62004CJ0437_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C‑437/04,
ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 15. októbra 2004,
Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: J.-F. Pasquier, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxembursku,
žalobkyňa,
ktorú v konaní podporuje:
Rada Európskej únie, v zastúpení: G. Maganza a A.‑M. Colaert, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastník konania,
proti
Belgickému kráľovstvu, v zastúpení: E. Dominkovits, splnomocnená zástupkyňa,
žalovanému,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Lenaerts, E. Juhász (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues a M. Ilešič,
generálna advokátka: C. Stix-Hackl,
tajomník: R. Grass,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 29. júna 2006,
vyhlásil tento
Rozsudok
Odôvodnenie
1. Vo svojej žalobe Komisia Európskych spoločenstiev žiada Súdny dvor, aby určil, že zavedením dane (ďalej len „miestna daň“), ktorá porušuje daňovú imunitu Európskych spoločenstiev, si Belgické kráľovstvo nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 Protokolu o výsadách a imunitách Spoločenstiev, pôvodne pripojeného k Zmluve o vytvorení spoločnej Rady a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES 152, 1967, s. 13), neskôr na základe Amsterdamskej zmluvy, k Zmluve ES (ďalej len „protokol“).
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
2. Podľa článku 28 prvého odseku Zmluvy o vytvorení spoločnej Rady a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev, neskôr, po vstupe Amsterdamskej zmluvy do platnosti, podľa článku 291 ES, ako aj podľa jediného odôvodnenia protokolu Spoločenstvá požívajú na území členských štátov výsady a imunity nevyhnutné na plnenie svojich úloh za podmienok definovaných v tomto protokole.
3. Článok 3 protokolu stanovuje:
„Spoločenstvá, ich aktíva, príjmy a iný majetok sú oslobodené od všetkých priamych daní.
Vlády členských štátov prijmú, vo všetkých prípadoch, ktoré to pripúšťajú, vhodné opatrenia k navráteniu alebo náhrade čiastok nepriamych daní a poplatkov z predaja, zahrnutých v cenách hnuteľného či nehnuteľného majetku, ak Spoločenstvá vykonajú pre svoje úradné účely nákupy väčšieho rozsahu, pričom cena tieto dane zahŕňa. Tieto ustanovenia sa však nepoužijú tak, aby svojím účinkom narušovali hospodársku súťaž v spoločenstvách.
Vyňatie sa nevzťahuje na dane, dávky a poplatky, ktoré výlučne zodpovedajú úhradám za verejnoprospešné služby.“
4. Článok 13 protokolu znie:
„Úradníci a ostatní zamestnanci spoločenstiev podliehajú v prospech spoločenstiev dani z platov, miezd a požitkov vyplácaných im spoločenstvami v súlade s podmienkami a postupmi stanovenými Radou na návrh Komisie.
Sú vyňatí z vnútroštátnych daní z platov, miezd a požitkov vyplácaných Spoločenstvami.“
5. Článok 19 protokolu stanovuje:
„Inštitúcie Spoločenstiev pri uplatňovaní tohto protokolu spolupracujú s príslušnými orgánmi dotknutých členských štátov.“
Vnútroštátna právna úprava
6. Článok 2 výnosu z 23. júla 1992 o miestnej dani zaťažujúcej užívateľov nehnuteľností a držiteľov vlastníckych práv k niektorým nehnuteľnostiam ( Moniteur belge
z 1. augusta 1992, s. 17334, ďalej len „výnos“) stanovuje:
„Počnúc finančným rokom 1993 sa zriaďuje ročná daň zaťažujúca užívateľov nehnuteľností v regióne Brusel‑hlavné mesto a držiteľov vlastníckych práv k nehnuteľnostiam, ktoré nie sú určené na bývanie; táto daň je vyrubená na základe stavu existujúceho k 1. januáru zdaňovacieho obdobia.“
7. Článok 3 ods. 1 tohto výnosu stanovuje:
„[Miestna] daň zaťažuje:
a) každú osobu zodpovednú za domácnosť, ktorá obýva ako svoje trvalé alebo prechodné bydlisko nehnuteľnosť alebo jej časť nachádzajúcu sa v regióne Brusel‑hlavné mesto;
…
b) každého užívateľa nehnuteľnosti alebo jej časti nachádzajúcej sa v regióne Brusel‑hlavné mesto, ktorý v nej na svoj vlastný účet vykonáva zárobkovú alebo nezárobkovú činnosť vrátane slobodného povolania, a každú právnickú osobu alebo združenie, ktoré nespĺňa formálne náležitosti, ale fakticky jestvuje, a používa nehnuteľnosť ako svoje sídlo, ústredie riadenia, miesto podnikania alebo činnosti;
…
c) vlastníka so všetkými vlastníckymi právami, prípadne dedičného nájomcu, užívateľa alebo nájomcu nehnuteľnosti alebo jej časti nachádzajúcej sa v regióne Brusel‑hlavné mesto, ktorá nie je určená na použitie uvedené v bode a) vyššie.“
8. Podľa článku 8 ods. 1 prvého pododseku tohto výnosu miestna daň zaťažujúca daňovníkov uvedených v článku 3 ods. 1 písm. c) uvedeného výnosu je stanovená na 6,36 EUR za meter štvorcový podlahovej plochy nehnuteľnosti s výmerou nad 300 metrov štvorcových alebo od 2 500 metrov štvorcových, ak ide o plochu určenú na priemyselnú alebo remeselnú činnosť, pričom nesmie prekročiť sumu zodpovedajúcu 14 % stanoveného úradného odhadu týkajúceho sa plochy nehnuteľnosti alebo jej časti, ktorá je predmetom tejto dane.
Konanie pred podaním žaloby
9. Spoločenstvo a SA Vita (ďalej len „Vita“), do ktorej práv a povinností vstúpila SA Zurich (ďalej len „Zurich“), uzavreli 3. februára 1988 nájomnú zmluvu týkajúcu sa prenájmu nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Ixelles (obec, ktorá je súčasťou regiónu Brusel‑hlavné mesto, Belgicko). Táto zmluva stanovuje, že od jej nadobudnutia účinnosti všetky dane a poplatky bez ohľadu na ich charakter, ktoré zaťažujú prenajatú nehnuteľnosť v prospech orgánu verejnej moci, a všetky ostatné poplatky rovnakého charakteru bude znášať nájomca okrem prípadu, ak tento získa od príslušných orgánov verejnej moci oslobodenie od dane ako prenajímateľ z dôvodu jeho osobitného postavenia, ako upravuje najmä článok 3 protokolu.
10. Odvolávajúc sa na výnos, región Brusel‑hlavné mesto vyrubil Vita rôzne sumy zodpovedajúce miestnej dani stanovenej za obdobie od roku 1992 do roku 1997. Vita vyžadovala uhradenie takto vyrubených súm od Spoločenstva, ktoré, zastupované Komisiou, ich odmietlo zaplatiť. Vita preto predložila spor zmierovaciemu súdu prvého kantónu Ixelles, ktorý vo svojom rozsudku z 26. mája 1998 zaviazal Spoločenstvo, aby zaplatilo Vita sumy vo výške 20 000 277 BEF a 290 211 BEF. Po tom, ako jeho odvolanie bolo zamietnuté Súdom prvého stupňa v Bruseli, Spoločenstvo podalo proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok, ktorý bol však zamietnutý rozsudkom Cour de cassation z 1. marca 2002.
11. Počas tohto konania Cour de cassation nepovažoval za potrebné položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku navrhnutú Spoločenstvom, ktorá sa týkala určenia, či článok 28 Zmluvy o vytvorení spoločnej Rady a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev a článok 3 protokolu, prípadne tieto ustanovenia v spojení s článkom 23 Viedenského dohovoru o diplomatických stykoch z 18. apríla 1961 (ďalej len „Viedenský dohovor“), sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia prijatiu akéhokoľvek zákona alebo vnútroštátneho predpisu, ktorým sa zavádza priama daň týkajúca sa navonok osôb, ktoré sú v zmluvnom vzťahu s právnickými osobami medzinárodného práva (medzi nimi aj Európskym spoločenstvom), ale ktorej skutočným cieľom alebo účinkom je, aby právnické osoby medzinárodného práva (medzi nimi aj Európske spoločenstvo) znášali uvedenú daňovú povinnosť alebo bola na ne prenesená.
12. Výzvou z 2. apríla 2003 Komisia začala konanie upravené v článku 226 ES a vyzvala Belgické kráľovstvo, aby jej predložilo svoje vyjadrenia k nesplneniu povinností, ktoré mu vyplývajú z článku 3 protokolu.
13. V odpovedi z 3. júna 2003 belgické orgány zastávali názor, že miestna daň sa netýkala, priamo alebo nepriamo, medzinárodných inštitúcií, ale vlastníkov nehnuteľností neurčených na bývanie, ktorých výmera prekračovala určité minimum, a preto región Brusel‑hlavné mesto vôbec neporušil zásadu dobrej viery pri vykonávaní zmlúv.
14. Komisia v odôvodnenom stanovisku zo 16. decembra 2003 vyzvala Belgické kráľovstvo, aby prijalo opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom do dvoch mesiacov od jeho doručenia. Listom z 30. júla 2004 belgické orgány odpovedali, že Belgicko zotrváva na svojom stanovisku.
15. Preto sa Komisia rozhodla podať predmetnú žalobu.
16. Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 6. apríla 2005 bola Rada oprávnená vstúpiť do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Komisie.
O žalobe
Argumentácia účastníkov konania
17. Komisia a Rada uvádzajú, že predmetná právna úprava porušuje daňovú imunitu Európskych spoločenstiev. Účinky sporného výnosu sú podľa nich v rozpore s uvedenou daňovou imunitou, ktorá je stanovená v článku 28 Zmluvy o vytvorení spoločnej Rady a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev a upravená článkom 3 protokolu.
18. Komisia a Rada zdôrazňujú, že tento výnos umožňuje obísť daňovú imunitu Spoločenstiev tým, že ich ako nájomcu nepriamo zaťaží daňou, ktorú táto daňová imunita zakazuje vyberať priamo. Vôľa regionálneho zákonodarcu vyplývala z článku 3 ods. 1 výnosu, ktorý definuje osoby podliehajúce miestnej dani, a z travaux préparatoires .
19. Kým predchádzajúca právna úprava sa týkala len užívateľov nehnuteľností, výnosom bola pridaná daň zaťažujúca vlastníkov nehnuteľností určených na zárobkovú činnosť, ktoré presahujú určitú výmeru. Táto daň však naďalej zaťažuje užívanie nehnuteľnosti, pretože konečná platba užívateľom sa zabezpečí tak, že vlastník, ktorý je daňovníkom, spätne uplatní túto daň u svojho nájomcu.
20. Komisia považuje za dôležité, že oslobodenia, ktoré môže získať vlastník tejto nehnuteľnosti, sú závislé od toho, kto je jej užívateľom. Preto, ak je užívateľ oslobodený od dane, bude oslobodený aj vlastník. Vzhľadom na skutočnosť, že oslobodenia možno určiť len na základe druhu užívateľa, Rada z toho tiež usudzuje, že právna úprava sa v skutočnosti týka užívateľov nehnuteľností.
21. V tomto ohľade sa Komisia odvoláva na vyjadrenie Ministra financií, rozpočtu a verejnej služby regiónu Brusel‑hlavné mesto, ktorý vysvetlil, že verejný sektor vrátane toho, ktorý má medzinárodnú povahu, tiež prispieva na novú miestnu daň, čo predtým nebolo možné. Cieľ sledovaný zavedením tejto dane je teda zvýšenie daňových príjmov, najmä zdanením nehnuteľností, ktorých sa netýkala žiadna daňová povinnosť, pretože boli užívané osobami alebo inštitúciami oslobodenými od dane.
22. Okrem toho Rada tvrdí, že na rozdiel od súkromných nájomcov Spoločenstvám nepatrí daňová úľava z nájomného a prípadných poplatkov, a teda tieto náklady predstavujú pre Spoločenstvá relatívne vysoké zaťaženie. Aj nájom nehnuteľností Spoločenstvami je pre Belgické kráľovstvo mimoriadne výhodný, keďže mu zabezpečuje daňový príjem z nájmu vyberaného prenajímateľom bez toho, aby boli priznané daňové úľavy nájomcovi.
23. Pokiaľ ide o článok 23 Viedenského dohovoru, Rada uvádza, že tento ustanovuje iba v minimálnej miere zásadu daňovej imunity a nezodpovedá článku 3 protokolu. Navyše daňová imunita Spoločenstiev v kontexte medzinárodnej organizácie inštitucionálneho charakteru odôvodňuje, ba priamo vyžaduje, široké uplatnenie tejto zásady. Rada pripomína, že výsady a imunity Spoločenstiev majú funkčný charakter a ich účelom je vyhnúť sa tomu, aby vznikla prekážka činnosti a nezávislosti Spoločenstiev. Podľa Rady je potrebné považovať za prekážku činnosti Spoločenstiev každé opatrenie, ktoré ovplyvňuje rozpočtové prostriedky určené na výkon ich úloh.
24. Podľa Komisie a Rady, pokiaľ ide o miestnu daň, zdanením užívateľa alebo vlastníka možno dosiahnuť rovnaký výsledok. Regionálny zákonodarca mal vybrať osobu podliehajúcu dani v súlade so svojou povinnosťou lojálnej spolupráce so Spoločenstvami, ktorých zdroje nemôžu slúžiť na zvýšenie príjmov hostiteľského členského štátu. Je totiž potrebné vyhnúť sa tomu, aby členský štát, v ktorom majú Spoločenstvá svoje sídlo, prijímal neoprávnené výhody vo vzťahu k iným členským štátom. Za každých okolností však mal prípad nehnuteľností určených na používanie Spoločenstiev patriť medzi prípady oslobodenia vlastníkov od dane, ktoré stanovuje dotknutý výnos.
25. Belgická vláda zdôrazňuje, že Spoločenstvá, ktoré sú na základe protokolu oslobodené od miestnej dane ako užívateľ alebo ako prenajímateľ či nájomca, nepatria do rozsahu pôsobnosti výnosu. Preto nie je potrebné zaoberať sa otázkou daňovej povinnosti Spoločenstiev.
26. Belgická vláda sa domnieva, že táto daň nijako neporušuje zásadu dobrej viery pri vykonávaní zmlúv, keďže neporušuje daňovú imunitu Spoločenstiev. Prípadná povinnosť dotknutej platby totiž nemá daňový charakter, ale vyplýva zo zmluvy uzavretej s vlastníkom, ktorý podlieha dani. Pripomína tiež, že Cour de cassation rozhodol, že táto platba je založená na súkromnoprávnej zmluve a bolo by neprimerané, ak by medzinárodná organizácia mohla vyžadovať oslobodenie od časti nájomného na základe všeobecného zvýšenia daní.
27. Belgická vláda pripomína, že podľa článku 23 ods. 2 Viedenského dohovoru sa daňová výnimka neuplatní, ak je vysielajúci štát nájomcom a dani podlieha prenajímateľ. Na imunitu stanovenú protokolom inšpirovanú týmto dohovorom, ktorú je potrebné vykladať vo svetle všeobecného medzinárodného práva, sa nemožno odvolávať voči prevodu zaťaženia uskutočnenému na základe zmluvného ustanovenia.
28. Belgická vláda dodáva, že daňová úľava poskytovaná medzinárodným organizáciám nemá za cieľ znížiť ich náklady na nájomné, ale poukazuje len na to, že tieto organizácie nemôžu podliehať dani ako osoby medzinárodného práva verejného. Zdôrazňuje, že predmetný región nie je príjemcom žiadnej daňovej úľavy z dôvodu prítomnosti medzinárodných organizácií, pretože nie je dôležité, či nájomcom je inštitúcia Spoločenstiev, súkromná osoba, alebo nehnuteľnosť nie je vôbec v prenájme, pretože miestnej dani podlieha výlučne vlastník. V predmetnej veci by však daňová imunita spôsobovala nerovnosť medzi vlastníkmi, keďže tí, ktorí prenajímajú svoje nehnuteľnosti Spoločenstvám, by boli v porovnaní s inými vlastníkmi zvýhodnení.
29. Čo sa týka judikatúry, ktorú uvádza Komisia, belgická vláda dodáva, že Súdny dvor nikdy nerozhodoval o uvedenej daňovej imunite Spoločenstiev v prípade, v ktorom daň zaťažovala vlastníka nehnuteľnosti, ktorej nájomcom boli Spoločenstvá, a kde sa toto zaťaženie odrážalo na výške nájomného. Vo všeobecnosti však judikatúra potvrdzuje, že výsady a imunity priznané Spoločenstvám protokolom majú výrazne funkčný charakter, keďže ich účelom je vyhnúť sa tomu, aby vznikla prekážka činnosti a nezávislosti Spoločenstiev. Komisia okrem toho nepreukázala, v akom rozsahu mohla miestna daň predstavovať prekážku činnosti a nezávislosti Spoločenstiev a doplňujúca platba k nájomnému nemohla byť vôbec považovaná za opatrenie, ktoré ovplyvňuje rozpočtové prostriedky určené na výkon ich úloh.
30. Pokiaľ ide o judikatúru týkajúcu sa článku 13 protokolu, belgická vláda uvádza, že v súlade s tvrdením Komisie ju možno uplatniť na článok 3 tohto protokolu bez upresnenia súvislosti medzi týmito dvomi ustanoveniami alebo rozdielov medzi ich účinkami a rozsahom ich vecnej a osobnej pôsobnosti. Naopak, Súdny dvor výslovne vyjadril rozdiel medzi judikatúrou týkajúcou sa článku 13 a tou, ktorá sa týka článku 3 protokolu.
31. Navyše podľa belgickej vlády Komisia tým, že sa pokúsila vyhnúť miestnej dani, nedodržala ani zásadu lojálnej spolupráce vyplývajúcu z článku 10 ES, ktorý stanovuje nielen povinnosť pre členské štáty prijať všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie významu a účinnosti práva Spoločenstva, ale aj inštitúciám Spoločenstiev ukladá povinnosť vzájomnej lojálnej spolupráce s členskými štátmi.
Posúdenie Súdnym dvorom
32. Najskôr je vhodné upresniť rámec predmetnej veci.
33. Pokiaľ ide o článok 23 Viedenského dohovoru, na ktorý sa odvolávajú účastníci konania, je potrebné pripomenúť, že tento dohovor je dohodou medzinárodného práva uzavretou medzi členskými štátmi a tretími krajinami pri výkone ich právomoci v oblasti diplomatických vzťahov. V podstate sa týka bilaterálnych vzťahov medzi jednotlivými štátmi a štátom sídla inštitúcie Spoločenstiev, konkrétne Belgickým kráľovstvom, a nie vzťahov v rámci Spoločenstva, ktoré ani nie je účastníkom tohto dohovoru.
34. V každom prípade, ako zdôraznila generálna advokátka v bodoch 35 až 37 svojich návrhov, hoci je Spoločenstvo povinné pri výkone svojej právomoci dodržiavať medzinárodné právo (rozsudok z 24. novembra 1992, C‑286/90, Poulsen a Diva Navigation, Zb. s. I‑6019, bod 9), Viedenský dohovor v tejto veci nie je rozhodujúci.
35. Význam daňovej imunity Spoločenstiev, ktorá patrí do rámca práva Spoločenstva, je stanovený hlavne článkom 3 protokolu prijatého najmä vzhľadom na osobitný charakter Spoločenstiev.
36. Je potrebné konštatovať, že článok 3 protokolu stanovuje dva druhy imunity, a to vzhľadom na priame a nepriame dane. Článok 3 prvý odsek protokolu sa vzťahuje na imunitu Spoločenstiev, pokiaľ ide o priame dane, kým druhý odsek tohto článku sa týka nepriamych daní a poplatkov.
37. Pokiaľ ide o imunitu týkajúcu sa priamych daní, imunita je nepodmienená a všeobecná, pretože Spoločenstvá, ako aj ich aktíva, príjmy a iný majetok sú na vnútroštátnej úrovni oslobodené od všetkých priamych daní. Pokiaľ ide o imunitu týkajúcu sa nepriamych daní a poplatkov, imunita nie je neobmedzená; naopak, je ohraničená a podlieha podmienkam (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. októbra 2006, Európske spoločenstvo/Belgické kráľovstvo, C‑199/05, Zb. s. I-10485, bod 31).
38. Keďže tento rozdiel medzi druhmi imunity je nevyhnutný na účely posúdenia imunity, je potrebné zistiť, do ktorého z týchto dvoch druhov imunity patrí spor týkajúci sa uvedenej daňovej úľavy.
39. Okrem toho v rámci konania o nesplnenie povinnosti je úlohou Komisie uviesť už v rámci postupu pred začatím súdneho konania presné ustanovenie definujúce povinnosť, ktorej nesplnenie zo strany členského štátu uvádza. Táto povinnosť Komisie vyplýva najmä z dvoch požiadaviek, to znamená z ochrany práva na obhajobu členského štátu, ktorý je účastníkom tohto konania, ako aj z potreby jasného vymedzenia predmetu sporu.
40. Účelom postupu pred začatím súdneho konania je najmä umožniť dotknutému členskému štátu užitočné uplatnenie prostriedkov obrany voči žalobným dôvodom vysloveným Komisiou (rozsudky z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C‑439/99, Zb. s. I‑305, bod 10, a z 24. júna 2004, Komisia/Holandsko, C‑350/02, Zb. s. I‑6213, bod 18) a zabezpečiť to, že predmetom prípadného sporového konania je jasne určený spor (rozsudky z 20. júna 2002, Komisia/Nemecko, C‑287/00, Zb. s. I‑5811, bod 17, a Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 19).
41. Pokiaľ ide o predmet prejednávanej veci, je opodstatnené uviesť, že Komisia odvolávajúc sa na článok 3 protokolu vo svojom odôvodnenom stanovisku, ako aj vo svojom návrhu na začatie konania neupresňuje, ktorý z troch odsekov tohto článku je základom jej žaloby. V každom prípade, hoci Komisia výslovne nešpecifikuje ustanovenie definujúce povinnosť, ktorú Belgické kráľovstvo nesplnilo, odôvodnené stanovisko a žaloba obsahujú údaje, ktoré umožňujú jasne vyvodiť základ jej návrhov.
42. Na prvom mieste je potrebné uviesť, že článok 3 tretí odsek protokolu zjavne nemôže predstavovať základ akejkoľvek daňovej imunity. Na druhom mieste je opodstatnené konštatovať, že Komisia neuvádza ani vo svojom odôvodnenom stanovisku, ani vo svojej žalobe osobitné tvrdenia preukazujúce, v čom si Belgické kráľovstvo nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 druhého odseku tohto protokolu. Naopak, ako vyplýva z bodu 11 predmetného rozsudku, v konaní pred Cour de cassation Komisia navrhla položiť Súdnemu dvoru otázku, či zavedenie priamej dane, akou je miestna daň, odporuje daňovej imunite Spoločenstiev.
43. Zo skutočnosti, že Komisia preberá a cituje vo svojom odôvodnenom stanovisku a žalobe návrh, ktorý predložila Cour de cassation a v ktorom jasne vymedzuje miestnu daň ako „priamu daň“, vyplýva, že žalobný dôvod predložený Komisiou patrí k druhu imunity, ktorá sa týka priamych daní.
44. Okrem toho, hoci protokol neobsahuje definíciu priamej dane a v tomto ohľade neexistujú ustanovenia prijaté na jeho uskutočnenie, určité možnosti výkladu tohto pojmu poskytuje smernica Rady z 19. decembra 1977 o vzájomnej pomoci príslušných úradov členských štátov v oblasti priamych daní (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001, s. 63). Táto smernica, ktorej rozsah pôsobnosti sa pred jej zmenou smernicou Rady 79/1070/EHS zo 6. decembra 1979 (Ú. v. ES L 331, s. 8; Mim. vyd. 09/001, s. 77) týkal výlučne priamych daní, definovala vo svojom článku 1 ods. 2 daň z prímu a kapitálu, zahŕňajúc do tohto pojmu dane z celkového kapitálu alebo časti kapitálu bez ohľadu na spôsob výberu. Pokiaľ ide o daň, ktorou boli podľa Rady a Komisie zaťažené Spoločenstvá, je nesporné, že sa zakladá na článku 3 ods. 1 písm. c) výnosu a týka sa majiteľov vecných práv k nehnuteľnostiam. Vzhľadom na skutočnosť, že táto daň zaťažuje priamo osoby podľa ich majetku alebo vecných práv majetkovej hodnoty, možno ju považovať za daň z kapitálu v zmysle smernice 77/799.
45. Vzhľadom na článok 3 ods. 1 písm. c) výnosu je rovnako potrebné pripomenúť, že charakteristické vlastnosti miestnej dane je nutné stanoviť s ohľadom na všetky osoby, ktoré jej podliehajú, to znamená fyzické a právnické osoby, pre ktoré je vytvorená, a nie podľa finančných dôsledkov, ktoré z nej môžu nepriamo vyplynúť pre Spoločenstvá.
46. Z toho dôvodu má predmetná miestna daň charakter priamej dane a žalobu Spoločenstiev je potrebné posudzovať v kontexte článku 3 prvého odseku protokolu.
47. Je nesporné, že Spoločenstvá sú podľa článku 3 prvého odseku tohto protokolu oslobodené od dane zavedenej výnosom, či už ako užívateľ, alebo ako vlastník alebo prenajímateľ nehnuteľnosti. V rozsahu pôsobnosti uvedeného výnosu ich preto nemožno považovať podľa daňového práva za osoby podliehajúce dani.
48. Komisia a Rada však tvrdia, že sporná právna úprava, ktorá bez výslovného zaťaženia Spoločenstiev touto daňou má za následok a cieľ, aby Spoločenstvá, hoci nepriamo, ale nevyhnutne podliehali tejto dani, je v rozpore so zásadou daňovej imunity. Porušením tejto imunity autor výnosu ukladá Spoločenstvám daňovú povinnosť prostredníctvom zmluvných ustanovení, ktoré všeobecným spôsobom a systematicky prenášajú na Spoločenstvá daň zaťažujúcu vlastníkov nehnuteľností, pokiaľ majú Spoločenstvá tieto nehnuteľnosti v prenájme, alebo prostredníctvom zahrnutia dane do platby nájomného.
49. Túto argumentáciu nemožno prijať.
50. Ak je nesporné, že článok 3 prvý odsek protokolu uvádza, že Spoločenstvá sú oslobodené od priamych daní, tento článok naopak nestanovuje takéto oslobodenie pre účastníkov zmlúv uzatvorených so Spoločenstvami. Okrem toho toto ustanovenie vôbec neupravuje hospodárske dôsledky priamych daní, ktorým podliehajú uvedení účastníci zmlúv. Preto Komisia a Rada nemôžu vzniesť námietky proti výberu miestnej dane na základe článku 3 prvého odseku protokolu.
51. Na jednej strane, ak sa totiž tento výber uskutočňuje prostredníctvom ustanovenia nájomnej zmluvy, je nepochybne v súlade s vôľou účastníkov zmluvy, keďže prijatie takéhoto ustanovenia vyplýva z ich zmluvnej slobody. Na druhej strane, ak sa výber miestnej dane uskutočňuje prostredníctvom zvýšenia nájomného, vyplýva to tiež zo zmluvnej slobody účastníkov zmluvy, pretože definícia obsahu zmluvy vrátane stanovenia zmluvného ustanovenia týkajúceho sa výšky nájomného vyžaduje ich súhlas. Okrem toho v poslednom uvedenom prípade miestna daň zaťažujúca vlastníkov nebude automaticky a v celom rozsahu nimi vyberaná od nájomcov.
52. Je pravdou, že na trhu s prenájmom nehnuteľností môže existovať situácia spôsobilá podnietiť alebo dokonca prinútiť Spoločenstvo, aby prijalo také zmluvné ustanovenie alebo platilo výšku nájomného, ktorá bude neutralizovať alebo znižovať priame daňové zaťaženie druhého účastníka zmluvy.
53. Akákoľvek situácia na trhu však v žiadnom prípade nemôže vyvolať daňovú imunitu, keďže táto musí vyplynúť z aktu medzinárodného práva, práva Spoločenstva alebo vnútroštátneho práva.
54. Okrem toho prijatie argumentácie Komisie a Rady by mohlo zotrieť hranicu medzi situáciami daňovej imunity a tými, ktoré tejto imunite nepodliehajú, tým, že pripraví cestu žiadostiam o daňovú imunitu týkajúcu sa všetkých druhov priamych daní vrátane dane z príjmu a dane z príjmu právnických osôb.
55. Výklad článku 3 prvého odseku protokolu, podľa ktorého toto ustanovenie nemôže byť základom oslobodenia od miestnej dane, nemožno na rozdiel od tvrdenia Komisie a Rady vyvrátiť ani účelom daňovej imunity Spoločenstiev, ani okolnosťami jej zavedenia.
56. Pokiaľ ide o účel tejto imunity, je potrebné pripomenúť, že tento vyplýva z potreby zabezpečiť nezávislosť Spoločenstiev vo vzťahu k členským štátom, ako aj ich riadnu činnosť (rozsudok z 28. marca 1996, AGF Belgium, C‑191/94, Zb. s. I‑1859, bod 19). V každom prípade, hoci oslobodenie účastníkov zmluvy od miestnej dane predstavuje finančnú výhodu v prospech Spoločenstva, je opodstatnené skonštatovať, že Komisia nepredložila žiadny dôkaz, ktorý by preukazoval, že úhrada takejto dane môže zasahovať do nezávislosti Spoločenstiev a narúšať ich riadnu činnosť (rozsudok Európske spoločenstvo, už citovaný, bod 43). Navyše výklad vzhľadom na účel ustanovenia nemôže mať za následok odstránenie celého potrebného účinku jasného a presného znenia tohto ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Európske spoločenstvo, už citovaný, bod 42, a pokiaľ ide o výsady a imunity Európskej centrálnej banky, rozsudok z 8. decembra 2005, ECB/Nemecko, C‑220/03, Zb. s. I‑10595, bod 31).
57. Pokiaľ ide o okolnosti zavedenia miestnej dane, je potrebné priznať, že cieľom regionálneho zákonodarcu nepochybne bolo zvýšenie daňových príjmov. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že hoci systém priamych daní patrí do právomoci členských štátov, podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora ho musia členské štáty uskutočňovať v súlade s právom Spoločenstva (rozsudky z 26. októbra 2006, C‑345/05, Komisia/Portugalsko, Zb. s. I‑10633, bod 10, a zo 14. novembra 2006, C‑513/04, Kerckhaert a Morres/Belgické kráľovstvo, Zb. s. I‑10967, bod 15). Pokiaľ tým nie je porušené právo Spoločenstva, táto právomoc v podstate umožňuje členským štátom zaviesť nové dane, stanoviť iných daňovníkov a iné oslobodenie ako tie, ktoré stanovuje skoršia analogická právna úprava, alebo zvýšiť daňovú sadzbu.
58. Tento záver nemožno vyvrátiť okolnosťou, že počas diskusie, ktorá sprevádzala prijatie dotknutého výnosu, príslušný minister regiónu Brusel‑hlavné mesto sa zmienil o pravdepodobnosti, že zmeny, ktoré prinesie tento výnos vzhľadom na predchádzajúcu právnu úpravu, povedú k situácii, v ktorej niektorí vlastníci nehnuteľností budú oprávnení vyberať túto daň prostredníctvom platby poskytovanej najmä zo strany Spoločenstiev ako nájomcu. Členskému štátu totiž nemožno vytýkať zvýšenie daňových príjmov tým, že zahrnie do rozsahu pôsobnosti dane osoby, ktoré môžu byť účastníkmi zmluvy so Spoločenstvami jedine z dôvodu, že títo by v určitých situáciách na trhu mohli premietnuť daň alebo jej časť do ceny nehnuteľností alebo služieb poskytovaných Spoločenstvám.
59. Je vhodné dodať, že podľa článku 3 ods. 1 písm. c) výnosu miestna daň zaťažuje vlastníkov nehnuteľností, ktorých plocha prekračuje určitý rozmer, a že tento typ priamej dane zavedený regionálnym zákonodarcom je v členských štátoch rozšírený.
60. Napokon je potrebné odmietnuť tvrdenia Komisie a Rady založené jednak na judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa článku 13 protokolu, ktorá podľa nich chráni oslobodenie od dane proti pokusom členských štátov priamo alebo nepriamo ohroziť túto zásadu (rozsudky z 24. februára 1988, Komisia/Belgicko, 260/86, Zb. s. 955, a zo 14. októbra 1999, Vander Zwalmen a Massart, C‑229/98, Zb. s. I‑7113), a jednak na skutočnosti, že Spoločenstvá znášajú vyššie daňové zaťaženie ako súkromní nájomcovia, ktorým je poskytnutá daňová úľava z nájomného a poplatkov.
61. Ako uvádza belgická vláda, táto judikatúra sa totiž týka výkladu ustanovení protokolu, ktoré stanovujú oslobodenie úradníkov a ostatných zamestnancov Spoločenstiev od vnútroštátnych daní z ich platov, miezd a požitkov. Toto oslobodenie sa týka hlavne zamestnancov Spoločenstiev a je obmedzené na vnútroštátne dane, ktoré môžu zaťažiť príjmy pochádzajúce z výkonu ich funkcie, ktoré sú predmetom zdanenia na úrovni Spoločenstva. Naopak, v predmetnej veci neexistuje zdanenie na úrovni Spoločenstva a okrem toho sporné sú len ustanovenia protokolu, ktoré stanovujú oslobodenie Spoločenstiev od všetkých priamych daní (pozri v tomto zmysle rozsudok AGF Belgium, už citovaný, bod 14).
62. Pokiaľ ide o možnosť odpočítania nájomného a poplatkov spojených s prenájmom nehnuteľnosti zo zdaniteľného základu pre osoby podliehajúce dani z príjmu právnických osôb, je vhodné konštatovať, že toto tvrdenie nemôže mať žiadny vplyv na výsledok predmetnej žaloby, keďže inštitúcie Spoločenstiev nevykonávajú zárobkovú činnosť a ich charakter je úplne odlišný od podnikov, ktoré podliehajú dani z príjmu právnických osôb.
63. Vzhľadom na tieto úvahy je opodstatnené konštatovať, že zavedenie miestnej dane nie je v rozpore so znením ani s účelom článku 3 prvého odseku protokolu.
64. Preto je potrebné zamietnuť žalobu podanú Komisiou.
O trovách
65. Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Belgické kráľovstvo navrhlo zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. V súlade s článkom 69 ods. 4 prvým pododsekom rokovacieho poriadku inštitúcia, ktorá vstúpila do konania ako vedľajší účastník konania, znáša svoje vlastné trovy konania.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
1. Žaloba sa zamieta.
2. Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania.
3. Rada Európskej únie znáša svoje vlastné trovy konania.