potentsiaalselt kahjustama liikmesriikidevahelist kaubandust. Kolmandaks peab sekkumine andma soodustatud isikule valikulise eelise. Neljandaks peab see kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi (vt eelkõige 28. juuni 2018. aasta kohtuotsus Andres (Heitkamp BauHolding (pankrotis)) vs. komisjon (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika)).
(
70
)	Vt eelkõige 15. juuli 1964. aasta kohtuotsus Costa (6/64, EU:C:1964:66, lk 1161); 24. juuli 2003. aasta kohtuotsus Altmark Trans et Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, punkt 84) ja 27. juuni 2017. aasta kohtuotsus Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
71
)	Vt 11. juuli 1996. aasta kohtuotsus SFEI jt (C‑39/94, EU:C:1996:285, punkt 60) ja 29. aprilli 1999. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑342/96, EU:C:1999:210, punkt 41).
(
72
)	Vt eelkõige 23. veebruari 1961. aasta kohtuotsus De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs. Ülemamet (30/59, EU:C:1961:2, lk 39) ja 27. juuni 2017. aasta kohtuotsus Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
73
)	Vt eelkõige 2. juuli 1974. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (173/73, EU:C:1974:71, punkt 33); 26. septembri 1996. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon (C‑241/94, EU:C:1996:353, punktid 20–24); 5. oktoobri 1999. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon (C‑251/97, EU:C:1999:480, punkt 36) ja 7. märtsi 2002. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (C‑310/99, EU:C:2002:143, punkt 51).
(
74
)	Vt 12. detsembri 2002. aasta kohtuotsus Belgia vs. komisjon (C‑5/01, EU:C:2002:754, punktid 38–40) ja 11. septembri 2012. aasta kohtuotsus Corsica Ferries France vs. komisjon (T‑565/08, EU:T:2012:415, punkt 137), kus Üldkohus leidis, et „abi mõiste ei tähenda tingimata, et toetatakse seadusest tuleneva kohustuse täitmist, vaid pigem, et ettevõtja eelarvel tavaliselt lasuvaid kulutusi vähendatakse“.
(
75
)	C‑5/01, EU:C:2002:754, punktid 39 ja 40. 23. veebruari 1961. aasta kohtuotsuses De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs. Ülemamet (30/59, EU:C:1961:2, lk 51) on Euroopa Kohus juba leidnud, et avalik-õiguslikest vahenditest teatud söetööstuse töötajatele makstava lisatasu rahastamisega kaasneks nende töötasu suurenemine, mis vähendaks kunstlikult asjaomaste ettevõtjate tootmiskulusid ning et kõnealust lisatasu peaks seetõttu käsitama abina.
(
76
)	Vt 19. septembri 2000. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon (C‑156/98, EU:C:2000:467, punktid 26 ja 27); 13. juuni 2002. aasta kohtuotsus Madalmaad vs. komisjon (C‑382/99, EU:C:2002:363, punktid 62–67); 28. juuli 2011. aasta kohtuotsus Mediaset vs. komisjon (C‑403/10 P, ei avaldata, EU:C:2011:533, punkt 81) ja 4. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (T‑424/05, ei avaldata, EU:T:2009:49, punktid 132–139). Vt ka ELTL artikkel 107 lõige 2 punkt a.
(
77
)	11. septembri 2012. aasta kohtuotsus Corsica Ferries France vs. komisjon (T‑565/08, EU:T:2012:415, punkt 137).
(
78
)	Vt selle kohta eelkõige 5. oktoobri 1999. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon (C‑251/97, EU:C:1999:480, punkt 38).
(
79
)	C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:990.
(
80
)	Vt kohtuotsus Ryanair, punkt 98. Vt ka kohtujurist Mengozzi ettepanek liidetud kohtuasjades komisjon vs. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:515, punkt 74).
(
81
)	T‑425/11, EU:T:2014:768, punktid 49–58 (eriti punkt 57), mis jäeti apellatsiooniastmes 22. oktoobri 2015. aasta kohtumäärusega komisjon vs. Kreeka (C‑530/14 P, ei avaldata, EU:C:2015:727) muutmata.
(
82
)	Compagnie viitab nimelt Cour de cassation’i (Prantsusmaa kassatsioonikohus) sotsiaalasjade koja 4. detsembri 2013. aasta kohtuotsusele kohtuasjades 2-18301 ja 12-18302, kus nimetatud kohus, tuginedes enda poolt 1990. aastal sõnastatud põhimõttele, mille kohaselt „tööandja poolt oma töötajate palgast sotsiaalkindlustussüsteemi sissemaksete tegemiseks tehtavad kinnipidamised ei või olla suuremad tegelikult tasutavate sissemaksete summadest“, jättis rahuldamata ühe kalapüügiettevõtja kassatsioonkaebuse, kes oli töötaja sissemaksetena meremeeste töötasudest kinni pidanud teatud summad, kuigi ENIM ei olnud neid summasid kunagi nõudnud (tulenevalt töötaja sissemaksete vähendamisest, mis otsustati ministri suunisega pärast kalapüügisektori raskustesse sattumist seoses nafta hindade tõusuga) ning otsustas, et tööandja peab need meremeestele tagasi maksma.
(
83
)	Euroopa Kohus piirdus sõnaselgelt ainult tagastamise küsimuse hindamisega, kuna hagejad ei olnud suutnud tõendada, et komisjoni otsus abi tuvastamise kohta oleks olnud õigusvastane (vt eelkõige kohtuotsuse Ryanair punktid 94, 98 ja 99).
(
84
)	Seda küsimust käsitleti kohtujurist Mengozzi ettepanekus liidetud kohtuasjades komisjon vs. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:515, punkt 72).
(
85
)	Vt kohtuotsuse Ryanair punkt 104.
(
86
)	Vt eelkõige kohtuotsuse Ryanair punktid 101 ja 102.
(
87
)	Oluline on märkida, et pole välistatud, et kõnealune vähendamine puudutas vähemalt osaliselt selliseid summasid, mille ettevõtjad juba olid täismäära alusel oma töötajate töötasudest kinni pidanud ja mis olid pädevatele asutustele veel tasumata (juhin tähelepanu sellele, et ringkirjad, millega vähendamine ette nähti, kannavad 2000. aasta 15. aprilli ja 13. juuli kuupäevi ning puudutavad 2000. aasta 15. aprilli ja 15. oktoobri vahelist ajavahemikku). Sel juhul oleks meede vähemalt formaalselt puudutanud ettevõtjate võlgu sotsiaalkindlustusasutuste ees, mitte aga töötajate sissemakseid endid. Ent isegi kui sellisel juhul võinuks välistada tööandja kohustuse maksete vähendamise mõju tagasiulatuvalt neile töötajatele edasi kanda, ei ole Prantsuse Vabariik ega komisjon väitnud, et kõnealused meetmed oleksid sellised olnud. Igal juhul ei tulene see vaidlusalusest otsusest.
(
88
)	Vt eelkõige 3. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, punkt 63) ja 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa ja IFP Énergies nouvelles (C‑438/16 P, EU:C:2018:737, punkt 110).
(
89
)	Seetõttu leian, et pretsedendid, millele komisjon kohtuistungil osundas, ei ole asjakohased, kuna on seotud kõik selliste olukordadega, kus tuvastati, et asjaomased ettevõtjad said kaudselt kasu nende tööandjate heaks võetud meetmetest. Mis puudutab otsust, millele komisjon oma kirjalikes seisukohtades viitab, siis ka see on asjakohatu, kuivõrd selles otsuses tuvastatud abi seisnes selles, et vähendati käibemaskuvõlga, mille pidi tasuma ettevõtja, kes oli õigusvastaselt mõned oma tehingud selle maksuga maksustamata jätnud.
(
90
)	Nagu komisjon täpsustas kohtuasjades, milles tehti 19. septembri 2000. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon (C‑156/98, EU:C:2000:467) (vt ka kohtujurist Saggio ettepanek selles kohtuasjas (C‑156/98, EU:C:2000:47, punkt 22)); 13. juuni 2002. aasta kohtuotsus Madalmaad vs. komisjon (C‑382/99, EU:C:2002:363, punkt 63); 28. juuli 2011. aasta kohtuotsus Mediaset vs. komisjon (C‑403/10 P, ei avaldata, EU:C:2011:533, punkt 63) ning 4. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (T‑424/05, ei avaldata, EU:T:2009:49, punkt 136). Vt ka 11. septembri 2012. aasta kohtuotsus Corsica Ferries France vs. komisjon (T‑565/08, EU:T:2012:415, punkt 137 jj), kus Üldkohus, heites komisjonile ette, et viimane ei olnud kvalifitseerinud abiks teatud ettevõtjate endiste töötajate kasuks võetud riiklikke meetmeid, keskendus selle tuvastamisele, et need ettevõtjad said kaudse majandusliku eelise.
(
91
)	Vt kohtuotsuse Ryanair punkt 99.
(
92
)	C‑69/13, EU:C:2014:71, punktid 22 ja 35–37.
(
93
)	C‑69/13, EU:C:2014:71, punkt 32 ja resolutsiooni punkt 1.