62023TJ1093_RES
Kohtuasi T‑1093/23
AH
versus
Euroopa Komisjon
Üldkohtu (neljas koda laiendatud koosseisus) 22. jaanuari 2025. aasta otsus
Avalik teenistus – Lepingulised töötajad – Töötasu – Kodumaalt lahkumise toetus – Kodumaalt lahkumise toetuse määramisest keeldumine – Viieaastase võrdlusperioodi arvutamine – Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkt a – Vastutus
Ametnikud – Töötasu – Kodumaalt lahkumise toetus – Määramise tingimused – Võrdlusperioodil alaline elukoht väljaspool teenistuskohaliikmesriiki – Kohaldamine, kui asjaomane isik on sõlminud järjestikku lepingud teenistuskohas asuvate eri institutsioonidega – Kodumaalt lahkumise toetuse säilitamine
(Personalieeskirjad, VII lisa artikli 4 lõike 1 punkt a)
(vt punktid 32–34, 36–42 ja 44–47)
Ametnike hagid – Täielik pädevus – Rahalised vaidlused personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses – Mõiste – Hagi, milles nõutakse kodumaalt lahkumise toetuse tagasiulatuvalt maksmist – Hõlmamine
(Personalieeskirjad, artikli 91 lõige 1)
(vt punktid 50–53)
Kokkuvõte
Üldkohus, kes lahendas lepingulise töötaja AH esitatud hagi laiendatud koosseisus, tühistas Euroopa Komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise ameti (PMO) otsuse, millega keelduti AH‑le kodumaalt lahkumise toetuse maksmisest (edaspidi „vaidlustatud otsus“). Seda tehes täpsustas Üldkohus asjaolusid, mille esinemisel tuleb lepingulistele töötajatele anda õigus kodumaalt lahkumise toetusele.
Hageja, kes on alates maist 2017 Brüsselis elav Itaalia kodanik, võeti Regioonide Komiteesse tööle lepingulise töötajana ajavahemikuks 1. oktoobrist 2022 kuni 30. septembrini 2023. Kui hageja Regioonide Komitee teenistusse asumisel määrati kindlaks tema rahalised õigused, määras komitee talle Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artiklis 69 ette nähtud kodumaalt lahkumise toetuse, mis arvutati vastavalt personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktile a.
Kuna hageja võeti tööle lepingulise töötaja ametikohale nõukogu peasekretariaati (edaspidi „peasekretariaat“), lõpetas hageja 31. jaanuaril 2023 oma teenistussuhte Regioonide Komiteega. Järgmisel päeval asus ta peasekretariaadi teenistusse.
Viimati nimetatud teenistusse asumisel tegi PMO talle teatavaks vaidlustatud otsuse, mille kohaselt ei olnud tal õigust kodumaalt lahkumise toetusele, kuna esiteks kujutas tema töölevõtmine peasekretariaati endast uut teenistusse asumist. Teiseks töötas ja elas ta Belgias kogu personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud viieaastase võrdlusperioodi jooksul, mille alusel see õigus kindlaks tehakse, kusjuures kõnealune võrdlusperiood oli kindlaks määratud ajavahemikuna 1. augustist 2017 kuni 31. juulini 2022 ehk viis aastat, mis jõudis lõpule kuus kuud enne 1. veebruari 2023, mil hageja peasekretariaati tööle võeti.
Üldkohtu hinnang
Üldkohus märkis esimesena, et kodumaalt lahkumise toetuse eesmärk on kompenseerida konkreetsed kulud ja ebamugavused, mis tulenevad liidu teenistusse asumisest ametnikele ja teenistujatele, kes peavad seetõttu asuma oma elukohariigist ümber teenistuskohariiki ning lõimuma uude keskkonda.
Hageja olukord, nagu see tehti kindlaks Regioonide Komitee teenistusse asumise hetkel, ei muutunud antud juhul peasekretariaadi teenistusse asumise hetkel. Sama käis kulude ja ebamugavuste kohta, mida kodumaalt lahkumise toetusega soovitakse kompenseerida. Regioonide Komiteega sõlmitud leping ja peasekretariaadiga sõlmitud leping järgnesid ajaliselt vahetult teineteisele. Lisaks, kuna Regioonide Komitee ja peasekretariaat asuvad Belgias, siis ei kaasnenud töökohavahetusega ka teenistuskohariigi vahetust.
Sellega seoses võimaldas see, et Regioonide Komitee ja peasekretariaadiga hageja järjestikku sõlmitud lepingud järgnesid ajaliselt vahetult teineteisele, ning asjaolu, et hageja ei vahetanud teenistuskohariiki, järeldada, et vaatamata tööandja vahetumisele esines antud juhul hageja lepingute vahel järjepidevus, mis õigustas seda, et pikendatakse tema õigust kodumaalt lahkumise toetuse saamisele, mis määrati kindlaks tema Regioonide Komitee teenistusse asumisel.
Üldkohus leidis seetõttu, et PMO tegi personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 tõlgendamisel ilmse hindamisvea ja rikkus õigusnormi, kui ta keeldus hagejale andmast õigust kodumaalt lahkumise toetusele seoses tema töölevõtmisega peasekretariaati.
Teisena meenutas Üldkohus, et rahalistes vaidlustes on tal täielik pädevus vastavalt personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 teisele lausele, mis annab talle volitused lahendada lõplikult tema menetluses olevad vaidlused ehk teisisõnu otsustada kõigi teenistuja õiguste ja kohustuste üle, välja arvatud juhul, kui selline kohtuotsuse osa jäetakse asjaomase institutsiooni täitmiseks Üldkohtu kontrolli all ja tingimustel, mis on kohtuotsuses täpselt määratletud.
„Rahalised vaidlused“ nimetatud sätte tähenduses ei ole mitte ainult teenistujate poolt institutsiooni vastu esitatud vastutuse tuvastamise hagid, vaid ka kõik need vaidlused, milles kohustatakse institutsiooni maksma teenistujale rahasumma, mis viimase hinnangul tuleb talle personalieeskirjade või muu teenistussuhteid reguleeriva akti alusel välja maksta. Liidu kohus on seega pädev vajaduse korral mõistma institutsioonilt välja rahasumma, mida hagejal on personalieeskirjade või mõne muu õigusakti alusel õigus saada.
Seetõttu järeldas Üldkohus, et hagejal on õigus kodumaalt lahkumise toetust saada alates 1. veebruarist 2023, see tähendab kuupäevast, mil ta võeti tööle peasekretariaati.