62013CC0434_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas apellatsioonimenetluses on Euroopa Komisjon palunud Euroopa Kohtul tühistada kohtuotsuse Parker ITR ja Parker‑Hannifin vs.
komisjon,(2) millega Euroopa Liidu Üldkohus tühistas osaliselt komisjoni 28. jaanuari 2009. aasta otsuse K(2009) 428 lõplik(3) (mis käsitleb „laadimisvoolikute” kartelli, mis on üks pikima kestusega kartellidest, mille eest kunagi on karistus määratud(4) ) ning vähendas märkimisväärselt selle otsusega Parker ITR‑le määratud trahvi ja summat, mille tasumise eest vastutas solidaarselt Parker-Hannifin Corp. (edaspidi „Parker-Hannifin”).
2. Käesolevas asjas on Euroopa Kohtul võimalik täpsustada liidu konkurentsiõiguse põhimõtteid, mida kohaldatakse kartellidele, kui aset leiab rikkumise esemeks oleva vara kontsernisisene võõrandamine selleks, et omandav õigussubjekt (tütarettevõtja) hiljem müüa sõltumatule kolmandale isikule, kusjuures võõrandatud üksus osales nagu enne võõrandamist jätkuvalt kartellis (nimelt kontsernisisese „majandusliku jätkuvuse või järjepidevuse” olukord).
3. Siinkohal on kõne all isikliku vastutuse
põhimõte, mille kohaselt omistatakse rikkumine (käesoleval juhul kartell) niisugusele füüsilisele või juriidilisele isikule, kes käitab kartellis osalevat ettevõtet(5), ning erand sellest põhimõttest, nimelt majandusliku järjepidevuse
põhimõte (mis on loodud eelkõige kontsernisiseste ümberkorraldamiste või muude muutuste juhuks), mille kohaselt võib konkurentsieeskirjade tõhusa rakendamise eesmärgil osutuda vajalikuks omistada kartell mitte asjassepuutuva ettevõtte endisele käitajale, vaid uuele käitajale.(6)
I. Vaidluse taust
4. Poolte vahel puudub vaidlus asjaolude üle.
5. Käesolevas kohtuasjas kõne all oleva tegevusüksuse laadimisvoolikute sektoris(7) asutas 1966. aastal Pirelli Treg SpA, mis on Pirelli kontserni kuuluv äriühing. Pärast Pirelli kontsernis kahe tütarettevõtja ühinemist läks nimetatud tegevusüksus üle ITR SpA‑le (edaspidi „ITR”).
6. Saiag SpA (edaspidi „Saiag”) omandas 1993. aastal ITR.
7. Parker-Hannifini kontserni valdusühing Parker-Hannifin Corp. ja Saiag alustasid 2001. aastal läbirääkimisi võimaluse üle, et Parker‑Hannifin omandab ITR laadimisvoolikute tegevusüksuse. Kõnealuseks müügiks asutas ITR 2001. aasta juunis tütarettevõtja nimega ITR Rubber.
8. Parker Hannifin Holding, mis on Parker‑Hannifini 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtja, leppis 5. detsembril 2001 ITR‑ga kokku ITR Rubberis 100‑protsendilise osaluse omandamises, mis pidi toimuma Parker Hannifin Holdingi nõudmisel.
9. Lepingus oli nimelt ette nähtud, et ITR kautšukivoolikute tegevusüksuse (sealhulgas laadimisvoolikute tegevusüksuse) võõrandamine ITR Rubberile toimub Parker Hannifin Holdingi nõudmisel.
10. ITR võõrandas 19. detsembril 2001 oma laadimisvoolikute tegevusüksuse ITR Rubberile.
11. Võõrandamistehing jõustus 1. jaanuaril 2002.
12. Parker Hannifin Holding omandas 31. jaanuaril 2002 ITR‑lt osaluse ITR Rubberis. ITR Rubber nimetati seejärel Parker ITR Srl‑ks.(8)
13. Komisjon alustas 2007. aastal laadimisvoolikute turul EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise uurimist.
14. Komisjon tuvastas vaidlusaluses otsuses, et 11 äriühingut, sealhulgas Parker Hannifin Manufacturing (varem Parker ITR) ja Parker-Hannifin (edaspidi koos „vastustajad”), panid Euroopa Majanduspiirkonnas (EMP) laadimisvoolikute sektoris erinevates ajavahemikes alates 1. aprillist 1986 kuni 2. maini 2007 toime ühe ja vältava rikkumise, mis seisnes hangete jaotamises, hindade kindlaksmääramises, kvootide kindlaksmääramises, müügitingimuste kindlaksmääramises, geograafiliste turgude jagamises ning hindade, müügimahtude ja enampakkumiste kohta tundliku teabe vahetamises.
15. Vaidlusaluses otsuses tuvastas komisjon, et Parker ITR ja Parker‑Hannifin osalesid kartellis ajavahemikus alates 1. aprillist 1986 kuni 2. maini 2007 (mis puudutab esimest) ja ajavahemikus alates 31. jaanuarist 2002 kuni 2. maini 2007 (mis puudutab teist). Parker ITR‑le määrati trahv summas 25 610 000 eurot, millest 8 320 000 eurot solidaarselt Parker-Hannifiniga.
16. Komisjon ei pidanud Pirellit, ITR ega Saiagit (Parker ITR endised emaettevõtjad ja/või õiguseellased) kui otsuse adressaate vastutavateks ning ei karistanud neid, kuna rikkumine oli nende puhul aegunud.
II. Vaidlustatud kohtuotsus
17. Parker ITR ja Parker-Hannifin esitasid 9. aprillil 2009 Üldkohtule hagiavalduse, milles palusid esimese võimalusena tühistada vaidlusaluse otsuse neid puudutavas osas ning teise võimalusena vähendada määratud trahvi. Hagi põhjendamiseks esitasid nad üheksa väidet.
18. Vaidlustatud kohtuotsuses nõustus Üldkohus 17. mail 2013 esimese väite esimese osaga, mis puudutas isikliku vastutuse põhimõtte rikkumist, ja tühistas vaidlusaluse otsuse artikli 1 punkti i osas, milles Parker ITR peeti vastutavaks 1. jaanuarile 2002 eelnenud perioodi osas (punktid 83–130). Seetõttu nõustus Üldkohus ka viienda ja kuuenda väitega, mis puudutasid vastustajatele määratud trahvi suurendamist eestvedaja rolli tõttu, mis Parker ITR‑l oli ajavahemikus juunist 1999 kuni septembrini 2001 (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 139, 140, 145, 146, 253 ja 254).
19. Üldkohus lükkas ülejäänud väited tagasi.
20. Oma täielikku pädevust teostades vähendas Üldkohus Parker ITR‑le määratud trahvi 25 610 000 eurolt 6 400 000 euroni. Mis puudutab summat, mille tasumise eest vastutas Parker-Hannifin solidaarselt, siis Üldkohus vähendas seda 100 000 euro võrra (see tähendab 6 300 000 euroni).(9)
III. Apellatsioonkaebus
21. Apellatsioonkaebust põhjendab komisjon kahe väitega. Oma vastuses esitasid vastustajad argumente trahvi arvutamise kohta, juhuks kui Euroopa Kohus nõustub apellatsioonkaebuses esitatud esimese väitega.
A. Esimene väide: majanduslikku järjepidevust käsitleva kohtupraktika väär kohaldamine
1. Vaidlustatud kohtuotsus
22. Pärast isikliku vastutuse põhimõtet (punktid 85–88) ja majandusliku järjepidevuse põhimõtet (punktid 89–98) käsitleva kohtupraktika meenutamist leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 115, 116 ja 121 järgmist:
„115 Tuleb asuda seisukohale, et esiteks oli ITR Rubber 27. juunist 2001 kuni 31. jaanuarini 2002 ITR 100% tütarettevõtja ja teiseks jõustus kautšukivoolikute tegevuse ITR Rubberile võõrandamise tehing alles 1. jaanuaril 2002, kusjuures komisjoni toimikus ei ole mingeid tõendeid selle kohta, et ITR Rubber tegeles enne seda kuupäeva mingil tegevusalal, eelkõige laadimisvoolikutega seotud tegevusalal. […]
116 Neil asjaoludel vastutas rikkumise eest isik, kes juhtis asjassepuutuvat ettevõtjat rikkumise toimepanemise ajal, st ITR ja tema emaettevõtja Saiag, kuigi rikkumise tuvastanud otsuse vastuvõtmise ajal toimus laadimisvoolikute tegevusüksuse käitamine teise ettevõtja, käesolevas asjas Parker-Hannifini vastutusel. Majandusliku järjepidevuse põhimõte ei saa nimelt kahtluse alla seada isikliku vastutuse põhimõtet sellises olukorras nagu käesolevas asjas, kus keelatud kokkuleppes osalenud ettevõtja – st Saiag ja tema tütarettevõtja ITR – võõrandab osa oma tegevusest iseseisvale kolmandale isikule, kusjuures võõrandaja ja omandaja vahel – st käesolevas asjas Saiagi või ITR ja Parker-Hannifini vahel – puudub mis tahes struktuuriline side.
121 […] kuna kõrvale tuleb jätta komisjoni põhjenduskäigu eeldus, et majandusliku järjepidevuse [põhimõtet] tuli kohaldada ainult vara võõrandamisele ITR‑lt ITR Rubberile (ja mitte tütarettevõtja ITR Rubber võõrandamisele Parker-Hannifinile), ei saanud Saiagi ja ITR vastutus selle [põhimõtte] alusel üle minna ITR Rubberile.”
2. Poolte argumendid
23. Komisjon väidab, et käesoleval juhul tuleb teha vahet kahel vara võõrandamisel: esiteks kontsernisisene võõrandamine, mis toimus Saiagi kontsernis ja mille käigus läks ITR vara üle ITR Rubberile, ning teiseks kontsernidevaheline võõrandamine, mis toimus Saiagi kontserni ja Parker-Hannifini kontserni vahel ja mille käigus müüs Saiag Parker-Hannifinile ITR Rubberi, millest hiljem sai ITR Parker.
24. Komisjon on seisukohal, et Üldkohus käsitles vaidlustatud kohtuotsuses ainult teist võõrandamist.
25. Komisjon leiab, et esimene võõrandamine toimus tingimustel, mis on kohtupraktika kohaselt nõutavad selleks, et oleks tegemist majandusliku järjepidevusega. Ta märgib, et kohtupraktikast tuleneb, et juhul kui kaks üksust (käesolevas asjas ITR ja ITR Rubber) moodustavad sama majandusüksuse, ei välista asjaolu, et rikkumise toime pannud üksus (ITR) on jätkuvalt olemas, iseenesest seda, et karistatakse üksust, kellele ta on oma majandustegevuse üle andnud (ITR Rubber). Komisjoni hinnangul on selline karistamine lubatav eelkõige juhul, kui üksuseid kontrollib sama isik (käesolevas asjas Saiag ning nende tihedate majanduslike ja organisatsiooniliste seoste tõttu kohaldatakse nende suhtes sisuliselt samu ettevõtlusalaseid norme.
26. Komisjon leiab, et asjakohane kuupäev, millest lähtuvalt hinnata, kas on tegemist kontsernisisese vara võõrandamise või iseseisvate ettevõtjate vahel toimuva vara võõrandamisega, on vara võõrandamise enda kuupäev. Käesolevas asjas olid need Saiag/ITR, kes asutasid ITR Rubberi ehk tütarettevõtja, kellele vara võõrandati ajal, mil ta oli nende kontrolli all.
27. Kuigi on va jalik, et sel kuupäeval oleksid struktuurilised seosed olemas, ei ole seevastu vajalik, et need seosed kestaksid kogu rikkumisperioodi vältel. Mingit mõju ei avalda asjaolu, et ITR Rubber ei jäänud Saiagi kontserni ja et alates selle asutamisest kuni selle müümiseni Parker-Hannifini kontsernile möödus vaid lühike ajavahemik. Samamoodi on asjakohatu see, et ITR Rubber oli alates selle asutamisest mõeldud müümiseks: et mitte tekitada õiguskindlusetust, peavad majandusliku järjepidevuse põhimõtte kohaldamist nimelt reguleerima objektiivsed ja selged normid ning see ei tohi sõltuda subjektiivsetest kavatsustest ega võõrandamisele järgnevatest sündmustest.
28. Komisjon lisab, et vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus, ei olnud ta kohustatud omistama vastutust rikkumise eest emaettevõtjatele Saiagile ja ITR‑le. Asjaolu, et ühes varasemas asjas otsustas komisjon omistada selle vastutuse võõrandajast emaettevõtjale, mitte võõrandatud tütarettevõtjale, ei oma tähtsust, kuna tema varasem otsuste tegemise praktika ei loo siduvat õiguslikku raamistikku selle hindamiseks, kas tema hiljem vastu võetud aktid on õiguspärased. Otsustades käesolevas asjas omistada rikkumise eest vastutuse ITR Rubberile kui ITR majanduslikule õigusjärglasele, kasutas komisjon kaalutlusõigust, mis tal nähtuvalt kohtupraktikast on. Sellega seoses märgib ta, et kuigi Parker ITR‑le trahvi määramine võis küll Parker-Hannifini tehtud investeeringu väärtust vähendada, ei eristu see risk muudest riskidest, mis kaasnevad äriühingu omandamisega (näiteks keskkonnavastutuse kandmise kohustuse risk) ja mille eest omandaja saab ennast kaitsta müügilepingus sobivate vastutust välistavate tingimuste ettenägemise teel.
29. Lõpuks märgib komisjon, et Parker ITR‑le rikkumise eest vastutuse omistamine kogu perioodi osas, mille vältel rikkumise esemeks olnud vara oli rikkumisega seotud, oli seda enam põhjendatud, et aegumise tõttu oli võimatu määrata karistust vara endisele omanikule Saiag/ITR‑le. Sellelt seisukohalt on endisele käitajale trahvi määramise võimatus, mis tuleneb aegumisest, samaväärne olukorraga, kus viimane on õiguslikult lakanud olemast või lõpetanud igasuguse majandustegevuse – mille kohta Euroopa Kohus on liidu konkurentsiõiguse tõhusa kohaldamise tagamiseks sõnaselgelt kinnitanud, et tegemist on majandusliku järjepidevusega.(10)
30. Vastuseks väidavad Parker Hannifin Manufacturing ja Parker-Hannifin, et komisjon tõlgendab kohtupraktikat majandusliku järjepidevuse kohta vääralt. Apellatsioonimenetluse vastustajad leiavad vastupidi komisjoni väidetele, et Euroopa Kohus ei näinud kohtuotsuses ETI jt (EU:C:2007:775) ette mehaanilist reeglit, mille kohaselt see, kui minevikus on esinenud lihtsalt struktuuriline seos rikkumisega seotud tegevuse võõrandaja ja omandaja vahel, muudab omandaja automaatselt sellise rikkumise eest vastutavaks. Euroopa Kohus on sõnaselgelt otsustanud, et niisugune tagajärg on võimalik üksnes tingimusel, et on tõendatud, et võõrandaja ja omandaja olid struktuurilise seose esinemise ajal sama isiku tegeliku kontrolli all ja et nende suhtes kohaldati sisuliselt samu ettevõtlusalaseid norme. Parker Hannifin Manufacturing ja Parker-Hannifin lisavad, et nende tõlgendust kinnitab hilisem kohtuotsus ThyssenKrupp Nirosta vs.
komisjon (C‑352/09 P, EU:C:2011:191), milles ei komisjon ega Euroopa Kohus ei viidanud võõrandaja Thyssen Stahli ja omandaja ThyssenKrupp Nirosta vahel esialgu esinenud struktuurilisele seosele kui võimalikule või isegi piisavale põhjendusele, et pidada teist üksust vastutavaks esimese üksuse rikkumise eest.
31. Vaidlusaluses otsuses jättis komisjon aga täielikult hindamata, kas ITR ja ITR Rubberi vahel esinenud struktuurilise seose lühikese kestuse vältel olid need kaks üksust – nagu nõuab kohtuotsus ETI jt (EU:C:2007:775) – sama isiku kontrolli all ning nende tihedate majanduslike ja organisatsiooniliste seoste tõttu kohaldati nende suhtes sisuliselt samu ettevõtlusalaseid norme. Vaidlusaluses otsuses on üksnes mainitud, et ITR poolt ITR Rubberile laadimisvoolikutega seotud tegevuse võõrandamise hetkel kuulus esimesele teises „100‑protsendiline osalus”. Selles otsuses ei ole mainitud kohtupraktikat, mille kohaselt võib eeldada, et emaettevõtja avaldab oma 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtjale otsustavat mõju. Kui oletada, et vaidlusaluses otsuses on kaudselt sellele eeldusele tuginetud, siis on apellatsioonimenetluse vastustajate hinnangul nende kaitseõigusi rikutud, kuna vastuväiteteatises ei viidatud sellele selgelt.
32. Parker Hannifin Manufacturing ja Parker-Hannifin järeldavad sellest, et kuna komisjon jättis vaidlusaluses otsuses hindamata, kas ITR ja ITR Rubber (nüüd Parker ITR) moodustasid üheainsa ettevõtja selles lühikeses ajavahemikus, mille vältel oli nende vahel struktuuriline seos, ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas, et Parker ITR ei saa pidada vastutavaks ITR tegevuse eest ainuüksi sellise minevikus esinenud struktuurilise seose alusel.
33. Apellatsioonimenetluse vastustajad rõhutavad lõpuks, et aegumisnormid on objektiivsed normid, mille kohaldamine ei sõltu rikkumises osalenud üksustest. Kui nad võivad püüda tütarettevõtjate võõrandamise teel oma vastutusest kõrvale hoida, ei ole neil seevastu mingit kontrolli aegumisnormide kohaldamise üle. Komisjoni väites, et üksusele trahvi määramise võimatus, mis tuleneb aegumisest, on samaväärne olukorraga, kus viimane on õiguslikult lakanud olemast või lõpetanud igasuguse majandustegevuse, on need aspektid seega segi aetud.
3. Hinnang
a) Sissejuhatus
34. Käesolev kohtuasi puudutab eelkõige sama teemat nagu kohtuotsus ETI jt (EU:C:2007:775), milles Euroopa Kohus tuvastas majandusliku järjepidevuse esinemise käesoleva juhtumiga väga sarnastel asjaoludel. Nimelt toimus selles kohtuasjas vara kontsernisisene võõrandamine vastasutatud tütarettevõtjale, mis asutati eesmärgiga see erastada ja seejärel müüa, nagu käesoleval juhul (ning seda ilma igasuguse märgita kuritarvitamise kavatsusest). Käesoleva apellatsioonimenetluse mõlemad pooled tuginevad sellele kohtuotsusele, kuid kasutavad seda vastupidiste seisukohtade põhjendamiseks.
b) Kohtupraktika
35. Tuleb meeles pidada, et liidu konkurentsiõigus on kohaldatav ettevõtjatele, kelle struktuur, rahastamisviis, õiguslik korraldus ja aktsionärid võivad aja jooksul varieeruda. Ma leian seega (nagu komisjon), et see asjaolu ja vajadus kohandada konkurentsiõiguse tõhusat kohaldamist nende muutustega võivad anda alust isikliku vastutuse põhimõttest erandite tegemiseks, eelkõige sellistes olukordades, nagu esines kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus ETI jt (EU:C:2007:775), või käesolevas kohtuasjas, milles on kohaldatav majandusliku järjepidevuse põhimõte.
36. Ilmselgelt, kui ettevõtja omandab teise ettevõtja viimase aktsiate ostmise teel, ei esine tavaliselt probleeme, kuna õigussubjekt
jääb samaks (õigussubjekti võõrandamine). Seevastu tekivad raskused olukordades, kus omandaja ostab rikkumises osalenud ettevõtja business ’i ja võõrandatakse vara
(vara võõrandamine).(11)
37. Kohtuotsuses komisjon vs.
Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punkt 145) leidis Euroopa Kohus majandusliku järjepidevuse põhimõtte kohta (mille kohaldamist Anic nõudis rikkumisega seotud vara võõrandamist arvestades), et „niivõrd, kui Anic heidab Üldkohtule ette, et viimane pidas teda rikkumise eest vastutavaks, kuigi tema polüpropüleeniga seotud tegevus oli võõrandatud Montele, eirab ta isikliku vastutuse põhimõtet ja jätab tähelepanuta Euroopa Kohtu praktikast tuleneva otsustava asjaolu (vt selle kohta kohtuotsus Suiker Unie jt vs.
komisjon [40/73−48/73, 50/73, 54/73−56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, EU:C:1975:174], punktid 80 ja 84), et nn majandusliku järjepidevuse [põhimõte] saab kõne alla tulla üksnes juhul, kui ettevõtte käitamise eest vastutav juriidiline isik on õiguslikult lakanud olemast pärast rikkumise toimepanemist. Sellest järeldub ka, et nende kriteeriumide kohaldamine ei ole kuidagi vastuolus õiguskindluse põhimõttega”.
38. Ainuüksi asjaolu, et rikkumises osalenud õigussubjekt jääb edasi tegutsema, ei välista siiski tingimata komisjoni võimalust omistada vastutus üksusele, kellele majandustegevus on võõrandatud.
39. Euroopa Kohus märkis hiljuti oma otsuses Versalis vs.
komisjon (C‑511/11 P, EU:C:2013:386), et „[v]äljakujunenud kohtupraktika kohaselt viitab liidu konkurentsiõigus ettevõtjate tegevusele ning ettevõtja mõiste hõlmab igat majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist. Juhul kui selline üksus rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest vastutada[(12) ]. […] Euroopa Kohus on juba otsustanud, et kui kaks üksust moodustavad ühe majandusüksuse, ei takista asjaolu, et rikkumise toimepannud üksust enam ei eksisteeri, iseenesest karistamast üksust, millele anti üle tema majandustegevus.
Eelkõige on selline karistamine lubatav juhul, kui üksuseid kontrollib sama isik ning nende tihedate majanduslike ja organisatsiooniliste seoste tõttu kohaldatakse nende suhtes sisuliselt samu ettevõtlusalaseid eeskirju ”(13) (kohtujuristi kursiiv). Vaidlustatud kohtuotsuses viitab Üldkohus ka samadele majandusliku järjepidevuse põhimõtte kohaldamise tingimustele (punktid 92 ja 93).
40. Ma mõistan selle kohtupraktika aluseks olevat loogikat: arvestades kartellide ja mõnikord ka komisjoni uurimise pikka kestust, on kontsernisisese majandusliku järjepidevuse olukordades (mida võidakse ka kasutada vastutusest pääsemiseks) oluline eelkõige liidu konkurentsiõiguse kasuliku mõju põhimõtte kohaselt vältida, et rikkumise eest jääb karistus määramata.
41. Kohtuotsuses HFB jt vs.
komisjon (T‑9/99, EU:T:2002:70, punkt 106) leidis Üldkohus õigesti, et „[v]astab tõele, et teatud asjaoludel võib konkurentsieeskirjade rikkumise süüks panna selle toime pannud juriidilise isiku „majanduslikule” õigusjärglasele, isegi kui see toimepanija ei ole rikkumist tuvastava otsuse vastuvõtmise ajaks lõppenud, et nende eeskirjade kasulikku mõju ei seataks ohtu muudatustega eelkõige asjassepuutuvate äriühingute õiguslikus vormis”.(14)
42. Suurkoja otsuses ETI jt (EU:C:2007:775, punktid 40, 41 ja 44) kinnitas Euroopa Kohus, et majandusliku järjepidevuse põhimõtte kohaldamine on põhjendatud vajadusega tagada, et konkurentsiõiguse rikkumiste eest määratavatel karistustel on hoiatav mõju.
43. Selle kohtuotsuse punktis 41 meenutas Euroopa Kohus, et „juhul, kui ei oleks ette nähtud ühtegi võimalust määrata karistust muule üksusele kui see, kes rikkumise toime pani, võiksid ettevõtjad hoida kõrvale karistustest ainuüksi asjaolu abil, et nende identiteeti muudetakse ümberkorraldamise, loovutamise või muude õiguslike või organisatsiooniliste muudatuste teel. Sellega kahjustataks konkurentsieeskirjadega vastuolus oleva tegevuse eest karistamise ja hoitavate karistuste abil sellise tegevuse kordumise ärahoidmise eesmärki[(15) ]”. Ning Euroopa Kohus jätkas punktis 42, et „kui konkurentsieeskirjade rikkumise toime pannud üksus kujundatakse õiguslikult või organisatsiooniliselt ümber, ei too see tingimata kaasa sellise uue ettevõtja asutamist, mis ei vastuta eelmise üksuse konkurentsieeskirjadevastase tegevuse eest, kui need kaks üksust on majanduslikus mõttes identsed”.
44. Samamoodi leidis Üldkohus oma otsuse Hoechst vs.
komisjon (T‑161/05, EU:T:2009:366) punktis 51, et „[k]onkurentsinormide tõhususe tagamiseks peab erandlikult olema võimalik omistada kartellis osalenud ettevõtja käitumist mitte selle esialgsele, vaid uuele käitajale, tingimusel et viimast võib põhjendatult pidada esialgse käitaja õigusjärglaseks – seda juhul, kui viimane jätkab kartellis osalenud ettevõtte käitamist”. Ning Üldkohus viitas kohtuotsuse ETI jt (EU:C:2007:775) punktile 41.
c) Käesolev kohtuasi
i) Üldine seisukoht
45. Ma leian, et kuigi Üldkohus viitas küll õigele kohtupraktikale kontsernisisese majandusliku järjepidevuse valdkonnas (ilma et ta oleks seda siiski põhjalikult analüüsinud), ei kohaldanud ta seda käesoleva kohtuasja suhtes õigesti.
46. Nagu komisjon õigesti märkis, tuleb käesoleval juhul eristada kahte vara võõrandamist (kaks eraldi tehingut, millest kummalgi on oma õiguslikud tagajärjed(16) ): esiteks kontsernisisene võõrandamine, mis toimus Saiagi kontsernis ja mille käigus läks ITR vara üle ITR Rubberile, ning teiseks omakorda kontsernidevaheline
võõrandamine, mis toimus Saiagi kontserni ja Parker-Hannifini kontserni vahel ja mille käigus müüs Saiag Parker-Hannifinile ITR Rubberi, millest hiljem sai ITR Parker.(17)
47. Vaidlustatud kohtuotsuses on aga ilmselgelt käsitletud üksnes teist võõrandamist (vt näiteks kohtuotsuse punktid 116 ja 121), kuivõrd esimese kohtuastme hagejad pakkusid sellise tõlgenduse välja ja Üldkohus kiitis selle heaks. Nii toimides rikkus Üldkohus õigusnormi, kvalifitseerides faktid vääralt, mis põhjustas majandusliku järjepidevuse põhimõtte ebaõige kohaldamise. Üldkohus tugineb nimelt vääralt sellele, et pärast vara võõrandamist Parker ITR‑le puudusid struktuurilised seosed Saiag/ITR ja Parker-Hannifini vahel, kuigi sellised seosed esinesid ITR ja tema 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtja Parker ITR vahel alates esimesest (kontsernisisesest) vara võõrandamisest kuni teise (kontsernidevahelise) võõrandamise kuupäevani.
48. Minu hinnangul toimus esimene võõrandamine tingimustel, mis on kohtupraktika kohaselt nõutavad, et esineks majanduslik järjepidevus, mis võimaldab isikliku vastutuse põhimõttest kõrvale kalduda.
49. Nimelt nähtub kohtupraktikast,(18) et kui kaks üksust (käesoleval juhul ITR ja ITR Rubber) moodustavad sama majandusüksuse, ei takista asjaolu, et rikkumise toime pannud üksus (ITR) tegutseb jätkuvalt, iseenesest, et karistada võib üksust, kellele ta oma majandustegevuse on võõrandanud (ITR Rubber). Selline karistamine on lubatav eelkõige juhul, kui üksuseid kontrollib sama isik (käesolevas asjas Saiag) ning nende tihedate majanduslike ja organisatsiooniliste seoste tõttu kohaldatakse nende suhtes sisuliselt samu ettevõtlusalaseid norme.
50. On oluline märkida, et ITR juhtumil võõrandati vara üksusele (ITR Rubber), mis oli asutatud rikkumise toime pannud ettevõtja (ITR) enda raames rikkumise toimumise ajal, mistõttu olid kontsernisisese majandusliku järjepidevuse tingimused täidetud. Seejärel viidi mitte vara, vaid õigussubjekt (ITR Rubber) Saiag/ITR kontsernist üle Parker-Hannifini kontserni ja nimetati see Parker ITR‑ks. Olgu lisatud, et komisjon ei omistanud majandusliku järjepidevuse põhimõtet arvestades vastutust Parker-Hannifinile ajavahemiku osas, mis eelnes tema poolt ITR Rubberi aktsiate omandamisele .
51. Seega on arutuse all üksnes ITR Rubberi (või Parker ITR‑) enda vastutus, kusjuures ta sai enne tema Parker-Hannifinile müümist rikkumise esemeks olnud vara omaenda emaettevõtjalt ITR‑lt, kes kuulus Saiag/ITR kontserni. Minu hinnangul on komisjoni seisukoht õige, kuivõrd see seisneb väites, et kontsernisisene vara võõrandamine, mis eelnes tütarettevõtja müügile, võimaldab kohtupraktika kohaselt pidada ITR Rubberit (või Parker ITR‑) kui kontsernisisest majanduslikku õigusjärglast vastutavaks ITR rikkumise eest. Millised tahes olid Saiag/ITR taotletud lõppeesmärgid ITR Rubberi asutamisel, kujutas võõrandamine endast sisemise korralduse muutust,(19) mille tulemusel kartelliga seotud tegevus läks üle ITR Rubberile, kes alguses selle nime all ja seejärel Parker ITR nime all jätkas seda tegevust ja kartellis osalemist vähemalt kuue aasta vältel. Teisisõnu jäi ITR Rubber (nüüd Parker ITR) vastutavaks, tekitades uue vastutuse oma uue omaniku jaoks rikkumises jätkuva osalemise tõttu. Lisaks, vastupidi sellele, mida näib leidvat Üldkohus, ei saa õigussubjekti müük olla piisav, et katkestada varasem majanduslik järjepidevus.(20)
ii) Üldkohtu põhjenduskäigu üksikasjalik analüüs
52. Kui tulla vaidlustatud kohtuotsuse juurde tagasi, võib tõdeda, et Üldkohus pühendas lausa 48 punkti majandusliku järjepidevuse põhimõttele (ehk kohtuotsuse punktid 83–130). Põhjendused, mille tõttu Üldkohus välistas ITR Rubberi (kellest pärast Parker-Hannifini kontsernile võõrandamist sai Parker ITR) vastutuse ITR majandusliku õigusjärglasena, ei ilmne vaidlustatud kohtuotsusest minu hinnangul selgelt.
53. Kui analüüsida käesoleva ettepaneku punktis 22 viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punkte, näib, et Üldkohus lähtus järgmistest kaalutlustest: i) ITR Rubber eksisteeris Saiagi kontsernis ainult seitse kuud ja tegeles üksnes lühidalt (üks kuu) tegevusega, mis on seotud laadimisvoolikutega (punkt 115); ii) ITR Rubber asutati Saiagi kontsernis üksnes eesmärgiga müüa see kolmandale ettevõtjale (ehk Parkeri kontsernile) (punkt 115); iii) „neil asjaoludel” pidi kõnealuse tegevuse endine käitaja (ITR ja tema emaettevõtja Saiag) vastutama rikkumise eest, mis toimus enne 1. jaanuari 2002, mil ITR Rubberile võõrandati kartelliga seotud tegevus (punkti 116 esimene lause ning punktid 118(21) ja 119(22) ); iv) Saiagi poolt ITR võõrandamist Parker-Hannifinile ei saa seega pidada majandusliku järjepidevuse juhtumiks (punkti 116 teine lause).
54. Ma analüüsin allpool andmeid ja asjaolusid, mis olid aluseks Üldkohtu arutluskäigule, mille tulemusel ta välistas majandusliku järjepidevuse põhimõtte kohaldamise.
– Millal peavad võõrandaja ja omandaja vahelised struktuurilised seosed olema esinenud? Kas võõrandaja peab olema õiguslikult lakanud olemast?
55. Vastab tõele, et kohtuotsuses ETI jt (EU:C:2007:775, punkt 50) on viidatud võõrandaja ja omandaja vahelistele struktuurilistele seostele „nende õigusvastase käitumise ajal”.
56. Kuid apellatsiooniasjades tehtud otsustes on Euroopa Kohus juba tuvastanud majandusliku järjepidevuse isegi juhul, kui vara võõrandamine on toimunud pärast rikkumise lõppu (mis minu hinnangul kinnitab, et struktuurilised seosed ei pea kohustuslikult olemas olema kogu rikkumisperioodi vältel), kuid kui võõrandava ja omandava üksuse vahelised struktuurilised seosed olid olemas komisjoni otsuse tegemise ajal .
57. Kohtuotsuses Cimenteries CBR jt vs.
komisjon(23) kinnitas Üldkohus, et majandusliku õigusjärglasega oli tegemist Aalborgi näol, kes sai Aktieselskabet Aalborg Portland‑Cement Fabrik’i (AAPCF) toime pandud rikkumise esemeks olnud vara oma asutamisel 1990. aastal (tagasiulatuva toimega 1. jaanuarist 1990), samas kui rikkumine kestis jaanuarist 1983 kuni detsembrini 1988. Kuigi äriühing Aalborg väitis, et rikkumise toime pannud äriühing „ei lakanud õiguslikult olemast, kuivõrd sellest sai valdusühing, kellele uue nime all kuulus 50% Aalborgi aktsiatest” (punkt 1334), lükkas Üldkohus selle argumendi tagasi, põhjendusel et need muudatused toimusid kontserni ümberkorraldamise raames, mistõttu võis Aalborgi ja rikkumise toimepanijat pidada samaks majandusüksuseks EÜ artikli 81 tähenduses ning seega võis komisjon „pidada Aalborgi [kõnealuse] äriühingu tegevuse eest vastutavaks” (punkt 1335).
58. Apellatsioonimenetluses jättis Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse selles osas muutmata.(24)
59. Aalborg väitis samuti, et teda „ei võinud pidada vastutavaks kartelli tegevuse eest minevikus väldanud ajavahemikus, millega tsemendi otsuses vastupidi [vastuväiteteatisele] seda rikkumist seostatakse. Arvestades, et [teda] ei olnud kõnealuste koosolekute toimumise ajaks veel asutatud, puudusid tema esindajad vaieldamatult koosolekutelt, mida käsitati tsemendi otsuses tuvastatud kartelli jaoks põhjapanevatena” (Euroopa Kohtu otsuse punkt 351).
60. Olles märkinud, et õigusküsimus puudutab seda, kas asjaolu, et rikkumise toime pannud äriühing „oli veel olemas, välistab täielikult ja tingimata komisjoni võimaluse viia Aalborgi suhtes menetluse läbi kui majanduslikust ja organisatsioonilisest aspektist rikkumise toimepanija suhtes”, vastas Euroopa Kohus eitavalt, mainides et arvestades ettevõtja identsust enne ja pärast toimunud muudatusi, ei ole kõnealuse äriühingu õigussubjektina eksisteerima jäämine „seega iseenesest otsuse tühistamise põhjus” (punkt 358). Mööndes küll, et ta leidis kohtuotsuses komisjon vs.
Anic Partecipazioni (EU:C:1999:356), et majandusliku järjepidevusega saab tegemist olla üksnes juhul, kui ettevõtte käitamise eest vastutav juriidiline isik on õiguslikult lakanud olemast pärast rikkumise toimepanemist, rõhutas Euroopa Kohus, et selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas oli tegemist „kahe olemasoleva, tegutseva ning omavahelise struktuurilise sidemeta ettevõtjaga, kellest üks loovutas lihtsalt teatava osa oma tegevusest teisele” (punkt 359),(25) samas kui käesolevas asjas ei olnud see nii.
61. Ka Üldkohus kasutas sellist lähenemisviisi oma otsuses Jungbunzlauer vs.
komisjon (EU:T:2006:270, punktid 131 ja 132): „Jungbunzlaueri kontserni 1993. aastal ümberstruktureerimisele eelnenud perioodi osas tuleb sedastada, […] et kuni 1993. aastani ei olnud Jungbunzlauer GmbH vastutav mitte üksnes kontserni majandustegevuse eest sidrunhappe turul, vaid samuti kontserni kogu majandustegevuse juhtimise eest. Viimati nimetatud ülesanne juhtida kontserni majandustegevust, s.h sidrunhappe turu osas, anti siiski 1993. aastal Jungbunzlauerile üle, kes seega sai Jungbunzlauer GmbH majanduslikuks õigusjärglaseks kontserni majandustegevuse juhtimise alal ” (kohtujuristi kursiiv), kuid „[a]sjaolu, et ühing jääb õigussubjektina edasi tegutsema, ei välista, et [liidu] konkurentsiõiguse mõttes võiks toimuda kõnealuse ühingu majandustegevuse ühe osa üleminek teisele ühingule, kes muutub sellega vastutavaks esimese ühingu toime pandud tegude eest”.
62. Samamoodi kinnitati kohtuotsuses ArcelorMittal Luxembourg jt vs.
komisjon(26) tuvastatud majanduslikku järjepidevust vaatamata sellele, et ProfilARBEDile vara võõrandamine toimus 1992. aastale ehk pärast rikkumise lõppemist 1991. aastal.
63. Üldkohus leidis selles (punktides 36 ja 111) nimelt õigesti, et „[v]aidlustatud otsuse artikkel 1 sätestab: „[ARBED‑st, TradeARBED‑st ja ProfilARBED‑st] koosnev ettevõtja osales [ST] artikli 65 lõiget 1 rikkudes mitmes kokkuleppes ja kooskõlastatud tegevuses, mille ese või eesmärk oli määrata kindlaks hindasid, jagada kvoote ja vahetada ulatuslikult teavet ühenduse talaturul. Selliselt moodustatud ettevõtja osalemine neis rikkumistes on tuvastatud 1. juulist 1988 kuni 16. jaanuarini 1991 ”, ning et „ProfilARBED loomine 1992. aastal
ARBED 100% tütarettevõtjana selleks, et ta jätkaks ARBED majandus- ja tööstustegevust talade sektoris, kujutab endast analoogset olukorda, mis oli aluseks kohtuotsustes Aalborg Portland jt vs.
komisjon ning Jungbunzlauer vs.
komisjon” (kohtujuristi kursiiv).
64. Üldkohtu kõnealuse otsuse jättis Euroopa Kohus seejärel muutmata, täpsustades kohtuotsuse ArcelorMittal Luxembourg vs.
komisjon ja komisjon vs.
ArcelorMittal Luxembourg jt (EU:C:2011:190) punktis 104, et „[a]rgumendi osas, mille kohaselt viib rikkumise süükspanemine sõsarettevõtjale tema suhtes emaettevõtja suhtes kohaldatavast vastutuskorrast rangema korra kohaldamiseni, piisab, kui meenutada, et antud juhul pani komisjon kõnealuse tegevuse sõsarettevõtjale süüks tulenevalt sellest, et ta võttis üle emaettevõtja majandustegevuse
ja et sellest tulenevalt sõsarettevõtja vastutuse, mis sõltus emaettevõtja vastutusest, sõsarettevõtjale kohaldatav vastutuskord ei ole kuidagi rangem kui see, mida kohaldatakse emaettevõtjale” (kohtujuristi kursiiv).
65. Ma leian (nagu komisjon), et teistsugune seisukoht tooks kaasa meelevaldsed tulemused, kuna võimalus omistada vastutus omandavale üksusele rikkumise eest võõrandamisele eelnenud ajavahemiku osas sõltuks struktuuriliste seoste säilimisest võõrandajaga ning tulemused oleksid väga erinevad olenevalt sellest, kas need seosed on katkestatud veidi aega enne või pärast rikkumise lõppu.
66. Lisaks tuleb märkida, et Euroopa Kohus on tunnistanud, et omandavat üksust võib pidada võõrandava üksuse majanduslikuks õigusjärglaseks isegi juhul, kui nende vahel kogu rikkumisperioodi vältel
(ja seega tegevuse võõrandamise ajal) esinenud struktuurilised seosed on otsuse tegemise ajaks kadunud.(27)
67. Eespool viidatud kohtupraktikast ilmneb, et kontsernisisese majandusliku järjepidevuse põhimõtte kohaldamine ei nõua, et võõrandaja oleks lakanud õiguslikult olemast ega et võõrandaja ja omandaja vahelised struktuurilised seosed oleksid kestnud kogu rikkumisperioodi vältel.
68. Minu hinnangul peab asjakohane kuupäev selle hindamiseks, kas on tegemist vara võõrandamisega kontserni sees või iseseisvate ettevõtjate vahel, olema vara võõrandamise enda kuupäev.(28) Käesoleval juhul nähtub toimikust, et just Saiag/ITR kontsern asutas ITR Rubberi ehk tütarettevõtja, kellele vara võõrandati, samal ajal kui ta oli veel kontserni kontrolli all.
69. Lisaks tuleb siinkohal märkida, et näib, et vastupidi nende seisukohale esimeses kohtuastmes möönavad vastustajad nüüd,(29) et majanduslikku järjepidevust on võimalik tuvastada isegi juhul, kui struktuurilisi seoseid komisjoni otsuse vastuvõtmise ajaks enam ei ole.(30)
– Struktuuriliste seoste kestus
70. Vastab tõele, et struktuurilised seosed ITR ja ITR Rubberi vahel kestsid maksimaalselt vaid seitse kuud, nimelt 27. juunist 2001 kuni 31. jaanuarini 2002, samas kui vaidlusaluse otsusega hõlmatud rikkumisperiood jäi ajavahemikku 1986–2007 ning see otsus tehti 2009. aastal. Samas on samuti tõsi, et käesoleval juhul on täidetud kohtupraktikas välja töötatud tingimused,(31) et omistada vastutus ITR Rubberile (nüüd Parker ITR) kui niisuguste tehingute kontsernisisesele majanduslikule õigusjärglasele, mille sooritasid ITR ja Pirelli Treg alates 1986. aastast. ITR‑le kanti üle tema õigus‑ ja majandusliku eellase Pirelli Tregi vastutus ITR kõnealuse üksusega 1990. aastal ühinemise tulemusel. ITR asutas seejärel 27. juunil 2001 ITR Rubberi (nüüd Parker ITR) kui 100‑protsendilise tütarettevõtja, seejärel võõrandas viimasele 1. jaanuaril 2002 rikkumise esemeks oleva vara. Olgu lisatud, et õigussubjekti ITR Rubber asutas Saiag/ITR, mitte omandaja Parker-Hannifin, kuna vara anti üle ITR Rubberile, kui see oli veel Saiagi/ITR kontrolli all(32) . Alates 27. juunist 2001 kuni Parker ITR võõrandamiseni 31. jaanuaril 2002 olid ITR‑l (vara võõrandaja) ja ITR Rubberil (nüüd Parker ITR) (omandaja) omavahel niisugused struktuurilised seosed, mis on emaettevõtja ja tema 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtja vahel, ning nad moodustasid ühe ettevõtja (Saiag). Vara võõrandamine, mis jõustus 1. jaanuaril 2002, leidis seega aset sel ajal, kui need struktuurilised seosed olid olemas.
71. Kuigi on vajalik, et struktuurilised seosed oleksid olemas võõrandamise kuupäeval, ei ole seevastu tingimata nõutav, et need seosed kestaksid pika ajavahemiku jooksul või kogu rikkumisperioodi vältel,(33) selleks et kaks subjekti moodustaksid sama majandusüksuse liidu konkurentsiõiguse tähenduses.(34) Asjaolu, et ITR Rubber ei kuulunud Saiagi kontserni ning et selle loomise ja Parker-Hannifini kontsernile müümise vahele jäi üksnes lühike periood, peaks seega olema ebaoluline, seda enam et pärast vaidlusaluse vara võõrandamist jätkas Parker ITR kartellis osalemist.(35) Vara võõrandamisele ajaliselt järgnenud sündmustele tuginemise (ja nende kontrollimise kohustuse) asjaolu loob ilmse õiguskindlusetuse.
72. Kuigi kohtupraktikas ei ole palju konkreetseid viiteid kestuse kohta, mis peaks olema struktuurilistel seostel (käesoleval juhul seitse kuud, mitte üksainus kuu, nagu väidavad vastustajad), märgin ma siiski, et kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Areva jt vs.
komisjon (T‑117/07 ja T‑121/07, EU:T:2011:69) ning apellatsiooniasjas kohtuotsus Areva vs.
komisjon (C‑247/11 P ja C‑253/11 P, EU:C:2014:257),(36) oli emaettevõtja (Areva Group) tütarettevõtja omanik nelja kuu jooksul, mida loeti piisavaks, selleks et talle määrata märkimisväärne trahv, mille tasumise eest oli emaettevõtja solidaarselt vastutav.
– Millistel asjaoludel oli ITR Rubber alates selle asutamisest mõeldud müügiks ja millistel asjaoludel ta veidi aega hiljem müüdi?
73. Minu arvates ei tule neid asjaolusid arvesse võtta. Niisuguse subjektiivse kriteeriumi nagu tütarettevõtja asutamise eesmärk (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 115) arvessevõtmine tähendab õiguskindlusetust, kuna majandusliku järjepidevuse põhimõtte kohaldamist peaksid reguleerima objektiivsed ja selged normid ning see ei tohiks sõltuda subjektiivsetest kavatustest.
74. Kaugemas tulevikus üleandmisega taotletava majandusliku eesmärgi arvessevõtmine on samuti vastuolus kohtuotsuses ETI jt (EU:C:2007:775) toodud lähenemisega, milles Euroopa Kohtu suurkoda ei võtnud arvesse: i) asjaolu, et Amministrazione autonoma dei monopoli di Stato (AAMS) tegevuse üleandmine ETI‑le leidis aset selle hilisemat erastamist arvestades, kuna see asjaolu ei välistanud majanduslikku järjepidevust, ega ii) asjaolu, et majanduslik eellane ei ole oma tegevust lõpetanud.
75. Asjaolu, et ITR Rubber asutati konkreetselt vaidlusaluse vara vastuvõtmiseks, ei keela seega majandusliku järjepidevuse tuvastamist ega võimalda õiguspäraselt välistada Parker ITR kui ITR majandusliku järglase vastutust. Olukord ei ole erinev ETI omast, kes konkreetselt asutati AAMS tegevuse jätkamiseks, kuna ETI loomist puudutavates siseriiklikes õigusnormides nähti paralleelselt ette tubakasektoris AAMS kaubandustegevuse üleandmine ETI‑le.
76. Euroopa Kohus rõhutas samuti kohtuotsuses ETI jt (EU:C:2007:775, punkt 44)(37), et „[s]amuti ei oma tähtsust asjaolu, et tegevust ei otsustanud üle anda mitte eraisikud, vaid seadusandja erastamise eesmärgil. Nimelt ei saa liikmesriigi ametiasutuste võetud ettevõtja restruktureerimis- või reorganiseerimismeetmed tuua õiguspäraselt kaasa ühenduse konkurentsiõiguse kasuliku mõju kahjustamist ” (kohtujuristi kur siiv).
77. Sarnaselt tuleb struktuurilisi seoseid kõnealuse vara võõrandaja ja omandaja vahel eelkõige rikkumise toime pannud ettevõtja piires hinnata eraldiseisvalt pärast võõrandamist toimunud sündmustest, nagu ettevõtja lõpetamine või omandajast tütarettevõtja müük.
iii) Vastustajate teine argument: millist liiki struktuuriline seos?
78. Vastustajad väidavad, et kohtuotsuses ETI jt (EU:C:2007:775) ei kehtestanud Euroopa Kohus mehaanilist normi, mille kohaselt rikkumisega seotud tegevuse võõrandaja ja omandaja vahel minevikus pelga struktuurilise seose olemasolu toob automaatselt kaasa omandaja vastutuse niisuguse rikkumise eest. Euroopa Kohus otsustas sõnaselgelt, et selline tagajärg on võimalik üksnes tingimusel, et tõendatakse, et võõrandajat ja omandajat tegelikult kontrollis sama isik hetkel, mil esines struktuuriline seos, ning et nende suhtes kohaldatakse sisuliselt samu ettevõtlusalaseid norme.(38)
79. Nad tuginevad asjaolule, et kuigi selles kohtuotsuses mainis Euroopa Kohus struktuurilise seose olemasolu kahe kõnealuse üksuse vahel (nimelt et need kuulusid samale ametiasutusele), jättis Euroopa Kohus siseriikliku kohtu ülesandeks kontrollida, kas need üksused olid selle ametiasutuse „järelevalve all”(39), mida siseriiklik kohus eitas.
80. Vastustajate arvates jättis komisjon vaidlusaluses otsuses täielikult hindamata, kas ITR ja ITR Rubberi vahelise struktuurilise seose lühikese kestuse jooksul olid need kaks üksust – nagu see on nõutav kohtuotsuse ETI jt (EU:C:2007:775) kohaselt – sama isiku kontrolli all ja kas nende tihedate majanduslike ja organisatsiooniliste seoste tõttu kohaldati nende suhtes sisuliselt samu ettevõtlusalaseid norme. Vaidlusaluses otsuses on üksnes märgitud, et laadimisvoolikutega seotud tegevuse võõrandamise hetkel ITR poolt ITR Rubberile kuulus viimane „100‑protsendiliselt” esimesele. Kõnealuses otsuses ei ole viidatud kohtupraktikale, mille kohaselt võib niisuguse emaettevõtja puhul, kellele kuulub tütarettevõtjas 100‑protsendiline osalus, eeldada, et ta avaldab sellele tütarettevõtjale otsustavat mõju. Vastustajad järeldavad sellest, et kuna komisjon jättis vaidlusaluses otsuses hindamata, kas ITR ja ITR Rubber (nüüd Parker ITR) moodustasid ühe ettevõtja lühikese aja vältel, mille jooksul nende vahel oli struktuuriline seos, ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta jõudis järeldusele, et Parker ITR ei saanud ITR tegevuse eest pidada vastutavaks üksnes niisuguse varasema struktuurilise seose alusel.
81. Lisaks asjaolule, et kohtuasjas ETI jt oli mõistetav, et Euroopa Kohus jättis siseriikliku kohtu ülesandeks kontrollida, kas AAMS (kes võõrandas oma vara) ja ETI (kes oli omandaja), kes kuulusid samale ametiasutusele, olid küll viimase järelevalve all (probleem, mis ei teki käesoleval juhul, kus struktuuriline seos ühendab üksnes ITR ja ITR Rubberit), ei ole vastustajate argument veenev, kuna Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses Akzo Nobel jt vs.
komisjon (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punkt 60) selgelt, et „[j]uhul kui emaettevõtja omab ühenduse konkurentsieeskirju rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, võib esiteks see emaettevõtja selle tütarettevõtja käitumisele otsustavat mõju avaldada[(40) ] ja teiseks esineb ümberlükatav eeldus, et nimetatud emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja käitumisele[(41) ]”.
82. Euroopa Kohus jätkas sama kohtuotsuse punktis 61, et „[n]eil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab tütarettevõtja kogu aktsia- või osakapitali, et järeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja turunduspoliitikale. Seega võib komisjon pidada tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtjat, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt[(42) ]”.
83. Vastustajad tuginevad samuti kohtuotsusele ThyssenKrupp Nirosta vs.
komisjon (EU:C:2011:191), milles ei komisjon ega Euroopa Kohus ei tuginenud võõrandaja Thyssen Stahli ja omandaja ThyssenKrupp Nirosta vahel esialgu esinenud struktuurilisele seosele kui võimalikule või piisavale põhjendusele, selleks et viimast üksust pidada vastutavaks esimese üksuse toime pandud rikkumise eest.(43)
84. Minu hinnangul ei ole kõnealune kohtuotsus käesolevas kohtuasjas asjakohane, kuna kohtuasjas, milles apellatsioonimenetluses tehti kohtuotsus ThyssenKrupp Nirosta vs.
komisjon (EU:C:2011:191), ei palutud Euroopa Kohtul teha otsust küsimuses, kas majandusliku järjepidevuse võis kaasa tuua ainuüksi vara võõrandamine, vaid vara omandaja pelk avaldus võtta vastutus selle varaga seotud rikkumise eest. Apellatsioonimenetluses sai Euroopa Kohus lahendada üksnes küsimuse, kas Üldkohtu hinnang (mis puudutas vaid seda avaldust) oli õige või mitte.
d) Järeldus esimese väite kohta
85. Eespool toodust tuleneb, et niisuguses kohtuasjas nagu käesoleval juhtumil võib majanduslik järjepidevus Euroopa Kohtu praktika tähenduses esineda kahe õigussubjekti vahel, kellel olid struktuurilised seosed isegi vaid lühikese aja vältel. Seega oli komisjonil õigus tugineda eeldusele, et emaettevõtja (ITR), kellele kuulub 100% suurune osalus tütarettevõtjas (ITR Rubber), tegelikult avaldab otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele, ning selle põhjal tuvastada, et vara võõrandaja ja omandaja olid „sama isiku kontrolli all” ja et nende suhtes „kohaldati sisuliselt samu ettevõtlusalaseid norme”(44) .
86. Seda leidis komisjon nimelt vaidlusaluse otsuse põhjenduses 370, kui ta märkis, et „vara üleandmise ajal olid ITR SpA‑l ja ITR Rubber Srl‑l emaettevõtja ja 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtja majanduslikud seosed” ning et „nad kuulusid ka samasse ettevõtjasse”(45) .
87. ITR‑le kuulus 100% ITR Rubberi aktsiatest ajavahemikus 27. juunist 2001 kuni 31. jaanuarini 2002 ehk seitsme kuu vältel. Seega tulenevalt väljakujunenud kohtupraktikast oli tegemist seadusliku eeldusega, et esimene avaldas teisele otsustavat mõju.(46)
88. Nagu ilmneb kohtuotsusest Akzo Nobel jt vs.
komisjon (EU:C:2009:536) (vt käesoleva ettepaneku punktid 81 ja 82), oli komisjoni väide 100% puudutavale eeldusele tuginemise osas käesolevas kohtuasjas seega õige.
89. Olgu lisatud, et vastustajatel oli õigus kapitalis 100‑protsendilise osaluse omamisest tuleneva otsustava mõju eeldus ümber lükata ning näib, et nad püüdsid seda teha oma Üldkohtule esitatud menetlusdokumentides. Nad tuginesid eelkõige selle lepingu tingimustele, mis oli sõlmitud Parker-Hannifini ja ITR vahel detsembris 2001 ITR Rubberi võõrandamiseks.
90. Nad väidavad ka apellatsioonimenetluses, et mitmes lepingutingimuses keelatakse ITR‑l avaldada mis tahes mõju ITR Rubberile alates selle lepingu sõlmimisest.
91. Kõnealune leping (64‑leheküljeline dokument, mis sisaldas mitmesse ossa liigendatud 12 peatükki) esitati Üldkohtule küll hagiavalduse lisana(47), kuid kuna Üldkohus välistas kõigepealt majandusliku järjepidevuse olemasolu ITR ja ITR Rubberi vahel, ei analüüsinud kohus (vastuolulisi) argumente, mille nimetatud dokumendi kohta esitasid vastustajad ja komisjon.
92. Lisaks olen ma arvamusel, et erinevalt Üldkohtu otsustatust ei pidanud komisjon omistama rikkumise eest vastutust emaettevõtjatele Saiag ja ITR.
93. Esiteks tuleneb liidu kohtupraktikast(48), et komisjon võib pidada rikkumise eest vastutavaks kas majanduslikku õiguseellast, majanduslikku õigusjärglast või mõlemat solidaarselt.(49)
94. Teiseks ei ole asjakohane fakt, et ühes varasemas asjas otsustas komisjon omistada vastutuse võõrandajast emaettevõtjale, mitte aga tütarettevõtjale, kes võõrandati, kuna komisjoni varasem otsustuspraktika ei loo siduvat õiguslikku raamistikku, selleks et hinnata komisjoni hilisemate toimingute õiguspärasust.(50)
95. Nagu komisjon õigesti märkis, kasutas ta talle kohtupraktikaga(51) antud hindamispädevust, kui ta käesolevas asjas otsustas omistada rikkumise eest vastutuse ITR Rubberile kui ITR majanduslikule õigusjärglasele.
96. Seega tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada osas, milles Üldkohus otsustas, et majandusliku järjepidevuse põhimõtte kohaldamine on käesolevas kohtuasjas välistatud. Järelikult tuleb kohtuasi tagasi saata Üldkohtusse, et viimane analüüsiks, kas vastustajate esitatud tõendid on piisavad, et ümber lükata eeldus, mille kohaselt ITR kui emaettevõtja, kellele kuulus 100‑protsendiline osalus ITR Rubberi kapitalis ja kes sarnaselt viimasega kuulus samasse kontserni, avaldas otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele, ning vastustajate teise võimalusena esitatud argument, mille kohaselt juhul, kui vaidlusalune otsus oleks kaudselt tuginenud sellele eeldusele, oleks rikutud nende kaitseõigusi, kuna vastuväiteteatises ei olnud sellele selgelt viidatud.(52)
97. Lõpuks tuleb kujundada seisukoht käesoleva väite viimase punkti osas. Vastustajad märgivad, et oma apellatsioonkaebuses ei vaielnud komisjon vastu vaidlustatud kohtuotsuse nendele punktidele, milles Üldkohus nõustus nende hagiavalduse viienda ja kuuenda väitega ning otsustas, et trahvi suurendati ekslikult põhjusel, et neil oli eestvedaja roll (punktid 139, 140, 145 ja 146 ning 253 ja 254). Nad järeldavad sellest, et selles osas on vaidlustatud kohtuotsus jõustunud. Niisugune seisukoht on ilmselgelt vale. Viidatud punktides ei analüüsinud Üldkohus nende argumentide põhjendatust, mis olid esitatud selleks, et vaidlustada Parker ITR eestvedaja rolli. Kohus tegi lihtsalt mehhaaniliselt järeldused nendest kaalutlustest, mis puudutasid majandusliku järjepidevuse puudumist. Ma teen ettepaneku ka kõnealused punktid tühistada.
B. Teine väide: ne ultra petita põhimõtte ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine
1. Vaidlustatud kohtuotsus
98. Olles hagiavaldust analüüsinud, tegi Üldkohus oma täielikku päevust teostades otsuse trahvi lõppsumma kohta järgmises sõnastuses:
„250 Selle kohta tuleb meenutada, et trahvi kindlaksmääramine Üldkohtu poolt tema täieliku pädevuse teostamisel ei ole oma olemuselt täpne aritmeetiline tehe. Üldkohus ei ole seotud ka komisjoni arvutustega, vaid ta peab kõiki kohtuasja asjaolusid arvesse võttes ise hinnangu andma […]
[…]
257 Arvestades kõike eeltoodut tuleb esiteks tühistada [vaidlusaluse] otsuse artikli 1 punkt i osas, milles tuvastatakse, et Parker ITR osales rikkumises perioodil enne jaanuari 2002, teiseks määrata Parker ITR trahviks 6 400 000 eurot ja summaks, mille tasumise eest on Parker-Hannifin solidaarselt vastutav, 6 300 000 eurot, kuna Parker-Hannifini solidaarvastutust ei ole tuvastatud ajavahemiku suhtes 1. jaanuarist kuni 31. jaanuarini 2002, ning kolmandaks jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.”
2. Poolte argumendid
99. Komisjon väidab, et kuna Üldkohus vähendas 100 000 euro võrra suurendust, mida kohaldati rikkumise kestuse tõttu summale, mille ulatuses oli emaettevõtja Parker-Hannifin trahvi tasumise eest solidaarselt vastutav, tegi Üldkohus otsuse ultra petita . Parker-Hannifin ei vaidlustanud aga rikkumises enda osalemise tegelikku kestust (mille Üldkohus jättis ka jõusse oma otsuse punktides 129 ja 256) ega vastavat trahvisumma arvutamisel kohaldatud tegurit. Selles osas meenutab komisjon, et kohtuotsustes KME Germany jt vs.
komisjon ning Chalkor vs.
komisjon(53) rõhutab Euroopa Kohus, et „täieliku pädevuse teostamine ei tähenda omal algatusel kontrollimist” ja et „hageja [on] see, kes peab tõstatama väited [vaidlusaluse] otsuse kohta ning esitama nende väidete põhjendamiseks tõendid”.
100. Komisjon märgib, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 257 kõnealuse vähendamise põhjendamiseks toodud kaalutlused („kuna Parker-Hannifini solidaarvastutust ei ole tuvastatud ajavahemiku suhtes 1. jaanuarist kuni 31. jaanuarini 2002”) on asjakohatud, sest vaidlusaluses otsuses ei peetud Parker-Hannifini nimetatud perioodi eest vastutavaks. Kui Üldkohus soovis viidata asjaolule, et rikkumises Parker ITR tütarettevõtja osalemine – nagu see on tuvastatud vaidlustatud kohtuotsuses – oli kuu võrra pikem (alates 1. jaanuarist 2002) kui Parker-Hannifini puhul (alates 31. jaanuarist 2002), ei oleks tulnud vähendada trahvisummat, mille tasumise eest on Parker-Hannifin solidaarselt vastutav, vaid oleks pidanud suurendama Parker ITR‑le määratud trahvisummat.
101. Komisjon leiab, et lähtudes suunistest(54), mida ta kohaldas trahvisumma arvutamisel ning millele viitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, ei saa rikkumise kestuse ühe kuu pikkuse erinevusega – võttes arvesse ümardamise meetodit(55), mida kohaldatakse vaidlusaluse otsuse kõigile adressaatidele – põhjendada trahvi vähendamist neist ühe adressaadi puhul. Seega rikkus Üldkohus diskrimineerimiskeelu põhimõtet. Üldkohus oleks vähemalt pidanud välja tooma, miks ta Parker-Hannifini puhul kaldus suunistest kõrvale, mida kohus aga ei teinud.
102. Kõigepealt meenutavad vastustajad, et kuna vaidlustatud kohtuotsus tehti menetluses, mis puudutas vaid vastustajaid, siis ei olnud Üldkohus oma täieliku pädevuse teostamisel põhimõtteliselt kohustatud lähtuma komisjoni kasutatud trahvide arvutamise meetodist(56) . Lisaks järgis Üldkohus suuniseid, kui ta arvutas ümber Parker ITR‑le määratud trahvi summa.
103. Mis puudutab Parker ITR trahvi osa, mille tasumise eest võib Parker-Hannifini lugeda solidaarselt vastutavaks, siis otsustas Üldkohus viimase puhul seda vähendada, selleks et arvesse võtta asjaolu, et tema (kui Parker ITR emaettevõtja) osalemine rikkumises oli kuu aega lühem kui Parker ITR otsene rikkumises osalemine. Vastustajate arvates järgib niisugune lähenemine ainsana diskrimineerimiskeelu põhimõtet. Parker ITR‑le määratud trahvi suurendamine, nagu tegi ettepaneku komisjon, oleks tähendanud Parker ITR diskrimineerimist võrreldes vaidlusaluse otsuse teiste adressaatidega. Kui Parker-Hannifin lugeda vastutavaks sama summa tasumise eest nagu Parker ITR‑le määratud trahv, siis diskrimineeritaks Parker-Hannifini, kuna tema osalemine rikkumises oli lühem kui Parker ITR puhul.
3. Hinnang
104. Minu arvates tegi Üldkohus otsuse ultra petita, kui ta vähendas 100 000 euro võrra suurendust, mida kohaldati kestuse tõttu summale, mille ulatuses oli emaettevõtja Parker-Hannifin trahvi tasumise eest solidaarselt vastutav.
105. Esiteks käsitlesin ma oma ettepanekus kohtuasjas Telefónica ja Telefónica de España vs . komisjon (C‑295/12 P, EU:C:2013:619) üksikasjalikult Üldkohtu täieliku pädevuse olulisust ja ulatust, kuna Üldkohus pidi trahvi arvutamist põhjalikult analüüsima. Üldkohus ei saa oma kontrolli käigus tugineda pelgalt komisjonil olevale hindamisruumile, selleks et määratud trahvi puhul loobuda sarnasest põhjalikust õiguslikust ja faktilisest kontrollist, ega nõuda, et komisjon selgitaks oma poliitika muutmist trahvide alal konkreetses asjas.
106. Teiseks on samuti tõsi, et tulenevalt kohtupraktikast „kuna [liidu] kohus ei saa võimupiire ületamata teha otsust ultra petita
[…], ei tohi tühistamise otsus ületada hageja nõude piire”.(57)
107. Selge on aga see, et käesoleval juhul ei vaielnud Parker-Hannifin vastu rikkumises tema osalemise tegelikule kestusele (mida komisjoni väitel kinnitas Üldkohus oma otsuse punktides 129 ja 256, nimelt 31. jaanuarist 2002 kuni 2. maini 2007) ega tegurile, mida vastavalt kohaldati trahvisumma arvutamisel (nimelt kestusega seotud tegur).
108. Lisaks rõhutab Euroopa Kohus oma otsustes KME Germany jt vs.
komisjon ning Chalkor vs.
komisjon(58), et „täieliku pädevuse teostamine ei tähenda omal algatusel kontrollimist, ning meenuta[b], et menetlus liidu kohtutes on võistlev. Välja arvatud avalikul huvil põhinev väide, mille kohus peab tõstatama omal algatusel, on vaidlustatud otsuse põhjenduse niisugusel puudumisel hageja see, kes peab tõstatama väited selle otsuse kohta ning esitama nende väidete põhjendamiseks tõendid”.
109. Vastustajad vaidlesid küll tulemuslikult vastu eestvedaja rollile kui nende suhtes arvesse võetud raskendavale asjaolule, mille tulemusel Üldkohus kohandas trahvi (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 145, 146 ja 254). Kuid ma leian, et Üldkohus ei saa isegi oma täieliku pädevuse teostamise raames tuletada sellest võimalust muuta trahvi muid aspekte (käesoleval juhul kestusega seotud tegurit), mille kohta esimese kohtuastme hageja ei ole väiteid esitanud .
110. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 257 esitatud põhjendused(59) trahvi kõnealuse vähendamise põhjendamiseks („kuna Parker-Hannifini solidaarvastutust ei ole tuvastatud ajavahemiku suhtes 1. jaanuarist kuni 31. jaanuarini 2002”) on ka asjakohatud, kuna vaidlusaluses otsuses ei peetud Parker-Hannifini kõnealuse perioodi eest vastutavaks.
111. Ma leian sarnaselt komisjoniga, ja niivõrd, kui Üldkohus soovis viidata asjaolule, et Parker ITR tütarettevõtja osalemine rikkumises – nagu seda võeti arvesse vaidlustatud kohtuotsuses – oli kuu võrra pikem (alates 1. jaanuarist 2002) kui Parker-Hannifini puhul (alates 31. jaanuarist 2002) –, et Üldkohus ei oleks pidanud mitte vähendama summat, mille tasumise eest oli Parker-Hannifin solidaarselt vastutav, vaid suurendama Parker ITR‑le määratud trahvi summat. Õige ei ole vähendada emaettevõtjale määratud trahvi vaidlustamata osa, selle asemel et lähtuda Parker ITR‑le määratud trahvi vaidlustatud osast .
112. Mis puudutab komisjoni argumenti, mille kohaselt oleks Üldkohus pidanud esitama põhjendused, miks ta kaldus kõrvale suunistest vaidlusaluse otsuse üheainsa adressaadi, nimelt Parker-Hannifini puhul, siis on vaidlustatud kohtuotsuse punkti 250 alusel minu jaoks selge, et Üldkohus soovis „esitada omaenese hinnangu” ja ta ei lugenud ennast seotuks suunistega.
113. Nagu kohtujurist Maduro on märkinud, „kehtivad [liidu] kohtutele täieliku pädevuse kasutamisel samad õiguslikud nõuded, mis kehtivad komisjonile, kui ta määrab karistust”. Need nõuded hõlmavad ka põhjendamiskohustust.(60)
114. Selles kontekstis leian ma, et Parker-Hannifinile määratud trahvi vähendamine ainuüksi seetõttu, et „Parker-Hannifini solidaarvastutust ei ole tuvastatud ajavahemiku suhtes 1. jaanuarist kuni 31. jaanuarini 2002” (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 257), ei ole piisavalt põhjendatud.
115. Neil põhjustel tuleb teise väitega järelikult nõustuda.
C. Trahvi arvutamine juhul, kui esimese väitega nõustutakse
116. Juhul kui Euroopa Kohus otsustab trahvisumma ümber arvutada, väidavad vastustajad esiteks, et trahvisummat ei saa suurendada raskendavate asjaolude alusel.
117. Teiseks leiavad vastustajad, et trahv, mille tasumise eest võidakse Parker ITR uuesti arvutamisel ainsana pidada vastutavaks, ei saa määruse (EÜ) nr 1/2003(61) artikli 23 lõike 2 kohaselt ületada 10% tema käibest. Nad meenutavad, et kuni 31. jaanuarini 2002 olid Parker ITR (seega ITR Rubber) ja Parker-Hannifin kaks eraldiseisvat ettevõtjat. Sel põhjusel peeti vaidlusaluses otsuses Parker-Hannifini solidaarselt vastutavaks vaid osa eest (nimelt 8 320 000 eurot) Parker ITR‑le määratud kogu trahvist (nimelt 17 290 000 eurot). Samal põhjusel oleks selleks, et kindlaks määrata sellele trahvisummale kohaldatav 10% ülempiir, mille eest loeti Parker ITR ainsana vastutavaks, tulnud vaidlusaluses otsuses arvesse võtta Parker ITR käivet 2008. aastal (nimelt 9 304 570 eurot), mitte aga Parkeri kontserni konsolideeritud käivet.
118. Vastustajate argumendid vastavad kaheksandale väitele, mille nad esitasid esimeses kohtuastmes ning mille Üldkohus läbi vaatas ja tagasi lükkas (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 227 ja 228). Punktist 228 nähtub, et „[k]una esimese väitega nõustuti, on kaheksas väide tulemusetu osas, mis puudutab rikkumise perioodi enne 1. jaanuari 2002, mil rikkumise pani toime ITR. Pealegi ei ole see ka põhjendatud rikkumise perioodi osas pärast 1. jaanuari 2002, kuna kogu sellel perioodil, välja arvatud üks kuu, moodustasid Parker ITR ja Parker-Hannifin karistatud rikkumise eest vastutava majandusüksuse. Seetõttu võis trahvi ülemmäära arvutada selle ettevõtja kogukäibe alusel, st kõigi selle moodustavate käivete alusel”.
119. Vastab tõele, et oma ettepanekus kohtuasjas YKK jt vs.
komisjon (C‑408/12 P, EU:C:2014:66, punktid 96–145) jõudsin ma üksikasjaliku analüüsi tulemusel järeldusele, et „Üldkohus on rikkunud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2, sest esimese perioodi osas oleks pidanud „rikkumises osalenud ettevõtjaks” lugema üksnes tütarettevõtja (YKK Stocko) ja seega oleks 10% ülempiiri arvutamisel pidanud arvesse võtma tema, mitte aga kontserni käivet”. Kohtujurist Sharpston jõudis oma ettepanekus kohtuasjas Gascogne Sack Deutschland vs.
komisjon (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, punktid 71–90) samale järeldusele.
120. Siiski ei saa käesoleval juhul vastustajad tugineda nendele argumentidele, kuna nad ei esitanud apellatsioonkaebust ega vastuapellatsioonkaebust vaidlustatud kohtuotsuse punktide 227 ja 228 peale, milles Üldkohus seda küsimust käsitles.
121. Sellega seoses tuleb meenutada, et 1. novembril 2012 jõustunud kodukorra artikli 172 kohaselt võivad kõik Üldkohtu kohtuasja pooled, kellel on huvi, et apellatsioonkaebus rahuldataks või jäetaks rahuldamata, esitada apellatsioonkaebusele vastuse kahe kuu jooksul alates apellatsioonkaebuse kättetoimetamisest. Lisaks on kodukorra artikli 176 lõikes 1 ette nähtud, et artiklis 172 viidatud pooled võivad esitada vastuapellatsioonkaebuse sama tähtaja jooksul, mis on ette nähtud apellatsioonkaebusele vastuse esitamiseks. Lõpuks tuleneb kodukorra artikli 176 lõikest 2, et vastuapellatsioonkaebus tuleb esitada eraldi dokumendina vastusest apellatsioonkaebusele.
122. Kohtuistungil palus Euroopa Kohus vastustajatel selgitada põhjusi, miks nad ei esitanud vastuapellatsioonkaebust. Nad vastasid, et kuna Üldkohtu otsuses ei olnud esitatud ühtegi vaidlustatavat järeldust, sest Üldkohus ei teinud otsust trahvi arvutamisel arvesse võetava käibe kohta, kuivõrd vaidlustatud kohtuotsuse punktis 229 leidis Üldkohus, et „[k]una esimese väitega nõustuti, ei ole ka vaja uurida muid argumente seoses isikliku vastutuse ja proportsionaalsuse põhimõtte või põhjendamiskohustuse rikkumisega küsimuses, milline mõju oli sellel, et vaidlustatud otsuses võeti arvesse perioodi enne 1. jaanuari 2002”.
123. On aga selge, et see seisukoht ei ole õige. Käesoleva ettepaneku punktist 120 nähtub ilmselgelt, et Üldkohus tegi selles küsimuses otsuse, mis kajastub ka vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioonis.
124. Igal juhul pühendasid vastustajad oma vastuses 15 punkti (83–97) seisukohale, et „[k]ui hoolimata eespool II jaotises esitatud argumentidest esimese väitega nõustutakse ja Euroopa Kohus otsustab trahvisumma ümber arvutada, väidavad vastustajad: (i) et raskendavate asjaolude eest ei saa trahvi suurendada eespool nimetatud põhjustel ja (ii) et trahv, mille maksmise eest peetakse vastutavaks ainult Parker ITR, ei või ületada 10% tema käibest”. Sellest ilmneb selgelt, et käesoleva kohtuasja komisjoni esitatud apellatsioonkaebusega tutvumisel mõistsid vastustajad, et esineb võimalus, et Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse rahuldab ja et seetõttu tühistatakse esimesele väitele Üldkohtu poolt antud hinnang. Seepärast esitasid nad oma vastuse punktides 83–97 kõik need argumendid. Nagu ma aga eespool selgitasin, kui vastustajad soovisid oma väite uuesti esitada, ei saanud nad seda kodukorra kohaselt teha muul viisil kui vastuapellatsioonkaebuses ega oleks tohtinud piirduda argumentide esitamisega oma vastuses.
125. Kuna vastustajad ei ole eraldi dokumendiga esitanud vastuapellatsioonkaebust, mis oleks nende vastusest eraldiseisev, tuleb nende eespool esitatud argumendid vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.(62) ’
IV. Ettepanek
126. Seega teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku:
– tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu otsus Parker ITR ja Parker-Hannifin vs.
komisjon (T‑146/09, EU:T:2013:258) osas, milles Üldkohus leidis, et majandusliku järjepidevuse põhimõtte kohaldamine on käesolevas kohtuasjas välistatud, ja tühistas Parker ITR Srl‑le määratud trahvi suurenduse, mida Euroopa Komisjon trahvi arvutamisel kohaldas eestvedaja rolli tõttu, mis Parker ITR‑l kartellis oli;
– saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse, et ta analüüsiks, kas Parker Hannifin Manufacturing Srl ja Parker-Hannifin Corp esitatud tõendid on piisavad, et lükata ümber eeldus, mille kohaselt ITR SpA kui emaettevõtja, kellele kuulub ITR Rubberi kapitalis 100% suurune osalus, ja kes kuulub viimasega samasse kontserni, avaldas oma tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju;
– tuvastada, et kuna Üldkohus vähendas 100 000 euro võrra suurendust, mida kohaldati kestuse tõttu summale, mille ulatuses oli emaettevõtja Parker-Hannifin trahvi tasumise eest solidaarselt vastutav, tegi Üldkohus otsuse ultra petita ;
– tuvastada, et Parker-Hannifinile määratud trahvi vähendamist ainuüksi põhjusel, et „Parker-Hannifini solidaarvastutust ei ole tuvastatud ajavahemiku suhtes 1. jaanuarist kuni 31. jaanuarini 2002”, ei ole Üldkohus piisavalt põhjendanud, ning
– teha otsus kohtukulude kohta edaspidi.
(1) .
(2)  –	T‑146/09, EU:T:2013:258, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”.
(3)  –	28. jaanuari 2009. aasta otsus [ELTL] artiklis [101] ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/39406 – laadimisvoolikud), edaspidi „vaidlusalune otsus”. Käesolevas ettepanekus kasutan ma asutamislepingu endist numeratsiooni, kuna vaidlusalune otsus tehti EÜ asutamislepingu kehtivuse ajal. On huvipakkuv märkida, et see kartell on esimene, kus üks liikmesriik (Saksamaa) on teise liikmesriigi (Itaalia) ärimehe Ameerika Ühendriikidele välja andnud konkurentsiõiguse rikkumise tõttu. See ärimees tunnistas end süüdi, walked into court wearing glasses and dressed in a khaki jump suit, leg irons and handcuffs and accompanied by two US Marshals
ning US District Court in the Southern District of Florida mõistis talle karistuseks kaheaastase vangistuse ja trahvi summas 50 000 Ameerika dollarit. Euroopa Inimõiguste Kohus jättis rahuldamata tema kaebuse Saksamaa ametivõimude otsuse peale (vt muu hulgas mLex, „Extradited marine hose executive pleads guilty, sentenced to 24 months”, 24.4.2014, ja „Human-rights court rejects case of extradited Italian cartel executive”, 29.5.2014).
(4)  –	Samuti on huvipakkuv märkida, et see kartell hõlmas kogu maailma ja et selles osalenud ettevõtjad esindasid väga suurt osa laadimisvoolikute sektorist maailmas. Tegemist oli keeruka kartelliga, mis oli nii institutsionaliseerutud, et sellel olid „põhikiri” kokkuleppe protokolli vormis, formaalne „klubi” struktuur ja koodnimed ning see kasutas selliste väliste „konsultantide” teenuseid, kes koordineerisid kartelli ja teostasid selle üle järelevalvet. Samuti oli see vastupidav kartell. Näiteks pärast maist 1997 kuni juunini 1999 kestnud kriisi taastus tema endine elujõulisus ja ta jätkas oma tegevust veel kaheksa aasta vältel. Kartell läks laiali alles pärast koordineeritud kontrollide läbiviimist erinevate konkurentsiasutuste poolt maailmas. Seejärel mõisteti mitmele kartellis osalenud juhile mitmes riigis karistuseks vangistus.
(5)  –	Vt kohtuotsused KNP BT vs.
komisjon (C‑248/98 P, EU:C:2000:625, punkt 71), Cascades vs.
komisjon (C‑279/98 P, EU:C:2000:626, punkt 78), Stora Kopparbergs Bergslags vs.
komisjon (C‑286/98 P, EU:C:2000:630, punkt 37) ja SCA Holding vs.
komisjon (C‑297/98 P, EU:C:2000:633, punkt 27) ning kohtujurist Kokotti ettepanek kohtuasjas ETI jt (C‑280/06, EU:C:2007:404, punkt 71).
(6)  –	Vt kohtuotsused Aalborg Portland jt vs.
komisjon (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punktid 356–359), ETI jt (C‑280/06, EU:C:2007:775), Jungbunzlauer vs.
komisjon (T‑43/02, EU:T:2006:270), ArcelorMittal Luxembourg jt vs.
komisjon (T‑405/06, EU:T:2009:90) ning apellatsiooniasjades ArcelorMittal Luxembourg vs.
komisjon ja komisjon vs.
ArcelorMittal Luxembourg jt (C‑201/09 P ja C‑216/09 P, EU:C:2011:190).
(7)  –	Laadimisvoolikuid kasutatakse gaasi või naftatoodete laadimiseks avamererajatistest (nt avamerele ankurdatud toodrid või ujuvplatvormid gaasi või nafta pumpamiseks) tanklaevadele ja seejärel nende toodete lossimiseks avamere- või maismaarajatistesse.
(8)  –	Käesolevas ettepanekus kasutan ma nime Parker ITR ka nende perioodide puhul, kui ettevõtja kuulus Saiagi kontserni ja vaheemaettevõtjale ITR ning teda nimetati ITR Rubber.
(9)  –	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 257 on sõnastatud järgmiselt: „arvestades kõike eeltoodut, tuleb esiteks tühistada [vaidlusaluse] otsuse artikli 1 punkt i osas, milles tuvastatakse, et Parker ITR osales rikkumises perioodil enne jaanuari 2002, teiseks määrata Parker ITR trahviks 6 400 000 eurot ja summaks, mille tasumise eest on Parker-Hannifin solidaarselt vastutav, 6 300 000 eurot, kuna Parker-Hannifini solidaarvastutust ei ole tuvastatud ajavahemiku suhtes 1. jaanuarist kuni 31. jaanuarini 2002, ning kolmandaks jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata”.
(10)  –	Komisjon viitab kohtuotsusele ETI jt (EU:C:2007:775, punkt 41).
(11)  –	Vt näiteks Jones, A., ja Sufrin, B., EC Competition Law, Oxford, 2004, lk 121.
(12)  –	Euroopa Kohus viitab sellega seoses kohtuotsusele ETI jt (EU:C:2007:775, punktid 38 ja 39 ning seal viidatud kohtupraktika).
(13)  –	Euroopa Kohus viitab kohtuotsusele ETI jt (EU:C:2007:775, punktid 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika ehk kohtuotsus Aalborg Portland jt vs.
komisjon, EU:C:2004:6, punktid 355–358).
(14)  –	Üldkohus viitab kohtuotsusele NMH Stahlwerke vs.
komisjon (T‑134/94, EU:T:1999:44, punkt 127).
(15)  –	Euroopa Kohus viitab siinkohal sellega seoses järgmisele kohtupraktikale: kohtuotsused ACF Chemiefarma vs.
komisjon (41/69, EU:C:1970:71, punkt 173), Showa Denko vs.
komisjon (C‑289/04 P, EU:C:2006:431, punkt 61) ja Britannia Alloys & Chemicals vs.
komisjon (C‑76/06 P, EU:C:2007:326, punkt 22).
(16)  –	Nimelt, kuigi kaks tehingut võivad olla majanduslikult üksteisest sõltuvad, ei tohi siiski esimest tähelepanuta jätta või asuda seisukohale, et sellest tulenev õiguslik vastutus kaob, kuna see on ipso facto
teisega hõlmatud.
(17)  –	Ma leian (nagu komisjon), et käesoleva kohtuasja ese ilmselgelt ei ole lihtsalt rikkumises osalenud õigussubjekti müük; kui ITR oleks müüdud õigussubjektina, tuleneks vastutus, mis jääks sellele üksusele uues kontsernis minevikus aset leidnud tegude eest, kohtuotsusest Cascades vs.
komisjon (EU:C:2000:626). Käesolevat kohtuasja ei saa ka käsitada vara müügina sõltumatule kontsernile.
(18)  –	Vt kohtuotsused Aalborg Portland jt vs.
komisjon (EU:C:2004:6, punktid 356 à 359) ning ETI jt (EU:C:2007:775, punktid 48 ja 49). Kohtuotsuse Aalborg Portland jt vs.
komisjon (EU:C:2004:6) punkt 359 on käesolevas asjas eriti asjakohane: „[s]ellega seoses, kuigi vastab tõele, et eespool viidatud kohtuotsuses komisjon vs.
Anic Partecipazioni (punkt 145) leidis Euroopa Kohus, et majandusliku järjepidevusega saab tegemist olla üksnes juhul, kui ettevõtte käitamise eest vastutav juriidiline isik on õiguslikult lakanud olemast pärast rikkumise toimepanemist. See kohtuasi puudutas siiski kahe olemasoleva, tegutseva ning omavahelise struktuurilise sidemeta ettevõtja juhtumit, kus neist üks loovutas lihtsalt teatava osa oma tegevusest teisele. Nagu aga nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 344, ei ole see käesoleval juhul nii ” (kohtujuristi kursiiv).
(19)  –	Vt kohtuotsus ETI jt (EU:C:2007:775, punktid 41, 42 ja 44).
(20)  –	Nimelt vaidlusaluse vara müüki Saiagi kontserni sees ja õigussubjekti Parker ITR hilisemat müüki uuele kontsernile tuleb kontseptuaalsest aspektist käsitleda eraldiseisvate sündmustena.
(21)  –	„Seega oleks komisjon pidanud tuvastama, et Saiag ja ITR olid rikkumise eest vastutavad kuni 1. jaanuarini 2002 ja seejärel vajadusel tuvastama, et see rikkumine tuleb aegunuks lugeda, mida võimaldab väljakujunenud kohtupraktika […]”.
(22)  –	„Komisjon ei saanud aga neid asjaolusid arvestades pidada ITR Rubberit vastutavaks perioodi eest, mis eelnes 1. jaanuarile 2002, st enne kuupäeva, mil talle anti üle keelatud kokkuleppe esemeks olev vara”.
(23)  –	T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, EU:T:2000:77, põhjendava osa punktid 1334 ja 1335 ning resolutsiooni punkt 15.
(24)  –	Kohtuotsus Aalborg Portland jt vs.
komisjon (EU:C:2004:6, punktid 344–359).
(25)  –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 39.
(26)  –	EU:T:2009:90.
(27)  –	Vt selle kohta kohtuotsus ETI jt (EU:C:2007:775, punkt 50), milles Euroopa Kohus ei järginud kohtujurist Kokotti ettepaneku (EU:C:2007:404) punktis 96 esitatud vastupidist analüüsi, mille kohaselt struktuurilised seosed peavad jätkuvalt olemas olema otsuse tegemise ajal ).
(28)  –	Vt kohtuotsused Aalborg Portland jt vs.
komisjon (EU:C:2004:6, punktid 356 ja 357) ning ETI jt (EU:C:2007:775, punktid 48–52).
(29)  –	Vt nende Euroopa Kohtule esitatud vastuse punkt 35.
(30)  –	Vt nende Euroopa Kohtule esitatud vastuse punktid 28, 29, 35 ja 41 ning vaidlustatud kohtuotsuse punkt 59, millest ilmneb, et „[h]agejate täpsustuste kohaselt kinnitab hiljutine kohtupraktika, et kontsernisisese vara võõrandamise korral saab majandusliku järjepidevuse teooriat kohaldada ainult siis, kui struktuursed sidemed omandava üksuse ja võõrandaja vahel on olemas veel ka ajal, mil komisjon võtab vastu rikkumise tuvastamise otsuse”.
(31)  –	Vt vaidlusaluse otsuse põhjendused 370–373.
(32)  –	Nimelt oli ITR Rubberile (nüüd Parker ITR) vastutuse omistamine majandusliku järjepidevuse alusel, mis on erand isiklikust vastutusest, põhjendatav kõnealuse kontrolliga, mida Saiagi/ITR kontsern teostas nimetatud tegevuse üle selle kontserni sees.
(33)  –	Sellega seoses tugineb komisjon kohtuotsustele Aalborg Portland jt vs.
komisjon (EU:C:2004:6) ning ArcelorMittal Luxembourg vs.
komisjon ja komisjon vs.
ArcelorMittal Luxembourg jt (EU:C:2011:190, punkt 104), milles Euroopa Kohus apellatsioonimenetluse tulemusel nõustus Üldkohtu analüüsiga, milles kinnitati majandusliku järjepidevuse olemasolu isegi siis, kui vara võõrandamine toimus pärast rikkumise lõppemist.
(34)  –	Vt näiteks kohtuotsus ETI jt (EU:C:2007:775, punkt 48 jj).
(35)  –	Komisjon leiab, et kuigi uus emaettevõtja Parker-Hannifin oli teadlik rikkumisest, otsustas ta siiski varjata kartelli, lootes et seda ei avastata.
(36)  –	Üldkohtu otsus tühistati osaliselt, kuid mitte selles küsimuses.
(37)  –	Vt samuti kohtujurist Kokotti ettepaneku punkt 95 samas kohtuasjas (EU:C:2007:404).
(38)  –	Kohtuotsuse punkt 49.
(39)  –	Asjakohane on märkida, et oma vastuses apellatsioonkaebusele Euroopa Kohtus leidsid vastustajad, et „Euroopa Kohus jättis Itaalia Consiglio di Stato ülesandeks hinnata oma kohtuotsuses välja töötatud tegeliku kontrolli
kriteeriumi alusel, kas ETI‑d saab lugeda vastutavaks AAMS tegevuse eest” (kohtujuristi kursiiv). Nende vastuse originaalis kasutatud ingliskeelne mõiste on actual control . See väljend esineb sellisena üksnes kohtuotsuse ETI jt ingliskeelses tõlkes. Kõnealuse kohtuotsuse punktis 51 käsitleti seda, et AAMS ja ETI olid asjaomase ametiasutuse „järelevalve all”, mis oli inglise keelde tõlgitud järgmiselt: AAMS and ETI were subject to the control of that public entity .
(40)  –	Euroopa Kohus viitab sellega seoses kohtuotsusele Imperial Chemical Industries vs.
komisjon (48/69, EU:C:1972:70, punktid 136 ja 137).
(41)  –	Euroopa Kohus viitab sellega seoses kohtuotsustele AEG-Telefunken vs.
komisjon (107/82, EU:C:1983:293, punkt 50) ja Stora Kopparbergs Bergslags vs.
komisjon (EU:C:2000:630, punkt 29).
(42)  –	Euroopa Kohus viitab sellega seoses kohtuotsusele Stora Kopparbergs Bergslags vs.
komisjon (EU:C:2000:630, punkt 29).
(43)  –	Kohtuotsuse punkt 153.
(44)  –	Huvitav on märkida, et Ühendriikides laadimisvoolikute kartelli uurimise käigus süüdistati Parker ITR ja ta mõisteti süüdi juba 1999. aastal aset leidnud rikkumises, mis toimus kolm aastat enne vara omandamist Parkeri poolt. Vt DOJ Press Release, Italian Subsidiary of U.S‑Based Company Agrees to Plead Guilty for Participating in International Price-Fixing Conspiracy (Feb. 16, 2010), http://www.justice.gov/atr/public/press_releases/2010/255258.htm. Ühendriikides ei hõlma vastutuse järgnevuse mõiste isegi mitte majandusliku järjepidevuse tingimust. Üldjuhul ei vähene vastutus (ka karistusõiguslik) vara ühendamise või omandamise hetkel, vaid läheb ühinemisel eelmiselt üksuselt järgmisele üle. Vt sellega seoses „EU Court Decision Significantly Reduces Cartel Fines in Marine Hose Investigation”, King & Spalding, 22. mai 2013, milles on osundatud kõnealusele Ameerika kohtupraktikale.
(45)  –	Vt ka struktuuriliste seoste kohta vaidlusaluse otsuse põhjendus 373.
(46)  –	Tegelikult tunnistas seda ITR ise dokumendis „Act of transfer of marine hose assets by ITR to ITR Rubber” (vastuväiteteatisele Parkeri esitatud vastuse lisa 2), hagiavalduse lk 420, milles viidati ITR‑le kui attuale unico socio controllante .
(47)  –	Nimetatud leping esitati ka haldusmenetluse käigus vastuväiteteatise vastuse lisana.
(48)  –	Vt kohtuotsus ArcelorMittal Luxembourg jt vs.
komisjon (EU:T:2009:90, punktid 112–117 ja seal viidatud kohtupraktika, mille Euroopa Kohus jättis apellatsioonimenetluses muutmata kohtuotsuses ArcelorMittal Luxembourg vs.
komisjon ja komisjon vs.
ArcelorMittal Luxembourg jt), ning kohtuotsus Hoechst vs.
komisjon (EU:T:2009:366, punkt 64, mille kohaselt „[u]uele käitajale eelmise käitaja toimepandud rikkumise omistamine on […] komisjoni õigus, mida kohtupraktika teatud tingimustes lubab, mitte kohustus”).
(49)  –	Euroopa Kohus rõhutas oma hiljutises otsuses Dow Chemical jt vs.
komisjon (C‑499/11 P, EU:C:2013:482, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika), et „ei ole olemas „prioriteeti” seoses sellega, kas komisjon määrab trahvi ühele või teisele nendest äriühingutest”, nimelt emaettevõtjale või selle tütarettevõtjale.
(50)  –	Vt samuti kohtujurist Kokotti ettepaneku punkt 95 kohtuasjas ETI jt (EU:C:2007:404).
(51)  –	Vt kohtuotsus Erste Group Bank jt vs . komisjon (C‑125/07 P, C‑133/07 P ja C‑137/07 P, EU:C:2009:576, punkt 82) ja kohtuotsus Team Relocations jt vs . komisjon (C‑444/11 P, EU:C:2013:464, punktid 159 j 160).
(52)  –	Vt selles kontekstis näiteks kohtuotsus Ballast Nedam vs.
komisjon (C‑612/12 P, EU:C:2014:193).
(53)  –	C‑389/10 P, EU:C:2011:816, punkt 131, ja C‑386/10 P, EU:C:2011:815, punkt 64.
(54)  –	Suunised määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (ELT 2006, C 210, lk 2).
(55)  –	Suuniste punktis 24 on sätestatud, et „[…] [v]ähem kui kuus kuud kestnud rikkumine loetakse pooleaastaseks rikkumiseks; rohkem kui kuus kuud, kuid vähem kui aasta kestnud rikkumine loetakse aastaseks rikkumiseks”.
(56)  –	Kohtuotsus Volkswagen vs.
komisjon (C‑338/00 P, EU:C:2003:473, punkt 147).
(57)  –	Kohtuotsus komisjon vs.
AssiDomän Kraft Products jt (C‑310/97 P, EU:C:1999:407, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt samuti näiteks kohtuotsused komisjon vs.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C‑78/03 P, EU:C:2005:761, punktid 44–50), ENI vs.
komisjon (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, punkt 103) ning Arkema vs.
komisjon (C‑520/09 P, EU:C:2011:619, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
(58)  –	EU:C:2011:816, punkt 131 ja EU:C:2011:815, punkt 64.
(59)  –	Vt käesoleva ettepaneku 9. joonealune märkus.
(60)  –	Kohtuotsus Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients vs.
komisjon (C‑397/03 P, EU:C:2006:328, punkt 60). Euroopa Kohus viitab sellega seoses kohtuotsusele Aalborg Portland jt vs.
komisjon (EU:C:2004:6, punkt 372). Vt samuti näiteks kohtuotsus Acerinox vs.
komisjon (C‑57/02 P, EU:C:2005:453), milles Euroopa Kohus osaliselt tühistas Üldkohtu otsuse põhjenduste puudumise tõttu. Vt sauti Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 36, milles on sätestatud, et „[k]ohtuotsustes sedastatakse põhjused”. Vt muu hulgas kohtuotsus nõukogu vs.
de Nil ja Impens (C‑259/96 P, EU:C:1998:224, punkt 32) ning kohtumäärused Meyer vs.
komisjon (C‑151/03 P, EU:C:2004:381, punkt 72) ja L vs.
komisjon (C‑230/05 P, EU:C:2006:270, punkt 83).
(61)  –	Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (ELT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205).
(62)  –	Igal juhul ei ole vastustajad vaidlustatud kohtuotsuse punkte 227 ja 228 isegi vaidlustanud.