62020CC0226
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
GIOVANNI PITRUZZELLA
esitatud 2. septembril 2021 (
1
)
Kohtuasi C‑226/20 P
Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Dumping – Rakendusmäärus (EL) 2017/1795 – Rauast, legeerimata terasest või muust legeerterasest kuumvaltsitud lehttoodete import – Menetluse lõpetamine Serbiast pärit impordi suhtes – Määrus (EL) 2016/1036 – Artikli 3 lõike 4 punkt a ja artikli 9 lõiked 2 ja 3 – Kahju olemasolu tuvastamine – Rohkem kui ühest riigist pärineva impordi mõju kumulatiivne hindamine – Teatavast riigist pärit impordi „tähtsusetu“ maht – Menetluse lõpetamine – Artikli 20 lõige 2 – Kaitseõiguste rikkumine
1.
Kas Euroopa Komisjon võib dumpinguvastases uurimises pidada „tähtsusetuks“ teatavast riigist Euroopa Liitu saabuva impordi mahtu, millel on 1,04% suurune turuosa ja seega 1% miinimumtasemest suurem turuosa, kuigi vähesel määral? Kas komisjon võib sellest tulenevalt viidatud olukorras otsustada jätta hindamata sellest riigist pärit impordi mõju kumulatiivselt ülejäänud uurimisalustest riikidest pärineva impordiga ja seega otsustada lõpetada uurimine kõnealusest riigist pärit impordi suhtes?
2.
Need on sisuliselt küsimused, mis Euroopa Kohus peab lahendama käesolevas kohtuasjas, mis käsitleb apellatsioonkaebust, milles Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL (edaspidi „Eurofer“) palub tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. märtsi 2020. aasta kohtuotsuse Eurofer vs. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), (
2
) millega Üldkohus jättis rahuldamata Euroferi hagi, milles viimane palus osaliselt tühistada rakendusmääruse (EL) 2017/1795 (
3
) (edaspidi „vaidlusalune määrus“), millega komisjon lõpetas dumpinguvastase uurimise Serbiast pärit rauast, legeerimata terasest või muust legeerterasest kuumvaltsitud lehttoodete impordi suhtes.
I. Õiguslik kontekst
3.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2016. aasta määruse (EL) 2016/1036 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Liidu liikmed (edaspidi „alusmäärus“), (
4
) artikli 3 „Kahju tuvastamine“ lõigetes 3 ja 4 on sätestatud:
„3.   Dumpinguhinnaga impordi mahu asjus pööratakse tähelepanu sellele, kas dumpinguhinnaga import on absoluutnäitajate poolest või liidu tootmis- või tarbimisnäitajate suhtes oluliselt suurenenud. Dumpinguhinnaga impordi mõju suhtes hindadele pööratakse tähelepanu sellele, kas dumpinguhinnaga impordi mõjul on toimunud oluline hinna allalöömine võrreldes liidu tootmisharu samasuguse toote hinnaga või kas sellise impordi mõjul hinnad muidu oluliselt langevad või takistatakse olulisel määral hinnatõuse, mis muidu aset leiaksid. Otsustamisel ei tarvitse saada määravaks üks või mitu loetletud tegureist.
4.   Kui dumpinguvastast uurimist kohaldatakse samal ajal toote impordi suhtes, mis pärineb rohkem kui ühest riigist, hinnatakse sellise impordi mõju kumulatiivselt ainult sel juhul, kui on kindlaks tehtud, et:
a)
igast riigist pärineva impordi puhul määratud dumpingumarginaal on suurem artikli 9 lõikes 3 määratud miinimumtasemest ning igast kõnesolevast riigist pärit impordi maht ei ole tähtsusetu; ning
b)
impordi mõju kumulatiivne hindamine on importtoodete vahelise konkurentsi tingimusi ning importtoodete ja samasuguste liidu toodete vahelise konkurentsi tingimusi arvesse võttes asjakohane“.
4.
Alusmääruse artikli 5 lõikes 7 on ette nähtud:
„Otsuses uurimise algatamise või algatamata jätmise kohta käsitletakse samal ajal tõendeid dumpingu ja kahju kohta. Kaebus lükatakse tagasi, kui ei ole piisavalt tõendeid dumpingu ega kahju kohta, mis kõnealusel juhul õigustaksid juhtumi menetlemist. Menetlust ei algatata riikide vastu, mille impordi turuosa moodustab alla 1%, välja arvatud juhul, kui nende riikide arvele ühtekokku langeb vähemalt 3% liidu tarbimisest“.
5.
Alusmääruse artikli 9 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   Kui kaitsemeetmeid ei ole vaja võtta, siis uurimine või menetlus lõpetatakse. […]
3.   Artikli 5 lõike 9 kohaselt algatatud menetluse puhul loetakse kahju tavaliselt tühiseks, kui asjaomane import on väiksem artikli 5 lõikes 7 sätestatud mahtudest. Kõnealune menetlus tuleb kohe lõpetada, kui on kindlaks tehtud, et dumpingumarginaal, väljendatuna protsendina ekspordihinnast, on väiksem kui 2%, tingimusel et üksnes uurimine tuleb lõpetada kui üksikeksportijate marginaal on alla 2%, ja et menetlust kohaldatakse nende suhtes edasi ning neid võidakse uuesti uurida asjaomase riigi suhtes artikli 11 kohaselt läbiviidava läbivaatamise käigus“.
6.
Alusmääruse artikli 20 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Kaebuse esitajad, importijad, eksportijad ja neid esindavad ühendused ning ekspordiriigi esindajad võivad taotleda selliste oluliste faktide ja kaalutlustega seotud üksikasjade avalikustamist, mille alusel ajutised meetmed kehtestati. Avalikustamise taotlus esitatakse kirjalikult kohe pärast ajutiste meetmete kehtestamist ning avalikustamine toimub kirjalikult nii kiiresti kui võimalik.
2.   Lõikes 1 nimetatud isikud võivad taotleda selliste oluliste faktide ja kaalutluste lõplikku avalikustamist, mille alusel kavatsetakse soovitada lõplike meetmete kehtestamist või uurimise või menetluse lõpetamist ilma meetmeid kehtestamata, kusjuures erilist tähelepanu pööratakse selliste faktide ja kaalutluste avalikustamisele, mis erinevad ajutiste meetmete puhul kasutatutest“.
II. Asjaolud ja vaidlusalune määrus
7.
Kohtuasja asjaolud on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–12, millele viitan üksikasjalikuma ülevaate saamiseks. Käesoleva ettepaneku jaoks on piisav märkida, et pärast seda, kui Eurofer oli 23. mail 2016 esitanud kaebuse, algatas Euroopa Komisjon dumpinguvastase uurimise seoses teatavate Brasiiliast, Iraanist, Venemaalt, Serbiast ja Ukrainast pärit rauast, legeerimata terasest või muust legeerterasest kuumvaltsitud lehttoodete impordiga Euroopa Liitu. Uurimine hõlmas ajavahemikku 1. juulist 2015 kuni 30. juunini 2016 (edaspidi „uurimisperiood“).
8.
See uurimine lõppes komisjoni poolt vaidlusaluse määruse vastuvõtmisega 5. oktoobril 2017.
9.
Vaidlusaluse määruse põhjendustest 232–236, mis on välja toodud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52–58, tuleneb, et komisjon pidas selles määruses Serbiast pärineva impordi mahtu „tähtsusetuks“ alusmääruse artikli 3 lõike 4 tähenduses, lähtuvalt asjaolust, et nimetatud maht oli uurimisperioodil vähenenud ning sel oli vaid 1,04 % suurune turuosa. Komisjon märkis selle kohta vaidlusaluse määruse põhjenduses 232: „Komisjoni tava on pidada tähtsusetuks turuosa, mis jääb allapoole alusmääruse kohaselt algatamisetapis kehtestatud 1% taset. Kõnealusel juhul leidis komisjon aga, et ka 1,04 % on tähtsusetu, sest 0,04% tuleks pidada ebaoluliseks, eriti kuna Serbia impordimaht on suhtelises arvestuses ülejäänud neljast riigist igaühe mahust palju väiksem. Serbia impordimaht on tõesti peaaegu poole väiksem kui Brasiilial, mis on järgmine väikseima impordimahuga riik.“
10.
Komisjon lükkas seejärel tagasi Euroferi argumendi, milles Eurofer väitis, et importi oleks pidanud hindama kumulatiivselt ülejäänud riikide impordiga, sest see ületas 1% miinimumtaset. Selle kohta leidis komisjon vaidlusaluse määruse põhjenduses 234 järgmist:
„Otsus selle kohta, kas importi peaks või ei peaks hindama kumulatiivselt, peab põhinema kõigil alusmääruse artikli 3 lõikes 3 sätestatud kriteeriumidel. Alusmääruse artikli 3 lõikes 4 ei anta ühelegi nendest eraldi kriteeriumidest erilist kaalu. Kuigi on tõsi, et riigist pärit importi ei saa kumuleerida, kui selle maht on tähtsusetu, ei tähenda vastupidine, et seda tuleb ipso facto kumuleerida. Lisaks ei ole alusmäärusega sõnaselgelt kehtestatud mingit tähtsusetuse määra. Kuigi tähtsusetu impordimahu puhul võib juhinduda alusmääruse artikli 5 lõikest 7, ei sisalda artikli 3 lõige 4 viiteid kõnealustele tasemetele. Pigem annab sõnastus komisjonile piisava paindlikkuse, et teha analüüsi üksikjuhtumite kaupa, võttes arvesse, et lisamaht 0,04% oli ebaoluline.“
11.
Siis märkis komisjon vaidlusaluse määruse põhjenduses 235, et Serbia ekspordihinnad erinesid nelja ülejäänud asjaomase riigi ekspordihindadest, esiteks seetõttu, et „kuigi ka Serbia keskmised müügihinnad vähenesid vaatlusaluse perioodi jooksul, [oli] tema keskmine müügihind uurimisperioodil uurimisperioodi kõrgeim ja palju kallim kui Brasiilia, Iraani, Ukraina ja Venemaa keskmised müügihinnad“, ning teiseks „olid Serbia keskmised müügihinnad palju kõrgemad kui nelja ülejäänud asjaomase riigi keskmised müügihinnad“.
12.
Komisjon lisas vaidlusaluse määruse põhjenduses 236, et „hinnakujundus koos tähtsusetu mahuga [näitas], et Serbia eksportiv tootja [oli] pigem vaatlusaluse toote hinna järgija kui kehtestaja“. Tema arvates „näitlikusta[s] [seda] veel asjaolu, et Serbia hinnalangus 2015. aastast uurimisperioodini on võrreldes ülejäänud nelja asjaomase riigi hinnalangusega ka suhtelises arvestuses väiksem“.
13.
Määruse artiklis 2 on ette nähtud, et „[d]umpinguvastane menetlus, mis hõlmab Serbiast pärit vaatlusaluse toote importi liitu, lõpetatakse vastavalt alusmääruse artikli 9 lõikele 2“.
III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
14.
Eurofer esitas 29. detsembril 2017 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse, millega nõudis vaidlusaluse määruse artikli 2 tühistamist.
15.
Üldkohtu kaheksanda koja president rahuldas 12. juuli 2018. aasta määrusega HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade’i (edaspidi „HBIS“) menetlusse astumise avalduse.
16.
Eurofer esitas Üldkohtus oma hagi põhjenduseks kolm väidet. Esimeses väites heitis Eurofer komisjonile ette, et komisjon tegi vea, kui ta otsustas, et Serbia importi ei arvestata kumuleeritult vastavalt alusmääruse artikli 3 lõikele 4. Teises väites heitis Eurofer komisjonile ette, et komisjon eksis, leides, et Serbia vastaseid kaitsemeetmeid ei ole vaja. Kolmandas väites leidis Eurofer, et rikuti alusmääruse artikli 20 lõiget 2, tema õigust saada teavet ning tema kaitseõigusi, samuti hea halduse põhimõtet, mis on kehtestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 41, kuna komisjon jättis avalikustama Serbia eksportijat puudutavad andmed hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta.
17.
Seoses väidetega, mille komisjon esitas Euroferi hagi vastuvõetavuse kohta, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses esiteks, et kohtupraktika kohaselt, mis sai alguse 26. veebruari 2002. aasta kohtuotsusega nõukogu vs. Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118; edaspidi „kohtuotsus Boehringer“), oli käesoleval juhul põhjendatud hagi sisuline läbivaatamine, ilma et eelnevalt lahendataks hagi vastuvõetavuse küsimus.
18.
Üldkohus lükkas sisulistel põhjustel tagasi kõik kolm väidet, mille Eurofer hagi põhjenduseks esitas, ja jättis seega hagi tervikuna rahuldamata.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
19.
Eurofer palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsuse tühistada; tühistada vaidlusaluse määruse artikkel 2; teise võimalusena saata kohtuasi Üldkohtule uueks läbivaatamiseks; ning jätta apellatsioonimenetluse ja Üldkohtu menetluse kohtukulud komisjoni ja HBIS Serbia kanda.
20.
Komisjon palub vaidlustatud kohtuotsuse tühistada ja tunnistada esimese kohtuastme hagi vastuvõetamatuks; jätta apellatsioonkaebuse rahuldamata ning jätta nii esimese kohtuastme kui ka apellatsioonimenetluse kohtukulud Euroferi kanda.
21.
HBIS palub apellatsioonkaebuse rahuldamata jätta ning jätta Euroferi kanda kohtukulud, mille HBIS kandis nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses.
22.
Euroopa Kohtu presidendi 2. septembri 2020. aasta määrusega Eurofer vs. komisjon (C‑226/20 P, ei avaldata, EU:C:2020:669) rahuldati Euroferi taotlus käsitleda HBISi suhtes konfidentsiaalsena Euroferi apellatsioonkaebuse lisas A.4 sisalduvat teavet, mis vastab teabele, mida oli juba käsitletud konfidentsiaalsena ja mis sisaldub Euroferi esimeses kohtuastmes esitatud hagi lisas.
V. Apellatsioonkaebuse analüüs
23.
Eurofer esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet. Esimese väitega leiab ta, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tõlgendas alusmääruse artikli 3 lõiget 4 nii, et komisjon võib asuda seisukohale, et import, mille turuosa on üle 1%, on „tähtsusetu“. Teises väites väidab Eurofer, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja moonutas tõendeid hinnangu puhul, mille kohaselt Serbiast pärit impordi maht oli alusmääruse artikli 3 lõike 4 tähenduses „tähtsusetu“. Kolmandas väites leiab Eurofer, et Üldkohus tegi mitmeid vigu hinnangu puhul, et ei ole vaja võtta ühtegi „kaitsemeedet“ alusmääruse artikli 9 lõike 2 tähenduses. Neljandas väites heidab Eurofer Üldkohtule ette õigusnormide rikkumist, kui Üldkohus leidis, et komisjon ei olnud kohustatud avalikustama Euroferile andmeid hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta.
24.
Enne Euroferi poolt vaidlustatud kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse väidete sisulist hindamist tuleb analüüsida komisjoni teatavaid argumente, mille ta esitas juba Üldkohtus esimese kohtuastme hagi vastuvõetavuse kohta.
A.
Esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetavus
25.
Vastuses apellatsioonkaebusele märgib komisjon kõigepealt, et ta oli Üldkohtus seisukohal, et esimese kohtuastme hagi on vastuvõetamatu. See institutsioon viitab oma argumentidele, mille kohaselt on kõnealune hagi vastuvõetamatu kahel põhjusel: esiteks ei saa vaidlusaluse määruse artiklit 2 lahutada selle määruse ülejäänud sätetest; (
5
) teiseks ei tõendanud Eurofer kui Belgia õiguse alusel asutatud mittetulundusühing piisavalt, et vaidlusalune määrus puudutab teda otseselt ja isiklikult ELTL artikli 263 neljanda taande tähenduses.
26.
Arvestades, et pooltel oli juba Üldkohtus võimalik tema esitatud vastuvõetavuse küsimuste üle piisavalt vaielda, palub komisjon, et Euroopa Kohus teeks otsuse nende küsimuste kohta, mille kohta Üldkohus otsust ei teinud, ning tühistaks vaidlustatud kohtuotsuse ja tunnistaks esimese kohtuastme hagi vastuvõetamatuks.
27.
Selles osas tuleb märkida, et Üldkohus otsustas kohtuotsusest Boehringer alguse saanud kohtupraktikat kohaldades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 31–33 sõnaselgelt, et käesoleval juhul oli põhjendatud hagi sisuline läbivaatamine ilma hagi vastuvõetavuse küsimust lahendamata.
28.
Mis puudutab komisjoni nõuet tühistada vaidlustatud kohtuotsus, on see minu arvates vastuvõetamatu osas, milles seda tuleb käsitleda vastuapellatsioonkaebusena. See ei kehti mitte ainult vorminõude rikkumise puhul, (
6
) vaid ka seepärast, nagu mul oli juba võimalus hiljuti märkida, et kui Üldkohus otsustab kohtuotsust Boehringer kohaldades jätta esimese kohtuastme hagi vastuvõetavuse kohta otsuse tegemata, ei tee ta vastuvõetavuse kohta isegi vaikimisi mitte mingit otsust, mida vaidlustada, mistõttu ei saa selle peale esitada ei apellatsioon- ega vastuapellatsioonkaebust. (
7
)
29.
Osas, milles komisjoni nõuet tuleb käsitleda aga põhjenduste asendamise taotlusena või palvena, et Euroopa Kohus teeks esimese kohtuastme hagi vastuvõetamatuse kohta omal algatusel otsuse, tuletan meelde, et väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et Euroopa Kohus, kui talle on esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel, on kohustatud tegema vajaduse korral omal algatusel otsuse tühistamishagi vastuvõetavuse kohta ja seega avalikul huvil põhineva väite kohta, et eiratud on ELTL artikli 263 neljandas lõigus sätestatud tingimust, mille kohaselt võib hageja taotleda niisuguse otsuse tühistamist, mis ei ole talle adresseeritud, ainult siis, kui see teda otseselt ja isiklikult puudutab. (
8
)
30.
Kohtupraktikast tuleneb aga samuti, et Euroopa Kohtu ülesanne on hinnata, kas hea õigusemõistmise kaalutlustel tuleb käesolevas olukorras hagi sisuliselt rahuldamata jätta, ilma et lahendataks vastuvõetavuse küsimus. (
9
)
31.
Käesoleva kohtuasja puhul leian, et see on menetlusökonoomilistel kaalutlustel põhjendatud. Apellatsioonkaebuse põhjendatuse kohta eelnevalt esitatud kaalutlustest tuleneb minu arvates samuti, et see tuleb tagasi lükata, ja eelkõige, et tegemist ei ole olukorraga, kus oleks vaja, et Euroopa Kohus otsustaks pärast apellatsioonkaebuse rahuldamist ja vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist võtta kohtuasja Üldkohtult üle ja teha sisulise otsuse hagi kohta nii, et ta hagi rahuldab. (
10
)
B.
Sisulised küsimused
1. Apellatsioonkaebuse esimene väide alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a vale tõlgendamise kohta
32.
Eurofer leiab apellatsioonkaebuse esimese väitega, milles kritiseeritakse vaidlustatud kohtuotsuse punkte 67–80, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tõlgendas alusmääruse artikli 3 lõiget 4 nii, et komisjon võib pidada selle sätte kohaselt „tähtsusetuks“ teatavast riigist pärit impordi mahtu, mille turuosa on üle 1%.
a) Vaidlustatud kohtuotsus
33.
Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuses tagasi hagi esimese väite, millega Eurofer väitis, et komisjon tegi vea, kui ta otsustas, et Serbia importi ei arvestata kumuleeritult ülejäänud asjaomaste riikide impordiga vastavalt alusmääruse artikli 3 lõikele 4, pidades seda viidatud sätte punkti a tähenduses tähtsusetuks, kuigi selle turuosa on üle 1%.
34.
Selle kohta leidis Üldkohus esiteks, et alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkt a ei sisalda seoses teise tingimusega – ehk tingimusega, mille kohaselt impordimaht ei või olla tähtsusetu – ühtegi viidet artikli 5 lõikele 7 ega sama määruse mõnele muule sättele. Teiseks märkis Üldkohus, et alusmääruse artikli 5 lõige 7 puudutab uurimise muud etappi, kui see, mida käsitletakse määruse artikli 3 lõikes 4. Esimene säte viitab nimelt olukorrale, kus menetlust ei ole veel algatatud, samas kui teine säte puudutab olukorda, kus uurimine on juba algatatud. (
11
)
35.
Üldkohus järeldas sellest, et kuigi alusmääruse artikli 5 lõikest 7 võivad tuleneda juhtnöörid impordimahu kohta, mida võib tähtsusetuks pidada, ei tähenda see siiski, et kõnealuse määruse artikli 3 lõike 4 kontekstis ei saaks pidada tähtsusetuks teatavast riigist pärinevat importi, mille turuosa on suurem kui 1%. (
12
)
36.
Üldkohus leidis seejärel, et ei liidu institutsioonide eelnev otsustuspraktika ega ka komisjoni Maailma Kaubandusorganisatsioonile (WTO) adresseeritud 2000. aasta selgitav märkus, (
13
) millele mõlemale Eurofer tugineb, ei ole otsustavad, et seada kahtluse alla vaidlusaluse määruse seaduslikkus. (
14
)
37.
Üldkohus järeldas nende kaalutluste põhjal, et komisjon ei olnud teinud ühtegi ilmset hindamisviga, kui ta leidis, et käesoleval juhul jääb Serbiast pärineva impordi maht alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a tähenduses tähtsusetuks, ja seda vaatamata selle impordimahu tõusule 2013. aasta 0,48%‑lt uurimisperioodi jooksul 1,04%‑le. (
15
)
b) Poolte argumendid
38.
Eurofer väidab, et eespool esitatud Üldkohtu põhjendused on valed, kuna need tuginevad alusmääruse artikli 3 lõike 4 ja artikli 5 lõike 7 väärale tõlgendusele. Euroferi arvates ei annaks need artiklid õige tõlgendamise korral komisjonile kaalutlusruumi pidada „tähtsusetuks“ importi, mille turuosa on üle 1%.
39.
Esiteks on Eurofer seisukohal, et kohtupraktikast ilmneb, et alusmääruse artikli 3 lõige 4 ja artikli 5 lõige 7 täiendavad vastastikku teineteist nii, et teise sätte eesmärk on selgitada asjaolusid, mille puhul impordi osa liidus on liiga väike, et seda importi saaks dumpingut põhjustanuks lugeda. (
16
) Sellest tuleneb, et alusmääruse artikli 3 lõike 4 õige tõlgendus eeldab, et sama määruse artikli 5 lõikes 7 ette nähtud 1% miinimumtase kujutab endast siduvat miinimumtaset impordimahu „tähtsusetu“ laadi hindamisel. See tõlgendus on kooskõlas nii komisjoni otsustuspraktikaga, mida on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73 ja 74 viidatud näidetes, kui ka eespool käsitletud 2000. aasta selgitavas märkuses.
40.
Teiseks ei esita Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses kasutatud tõlgenduse kohta ühtegi veenvat põhjendust. Sõnaselgete vastastikuste viidete puudumine kõnealuses kahes sättes ei tähenda, et neid ei või koostoimes tõlgendada. Asjaolu, et alusmääruse artikli 5 lõige 7 on kohaldatav menetluse alguses, ei ole loogiline põhjus, miks miinimumtaset 1% ei peaks kohaldama järgnevas etapis. Loogilisem oleks, et menetluse mõlemale etapile kohaldataks samu reegleid, mis kehtib alusmääruse muude sätete puhul. Komisjoni kaalutlusõigusele tuginemise osas leiab Eurofer, et küsimus selle kindlakstegemisest, kas konkreetsest riigist pärinev import ületab miinimumtaset 1%, on kahesuunaline ja sellega ei kaasne keerulist analüüsi. Kaks kohtuasja, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 oma tõlgenduse põhjendamiseks viitas, erinevad käesolevast kohtuasjast ega saa seega Üldkohtu analüüsi toetada.
41.
Kolmandaks on lähenemisviis, mille kohaselt võib pidada „tähtsusetuks“ impordimahtu, mille turuosa on üle 1%, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses kasutas, vastuolus õiguskindluse põhimõttega. Kui vastavalt sellele, mida arvab Üldkohus, ei ole miinimumtase, mille alusel saab impordimahtu pidada tähtsusetuks alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a tähenduses, täielikult kooskõlas sama määruse artikli 5 lõikes 7 ette nähtud miinimumtasemega, kuna need viitavad erinevatele menetlusetappidele, siis valitseb ebakindlus ka viimases sättes ette nähtud 3% miinimumtaseme kohaldatavuse suhtes, millega kaasneva absurdse tagajärje tulemusel võib uurimist alustada, kuid mitte lõpetada. Lisaks tekitaks miinimumtase, mille suhtes komisjonil on ulatuslik kaalutlusõigus ja mille puhul kohtulik kontroll on piiratud, ebakindla olukorra, sest ei oleks selge, kuhu paigutada piir impordimahu „tähtsusetu“ laadi tuvastamiseks, mis tingiks ka suurenenud ohu, et dumpinguvastastesse uurimistesse sekkutakse poliitilistelt.
42.
Komisjon väidab, et Euroferi apellatsioonkaebuse esimene väide on tulemusetu. Ülejäänud osas vaidlustavad see institutsioon ja HBIS Euroferi esitatud argumendid sisuliselt.
c) Hinnang
43.
Esiteks tuleb märkida, et nagu Üldkohus leidis, (
17
) on alusmääruse artikli 3 lõike 4, mille valele tõlgendamisele Eurofer oma apellatsioonkaebuse esimeses väites tugineb, punktides a ja b ette nähtud kolm tingimust, mis kõik peavad olema täidetud, et oleks lubatud kumulatiivselt hinnata importi, mis pärineb rohkem kui ühest riigist, mille suhtes toimub samal ajal dumpinguvastane uurimine selleks, et teha kindlaks liidu tootmisharule tekitatud kahju. Esiteks peab dumpingumarginaal olema suurem alusmääruse artikli 9 lõikes 3 määratletud miinimumtasemest; teiseks ei või igast kõnesolevast riigist pärineva impordi maht olla tähtsusetu; ja kolmandaks peab dumpingimpordi mõju kumulatiivne hindamine olema konkurentsi tingimusi arvesse võttes asjakohane. Kumulatiivse hindamise välistamiseks piisab seevastu sellest, kui üks kolmest tingimusest ei ole täidetud.
44.
Eurofer väidab, et Üldkohus tõlgendas valesti neist tingimustest teist ehk impordimahu tähtsusetust. Tema arvates tuleb sätet, milles viidatud tingimus on kehtestatud – st alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a teist lauset – lugeda koostoimes alusmääruse artikli 5 lõikega 7, milles on ette nähtud, et menetlust ei algatata riikide vastu, mille impordi turuosa moodustab alla 1%. Sellest tuleneb, et üle 1% turuosaga impordi mahtu ei saa pidada „tähtsusetuks“.
45.
Esiteks leian, et komisjoni vastuväide, mille kohaselt apellatsioonkaebuse esimene väide on tulemusetu seetõttu, et Eurofer ei vaielnud vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 63–66, milles Üldkohus tegi kindlaks selle sätte tõlgenduse, tuleb tagasi lükata. Kuigi Eurofer viitab apellatsioonkaebuses oma etteheidete esemena sõnaselgelt ainult vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 67–80, on vaieldamatult selge, et ta soovib apellatsioonkaebuse esimese väite raames vaidlustada vaidlustatud kohtuotsuses sisalduva kõnealust sätet puudutava Üldkohtu arutluskäigu, kui terviku.
46.
Siiski ei jaga ma tõlgendust, mille Eurofer andis alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a teisele lausele, ja leian, et Üldkohus ei rikkunud vaidlustatud kohtuotsuses seda sätet tõlgendades õigusnormi.
47.
Selle kohta tuleb esiteks grammatilisest seisukohast märkida, et nagu Üldkohus õigesti leidis ja millega Eurofer muu hulgas ka nõustus, (
18
) ei viita alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkt a, mis puudutab teist tingimust, kordagi sõnaselgelt ühelegi muule alusmääruse sättele ja nõuab üksnes, et tingimuse täitmiseks ei tohi ühestki riigist pärineva impordi maht olla „tähtsusetu“, viimast väljendit täpsemalt määratlemata.
48.
Kuigi on tõsi, et see suunav grammatiline järeldus ei välista iseenesest tingimata, et käsitletavat sätet võib tõlgendada koostoimes alusmääruse muu sättega, muutub see siiski oluliseks, kui arvestada süstemaatilist järeldust, et erinevalt sellest sättest on alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a esimeses osas, mis määratleb esimese tingimuse (st tingimuse dumpingumarginaali kohta), viidatud sõnaselgelt miinimumtasemele kõnealuse määruse artikli 9 lõike 3 tähenduses, ehk 2%‑le.
49.
Need grammatilised ja süstemaatilised kaalutlused näitavad minu arvates seadusandja tahet anda komisjonile teatav kaalutlusõigus impordimahu tähtsusetuse kindlakstegemisel, et võimaldada kumulatiivselt hinnata sellise rohkem kui ühest riigist pärineva impordi mõju, mille suhtes viiakse samal ajal läbi dumpinguvastane uurimine.
50.
Lisaks on selles osas teatava kaalutlusõiguse tunnustamine, nagu Üldkohus õigesti märkis, (
19
) kooskõlas ulatusliku kaalutlusõigusega, mille olemasolu on Euroopa Kohus oma väljakujunenud praktikas liidu institutsioonidele tunnustanud ühise kaubanduspoliitika ja eelkõige kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas, majanduslike ja poliitiliste olukordade keerukuse tõttu, mida nad uurima peavad. (
20
) Nagu mul oli juba võimalus hiljuti märkida, on Euroopa Kohus sõnaselgelt leidnud, et see ulatuslik kaalutlusõigus on olemas eelkõige liidu tööstusharule tekitatud kahju olemasolu kindlakstegemisel. (
21
)
51.
Tuleb veel lisada, et viidatud kaalutlusõiguse olemasolu ei tähenda, et see on piiramatu. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 67 ja 78 märkis – ja nagu muu hulgas tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73, 74, 75 ja 79 mainitud liidu institutsioonide otsustuspraktikast – võib alusmääruse artikli 5 lõikes 7 sätestatud miinimumtase anda suuniseid ja toimida võrdlusalusena impordimahu tähtsusetuse kindlakstegemisel selleks, et hinnata impordi mõju kumulatiivselt alusmääruse artikli 3 lõike 4 tähenduses. Komisjon ei või põhimõtteliselt sellest aga märkimisväärselt kõrvale kalduda ja ta peab konkreetsel juhul põhjendama, millised juhtumi asjaolud õigustavad sellest miinimumtasemest kõrvale kaldumist. Minu arvates ei tulene sellest aga, et see suunav tase kujutab endast täpset ja ranget taset, millest väljaspool on komisjonil õiguslikult keelatud järeldada, et teatavast riigist pärinev import, mille suhtes dumpinguvastast uurimist kohaldatakse, on tähtsusetu.
52.
Minu arvates tuleb nii tõlgendada kõnealuse kahe sätte vahelist vastastikku täiendavat suhet, millele osutati Üldkohtu 25. jaanuari 2017. aasta otsuses Rusal Armenal vs. nõukogu (T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26), millele Eurofer viitab. (
22
) Üldkohus jõudis selles kohtuotsuses järeldusele, et nõukogu ei rikkunud õigusnormi, kui ta „võttis arvesse“ algmääruse artikli 5 lõikes 7 mainitud 1% miinimumtaset selleks, et tõlgendada tingimust, mis puudutab alusmääruse artikli 3 lõike 4 punktis a sätestatud tingimust, et import ei tohi olla tähtsusetu. Seega kinnitab kõnealune kohtuotsus, et 1% on suunav miinimumtase, mida „arvesse võtta“, ja mitte tingimata kohustuslik näitaja.
53.
Lisaks kinnitab seda tõlgendust asjaolu, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses õigesti rõhutab, et kõnealuse kahe sättega, ehk vastavalt alusmääruse artikli 3 lõikega 4 ja artikli 5 lõikega 7 soovitud menetluslikud eesmärgid on erinevad, kuna neid tuleb kohaldada erinevas menetlusetapis, mis toetab kahe sätte vahelise vastastikku täiendava paindliku suhte tunnustamist.
54.
Minu arvates ei sea Euroferi esitatud muud argumendid kahtluse alla selle tõlgenduse õigsust, mille Üldkohus andis alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a teisele lausele.
55.
Esiteks märgin, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76 sisalduvad Üldkohtu kaalutlused, mis puudutavad otsustuspraktikat, on kooskõlas Euroopa Kohtu sellekohase kohtupraktikaga, millest ilmneb, et sellise määruse seaduslikkust, mis lõpetab menetluse dumpinguvastaseid tollimakse kehtestamata, nagu käesoleval juhul, tuleb hinnata asjakohaste õigusnormide alusel, ja eelkõige alusmääruse sätete põhjal, mitte liidu institutsioonide väidetava varasema otsustuspraktika alusel. (
23
)
56.
Ka järeldustes, mille Üldkohus tegi 2000. aasta selgitava märkuse kohta, ei ole vigu ja need on kohtupraktikaga kooskõlas. (
24
) Üldkohus leidis õigesti, et see dokument ei ole akt, millega komisjon soovis piirata oma kaalutlusõiguse kasutamist.
57.
Teiseks ei ole veenvad Euroferi argumendid, mille kohaselt tekitab Üldkohtu kasutatud tõlgendus probleeme õiguskindlusega. Esiteks, nagu eespool punktis 51 leidsin, ei ole kaalutlusõigus, mis komisjonil on alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a teise lause kohaldamisel, piiramatu ja komisjon peab arvesse võtma alusmääruse artikli 5 lõikes 7 sätestatud miinimumtaset, kui võrdlusalust. Teiseks tuleb märkida, et nagu komisjon välja tõi, asetab hoopis Euroferi poolt alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a teisele lausele pakutud tõlgendus ohtu selle sätte kasuliku mõju. Nagu see institutsioon märkis, ei oleks juhul, kui alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a tuleks kohaldada üksnes teatavast riigist pärinevale impordi mahule, mille turuosa on alla 1% miinimumtaseme, see praktiliselt mitte kunagi kohaldatav, sest kõnealuse impordi suhtes ei saaks menetlust isegi alustada.
58.
Kõikide eelnevate kaalutluste põhjal tuleb Euroferi esitatud apellatsioonkaebuse esimene väide minu arvates tagasi lükata.
2. Apellatsioonkaebuse teine väide hinnangu kohta, mille kohaselt Serbiast pärit impordi maht oli alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a kohaselt „tähtsusetu“
59.
Apellatsioonkaebuse teises väites, mis jaguneb kolmeks osaks ja milles kritiseeritakse vaidlustatud kohtuotsuse punkte 81–84, väidab Eurofer, et Üldkohus rikkus õigusnorme, tegi ilmse hindamisvea ja moonutas tõendeid, kui ta nõustus komisjoni järeldusega, mille kohaselt Serbiast pärineva impordi maht oli käesoleval juhul „tähtsusetu“ alusmääruse artikli 3 lõike 4 tähenduses.
a) Vaidlustatud kohtuotsus
60.
Vaidlustatud kohtuotsuses märkis Üldkohus Euroferi esitatud hagi esimest väidet analüüsides – pärast seda, kui ta oli jõudnud järeldusele, et komisjon ei teinud ilmseid hindamisvigu, kui ta leidis, et Serbiast pärit impordi maht oli alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a tähenduses „tähtsusetu“, olenemata sellest, et see ületas miinimumtaset 1% –, et lisaks võis „komisjon vaidlustatud määruse põhjenduses 248 põhjendatult leida, et asjaolu, et Serbia keskmised müügihinnad uurimisperioodil olid märkimisväärselt kõrgemad kui ülejäänud nelja asjaomase riigi hinnad, kinnitab seisukohta, et niivõrd väike impordimaht ei [saanud] liidu tootmisharu kahjustada.“ (
25
)
61.
Üldkohus leidis, et küsimust, kas impordimaht on tähtsusetu, ei saa taandada üksnes selle koguse numbrilist väärtust puudutavaks küsimuseks, vaid see hõlmab ka impordi olemust, st muid näitajaid mõju kohta, mis sellel impordimahul võib olla. Seega arvas Üldkohus, et komisjon leidis õigesti, et juhul kui teatava riigi sellise impordiga seotud hinnad, mille maht vastab väheolulisele turuosale, on kõrged, siis ainuüksi see asjaolu – ilma et oleks vaja nimetatud hindu põhjalikumalt analüüsida, nagu nõudis Eurofer – võib anda tunnistust selle mahu tähtsusetusest. (
26
)
b) Poolte argumendid
62.
Eurofer vaidleb sellele analüüsile vastu. Eurofer väidab teise väite esimeses osas, et Üldkohus rikkus õigusnormi, lisades hinnaga seotud näitajaid hinnangusse impordimahu tähtsusetuse kohta, mis puudutab üksnes impordimahuga seotud koguselist hinnangut. Hinnaanalüüsil ei ole selles analüüsis mitte mingit kohta, vaid sellel on koht üksnes analüüsis alusmääruse artikli 3 lõike 4 kolmandast tingimusest, st tingimus konkurentsitingimuste kohta. Alusmääruses on neid kahte näitajat selgelt eristatud ja kohtupraktika kinnitab kõnealust lähenemist.
63.
Teises osas, mis esitati teise võimalusena juhuks, kui Euroopa Kohus otsustab, et hinnaanalüüsil on osa impordimõju tähtsusetuse määramises, väidab Euorofer, et Üldkohus rikkus igal juhul õigusnormi, kui ta jättis arvestamata teised tegurid, mis selgitasid täpsemalt võimalikku kahjulikku mõju, mida import võis liidu tootmisharule avaldada. Konkreetselt eiras komisjon oma analüüsis hindade allalöömist ja turuhinnast madalama hinnaga müümist, mis on alusmääruse artikli 3 lõikest 3 tulenevalt analüüsis olulised elemendid. Järelikult ei võtnud komisjon arvesse kõiki asjakohaseid tõendeid, vastupidi sellele, mida nõuab kohtupraktika. Järelikult rikkus Üldkohus komisjoni arutluskäiguga nõustudes õigusnormi.
64.
Kolmandas osas väidab Eurofer, et Üldkohus tegi ilmse hindamisvea ja moonutas tõendeid, leides, et vähetähtsale turuosale vastava mahuga seotud keskmised hinnad toetasid järeldust, et kõnealune impordimaht on tähtsusetu. Kuigi on tõsi, et Serbiast pärit impordi keskmine hind oli kõrgem kui teistest riikidest pärineva impordi hind, tuleneb Euroferi arvates toimiku materjalidesse lisatud tõenditest siiski, et Serbia ainsa eksportiva tootja, kelle suhtes uurimine algatati, keskmine hind oli praktiliselt sama, mille olid kehtestanud üks Venemaa ja üks Brasiilia eksportija, kelle suhtes komisjon dumpinguvastaseid tollimakse aga ei kehtestanud. Järelikult tegi Üldkohus ilmse hindamisvea ja moonutas tõendeid, tuginedes oma analüüsis keskmistele hindadele ja varjates asjaolu, et Serbia eksportija poolt hindade allalöömine ja turuhinnast madalama hinnaga müümine sarnanesid kahe eespool viidatud tootja poolt hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümisega.
65.
Komisjon leiab, et apellatsioonkaebuse teine väide on tervikuna tulemusetu ning et selle kolmas osa on osaliselt vastuvõetamatu. Igal juhul vaidlustavad komisjon ja HBIS selle väite sisuliselt.
c) Hinnang
66.
Esiteks tuleb analüüsida komisjoni esitatud vastuväidet, mille kohaselt on apellatsioonkaebuse teine väide tervikuna tulemusetu. Komisjon väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktid 81–84, mille kohta kõnealune väide esitati, sisaldavad üksnes täiendavat arutluskäiku, mida ei ole Üldkohtu tehtud järelduse, mille kohaselt peab Serbiast pärit importi pidama tähtsusetuks alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a tähenduses, seaduslikkuse põhjendamiseks vaja. Seda näitab väljendite „lisaks“ ja „anda tunnistust“ kasutamine vaidlustatud kohtuotsuse vastavates punktides 81 ja 83.
67.
Selles osas märgin, et nagu tuleneb eespool punktist 61, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82, et küsimust, kas impordimaht on alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a tähenduses tähtsusetu, ei saa taandada üksnes selle koguse numbrilist väärtust puudutavaks küsimuseks, vaid see hõlmab ka impordi olemust, st muid näitajaid mõju kohta, mis sellel impordimahul võib olla.
68.
Eurofer seab oma apellatsioonkaebuse teises väites sisuliselt kahtluse alla nii selle lähenemisviisi seaduslikkuse kui ka quod non selle kohaldamise.
69.
Esimeses osas tõstatab Eurofer küsimuse selle lähenemisviisi seaduslikkusest, leides, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta lisas hinnaga seotud „olemuslikke“ näitajaid impordimahu tähtsusetuse hinnangusse, mis puudutab tema arvates üksnes impordimahuga seotud „koguselist“ hinnangut.
70.
Selles osas tuleneb aga hagi esimese väite analüüsist, et Üldkohus ei rikkunud ühtegi õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80, et komisjon võis ilmset hindamisviga tegemata järeldada, et ta sai käesolevas asjas oma kaalutlusõigust kasutades tuvastada, et Serbiast pärit impordi maht oli tähtsusetu, vaatamata sellele, et impordimaht võrdus uurimisperioodil koguseliselt 1,04%‑ga.
71.
Järelikult ka juhul, kui esimene osa tunnistatakse vastuvõetavaks ja Euroopa Kohus otsustab, et impordimahu tähtsusetuse analüüs, mis komisjonil tuleb alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a teise lause kohaselt läbi viia, peab piirduma üksnes koguselise analüüsiga, ning et järelikult tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81–84 selles osas vea, ei aseta see seisukoht kahtluse alla eespool viidatud järeldust, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 jõudis.
72.
Sellest tuleneb minu arvates, et esimene osa on sisuliselt tulemusetu, nagu väitis komisjon.
73.
Igal juhul on see osa minu arvates ka põhjendamatu. Alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a teises lauses ei ole sätestatud konkreetset analüüsimeetodit selleks, et määrata kindlaks teatavast riigist pärit impordi tähtsusetus, eesmärgiga hinnata selle mõju koos impordi mõjuga, mis pärineb teistest riikidest, kelle suhtes viiakse samal ajal läbi dumpinguvastast menetlust.
74.
Sellest järeldub, et komisjonil on oma kaalutlusruumi raames, mis talle eespool punktis 50 viidatud kohtupraktika alusel kuulub, vabadus hinnata tegureid, mida ta peab konkreetsel juhul kõnealuse tähtsusetu laadi kindlakstegemiseks asjakohaseks.
75.
Sellest tuleneb, et eespool viidatud Üldkohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82, mille kohaselt võib analüüs hõlmata kõnealuse impordimõju olemuslikke näitajaid ja sisaldada seega analüüsi muude näitajate mõju kohta, mis sellel impordimahul võib olla, ei riku ühtegi õigusnormi.
76.
Teise väite teise ja kolmanda osaga seoses leian aga, et need ei ole tulemusetud. Juhul kui on kindlaks tehtud, et alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a teise lause kohaselt läbi viidav impordimahu tähtsusetuse analüüs võib hõlmata selle impordi hindadega seotud olemuslikke näitajaid, ei ole välistatud, et kui tuvastatakse, et Üldkohus tegi komisjoni konkreetsel juhul läbi viidud analüüsile hinnangut andes vea, võib see kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise.
77.
Samas arvan siiski, et nii teine kui ka kolmas osa tuleb sisulistel põhjustel tagasi lükata.
78.
Teise osaga seoses kritiseerib Eurofer Üldkohut selle eest, et ta ei leidnud, et komisjon oleks pidanud oma analüüsis arvestama hindade allalöömist ja turuhinnast madalama hinnaga müümist. Selle kohta märgin esiteks, et alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a teises lauses ei viita mitte miski sellele, et komisjonil on kohustus analüüsida hindade allalöömist ja turuhinnast madalama hinnaga müümist, et teha kindlaks teatavast riigist pärineva impordimahu tähtsusetus, eesmärgiga hinnata kumulatiivselt rohkem kui ühest riigist pärineva impordi mõju, mille suhtes viiakse samal ajal läbi dumpinguvastane uurimine. Teiseks, nagu komisjon leidis, on artikli 3 lõikes 4 sätestatud analüüs kumulatiivselt hindamise võimaluse varasem etapp, mis eelneb täielikule kahjuanalüüsile alusmääruse artikli lõigete 2 ja 3 tähenduses. Sellest tuleneb, et Euroferi viide alusmääruse artikli 3 lõikele 3 ei ole selles kontekstis asjakohane.
79.
Minu arvates tähendab see, et Üldkohus ei rikkunud ühtegi õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83, et komisjon võis järeldada oma kaalutlusõiguse raames, mis tal on eespool punktis 50 viidatud kohtupraktika alusel, et juhul kui teatava riigi sellise impordiga seotud hinnad, mille maht vastab väheolulisele turuosale, on kõrged, siis ainuüksi see asjaolu võib anda tunnistust selle mahu tähtsusetusest, ilma et oleks vaja nimetatud hindu põhjalikumalt analüüsida.
80.
Mis puudutab apellatsioonkaebuse teise väite kolmandat osa, sisaldab see kahte väidet, millest üks käsitleb ilmset hindamisviga ja teine tõendite moonutamist.
81.
Seoses esimese väitega, mille kohaselt tuleneb toimiku materjalidesse lisatud tõenditest, et Serbia ainsa eksportiva tootja keskmine hind oli praktiliselt sama sellega, mida kasutasid üks Venemaa ja üks Brasiilia eksportija, leian, et osas, milles sellega soovitakse seada kahtluse alla Üldkohtu läbi viidud tõendite analüüs, tuleb see väide tunnistada apellatsioonimenetluses vastuvõetamatuks. Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et juhul kui Üldkohus on faktilised asjaolud tuvastanud või neid hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt ELTL artiklile 256 pädev kontrollima üksnes nende faktiliste asjaolude õiguslikku kvalifikatsiooni ja neist tuletatud õiguslikke tagajärgi. Seega, kui Üldkohtule esitatud tõendeid ei ole moonutatud, ei kujuta faktiliste asjaolude hindamine endast sellisena Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õigusküsimust. (
27
)
82.
Osas, milles nimetatud esimest väidet tuleb aga käsitleda tähenduses, et Eurofer vaidlustab faktiliste asjaolude ja komisjoni poolt nendest tuletatud õiguslike tagajärgede vale õigusliku kvalifitseerimise, kuna komisjon ei kehtestanud faktiliselt samades olukordades dumpinguvastaseid tollimakse, (
28
) ei ole see väide sisuliselt põhjendatud. Asjaolu, et üks Venemaa ja üks Brasiilia eksportiv tootja eksportisid vaatlusalust toodet liitu Serbia ainsa eksportija keskmise hinnaga samade hindadega, ei muuda kuidagi asjaolu, et riigi tasemel olid Venemaalt ja Brasiiliast pärineva impordi keskmised hinnad Serbia keskmistest hindadest madalamad, mida Eurofer ei ole vaidlustanud (
29
) ja mis võimaldas komisjonil jõuda nendest riikidest pärineva impordi suhtes erinevale järeldusele.
83.
Teise väiteosaga seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et tõendite moonutamisega on tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär. Siiski peab selline moonutamine ilmselgelt nähtuma toimikus olevatest tõenditest, ilma et oleks vaja asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata. Lisaks, kui apellant väidab, et Üldkohus on tõendeid moonutanud, peab ta täpselt osutama tõenditele, mida kohus on väidetavalt moonutanud, ning tooma välja Üldkohtu hindamisvead, millest see moonutamine tema arvates tulenes. (
30
)
84.
Selle kohta märgin, et põhjendused, mis Eurofer oma teise väite kolmandas osas esitas, et tõenda ühelgi viisil tõendite moonutamist. Eurofer ei aseta mis tahes viisil kahtluse alla faktilisi järeldusi, mis tuletati toimikus olemasolevatest tõenditest, st kõnealuse kolme tootja keskmistest hindadest. Eurofer piirdub nimetatud asjaoludele antud hinnangu vaidlustamisega, mis, nagu juba selgitasin, ei ole apellatsioonimenetluses vastuvõetav. Järelikult on ka kolmanda osa teine väiteosa põhjendamatu.
85.
Eelneva põhjal tuleb apellatsioonkaebuse teine väide minu arvates tagasi lükata osaliselt tulemusetuse, osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse alusel.
3. Apellatsioonkaebuse kolmas väide järelduse kohta, et ei ole vaja võtta kaitsemeetmeid alusmääruse artikli 9 lõike 2 tähenduses
86.
Eurofer väidab oma apellatsioonkaebuse kolmandas väites, mis jaguneb kaheks osaks ja millega kritiseeritakse vaidlustatud kohtuotsuse punkte 109–121, et Üldkohus tegi ilmse hindamisvea ja rikkus õigusnormi analüüsis, milles ta nõustus komisjoni järeldusega, et Serbiast pärineva impordi suhtes ei olnud vaja võtta kaitsemeetmeid alusmääruse artikli 9 lõike 2 tähenduses.
a) Vaidlustatud kohtuotsus
87.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuses Euroferi hagi teist väidet analüüsides, et otsus, mille komisjon tegi vaidlusaluse määruse artiklis 2, mille kohaselt ei olnud Serbia impordi suhtes vaja võtta kaitsemeetmeid alusmääruse artikli 9 lõike 2 tähenduses, ei ole ebaseaduslik.
88.
Esiteks märkis Üldkohus, et kuna selles alusmääruse sättes ei täpsustata asjaolusid, mille esinemisel tuleb kaitsemeetmeid vajalikuks pidada, jätab see komisjonile teatava kaalutlusruumi. (
31
) Seejärel täheldas Üldkohus, et põhimõtteliselt peaks otsus vajaduse kohta kehtestada dumpinguvastane tollimaks põhinema eelkõige dumpingu olemasolu ja kahju olemasolu üksikasjalikul analüüsil. Ta järeldas siiski, et alusmääruse tekstist ja eelkõige selle artikli 9 lõikest 3 tuleneb, et selline üksikasjalik analüüs ei ole alati nõutav ja et uurimine või menetlus tuleb lõpetada muu hulgas üksnes dumpingumarginaali või impordimahtude alusel. (
32
)
89.
Üldkohus leidis seejärel, et käesoleval juhul tuleneb vaidlusalusest määrusest, et esiteks oli komisjoni arutluskäigus keskse tähtsusega just üks nendest asjaoludest, nimelt Serbiast pärineva impordi maht. Teiseks märkis Üldkohus, et järeldus, mille kohaselt ei olnud Serbiast pärineva impordi suhtes vaja kaitsemeetmeid võtta, ei põhinenud üksnes selle impordi mahu miinimumtasemel, vaid ka vastastikusel mõjul selle näitaja ning asjaolu vahel, et Serbia keskmised müügihinnad olid kõrgemad kui ülejäänud nelja riigi vastavad hinnad, mis kinnitab arusaama, et niivõrd väike impordimaht ei saa liidu tootmisharu kahjustada. (
33
)
90.
Üldkohus tegi nende kaalutluste põhjal järelduse, et komisjon ei ületanud kaalutlusruumi, mis tal on alusmääruse artikli 9 lõike 2 kohaldamisel. (
34
)
b) Poolte argumendid
91.
Eurofer vaidleb sellele analüüsile vastu. Ta väidab apellatsioonkaebuse kolmandas väites, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon võis Serbia impordi suhtes uurimise lõpetada, ilma et ta oleks analüüsinud selle impordiga tekitatud võimalikku kahju. Eurofer arvab, et kuigi alusmääruse artikli 9 lõikes 2 ei ole täpsustatud asjaolusid, mille esinemisel tuleb kaitsemeetmeid ebavajalikuks pidada, antakse sama määruse põhjenduses 16 selle kohta selged suunised. Sellest põhjendusest, mille alusel tuleb kõnealust sätet tõlgendada, ilmneb, et uurimine tuleb lõpetada, „kui dumping on minimaalne või kahju tähtsusetu“.
92.
Alusmääruse artikli 9 lõige 3 ei muuda selles osas midagi. Selles nähakse üksnes ette kaks „turvatsooni“ (safe harbours), millest üks puudutab dumpingumarginaali ja teine impordimahtu. Käesolevas kohtuasjas ei kuulu Serbia import, aga neist kahest kummagi alla. Dumpingumarginaal ületas alusmääruse artikli 9 lõikes 3 ette nähtud miinimumtaset märkimisväärselt ja impordimaht ületas alusmääruse artikli 5 lõikes 7 viidatud 1% taset.
93.
Sellises olukorras võis komisjon üksnes põhjusel, et Serbia impordiga tekitatud võimalik kahju oli „tähtsusetu“ järeldada, et kaitsemeetmeid ei olnud vaja võtta. Ta ei võinud aga tugineda impordimahule, mis ületasid asjakohase taseme. Järelikult oleks komisjon pidanud hindama, kas Serbia import üksi võis suurendada liidu tootmisharule tekitatud kahju, viies läbi alusmääruse artikli 3 kohase analüüsi ja võttes eelkõige arvesse olulist hinna allalöömist eespool viidatud artikli lõike 3 tähenduses.
94.
Teises osas väidab Eurofer, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja tegi ilmse vea, kui ta leidis, et komisjon ei ületanud kaalutlusruumi, mis tal on alusmääruse artikli 9 lõike 2 kohaldamisel. Eurofer leiab, et vaatamata sellele, et komisjonil on selles valdkonnas teatav kaalutlusõigus, ei takista see Üldkohtul kontrollida, kas tõendid on tema järelduste põhjendamiseks sobivad. Esiteks ületas Serbia impordi maht käesoleval juhul 1% miinimumtaset ega kuulunud seega alusmääruse artikli 9 lõikes 3 sätestatud „turvatsooni“. Seega ei saanud eeldada, et see tekitas pelgalt tähtsusetu kahju. Teiseks oli keskmistele impordihindadele viitamine vale, sest Serbial oli ainult üks tootja, samas kui ülejäänud riikidel oli mitu tootjat ja märgiti, et teatavad Vene ja Brasiilia eksportivad tootjad müüsid oma tooteid ainsa Serbia tootjaga võrreldavate hindadega.
95.
See, et komisjon jättis arvesse võtmata asjakohased andmed, kujutab endast ilmset viga. Komisjon keeldus korduvalt arvestamast andmeid Serbia toodete hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta. Need andmed olid aga analüüsi jaoks ilmselgelt olulised.
96.
Komisjon väidab, et apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa on vastuvõetamatu. Igal juhul on see väide komisjoni ja HBIS‑i arvates tervikuna sisuliselt põhjendamatu.
c) Hinnang
97.
Apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimese osa puhul tuleb meenutada, et alusmääruse artikli 9 lõikes 2 on sätestatud, et kui kaitsemeetmeid ei ole vaja võtta, siis uurimine või menetlus lõpetatakse. Selle määruse põhjendusest 16, millele Eurofer nimetatud sätte tõlgendamisel õigesti tugineb, tuleneb, et uurimine või menetlus tuleb lõpetada, kui dumping on minimaalne või kahju tähtsusetu, ning on asjakohane määratleda kõnealused olukorrad.
98.
Alusmääruse artikli 9 lõikes 3 määratletakse sellised olukorrad. Eelkõige on selle esimeses lauses ette nähtud, et sama määruse artikli 5 lõike 9 kohaselt algatatud menetluse puhul – st menetluste puhul, mille algatamiseks on piisavalt tõendeid – loetakse kahju tavaliselt tühiseks, kui asjaomane import on väiksem artikli 5 lõikes 7 sätestatud mahtudest, st alla 1%. (
35
)
99.
Käesoleva väite esimeses osas heidab Eurofer Üldkohtule sisuliselt ette seda, et ta tegi vea, kui ta leidis, et alusmääruse artikli 9 lõike 3 esimese lause viidatud säte on käesoleval juhul kohaldatav, kuna Serbiast pärinev import on üle eespool viidatud 1% taseme.
100.
Selles osas leian siiski, et seda sätet ei või tõlgendada nii, et eespool viidatud 1%‑ne tase kujutab endast täpset ja ranget taset, millest väljaspool on komisjonil õiguslikult võimatu pidada tähtsusetuks impordimahuga tekitatud võimalikku kahju, mis kõnealust taset ületab, ning seda hoolimata sellest, et nimetatud sättes viidatakse konkreetselt alusmääruse artikli 5 lõikele 7, vastupidi alusmääruse artikli 3 lõike 4 punktile a. (
36
)
101.
Selle kohta tuleb esiteks märkida, et alusmääruse artikli 9 lõike 3 tekstis kasutatakse sõnaselgelt väljendit „tavaliselt“. Selle väljendi kasutamine näitab minu arvates selgelt seadusandja tahet jätta komisjonile teatav kaalutlusruum olukorras, kus ta hindab sellele tasemele läheneva impordiga tekitatud võimaliku kahju tähtsusetust. See kaalutlusruum, mis on kooskõlas ka kaalutlusruumiga, mis institutsioonidel on kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas, (
37
) töötab mõlemal suunal. Nii võimaldab see komisjonil vajadusel pidada tähtsusetuks kahju, mis tekkis impordimahust, mis on nimetatud tasemele küll väga lähedal, kuid mis selle ületab, kui ka leida, et impordimaht, mis sellele tasemele läheneb, aga mis sellest madalamale jääb, võib siiski tekitada kahju, mis ei ole tähtsusetu.
102.
Teiseks, nagu tuleneb sõnaselgelt nii 16. põhjenduse sõnastusest kui ka alusmääruse artikli 9 lõike 3 esimesest lausest, ei ole selle kindlaks tegemiseks, kas uurimine või menetlus tuleb lõpetada, ilma et oleks vaja kaitsemeetmeid võtta, tähtsaim küsimus miinimumtaseme kui sellise ületamine, vaid kahju tähtsusetus. Sellest järeldub, et ka juhul, kui tõlgendada kõnealuse artikli sätet asjaomase põhjenduse alusel, nagu soovitas Eurofer, ei ilmne, et eespool nimetatud 1% tase kujutab endast täpset ja ranget miinimumtaset, nagu Eurofer järeldas.
103.
Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et pelk asjaolu, et Serbiast pärineva impordi maht on üle alusmääruse artikli 5 lõikes 7 viidatud 1% taseme, ei takistanud komisjonil teha järeldust, et Serbiast pärineva impordi suhtes ei olnud vaja võtta kaitsemeetmeid, arvestades selle impordimahu miinimumtaset ja vastastikust mõju nimetatud näitaja ning asjaolu vahel, et Serbia keskmised müügihinnad olid kõrgemad kui ülejäänud nelja riigi vastavad hinnad. Selle põhjusel leian, et Üldkohus ei rikkunud ühtegi õigusnormi, kui ta nõustus komisjoni sellekohase analüüsiga.
104.
Eelnevat arvesse võttes tuleb kolmanda väite esimene osa minu arvates põhjendamatuks tunnistada.
105.
Mis puudutab teist osa, siis vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei ole see minu arvates vastuvõetamatu, sest Eurofer vaidlustab üksnes faktilisi asjaolusid. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 115–121, mille peale see osa esitati, tegi Üldkohus õiguslikke järeldusi ning Eurofer vaidleb oma arutluskäiguga vastu nendele järeldustele.
106.
Siiski leian, et ka teine osa on põhjendamatu.
107.
Mis puudutab nimetatud teise osa esimest argumenti, mille kohaselt ületas komisjon oma kaalutlusruumi, kuna käesoleval juhul ületas Serbia impordi maht 1% taset ega kuulunud seega alusmääruse artikli 9 lõikes 3 sätestatud „turvatsooni“, tuleb see käesoleva väite esimese osaga seotud kaalutlusi arvestades tagasi lükata. Nendest kaalutlustest tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud ühtegi õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon võib oma sellekohast kaalutlusruumi ületamata leida käesoleva juhtumi asjaolusid arvestades, et selle sätte tähenduses on viidatud impordiga tekitatud võimalik kahju tähtsusetu, kuigi selle impordi maht ületas alusmääruse artikli 5 lõikes 7 nimetatud 1% taset 0,04% võrra.
108.
Mis puudutab teise osa teist argumenti asjaolu kohta, et üks Venemaa ja üks Brasiilia eksportiv tootja eksportisid vaatlusalust toodet liitu Serbia ainsa eksportija keskmise hinnaga sarnaste hindadega, siis lükati selle asjakohasus ümber juba apellatsioonkaebuse teise väite analüüsis. Kuna ei ole vaidlustatud – nagu märkisin eespool punktis 82 –, et riigi tasemel olid Venemaalt ja Brasiiliast pärineva impordi keskmised hinnad Serbia keskmistest hindadest madalamad, ei sobi eespool nimetatud asjaolu, millele Eurofer viitas, selleks, et tõendada mis tahes viisil, et komisjon ületas oma kaalutlusruumi.
109.
Kolmas argument, mis käsitleb seda, et komisjon jättis arvesse võtmata andmed Serbia toodete hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta, põhineb eeldusel, et arvestades asjaolu, et Serbiast pärineva impordi maht ületas 1% taset, ei saanud komisjon pidada selle impordiga tekitatud võimalikku kahju tähtsusetuks alusmääruse artikli 9 lõike 3 tähenduses ja ta oleks seega pidanud sama määruse artikli 3 lõike 3 alusel läbi viima täieliku analüüsi võimaliku kahju kohta, mida Serbia import võis liidu tootmisharule tekitada. Eelnevatest kaalutlustest tuleneb siiski, et see eeldus on vale, ja et Üldkohus võis vigu tegemata järeldada, et käesoleval juhul võis komisjon kahju tähtsusetuks pidades menetluse lõpetada, ilma et ta oleks pidanud pidama teostama täiendava analüüsi, nagu väidab Eurofer. Sellest lähtuvalt tuleb ka kolmas argument tagasi lükata.
110.
Eelnevatest kaalutlustest ilmneb, et ka apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa on minu arvates põhjendamatu ja järelikult tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.
4. Apellatsioonkaebuse neljas väide selle kohta, et jäeti edastamata Serbia tooteid puudutavad andmed hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta
111.
Apellatsioonkaebuse neljandas väites, mis jaguneb kolmeks osaks ja millega kritiseeritakse vaidlustatud kohtuotsuse punkte 135–148, väidab Eurofer, et Üldkohus rikkus mitut õigusnormi, kui ta leidis, et komisjonil ei olnud kohustust edastada talle Serbia eksportijat puudutavaid andmeid hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta.
a) Vaidlustatud kohtuotsus
112.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuses, et toimiku materjalidest nähtub, et Euroferi teavitati haldusmenetluse jooksul mitmel korral kaalutlustest, mille alusel komisjon järeldas esiteks, et Serbiast pärinevat importi ei tulnud hinnata kumulatiivselt ülejäänud neljast riigist pärineva impordiga, ja teiseks, et selle impordi osas tuli menetlus lõpetada. (
38
) Üldkohus järeldas selle põhjal, et Euroferi teavitati kooskõlas alusmääruse artikli 20 lõikega 2 sellistest olulistest faktidest ja kaalutlustest, mille alusel kavatseti soovitada uurimise lõpetamist ilma kõnealuse impordi suhtes meetmeid kehtestamata ning et Euroferil oli olnud võimalus nende kohta oma seisukoht tõhusalt teatavaks teha, nii et käesoleval juhul järgiti tema kaitseõigusi. (
39
)
113.
Üldkohus märkis seejärel, et kuna ei Eurofer ega ka tema liikmed ei olnud sarnases olukorras ettevõtjaga, kellele võidakse määrata sanktsioon või dumpinguvastane tollimaks, ei saanud ta tulemuslikult tugineda kohtupraktikale, mis puudutab selliste ettevõtjate kaitseõiguste järgimist. (
40
)
114.
Lõpuks lükkas Üldkohus tagasi Euroferi argumendi, milles ta väitis, et rikuti hea halduse põhimõtet. Üldkohus leidis, et hagi teise väite analüüsist nähtus, et komisjon otsustas põhjendatult lõpetada Serbiast pärineva impordi suhtes menetluse üksnes impordimahu ja keskmiste müügihindadega seotud andmete põhjal, pidamata analüüsima andmeid hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta. Järelikult oli komisjon Üldkohtu arvates uurinud kõiki käesolevas asjas olulisi asjaolusid. Ta märkis, et seda järeldust ei saanud seada kahtluse alla hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise marginaalid Serbia impordi kohta, mille Eurofer oli palunud esitada, ning et nende admete esitamise nõue tuli seega samuti rahuldamata jätta. (
41
)
b) Poolte argumendid
115.
Eurofer vaidleb Üldkohtu analüüsile vastu. Ta väidab esimeses osas, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et Euroferi kaitseõigusi ei rikutud. Serbia eksportijat puudutavad andmed hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta oli oluline teave, mis võimaldas tõendada impordihindadele avaldatavat mõju, ja see oli vajalik, et Euroferil oleks olnud võimalik väljendada oma seisukohti küsimuse suhtes, kas Serbia impordiga tekitati liidu tootmisharule kahju ning kas õige oli komisjoni seisukoht, mille kohaselt oli see import tähtsusetu. Euroferi arvates ei ole kaitseõiguste aluseks üksnes teadlikkus asjaoludest, millele komisjon oma uurimise rajas, nagu on ette nähtud alusmääruse artikli 20 lõikes 2, vaid ka võimalus tutvuda muude oluliste asjaoludega komisjoni toimikus, mis võivad analüüsi kahtluse alla seada.
116.
Teises osas väidab Eurofer, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et Eurofer kui liidu tootmisharu esindaja ei või tugineda kaitseõigustest tulenevatele eeldustele, kuna talle ei või määrata dumpinguvastast tollimaksu. Kohtupraktikast tuleneb vastupidi, et eksportijate ja liidu tööstusharu selles osas eristamisel puudub igasugune õiguslik alus.
117.
Kolmandas osas väidab Eurofer, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta märkis, et vaidlusalune määrus järgib põhiõiguste harta artiklis 41 kehtestatud hea halduse põhimõtet. Eurofer väidab, et juhul kui tema apellatsioonkaebuse teine või kolmas väide vastu võetakse, tuleb vastu võtta ka tema argumendid hea halduse põhimõtte rikkumise kohta. Lisaks leiab Eurofer, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta jättis rahuldamata tema taotluse kohustada komisjoni esitama tõendeid hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta.
118.
Komisjon väidab, et käesoleva väite teine osa on tulemusetu. Igal juhul on see väide komisjoni ja HBIS‑i arvates sisuliselt tervikuna põhjendamatu.
c) Hinnang
119.
Seoses Euroferi esitatud neljanda väite esimese osaga tuleb märkida, et alusmääruse artikli 20 lõikest 2 tuleneb, et lõikes 1 nimetatud isikud, kelle hulka Eurofer kuulub, võivad taotleda selliste oluliste faktide ja kaalutluste avalikustamist, mille alusel kavatsetakse soovitada uurimise või menetluse lõpetamist ilma lõplikke meetmeid kehtestamata.
120.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 135 ja 136 nähtub aga, et Üldkohus järeldas, et Euroferi oli teavitatud asjaoludest, mis võimaldasid komisjonil järeldada, et Serbiast pärinevat importi ei tulnud hinnata kumulatiivselt koos ülejäänud neljast riigist pärineva impordiga ning et selle impordi suhtes tuli menetlus lõpetada.
121.
Lisaks nähtub apellatsioonkaebuse eelnevate väidete analüüsist ja eelkõige käesoleva ettepaneku punktidest 78, 79 ja 109, et Üldkohus järeldas vigu tegemata, et komisjon võis leida, et tema uuritud asjaolusid arvestades ei olnud käesoleval juhul vaja analüüsida üksikasjalikult Serbia impordiga tekitatud võimalikku kahju, ei alusmääruse artikli 3 lõike 4 punktist a tuleneval kaalutlusel ega ka otsuse jaoks lõpetada menetlus sama määruse artikli 9 lõigete 2 ja 3 tähenduses. Sellest tuleneb, et kuna Serbia eksportijat puudutavad andmed hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta ei kujutanud endast fakte ja kaalutlusi, mille alusel komisjon kavatses soovitada lõpetada Serbia impordi suhtes menetluse ilma meetmeid kehtestamata, ei rikkunud Üldkohus ühtegi õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon ei olnud rikkunud alusmääruse artikli 20 lõiget 2, jättes need andmed Euroferile edastamata.
122.
Esimeses osas väidab Eurofer aga samuti, et tema kaitseõigusi rikuti alusmääruse artikli 20 lõikes 2 sätestatust sõltumata, sest need andmed olid muud komisjoni toimikus leiduvad olulised näitajad, mis võisid analüüsi kahtluse alla seada. Teises osas väidab ta lisaks, et tal on sisuliselt samad kaitseõigused, mida on kohtupraktikas tunnustatud eksportijatele, kellele võidakse määrata dumpinguvastane tollimaks.
123.
Selles osas, ja ilma et oleks vaja jõuda lõplikule seisukohale küsimuses, kas eksportijate kaitseõigusi puudutav kohtupraktika on Euroferi‑sugusele ettevõtjale kohaldatav või mitte, märgin, et igal juhul kohtupraktika kohaselt „võib kaitseõigustega seotud menetlusnormide eiramine viia vaidlusaluse määruse tühistamiseni üksnes juhul, kui on võimalik, et kui niisuguse eiramine ei oleks aset leidnud, oleks haldusmenetluse tulemus võinud olla teistsugune“. (
42
)
124.
Käesoleval juhul nähtub eespool punktist 121 ja seal viidatud punktidest, et esiteks ei olnud Serbia eksportijat puudutavad andmed hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta otsuste põhjendamiseks vajalikud alusmääruse artikli 3 lõike 4 punkti a ja artikli 9 lõigete 2 ja 3 kohaselt, ning teiseks ei pidanud komisjon Serbiast pärineva impordi kohta läbi viima täielikku kahjuanalüüsi alusmääruse artikli 3 lõike 3 tähenduses, et need otsused vastu võtta. Sellest tulenevalt ei eiranud komisjon kõnealuseid andmeid edastamata jättes põhimõtteliselt ühtegi eeskirja.
125.
Selles olukorras ei või Eurofer minu arvates tugineda kaitseõiguste rikkumisele, piirdudes väitega, et talle ei edastatud Serbia eksportijat puudutavaid andmeid hindade allalöömise ja turuhinnast madalama hinnaga müümise kohta, ühelgi viisil täpsustamata, miks ta oleks nende andmete edastamise korral saanud ennast tõhusamalt kaitsta ja miks haldusmenetluse tulemus oleks võinud olla teistsugune.
126.
Järelikult tuleb minu arvates nii neljanda väite esimene kui ka teine osa tagasi lükata. Samuti tuleneb sellest, et vastupidi Euroferi väitele ei pidanud Üldkohus sellises olukorras kohustama komisjoni kõnealuseid andmeid esitama.
127.
Kolmanda osa kohta märgin, et see ei põhine iseseisvatel õiguslikel argumentidel vaid üksnes viitel apellatsioonkaebuse teisele ja kolmandale väitele. Sellest tuleneb, et kuna nimetatud väited tuleb minu arvates tagasi lükata, tuleb ka see osa tagasi lükata.
128.
Kõikide eelnevate kaalutluste põhjal tuleb minu arvates ka apellatsioonkaebuse neljas väide tagasi lükata ja seega tuleb apellatsioonkaebus tervikuna tagasi lükata.
VI. Kohtukulud
129.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõike 2 kohaselt otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise, kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu.
130.
Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kohaldatakse sama kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel apellatsioonimenetlusele, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
131.
Kuna nii komisjon kui ka HBIS on seda nõudnud, tuleb Euroferilt kui kohtuvaidluse kaotanud poolelt välja mõista nende kohtukulud.
VII. Ettepanek
132.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL peab kandma Euroopa Komisjoni ja HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade’i kohtukulud.
(
1
)	Algkeel: itaalia.
(
2
)	T‑835/17, EU:T:2020:96.
(
3
)	Komisjoni 5. oktoobri 2017. aasta rakendusmäärus (EL) 2017/1795, millega kehtestatakse Brasiiliast, Iraanist, Ukrainast ja Venemaalt pärit teatavate rauast, legeerimata terasest või muust legeerterasest kuumvaltsitud lehttoodete impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ja lõpetatakse uurimine Serbiast pärit teatavate rauast, legeerimata terasest või muust legeerterasest kuumvaltsitud lehttoodete impordi suhtes (ELT 2017, L 258, lk 24; parandatud ELT 2017, L 319, lk 81).
(
4
)	ELT 2016, L 176, lk 21.
(
5
)	Selles osas viitab komisjon 9. novembri 2017. aasta otsusele SolarWorld vs. nõukogu (C‑205/16 P, EU:C:2017:840, punkt 37 ja järgnevad punktid).
(
6
)	Euroopa Kohtu kodukorra artikli 176 lõike 2 kohaselt tuleb vastuapellatsioonkaebus esitada eraldi dokumendina vastusest apellatsioonkaebusele.
(
7
)	Vt selle kohta minu ettepanek liidetud kohtuasjades Scandlines Danmark jt vs. komisjon (C‑174/19 P ja C‑175/19 P, EU:C:2021:199, eelkõige punktid 44 ja 45).
(
8
)	Vt 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Stadtwerke Schwäbisch Hall jt vs. komisjon (C‑176/06 P, ei avaldata, EU:C:2007:730, punkt 18) ja 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Bayerische Motoren Werke ja Freistaat Sachsen vs. komisjon (C‑654/17 P, EU:C:2019:634, punkt 44).
(
9
)	Vt selle kohta kohtuotsus Boehringeri kohaldavad 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Club Hotel Loutraki jt vs. komisjon (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, punktid 67 ja 68) ja 24. juuni 2015. aasta kohtuotsus Fresh Del Monte Produce vs. komisjon ja komisjon vs. Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P ja C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punkt 193).
(
10
)	Vt selle kohta ka ettepaneku, mille esitasin liidetud kohtuasjades World Duty Free Group ja Hispaania vs. komisjon (C‑51/19 P ja C‑64/19 P, EU:C:2021:51), punktis 126 esitatud kaalutlused.
(
11
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 65 ja 66.
(
12
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 67 ja 66.
(
13
)	Komisjoni 21. septembri 2000. aasta selgitav märkus Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) dumpinguvastase praktika komiteele (rakendamise ajutine töörühm) (edaspidi „2000. aasta selgitav märkus“). Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 37, 71 ja 77.
(
14
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 71–79.
(
15
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 80.
(
16
)	Eurofer viitab 25. jaanuari 2017. aasta kohtuotsusele Rusal Armenal vs. nõukogu (T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26, punktid 101–105).
(
17
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 51.
(
18
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 63 ja 65.
(
19
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 68.
(
20
)	Vt paljude hulgas Euroopa Kohtu 19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:766, punkt 47 ja viidatud kohtupraktika).
(
21
)	Vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Hubei Xinyegang Special Tube (C‑891/19 P, EU:C:2021:533, punkt 29) seoses 10. juuli 2019. aasta kohtuotsusega Caviro Distillerie jt vs. komisjon (C‑345/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:589, punkt 15 ja viidatud kohtupraktika).
(
22
)	Vt viidatud kohtuotsus, punktid 101–105 ja konkreetsemalt punkt 105.
(
23
)	Vt selle kohta samas tähenduses ja analoogia alusel 10. veebruari 2021. aasta kohtuotsus RFA International vs. komisjon (C‑56/19 P, EU:C:2021:102, punkt 79 ja viidatud kohtupraktika).
(
24
)	Vt muu hulgas 8. juuli 1999. aasta kohtuotsus Hercules Chemicals vs. komisjon (C‑51/92 P, EU:C:1999:357, punkt 75) ja 28. juuni 2005. aasta kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punkt 211).
(
25
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 81.
(
26
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 82–84.
(
27
)	Vt paljude hulgas 28. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Qualcomm ja Qualcomm Europe vs. komisjon (C‑466/19 P, EU:C:2021:76, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
28
)	St olukorras, kus esiteks Serbia ainsa eksportija ja teiseks kahe eksportija ehk Euroferi viidatud Venemaa ja Brasiilia eksportija impordihinnad olid analoogsed. Näib, et Eurofer tugineb esitatud väites peaaegu võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele.
(
29
)	Vt selle kohta tabelit 4 vaidlusaluse määruse põhjenduses 235.
(
30
)	Vt paljude hulgas 27. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Leedu vs. komisjon (C‑79/19 P, EU:C:2020:129, punkt 71 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
31
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 110–112.
(
32
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 113 ja 114.
(
33
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 115–119.
(
34
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 120 ja 121.
(
35
)	Välja arvatud juhul, kui asjaomastel riikidel on kokku 3% suurune või suurem turuosa.
(
36
)	Vt eespool punktid 47 ja 48.
(
37
)	Vt eespool punkt 50.
(
38
)	Nagu juba märkisin, põhinesid need järeldused kolmel kaalutlusel: esiteks olid kõnealuse impordiga seotud dumpingumarginaalid miinimumtasemest suuremad; teiseks peeti Serbiast pärineva impordi mahtu tähtsusetuks; ja kolmandaks erinesid Serbia ekspordi hinnad ülejäänud nelja asjaomase riigi ekspordihindadest. Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 52, 135 ja 136.
(
39
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 136 ja 137.
(
40
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 140–142.
(
41
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 143–148.
(
42
)	Vt muu hulgas 16. veebruari 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Interpipe Niko Tube ja Interpipe NTRP (C‑191/09 P ja C‑200/09 P, EU:C:2012:78, punkt 79 ja viidatud kohtupraktika).