62020TJ0499
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (ôsma rozšírená komora)
z 30. apríla 2025 (
*1
)
„Hospodárska a menová únia – Banková únia – Jednotný mechanizmus riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností (SRM) – Jednotný fond na riešenie krízových situácií (SRF) – Rozhodnutie SRB o výpočte príspevkov ex ante na rok 2016 – Vylúčenie určitých záväzkov z výpočtu príspevkov ex ante – Článok 5 ods. 1 písm. a), b) a f) delegovaného nariadenia (EÚ) 2015/63 – Námietka protiprávnosti – Zásada zákazu retroaktivity – Mimozmluvná zodpovednosť – Dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom – Bezdôvodné obohatenie“
Vo veci T‑499/20,
Banco Cooperativo Español, S.A., so sídlom v Madride (Španielsko), v zastúpení: D. Sarmiento Ramírez‑Escudero a J. Beltrán de Lubiano Sáez de Urabain, advokáti,
žalobkyňa,
proti
Jednotnej rade pre riešenie krízových situácií (SRB), v zastúpení: C. De Falco, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci B. Meyring, F. Fernández de Trocóniz Robles, T. Klupsch a S. Ianc, advokáti,
žalovanej,
ktorú v konaní podporuje
Európska komisia, v zastúpení: D. Triantafyllou, A. Steiblytė a P. Němečková, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastník konania,
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma rozšírená komora),
v zložení: predseda komory A. Kornezov, sudcovia D. Petrlík, K. Kecsmár (spravodajca), S. Kingston a L. Spangsberg Grønfeldt,
tajomník: S. Jund, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania,
po pojednávaní z 27. júna 2024,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Svojou žalobou žalobkyňa, Banco Cooperativo Español, S.A., na jednej strane na základe článku 263 ZFEÚ navrhuje zrušenie rozhodnutia Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií (SRB) SRB/ES/2022/79 zo 7. decembra 2022, ktorým sa zrušuje rozhodnutie SRB SRB/ES/2020/16 z 19. marca 2020 o výpočte príspevkov ex ante na rok 2016 pre banky Banco Cooperativo Español, SA, Hypo Vorarlberg Bank AG (predtým Vorarlberger Landes‑ und Hypothekenbank AG) a Portigon AG do Jednotného fondu na riešenie krízových situácií a ktorými boli vypočítané ich príspevky ex ante na rok 2016 do Jednotného fondu na riešenie krízových situácií (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), v rozsahu, v akom sa jej týka, a na druhej strane na základe článku 268 ZFEÚ sa domáha náhrady škody, ktorá jej týmto rozhodnutím údajne vznikla.
Okolnosti predchádzajúce sporu
2
V Španielsku sú poľnohospodárske úverové inštitúcie družstevné úverové inštitúcie, ktoré ponúkajú finančné služby vo vidieckych oblastiach.
3
Žalobkyňa je úverovou inštitúciou, ktorú v roku 1990 založili určité poľnohospodárske úverové inštitúcie, ktoré sú jej akcionármi. Žalobkyňa stojí na čele siete, ktorú tvora tieto inštitúcie a ponúka bankové služby jednotlivcom a podnikom, vrátane poľnohospodárskych úverových inštitúcií. Jednou z hlavných služieb poskytovaných poľnohospodárskym úverovým inštitúciám je centralizovaná správa ich financií.
4
Dňa 25. januára 1994 žalobkyňa a poľnohospodárske úverové inštitúcie uzavreli zmluvu o správe financií (ďalej len „zmluva o správe financií“), ktorej cieľom bolo regulovať investovanie likvidných aktív poľnohospodárskych úverových inštitúcií žalobkyňou v ich mene. Táto zmluva na jednej strane stanovuje, že poľnohospodárske úverové inštitúcie prevedú žalobkyni finančné prostriedky na účely ich investovania na medzibankovom alebo peňažnom trhu. Na druhej strane, keďže žalobkyňa vo vlastnom mene preberá riziko protistrany v súvislosti so všetkými investovanými prostriedkami, článok 4 uvedenej zmluvy obsahuje záruku, že poľnohospodárske úverové inštitúcie prevezmú prípadnú stratu alebo záväzky vyplývajúce z činnosti žalobkyne na medzibankovom trhu v ich mene.
5
Žalobkyňa pôsobí aj ako sprostredkovateľ s cieľom umožniť svojim členom prístup k financovaniu z Európskej centrálnej banky (ECB) tým, že získava finančné prostriedky priamo od ECB a poskytuje ich poľnohospodárskym úverovým inštitúciám za rovnakých podmienok, ako sú podmienky získané od ECB.
6
S cieľom získať prístup k dlhodobým refinančným operáciám navrhovaným ECB žalobkyňa a niektoré poľnohospodárske úverové inštitúcie napokon vytvorili skupinu, v mene ktorej sa zúčastňovali na rôznych výberových konaniach vyhlasovaných ECB. Žalobkyňa je zodpovedná za túto skupinu a zodpovedá za správu a rozdelenie súm, práv a povinností vyplývajúcich z týchto výberových konaní medzi jednotlivých členov tejto skupiny.
7
Z dôvodu rôznych činností, ktoré žalobkyňa vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, jej záväzky zahŕňajú určité sumy, ktoré sa tiež objavujú na strane pasív súvahy týchto inštitúcií v súvislosti so zárukou, ktorú jej tieto inštitúcie poskytujú za tieto činnosti.
8
Rozhodnutím SRB/ES/SRF/2016/06 z 15. apríla 2016 o výpočte príspevkov ex ante na rok 2016 do Jednotného fondu na riešenie krízových situácií v súlade s článkom 70 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 806/2014 z 15. júla 2014, ktorým sa stanovujú jednotné pravidlá a jednotný postup riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií a jednotného fondu na riešenie krízových situácií a ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 1093/2010 (Ú. v. EÚ L 225, 2014, s. 1), SRB stanovila príspevky ex ante do Jednotného fondu na riešenie krízových situácií (SRF) (ďalej len „príspevky ex ante“) na rok 2016 (ďalej len „príspevkové obdobie 2016“) inštitúcií, na ktoré sa vzťahuje článok 2 v spojení s článkom 67 ods. 4 tohto nariadenia (ďalej len „inštitúcie“), vrátane žalobkyne.
9
Rozhodnutím SRB/ES/SRF/2016/13 z 20. mája 2016 o úprave príspevkov ex ante na rok 2016 do SRF, ktorým sa dopĺňa rozhodnutie SRB/ES/SRF/2016/06, SRB opravila výpočet príspevkov ex ante inštitúcií na príspevkové obdobie 2016.
10
Dňa 19. marca 2020 SRB prijala rozhodnutie SRB/ES/2020/16 o výpočte príspevkov žalobkyne ex ante na príspevkové obdobie 2016 (ďalej len „rozhodnutie z 19. marca 2020“), ktorým zrušila a nahradila rozhodnutia uvedené v bodoch 8 a 9 vyššie (ďalej len „pôvodné rozhodnutia“). Podľa odôvodnení 7 a 8 rozhodnutia z 19. marca 2020 bolo cieľom tohto rozhodnutia napraviť procesné vady a nedostatky odôvodnenia pôvodných rozhodnutí, ktoré Všeobecný súd konštatoval v rozsudkoch z 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822); z 28. novembra 2019, Hypo Vorarlberg Bank/SRB (T‑377/16, T‑645/16 a T‑809/16, EU:T:2019:823), a z 28. novembra 2019, Portigon/SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
11
Z bodov 95 a 111 rozsudku z 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), vyplýva najmä to, že Všeobecný súd zrušil prvé z pôvodných rozhodnutí v rozsahu, v akom sa týkalo žalobkyne, keďže nebola splnená požiadavka osvedčenia tohto rozhodnutia a konanie o jeho prijatí prebehlo v zjavnom rozpore s procesnými požiadavkami týkajúcimi sa jeho schválenia členmi výkonného zasadnutia SRB a získania tohto schválenia, čo je dôvod, ktorý Všeobecný súd preskúmal z úradnej povinnosti. Všeobecný súd však nerozhodol o výpočte výšky príspevku žalobkyne ex ante na príspevkové obdobie 2016.
12
Vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Landesbank Baden‑Württemberg a SRB (C‑584/20 P a C‑621/20 P, EU:C:2021:601), sa Európska komisia a SRB domáhali zrušenia rozsudku z 23. septembra 2020, Landesbank Baden‑Württemberg/SRB (T‑411/17, EU:T:2020:435), ktorým Všeobecný súd zrušil rozhodnutie SRB o výpočte príspevkov ex ante na rok 2017 v rozsahu, v akom sa týkalo žalobkyne. V tomto rozsudku Súdny dvor vyhovel odvolaniu SRB a Komisie, pokiaľ ide o požiadavku osvedčenia uvedeného rozhodnutia, ale konštatoval, že toto posledné uvedené rozhodnutie nebolo dostatočne odôvodnené a že prvý žalobný dôvod predložený zo strany Landesbank Baden‑Württemberg v prvostupňovom konaní bol opodstatnený (rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Landesbank Baden‑Württemberg a SRB, C‑584/20 P a C‑621/20 P, EU:C:2021:601, bod 171).
13
Dňa 7. decembra 2022 SRB prijala napadnuté rozhodnutie, ktorým zrušila a nahradila rozhodnutie z 19. marca 2020. Podľa odôvodnení 19 až 22 napadnutého rozhodnutia bolo jeho cieľom napraviť nedostatok odôvodnenia, ktorý SRB konštatovala v nadväznosti na rozsudok z 15. júla 2021_Komisia/Landesbank Baden‑Württemberg a SRB (C‑584/20 P a C‑621/20 P, EU:C:2021:601), ako aj na uznesenia z 3. marca 2022, SRB/Portigon a Komisia (C‑664/20 P, neuverejnené, EU:C:2022:161), a z 3. marca 2022, SRB/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, neuverejnené, EU:C:2022:162).
14
Dňa 2. februára 2023 Autoridad de Resolución Ejecutiva (FROB, výkonný orgán pre riešenie krízových situácií, Španielsko) ako vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií v zmysle článku 3 ods. 1 bodu 3 nariadenia č. 806/2014 oznámil napadnuté rozhodnutie žalobkyni.
Napadnuté rozhodnutie
15
Napadnuté rozhodnutie tvorí hlavná časť, ktorá, pokiaľ ide o žalobkyňu, obsahuje päť príloh.
16
V hlavnej časti napadnutého rozhodnutia, v oddieloch 3 až 10, je opísaný proces určenia príspevkov ex ante na príspevkové obdobie 2016, ktorý sa vzťahuje na všetky inštitúcie.
17
Konkrétne v oddiele 6 napadnutého rozhodnutia SRB stanovila ročnú cieľovú úroveň uvedenú v článku 4 vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2015/81 z 19. decembra 2014, ktorým sa bližšie určujú jednotné podmienky uplatňovania nariadenia č. 806/2014, pokiaľ ide o príspevky ex ante do jednotného fondu na riešenie krízových situácií (Ú. v. EÚ L 15, 2015, s. 1), na príspevkové obdobie 2016 (ďalej len „ročná cieľová úroveň“).
18
SRB vysvetlila, že túto ročnú cieľovú úroveň stanovila vo výške jednej osminy z 1,05 % sumy krytých vkladov vypočítanej na konci roka všetkých inštitúcií v roku 2015, ktorá bola získaná na základe údajov poskytnutých inštitúciami v súlade s článkom 14 ods. 2 delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2015/63 z 21. októbra 2014, ktorým sa dopĺňa smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ, pokiaľ ide o príspevky ex ante do mechanizmov financovania riešenia krízových situácií (Ú. v. EÚ L 11, 2015, s. 44).
19
V oddiele 7 napadnutého rozhodnutia SRB opísala spôsob výpočtu príspevkov ex ante na príspevkové obdobie 2016. V tejto súvislosti v odôvodnení 95 uvedeného rozhodnutia spresnila, že za toto obdobie bolo 60 % príspevkov ex ante vypočítaných na „vnútroštátnom základe“, teda na základe údajov poskytnutých inštitúciami povolenými na území dotknutého zúčastneného členského štátu (ďalej len „vnútroštátny základ“) podľa článku 103 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec pre ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 190), a podľa článku 4 delegovaného nariadenia 2015/63. Zvyšná časť príspevkov ex ante (40 %) bola vypočítaná „na základe bankovej únie“, t. j. na základe údajov poskytnutých všetkými inštitúciami povolenými na území všetkých členských štátov zúčastnených na jednotnom mechanizme riešenia krízových situácií (SRM) (ďalej len „únijný základ“ a „zúčastnené členské štáty“) v súlade s článkami 69 a 70 nariadenia č. 806/2014 a článkom 4 vykonávacieho nariadenia 2015/81.
20
SRB ďalej vypočítala príspevky ex ante inštitúcií, akou je žalobkyňa, v súlade s týmito hlavnými fázami.
21
V prvej fáze výpočtu príspevkov ex ante SRB v súlade s článkom 70 ods. 2 druhým pododsekom písm. a) nariadenia č. 806/2014 vypočítala základný ročný príspevok jednotlivých inštitúcií, ktorý je úmerný výške záväzkov príslušnej inštitúcie, okrem vlastných zdrojov a krytých vkladov, vo vzťahu k celkovým záväzkom, okrem vlastných zdrojov a krytých vkladov, všetkých inštitúcií povolených na území všetkých zúčastnených členských štátov. V súlade s článkom 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 SRB odpočítala určité druhy záväzkov od celkových záväzkov inštitúcie, ktoré je potrebné zohľadniť pri určovaní tohto príspevku.
22
V druhej fáze výpočtu príspevku ex ante pristúpila SRB k úprave základného ročného príspevku podľa rizikového profilu dotknutej inštitúcie v súlade s článkom 70 ods. 2 druhým pododsekom písm. b) nariadenia č. 806/2014. Tento rizikový profil vyhodnotila na základe štyroch pilierov rizika uvedených v článku 6 delegovaného nariadenia 2015/63, ktoré pozostávajú z ukazovateľov rizika. Na účely klasifikácie inštitúcií podľa ich úrovne rizika SRB stanovila – pre každý ukazovateľ rizika uplatnený na príspevkové obdobie 2016 – intervaly (koše), v ktorých boli inštitúcie zoskupené v súlade s bodom 3 oddielu „Krok 2“ prílohy I k tomuto delegovanému nariadeniu. Inštitúciám patriacim do toho istého intervalu bola priradená spoločná hodnota pre daný ukazovateľ rizika, tzv. „diskretizovaná hodnota“. Kombináciou diskretizovaných hodnôt pre každý ukazovateľ rizika SRB vypočítala „koeficient úpravy zohľadňujúcej riziko“ dotknutej inštitúcie (ďalej len „koeficient úpravy“). Tým, že SRB vynásobila základný ročný príspevok tejto inštitúcie jej koeficientom úpravy, získala „základný ročný príspevok upravený podľa rizikového profilu“ uvedenej inštitúcie.
23
SRB následne spočítala všetky základné ročné príspevky upravené podľa rizikových profilov, aby získala „spoločného menovateľa“, ktorý bol použitý na výpočet časti ročnej cieľovej úrovne, ktorú mala zaplatiť každá inštitúcia.
24
SRB napokon vypočítala príspevok ex ante každej inštitúcie tak, že ročnú cieľovú úroveň rozdelila medzi všetky inštitúcie na základe pomeru medzi základným ročným príspevkom upraveným podľa rizikového profilu na jednej strane a spoločným menovateľom na strane druhej.
25
Príloha I k napadnutému rozhodnutiu obsahuje individuálny výkaz žalobkyne, ktorý obsahuje výsledky výpočtu jej príspevku ex ante. V každom z týchto výkazov je uvedená výška základného ročného príspevku žalobkyne, ako aj hodnota jej koeficientu úpravy, a to tak na únijnom základe, ako aj na vnútroštátnom základe, pričom v prípade každého ukazovateľa rizika sa uvádza číslo intervalu, do ktorého bola žalobkyňa zaradená. Okrem toho sú v uvedenom výkaze uvedené údaje, ktoré sa používajú na výpočet príspevkov ex ante všetkých dotknutých inštitúcií a ktoré SRB stanovila sčítaním alebo kombináciou individuálnych údajov všetkých týchto inštitúcií. Tento výkaz napokon obsahuje údaje, ktoré žalobkyňa uviedla vo formulári na vykazovanie údajov a ktoré boli použité na výpočet tohto príspevku.
26
Príloha II k napadnutému rozhodnutiu obsahuje štatistické údaje týkajúce sa výpočtu príspevkov ex ante pre každý zúčastnený členský štát v súhrnnej a agregovanej podobe. V tejto prílohe sa uvádza najmä celková výška príspevkov ex ante, ktoré majú dotknuté inštitúcie zaplatiť za každý z týchto členských štátov. V uvedenej prílohe je ďalej pre každý ukazovateľ rizika vymenovaný počet intervalov, počet inštitúcií patriacich do každého intervalu, ako aj minimálne a maximálne hodnoty týchto intervalov. V prípade intervalov týkajúcich sa vnútroštátneho základu sa tieto hodnoty z dôvodu dôvernosti znížia alebo zvýšia o náhodnú sumu, pričom sa zachová pôvodné rozdelenie inštitúcií.
27
Prílohy IIIa, IIIb a IVa k napadnutému rozhodnutiu sa týkajú pripomienok predložených inými inštitúciami ako žalobkyňou počas konzultačného postupu, ktorý uskutočnila SRB pred prijatím napadnutého rozhodnutia.
28
Príloha IVb k napadnutému rozhodnutiu s názvom „Posúdenie pripomienok predložených [žalobkyňou] v rámci konzultácie týkajúcej sa príspevkov ex ante do [SRF] na rok 2016, ktoré obsahujú dôverné informácie“, skúma pripomienky predložené žalobkyňou počas konzultačného postupu.
Návrhy účastníkov konania
29
Žalobkyňa v podstate navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa jej týka,
–
subsidiárne zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom má retroaktívne účinky odo dňa prijatia rozhodnutia z 15. apríla 2016,
–
uložil SRB nahradiť škodu:
–
až do výšky úrokov z omeškania, ktoré vznikli zo sumy 9933563,47 eura od 23. júna 2016 do dňa zaplatenia dlžných súm zo strany SRB, vypočítaných podľa platnej refinančnej sadzby ECB zvýšenej o 3,5 percentuálneho bodu,
–
subsidiárne, výlučne v prípade, že Všeobecný súd zruší napadnuté rozhodnutie len v rozsahu, v akom má retroaktívne účinky, až do výšky úrokov z omeškania, ktoré vznikli zo sumy 9933563,47 eura od 23. júna 2016 do dňa, od ktorého mohlo napadnuté rozhodnutie vyvolať svoje účinky, vypočítaných podľa uplatniteľnej refinančnej sadzby ECB zvýšenej o 3,5 percentuálneho bodu,
–
subsidiárne, vo výške zodpovedajúcej ziskovosti, ktorú by ECB bola dosiahla, ak by v aukcii zo 16. júna 2016 získala španielske štátne dlhopisy na desať rokov, v sume zodpovedajúcej príspevku žalobkyne ex ante na rok 2016, vypočítanej medzi 23. júnom 2016 a dňom, keď SRB vyplatí dlžnú sumu (alebo medzi 23. júnom 2016 a dňom vydania napadnutého rozhodnutia, v prípade, že Všeobecný súd dospeje k záveru, že napadnuté rozhodnutie je z vecného hľadiska v súlade s právom, ale nevyvoláva retroaktívne účinky),
–
uložil SRB povinnosť nahradiť trovy konania.
30
SRB navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
v prvom rade zamietol žalobu,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania,
–
subsidiárne, v prípade, že Všeobecný súd vyhovie jednému alebo viacerým žalobným dôvodom, zachoval účinky napadnutého rozhodnutia až do jeho nahradenia alebo aspoň počas obdobia šiestich mesiacov odo dňa právoplatnosti rozsudku, ktorým sa uvedené rozhodnutie zrušuje.
31
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
O návrhoch na zrušenie
32
Žalobkyňa uvádza tri žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod je založený na námietke protiprávnosti článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63. Druhý žalobný dôvod, ktorý je uplatnený v prípade, že by Všeobecný súd vyhovel prvému žalobnému dôvodu, je založený na porušení článku 103 ods. 2 druhého pododseku smernice 2014/59 a článku 70 nariadenia č. 806/2014. Tretí žalobný dôvod je založený na porušení zásady právnej istoty.
33
Vo vyjadrení k žalobe podanom podľa článku 86 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu žalobkyňa uviedla, že trvá na argumentácii uvedenej v žalobe v celom rozsahu, pričom spresnila, že po späťvzatí a nahradení rozhodnutia z 19. marca 2020 napadnutým rozhodnutím sa jej návrhy majú chápať tak, že sa týkajú napadnutého rozhodnutia namiesto rozhodnutia z 19. marca 2020.
34
SRB spochybňuje opodstatnenosť troch uvedených žalobných dôvodov a spochybňuje prípustnosť prvých dvoch.
O prípustnosti prvého a druhého žalobného dôvodu
35
Prvým žalobným dôvodom žalobkyňa spochybňuje zákonnosť článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, najmä v rozsahu, v akom toto ustanovenie nevylúčilo z výpočtu príspevkov ex ante určité záväzky, ktoré vznikli v rámci činností, ktoré vykonáva v prospech poľnohospodárskych úverových inštitúcií, a druhým žalobným dôvodom sa dovoláva právnych dôsledkov, ktoré majú vyplývať z tejto protiprávnosti.
36
SRB v podstate tvrdí, že prvý a druhý žalobný dôvod sú neprípustné z dôvodu nedostatku právneho záujmu na podaní žaloby, keďže žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd vyhlásil za nepoužiteľné ustanovenie, ktoré sa neuplatnilo v rámci výpočtu jej príspevku ex ante na príspevkové obdobie 2016. Z toho podľa SRB vyplýva, že žalobkyňa nemá záujem na vyhlásení protiprávnosti dotknutého ustanovenia.
37
Žalobkyňa spochybňuje tvrdenia SRB.
38
Podľa ustálenej judikatúry námietka protiprávnosti vznesená incidenčne podľa článku 277 ZFEÚ pri napadnutí zákonnosti aktu je prípustná len v prípade, že medzi týmto aktom a právnou normou existuje spojitosť, ktorej údajná protiprávnosť sa namieta. Keďže cieľom článku 277 ZFEÚ nie je umožniť účastníkovi konania napadnúť uplatniteľnosť akéhokoľvek všeobecne záväzného právneho aktu v prospech akejkoľvek žaloby, musí byť rozsah námietky protiprávnosti obmedzený na to, čo je nevyhnutné na vyriešenie sporu. Z toho vyplýva, že všeobecný akt, proti ktorého protiprávnosti sa namieta, musí byť priamo alebo nepriamo uplatniteľný vo veci, ktorá je predmetom žaloby, a musí existovať priamy právny vzťah medzi napadnutým individuálnym rozhodnutím a dotknutým všeobecným aktom (rozsudky z 30. apríla 2019, Wattiau/Parlament, T‑737/17, EU:T:2019:273, bod 56, a zo 16. júna 2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisia, T‑126/19, EU:T:2021:360, bod 33).
39
Okrem toho je námietka protiprávnosti prípustná len vtedy, ak je pravdepodobné, že svojím výsledkom prinesie prospech účastníkovi konania, ktorý ju vzniesol (pozri rozsudok zo 6. júla 2022, MZ/Komisia, T‑631/20, EU:T:2022:426, bod 40 a citovanú judikatúru).
40
Z ustálenej judikatúry však tiež vyplýva, že článok 277 ZFEÚ sa má vykladať dostatočne široko na to, aby sa zabezpečilo účinné preskúmanie zákonnosti aktov inštitúcií všeobecnej povahy v prospech osôb, ktoré nemôžu podať priamu žalobu proti takýmto aktom. Pôsobnosť článku 277 ZFEÚ sa teda musí vzťahovať na akty inštitúcií, ktoré boli relevantné pre prijatie rozhodnutia, ktoré je predmetom žaloby o neplatnosť, v tom zmysle, že toto rozhodnutie sa zakladá predovšetkým na týchto aktoch, hoci formálne nepredstavujú jeho právny základ. Okrem toho na účely preskúmania námietky protiprávnosti nemožno umelo rozdeliť pravidlá jedného a toho istého režimu (pozri rozsudok zo 16. júna 2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisia, T‑126/19, EU:T:2021:360, bod 34 a citovanú judikatúru).
41
V článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 sa uvádzajú podmienky, za ktorých je záväzok vylúčený z výpočtu príspevkov ex ante. V tejto súvislosti SRB v bodoch 18 a 19 prílohy IVb k napadnutému rozhodnutiu vysvetlila dôvody, pre ktoré záväzky vzniknuté v súvislosti s činnosťami, ktoré žalobkyňa vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, nemožno vylúčiť z výpočtu jej príspevku ex ante podľa článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63.
42
Žalobkyňa v rámci svojej námietky protiprávnosti tvrdí, že ak sa má článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 vykladať v tom zmysle, že neumožňuje vylúčiť z výpočtu jej príspevku ex ante záväzky, ako sú záväzky vzniknuté v rámci činností, ktoré vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, toto ustanovenie porušuje článok 103 ods. 2 smernice 2014/59, článok 70 ods. 2 a 6 nariadenia č. 806/2014, článok 16 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a zásadu proporcionality, keďže tieto normy vyžadovali, aby Komisia pri prijímaní uvedeného delegovaného nariadenia zabezpečila, že režim vylúčenia záväzkov stanovený v článku 5 ods. 1 tohto delegovaného nariadenia umožní vylúčiť takéto záväzky z výpočtu príspevkov ex ante.
43
Ak by sa teda vyhovelo tejto námietke protiprávnosti, bolo by na SRB, aby prehodnotila svoje stanovisko k žiadosti žalobkyne o vylúčenie dotknutých záväzkov z výpočtu jej príspevku ex ante, a na Komisii, aby prijala opatrenia na zabezpečenie toho, aby sa s týmito záväzkami zaobchádzalo v súlade s pravidlami vyššej právnej sily uvedenými v bode 42 vyššie, prípadne aj rozšírením rozsahu výnimiek stanovených v článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63.
44
Za týchto okolností treba konštatovať, že medzi napadnutým rozhodnutím a článkom 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 existuje priama právna súvislosť a že žalobkyňa má záujem na určení protiprávnosti tohto ustanovenia.
45
Platí to o to viac, že argumentácia SRB, ako je uvedená v bode 36 vyššie, by viedla k umelému rozdeleniu pravidiel režimu výpočtu príspevkov ex ante zavedeného delegovaným nariadením 2015/63 a k tomu, že článok 277 ZFEÚ by bol zbavený jeho užitočného účinku, pretože žalobkyňa by nemohla namietať protiprávnosť ustanovenia, ktoré stanovuje vylúčenie určitých záväzkov z uvedeného výpočtu, ak údajná protiprávnosť nespočíva v existencii tohto vylúčenia, ale skôr v podmienkach tohto vylúčenia (pozri analogicky rozsudok zo 16. júna 2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisia, T‑126/19, EU:T:2021:360, bod 42).
46
Z vyššie uvedeného vyplýva, že námietka neprípustnosti vznesená SRB musí byť zamietnutá.
O prvom žalobnom dôvode, založenom na protiprávnosti článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63
47
Prvý žalobný dôvod, ktorý má tri časti, sa zakladá na protiprávnosti článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, a to po prvé s ohľadom na článok 103 ods. 7 smernice 2014/59, po druhé na článok 16 Charty a po tretie na zásadu proporcionality.
– O prvej časti, týkajúcej sa protiprávnosti článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 a článku 103 ods. 7 smernice 2014/59
48
Žalobkyňa tvrdí, že činnosti, ktoré vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, predstavujú len nízku úroveň rizika, keďže jej tieto inštitúcie poskytujú záruky na základe zmluvy o správe financií. Komisia preto mala zahrnúť záväzky súvisiace s týmito činnosťami medzi tie, na ktoré sa vzťahuje článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, ktorým sa určité záväzky vylučujú zo základu pre výpočet príspevkov ex ante, lebo inak by neboli v súlade s článkom 103 ods. 7 smernice 2014/59, ktorý jej ukladá povinnosť prijať delegovaný akt s cieľom spresniť spôsob, ako sa majú upraviť príspevky ex ante v závislosti od rizikového profilu inštitúcií.
49
Tým, že Komisia v článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 nestanovila vylúčenie záväzkov, ako sú tie, ktoré sú opísané v bode 48 vyššie, vytvorila situáciu „dvojitého započítania“ záväzkov týkajúcich sa činností, ktoré žalobkyňa vykonáva v prospech poľnohospodárskych úverových inštitúcií, a to z dôvodu, že tieto posledné uvedené zaúčtujú aj záväzok v súvislosti so zárukou, ktorú poskytujú žalobkyni za tieto činnosti.
50
Okolnosť, že takéto dvojité započítanie záväzkov môže viesť k porušeniu článku 103 ods. 7 smernice 2014/59, potvrdzuje skutočnosť, že Komisia v článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 stanovila niekoľko výnimiek s cieľom zabrániť takémuto dvojitému započítaniu.
51
V tejto súvislosti sa žalobkyňa odvoláva na „zjavnú paralelu“ medzi na jednej strane jej určitými záväzkami, ktoré vznikli v rámci činností, ktoré vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, a na druhej strane záväzkami, ktoré sú vylúčené, a to po prvé v článku 5 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia 2015/63, ktoré sa týkajú záväzkov v rámci skupiny, po druhé v článku 5 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, ktoré sa týkajú záväzkov vytvorených inštitúciou, ktorá je členom schémy inštitucionálneho zabezpečenia (ďalej len „SIZ“), a po tretie v článku 5 ods. 1 písm. f) toho istého nariadenia, ktoré sa týkajú podporných úverov.
52
Na otázku týkajúcu sa rozsahu argumentácie na pojednávaní žalobkyňa spresnila, že nenamieta porušenie zásady rovnosti zaobchádzania, ale len nezlučiteľnosť článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 s článkom 103 ods. 7 smernice 2014/59.
53
SRB podporovaná Komisiou spochybňuje argumentáciu žalobkyne.
54
Treba uviesť, že v súlade s článkom 103 ods. 7 smernice 2014/59 je Komisia oprávnená prijímať delegované akty s cieľom bližšie určiť koncepciu „prispôsobovania príspevkov [ex ante] úmerne k rizikovému profilu inštitúcií“.
55
V kontexte delegovanej právomoci v zmysle článku 290 ZFEÚ Komisia disponuje v rámci výkonu právomocí, ktoré sú jej zverené, širokou mierou voľnej úvahy najmä vtedy, pokiaľ má vykonať komplexné posúdenia a hodnotenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. mája 2017, Dyson/Komisia, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, bod 53 a citovanú judikatúru).
56
Tak je to v prípade stanovenia kritérií na prispôsobovanie príspevkov ex ante podľa rizikového profilu podľa článku 103 ods. 7 smernice 2014/59 (rozsudky z 20. decembra 2023, Landesbank Baden‑Württemberg/SRB, T‑389/21, EU:T:2023:827, bod 106, a z 20. decembra 2023, Banque postale/SRB, T‑383/21, EU:T:2023:845, bod 153).
57
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že osobitná povaha príspevkov ex ante spočíva, ako to vyplýva z bodov 105 až 107 odôvodnenia smernice 2014/59 a odôvodnenia 41 nariadenia č. 806/2014, v zabezpečení toho, aby v logike poistenia finančný sektor poskytol SRM dostatočné finančné zdroje na to, aby mohol plniť svoje úlohy, a pritom aby príspevky motivovali dotknuté inštitúcie k fungovaniu na základe menej rizikového modelu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Landesbank Baden‑Württemberg a SRB, C‑584/20 P a C‑621/20 P, EU:C:2021:601, bod 113).
58
V tejto súvislosti a ako vyplýva z bodu 114 odôvodnenia smernice 2014/59, normotvorca Únie poveril Komisiu, aby delegovaným aktom spresnila spôsob úpravy príspevkov ex ante inštitúcií do mechanizmov financovania riešenia krízových situácií v pomere k ich rizikovému profilu.
59
V rovnakom duchu sa v bode 107 odôvodnenia smernice 2014/59 uvádza, že s cieľom zabezpečiť spravodlivý výpočet príspevkov ex ante a s cieľom poskytnúť motiváciu na fungovanie na základe menej rizikového modelu by sa v rámci týchto príspevkov do vnútroštátnych mechanizmov financovania malo zohľadniť úverové riziko, riziko v oblasti likvidity a trhové riziko spojené s inštitúciami.
60
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Komisia mala vypracovať pravidlá úpravy príspevkov ex ante podľa rizikového profilu inštitúcií tak, že by sledovala dva súvisiace ciele, a to na jednej strane zabezpečiť zohľadnenie rôznych rizík vyplývajúcich z činností bankových alebo všeobecnejšie finančných inštitúcií, a na druhej strane motivovať tieto inštitúcie, aby fungovali na základe menej rizikového modelu.
61
Ako však vyplýva z dokumentov súvisiacich s prijatím delegovaného nariadenia 2015/63, ako sú najmä dokumenty „Technická štúdia JRC na podporu právnych predpisov Komisie druhej úrovne o príspevkoch založených na riziku do (jednotného) fondu na riešenie krízových situácií“ a „Pracovný dokument útvarov Komisie: odhady uplatnenia navrhovanej metódy výpočtu príspevkov do systémov financovania riešenia krízových situácií“, vypracovanie takýchto pravidiel na úpravu príspevkov ex ante podľa rizikového profilu inštitúcií si vyžadovalo komplexné posúdenia a hodnotenia zo strany Komisie, keďže Komisia mala preskúmať rôzne skutočnosti, na základe ktorých sa v bankovom a finančnom sektore predpokladali rôzne druhy rizika.
62
Vzhľadom na vyššie uvedené Komisia disponovala širokou mierou voľnej úvahy na účely prijatia pravidiel podľa článku 103 ods. 7 smernice 2014/59, ktoré spresňujú koncepciu „prispôsobovania príspevkov [ex ante] úmerne k rizikovému profilu inštitúcií“.
63
Za týchto okolností, pokiaľ ide o metódu prispôsobovania základných ročných príspevkov podľa článku 103 ods. 7 smernice 2014/59, preskúmanie súdom Únie sa musí obmedziť na to, či pri výkone takejto právomoci nedošlo k zjavnému porušeniu alebo zneužitiu právomoci alebo či Komisia zjavne neprekročila hranice tejto voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. júla 2011, Etimine, C‑15/10, EU:C:2011:504, bod 60).
64
V dôsledku toho prináleží žalobkyni, aby preukázala, že článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 je postihnutý takýmito vadami, keďže z výpočtu jej príspevku ex ante nevylučuje také záväzky, ako sú tie, ktoré vznikli v rámci činností, ktoré vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií.
65
Po prvé v súlade s článkom 103 ods. 2 smernice 2014/59 a článkom 70 ods. 2 nariadenia č. 806/2014 tak všetky inštitúcie v zásade podliehajú povinnosti platiť príspevky ex ante a na účely výpočtu týchto príspevkov treba v zásade zohľadniť všetky záväzky týchto inštitúcií, okrem vlastných zdrojov a krytých vkladov. Preto sa všetky výnimky z tejto zásady, ako napríklad výnimky stanovené v článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, majú vykladať reštriktívne (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 12. októbra 2017, Kamin und Grill Shop, C‑289/16, EU:C:2017:758, bod 20 a citovanú judikatúru).
66
Takýto prístup zodpovedá logike poistenia systému príspevkov ex ante, ako sa uvádza v bode 57 vyššie. V súlade s touto logikou totiž všetky inštitúcie, vrátane tých, pri ktorých je údajne nižšia pravdepodobnosť, že sa začne riešiť ich krízová situácia vzhľadom na nimi držané záväzky, majú prospech zo svojich príspevkov ex ante prostredníctvom stability finančného systému, ktorú SRF zabezpečuje.
67
Okrem toho sa v súlade s článkom 103 ods. 2 smernice 2014/59 a článkom 70 ods. 2 nariadenia č. 806/2014 príspevky ex ante upravujú podľa rizikového profilu inštitúcií. Článok 103 ods. 7 smernice 2014/59 stanovuje osem prvkov, ktoré musí Komisia zohľadniť pri prijímaní delegovaného aktu, ktorý uvádza na účely objasnenia koncepcie „prispôsobovania príspevkov [ex ante] úmerne k rizikovému profilu inštitúcií“. Hoci „riziko, ktorému je inštitúcia vystavená“, je jedným z týchto prvkov, takže Komisia bola povinná zohľadniť ho pri prijímaní delegovaného nariadenia 2015/63, tento prvok je len jedným z ôsmich kritérií, ktoré Komisia musí zohľadniť pri vypracovaní takéhoto aktu.
68
Naopak, nič v článku 103 ods. 7 smernice 2014/59 nenaznačuje, že Komisia je povinná priznať rozhodujúci význam jednému alebo viacerým faktorom uvedeným v tomto ustanovení, ako napríklad riziku, ktorému je inštitúcia vystavená. Okrem toho sa v tomto ustanovení neuvádza, akým spôsobom má Komisia takéto vystavenie zohľadniť.
69
Navyše hoci sa v článku 103 ods. 7 písm. h) smernice 2014/59 stanovuje, že Komisia musí na účely prispôsobovania príspevkov ex ante podľa rizikového profilu dotknutých inštitúcií zohľadniť skutočnosť, že inštitúcia je súčasťou SIZ, v tom istom ustanovení sa neuvádza žiadna zmienka o iných kategóriách obchodného alebo zmluvného prepojenia, ktoré má Komisia zohľadniť v delegovaných aktoch, ktoré je oprávnená prijať.
70
Po druhé žalobkyňa nemôže tvrdiť, že činnosti, ktoré vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, predstavujú len nízku úroveň rizika.
71
Pokiaľ ide o analógiu, ktorú uvádza žalobkyňa, s vylúčením stanoveným v článku 5 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia 2015/63 pre určité záväzky v rámci skupiny, treba v tejto súvislosti po prvé uviesť, že z odôvodnení 8 a 9 uvedeného nariadenia vyplýva, že výpočet príspevkov na individuálnej úrovni by v prípade skupín viedol k dvojitému započítaniu určitých záväzkov pri určovaní základného ročného príspevku jednotlivých subjektov skupiny, keďže záväzky súvisiace s dohodami, ktoré subjekty tej istej skupiny uzatvárajú medzi sebou, by sa považovali za súčasť celkových záväzkov, ktoré sa majú zohľadniť pri určovaní základného ročného príspevku každého subjektu skupiny. Určenie základného ročného príspevku by sa teda malo v prípade skupín podrobnejšie špecifikovať, aby odrážalo vzájomnú prepojenosť jednotlivých subjektov skupiny a aby sa zabránilo dvojitému započítaniu expozícií v rámci skupiny. Aby sa zabezpečili rovnaké podmienky pre subjekty, ktoré sú súčasťou skupiny, a inštitúcie, ktoré sú členmi tej istej SIZ alebo ktoré sú trvalo pridružené k ústrednému orgánu, malo by sa na nich vzťahovať rovnaké zaobchádzanie. Na účely výpočtu základného ročného príspevku subjektu skupiny by sa do celkových záväzkov, ktoré sa majú zohľadniť, nemali zahrnúť záväzky vyplývajúce z akejkoľvek zmluvy, ktorú daný subjekt skupiny uzatvoril s iným subjektom tej istej skupiny. Takéto vylúčenie je však možné len v prípade, že každý subjekt skupiny má sídlo v Únii, je v plnom rozsahu zahrnutý do tej istej konsolidácie, podlieha zodpovedajúcemu centralizovanému hodnoteniu rizika, postupom merania a kontroly rizika a v súčasnosti neexistuje ani sa nepredpokladá žiadna významná vecná alebo právna prekážka brániaca okamžitému splateniu príslušných záväzkov v čase ich splatnosti. To zabráni vylúčeniu záväzkov zo základu na výpočet príspevkov ex ante v prípade, keď neexistujú záruky, že finančné expozície v rámci skupiny by boli kryté, ak dôjde k zhoršeniu finančnej situácie skupiny.
72
V tejto súvislosti Súdny dvor zdôraznil, že cieľom článku 5 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia 2015/63 nebolo úplne odstrániť všetky formy dvojitého započítania záväzkov a že takúto prax vylúčil len v prípade, ak existovali dostatočné záruky, že finančné expozície v rámci skupiny budú kryté v prípade zhoršenia finančného stavu skupiny (rozsudok z 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, bod 94).
73
Otázkou preto je, či existujú dostatočné záruky v zmysle judikatúry, že finančné expozície budú kryté v prípade zhoršenia finančného zdravia skupiny, ktorú v tomto prípade tvorí žalobkyňa a akcionárske poľnohospodárske úverové inštitúcie. V tomto ohľade sa žalobkyňa odvoláva najmä na ustanovenie 4 zmluvy o správe financií, ktoré stanovuje, že poľnohospodárske úverové inštitúcie „spoločne ručia za prípadné neplnenie“ z jej strany v dôsledku investícií, ktoré uskutočnila na medzibankovom trhu z prijatých finančných prostriedkov, ako aj na „trvalý a záväzný“ charakter tejto zmluvy.
74
V tejto súvislosti treba uviesť, že údajne „trvalý a záväzný“ charakter zmluvy o správe financií nemožno preukázať len na základe skutočnosti, že táto zmluva nebola od roku 1994 zmenená. Aj keď každá zmena zmluvy o správe financií podlieha schváleniu Banco de España (Španielska centrálna banka), podľa článku 5 tejto zmluvy je každá z poľnohospodárskych úverových inštitúcií oprávnená jednostranne odstúpiť od tejto zmluvy písomným oznámením správnej rade žalobkyne, a to s účinnosťou od uplynutia druhého mesiaca nasledujúceho po doručení oznámenia tejto správnej rade. Naopak, v článku 113 ods. 7 písm. f) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 575/2013 z 26. júna 2013 o prudenciálnych požiadavkách na úverové inštitúcie a investičné spoločnosti a o zmene nariadenia (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 176, 2013, s. 1) sa okrem iného stanovuje oznamovacia povinnosť najmenej 24 mesiacov pred vypovedaním zmluvy o založení SIZ.
75
Okrem toho žalobkyňa na pojednávaní potvrdila, že sieť, ktorú vytvorila s akcionárskymi poľnohospodárskymi úverovými inštitúciami, netvorila v plnom rozsahu rovnaký rozsah konsolidácie a nepodliehala primeranému a centralizovanému postupu posudzovania, merania a kontroly rizík, takže jej situácia sa líšila tak od situácie skupín, ako to vyplýva najmä z odôvodnenia 9 delegovaného nariadenia 2015/63 uvedeného v bode 71 vyššie, ako aj od situácie SIZ (pozri najmä článok 113 ods. 7 nariadenia č. 575/2013 a bod 87 nižšie). Žalobkyňa nevysvetlila, ako by bolo možné pri absencii takejto centralizovanej konsolidácie a kontroly overiť a zabezpečiť, aby finančné prostriedky, ktoré majú k dispozícii poľnohospodárske úverové inštitúcie, boli dostatočné na pokrytie dlhov, ktoré sú predmetom záruk vyplývajúcich podľa jej názoru zo zmluvy o správe financií.
76
V každom prípade má SRB pravdu, keď tvrdí, že delegované nariadenie 2015/63 nestanovuje vylúčenie záväzkov z výpočtu príspevku ex ante každej inštitúcie na individuálnom základe, ale len vo vzťahu k určitým kategóriám záväzkov, ktoré sú vymedzené abstraktným, objektívnym a všeobecným spôsobom. Ako však uviedla SRB bez toho, aby jej žalobkyňa odporovala, pokiaľ vo viacerých členských štátoch existujú siete poľnohospodárskych úverových inštitúcií, zmluvné a regulačné podmienky ich fungovania sa môžu v jednotlivých prípadoch značne líšiť. Argumentácia žalobkyne v rozsahu, v akom sa zakladá najmä na osobitostiach jej individuálnej situácie, ako údajne vyplýva zo zmluvy o správe financií, teda nemôže viesť k protiprávnosti článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63.
77
Žalobkyňa teda nepreukázala, že existujú dostatočné záruky, že finančné expozície v súvislosti s činnosťami, ktoré vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, budú kryté v prípade zhoršenia finančného zdravia siete, ktorú v tomto prípade tvorí ona a akcionárske poľnohospodárske úverové inštitúcie.
78
Po tretie treba konštatovať, že tvrdenia žalobkyne, že medzi jej situáciou a situáciami uvedenými v článku 5 ods. 1 písm. a), b) alebo f) delegovaného nariadenia 2015/63 existuje „zjavná paralela“, nemôžu byť úspešné.
79
Po prvé z článku 5 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia 2015/63 a odôvodnenia 9 tohto nariadenia, na ktoré sa odkazuje v bode 71 vyššie, vyplýva, že záväzky v rámci skupiny vyplývajúce z transakcií, ktoré inštitúcia uzavrela s inou inštitúciou, ktorá je členom tej istej skupiny, možno vylúčiť z výpočtu príspevkov ex ante, len ak sú splnené podmienky uvedené v tomto článku.
80
Pojem „skupina“ je vymedzený v článku 2 ods. 1 bode 26 smernice 2014/59 ako „materská spoločnosť a jej dcérske spoločnosti“. Pojmy „dcérska spoločnosť“ a „materská spoločnosť“ sú definované v článku 2 ods. 1 bodoch 5 a 6 uvedenej smernice odkazom na článok 4 nariadenia č. 575/2013, ktorý odkazuje na články 1 a 2 siedmej smernice Rady 83/349/EHS z 13. júna 1983 o konsolidovaných účtovných závierkach, vychádzajúcej z článku 54 ods. 3 písm. g) zmluvy (Ú. v. ES L 193, 1983, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 58), s ktorými obsahovo korešponduje článok 22 ods. 1 až 5 siedmej smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/34/EÚ z 26. júna 2013 o ročných účtovných závierkach, konsolidovaných účtovných závierkach a súvisiacich správach určitých druhov podnikov, ktorou sa mení smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/43/ES a zrušujú smernice Rady 78/660/EHS a 83/349/EHS (Ú. v. EÚ L 182, 2013, s. 19). Z týchto vymedzení vyplýva, že vzťah matka – dcéra predpokladá určitú formu kontroly, ktorá znamená, že materská spoločnosť disponuje väčšinou hlasovacích práv vykonávaných akcionármi alebo spoločníkmi v rámci svojej dcérskej spoločnosti, právom menovať alebo odvolávať určité riadiace orgány tejto dcérskej spoločnosti alebo dominantným vplyvom na uvedenú dcérsku spoločnosť (rozsudok z 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, body 85 a 86).
81
Za týchto okolností vzťah matka – dcéra nemôže byť založený len na existencii hospodárskych vzťahov, ktoré odrážajú partnerstvo medzi viacerými inštitúciami, bez toho, aby jedna z nich kontrolovala ostatných členov skupiny, ktorú s týmito inštitúciami tvorí (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, bod 87).
82
V prejednávanej veci žalobkyňa uznala, že po prvé žiadna z akcionárskych poľnohospodárskych úverových inštitúcií nad ňou nevykonávala účinnú kontrolu a nemohla normatívnym spôsobom určovať jej podnikateľskú činnosť alebo stratégiu riadenia a po druhé že nekontrolovala poľnohospodárske úverové inštitúcie. Žalobkyňa teda nepreukázala, že obchodné a zmluvné vzťahy medzi ňou a poľnohospodárskymi úverovými inštitúciami sa vyznačovali rovnakým stupňom kontroly ako v prípade skupiny v zmysle článku 5 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia 2015/63, ako pripustila na pojednávaní.
83
Pokiaľ ide o dvojité započítavanie záväzkov, ktoré kritizuje žalobkyňa, Súdny dvor už rozhodol, ako bolo pripomenuté v bode 72 vyššie, že cieľom článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 nebolo odstrániť všetky formy dvojitého započítavania záväzkov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, bod 94). Ako sa navyše uvádza v bode 74 vyššie, žalobkyňa nepreukázala, že existujú dostatočné záruky, že finančné expozície budú kryté v prípade zhoršenia finančného zdravia siete, ktorú tvorí s akcionárskymi poľnohospodárskymi úverovými inštitúciami.
84
Okrem toho zohľadnenie zásad rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a proporcionality nemôže odôvodniť iný výsledok, keďže delegované nariadenie č. 2015/63 rozlišovalo medzi situáciami, ktoré vykazujú značné osobitosti priamo spojené s rizikami, ktoré predstavujú predmetné záväzky (pozri rozsudok z 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, bod 95 a citovanú judikatúru).
85
V rozsudku z 3. decembra 2019, Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036), Súdny dvor navyše rozhodol, že článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 nepriznáva príslušným orgánom diskrečnú právomoc na vylúčenie určitých záväzkov z príspevkov uvedených v článku 103 ods. 2 smernice 2014/59 na základe úpravy v závislosti od rizika, ale naopak, presne uvádza podmienky, za ktorých sú záväzky predmetom takého vylúčenia.
86
Je síce pravda, že prejudiciálna otázka v rozsudku z 3. decembra 2019, Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036), sa netýkala zákonnosti článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, ale Súdny dvor po posúdení legislatívneho rámca, ktorý zahŕňal okrem iného smernicu 2014/59 a zásady rovnosti zaobchádzania, nediskriminácie a proporcionality, nestanovil žiadny základ pre širší výklad výnimiek uvedených v článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63. Z tohto rozsudku teda vyplýva, že spôsob, akým Komisia v tejto súvislosti vykonávala svoje delegované právomoci, je podľa Súdneho dvora v súlade s článkom 103 ods. 7 smernice 2014/59.
87
Po druhé článok 5 ods. 1 písm. b) delegovaného nariadenia 2015/63 sa vzťahuje na inštitúcie, ktoré sú členmi SIZ v zmysle článku 2 ods. 1 bodu 8 smernice 2014/59 a ktorým príslušný orgán povolil uplatňovať článok 113 ods. 7 nariadenia č. 575/2013 prostredníctvom dohody s inou inštitúciou, ktorá je členom tej istej SIZ.
88
Podľa článku 2 ods. 1 bodu 8 smernice 2014/59 je SIZ usporiadaním, ktoré spĺňa požiadavky článku 113 ods. 7 nariadenia 575/2013. Článok 113 ods. 7 nariadenia č. 575/2013 definuje SIZ ako „dohodu o zmluvnej alebo štatutárnej zodpovednosti, ktorá chráni tieto inštitúcie, a najmä zabezpečuje ich likviditu a platobnú schopnosť na to, aby sa v prípade potreby vyhli konkurzu“. Táto dohoda o zodpovednosti musí spĺňať kumulatívne podmienky uvedené v tomto ustanovení, ktoré sa týkajú najmä primeraného dohľadu nad obozretným podnikaním, dostupnosti nástrojov na monitorovanie, klasifikáciu a kontrolu rizík a zodpovedajúcich možností uplatňovania vplyvu, dostupnosti finančných prostriedkov a možnosti voľného prevodu alebo úhrady vlastných zdrojov protistranami, zverejňovania určitých konsolidovaných alebo súhrnných správ, požiadavky, aby členovia v prípade, že chcú ukončiť inštitucionálny systém ochrany, podali výpoveď najmenej 24 mesiacov vopred, s výnimkou nevhodnej tvorby vlastných zdrojov, a dostatočne širokej a v zásade homogénnej účasti.
89
V prejednávanej veci žalobkyňa nepreukázala, že v rámci vzťahu medzi ňou a poľnohospodárskymi úverovými inštitúciami existujú požiadavky rovnocenné kumulatívnym požiadavkám uloženým v článku 113 ods. 7 nariadenia č. 575/2013.
90
Po tretie to isté platí, pokiaľ ide o údajnú paralelu medzi situáciou žalobkyne a situáciou stanovenou v článku 5 ods. 1 písm. f) delegovaného nariadenia 2015/63 o podporných úveroch poskytovaných podpornými bankami.
91
Článok 5 ods. 1 písm. f) delegovaného nariadenia 2015/63 stanovuje, že z výpočtu príspevkov ex ante sú vylúčené „v prípade inštitúcií poskytujúcich podporné úvery záväzky sprostredkovateľskej inštitúcie voči pôvodcovskej alebo inej podpornej banke alebo inej sprostredkovateľskej inštitúcii a záväzky pôvodnej podpornej banky voči jej financujúcim stranám, ak výška týchto záväzkov zodpovedá podporným úverom tejto inštitúcie“.
92
Podľa článku 3 bodu 28 delegovaného nariadenia 2015/63 „podporný úver“ je „úver poskytovaný podpornou bankou alebo prostredníctvom sprostredkovateľskej banky na nesúťažnom a neziskovom základe s cieľom podporiť ciele verejnej politiky ústrednej alebo regionálnej štátnej správy daného členského štát“.
93
V prejednávanej veci žalobkyňa nepreukázala, že v rámci bankových služieb, ktoré poskytuje najmä poľnohospodárskym úverovým inštitúciám (pozri body 5 a 6 vyššie), tieto úvery zodpovedali alebo sa podobali úverom poskytovaným podpornou bankou alebo sprostredkovateľskou bankou na nesúťažnom a neziskovom základe s cieľom podporiť ciele verejnej politiky ústrednej alebo regionálnej štátnej správy členského štátu.
94
Po štvrté v rozsahu, v akom žalobkyňa vytýka Komisii, že neponechala SRB priestor na voľnú úvahu, aby vylúčila situácie, ktoré sa podobajú situáciám uvedeným v článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, treba pripomenúť, ako vyplýva z bodu 65 vyššie, že vylúčenia uvedené v tomto článku predstavujú výnimky zo zásady, podľa ktorej sa majú zohľadniť všetky záväzky okrem vlastných zdrojov a krytých vkladov, takže článok 5 ods. 1 uvedeného delegovaného nariadenia sa musí vykladať striktne. Za týchto okolností nemožno Komisii vytýkať, že neposkytla SRB priestor na voľnú úvahu, ktorý by jej umožnil rozšíriť rozsah uplatňovania uvedených výnimiek.
95
Po piate treba zamietnuť tvrdenie žalobkyne založené na skutočnosti, že siete úverových inštitúcií, akou je sieť, do ktorej patrí, predstavujú kategóriu uznanú v rámci bankovej prudenciálnej regulácie, najmä delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2015/61 z 10. októbra 2014, ktorým sa dopĺňa nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 575/2013, pokiaľ ide o požiadavku na krytie likvidity pre úverové inštitúcie (Ú. v. EÚ L 11, 2015, s. 1). Hoci sa špecifické charakteristiky týchto sietí zohľadňujú pri prudenciálnom dohľade nad inštitúciami, neznamená to, že by sa rovnako zohľadňovali aj pri financovaní v rámci SRM, keďže tieto pravidlá upravujú rôzne aspekty bankového sektora. Cieľom prudenciálnej regulácie je okrem iného zabezpečiť, aby finančné inštitúcie fungovali s dostatočnými zdrojmi na znášanie rizík spojených s ich finančnými činnosťami, zatiaľ čo príspevky do SRF podľa nariadenia č. 806/2014 a delegovaného nariadenia 2015/63 majú vytvoriť fond, ktorý môže za určitých okolností poskytnúť pomoc v prípade riešenia krízovej situácie. V tejto súvislosti Komisia na pojednávaní vysvetlila – bez toho, aby jej žalobkyňa v tomto bode odporovala –, že záväzky vzniknuté v rámci fungovania sietí úverových inštitúcií neboli vylúčené z výpočtu príspevkov ex ante podľa článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, pretože v prípade neexistencie požiadavky centralizovaného dohľadu a dostatočnej úrovne transparentnosti a kontroly sa orgány dohľadu nad takýmito sieťami nemôžu uistiť o finančnom zdraví dotknutých subjektov alebo o ich dlhodobej platobnej schopnosti, čo je situácia, ktorá je v protiklade so situáciou SIZ a skupín, ako to v podstate vyplýva z odôvodnenia 9 delegovaného nariadenia 2015/63 uvedeného v bode 71 vyššie.
96
Vzhľadom na vyššie uvedené treba prvú časť prvého žalobného dôvodu zamietnuť ako nedôvodnú.
– O druhej časti, týkajúcej sa protiprávnosti článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 vo vzťahu k článku 16 Charty
97
Žalobkyňa tvrdí, že článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 porušuje článok 16 Charty v tom, že neprimerane obmedzuje jej právo na slobodu podnikania tým, že bráni vylúčeniu významnej sumy záväzkov zaznamenaných v jej súvahe zo základu pre výpočet jej príspevku ex ante, ktorý nemá žiadnu súvislosť s jej rizikovým profilom.
98
SRB podporovaná Komisiou spochybňuje argumentáciu žalobkyne.
99
Ochrana priznaná článkom 16 Charty zahŕňa slobodu vykonávať hospodársku alebo obchodnú činnosť, zmluvnú slobodu a slobodnú hospodársku súťaž (pozri rozsudok z 21. decembra 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, bod 79 a citovanú judikatúru).
100
Sloboda podnikania však nepredstavuje absolútne privilégium. Môže byť predmetom širokej škály zásahov verejnej moci, ktoré sú schopné vo verejnom záujme obmedziť výkon hospodárskej činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. januára 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, body 45 a 46 a citovanú judikatúru, a z 21. decembra 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, body 80 a 81 a citovanú judikatúru).
101
Táto skutočnosť sa odzrkadľuje predovšetkým v spôsobe, akým sa akty Únie posudzujú z hľadiska článku 52 ods. 1 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. januára 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 47, a z 21. decembra 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, bod 82).
102
V súlade s článkom 52 ods. 1 Charty akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd, ktoré sú zakotvené v Charte, musí byť stanovené zákonom a rešpektovať podstatu uvedených práv a slobôd, pričom v súlade so zásadou proporcionality musí byť nevyhnutné a skutočne zodpovedať cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo potrebe ochrany práv a slobôd iných (rozsudky z 22. januára 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 48, a z 21. decembra 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, bod 83).
103
V prejednávanej veci za predpokladu, že by povinnosť uložená žalobkyni platiť príspevky ex ante bez toho, aby mohla využiť vylúčenie niektorých svojich záväzkov zo základu pre výpočet základného ročného príspevku podľa článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, predstavovala zásah do jej slobody podnikania, treba najskôr uviesť, že toto ustanovenie bolo prijaté na základe článkov 69 a 70 nariadenia č. 806/2014 a článkov 102 a 103 smernice 2014/59, takže nemožnosť vylúčenia predmetných záväzkov je stanovená zákonom.
104
Pokiaľ ide ďalej o tvrdenie žalobkyne, že podmienka týkajúca sa rešpektovania základnej podstaty slobody podnikania nie je splnená, keďže príspevok ex ante, ktorý musí zaplatiť, sa rovná približne 20 % výsledku hospodárenia za účtovné obdobie, za ktoré sa tento príspevok vypočítava, treba uviesť, že povinnosť žalobkyne zaplatiť príspevok ex ante neznamená pre ňu, ani vo všeobecnosti pre podniky vykonávajúce obchodnú činnosť, zákaz vykonávať takúto činnosť. Okrem toho sú predmetné opatrenia dočasnej povahy, keďže sa uplatňujú len počas úvodného obdobia stanoveného v článku 69 ods. 1 nariadenia č. 806/2014. Sú preto v súlade so základnou podstatou slobody podnikania (pozri analogicky rozsudok z 12. júla 2018, Spika a i., C‑540/16, EU:C:2018:565, bod 38).
105
Záväzok príslušných inštitúcií prispievať do SRF navyše sleduje cieľ všeobecného záujmu, ako je uvedené vyššie v bode 57, a to zabezpečiť, aby na základe logiky poistenia finančný sektor poskytol SRM dostatočné finančné zdroje na to, aby mohol plniť svoje úlohy, a pritom motivovať dotknuté inštitúcie, aby fungovali na základe menej rizikového modelu.
106
Vzhľadom na cieľ uvedený v bode 105 vyššie je SRB zodpovedná za výber príspevkov od dotknutých inštitúcií na financovanie vykonávania SRM, ktorého cieľom je posilniť stabilitu týchto inštitúcií v zúčastnených členských štátoch a predísť presahovaniu účinkov prípadných kríz na nezúčastnené členské štáty v súlade s odôvodnením 12 nariadenia č. 806/2014, a tým uľahčiť fungovanie vnútorného trhu ako celku.
107
Pokiaľ ide ďalej o primeranosť vylúčenia situácie žalobkyne z predpokladov stanovených v článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 z hľadiska cieľov všeobecného záujmu uznaných Úniou, žalobkyňa tvrdí, že toto ustanovenie nezohľadňuje špecifický a konkrétny cieľ uložený normotvorcom Únie, podľa ktorého musí metóda výpočtu odrážať rizikový profil každej inštitúcie.
108
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že – ako vyplýva z bodu 105 vyššie – povinnosť dotknutých inštitúcií prispievať do SRF má širší cieľ, než na ktorý sa odvoláva žalobkyňa. Práve s ohľadom na tento cieľ je účelom článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 zabrániť vylúčeniu záväzkov zo základu na výpočet príspevkov ex ante, ak neexistuje záruka, že príslušné finančné expozície budú kryté v prípade zhoršenia finančného zdravia dotknutej inštitúcie alebo skupiny, do ktorej patrí.
109
Okrem toho argumentácia žalobkyne nezohľadňuje skutočnosť, že rizikový profil inštitúcie sa posudzuje nielen podľa článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, ale aj podľa ukazovateľov rizika stanovených v článkoch 6 a 7 uvedeného delegovaného nariadenia, ktoré umožňujú v prípade potreby zohľadniť aspekty jej činnosti, ktoré odhaľujú nízky rizikový profil.
110
Žalobkyňa napokon nepreukázala, že existujú menej obmedzujúce prostriedky na dosiahnutie cieľa, ktoré by boli rovnako účinné. Vzhľadom na analýzu uvedenú najmä v bodoch 70 až 93 vyššie nemôže byť úspešné tvrdenie žalobkyne, že Komisia sa mohla rovnako ľahko rozhodnúť vylúčiť záväzky, ako sú tie, ktoré sa týkajú činností, ktoré žalobkyňa vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, keďže existujú dostatočné záruky v rámci zmluvy o správe financií uvedenej v bode 4 vyššie, a to z dôvodov spomenutých v bodoch 74 až 96 vyššie, a v každom prípade toto tvrdenie nemôže postačovať na preukázanie najmä toho, že dotknuté inštitúcie sú v dôsledku tejto zmluvy motivované, aby fungovali na základe menej rizikového modelu.
111
Za týchto okolností žalobkyňa nepreukázala, že článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 je v rozpore s článkom 16 Charty.
112
V dôsledku toho treba druhú časť prvého žalobného dôvodu zamietnuť ako nedôvodnú.
– O tretej časti, týkajúcej sa protiprávnosti článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 z hľadiska zásady proporcionality
113
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia prijatím článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 porušila zásadu proporcionality.
114
SRB podporovaná Komisiou spochybňuje argumentáciu žalobkyne.
115
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zásada proporcionality, ktorá predstavuje jednu zo všeobecných zásad práva Únie, vyžaduje, aby boli akty inštitúcií Únie vhodné na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou a neprekračovali hranice toho, čo je potrebné na uskutočnenie týchto cieľov, pričom pokiaľ sa ponúka výber medzi viacerými primeranými opatreniami, je potrebné prikloniť sa k najmenej obmedzujúcemu opatreniu a spôsobené ťažkosti nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom (rozsudky zo 4. mája 2016, Philip Morris Brands a i., C‑547/14, EU:C:2016:325, bod 165, a z 20. januára 2021, ABLV Bank/SRB, T‑758/18, EU:T:2021:28, bod 142, pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 8. júna 2010, Vodafone a i., C‑58/08, EU:C:2010:321, bod 51).
116
Z bodu 62 vyššie vyplýva, že Komisia disponovala širokou mierou voľnej úvahy na účely prijatia pravidiel podľa článku 103 ods. 7 smernice 2014/59, ktoré spresňujú koncepciu „prispôsobovania príspevkov [ex ante] úmerne k rizikovému profilu inštitúcií“.
117
Za týchto okolností a v súlade s judikatúrou (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i., C‑62/14, EU:C:2015:400, body 80, 81 a 91, a z 21. decembra 2022, Firearms United Network a i./Komisia, T‑187/21, neuverejnený, EU:T:2022:848, body 122 a 123 a citovanú judikatúru) sa preskúmanie dodržania zásady proporcionality Všeobecným súdom musí obmedziť na preskúmanie toho, či článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 je zjavne neprimeraný vo vzťahu k cieľu, ktorý Komisia sleduje, či zjavne neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa, alebo či nespôsobuje nevýhody, ktoré sú zjavne neprimerané vo vzťahu k sledovanému cieľu.
118
Po prvé, ako vyplýva z bodu 149 žaloby, žalobkyňa nespochybňuje, že článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 môže prispieť k dosiahnutiu cieľa uvedeného v bode 57 vyššie.
119
Po druhé pokiaľ ide o to, či je potrebné opatrenie stanovené v článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, treba pripomenúť, že toto ustanovenie vylučuje zo základu pre výpočet príspevkov ex ante sumy uvedené v záväzkoch inštitúcií, ktoré z rôznych dôvodov predstavujú menšie riziko.
120
V tejto súvislosti z bodov 54 až 96 vyššie vyplýva, že výhrada žalobkyne, podľa ktorej Komisia nesprávne vylúčila z článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 záväzky týkajúce sa činností, ktoré žalobkyňa vykonáva pre poľnohospodárske úverové inštitúcie, musí byť zamietnutá.
121
Za týchto okolností a vzhľadom na širokú diskrečnú právomoc, ktorou disponuje Komisia, sa táto posledná uvedená mohla domnievať, že v záujme dosiahnutia cieľa uvedeného v bode 57 vyššie nie je žiaduce vylúčiť zo základného výpočtu príspevkov ex ante podľa článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 záväzky súvisiace s činnosťami, ktoré žalobkyňa vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, a to z dôvodu, že v podstate neexistovali dostatočné záruky, že finančné expozície žalobkyne v súvislosti s činnosťami, ktoré vykonáva v mene poľnohospodárskych úverových inštitúcií, budú kryté v prípade zhoršenia jej finančného zdravia. Toto ustanovenie preto zjavne neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa.
122
Po tretie, ako vyplýva tiež z bodu 110 vyššie, žalobkyňa nepreukázala, že existovali menej obmedzujúce prostriedky na dosiahnutie cieľa spomenutého v bode 57 vyššie, a to v prejednávanej veci zahrnutím záväzkov týkajúcich sa činností, ktoré vykonáva pre poľnohospodárske úverové inštitúcie, do článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63.
123
Pokiaľ ide ďalej o existenciu prípadných nevýhod, ktoré sú zjavne neprimerané cieľu uvedenému v bode 57 vyššie, treba uviesť, že samotné tvrdenie, že článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 ohrozuje úlohu, ktorú žalobkyňa prevzala v súvislosti s poľnohospodárskymi úverovými inštitúciami, a zbavuje ju ekonomického zmyslu existencie, nepostačuje na preukázanie existencie takýchto nevýhod. Zo spisu totiž nevyplýva nič, čo by naznačovalo, že úloha žalobkyne bola ohrozená tým, že jej príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016 bol vypočítaný bez vylúčenia predmetných záväzkov, najmä v súlade s článkom 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63.
124
V tomto ohľade argumentácia žalobkyne neumožňuje objasniť, prečo bolo potrebné, ako tvrdí, usilovať sa o väčšiu súdržnosť medzi oblasťami obozretného dohľadu a riešenia krízových situácií. Konkrétne žalobkyňa neurobila žiadne porovnanie medzi cieľom sledovaným systémom príspevkov ex ante a ustanoveniami právnych predpisov o prudenciálnom dohľade.
125
Tretiu časť prvého žalobného dôvodu preto treba zamietnuť ako nedôvodnú, a v dôsledku toho treba uvedený žalobný dôvod zamietnuť v celom rozsahu.
O druhom žalobnom dôvode, založenom na porušení článku 103 ods. 2 druhého pododseku smernice 2014/59 a článku 70 nariadenia č. 806/2014
126
Druhým žalobným dôvodom žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd v prípade, že vyhovie prvému žalobnému dôvodu, rozhodol o napadnutom rozhodnutí bez zohľadnenia ustanovení článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63. Konkrétne je podľa žalobkyne potrebné rozhodnúť o tomto rozhodnutí výlučne na základe kritérií stanovených v príslušných ustanoveniach smernice 2014/59 a nariadenia č. 806/2014.
127
Keďže prvý žalobný dôvod bol zamietnutý, musí byť v dôsledku toho zamietnutý aj druhý žalobný dôvod.
O treťom žalobnom dôvode, založenom na porušení zásady právnej istoty
128
Žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie porušuje zásadu právnej istoty, keďže jeho výrok stanovuje, že nadobúda účinnosť 15. apríla 2016, t. j. dňom nadobudnutia účinnosti prvého z pôvodných rozhodnutí. V súlade so zásadou právnej istoty nemôže byť počiatočným bodom stanoveným pre obdobie platnosti aktu dátum, ktorý predchádza jeho vyhláseniu. Výnimočne môže mať akt Únie spätný účinok, ak si to vyžaduje cieľ, ktorý sa má dosiahnuť, ak je riadne rešpektovaná legitímna dôvera dotknutých strán a ak jeho spätný účinok jasne vyplýva z dotknutého predpisu. V predmetnej veci tieto podmienky nie sú splnené.
129
SRB spochybňuje argumentáciu žalobkyne.
130
Napadnuté rozhodnutie bolo prijaté 7. decembra 2022 a v súlade s článkom 4 jeho výroku nadobudlo účinnosť 15. apríla 2016, t. j. v čase, keď nadobudlo účinnosť prvé z pôvodných rozhodnutí, pričom tieto rozhodnutia boli nahradené, rovnako s účinnosťou od 15. apríla 2016, rozhodnutím z 19. marca 2020, ako to vyplýva z bodov 10 a 13 vyššie. Toto posledné uvedené rozhodnutie nadobudlo účinnosť 15. apríla 2016, v súlade s tým, čo bolo stanovené v článku 3 jeho výroku.
131
Z odôvodnení 19 až 22 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že jeho cieľom bolo napraviť nedostatok odôvodnenia rozhodnutia z 19. marca 2020, ktorý SRB konštatovala v nadväznosti na rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Landesbank Baden‑Württemberg a SRB (C‑584/20 P a C‑621/20 P, EU:C:2021:601), ako aj na uznesenia z 3. marca 2022, SRB/Portigon a Komisia (C‑664/20 P, neuverejnené, EU:C:2022:161), a z 3. marca 2022, SRB/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, neuverejnené, EU:C:2022:162), týkajúce sa výpočtu výšky príspevkov ex ante na príspevkové obdobie 2017.
132
Okrem toho, ako vyplýva z odôvodnení 6 až 8 rozhodnutia z 19. marca 2020, cieľom tohto rozhodnutia bolo napraviť procesné vady a nedostatky odôvodnenia v pôvodných rozhodnutiach, ktoré Všeobecný súd konštatoval v rozsudkoch z 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822); z 28. novembra 2019, Hypo Vorarlberg Bank/SRB (T‑377/16, T‑645/16 a T‑809/16, EU:T:2019:823), a z 28. novembra 2019, Portigon/SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
133
V dôsledku toho napadnuté rozhodnutie a vyššie uvedené rozsudky a uznesenia nezmenili rozsah povinnosti žalobkyne zaplatiť príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016, ako bola stanovená v druhom z pôvodných rozhodnutí a ako existovala pre toto príspevkové obdobie.
134
Výpočet príspevku žalobkyne ex ante na príspevkové obdobie 2016, ako aj výška tohto príspevku boli totiž v druhom z pôvodných rozhodnutí, v rozhodnutí z 19. marca 2020 a v napadnutom rozhodnutí rovnaké. V tomto ohľade jedinými novými prvkami zavedenými napadnutým rozhodnutím bolo rozsiahlejšie odôvodnenie výpočtu príspevku žalobkyne ex ante na príspevkové obdobie 2016.
135
V odôvodneniach 188 až 194 napadnutého rozhodnutia SRB uviedla dôvody, pre ktoré stanovila časové účinky napadnutého rozhodnutia spôsobom, aký je uvedený v bode 130 vyššie. Konkrétne spresnila, že tak urobila s cieľom zachovať právny titul, na základe ktorého sa vyberali príspevky ex ante dotknutých inštitúcií počas príspevkového obdobia 2016, a s cieľom zachovať platnosť platby týchto príspevkov.
136
Podľa judikatúry zásada právnej istoty bráni tomu, aby časová pôsobnosť aktu Únie siahala až k dátumu, ktorý by predchádzal dátumu jeho prijatia, s výnimkou prípadov, keď si to výnimočne vyžaduje cieľ, ktorý sa má dosiahnuť, a keď je riadne dodržaná legitímna dôvera dotknutých osôb (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. novembra 1990, Fedesa a i., C‑331/88, EU:C:1990:391, bod 45 a citovanú judikatúru, a z 5. septembra 2014, Éditions Odile Jacob/Komisia, T‑471/11, EU:T:2014:739, bod 102 a citovanú judikatúru).
137
Po prvé pokiaľ ide o otázku, či ciele, ktoré mali byť dosiahnuté napadnutým rozhodnutím, vyžadovali, aby toto rozhodnutie nadobudlo účinnosť v deň predchádzajúci dňu jeho prijatia, treba zohľadniť kontext, v ktorom bolo toto rozhodnutie prijaté.
138
V tejto súvislosti z bodov 10 až 13 vyššie vyplýva, že rozsudok, ktorým bolo zrušené prvé z pôvodných rozhodnutí, ako aj rozsudky, ktoré viedli k zrušeniu rozhodnutia z 19. marca 2020, nezrušili povinnosť žalobkyne zaplatiť jej príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016 v súlade s platným právnym rámcom ani neznížili výšku uvedeného príspevku, čo žalobkyňa nespochybňuje.
139
Za týchto osobitných podmienok ak by SRB neprijala napadnuté rozhodnutie s tým, že by mu priznala účinnosť odo dňa nadobudnutia účinnosti prvého z pôvodných rozhodnutí, napadnuté rozhodnutie by nemohlo byť účinné v období od 15. apríla 2016 do 7. decembra 2022, počas ktorého by bola žalobkyňa oslobodená od povinnosti platiť príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016, hoci sa na ňu táto povinnosť vzťahovala podľa článku 2, článku 67 ods. 4 a článkov 69 a 70 nariadenia č. 806/2014. Rovnako by počas tohto obdobia SRF prišiel v rozpore s tými istými ustanoveniami o finančné prostriedky pochádzajúce z príspevku žalobkyne ex ante, čo by ohrozilo vykonanie smernice 2014/59, nariadenia č. 806/2014 a delegovaného nariadenia 2015/63 (pozri analogicky rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Landesbank Baden‑Württemberg a SRB, C‑584/20 P a C‑621/20 P, EU:C:2021:601, bod 176 a 177).
140
Cieľom prijatia napadnutého rozhodnutia s účinnosťou od 15. apríla 2016 bolo teda zabezpečiť, aby sa uplatniteľnosť napadnutého rozhodnutia zhodovala s okamihom vzniku povinnosti žalobkyne zaplatiť príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016, a zabrániť tak výsledku, ktorý by bol v rozpore s uplatniteľnou právnou úpravou. Na dosiahnutie takéhoto legitímneho cieľa a verejného záujmu muselo toto rozhodnutie nadobudnúť účinnosť v deň predchádzajúci dňu jeho prijatia, t. j. v rovnaký deň ako rozhodnutie z 19. marca 2020, ktoré nahradilo.
141
Po druhé nič nenasvedčuje tomu, že za okolností prejednávanej veci nebola náležite rešpektovaná legitímna dôvera žalobkyne alebo tretích osôb. Žalobkyňa sa na jednej strane nemôže dovolávať toho, že rozsudok z 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), vyvolal legitímnu dôveru, že napadnuté rozhodnutie nenadobudne účinnosť skôr ako v deň jeho prijatia, alebo na druhej strane že rozsudky, ktoré zrušili prvé z pôvodných rozhodnutí a viedli k zrušeniu rozhodnutia z 19. marca 2020, mohli vyvolať legitímnu dôveru, že nebude povinná zaplatiť svoj príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016 až od neskoršieho dátumu, keď bude prijaté nové rozhodnutie. V rozpore s tým, čo vyžaduje judikatúra (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. septembra 2021, FVE Holýšov I a i./Komisia, C‑850/19 P, neuverejnený, EU:C:2021:740, bod 34 a citovanú judikatúru), žiadna inštitúcia neposkytla žalobkyni presné, bezpodmienečné a zhodné informácie v tomto zmysle (pozri body 133 a 134 vyššie).
142
Článok 266 ZFEÚ okrem toho ukladá inštitúcii, ktorá vydala zrušený akt, povinnosť konať len v medziach toho, čo je nevyhnutné na zabezpečenie vykonania rozsudku o zrušení. V tomto zmysle toto ustanovenie ukladá dotknutej inštitúcii povinnosť vyhnúť sa tomu, aby akt, ktorý má nahradiť zrušený akt, obsahoval rovnaké nezrovnalosti ako nezrovnalosti identifikované v uvedenom rozsudku (pozri rozsudok z 11. decembra 2017, Léon Van Parys/Komisia, T‑125/16, EU:T:2017:884, bod 49 a citovanú judikatúru). Na dosiahnutie súladu s rozsudkom o zrušení a na jeho úplné vykonanie je inštitúcia povinná rešpektovať nielen výrok rozsudku, ale aj dôvody, ktoré k nemu viedli a ktoré predstavujú jeho potrebnú oporu v tom zmysle, že sú nevyhnutné na určenie presného významu toho, o čom bolo rozhodnuté vo výroku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. novembra 2007, Taliansko/Komisia, C‑417/06 P, neuverejnený, EU:C:2007:733, bod 50 a citovanú judikatúru).
143
Z toho vyplýva, že na prijatie nového rozhodnutia v súlade s dôvodmi, ktoré predstavujú nevyhnutnú oporu výroku rozsudku z 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), bola SRB povinná dodržať formálne náležitosti, ktoré boli porušené počas konania o prijatí sporného rozhodnutia. Táto okolnosť nemohla u žalobkyne vyvolať žiadne očakávanie, že napadnuté rozhodnutie nenadobudne účinnosť v deň predchádzajúci dňu vydania rozhodnutia, ktoré malo nahradiť, alebo že bude povinná zaplatiť príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016 až od neskoršieho dátumu, keď bude prijaté nové rozhodnutie (pozri analogicky rozsudok z 11. januára 2024, Eurobolt a i./Komisia a Stafa Group, C‑517/22 P, EU:C:2024:9, body 55 a 56 a citovanú judikatúru).
144
Je preto potrebné konštatovať, že v rozpore s tvrdením žalobkyne napadnuté rozhodnutie neporušuje zásadu právnej istoty v rozsahu, v akom sú splnené podmienky uvedené v bode 136 vyššie, a v prejednávanej veci bola SRB oprávnená stanoviť začiatok napadnutého rozhodnutia na dátum predchádzajúci dátumu jeho prijatia, a to 15. apríla 2016, ktorý zodpovedá dátumu prvého z pôvodných rozhodnutí. To isté navyše platí aj pre rozhodnutie z 19. marca 2020.
145
Vzhľadom na vyššie uvedené treba tretí žalobný dôvod zamietnuť ako nedôvodný, a v dôsledku toho zamietnuť návrhy na zrušenie podané žalobkyňou.
O návrhu na náhradu škody
146
Žalobkyňa sa odvoláva na mimozmluvnú zodpovednosť Únie, aby sa domáhala úrokov z omeškania, ktoré jej prináležia od 23. júna 2016, teda odo dňa, keď zaplatila svoj príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016 na základe prvého z pôvodných rozhodnutí, ktoré Všeobecný súd zrušil v rozsahu, v akom sa týkalo žalobkyne, svojím rozsudkom z 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822). SRB jej dlhuje konkrétne úroky, keďže od zrušenia nevrátila jej príspevok ex ante. Inými slovami, SRB sa dopustila bezdôvodného obohatenia. Za týchto okolností žalobkyňa svoje návrhy opiera o bezdôvodné obohatenie, ako aj o články 268 a 340 ZFEÚ.
147
SRB spochybňuje argumentáciu žalobkyne.
148
Pokiaľ ide predovšetkým o právo žalobkyne podať žalobu založenú na bezdôvodnom obohatení, stačí pripomenúť, že žaloba založená na takomto obohatení nepodlieha striktne režimu mimozmluvnej zodpovednosti, ktorej vznik je podmienený súčasným splnením niekoľkých podmienok, a to protiprávnosťou konania vytýkaného Únii, existenciou škody a existenciou príčinnej súvislosti medzi týmto konaním a uvádzanou škodou. Odlišuje sa od žalôb podaných na základe uvedeného režimu v tom, že nevyžaduje dôkaz o protiprávnom konaní žalovaného ani existenciu konania ako takého, ale len dôkaz o obohatení žalovaného bez platného právneho dôvodu a o ochudobnení žalobcu, ktoré súvisí s týmto obohatením (pozri rozsudok z 23. novembra 2022, Westfälische Drahtindustrie a i./Komisia, T‑275/20, EU:T:2022:723, bod 48 a citovanú judikatúru).
149
Takáto žaloba založená na bezdôvodnom obohatení nemôže byť v prejednávanej veci úspešná, keďže, ako bolo spomenuté v bodoch 139 až 144 vyššie, žalobkyňa bola od 15. apríla 2016 povinná zaplatiť svoj príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016 podľa článku 2, článku 67 ods. 4 a článkov 69 a 70 nariadenia č. 806/2014 a zostala povinná aj po vyhlásení rozsudku z 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), keďže tento rozsudok nemal za následok zrušenie jej povinnosti prispievať do SRF na príspevkové obdobie 2016 v súlade s vyššie uvedenými ustanoveniami. V prejednávanej veci vzhľadom na dátumy nadobudnutia účinnosti rozhodnutia z 19. marca 2020 a napadnutého rozhodnutia, t. j. 15. apríla 2016, nebola SRB povinná, s cieľom vyhnúť sa bezdôvodnému obohateniu, vrátiť žalobkyni celý jej príspevok ex ante na príspevkový rok 2016 alebo jeho časť.
150
Okrem toho treba pripomenúť, že podľa článku 340 druhého odseku ZFEÚ v prípade mimozmluvnej zodpovednosti Únia v súlade so všeobecnými zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov napraví akékoľvek škody spôsobené vlastnými orgánmi alebo pracovníkmi pri výkone ich funkcií.
151
Podľa ustálenej judikatúry vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie v zmysle článku 340 druhého odseku ZFEÚ je podmienený súčasným splnením niekoľkých podmienok, a to existenciou dostatočne závažného porušenia právnej normy, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom, existenciou škody a existenciou príčinnej súvislosti medzi porušením povinnosti autorom aktu a škodou, ktorú utrpeli poškodené osoby (pozri rozsudok z 5. marca 2024, Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, bod 117 a citovanú judikatúru).
152
Pokiaľ jedna z podmienok uvedených v bode 151 vyššie nie je splnená, žalobu treba zamietnuť v celom rozsahu bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ďalšie podmienky mimozmluvnej zodpovednosti Únie (pozri rozsudky z 9. septembra 2008, FIAMM a i./Rada a Komisia, C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 165 a citovanú judikatúru, a z 21. decembra 2023, United Parcel Service/Komisia, C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, bod 61 a citovanú judikatúru).
153
V prejednávanej veci, ako vyplýva z analýzy žalobných dôvodov predložených na podporu návrhu na zrušenie, žalobkyňa nepreukázala existenciu dostatočne závažného porušenia právnej normy, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom. V dôsledku toho by sa mali zamietnuť aj prejednávané návrhy na náhradu škody v rozsahu, v akom sa zakladajú na článkoch 268 a 340 ZFEÚ.
154
Tento záver nespochybňujú rozsudky z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), a z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), na ktoré sa žalobkyňa odvolávala vo svojich vyjadreniach a na pojednávaní.
155
V bode 56 rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Súdny dvor pripomenul, že z judikatúry vyplýva, že ak boli peňažné sumy vybraté v rozpore s právom Únie, či už vnútroštátnym orgánom, alebo inštitúciou, orgánom, úradom alebo agentúrou Únie, musia byť tieto peňažné sumy vrátené a toto vrátenie sa musí zvýšiť o úroky pokrývajúce celé obdobie odo dňa zaplatenia týchto peňažných súm do dátumu ich vrátenia, čo je vyjadrením všeobecnej zásady vrátenia plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu.
156
Okrem toho, ako Súdny dvor rozhodol v bode 62 rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), a ako to v podstate vyplýva z bodov 103 a 104 rozsudku z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), ak je inštitúcia, orgán, úrad alebo agentúra Únie povinná podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ pripojiť k vráteniu určitej peňažnej sumy úroky, nedisponuje žiadnou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o vhodnosť zaplatenia týchto úrokov, takže samotné porušenie práva Únie spočívajúce v odmietnutí zaplatiť uvedené úroky stačí na preukázanie existencie dostatočne závažného porušenia tohto práva, ktoré môže viesť k vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie.
157
Na rozdiel od žalobkyne vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), a z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), v ktorých Súdny dvor s konečnou platnosťou rozhodol o tom, že v tom čase sporné pokuty boli zaplatené neoprávnene, zostáva žalobkyňa od 15. apríla 2016 naďalej povinná zaplatiť príspevok ex ante, ktorý jej bol vymeraný na príspevkové obdobie 2016 podľa článku 2, článku 67 ods. 4, článku 69 a článku 70 nariadenia č. 806/2014, pričom jeho výška nebola znížená (pozri body 138 a 149 vyššie).
158
Okrem toho a na rozdiel od predmetných rozhodnutí vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), a z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), tak napadnuté rozhodnutie, ako aj rozhodnutie z 19. marca 2020 nadobudli účinnosť bez toho, aby bola porušená zásada právnej istoty (pozri bod 144 vyššie), ku dňu, ktorý predchádzal dňu ich prijatia, t. j. k 15. aprílu 2016, takže za obdobie od 23. júna 2016, keď žalobkyňa zaplatila svoj príspevok ex ante na príspevkové obdobie 2016, do dňa prijatia jedného z týchto rozhodnutí nevznikol nárok na úrok z omeškania.
159
SRB preto nebola povinná vrátiť žiadne príspevky ex ante spolu s úrokmi.
160
Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti treba zamietnuť návrhy žalobkyne na náhradu škody.
O trovách
161
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania SRB v súlade s jej návrhmi.
162
Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku Komisia znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma rozšírená komora)
rozhodol takto:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Banco Cooperativo Español, S.A. znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Jednotnej rade pre riešenie krízových situácií (SRB).
3.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Spangsberg Grønfeldt
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. apríla 2025.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.