62024CJ0328_RES
Sag C-328/24 P
Constantin Mincu Pătrașcu Brâncuși
mod
Den Europæiske Anklagemyndighed
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 16. april 2026
»Appel – regler for institutionerne – forordning (EU) 2017/1939 – Den Europæiske Anklagemyndighed – artikel 42, stk. 1 – proceduremæssige retsakter vedtaget af Den Europæiske Anklagemyndighed, der skal have retsvirkning over for tredjemand – domstolskontrol, der foretages af de nationale domstole – ulovlighedsindsigelse – formaliteten – Den Europæiske Unions Domstols enekompetence til at efterprøve lovligheden af EU-retsakter – artikel 86, stk. 2 og 3, TEUF – udøvelse af hvervet som offentlig anklager ved de nationale domstole – EU-lovgivers beføjelse til at fastsætte regler for domstolskontrol med Den Europæiske Anklagemyndigheds proceduremæssige foranstaltninger – ulovlig undtagelse fra artikel 263 TEUF – foreligger ikke – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – ret til effektiv domstolsbeskyttelse – tilsidesættelse – foreligger ikke – Rettens manglende kompetence«
Appel – anbringender – formaliteten – betingelser – fremsættelse af argumenter, der ligeledes er blevet fremført for Retten
[Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2]
(jf. præmis 38-40)
Annullationssøgsmål – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – Unionens retsinstansers kompetence – spørgsmål, der vedrører en ufravigelig procesforudsætning – ulovlighedsindsigelse, der tilsigter at godtgøre en tilsidesættelse af den primære EU-ret – afledt retsakt, der udelukker Unionens retsinstansers kompetence – Unionens retsinstansers forpligtelse til at behandle denne indsigelse, inden de erklærer, at de savner kompetence i hovedsagen
(Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, og art. 263 TEUF; Rådets forordning 2017/1939, art. 42)
(jf. præmis 53 og 58-61)
Annullationssøgsmål – Unionens retsinstansers kompetence – søgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af en permanent afdeling ved Den Europæiske Anklagemyndighed om at hjemvise sagen vedrørende sagsøgeren til dom – Den Europæiske Anklagemyndigheds proceduremæssige retsakt – inkompetence – de nationale retsinstansers kompetence – ret til en effektiv domstolsbeskyttelse – tilsidesættelse – foreligger ikke
(Art. 19, stk. 1 og 3, TEU; art. 86, stk. 1-3, TEUF, art. 263, stk. 4, TEUF, art. 267 TEUF og 277 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47 og 48; Rådets forordning 2017/1939, 83., 85., 86., 87. betragtning, første afsnit, og 88. betragtning samt art. 10, stk. 2, art. 13, stk. 1, art. 28, stk. 1, art. 30, stk. 5, art. 31, stk. 3, art. 36, art. 37, stk. 2, art. 41 og stk. 42, stk. 1-3 og 8)
(jf. præmis 64-91 og 96-100)
Appel – anbringender – rettergangsfejl – afgørelse om at påkende en formalitetsindsigelse i forbindelse med behandlingen af sagens realitet – Rettens skønsbeføjelser
(Art. 256 TEUF; Rettens procesreglement, art. 130, stk. 1 og 7)
(jf. præmis 106)
Resumé
I forbindelse med en appel, som Domstolen forkastede, præciserede den forholdet mellem den retsorden, der er oprettet ved traktaterne, og artikel 42, stk. 1, i forordning 2017/1939 (
1
), hvorefter proceduremæssige retsakter vedtaget af Den Europæiske Anklagemyndighed (EPPO), der skal have retsvirkning over for tredjemand, underkastes domstolskontrol ved de kompetente nationale domstole.
Efter en efterforskning foretaget af EPPO besluttede en permanent afdeling ved EPPO at appellanten skulle retsforfølges ved en rumænsk straffedomstol. Appellanten anlagde et annullationssøgsmål ved Retten til prøvelse af denne afgørelse og fremsatte i forbindelse hermed en ulovlighedsindsigelse, der var rettet mod artikel 42 i forordning 2017/1939. Retten fastslog, at den savnede kompetence med den begrundelse, at domstolskontrollen med EPPO’s retsakter henhører under de nationale domstole.
Domstolens bemærkninger
Domstolen fastslog, Retten havde begået en retlig fejl ved at fastslå, at den savnede kompetence til at påkende søgsmålet til prøvelse af en proceduremæssig vedtaget af EPPO som omhandlet i artikel 42, stk. 1, i forordning 2017/1939, uden at undersøge, om den primære EU-ret var til hinder for en sådan konstatering.
Da spørgsmålet om kompetencen, vedrørte en ufravigelig procesforudsætning, som i givet fald skulle efterprøves af egen drift, kunne Retten nemlig ikke erklære, at den savnede kompetence til at behandle en sag uden først at have undersøgt, om alle de argumenter, der var fremført for den, og som netop havde til formål at fastslå dens kompetence i denne henseende, var velbegrundede. Navnlig kan den faste retspraksis, hvorefter en afvisning af hovedsagen medfører, at den ulovlighedsindsigelse, der er fremsat til støtte for søgsmålet, ikke kan antages til realitetsbehandling, ikke indebære, at Retten kan erklære, at den savner kompetence til i forhold til den primære EU-ret at undersøge gyldigheden af en bestemmelse i den afledte ret med den begrundelse, at den savner kompetence til at påkende hovedsagen, når Retten netop på grundlag af denne bestemmelse konkluderer, at den savner kompetence. Det fremgår af retspraksis, at når Retten behandler en ulovlighedsindsigelse vedrørende en bestemmelse i den afledte ret, der undtager en afgørelse truffet af et EU-organ, der er indbragt for Retten, fra enhver domstolskontrol med den begrundelse, at denne bestemmelse er uforenelig med artikel 263 TEUF, er det således op til Retten at undersøge, om denne ulovlighedsindsigelse er begrundet, og i bekræftende fald at erklære, at den har kompetence til at kontrollere lovligheden af denne afgørelse på grundlag af artikel 263 TEUF med henblik på at sikre en effektiv domstolskontrol.
Domstolen fastslog imidlertid, at EU-lovgiver ved at tillægge de nationale domstole kompetence til at foretage domstolskontrol af proceduremæssige retsakter vedtaget af EPPO, der skal have retsvirkning over for tredjemand, ikke har gjort indgreb i sine kompetencer, der er fastsat i artikel 19 TEU og artikel 263 TEUF.
Domstolen bemærkede i denne henseende, at kompetencefordelingen mellem de nationale domstole og Unionens retsinstanser i artikel 42 i forordning 2017/1939 ikke udgør en ulovlig undtagelse fra Unionens retsinstansers enekompetence til at prøve lovligheden af Unionens organers, kontorers og agenturers retsakter på grundlag af artikel 263 TEUF. For så vidt som EU-lovgiver har fastsat, at det alene er proceduremæssige retsakter vedtaget af EPPO, der skal have retsvirkning over for tredjemand, som skal underkastes domstolskontrol ved de nationale domstole, og ikke afgørelser om at henlægge en sag, og idet EU-lovgiver har fastsat, at Domstolen har kompetence i øvrige tilfælde, har EU-lovgiver ikke overskredet den beføjelse, som denne er tillagt ved artikel 86, stk. 3, TEUF, til at fastsætte »regler om domstolskontrol med de proceduremæssige foranstaltninger«, som EPPO træffer.
Henset til den særlige karakter af de opgaver, som EPPO er tildelt ved TEUF, og til omfanget af de beføjelser, som denne traktat tillægger EU-lovgiver til at fastlægge de institutionelle og proceduremæssige rammer, inden for hvilke EPPO udfører disse opgaver, skal udtrykket »regler om domstolskontrol med de proceduremæssige foranstaltninger, som [EPPO] træffer« fortolkes således, at det ikke alene kan omfatte indførelsen af særlige betingelser og nærmere regler for søgsmål til prøvelse af de pågældende proceduremæssige retsakter, men også i givet fald specifikke regler for domstolenes kompetence.
Under disse institutionelle og proceduremæssige rammer er de retsvirkninger, som retsakter vedtaget af EPPO har over for tredjemand, i vid udstrækning fastsat i den nationale ret. Desuden bemærkes, at proceduremæssige retsakter vedtaget af EPPO udgør et trin i en straffesag, ved hvis afslutning den endelige beslutningsbeføjelse udelukkende tilkommer de nationale domstole, der er beføjet til frit at vurdere bevismaterialet. Under disse omstændigheder udgør de nationale domstoles kompetence til at kontrollere disse retsakter ikke en ulovlig undtagelse fra artikel 263 TEUF. I øvrigt afspejler den generelle opbygning af forordningens artikel 42 denne kompetencefordeling.
Domstolen bemærkede i øvrigt, at artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder hverken kan skabe en kompetence for Unionens retsinstanser, når en sådan kompetence er udelukket i henhold til traktaterne, eller ændre den domstolskontrolordning, der er fastsat i traktaterne, og navnlig ikke reglerne for antagelse af direkte søgsmål. Under alle omstændigheder blev det fastslået, at artikel 42, stk. 1, i forordning 2017/1939 overholder retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.
For første bemærkes, at i lyset af artikel 41 i forordning 2017/1939 og betragtningerne hertil gør domstolskontrollen med proceduremæssige retsakter, der skal have retsvirkning over for tredjemand, det muligt at sikre, at EPPO overholder de grundlæggende rettigheder. Endvidere bemærkes, at medlemsstaterne skal effektive retsmidler.
For det andet er artikel 42 i fuld overensstemmelse med det fuldstændige retsmiddel- og proceduresystem, der skal sikre kontrollen med lovligheden af EU-retsakter, idet denne artikels stk. 1, skal læses i lyset af den overordnede sammenhæng, der forfølges hermed. Stk. 1, hænger nemlig sammen med stk. 2, hvorefter den præjudicielle mekanisme finder anvendelse på domstolskontrollen med proceduremæssige retsakter vedtaget af EPPO, hvorved det sikres, at ethvert spørgsmål vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af de proceduremæssige retsakter vedtaget af EPPO, der anfægtes ved den kompetente nationale domstol, kan prøves af Domstolen.
(
1
) – Rådets forordning (EU) 2017/1939 af 12.10.2017, om gennemførelse af et forstærket samarbejde om oprettelse af Den Europæiske Anklagemyndighed (»EPPO«) (EUT 2017, L 283, s. 1).