Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 15. jaanuaril 2026(1)
Kohtuasjad C‑622/24 P ja C‑623/24 P
VT
versus
Euroopa Komisjon (C‑622/24 P)
ja
UJ ja teised
versus
Euroopa Komisjon (C‑623/24 P)
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Konkurss EPSO/AD/380/19 – Reservnimekirja kandmata jätmine – Võrdne kohtlemine – Kirjalike katsete kordamine – Hagiavalduse ja kaebuse vastavuse põhimõte – Üldpädevusi käsitleva konkursiteate tõlgendamine
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevad apellatsioonkaebused puudutavad Euroopa Personalivaliku Ameti (EPSO) korraldatud avalikku konkurssi administraatorite töölevõtmiseks rahvusvahelise koostöö ja kolmandatele riikidele antava abi haldamise valdkonnas. Kirjalike katsete ajal esines ulatuslikke tehnilisi häireid, mis mõjutasid märkimisväärset hulka kandidaate. Seetõttu otsustas valikukomisjon pakkuda kõigile kandidaatidele – olenemata sellest, kas neil olid tekkinud tehnilised raskused – võimalust teha need katsed uuesti või säilitada oma esialgsed tulemused. Selle lähenemisviisi õiguspärasus on käesolevate apellatsioonkaebuste keskmes.
2.        Mitu kandidaati, keda lõpuks selle konkursi reservnimekirja ei kantud, vaidlustasid nimekirja kandmata jätmise Üldkohtus, väites, et konkursi läbiviimisel toimus erinevaid rikkumisi, sealhulgas kirjalike katsete kordamine. Eelkõige taotlesid apellandid kohtuasjades, milles tehti kohtuotsus VT vs. komisjon(2) ja kohtuotsus UJ jt vs.
komisjon,(3) valikukomisjoni asjakohaste otsuste tühistamist. Üldkohus jättis mõlemas kohtuasjas hagi rahuldamata, lükates tagasi peaaegu identsed väited.
3.        Käesolevate apellatsioonkaebustega kohtuasjades C‑622/24 P ja C‑623/24 P paluvad apellandid tühistada need Üldkohtu otsused kohtuasjades VT vs. komisjon ja UJ jt vs. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsused“). Apellandid väidavad sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ei tuvastanud võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist konkursil. Sellega seoses väidavad nad, et valikukomisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta võimaldas katsed uuesti läbida kõigil kandidaatidel – ja mitte ainult neil, keda tehnilised probleemid oluliselt mõjutasid. Lisaks väidavad nad, et need kandidaadid, kes katsed uuesti läbisid, said põhjendamatu eelise, kuna neil oli ettevalmistusteks oluliselt rohkem aega. Lõpuks vaidlustavad nad ka selle, et Üldkohus lükkas tagasi nende esitatud väite, mis puudutas konkursiteate tõlgendamist seoses kandidaatide üldpädevuste hindamisega.
4.        Arvestades nendes kahes kohtuasjas tõstatatud faktiliste ja õiguslike küsimuste olulist kattumist, tundub asjakohane käsitleda neid ühes ühises ettepanekus.
II.    Õiguslik raamistik
5.        Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade(4) (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 90 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule kaebuse teda kahjustava meetme kohta […]
Asutus või ametiisik teatab asjaomasele isikule oma põhjendatud otsuse nelja kuu jooksul pärast kaebuse esitamise kuupäeva. Kui kaebusele pole selle tähtaja lõpuks vastatud, loetakse seda kaebuse kaudseks tagasilükkamise otsuseks, mille vastu võib esitada kaebuse vastavalt artiklile 91.“
6.        Personalieeskirjade artikli 91 lõikes 2 on sätestatud:
„Euroopa Liidu Kohtule esitatud kaebust käsitletakse ainult juhul, kui:
–      ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule on eelnevalt esitatud kaebus vastavalt artikli 90 lõikele 2 ja selles ettenähtud tähtaja jooksul; ja
–      kaebus on otsese või kaudse otsusega tagasi lükatud.“
III. Faktilised asjaolud
7.        Käesolevate apellatsioonkaebuste aluseks olevate vaidluste tausta on üksikasjalikult kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsustes. Käesoleva ettepaneku seisukohast olulised asjaolud võib kokku võtta järgmiselt.
8.        EPSO avaldas 5. detsembril 2019 Euroopa Liidu Teatajas teate kvalifikatsioonil ja katsetel põhineva avaliku konkursi EPSO/AD/380/19 korraldamise kohta, et võtta tööle rahvusvahelise koostöö ja kolmandatele riikidele antava abi haldamise valdkonna administraatorid,(5) eesmärgiga koostada kaks reservnimekirja – üks palgaastme AD 7 administraatorite ja teine palgaastme AD 9 administraatorite jaoks.
9.        Mõlema kohtuasja apellandid osalesid palgaastme AD 7 konkursil. Pärast valikvastustega katsete ja kvalifikatsioonil põhineva valikumenetluse (Talent Screener) edukat läbimist osalesid nad hindamiskeskuse katsetel. Need hõlmasid kahte kirjalikku katset: juhtumiuuringut ja valdkonnapõhiseid kirjalikke katseid (edaspidi koos „kirjalikud katsed“), mis mõlemad toimusid 9. septembril 2021 (edaspidi „esialgne seanss“).
10.      EPSO teatas 4. oktoobri 2021. aasta kirjas kandidaatidele, et tehniliste probleemide tõttu, mis tekkisid kirjalike katsete esialgsel seansil, otsustati pakkuda kõigile sellel seansil osalenud kandidaatidele kahte võimalust: kas i) säilitada esialgse seansi tulemused, mis ei olnud sel ajal teada, või ii) läbida kirjalikud katsed uuesti, kaotades sellega esialgsed tulemused.
11.      Kirjalike katsete uus seanss toimus 10. novembril 2021 (edaspidi „teine seanss“). Apellant kohtuasjas C‑622/24 P (VT) ja kolm kaheksast apellandist kohtuasjas C‑623/24 P (UN, US ja UT) otsustasid katseid mitte korrata ja tugineda selle asemel esialgse seansi tulemustele. Ülejäänud viis apellanti kohtuasjas C‑623/24 P (UJ, UL, UP, UU ja UV) otsustasid aga katsed uuesti sooritada.
12.      Kaheksal kandidaadil, kellel tekkisid tehnilised raskused teisel seansil, lubas valikukomisjon osaleda katsete kolmandal seansil, mis toimus 10. detsembril 2021. UJ oli apellantidest ainus, kes kutsuti sellele kolmandale seansile ja kes sellel osales.
13.      EPSO teavitas 5. mail 2022 iga apellanti individuaalselt valikukomisjoni otsusest jätta nende nimed AD 7 reservnimekirja kandmata (edaspidi „kandidaatide nimekirja kandmata jätmise otsused“) põhjendusel, et nad ei kuulu nende kandidaatide hulka, kes said hindamiskeskuse katsetel suurimad koondpunktisummad. Mis puudutab konkreetselt ühte apellanti kohtuasjas C‑623/24 P, UTd, siis põhjendati tagasilükkamist sellega, et ta ei olnud saanud minimaalset nõutavat punktisummat.
14.      Osa apellantidest (VT, UJ ja UL) esitasid valikukomisjonile taotluse vaadata neid puudutavad kandidaatide nimekirja kandmata jätmise otsused uuesti läbi. Need taotlused jäeti 15. juuli 2022. aasta otsustega rahuldamata. Kõik apellandid esitasid seejärel EPSO‑le (kui pädevale ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule) personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebused (edaspidi „artikli 90 lõike 2 kohased kaebused“), vaidlustades kandidaatide nimekirja kandmata jätmise otsused ja vajaduse korral ka otsused, millega jäeti rahuldamata nende uuesti läbivaatamise taotlused.
15.      Hageja kohtuasjas C‑622/24 P esitas 10. oktoobril 2022. aastal artikli 90 lõike 2 kohase kaebuse, millele ta ei saanud sõnaselget vastust. Seega loeti tema kaebus personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 kohaselt kaudselt rahuldamata jäetuks pärast nelja kuu pikkuse ajavahemiku möödumist, 10. veebruaril 2023.
16.      Apellandid kohtuasjas C‑623/24 P esitasid koos mitme teise kandidaadiga 5. augustil 2022 ühiselt artikli 90 lõike 2 kohased kaebused. Nende kaebused loeti 5. detsembril 2022. aastal kaudselt rahuldamata jäetuks, kuid seejärel jäeti need ametisse nimetava asutuse või ametiisiku 13. märtsi 2023. aasta otsustega ka sõnaselgelt rahuldamata.
IV.    Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsused
17.      Mõlema kohtuasja apellandid esitasid Üldkohtule ELTL artikli 270 alusel hagid, milles vaidlustasid konkursi reservnimekirja kandmata jätmise.
18.      Vormiliselt loeti nende hagid VT, UJ ja UM kohtuasjades esitatuks valikukomisjoni 15. juuli 2022. aasta otsuste peale, millega jäeti rahuldamata uuesti läbivaatamise taotlused, ning teiste apellantide puhul, kes ei olnud selliseid taotlusi esitanud, otse 5. mai 2022. aasta
otsuste peale, millega jäeti kandidaadid nimekirja kandmata (edaspidi koos „asjasse puutuvad otsused“).
19.      Mõlemas kohtuasjas esitasid apellandid seitse peaaegu identset väidet, milles tõid esile, et konkursil esines arvukalt eeskirjade rikkumisi, ning palusid
asjasse puutuvate otsuste tühistamist. Üldkohus jättis 10. juuli 2024. aasta kohtuotsustega VT vs. komisjon ja UJ jt vs. komisjon mõlemad hagid tervikuna rahuldamata ja iga poole kohtukulud nende enda kanda.
V.      Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
20.      VT esitas kohtuotsuse VT vs. komisjon peale apellatsioonkaebuse, mis on praegu menetluses kohtuasjana C‑622/24 P. Samuti on kohtuasja UJ jt vs. komisjon 13
hagejast 8 esitanud selle kohtuotsuse peale neid puudutavas osas apellatsioonkaebuse, mis on praegu menetluses kohtuasjana
C‑623/24 P.
21.      Apellatsioonkaebustes paluvad apellandid Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsused, rahuldada esimeses ja teises kohtuastmes esitatud hagiavaldused ning mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt. Komisjon palub omalt poolt jätta apellatsioonkaebused rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.
VI.    Hinnang
22.      Apellandid esitavad oma apellatsioonkaebuste põhjenduseks kaks väidet.
23.      Esimene väide, mis on mõlemas apellatsioonkaebuses ühine, puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte väidetavat rikkumist, mis tuleneb kirjalike katsete kordamisest.
24.      Teise väitega vaidlustatakse see, et Üldkohus lükkas tagasi esimeses kohtuastmes esitatud viienda väite, mis puudutas konkursiteate rikkumist. See väide tunnistati kohtuotsuses UJ jt vs. komisjon vastuvõetamatuks; kohtuotsuses VT vs. komisjon tunnistati see küll vastuvõetavaks, kuid lükati põhjendamatuse tõttu tagasi. Apellandid väidavad mõlemas kohtuasjas, et Üldkohus rikkus oma vastavates järeldustes õigusnormi.
25.      Kõigepealt analüüsin apellatsioonkaebuse esimest väidet võrdse kohtlemise põhimõtte kohta (A) ja seejärel käsitlen teist väidet, hinnates järgemööda igale kohtuasjale omaseid menetluslikke ja sisulisi küsimusi (B).
A.      Apellatsioonkaebuse esimene väide: võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
26.      Apellatsioonkaebuse esimeses väites leiavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta ei tuvastanud, et on rikutud konkursil kandideerijate võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklis 20.
27.      Nad väidavad, et see rikkumine tulenes: i) asjaolust, et kirjalike katsete uuesti sooritamise võimalust pakuti kõigile kandidaatidele, olenemata tegelikult kogetud tehnilistest raskustest (apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa); ii) kirjalike katsete teiseks ja kolmandaks seansiks ette nähtud pikemast ettevalmistusajast (apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa); ning iii) asjaolust, et kirjalike katsete kolm seanssi – eriti kolmas seanss – toimusid erinevatel kuupäevadel (apellatsioonkaebuse esimese väite kolmas osa, mis esitati sellisena ainult kohtuasjas C‑623/24 P).
28.      Käsitlen apellatsioonkaebuse esimese väite iga osa järgemööda, esitades kõigepealt poolte asjakohased argumendid. Mis puudutab kahte esimest osa, siis tuleb käsitleda ka apellantide huvi neid nõudeid esitada. Erandkorras käsitlen seda huvi praktilistel põhjustel pärast sisulist analüüsi, kuna see, kui kõigepealt on käsitletud väidetavat ebavõrdsust, võimaldab paremini selgitada apellantide huvi sellele tugineda, võttes arvesse nende erinevaid faktilisi asjaolusid.
1.      Apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa: uuesti sooritamise võimalust pakuti kõigile kandidaatidele
29.      Esimese väite esimeses osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis,(6) et valikukomisjon ei rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta pakkus kõigile kandidaatidele võimalust sooritada kirjalikud katsed uuesti, olenemata sellest, kas neil esines tehnilisi raskusi, mis mõjutasid nende sooritust.(7)
30.      Sellega seoses tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsustes, et kuigi valikukomisjoni valitud lahendus võimaldas katsetel teist korda osaleda kandidaatidel, keda tehnilised probleemid ei mõjutanud, oli seda erinevat kohtlemist raske vältida, arvestades häirete ulatust ja laadi ning asjasse puutuvate kandidaatide suurt arvu. Üldkohus leidis lisaks, et meetmel oli õigustatud eesmärk tagada, et kõik kandidaadid, kellel oli olnud tehnilisi probleeme, saaksid osaleda uuel seansil.
a)      Poolte peamised argumendid
31.      Nagu juba eespool märgitud, väidavad apellandid sisuliselt, et katsete uuesti sooritamise võimaluse pakkumine mitte üksnes neile kandidaatidele, keda mõjutasid tõsised tehnilised probleemid, vaid ka neile, kellel oli neid vähe või ei olnud neid üldse, kujutas endast erinevate olukordade samasugust käsitlemist, mis on vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega.
32.      Nad väidavad, et valikukomisjoni valitud lahendus ei olnud põhjendatud konkursi eesmärgiga (st valida personalieeskirjade artikli 27 kohaselt välja kõige pädevamad kandidaadid) ning et see oli ebaproportsionaalne, minnes kaugemale sellest, mis oli vajalik tehnilistest häiretest tingitud rikkumiste kõrvaldamiseks. Apellandid väidavad seega, et Üldkohus eiras seda, et valikukomisjon ei olnud võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et piirata ebavõrdsuse riski sellega, mis on omane igale eksamile, vaid tekitas kandidaatide vahel välditava ebavõrdsuse.
33.      Komisjon vaidleb apellantide väitele vastu, viidates valikukomisjonide ulatuslikule kaalutlusõigusele parandusmeetmete kindlaksmääramisel, kui esineb eeskirjade eiramisi, ja vastavalt piiratud kohtuliku kontrolli ulatusele.(8) Lisaks rõhutab ta, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kätkeb iga konkurss endas
loomuldasa ebavõrdsuse riski(9) ja seega saab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise tuvastada ainult juhul, kui valikukomisjon ei suutnud piirata seda riski sellega, mis on tavaliselt omane igale eksamile.(10) Komisjoni arvates ei olnud see käesoleval juhul nii ja Üldkohus järeldas sisuliselt õigesti, et valitud lahendus oli asjaolusid arvestades põhjendatud.
34.      Sellega seoses selgitab komisjon, et kuna tõendatud tehnilised häired olid levinud ja mitmekesised, oleks olnud võimatu teha kindlaks nende ulatust ja täpseid tagajärgi iga kandidaadi jaoks.(11) Seetõttu väidab ta, et kui kõigile kandidaatidele pakuti võimalust sooritada katsed uuesti (kuid selle tegemist ei muudetud kohustuslikuks), oli see ainus teostatav ja õiglane lahendus, mis oli kooskõlas võrdse kohtlemise, proportsionaalsuse ja hea halduse põhimõtetega.
35.      Komisjon väidab, et isegi kui mõned kandidaadid, kellel ei olnud tehnilisi raskusi, otsustasid katsed uuesti sooritada, kaotasid nad oma esialgsed tulemused ja osalesid seega uuesti konkursil samadel tingimustel kui teised kandidaadid. Seetõttu ei saa väita, et neil oleks konkursil olnud „rohkem võimalusi“. Lõpuks rõhutab komisjon ka seda, et apellandid ei ole tõendanud, kuidas valitud lahendus asetas nad individuaalselt ebasoodsamasse olukorda.
b)      Analüüs
36.      Kõigepealt tuleb märkida, et kuigi valikukomisjonidel on ulatuslik kaalutlusõigus seoses konkursi tingimuste, sisu ja korraldamisega (mis hõlmab ka parandusmeetmete võtmist), tuleb seda kaalutlusõigust kasutada kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttega.(12)
37.      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab see põhimõte, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud.(13)
38.      Käesoleval juhul on minu arvates selge, et erinevaid olukordi käsitleti ühtemoodi: kandidaate, kellel oli esinenud tehnilisi probleeme, mis mõjutasid oluliselt nende katseid, koheldi samamoodi nagu kandidaate, kellel olid olnud vaid väikesed probleemid või kel ei olnud neid üldse ette tulnud, kuna kõigile pakuti võimalust osaleda teisel seansil.
39.      Kuigi – nagu väidab komisjon –
kõigil kandidaatidel oli kirjalikel katsetel lõpuks ainult üks arvesse läinud katse (kuna säilitati ainult üks tulemuste kogum), ei väljendu apellantide väidetud ebavõrdsus selles. Pigem tähendas katsete uuesti sooritamise valiku üldine pakkumine lisakasu kandidaatidele, keda tehnilised probleemid ei olnud mõjutanud: võimalus parandada potentsiaalselt mitterahuldavat esialgset tulemust või vastupidi, säilitada rahuldav tulemus, ilma et oleks vaja katseid uuesti sooritada. Teisisõnu oli neil eelis valida, milline nende katsetest läheb arvesse. Seevastu kandidaatidel, kes tõsiste tehniliste probleemide tõttu ei saanud esimesel seansil tõhusalt osaleda, sellist tegelikku valikuvõimalust ei olnud: nende jaoks oli teine seanss praktiliselt ainus ja viimane võimalus kirjalikke katseid sooritada.(14)
40.      Üldkohus tunnistaski, et eespool kirjeldatu kujutas endast erinevat kohtlemist, kuid leidis, et seda oli „raske vältida“. Seega tuleb analüüsida, kas see erinevus oli vaidlusalustel asjaoludel põhjendatud, nagu Üldkohus sisuliselt leidis.
41.      Personalieeskirjade artikli 1d lõike 6 kohaselt ja kooskõlas väljakujunenud kohtupraktikaga võib meede, mis põhjustab erinevat kohtlemist, olla põhjendatud, kui see taotleb personalipoliitika raames üldist huvi pakkuvat õiguspärast eesmärki ja on selle eesmärgiga proportsionaalne.(15)
42.      Mis puudutab esiteks taotletavat eesmärki, siis võib komisjoniga nõustuda, et valikukomisjoni valitud lahendusega taotleti õiguspärast eesmärki kõrvaldada puudused, mille põhjustasid kirjalike katsete esialgsel seansil esinenud ulatuslikud tehnilised probleemid, et taastada konkurentsitingimused.
43.      Teiseks, mis puudutab meetme proportsionaalsust selle eesmärgi suhtes, siis tuleb Euroopa Kohtu praktika kohaselt hinnata, kas meede i) oli selle eesmärgi saavutamiseks sobiv; ii) ei läinud kaugemale sellest, mis oli selle eesmärgi saavutamiseks vajalik; ning iii) oli rangelt proportsionaalne kitsamas tähenduses, tagades õiglase tasakaalu asjasse puutuvate huvide vahel.(16)
44.      Seoses esimese punkti, nimelt sobivusega, märgin, et lahendust, mille puhul pakutakse kõigile kandidaatidele võimalust katsed uuesti sooritada, võib pidada selliseks, mis võimaldab kõrvaldada esialgse
seansi puudused.(17) Nagu Üldkohus leidis, võimaldas see lahendus kõigil kandidaatidel, keda mõjutasid tehnilised probleemid, läbida katsed tavapärastes tingimustes.
45.      Minu arvates ei vasta see meede aga vajalikkuse kriteeriumile (ilma et oleks vaja käsitleda proportsionaalsust kitsas tähenduses). Meetme vajalikkuse kaalumisel on keskne küsimus, kas võrdse kohtlemise põhimõtet vähem piiravad alternatiivid oleksid võimaldanud saavutada sama eesmärgi sama tõhusalt. Asjasse puutuvas olukorras on see minu arvates kindlasti nõnda.
46.      Esiteks võib vaid konteksti huvides märkida, et üldjuhul pakub EPSO üksikutele kandidaatidele, kes on konkursil kokku puutunud tehniliste probleemidega, mille eest nad ei vastuta, pärast kontrollimist parandusmeetmeid, näiteks spetsiifiliste katsete uuesti sooritamist.(18) Just seda tehti näiteks käesoleval juhul kaheksa kandidaadi puhul, kellele pakuti kirjalike katsete kolmandat seanssi, ning see on ka lahendus, mida apellatsioonkaebuse esitajad peavad sobivaks. Nagu aga komisjon selgitas, ei olnud see võimalus kõnealuse konkursi puhul teostatav (vt punkt 34 eespool).
47.      Sellest hoolimata oli minu arvates olemas sobivam alternatiiv: tühistada esialgne seanss – mille usaldusväärsust tuleb antud asjaolude ja mõjutatud kandidaatide erakordselt suure arvu tõttu pidada tõsiselt kahjustatuks(19) – ja korraldada kõigile kandidaatidele uus seanss. Selline lähenemisviis oleks – komisjoni sõnastust kasutades – taastanud konkurentsitingimused selle hetke seisuga, mil rikkumised olid toimunud, andmata teatud kandidaatidele eelist soorituste vahel valida.(20)
48.      Komisjon tunnistas oma vastuses kohtuasjas C‑623/24 P, et selline alternatiivne lähenemisviis oli mõeldav, kuid väitis, et see oleks ebaõiglaselt võtnud kandidaatidelt, keda tõsised tehnilised probleemid ei mõjutanud, esialgsel seansil õiguspäraselt saadud tulemused. Ma ei ole selle mure suhtes ükskõikne – see on eeldatavasti tingitud samuti soovist hoida ära edasisi kaebusi. Siiski ei saa soov vältida nende kandidaatide esialgsetest tulemustest ilmajätmist õigustada neile teiste kandidaatide ees eelise andmist, mis ongi just valitud lahenduse tagajärg, nagu juba eespool selgitatud. See järeldus on seda veenvam, kui arvestada, et kandidaatide kohta ei saa usutavalt öelda, et nad on omandanud õiguse säilitada oma esialgsed tulemused või olla vabastatud kirjalike katsete kordamisest, kui olukord seda nõuab. Konkursiteatest sellist õigust ei tulene ning miski ei viita – ja ka komisjon ei ole väitnud –, et kandidaadid oleksid saanud täpseid, tingimusteta ja järjepidevaid kinnitusi, mis võiksid tekitada õigustatud ootusi,(21) et nende esialgsed tulemused jääksid kehtima hoolimata konkursi (või selle etapi) võimalikust hilisemast tühistamisest ja vaatamata kõnealustele erandlikele ja ettenägematutele asjaoludele.(22)
49.      Sellest järeldub minu arvates, et valikukomisjoni valitud lahendus läks kaugemale sellest, mis oli vajalik, et saavutada eesmärk kõrvaldada puudused, mis tulenesid kirjalike katsete esialgse seansi ulatuslikest tehnilistest probleemidest, et taastada konkursitingimused. Selle asemel moonutas vastuvõetud lahendus tegelikkuses neid tingimusi, tekitades kandidaatide vahel uue ebavõrdsuse, mis seega läks kaugemale sellest, mis on tavaliselt omane igale konkursile.
50.      Eeltoodust tulenevalt järeldan, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsustes, et valikukomisjon ei rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta pakkus kõigile kandidaatidele võimalust – aga mitte kohustust – sooritada kirjalikud katsed uuesti.
51.      Eeltoodud järeldusest hoolimata on tarvis analüüsida, kas kõigil apellantidel on huvi tugineda sellele võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele – küsimus, millele on viidatud ka vaidlustatud kohtuotsustes.
52.      Kuigi, nagu apellandid õigesti märgivad, ei ole nad kohustatud tõendama, et mõned kandidaadid said tegelikult eelise,(23) ei vabasta see neid vajadusest tõendada, et väidetav ebavõrdsus puudutas neid isiklikult. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei või hageja või apellant tegutseda üldistes õiguslikes huvides või institutsioonide üldistes huvides; tühistamisnõudes võib ta esitada ainult teda isiklikult puudutavaid väiteid.(24)
53.      Nagu eelnevast analüüsist nähtub (ja nagu apellandid ise möönavad), asetas üldisest katsete uuesti sooritamise võimaluse pakkumisest tulenev ebavõrdne kohtlemine vähemasti põhimõtteliselt ebasoodsasse olukorda need kandidaadid, keda tehnilised rikked tõsiselt mõjutasid ja kellel ei olnud seega muud valikut kui sooritada kirjalikud katsed uuesti. Üldkohus märkis õigesti, et kandidaate, kellele küll pakuti katsete uuesti sooritamise võimalust, kuid kes otsustasid seda mitte kasutada ja säilitada oma esialgsed tulemused, tuleb pidada oma esialgse sooritusega rahul olevaks ja seega ei kuulu nad nende hulka, keda häired tõsiselt mõjutasid. On tõsi, et kohtuasja C‑622/24 P apellant pakkus teoreetiliselt välja, et kandidaadid, kellel tekkisid tõsised tehnilised probleemid, oleksid siiski võinud otsustada mitte kasutada katsete uuesti sooritamise võimalust näiteks ametialaste kohustustega seotud põhjustel. Ükski apellantidest ei ole aga tegelikult väitnud, et see tema puhul nii oli.
54.      Seetõttu olen seisukohal, et need apellandid, kes otsustasid kirjalike katsete teisel seansil mitte osaleda (vt eespool punkt 11), ei saa väita, et neil on isiklik huvi esitada apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa.
55.      Teisel seansil osalenud apellantide (nimelt UJ, UL, UP, UU ja UV) puhul ei ole olukord nii selgepiiriline. Komisjon on väitnud, et oleks võimatu kindlalt kindlaks teha, kas kõigil teisel seansil osalenud kandidaatidel oli esialgsel seansil
tõepoolest piisavalt tõsiseid tehnilisi probleeme. Küll aga ei saa välistada võimalust, et oli. Seda ebakindlust arvestades leian, et kahtluse korral võib teha otsuse nende apellantide kasuks ja tunnistada, et neil on huvi selle apellatsioonkaebuse esimese väite praeguse osa esitamiseks.
56.      Kõigest eeltoodust tuleneb minu arvates, et UJ, UL, UP, UU ja UV puhul tuleb apellatsioonkaebuse esimese väitega
nõustuda ning ülejäänud apellantide osas tuleb see tagasi lükata.
2.      Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa: pikem ettevalmistusaeg hilisemate seansside jaoks
57.      Esimese väite teises osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi,(25) kui ta ei tuvastanud võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist seoses asjaoluga, et kirjalike katsete teisel ja kolmandal seansil osalejate ettevalmistusaeg oli oluliselt pikem kui neil, kes osalesid esialgsel seansil.
58.      Täpsemalt väitsid apellandid Üldkohtus, et mõlema kirjaliku katse, st juhtumianalüüsi ja valdkonnapõhise kirjaliku katse teine ja kolmas seanss olid esialgsest seansist vähem keerulised. Konkreetselt seoses viimati nimetatud katsega väitsid nad, et kuna selle aluseks olev stsenaarium oli kõigil kolmel seansil sama ja see avaldati juba enne esialgset seanssi, oli hilisematel seanssidel osalevatel kandidaatidel ebaõiglane eelis nii katsete sarnasuse kui ka pikema ettevalmistusaja tõttu.(26)
59.      Üldkohus lükkas need argumendid tagasi. Ta leidis ühelt poolt, et vaatamata sellele, et märgukirja aluseks on sama stsenaarium (kuigi kahes versioonis(27)), oli igal seansil koostatava märgukirja spetsiifiline ese märkimisväärselt ja piisavalt erinev. Teiselt poolt leidis Üldkohus seoses täiendava ettevalmistusajaga, et sellest ei saa tuletada mingit olulist eelist hilisematel seanssidel osalenud kandidaatidele, kuna miski ei viita sellele, et valikukomisjon kavatses piirata aega, mis kandidaatidel oli avaldatud stsenaariumiga tutvumiseks.
a)      Poolte peamised argumendid
60.      Apellandid märgivad esiteks, et valdkonnapõhise kirjaliku katse aluseks olev stsenaarium avaldati 2021. aasta augustis, mis andis 2021. aasta novembris toimunud teisel seansil ja 2021. aasta detsembris toimunud kolmandal seansil osalenud kandidaatidele oluliselt pikema ettevalmistusperioodi võrreldes nendega, kes osalesid üksnes 2021. aasta septembris toimunud esimesel seansil. Nad väidavad, et selline ettevalmistusaja erinevus kujutab endast konkursi objektiivsete tingimuste erinevust, olenemata valikukomisjoni kavatsustest või katseteemade erinevustest. Seega järeldavad nad, et vastupidi Üldkohtu järeldusele rikuti selle tagajärjel võrdse kohtlemise põhimõtet.
61.      Komisjon väidab, et apellatsioonkaebuse esitajad püüavad sisuliselt seada kahtluse alla Üldkohtu faktilise hinnangu, mille kohaselt ei saanud hilisematel seanssidel osalenud kandidaadid täiendava ettevalmistusaja tõttu olulist eelist. Seega leiab komisjon, et apellatsioonkaebuse see osa ei puuduta õigusküsimust ja tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
62.      Teise võimalusena toob komisjon sisulistes küsimustes esile, et kandidaatide sooritust ei hinnatud selle põhjal, kui palju aega neil oli stsenaariumiga tutvumiseks, vaid selle põhjal, et iga katse teemad olid – nagu Üldkohus leidis – piisavalt erinevad. Sellest tuleneb komisjoni arvates, et ettevalmistusaja pikkus ei mõjutanud kandidaatide soorituste hindamist.
b)      Analüüs
63.      Esiteks ei jaga ma teise väiteosa vastuvõetavuse osas komisjoni seisukohta, et apellandid seavad kahtluse alla Üldkohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnangu. Apellandid väidavad, et Üldkohtu põhjendustes on rikutud õigusnormi, kuna Üldkohus leidis, et täiendav ettevalmistusaeg ei too kaasa võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist ainuüksi seetõttu, et valikukomisjon ei kavatsenud seda aega piirata. Sisuliselt on küsimus selles, kas tuvastatud faktiline asjaolu, et teatud kandidaatide ettevalmistusaeg on pikem, kujutab endast konkursi korraldamise objektiivsete tingimuste erinevust, mis on vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega; selle kindlakstegemine on õigusküsimus. Minu arvates ei saa seega komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväitega nõustuda.
64.      Teiseks, mis puudutab sisulisi küsimusi, siis tuleb täpsustada, et apellandid esitasid esimeses kohtuastmes kaks eraldi argumenti, et põhjendada oma väidet, et teine ja kolmas seanss olid esimesest vähem keerulised: i) kandidaatidelt nõutavad ülesanded olid seansside lõikes väga sarnased; ning ii) järgmistel seanssidel osalenud kandidaatidel oli pikem ettevalmistusaeg, kuna käsitletav stsenaarium oli avaldatud aegsasti. Leides, et valdkonnapõhise kirjaliku katse teemad olid kolmel seansil piisavalt erinevad, käsitles Üldkohus ainult esimest neist punktidest (mida käesolevates apellatsioonkaebustes ei käsitleta). Siiski ei tulene sellest – vastupidi komisjoni väidetele – et see järeldus välistab teise küsimuse, nimelt kas ettevalmistusaja erinevus võiks ise mõjutada seansside suhtelist keerukust. Katsete teemade erinev laad ei välista võimalust, et ebavõrdne ettevalmistusaeg võis kandidaatide sooritust siiski mõjutada. Selle asemel käsitles Üldkohus teist argumenti ettevalmistusaja erinevuse kohta eraldi, nagu on märgitud eespool punktis 59, järeldades sisuliselt, et see erinevus ei too kaasa võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, kuna valikukomisjon ei kavatsenud ühegi kandidaadi ettevalmistusaega piirata. Käesolevas asjas on vaidluse all just see järeldus.
65.      Pärast seda selgitust tuletan meelde, et kohtupraktika kohaselt nõuab võrdse kohtlemise põhimõte, et kõik sama konkursi kandidaadid sooritaksid samad katsed samadel tingimustel ja et katsed oleksid kõikide kandidaatide jaoks sisuliselt sama raskusastmega.(28)
66.      Vaidlustatud kohtuotsustes leidis Üldkohus, et pikem ettevalmistusaeg ei olnud hilisematel seanssidel osalenud kandidaatide jaoks märkimisväärne eelis, ning ta tundus rajavat oma järelduse üksnes asjaolule, et valikukomisjonil puudus ilmne kavatsus seda aega piirata. Minu arvates jätab see lähenemisviis siiski tähelepanuta teadaolevate katsematerjalide ettevalmistamiseks antud lisaaja objektiivsed tagajärjed. Just nendel tagajärgedel ongi aga minu arvates määrav tähtsus ebavõrdse kohtlemise olemasolu hindamisel. Eelmises punktis viidatud kohtupraktikat arvestades on asjakohane küsimus, kas ettevalmistusaja erinevus tõi kaasa selle, et kandidaadid osalesid konkursil objektiivselt erinevatel tingimustel – tuvastus, mis sõltub juhtumi asjaoludest.
67.      Kuigi iga erinevust ettevalmistusajas ei saa pidada oluliseks, muudavad käesoleva kohtuasja erilised asjaolud, nagu Üldkohus need on tuvastanud, selle minu arvates oluliseks. Teisel ja kolmandal seansil osalenud kandidaatide ettevalmistusaeg sama eelnevalt avaldatud stsenaariumiga tutvumiseks oli võrreldes esialgsel seansil osalenutega vastavalt kaks või kolm korda pikem. See märkimisväärselt pikem ettevalmistusaeg sama stsenaariumi puhul – koos esialgselt seansilt paratamatult saadud mõningase teadmisega sellest, kuidas seda stsenaariumi võidakse kasutada – muudab minu arvates märkimisväärselt erinevaks tingimused, milles kandidaadid kolmel seansil valdkonnapõhiseid kirjalikke katseid sooritasid.
68.      Seega tuleb samamoodi, nagu käesoleva väite esimese osa puhul, hinnata, kas selline erinev kohtlemine oli objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalne. Komisjon ei ole selle kohta esitanud ühtegi konkreetset põhjendust. Võib ainult oletada, et lähenemisviis, mille kohaselt valdkonnapõhiste kirjalike katsete kordusseansside jaoks säilitati sama eelnevalt avaldatud stsenaarium (mille tulemuseks oli pikem ettevalmistusaeg), järgis õiguspärast eesmärki tagada seansside sarnane raskusaste. Isegi selle eelduse puhul ei tundu valitud lähenemisviis mulle praegustel asjaoludel siiski proportsionaalne, eelkõige seetõttu, et ka selles osas on olemas vähem piiravad alternatiivid. Isegi kui kõigi seansside korraldamine lühema ajaakna jooksul ei olnud halduspiirangute tõttu teostatav, oleks minu hinnangul võinud kaaluda muid võimalusi, näiteks samaväärse keerukusega uue stsenaariumi avaldamist või, nagu eelmises punktis käsitletud, kirjalike katsete uuesti korraldamist kõigi kandidaatide jaoks võrdsetel tingimustel.
69.      Sellest järeldub minu arvates, et täiendav ettevalmistusaeg, mida said kasutada valdkonnapõhiste kirjalike katsete hilisematel seanssidel osalenud kandidaadid, tõi kaasa võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise.
70.      Seetõttu leian, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsustes, et sellist rikkumist ei esinenud.
71.      Samamoodi, nagu apellatsioonkaebuse esimese väite esimese osa puhul, ei puuduta see järeldus kõiki apellante. Nagu Üldkohus on juba otsustanud ja apellandid möönnud, võivad apellatsioonkaebuse esimese väite teisele osale tugineda ainult need apellandid, kes ei sooritanud kirjalikke katseid uuesti ega saanud seega kasutada valdkonnapõhiste kirjalike katsete pikemat ettevalmistusaega. Nendeks apellantideks on VT, UN, US ja UT.(29)
72.      Siiski tundub mulle, et eristada tuleb UT olukorda. Kuigi pooled ei ole seda apellatsioonkaebuses konkreetselt käsitlenud, tuleneb minu arusaamise kohaselt eespool viidatud kohtuotsuse UJ jt vs. komisjon punktist 5, et UT jäeti reservnimekirjast välja, kuna ta ei saanud hindamiskeskuses minimaalset nõutavat punktisummat.
73.      Selles osas seati konkursiteates reservnimekirja kandmisele selgelt kaks kumulatiivset tingimust: i) kõigi minimaalsete nõutavate punktisummade kogumine ja ii) kandidaatide seas ühe suurima punktide kogusumma saavutamine. Oluline on see, et UT ei täitnud esimest neist tingimustest. See, et ta jäeti reservnimekirja kandmata, ei tulenenud seega kandidaatide võrdlevast hindamisest suurima punktide kogusumma alusel – kus väidetav ebavõrdne kohtlemine võis mõjutada tema suhtelist asukohta pingereas –, vaid sellest, et ta ei ületanud künnist.
74.      Isegi kui asuda seisukohale, nagu eespool järeldatud, et võrdse kohtlemise rikkumist käsitlev väide on täiesti põhjendatud, ja isegi kui eeldada, et selle rikkumise puudumisel oleksid teised kandidaadid võinud saada väiksema punktisumma või läbi kukkuda, ei muudaks see ikkagi UT enda punktisummasid, mis jäid allapoole miinimumkünnist. Seda seetõttu, et käesolevas asjas väidetav ebavõrdsus puudutab teistele kandidaatidele antud põhjendamatuid võimalusi saavutada paremaid tulemusi; see ei puuduta võimalikku ebasoodsat mõju UT enda sooritusele. Sellest järeldub minu arvates, et käesolev apellatsioonkaebuse väide tuleb UT puhul tagasi lükata.(30)
75.      Järelikult, kuna eespool viidatud kohtuotsuses UJ jt vs. komisjon tuvastatud õigusnormi rikkumised ei saa viia selleni, et tühistatakse otsus jätta UT reservnimekirja kandmata, jääb selle kohtuotsuse resolutsioon teda puudutavas osas muutmata. Selle asemel tuleb kohtuotsuse põhjendused minu hinnangul teda puudutavas osas asendada eespool esitatud kaalutlustega.(31)
76.      Eeltoodust tulenevalt järeldan, et apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa tuleb rahuldada apellatsioonkaebuse esitajate
VT, UN ja US osas, kuid lükata ülejäänud apellatsioonkaebuse esitajate osas tagasi.
Vahejäreldus
77.      Eespool punktides A.1 ja A.2 tehtud järeldustest tuleneb, et vaidlustatud kohtuotsustes on rikutud õigusnorme ja need tuleb minu arvates tühistada kõigi apellantide suhtes, välja arvatud UT.
78.      Juhuks, kui Euroopa Kohus ei nõustu eeltoodud hinnanguga, analüüsin apellatsioonkaebuse esimese väite kolmandat osa ja teist väidet (mis jääb UT jaoks igal juhul asjakohaseks).
3.      Apellatsioonkaebuse esimese väite kolmas osa: erinevatel kuupäevadel korraldatud kirjalikud katsed
79.      Apellatsioonkaebuse esimese väite kolmandas osas, mis esitati üksnes kohtuasjas C‑623/24 P, väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus kohtuotsuse UJ jt vs. komisjon punktides 119–122 õigusnormi, kui ta ei tuvastanud, et kirjalike katsete erinevate seansside – eelkõige kolmanda seansi – korraldamine erinevatel kuupäevadel rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet.
a)      Poolte peamised argumendid
80.      Apellandid tuginevad oma apellatsioonkaebuse selle osa põhjendamiseks(32) peamiselt kohtuotsusele Prais(33) (ja apellatsioonkaebuse teistes punktides ka kohtuotsusele OJ(34)) väitmaks, et nende kohtuotsuste kohaselt nõuab võrdse kohtlemise põhimõte, et kõik kandidaadid peavad sooritama kirjalikud katsed samal ajal. Selle põhjal väidavad nad, et kirjalike katsete korraldamine kolmel erineval kuupäeval on iseenesest vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega.
81.      Komisjon väidab, et kohtupraktika, millele apellandid tuginevad, ei ole käesoleva juhtumi asjaoludel asjakohane. Ta lisab, et igal juhul järgiti sellest kohtupraktikast tulenevaid põhimõtteid, kuna tegemist ei olnud katsete korraldamisega erinevatel kuupäevadel, vaid tehniliste probleemide tõttu katsete sama seansi kordamisega, kusjuures iga seanss toimus ühel päeval.
b)      Analüüs
82.      Esiteks tuleb märkida, et kohtuotsused kohtuasjades Prais ja OJ käsitlesid üksikute kandidaatide taotlusi korraldada nende jaoks konkursi katsed isiklikel põhjustel teisel kuupäeval. Pädevad ametisse nimetavad asutused jätsid need taotlused rahuldamata ja keeldumist kinnitati vastavates kohtuotsustes sisuliselt põhjendusel, et kui lubada neil isikutel sooritada eksameid erinevatel kuupäevadel, võib see seada ohtu nõude, et katsed tuleb läbi viia kõigi kandidaatide jaoks samadel tingimustel. Komisjon märgib seega õigesti, et need olukorrad erinevad märkimisväärselt kõnealusest kontekstist, kus valikukomisjon pidi ulatuslike tehniliste rikete tõttu võtma parandusmeetmeid.
83.      Igal juhul ei saa neid kohtuotsuseid mõista nii, et neis nähakse ette jäik seisukoht, mida apellatsioonkaebuse esitajad neist tuletada püüavad, nimelt et asjaolu, et konkursi kirjalikud katsed toimuvad erinevatel kuupäevadel, tähendab iseenesest tingimata võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
84.      Esiteks leiti mõlemas eespool viidatud kohtuotsuses, et taotlused sooritada katsed teisel kuupäeval oleks teistsuguste asjaolude korral saanud rahuldada.(35)
85.      Teiseks põhines nende kohtuotsuste põhjendus kaalutlusel, et konkursi katsed tuleb kõigi kandidaatide puhul läbi viia samadel tingimustel. Kuigi on tõsi, et katsete toimumine samal ajal on üldiselt kõige tõhusam viis ühtsete tingimuste tagamiseks, ei saa seda kohaldada kui absoluutset reeglit. Selline absoluutne tõlgendus, mille apellandid on välja pakkunud, välistaks nimelt parandusmeetmete võtmise pärast tehnilisi või muid häireid ja isegi nende kandidaatide katsetel uuesti osalemise, olukorras, kus liidu kohus on tühistanud nende kandidaatide konkursilt kõrvalejätmise otsuse (mis on paradoksaalsel kombel tulemus, milleni apellandid võivad käesolevate apellatsioonkaebuste puhul jõuda).
86.      Seega, vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, ei nõua võrdse kohtlemise põhimõte, et kõik katsed peavad alati toimuma samal päeval. Pigem on nõutud, et mis tahes ajaline erinevus ei tohi tuua kaasa kandidaatide hindamise objektiivsete tingimuste erinevust (näiteks ei tohi hilisemal kuupäeval osalevad kandidaadid saada kasu sellest, et neil on katsete teemade kohta eelteadmisi, mis tähendab seega, et katsed peavad olema erinevad, säilitades ühtlasi samaväärse raskusastme).
87.      Seega ei ole minu arvates võrdse kohtlemise põhimõtet iseenesest rikutud pelgalt seetõttu, et kirjalikud katsed viidi läbi kolmel erineval kuupäeval. Võrdse kohtlemisega seotud probleemid tulenevad pigem nende seansside korraldamise konkreetsetest üksikasjadest – eelkõige üldisest uuesti sooritamisest ja oluliselt pikemast ettevalmistusajast teadaoleva stsenaariumi korral –, teemad, mida on juba analüüsitud apellatsioonkaebuse esimese väite kahes esimeses osas. Eraldi võetuna on selle väite kolmas osa minu arvates seega põhjendamatu ja tuleb tagasi lükata.
B.      Apellatsioonkaebuse teine väide: õigusnormi rikkumine esimeses kohtuastmes esitatud viienda väite tagasilükkamisel
88.      Apellatsioonkaebuse teine väide puudutab seda, et Üldkohus lükkas esimeses kohtuastmes esitatud viienda väite tagasi. See väide oli mõlemas kohtuasjas sisuliselt identne ja, nagu leiab edaspidi üksikasjalikumalt selgitamist, viitas see konkursiteate rikkumisele seoses kandidaatide puhul hinnatavate pädevustega. Kuid Üldkohtu otsus lükata see väide tagasi tugines kahes kohtuasjas erinevatele põhjendustele.
89.      Kohtuotsuses UJ jt vs. komisjon lükkas Üldkohus selle väite tagasi vastuvõetamatuse tõttu, kuna apellandid ei olnud seda oma artikli 90 lõike 2 kohastes etteheidetes esitanud ega järginud seega kaebuse ja hagiavalduse vastavuse põhimõtet. Kohtuotsuses VT vs. komisjon hindas Üldkohus aga väite põhjendatust ja lükkas selle põhjendamatuse tõttu tagasi.
90.      Seega vaidlustavad apellandid kohtuasjas C‑623/24 P vastuvõetamatuse tuvastamise, samas kui apellant kohtuasjas C‑622/24 P vaidlustab Üldkohtu sisulise hinnangu. Analüüsin vastavaid väiteid järgemööda, alustades vastuvõetavuse küsimusest (1), käsitledes seejärel väidetavat viga esialgse väite sisulisel hindamisel (2).
1.      Apellatsioonkaebuse teine väide kohtuasjas C‑623/24 P: kaebuse ja hagiavalduse vastavuse põhimõte
91.      Teises väites leiavad kohtuasja C‑623/24 P apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi (kohtuotsuse UJ jt vs. komisjon punktid 206 ja 207), kui ta lükkas nende viienda väite vastuvõetamatuse tõttu tagasi, seetõttu et ei olnud järgitud kaebuse ja hagiavalduse vastavuse põhimõtet.
a)      Poolte peamised argumendid
92.      Kuigi apellandid ei vaidle vastu sellele, et nende artikli 90 lõike 2 kohane kaebus ei sisaldanud ühtegi viidet konkreetsele vaidlusalusele väitele, väidavad nad, et Üldkohus kohaldas nende puhul vastavuse põhimõtet põhjendamatult rangelt.
93.      Sellega seoses väidavad nad, et vastavuse põhimõte on puhtalt kohtupraktika konstruktsioon, millel puudub selge alus ELTL artiklis 270, personalieeskirjades või Üldkohtu kodukorras. Seetõttu peavad nad seda kirjutamata menetluslikuks piiranguks, mille range kohaldamine rikub harta artiklist 47 tulenevat õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Tuginedes eelkõige endise Avaliku Teenistuse Kohtu kohtuotsusele Mandt,(36) paluvad apellandid tõlgendada seda eeskirja paindlikult, et piisaks sellest, kui nad vaidlustavad oma artikli 90 lõike 2 kohastes kaebustes konkursiteate sisulise – ja mitte üksnes menetlusliku – õiguspärasuse.
94.      Apellandid väidavad lisaks, et eeskirja eesmärk – võimaldada haldusasutuse ja kaebuse esitaja vahelise vaidluse lahendamist kompromissiga – ei saa õigustada selle ranget kohaldamist sellistel juhtudel nagu nende puhul, kui ametisse nimetav asutus või ametiisik ei vastanud nende kaebusele otseselt personalieeskirjade artikli 90 lõikes 2 sätestatud tähtaja jooksul ja seega ei olnud vaidluse lahendamine kompromissiga tegelikult võimalik.
95.      Komisjon leiab, et apellatsioonkaebuse teine väide tuleb tulemusetuse või ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, kuna tema arvates püüavad apellandid sisuliselt vältida oma kohustust esitada kaebus vastavalt personalieeskirjade artikli 90 lõikes 2 ja artikli 91 lõikes 2 ette nähtud kohtueelsele menetlusele. Lisaks märgib komisjon, et Üldkohus kui apellatsioonikohus on hilisemates kohtuasjades sõnaselgelt tagasi lükanud kohtuotsuses Mandt kasutatud „paindliku“ lähenemisviisi. Lõpuks väidab ta, et see, kas vastus kaebusele on sõnaselge või kaudne, ei oma vastavuse reegli kohaldamisel tähtsust ning et igal juhul tehti käesolevas asjas sõnaselge otsus enne hagi esitamise tähtaja möödumist.
b)      Analüüs
96.      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab vastavuse reegel liidu avaliku teenistuse vaidlustes, et ELTL artikli 270 alusel esitatud hagiavaldus võib sisaldada ainult nõudeid, mis põhinevad samal alusel kui see, millele tugineti eelnevas kohustuslikus personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 kohases kaebuses, vastasel juhul on hagi vastuvõetamatu. Hagiavalduses võib neid nõudeid edasi arendada, esitades väiteid ja argumente, mis ei sisaldu tingimata kaebuses, kuid on sellega tihedalt seotud. Selle eeskirja eesmärk on võimaldada vaidluste lahendamist kompromissiga, tagades, et ametisse nimetaval asutusel või ametiisikul on võimalik piisavalt täpselt teada saada vaidlustatud akti vastu suunatud kriitikat.(37)
97.      Kuigi vastab tõele, et vastavuse põhimõtet ei ole personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 (ega üheski muus kohaldatavas sättes) sõnaselgelt sätestatud, ei saa seda seetõttu põhjendamatu õigusliku konstruktsioonina kõrvale jätta. Nendes sätetes on kohtu poole pöördumise eeltingimusena ette nähtud eelnev halduskaebus ning see muutuks sisutühjaks – ja seda saaks kuritarvitada –, kui selleks piisaks mis tahes kaebusest, isegi kui see ei ole seotud hilisema hagiavalduse eseme või põhjusega.
98.      Sellest tuleneb, et hagiavaldusel peab olema kaebusega seos, mis ei tohi minu hinnangul olla puhtformaalne või liiga abstraktne. Just seda aga apellandid kohtuotsusele Mandt tuginedes sisuliselt väidavad.
99.      Selles kohtuotsuses (ja sellele järgnenud piiratud arvus kohtuasjades) leidis endine Avaliku Teenistuse Kohus, et vastavuse põhimõtet tuleb tõlgendada paindlikumalt, võttes arvesse kohtueelse menetluse mitteametlikku laadi; asjaolu, et selles etapis ei kasutata tavaliselt advokaadi abi; ja harta artiklist 47 tulenevat õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Selle põhjal möönis endine Avaliku Teenistuse Kohus, et hagiavalduses esitatud väiteid võib pidada kaebuses esitatud väidetega „tihedalt seotuks“, kui need mõlemad puudutavad vaidlustatud akti sisulist õiguspärasust (või vastupidi menetluslikku õiguspärasust), isegi kui need puudutavad selle erinevaid tahkusid.
100. Kuid nagu komisjon õigesti märkis, piiras Üldkohus, tegutsedes apellatsioonikohtuna Avaliku Teenistuse Kohtu suhtes, seda liiga laia lähenemisviisi hilisemates kohtuasjades, viies kohtupraktika tagasi kooskõlla Euroopa Kohtu varasemate otsustega vastavuse põhimõtte kohta.(38) Minu arvates oli see õige lähenemine. Nagu Üldkohus leidis kohtuotsuses Moschonaki,(39) on mõisted „sisuline ja menetluslik õiguspärasus“ liiga laiad ja abstraktsed, et tagada mõistlik seos kohtueelses menetluses esitatud väidete ja hagiavalduses esitatud väidete vahel. See seos on siiski oluline, et kohtueelne menetlus saavutaks oma eesmärgi lahendada vaidlused kompromissiga.
101. Seega ei saa nõustuda apellantide viitega kohtuotsusele Mandt, põhjendamaks väidet, et Euroopa Kohtule sisulise õiguspärasuse väite esitamiseks piisab vaid sellest, kui nad on üksnes tuginenud oma artikli 90 lõike 2 kohases kaebuses konkursi või asjasse puutuvate otsuste sisulisele õiguspärasusele. Selline tõlgendus võtaks kohtueelselt menetluselt selle olemusliku funktsiooni. Kui artikli 90 lõike 2 kohane kaebus isegi ei viita asjasse puutuva akti konkreetsele puudustele, ei saa ametisse nimetav asutus piisavalt selgelt teada asjaomase isiku muresid ega saa seega akti sisuliselt uuesti läbi vaadata, seda muuta või tagasi võtta ega püüda saavutada kompromissi.
102. Apellandid on lisaks väitnud, et just see kompromissi eesmärk on välistatud, kui – nagu nende puhul – ei ole personalieeskirjade artikli 90 lõikes 2 ette nähtud neljakuulise tähtaja jooksul tehtud selgesõnalist otsust. Sellistel asjaoludel tuleks vastavuse põhimõtet kohaldada vähem rangelt – kui üldse. Mina selle seisukohaga ei nõustu.
103. Leian sarnaselt komisjoniga, et ametisse nimetava asutuse poolt kaebusele antud vastuse laad – olgu see siis kaudne või sõnaselge – ei ole asjakohane ega muuda vastavuse põhimõtte nõudeid.(40) Lisaks näib mulle, et apellantide arutluskäik on ekslik, kuna see on tagasiulatuv: nad järeldavad hilisemast kaudsest tagasilükkamisest, et kaebuse esitamise etapi eesmärki ei olnud võimalik saavutada, ning seejärel kasutavad nad seda väidet selleks, et väita, et kaebus ei olekski pidanud asjasse puutuvat väidet üldse sisaldama. Kaebuse sisu ei saa siiski kindlaks määrata selle põhjal, kuidas ametisse nimetav asutus sellele lõpuks vastas. Pealegi ei saa isegi kaudse tagasilükkamise korral välistada võimalust, et kui konkreetne etteheide oleks algusest peale selgelt esitatud, oleks ametisse nimetav asutus võinud asuda teistsugusele seisukohale, näiteks rahuldada kaebuse ja uurida kompromissi saavutamise võimalust.
104. Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta lükkas vastuvõetamatuse tõttu tagasi apellantide viienda väite esimeses kohtuastmes, kuna –
selles küsimuses ei ole vaidlust – nende artikli 90 lõike 2 kohases kaebuses ei olnud esitatud ühtegi asjakohast nõuet ega sellega tihedalt seotud argumenti. Seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse teine väide kohtuasjas C‑623/24 P minu arvates põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
105. Märgin, et apellandid on täielikkuse huvides esitanud ka oma seisukoha oma esialgse viienda väite sisu kohta. Nende sellekohased argumendid vastavad apellandi argumentidele kohtuasjas C‑622/24 P, mida käsitlen järgmises jaos. Võttes arvesse järeldusi, milleni sellega seoses allpool jõutakse, leian, et isegi kui vaidlusalune väide oleks tunnistatud kohtuasja C‑623/24 P apellantide puhul vastuvõetavaks, oleks see igal juhul sisuliselt tagasi lükatud.
2.      Apellatsioonkaebuse teine väide kohtuasjas C‑622/24 P: konkursiteate rikkumine
106. Teises väites leiab apellant kohtuasjas C‑622/24 P, et Üldkohus rikkus kohtuotsuse VT vs. komisjon punktides 187–193 õigusnormi, kui ta tõlgendas konkursiteadet seoses sellega, milliseid pädevusi oleks kandidaatide puhul tulnud hinnata.
107. Täpsemalt väitis apellant Üldkohtus, et valikukomisjon rikkus
konkursiteadet, kuna ta oli hinnanud AD 7 kandidaatide (nagu tema) meeskonnajuhtimise oskusi, kuigi tema arvates oleks konkursiteate kohaselt tulnud neid oskusi hinnata ainult palgaastme AD 9 kandidaatide puhul.
108. Üldkohus lükkas selle väite tagasi, leides, et apellant tugines ekslikult konkursiteate sellele osale, milles kirjeldatakse ülesandeid, mille täitmist võib kandidaatidelt nõuda (edaspidi „ülesannete osa“), kus sedastati ainult AD 9 administraatorite puhul, et neilt „võib nõuda spetsialistidest koosneva meeskonna juhtimist“. Seevastu konkursiteate selles osas, mis käsitles kandidaatide valimist („valikuosa”), oli ette nähtud, et hindamiskeskuses hinnatakse kõigi kandidaatide puhul, olenemata nende palgaastmest, kaheksat üldpädevust, sealhulgas „juhtimisoskust”. Selle põhjal järeldas Üldkohus, et apellandi juhtimispädevuse hindamisel järgis valikukomisjon täielikult konkursiteate sätteid.
a)      Poolte peamised argumendid
109. Apellant väidab, et Üldkohtu hinnangus on rikutud õigusnormi, kuna selles ei ole järgitud konkursiteate sõnastust (st konkursi õiguslikku raamistikku), milles oli selgelt sätestatud, et „meeskonna juhtimine” on ülesanne, mis on ette nähtud ainult AD 9 palgaastme ametikohtadele, ning käsitas seda mõistet ekslikult „juhtimisoskuse” sünonüümina.
110. Tuginedes kohtuotsusele Spisto,(41) väidab apellant, et töölevõtmisel täidetavate ülesannete laad kujutab endast konkursiteate põhilist tõlgendamiskriteeriumi ja peab seetõttu olema kandidaatide hindamise aluseks. Ta väidab sisuliselt, et konkursiteate valikuosa ei saa tõlgendada ülesannete osast eraldi, vaid seda oleks tulnud tõlgendada sellest lähtuvalt.
111. Sellest järeldub tema arvates, et meeskonna juhtimisega seotud oskusi oleks tulnud hinnata ainult palgaastme AD 9 kandidaatide puhul. Teise võimalusena lisab ta, et isegi kui juhtimispädevust oleks tulnud hinnata kõigi kandidaatide puhul, oleks valikukomisjon pidanud vähemasti kohaldama iga palgaastme puhul erinevaid hindamiskriteeriume.
112. Komisjon väidab, et apellatsioonkaebuse teine väide ei ole põhjendatud. Ta rõhutab, et konkursiteates oli selgelt ette nähtud, et „juhtimisoskust“ kui üldpädevust hinnatakse hindamiskeskuses kõigi kandidaatide puhul, olenemata taotletud palgaastmest. Sellega seoses märgib ta, et EPSO konkurssidel hinnatakse üldpädevusi alati kõigi palgaastmete puhul, sõltumata edukate kandidaatide konkreetsetest ülesannetest.
113. Seetõttu väidab ta, et palgaastmete AD 7 ja AD 9 eristamine ei olnud asjakohane hindamiskeskuse etapis, vaid üksnes kvalifikatsiooni hindamise (Talent Screener) etapis (kus võeti arvesse edukate kandidaatide tööülesannetega seotud töökogemust). Komisjon väidab seega, et apellandi tuginemine kohtuotsusele Spisto ei ole asjakohane, kuna see kohtuasi puudutas töökogemuse hindamist kvalifikatsiooni hindamise (Talent Screener) etapis, mitte üldpädevuste hindamist. Lisaks väidab komisjon, et Üldkohus ei käsitlenud „juhtimisoskusi“ ja „meeskonna juhtimist“ kui vastastikku asendatavaid mõisteid. Pigem uuris ta iga mõistet selle õiges kontekstis ja leidis õigesti, et valikukomisjon oli hinnanud üksnes konkursiteates ette nähtud juhtimise üldpädevust.
b)      Analüüs
114. Esiteks tuleb täpsustada, et apellandi väite sõnastus, mille kohaselt hindas valikukomisjon tema meeskonnajuhtimise oskusi, on faktiliselt ebatäpne. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsusest (punktid 53 ja 192), hindas valikukomisjon juhtimispädevust, mille puhul ta võttis arvesse võimet „juhtida, arendada ja motiveerida inimesi tulemusi saavutama“. Nagu Üldkohus märkis, oli see pädevus üks kaheksast üldpädevusest, mida tuleb hindamiskeskuses hinnata kõigi kandidaatide puhul, olenemata palgaastmest, nagu on konkursiteate valikuosas sõnaselgelt ette nähtud.
115. Selle põhjal võib apellandi väidet mõista nii, et ta väidab sisuliselt, et kuna palgaastme AD 7 konkursi edukalt läbinud kandidaatidelt ei eeldata, et nad oma ülesannete raames meeskonda juhivad, ei oleks nende puhul tulnud juhtimispädevust kas üldse hinnata või oleks tulnud seda teha teistsuguste kriteeriumide alusel kui palgaastme AD 9 kandidaatide puhul kasutatavad kriteeriumid. Mõlemad väited tulenevad aga ühelt poolt põhimõttelisest väärarusaamast juhtimise kui pädevuse mõiste ja teiselt poolt EPSO konkurssidel hinnatavate üldpädevuste olemuse kohta.
116. Sellega seoses võib kõigepealt märkida, et kuigi „juhtimisoskus“ võib hõlmata teiste isikute juhtimise aspekte, ei ole see pädevus, mis iseloomustab ainult formaalses mõttes juhtivatel ametikohtadel olevaid isikuid. Isikult võidakse nõuda projekti juhtimist või toimiku käsitlemist, mistõttu ta peab näiteks koordineerima ja juhendama kolleege, ilma et ta oleks meeskonna juht. Leides, et „juhtimisoskus“ on täielikult asjakohane ainult AD 9 kandidaatide kui potentsiaalsete meeskonnajuhtide puhul, näib apellant ajavat segi meeskonna juhtimise ja juhtimisoskuse mõisted.
117. Teiseks märgin, et EPSO on koos värbamisasutuste ja -organitega, keda ta teenindab, kasutades oma kaalutlusõigust kandidaatidelt konkurssidel nõutavate oskuste kindlaksmääramisel,(42) määratlenud teatud üldpädevused, mida peetakse nende institutsioonide või asutuste ametikohtade jaoks hädavajalikuks. „Juhtimisoskus“ on üks selline pädevus, mida kohaldatakse kõigi administraatori ametikohtade puhul, olenemata palgaastmest, sealhulgas algtaseme AD 5 ametikohtadel.(43)
118. Just sel põhjusel ei tehta konkursiteates pädevuse hindamisel vahet neil, kes kandideerisid palgaastmele AD 7, ja neil, kes kandideerisid palgaastmele AD 9. Seega ei ole konkursiteate ülesannete osa, milles on loetletud iga palgaastmega seotud ülesanded, üldpädevuste hindamisel asjakohane. Sellega seoses ei saanud valikukomisjon eirata konkursiteate selget sõnastust, mis moodustab konkursi õigusliku raamistiku ja määrab kindlaks valikukomisjoni kaalutlusõiguse piirid;(44) selle asemel oli ta kohustatud hindama kõigi kandidaatide juhtimispädevust samade kriteeriumide alusel, olenemata palgaastmest.
119. Seega tuleb järeldada, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis vastupidi apellandi väidetele, et valikukomisjon ei olnud rikkunud konkursiteadet.
120. Seda järeldust ei sea kahtluse alla apellandi argument, mis põhineb kohtuotsusel Spisto. See kohtuotsus ei toeta apellandi väidet; vastupidi, see kinnitab eespool tehtud järeldust.
121. Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus
Spisto, heitis EPSO konkursi kandidaat valikukomisjonile ette, et kvalifikatsiooni hindamise (Talent Screener) etapis hindas valikukomisjon tema meeskonna juhtimise kogemust ja leidis, et see on puudulik, kuigi ei valikukriteeriumides ega nendes kriteeriumides viidatud ülesannete kirjelduses ei olnud sellist kogemust nimetatud. Üldkohus leidis, et kui valikukomisjon lisas kvalifikatsiooni hindamise (Talent Screener) etapis täiendava kriteeriumi „meeskonna juhtimine”, ei olnud ta järginud konkursiteate tingimusi.
122. Erinevus tolle ja käesoleva kohtuasja vahel on selge, kuna kohtuotsus Spisto puudutas kvalifikatsiooni hindamise (Talent Screener) etappi, mille eesmärk oli sõnaselgelt hinnata kandidaatide ülesannete täitmisega seotud kogemusi. Sellest ei saa järeldada, nagu väidab apellant, et ülesannete kirjeldus (mis oli käesolevates apellatsioonkaebustes käsitletaval konkursil palgaastme alusel erinev) on kriteerium, millest tuleb konkursiteate tõlgendamisel lähtuda konkursi kõigis etappides. Vastupidi, Üldkohus rõhutas selles kohtuasjas tehtud otsuse punktides 46 ja 47, et konkursi eri etappidel on erinevad eesmärgid: kvalifikatsiooni hindamise (Talent Screener) etapi eesmärk on hinnata kandidaatide töökogemust ja esitatud kvalifikatsiooni ning hindamiskeskuse etapi eesmärk on hinnata nende võimeid ja pädevusi praktikas. Seetõttu leidis Üldkohus, et konkursi ühe etapi suhtes asjakohased kriteeriumid ei saa mõjutada hindamist teises etapis. Samuti väärib märkimist, et Üldkohus sedastas möödaminnes ka kohtuotsuses Spisto, et juhtimispädevust ei saa tõlgendada nii, et see hõlmab tingimata meeskonna juhtimist, mis on täielikult kooskõlas eespool esitatud analüüsiga. Järelikult ei toeta kohtuotsus Spisto kaugeltki apellandi argumenti, vaid pigem eespool tehtud järeldust, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuses õigesti, et valikukomisjon tegutses kooskõlas konkursiteatega.
123. Eeltoodut arvestades tuleb kohtuasjas C‑622/24 P esitatud apellatsioonkaebuse teine väide minu arvates põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
VII. Hinnangu tagajärjed
124. Nagu on järeldatud käesoleva ettepaneku punktis 77, on apellatsioonkaebuse esimene väide minu arvates põhjendatud kõigi apellantide puhul, välja arvatud UT. Järelikult tuleb vaidlustatud kohtuotsused apellantide VT, UJ, UL, UN, UP, US, UU ja UV suhtes tühistada.
125. Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu alusel võib Euroopa Kohus, kui ta Üldkohtu otsuse tühistab, suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks või, kui menetlusstaadium lubab, teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse.
126. Olen seisukohal, et käesoleval juhul lubab menetlusstaadium Euroopa Kohtul võtta asja suhtes lõpliku seisukoha ja järeldada, et asjasse puutuvad otsused, mille on vaidlustanud apellandid, kelle apellatsioonkaebuse esimese väitega nõustuti, tuleb tühistada.
VIII. Kohtukulud
127. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
128. Käesolevas asjas on apellandid nõudnud kohtukulude hüvitamist. Kuna apellatsioonkaebused tuleb minu hinnangul rahuldada, tuleb käesoleva menetlusega seotud kohtukulud nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsiooniastmes välja mõista komisjonilt.
IX.    Ettepanek
129. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–        kohtuasjas C‑622/24 P:
–        tühistada 10. juuli 2024. aasta kohtuotsus VT vs. komisjon (T‑216/23, EU:T:2024:465);
–        tühistada 15. juuli 2022. aasta otsus, milles avaliku konkursi EPSO/AD/380/19 valikukomisjon otsustas pärast uuesti läbivaatamist mitte kanda VT nime reservnimekirja palgaastme AD 7 administraatorite töölevõtmiseks rahvusvahelise koostöö ja kolmandatele riikidele antava abi haldamise valdkonnas;
–        mõista esimese kohtuastme ja apellatsiooniastme kohtukulud välja komisjonilt;
–        kohtuasjas C‑623/24 P:
–        tühistada 10. juuli 2024. aasta
kohtuotsus kohtuasjas UJ jt vs. komisjon (T‑120/23, EU:T:2024:464) UJi, ULi, UNi, UPd, USi, UUd ja UVd puudutavas osas.
–        jätta apellatsioonkaebus UT suhtes rahuldamata;
–        tühistada 15. juuli 2022. aasta otsused, milles avaliku konkursi EPSO/AD/380/19 valikukomisjon otsustas pärast uuesti läbivaatamist mitte kanda UJ ja UL nime reservnimekirja palgaastme AD 7 administraatorite töölevõtmiseks rahvusvahelise koostöö ja kolmandatele riikidele antava abi haldamise valdkonnas;
–        tühistada 5. mai 2022. aasta otsused, millega valikukomisjon otsustas jätta UN, UP, US, UU ja UV reservnimekirja kandmata;
–        mõista esimese kohtuastme ja apellatsiooniastme kohtukulud välja komisjonilt.
1      Algkeel: inglise.
2      10. juuli 2024. aasta kohtuotsus VT vs.
komisjon (T‑216/23, edaspidi „kohtuotsus VT vs. komisjon“, EU:T:2024:465). See kohtuasi määrati näidiskohtuasjaks 18 sarnase kohtuasja jaoks (kohtuasjad T‑217/23, T‑234/23–T‑238/23, T‑241/23, T‑242/23, T‑249/23–T‑254/23, T‑259/23, T‑264/23, T‑267/23 ja T‑268/23), milles peatati Üldkohtu kodukorra artikli 71a alusel menetlus.
3      10. juuli 2024. aasta kohtuotsus UJ jt vs. komisjon (T‑120/23, edaspidi „kohtuotsus UJ jt vs. komisjon, EU:T:2024:464). Selle kohtuasja algatasid ühiselt 13 hagejat.
4      Määrus nr 31(EMÜ), 11 (Euratom), millega kehtestatakse Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused (EÜT 1962, P 045, lk 1385).
5      ELT 2019, C 409 A, lk 1.
6      Eespool viidatud kohtuotsuse VT vs. komisjon punktides 107–112 ja kohtuotsuse UJ jt vs. komisjon punktides 103–109.
7      Kuigi apellandid mainivad oma argumentide mitmes punktis kirjalike katsete kolmandat seanssi, saab esimese väite esimest osa mõista nii, et see puudutab üksnes kirjalike katsete teise seansi pakkumist. Vaidlustatud kohtuotsustest nähtub selgelt (vt ka eespool punktid 10–12), et kõigile kandidaatidele pakuti osalemisvõimalust üksnes teisel seansil, samas kui kolmandal seansil oli võimalik osaleda ainult kaheksal kandidaadil, kellel tekkisid teisel seansil tehnilised raskused.
8      Vt nt 29. septembri 2009. aasta kohtuotsus Aparicio jt vs. komisjon (F‑20/08, F‑34/08 ja F‑75/08, EU:F:2009:132, punkt 77).
9      Näiteks seetõttu, et katsete teemavalik võib olla soodsam teatud kandidaatidele, kes juhtuvad olema selle konkreetse teemaga tuttavad; vt 8. märtsi 1988. aasta kohtuotsus Sergio jt vs. komisjon (64/86, 71/86–73/86 ja 78/86, EU:C:1988:119, punktid 26–28).
10      Ibid.; vt ka 12. märtsi 2008. aasta kohtuotsus Giannini vs. komisjon (T‑100/04, EU:T:2008:68, punkt 133).
11      Komisjon selgitab seda punkti sõnaselgelt ainult oma vastuses kohtuasjas C‑622/24 P, kuigi seda võib järeldada ka tema väidetest kohtuasjas C‑623/24 P.
12      Vt 18. veebruari 1982. aasta kohtuotsus Ruske vs. komisjon (67/81, edaspidi „kohtuotsus Ruske“, EU:C:1982:69, punkt 9), 7. septembri 2022. aasta kohtumäärus Roscavs. komisjon (C‑802/21 P, EU:C:2022:677, punkt 31) ja 14. detsembri 2022. aasta kohtuotsus SY vs. komisjon (T‑312/21, edaspidi „kohtuotsus SY“, EU:T:2022:814, punktid 43 ja 71).
13      Vt näiteks 14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt (C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 142).
14      Kui jätta arvesse võtmata erandlik kolmas seanss, mis korraldati täiendavate tehniliste probleemide tõttu piiratud arvule kandidaatidele.
15      Vt näiteks 26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Hispaania vs. parlament (C‑377/16, EU:C:2019:249, punkt 38) ja kohtuotsus SY, punktid 53 ja 74.
16      Vt 5. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, punkt 77 ja seal viidatud kohtupraktika).
17      Siiski võib küsida, kas meedet võib pidada täielikult sobivaks eeskirjade rikkumiste kõrvaldamiseks ja konkurentsitingimuste taastamiseks, kui see toob kaasa uue eeskirjade rikkumise, nimelt kõnealuse ebavõrdse kohtlemise.
18      Vt konkursiteate III lisa punkt 4.1; praegu on see üksikasjalikult sätestatud ka EPSO poolt 24. juunil 2024 avaldatud dokumendis „Eksamite kohta esitatud kaebuste lahendamise põhimõtted”, mis on kättesaadav aadressil https://eu-careers.europa.eu/en/epso-complainT‑resolution-policy.
19      Vähemalt pooled kandidaadid, nagu märkis Üldkohus oma otsuse punktis 108 kohtuasjas VT vs. komisjon.
20      Mõistagi ei oleks selline lahendus olnud parim nende kandidaatide vaatenurgast, kes oleks pidanud sooritama katsed uuesti, kuigi nad olid rahul oma sooritusega esimesel seansil. Sellegipoolest näib see käesoleva asja erandlikel asjaoludel olevat ainuke võimalik parandusmeede, mis ei oleks iseenesest tekitanud eelist teatud kandidaatidele.
21      Vt 27. veebruari 2025. aasta kohtuotsus OA vs. parlament (C‑32/24 P, EU:C:2025:118, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
22      Vt sellega seoses hiljutist kohtuotsust SY, milles Üldkohus leidis, et kandidaadi õiguspärast ootust ei ole kahjustatud olukorras, kus COVID‑19‑ga seotud vääramatu jõu tõttu tema algseid katsete tulemusi mitte üksnes ei tühistatud, vaid asendati teist liiki katsetega, mida ei olnud algses konkursiteates ette nähtud.
23      Vt nt kohtuotsus SY, punkt 126.
24      Vt 30. juuni 1983. aasta kohtuotsus Schlohvs. nõukogu (85/82, EU:C:1983:179, punkt 14) ja 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Alvarez y Bejarano jt vs. komisjon (C‑517/19 P ja C‑518/19 P, EU:C:2021:240, punkt 91) ja seal viidatud kohtupraktika.
25      Kohtuotsuse VT vs. komisjon punktides 113–117 ja kohtuotsuse UJ jt vs. komisjon punktides 112–114.
26      Sellega seoses tuleks selgitada, et enne esimest seanssi avaldati fiktiivset riiki puudutav stsenaarium, millega kandidaatidel paluti tutvuda. Valdkonnapõhise kirjaliku katse käigus paluti kandidaatidel koostada teatised selle stsenaariumi kontekstis tekkiva olukorra käsitlemiseks.
27      Kirjalike katsete esialgsel ja kolmandal seansil tugineti selle stsenaariumi 1. versioonile ja teisel seansil 2. versioonile.
28      Vt näiteks 24. märtsi 1988. aasta kohtuotsus Goossens jt vs. komisjon (228/86, EU:C:1988:172, punkt 15).
29      Samuti on võimalik seada kahtluse alla (nagu tegi komisjon eespool viidatud kohtuotsuses VT vs. komisjon), kas need kandidaadid võivad tugineda ebavõrdsele ettevalmistusajale seoses teise seansiga, arvestades, et nad otsustasid sellel mitte osaleda. Kuna aga valikukomisjon otsustas pakkuda kandidaatidele valikut just esialgse ja teise seansi vahel, oleks ta minu arvates pidanud tagama, et need seansid toimuvad samaväärsetel tingimustel. Lisaks ei teki seda küsimust seoses kolmanda seansiga, kus oli võimalik osaleda ainult kaheksal kandidaadil.
30      Vt analoogia alusel 30. novembri 2005. aasta kohtuotsus Vanlangendonckvs. komisjon (T‑361/03, EU:T:2005:433, punkt 33), 11. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Mata Blancovs. komisjon (F‑65/10, EU:F:2012:178, punktid 38 ja 39) ning 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus BX vs. komisjon (T‑352/13 P, EU:T:2015:225, punkt 27 jj).
31      Vt 16. märtsi 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. CalhauCorreia de Paiva(C‑511/21 P, EU:C:2023:208, punktid 64 ja 65).
32      Märgin, et kuigi kolmas osa keskendub kirjalike katsete kolmandale seansile, on apellandid mõlemas kohtuasjas viidanud kohtuasjas
Prais tehtud kohtuotsusele ka sama apellatsioonkaebuse väite esimese kahe osa toetuseks, sealhulgas seoses kirjalike katsete teise seansiga. Kuna seda argumentatsiooni võib seoses kõigi apellantidega mõista kui apellatsioonkaebuse esimese väite täiendavat osa, on käesolev analüüs igal juhul sama asjakohane.
33      27. oktoobri 1976. aasta kohtuotsus Prais vs. nõukogu (130/75, „edaspidi „kohtuotsus Prais“, EU:C:1976:142).
34      23. veebruari 2022. aasta kohtuotsus OJ vs. komisjon (T‑709/20, edaspidi „kohtuotsus OJ“, EU:T:2022:81).
35      Kohtuotsuses Prais juhul, kui taotleja oleks eelnevalt teavitanud ametisse nimetavat asutust, et tal ei ole võimalik osaleda valitud kuupäeval (vt punkt 17) ja kohtuotsuses OJ juhul, kui oleks esitatud asjakohased tõendid, mis tõendavad, et taotlejal ei olnud võimalik osaleda määratud kuupäevadel (punkt 50 jj).
36      1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Mandt vs. parlament (F‑45/07, edaspidi kohtuotsus „Mandt“, EU:F:2010:72).
37      Vt 7. mai 1986. aasta kohtuotsus Rihoux jt vs. komisjon (52/85, EU:C:1986:199, punkt 13) ja 14. märtsi 1989. aasta kohtuotsus delAmoMartinezvs. parlament (133/88, EU:C:1989:124, punktid 9 ja 10).
38      Ibid.
39      25. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs.
Moschonaki (T‑476/11 P, EU:T:2013:557, punkt 75 jj).
40      Vt ka kohtuotsuse UJ jt vs. komisjon punkt 150, kus Üldkohus leidis – ehkki teise väite kontekstis – samuti, et selgesõnalise vastuse puudumine neljakuulise tähtaja jooksul ei mõjuta vastavuse põhimõtte kohaldamist.
41      10. novembri 2021. aasta kohtuotsus Spisto vs. komisjon (T‑572/20, edaspidi „kohtuotsus Spisto“, EU:T:2021:766).
42      Vt 16. veebruari 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia ja Hispaania (C‑635/20 P, EU:C:2023:98, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
43      See kehtis kuni 2022. aastani, seega ka vaidlusaluse konkursi puhul. Alates 2023. aastast on nõutavad pädevused muutunud, kuid nende nõudmise loogika ametikohtade ja palgaastmete lõikes jääb samaks; vt selle kohta: https://eu-careers.europa.eu/et/kick-starT‑epsos-transformation-process.
44      Vt kohtuotsus Ruske, punkt 9, ja kohtuotsus SY, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika.