62001CJ0216_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑216/01,
jejímž předmětem je žádost Handelsgericht Wien (Rakousko) zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES a směřující k tomu, aby ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi
Budějovickým Budvarem, národním podnikem,
a
společností Rudolf Ammersin GmbH
bylo vydáno rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 28 ES, 30 ES a 307 ES, jakož i nařízení Rady (EHS) č. 2081/92 ze dne 14. července 1992 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin (Úř. věst. L 208, s. 1; Zvl. vyd. 03/13, s. 4), ve znění nařízení Rady (ES) č. 535/97 ze dne 17. března 1997 (Úř. věst. L 83, s. 3; Zvl. vyd. 03/20, s. 352),
SOUDNÍ DVŮR,
ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans (zpravodaj), C. Gulmann a J. N. Cunha Rodrigues, předsedové senátů, D. A. O. Edward, A. La Pergola, J.-P. Puissochet, R. Schintgen, N. Colneric a S. von Bahr, soudci,
generální advokát: A. Tizzano,
vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
s ohledem na písemná vyjádření předložená:
– za Budějovický Budvar, národní podnik, S. Kommarem, Rechtsanwalt,
– za společnost Rudolf Ammersin GmbH C. Hauerem, Rechtsanwalt,
– za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
– za německou vládu W.-D. Plessingem a A. Dittrichem, jako zmocněnci,
– za francouzskou vládu G. de Berguesem a L. Bernheim, jako zmocněnci,
– za Komisi Evropských společenství A.-M. Rouchaud, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s B. Wägenbaurem, Rechtsanwalt,
s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
po vyslechnutí ústních vyjádření národního podniku Budějovický Budvar, zastoupeného S. Kommarem, společnosti Rudolf Ammersin GmbH, zastoupené C. Hauerem, D. Ohlgartem a B. Goebelem, Rechtsanwälte, a Komise, zastoupené A.‑M. Rouchaud, ve spolupráci s B Wägenbaurem, na jednání konaném dne 19. listopadu 2002,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 22. května 2003,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Usnesením ze dne 26. února 2001, došlým Soudnímu dvoru dne 25. května 2001, položil Handelsgericht Wien na základě článku 234 ES čtyři předběžné otázky týkající se výkladu článků 28 ES, 30 ES a 307 ES, jakož i nařízení Rady (EHS) č. 2081/92 ze dne 14. července 1992 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin (Úř. věst. L 208, s. 1; Zvl. vyd. 03/13, s. 4), ve znění nařízení Rady (ES) č. 535/97 ze dne 17. března 1997 (Úř. věst. L 83, s. 3; Zvl. vyd. 03/20, s. 352, dále jen „nařízení č. 2081/92“).
2. Tyto otázky byly vzneseny v rámci sporu mezi Budějovickým Budvarem, národním podnikem (dále jen „podnik Budvar“), pivovarem se sídlem v Českých Budějovicích (Česká republika), a společností Rudolf Ammersin GmbH (dále jen „Ammersin“), se sídlem ve Vídni (Rakousko), která provozuje obchod s distribucí nápojů, jehož předmětem je návrh podniku Budvar, aby bylo společnosti Ammersin zakázáno uvádět na trh pivo vyráběné pivovarem Anheuser-Busch Inc. (dále jen „Anheuser-Busch“), se sídlem v Saint Louis (Spojené státy americké) pod ochrannou známkou American Bud, a to z důvodu, že podle dvojstranných smluv mezi Českou republikou a Rakouskou republikou je užívání názvu „Bud“ v tomto členském státě vyhrazeno pivu vyráběnému v České republice.
Právní rámec
Mezinárodní právo
3. Článek 34 odst. 1 Vídeňské úmluvy o sukcesi států ve vztahu ke smlouvám ze dne 23. srpna 1978 stanoví:
„Jestliže část nebo části území státu se oddělí, aby vytvořily jeden nebo více států, ať už stát-předchůdce nadále existuje, nebo ne:
a) každá smlouva platná k datu sukcese států na celém území státu-předchůdce zůstává v platnosti pro každý stát-nástupce, jenž takto vznikl;
b) každá smlouva platná k datu sukcese států pouze na té části území státu-předchůdce, která se stala státem-nástupcem, zůstává v platnosti pouze pro tento stát-nástupce.“
Právo Společenství
4. Článek 307 první a druhý pododstavec ES stanoví:
„Práva a povinnosti vyplývající ze smluv uzavřených před 1. lednem 1958 nebo pro přistupující státy přede dnem jejich přistoupení mezi jedním nebo několika členskými státy na jedné straně a jedním nebo několika třetími zeměmi na straně druhé nejsou touto smlouvou dotčeny.
Pokud jsou uvedené smlouvy neslučitelné s touto smlouvou, použije příslušný členský stát či členské státy všech vhodných prostředků k odstranění zjištěných neslučitelností. V případě potřeby si členské státy poskytnou vzájemnou pomoc k dosažení tohoto cíle a zaujmou případně společný postoj.“
5. V sedmém bodě odůvodnění nařízení č. 2081/92 se uvádí, „že mezi vnitrostátními postupy při zavádění zapsaných označení původu a zeměpisných označení existují rozdíly; že je třeba upravit společný postup v rámci Společenství; že rámec předpisů Společenství o ochraně umožní rozvoj zeměpisných označení a označení původu, neboť zavedení jednotnějších postupů zajistí poctivou soutěž mezi producenty produktů nesoucích tato označení a zvýší v očích spotřebitele důvěryhodnost těchto produktů“.
6. Článek 1 odst. 1 a 2 nařízení č. 2081/92 stanoví:
„1. Toto nařízení upravuje ochranu označení původu a zeměpisných označení zemědělských produktů určených pro lidskou spotřebu, které jsou uvedeny v příloze II Smlouvy, a potravin, které jsou uvedeny v příloze I tohoto nařízení, a zemědělských produktů, které jsou uvedeny v příloze II tohoto nařízení.
[...]
2. Použitím tohoto nařízení nejsou dotčeny zvláštní předpisy Společenství.“
7. Příloha I uvedeného nařízení, nadepsaná „Potraviny uvedené v čl. 1 odst. 1“, zmiňuje „pivo“ v první odrážce.
8. Článek 2 odst. 1 a 2 nařízení č. 2081/92 stanoví:
„1. Podle tohoto nařízení lze získat v rámci Společenství ochranu označení původu a zeměpisných označení pro zemědělské produkty a potraviny.
2. Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
a) ‚označením původu‘ název regionu, určitého místa nebo ve výjimečných případech země, který se používá k označení zemědělského produktu nebo potraviny:
– které pocházejí z tohoto regionu, určitého místa nebo země a
– jejichž jakost nebo vlastnosti jsou převážně nebo výlučně dány zvláštním zeměpisným prostředím zahrnujícím přírodní a lidské činitele a jejichž produkce, zpracování a příprava probíhá ve vymezené zeměpisné oblasti;
b) ‚zeměpisným označením‘ název regionu, určitého místa nebo ve výjimečných případech země, kterého se používá k označení zemědělského produktu nebo potraviny:
– které pocházejí z tohoto regionu, určitého místa nebo země a
– které mají určitou jakost, pověst nebo jiné vlastnosti, které lze přičíst tomuto zeměpisnému původu a jejichž produkce a/nebo zpracování a/nebo příprava probíhá ve vymezené zeměpisné oblasti.“
9. Články 5 až 7 nařízení č. 2081/92 upravují postup zápisu zeměpisných označení a označení původu uvedených v článku 2 tohoto nařízení, takzvaný „běžný postup“. Podle čl. 5 odst. 4 téhož nařízení se žádost o zápis zasílá členskému státu, ve kterém leží dotyčná zeměpisná oblast. Tento členský stát podle čl. 5 odst. 5 prvního pododstavce uvedeného nařízení ověří, zda je žádost oprávněná, a postoupí ji Komisi Evropských společenství.
10. Vzhledem k tomu, že Komise potřebuje k prozkoumání žádosti o zápis jistý čas a že do vydání rozhodnutí o zápisu názvu je nutno připustit, aby členský stát poskytl přechodnou vnitrostátní ochranu, bylo nařízením č. 535/97 za první pododstavec čl. 5 odst. 5 nařízení č. 2081/92 vloženo následující ustanovení:
„Tento členský stát může přechodně poskytnout na vnitrostátní úrovni ochranu ve smyslu tohoto nařízení pro název postoupený předepsaným způsobem, a popřípadě období pro přizpůsobení, které začíná běžet dnem takového postoupení; [...]
Tato přechodná vnitrostátní ochrana končí dnem, ke kterému bude učiněno rozhodnutí o zápisu podle tohoto nařízení. [...]
Za důsledky takové vnitrostátní ochrany v případech, kdy určitý název není zapsán podle tohoto nařízení, nese odpovědnost výhradně dotyčný členský stát.
Opatření přijatá členskými státy podle druhého pododstavce mají účinek pouze na vnitrostátní úrovni a nesmějí ovlivnit obchod uvnitř Společenství.“
11. Článek 12 nařízení č. 2081/92 stanoví:
„1. Aniž jsou dotčeny mezinárodní dohody, vztahuje se toto nařízení na zemědělské produkty nebo potraviny dovážené ze třetí země, pokud:
– je třetí země schopna poskytnout stejné záruky nebo záruky rovnocenné těm, které jsou uvedeny v článku 4,
– dotyčná třetí země má kontrolní mechanismus rovnocenný tomu, který je uveden v článku 10,
– dotyčná třetí země je připravena poskytnout odpovídajícím zemědělským produktům nebo potravinám dováženým ze Společenství ochranu rovnocennou té, která existuje ve Společenství.
2. Pokud je chráněné označení z třetí země totožné s označením chráněným ve Společenství, je zápis proveden s přihlédnutím k místním a tradičním zvyklostem a skutečnému nebezpečí záměny.
Užívání takových označení je schváleno pouze tehdy, pokud je země původu produktu jasně a viditelně uvedena na etiketě.“
12. Článek 17 nařízení č. 2081/92 zavádí postup zápisu, který se použije na zápis označení, která ke dni vstupu v platnost tohoto nařízení již existovala, takzvaný „zjednodušený postup“. Toto ustanovení zejména stanoví, že členské státy sdělí Komisi do šesti měsíců od vstupu nařízení č. 2081/92 v platnost, která svá označení chtějí z tohoto titulu zapsat.
13. Aby byla zohledněna zejména skutečnost, že první návrh na zápis zeměpisných označení a označení původu, který měla Komise vypracovat podle čl. 17 odst. 2 nařízení č. 2081/92, byl Radě Evropské unie předložen až v březnu roku 1996, kdy již větší část pětiletého přechodného období podle čl. 13 odst. 2 téhož nařízení uplynula, byl nařízením č. 535/97, které vstoupilo v platnost dne 28. března 1997, tento posledně uvedený odstavec nahrazen takto:
„Odchylně od odst. 1 písm. a) a b) si mohou členské státy zachovat vnitrostátní systémy, které umožňují používat názvy zapsané podle článku 17 po dobu nejvýše pěti let ode dne zveřejnění zápisu, pokud:
– byly produkty uvedeny v souladu s právem na trh pod tímto označením nejméně pět let přede dnem vyhlášení tohoto nařízení,
– podniky v souladu s právem uváděly produkty na trh za nepřetržitého užívání těchto názvů po dobu uvedenou v první odrážce,
– z označování jasně vyplývá skutečný původ produktu.
Tato výjimka však nemůže vést k volnému uvádění produktů na trh v členském státě, kde jsou tyto názvy zakázány.“
Vnitrostátní právo
14. Dne 11. června 1976 uzavřely Rakouská republika a Československá socialistická republika smlouvu o ochraně údajů o původu, označení původu a jiných označení zemědělských a průmyslových výrobků odkazujících na původ (dále jen „dvoustranná smlouva“).
15. Po schválení a ratifikaci byla smlouva zveřejněna v Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
ze dne 19. února 1981 (BGBl. 1981/75). V souladu se svým článkem 16 odst. 2 vstoupila dvoustranná smlouva v platnost dne 26. února 1981 na dobu časově neomezenou.
16. Článek 1 dvoustranné smlouvy stanoví:
„Každý ze smluvních států se zavazuje učinit veškerá opatření nutná k tomu, aby účinným způsobem chránil proti nekalé soutěži v obchodním styku údaje o původu, označení původu a jiná označení zemědělských a průmyslových výrobků odkazující na původ, která spadají pod skupiny uvedené v článku 5 a jsou blíže označena v Dohodě podle článku 6, jakož i jména a vyobrazení zmíněná v článcích 3, 4 a 8 odstavci 2.“
17. Článek 2 dvoustranné smlouvy stanoví:
„Pod údaji o původu, označeními původu a jinými označeními odkazujícími na původ se ve smyslu této Smlouvy rozumí všechny odkazy, které se přímo nebo nepřímo vztahují na původ výrobku. Takový odkaz tvoří v zásadě zeměpisné označení. Mohou jej tvořit i jiné údaje, jestliže příslušné obchodní kruhy země původu v nich spatřují v souvislosti s takto označeným výrobkem odkaz na zemi, kde byl výrobek zhotoven. Uvedená označení mohou vedle odkazu na původ z určité zeměpisné oblasti obsahovat též údaje o jakosti příslušného výrobku. Tyto zvláštní vlastnosti výrobků jsou podmíněny výhradně nebo převážně zeměpisnými nebo lidskými činiteli.“
18. Článek 3 odst. 1 dvoustranné smlouvy stanoví:
„[...] československá označení uvedená v Dohodě podle článku 6 se vyhrazují v Rakouské republice výhradně československým výrobkům.“
19. Článek 5 odst. 1 bod B.2 dvoustranné smlouvy zmiňuje pivo ve skupinách českých výrobků, na které se vztahuje ochrana zavedená touto smlouvou.
20. Článek 6 dvoustranné smlouvy stanoví:
„Označení jednotlivých výrobků, která splňují předpoklady článku 2 a 5, která požívají ochrany podle této smlouvy, a nejsou tudíž označeními druhu, budou uvedena v Dohodě, již uzavřou vlády obou smluvních států.“
21. Článek 7 dvoustranné smlouvy zní:
„1. Budou-li se jména a označení chráněná podle článků 3, 4, 6 a článku 8 odstavce 2 této smlouvy užívat v obchodním styku v rozporu s těmito ustanoveními pro výrobky, zejména pro jejich úpravu nebo balení, nebo na účtech, přepravních dokladech nebo jiných obchodních papírech nebo v reklamě, použijí se všechna soudní a správní opatření, která podle zákonodárství smluvního státu, v němž se uplatňuje ochrana, přicházejí v úvahu pro potírání nekalé soutěže nebo pro potlačení nepřípustných označení, a to za předpokladů stanovených v tomto zákonodárství a podle ustanovení článku 9.
2. Pokud je v obchodním styku nebezpečí záměny, použije se odstavec 1 též tehdy, jestliže se označení chráněná podle této smlouvy užívají v pozměněné formě nebo pro jiné výrobky, než pro které jsou určena v Dohodě podle článku 6.
3. Odstavec 1 se použije tehdy, jestliže se označení chráněná podle této smlouvy užívají v překladu nebo s odkazem na skutečný původ nebo s dovětky ‚druh‘, ‚typ‘, ‚způsob‘, ‚napodobení‘ nebo podobně.
4. Odstavec 1 se nepoužije pro překlady označení jednoho smluvního státu, jestliže překlad do jazyka druhého smluvního státu je slovem hovorové řeči.“
22. Článek 16 odst. 3 dvoustranné smlouvy stanoví, že tuto smlouvu může každý ze smluvních států vypovědět ve lhůtě alespoň jednoho roku písemně diplomatickou cestou.
23. V souladu s článkem 6 dvoustranné smlouvy byla dne 7. června 1979 uzavřena dohoda o provádění této smlouvy (dále jen „dvoustranná dohoda“). Podle svého čl. 2 odst. 1 tato dohoda vstoupila v platnost současně s dvoustrannou smlouvou, tedy 26. února 1981. Byla zveřejněna v Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
ze dne 19. února 1981 (BGBl. 1981/76).
24. Příloha B dvoustranné dohody uvádí:
„Československá označení zemědělských a průmyslových výrobků
[...]
B. Výživa a zemědělství (bez vín)
[...]
2. Pivo
Česká socialistická republika
[...]
Bud
Budějovické pivo
Budějovické pivo – Budvar
Budějovický Budvar
[...]“
25. Česká národní rada dne 17. prosince 1992 prohlásila, že v souladu s platnými zásadami mezinárodního práva a v rozsahu jím stanoveným se Česká republika od 1. ledna 1993 cítí být vázána mnohostrannými a dvoustrannými smlouvami, jejichž byla Česká a Slovenská Federativní Republika k tomuto dni stranou.
26. Ústavním zákonem č. 4/1993 Sb. ze dne 15. prosince 1992 Česká republika potvrdila, že přebírá práva a závazky, které pro Českou a Slovenskou Federativní Republiku ke dni jejího zániku vyplývaly z mezinárodního práva.
27. Ve sdělení spolkového kancléře o dvoustranných smlouvách platných mezi Rakouskou republikou a Českou republikou (BGBl. III 1997/123, dále jen „sdělení spolkového kancléře“) se uvádí:
„Na základě společného posouzení dvoustranných smluv mezi Rakouskou republikou a Českou republikou příslušnými orgány obou států bylo konstatováno, že dle obecně uznávaných pravidel mezinárodního práva veřejného platily ve vztazích mezi Rakouskou republikou a Českou republikou k 1. lednu 1993, kdy došlo k sukcesi České republiky na odpovídajícím území bývalé České a Slovenské Federativní Republiky, níže uvedené dvoustranné smlouvy a příslušné orgány je od tohoto data uplatňují v rámci právních řádů obou zemí:
[...]
19. Smlouva mezi Rakouskou republikou a Československou socialistickou republikou o ochraně údajů o původu, označení původu a jiných označení zemědělských a průmyslových výrobků odkazujících na původ, jakož i Protokol ze dne 30. listopadu 1977
Vídeň dne 11. června 1976 (BGBl. č. 75/1981)
[...]
26. Dohoda o provádění Smlouvy mezi Rakouskou republikou a Československou socialistickou republikou o ochraně údajů o původu, označení původu a jiných označení zemědělských a průmyslových výrobků odkazujících na původ
Praha dne 7. června 1979 (BGBl. č. 76/1981)
[...]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
28. Podnik Budvar uvádí na trh pivo, zejména pod ochrannými známkami Budĕjovický Budvar a Budweiser Budvar, a vyváží pivo s názvem „Budweiser Budvar“ zvláště do Rakouska.
29. Společnost Ammersin uvádí na trh zejména pivo s ochrannou známkou American Bud vyráběné pivovarem Anheuser-Busch, které nakupuje od společnosti Josef Sigl KG (dále jen „společnost Josef Sigl“), se sídlem v Obertrum (Rakousko), výhradního dovozce uvedeného piva do Rakouska.
30. Návrhem na zahájení řízení ze dne 22. července 1999 požádal podnik Budvar předkládající soud, aby společnosti Ammersin uložil, aby se na rakouském území v rámci své obchodní činnosti zdržela užívání označení Bud nebo podobných označení, která by mohla vést k záměně co se týče piva nebo podobného zboží či souvisejícího s těmito produkty, ledaže by se jednalo o produkty podniku Budvar. Krom toho navrhl podnik Budvar, aby byla zrušena veškerá označení, která by byla v rozporu s tímto zákazem, a aby byly předloženy účty a zveřejněn rozsudek. Kromě žaloby byl podán i návrh na vydání předběžných opatření.
31. Žaloba podniku Budvar v původním řízení je založena v podstatě na dvou odlišných právních základech.
32. Zaprvé podnik Budvar uvádí, že ochranná známka American Bud, zapsaná jako ochranná známka pro společnost Anheuser-Busch, se podobá jejím vlastním prioritním ochranným známkám, které požívají ochrany v Rakousku, a sice Budweiser, Budweiser Budvar a Bud, přičemž to může vést k záměně ve smyslu právních předpisů proti nekalé soutěži.
33. Zadruhé podnik Budvar uvádí, že užívání označení American Bud pro pivo pocházející z jiného státu, než je Česká republika, je v rozporu s ustanoveními dvoustranné smlouvy, neboť označení Bud, uvedené v příloze B dvoustranné dohody, je chráněným označením v souladu s článkem 6 uvedené smlouvy, které je tedy vyhrazeno výlučně pro české produkty.
34. Dne 15. října 1999 předkládající soud nařídil předběžná opatření požadovaná podnikem Budvar.
35. Opravnému prostředku podanému společností Ammersin proti uvedeným opatřením u Oberlandesgericht Wien (Rakousko) nebylo vyhověno a kasační opravný prostředek u Oberster Gerichtshof (Rakousko) byl zamítnut. Řízení o předběžném opatření bylo ukončeno a Handelsgericht Wien nyní rozhoduje ve věci samé.
36. Předkládající soud poznamenává, že před podáním žaloby ve věci v původním řízení podnik Budvar již u Landesgericht Salzburg (Rakousko) podal žalobu, která je jak z hlediska svého předmětu, tak základu totožná s žalobou podanou ve věci v původním řízení, ale směřuje proti společnosti Josef Sigl.
37. V této souběžně probíhající věci Landesgericht Salzburg nařídil požadovaná předběžná opatření a Oberlandesgericht Linz (Rakousko) nevyhověl odvolání podanému proti tomuto usnesení. Usnesením ze dne 1. února 2000 zamítl Oberster Gerichtshof opravný prostředek „Revision“ proti usnesení vydanému v rámci odvolání a předběžná opatření potvrdil.
38. Předkládající soud uvádí, že toto usnesení Oberster Gerichtshof je založeno v podstatě na následujících úvahách.
39. Oberster Gerichtshof, který omezil svůj přezkum na důvod vycházející z dvoustranné smlouvy, měl za to, že zákaz požadovaný vůči žalované společnosti Josef Sigl může představovat překážku volnému pohybu zboží ve smyslu článku 28 ES.
40. Měl však za to, že tato překážka je s článkem 28 ES slučitelná, neboť ochrana označení Bud, jak je stanovena v dvoustranné smlouvě, spadá do ochrany průmyslového a obchodního vlastnictví ve smyslu článku 30 ES.
41. Podle předkládajícího soudu se zdá, že Oberster Gerichtshof rozhodl, že označení Bud je „prostým zeměpisným údajem nebo nepřímým údajem o původu“, tedy údajem, který nepředpokládá, že byly dodrženy takové záruky související s označením původu, jako jsou produkce, při níž je třeba dodržet jakostní nebo výrobní normy, které přijímají a kontrolují příslušné orgány, nebo zvláštní vlastnosti produktu. Označení Bud krom toho požívá „absolutní ochrany“, to znamená ochrany nezávislé na jakémkoli nebezpečí záměny nebo uvedení v omyl.
42. S ohledem na argumenty rozvinuté před předkládajícím soudem má tento soud za to, že přetrvává důvodná pochybnost, co se týče odpovědí na otázky práva Společenství, které vyvolává věc v původním řízení, zejména proto, že judikatura Soudního dvora neumožňuje určit, zda takzvané „prosté“ údaje o zeměpisném původu, které nevyvolávají nebezpečí uvedení v omyl, spadají rovněž pod ochranu průmyslového a obchodního vlastnictví ve smyslu článku 30 ES.
43. Za těchto okolností se Handelsgericht Wien rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Je použití ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, podle kterého je prostému/nepřímému zeměpisnému označení, jež v zemi původu není ani názvem regionu, ani názvem určitého místa nebo země, poskytována absolutní ochrana nezávislá na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl, jaká se poskytuje kvalifikovanému zeměpisnému označení ve smyslu nařízení č. 2081/92, slučitelné s článkem 28 ES nebo s nařízením č. 2081/92, jestliže použití tohoto ustanovení umožňuje zabránit dovozu zboží, které bylo v jiném členském státě legálně uvedeno na trh?
2) Platí to také tehdy, když se zeměpisné označení, jež v zemi původu není ani názvem regionu, ani názvem určitého místa nebo země, nepovažuje v zemi původu za zeměpisný název určitého produktu, a nepovažuje se tam ani za prosté nebo nepřímé zeměpisné označení?
3) Platí odpovědi na první a druhou otázku také tehdy, když dvoustranná smlouva je smlouvou, kterou členský stát uzavřel před svým přistoupením k Evropské unii a kterou prohlášením spolkové vlády ponechal v platnosti i po svém přistoupení k Evropské unii ve vztahu k nástupnickému státu původního druhého smluvního státu?
4) Ukládá čl. 307 druhý pododstavec ES členskému státu, aby takovou dvoustrannou smlouvu uzavřenou mezi tímto členským státem a třetí zemí ještě před přistoupením tohoto členského státu k Evropské unii vykládal v souladu s právem Společenství ve smyslu článku 28 ES nebo nařízení č. 2081/92, takže ochrana, jakou taková smlouva poskytuje prostému/nepřímému zeměpisnému označení, jež v zemi původu není ani názvem regionu, ani názvem určitého místa nebo země, znamená pouze ochranu před nebezpečím uvedení v omyl, nikoli však absolutní ochranu, jaká se poskytuje kvalifikovanému označení původu ve smyslu nařízení č. 2081/92?“
K předběžným otázkám
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
44. Podnik Budvar tvrdí, že ve věci v původním řízení jde o ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, na která se právo Společenství podle čl. 307 prvního pododstavce ES nevztahuje. Výklad takových ustanovení přitom náleží výlučně vnitrostátnímu soudu. Za těchto okolností není rozhodnutí o předběžných otázkách nutné ani přípustné.
45. Podle rakouské vlády je část první otázky týkající se slučitelnosti ochrany poskytované dvoustrannou smlouvou s nařízením č. 2081/92 nepřípustná. Podle ní se totiž jedná o otázku hypotetickou, neboť předkládací usnesení neobsahuje žádný údaj o tom, že by některý z dotyčných produktů byl ve smyslu tohoto nařízení zapsán nebo že by byl jeho zápis zamýšlen.
46. Podle Komise vyvstává otázka, zda jsou předběžné otázky hypotetické povahy a zda jsou jako takové nepřípustné, neboť zaprvé se předkládající soud zjevně neztotožňuje s výkladem dvoustranné smlouvy, jaký provedl Oberster Gerichtshof ve svém usnesení o předběžném opatření ze dne 1. února 2000, pokud jde o absolutní povahu ochrany, kterou tato smlouva poskytuje, zadruhé neuvádí, jakého typu ochrany podle něj požívá označení, o které jde v původním řízení, a zatřetí ani neupřesňuje, zda je uvedeným výkladem vázán.
Závěry Soudního dvora
47. V souladu s ustálenou judikaturou platí, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 234 ES je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout. Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, body 38 a 39).
48. Podle podniku Budvar nejsou předběžné otázky přípustné, protože věc v původním řízení se s ohledem na použitelnost čl. 307 prvního pododstavce ES týká pouze výkladu norem vnitrostátního práva, tedy dvoustranné smlouvy a dvoustranné dohody (dále jen „předmětné dvoustranné smlouvy“), s tím, že právo Společenství jako celek se v projednávané věci nepoužije.
49. V tomto ohledu postačí nejprve konstatovat, že třetí a čtvrtá otázka se týkají konkrétně výkladu článku 307 ES s ohledem na okolnosti věci v původním řízení, kdežto první a druhá otázka se týkají výkladu ustanovení práva Společenství, tedy ustanovení článků 28 ES a 30 ES, jakož i nařízení č. 2081/92, aby předkládající soud mohl posoudit slučitelnost předmětných vnitrostátních norem s právem Společenství. Relevanci takového posouzení pro účely případného použití článku 307 ES na uvedenou věc nelze zpochybnit.
50. Pokud se dále jedná o argument rakouské vlády, podle nějž je část první otázky týkající se nařízení č. 2081/92 hypotetická, je třeba konstatovat, že ve věci v původním řízení jde o uplatnění práva podniku Budvar, které by pro společnost Ammersin znamenalo zákaz uvádět na trh některé zboží pod chráněným názvem a jehož slučitelnost s režimem zavedeným nařízením č. 2081/92 je zpochybněna, bez ohledu na to, zda případně došlo k zápisu na základě uvedeného nařízení. Tato otázka tedy vůbec není hypotetická.
51. Pokud jde konečně o argumenty Komise, stačí odpovědět, že různé hypotézy, které předkládající soud formuluje ohledně povahy označení, o něž se jedná ve věci v původním řízení, jsou toliko předpoklady, na jejichž základě jsou předběžné otázky položeny a jejichž opodstatněnost Soudní dvůr neověřuje.
52. Z výše uvedeného vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
K věci samé
K první otázce
53. Podstatou první otázky položené předkládajícím soudem je, zda nařízení č. 2081/92 nebo článek 28 ES brání použití ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, podle kterého je prostému a nepřímému údaji o zeměpisném původu této třetí země v členském státě dovozu poskytována ochrana, která je nezávislá na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl, a podle kterého může být znemožněn dovoz zboží, které bylo v jiném členském státě legálně uvedeno na trh.
54. Tato otázka vychází z předpokladu, že název Bud je prostým a nepřímým údajem o zeměpisném původu, tedy názvem, u kterého neexistuje přímá souvislosti mezi určenou jakostí, pověstí nebo jinou vlastností produktu na jedné straně a jeho konkrétním zeměpisným původem na straně druhé, a na který se tedy čl. 2 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2081/92 nevztahuje (viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2000, Warsteiner Brauerei, C‑312/98, Recueil, s. I‑9187, body 43 a 44), přičemž tento název mimoto není jako takový zeměpisným názvem, může však spotřebitele přinejmenším informovat o tom, že produkt, který tento název nese, pochází z určitého místa, regionu nebo země (viz rozsudek ze dne 10. listopadu 1992, Exportur, C‑3/91, Recueil, s. I‑5529, bod 11).
– Ohledně nařízení č. 2081/92
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
55. Podnik Budvar tvrdí, že název Bud je zkrácenou formou názvu města Budweis, jehož český název je České Budějovice, což je místo původu jeho piva, a obsahuje tedy zeměpisný odkaz, který souvisí s pivovarnickou tradicí uvedeného města a odkazuje zejména na celosvětovou pověst budějovického piva, za kterou vděčí své vynikající jakosti.
56. Název Bud – chráněný v Rakousku na základě dvoustranné smlouvy – je tedy podle podniku Budvar kvalifikovaným zeměpisným označením nebo označením původu, to znamená označením, které lze zapsat na základě nařízení č. 2081/92.
57. Podnik Budvar v tomto ohledu tvrdí, že z judikatury Soudního dvora (výše uvedený rozsudek Warsteiner Brauerei, bod 47) vyplývá, že nařízení č. 2081/92 nebrání vnitrostátnímu režimu ochrany kvalifikovaného zeměpisného označení nebo označení původu, jako je Bud, který se podobá režimu vyplývajícímu z dvoustranné smlouvy.
58. Podnik Budvar dále tvrdí, že v případě, kdy by dvoustrannou smlouvou chráněný název Bud byl pouze prostým údajem o zeměpisném původu – tedy údajem o zeměpisném původu, u něhož neexistuje žádná souvislost mezi vlastnostmi produktu a jeho zeměpisným původem – výše uvedený rozsudek Warsteiner Brauerei, a zejména jeho bod 54, by tím spíše nasvědčoval tomu, že nařízení č. 2081/92 nebrání použití této vnitrostátní ochrany vzhledem k tomu, že takové údaje zjevně nespadají do rozsahu působnosti uvedeného nařízení.
59. Podle podniku Budvar upravuje nařízení č. 2081/92 pouze ochranu Společenství pro označení, na která se toto nařízení vztahuje. Z toho podle podniku Budvar vyplývá, že z hlediska ryze vnitrostátní ochrany vyplývající z dvoustranné smlouvy není rozlišení, které předkládající soud provedl mezi prostými údaji o zeměpisném původu a kvalifikovanými označeními, relevantní. S ohledem na výše uvedený rozsudek Warsteiner Brauerei, zejména jeho body 43 a 44, se toto řešení použije i nezávisle na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl.
60. Společnost Ammersin tvrdí, že výše uvedený rozsudek Warsteiner Brauerei nepřináší odpověď na otázku, která je předmětem sporu v původním řízení, tedy na otázku, zda absolutní ochrana vyhrazená nařízením č. 2081/92 pro kvalifikovaná zeměpisná označení a označení původu může být poskytnuta na úrovni členských států současně s režimem zavedeným tímto nařízením.
61. Na tuto otázku by měla být dána záporná odpověď, protože podle společnosti Ammersin z předmětu, cíle a systematiky nařízení č. 2081/92 vyplývá, že pokud jde o poskytovanou absolutní ochranu, je úprava obsažená v tomto nařízení vyčerpávající. Společnost Ammersin uvádí zaprvé, že toto nařízení stanoví pro ochranu označení striktní podmínky, které vyžadují, aby tímto označením byl název určitého místa a aby byla dána přímá souvislost mezi jakostí dotyčného výrobku a místem, odkud pochází (čl. 2 odst. 2 uvedeného nařízení), a zadruhé, že se tato ochrana poskytuje pouze po závazném oznamovacím, ověřovacím a registračním řízení zahrnujícím mimo jiné zevrubnou kontrolu souladu se specifikací (článek 4 a následující téhož nařízení).
62. Z toho podle společnosti Ammersin vyplývá, že nařízení č. 2081/92 brání vnitrostátním režimům ochrany, které poskytují absolutní ochranu zeměpisným označením nebo označením původu, u nichž není zaručeno, že také splňují přísné požadavky stanovené uvedeným nařízením.
63. Tento výklad je podle společnosti Ammersin potvrzen článkem 17 nařízení č. 2081/92, z nějž podle ní vyplývá, že vnitrostátní režimy ochrany kvalifikovaných údajů o zeměpisném původu, včetně režimů založených na dvoustranných smlouvách, mohou zůstat v platnosti po skončení šestiměsíční lhůty stanovené tímto ustanovením, pouze pokud byly v této lhůtě oznámeny Komisi.
64. Údaje o původu chráněné podle dvoustranné smlouvy, jmenovitě název Bud, však podle společnosti Ammersin nebyly oznámeny v rámci této lhůty, která pokud jde o Rakouskou republiku uplynula dne 30. června 1999. Proto již nemohou být chráněny.
65. Rakouská vláda argumentuje, že pokud se vyjde ze zásady, podle níž je název, o nějž jde v původním řízení, jen prostým údajem o zeměpisném původu, pak z judikatury Soudního dvora vyplývá, že ochrana, jakou poskytuje dvoustranná smlouva, je s nařízením č. 2081/92 slučitelná.
66. Tato vláda dále tvrdí, že z judikatury Soudního dvora též vyplývá, že nařízení č. 2081/92 nebrání ani použití vnitrostátní právní úpravy, která chrání názvy, jež by mohly být na základě uvedeného nařízení zapsány.
67. Německá vláda tvrdí, že potud, pokud se jedná o prostý údaj o zeměpisném původu, ochrana názvu Bud, tak jak je upravena dvoustrannou smlouvou, je s nařízením č. 2081/92 slučitelná, protože se toto nařízení vztahuje pouze na kvalifikované údaje o zeměpisném původu, a sice na údaje, které jsou vnitřně spjaty s vlastnostmi nebo jakostí předmětného produktu.
68. Jestliže se naproti tomu ve věci v původním řízení jedná o kvalifikovaný údaj o původu, je podle této vlády třeba přihlédnout k tomu, že nařízení č. 2081/92 upravuje jen zápis údajů o původu z členských států (viz čl. 5 odst. 4 a 5 uvedeného nařízení). Podle německé vlády z preambule tohoto nařízení vyplývá, že toto nařízení vychází ze zásady, že jím upravený režim bude doplněn o spolupráci se třetími zeměmi. Mezi Evropskou unií a Českou republikou však podle ní neexistuje doposud žádná smlouva.
69. Vůči ochraně poskytované dvoustrannou smlouvou tedy podle německé vlády nelze nic namítat, pokud kvalifikované údaje o původu, na které odkazuje, splňují po obsahové stránce požadavky nařízení č. 2081/92.
70. Francouzská vláda tvrdí, že čl. 12 odst. 1 nařízení č. 2081/92 dovoluje, aby mezinárodní dohody uzavřené před jeho vstupem v platnost zůstaly v platnosti.
71. Podle ní tedy není pochyb o tom, že ochrana názvu Bud poskytovaná dvoustrannou smlouvou nemůže být s nařízením č. 2081/92 neslučitelná, a to tím spíše, že tento název byl kvalifikován jako chráněné označení původu zejména v rámci Lisabonské dohody na ochranu označení původu a o jejich mezinárodním zápisu ze dne 31. října 1958 a byl jako takový zapsán Světovou organizací duševního vlastnictví v roce 1975.
72. Podle Komise z judikatury vyplývá, že nařízení č. 2081/92 nebrání tomu, aby dvoustranná smlouva poskytovala, případně ve spojení s dalšími vnitrostátními předpisy, absolutní ochranu, tj. ochranu nezávislou na jakémkoli užívání zahrnujícím nebezpečí uvedení v omyl, takovému zeměpisnému označení, o jaké jde v původním řízení a u něhož neexistuje žádná souvislost mezi vlastnostmi produktu a jeho zeměpisným původem.
Odpověď Soudního dvora
73. Soudní dvůr již rozhodl, že nařízení č. 2081/92 neobsahuje nic o tom, že by prosté údaje o zeměpisném původu nemohly být chráněny podle vnitrostátní právní úpravy členského státu (viz výše uvedený rozsudek Warsteiner Brauerei, bod 45).
74. Nařízení č. 2081/92 má za cíl zajistit ve Společenství jednotnou ochranu zeměpisných názvů, na které se vztahuje, a zavedlo povinnost jejich zápisu v rámci Společenství, aby mohly požívat ochrany v každém členském státě, zatímco vnitrostátní ochrana, kterou členský stát poskytne zeměpisným názvům, jež nesplňují podmínky pro zápis podle nařízení č. 2081/92, se řídí vnitrostátním právem tohoto členského státu a omezuje se pouze na jeho území (viz výše uvedený rozsudek Warsteiner Brauerei, bod 50).
75. Tento výklad není zpochybněn tím, že vnitrostátní režim údajů o zeměpisném původu, o jaký jde ve věci v původním řízení, stanoví absolutní ochranu, tedy ochranu nezávislou na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl.
76. Rozsah působnosti nařízení č. 2081/92 totiž není definován ve vztahu k takovéto okolnosti, nýbrž závisí hlavně na povaze názvu, a to v tom smyslu, že se vztahuje pouze na názvy související s produktem, u nějž je dána zvláštní souvislost mezi jeho vlastnostmi a jeho zeměpisným původem, a také na tom, že se poskytovaná ochrana vztahuje na celé Společenství.
77. Přitom je nesporné, že pro účely hypotézy, z níž vychází první otázka, název, o nějž jde v původním řízení, nepatří mezi názvy spadající do rozsahu působnosti nařízení č. 2081/92. Ochrana, jíž tento název požívá podle předmětných dvoustranných smluv, je krom toho omezena na rakouské území.
78. S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku v rozsahu, v němž se týká nařízení č. 2081/92, odpovědět tak, že toto nařízení nebrání použití ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, podle kterého je prostému a nepřímému údaji o zeměpisném původu této třetí země v členském státě dovozu poskytována ochrana, která je nezávislá na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl, a podle kterého může být znemožněn dovoz zboží, které bylo v jiném členském státě legálně uvedeno na trh.
– Ohledně článků 28 ES a 30 ES
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
79. Podnik Budvar na úvod tvrdí, že se věc v původním řízení týká pouze přímých dovozů do Rakouska ze třetí země, a to ze Spojených států amerických, a nejde tedy o překážku obchodu uvnitř Společenství. Věc v původním řízení tudíž podle podniku Budvar nemá žádnou souvislost s vnitřním trhem a nespadá do rozsahu působnosti článku 28 ES.
80. Podnik Budvar dále tvrdí, že články 28 ES a 30 ES podle judikatury Soudního dvora nebrání použití norem obsažených v mezinárodní smlouvě mezi členskými státy a týkajících se ochrany údajů o původu a označení původu, pokud chráněné názvy nezdruhověly ve státě původu ke dni vstupu v platnost takové smlouvy nebo později.
81. Podle podniku Budvar se tato judikatura použije a fortiori
na situaci, která se stejně jako ve věci v původním řízení týká smlouvy, kterou uzavřel členský stát a třetí země a která poskytuje takovouto ochranu, a to tím spíše, že je nesporné – zejména s ohledem na článek 6 dvoustranné smlouvy, který tak stanoví výslovně – že označení Bud není a nikdy nebylo druhovým označením.
82. Společnost Ammersin tvrdí, že judikatura Soudního dvora neznamená, že by absolutní ochrana takového názvu, jako je Bud, byla z hlediska článku 30 ES odůvodněná. Odůvodněné jsou totiž pouze prosté údaje o zeměpisném původu – to znamená hlavně místní názvy – které požívají velmi dobré pověsti a pro producenty usazené v místech, jež označují, jsou hlavním prostředkem, jak si udržet zákazníky. Název Bud přitom podle společnosti Ammersin není názvem místa ani nepožívá pověsti u spotřebitelů.
83. Společnost Ammersin dále tvrdí, že ochrana názvu Bud nemůže být odůvodněna ani na základě článku 28 ES, tedy naléhavým důvodem obecného zájmu, zejména důvodem týkajícím se ochrany spotřebitele nebo poctivosti obchodních transakcí. Pro dosažení těchto cílů je totiž postačující ochrana proti nebezpečí uvedení v omyl. Za těchto okolností je absolutní ochrana podle společnosti Ammersin zjevně nepřiměřená.
84. Rakouská vláda tvrdí, že podle ustálené judikatury Soudního dvora článek 28 ES nebrání takovým omezením dovozu a vývozu, která jsou odůvodněná ochranou průmyslového nebo obchodního vlastnictví ve smyslu článku 30 ES, a to v rozsahu, v němž jsou tato omezení odůvodněna ochranou práv, která jsou specifickým předmětem tohoto vlastnictví.
85. Toto odůvodnění zahrnuje podle rakouské vlády jak prostá, tak i nepřímá označení zeměpisného původu.
86. Tato vláda uvádí, že názvy chráněné dvoustrannou smlouvou – ačkoli nejsou kvalifikovanými zeměpisnými označeními nebo označeními původu, na něž by se mohlo vztahovat nařízení č. 2081/92 – požívají mimořádné pověsti, jež může odůvodňovat omezení volného pohybu zboží.
87. Uvedené názvy byly podle rakouské vlády zařazeny do příloh k dvoustranné dohodě na návrh zainteresovaných vnitrostátních kruhů, na základě očekávání spotřebitelů a v úzké součinnosti s příslušnými zájmovými sdruženími a správními orgány.
88. Podle rakouské vlády je cílem dvoustranné smlouvy zabránit tomu, aby chráněná označení byla zneužívána a stala se označeními druhovými.
89. Německá vláda tvrdí, že ochrana, jakou prostým údajům o zeměpisném původu poskytuje dvoustranná smlouva, je opatřením s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení ve smyslu článku 28 ES, které je však odůvodněné na základě článku 30 ES jakožto ochrana průmyslového a obchodního vlastnictví, nebo podpůrně na základě článku 28 ES jakožto naléhavý důvod obecného zájmu týkající se zejména poctivosti obchodních transakcí či ochrany spotřebitele.
90. Pokud jde o článek 30 ES, německá vláda tvrdí, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že zákaz používání názvu Bud, který vyplývá z dvoustranné smlouvy, chrání obchodní vlastnictví k údajům o původu ve smyslu tohoto článku, a může tedy odůvodňovat překážku zakázanou článkem 28 ES.
91. Pokud by bylo rozhodnuto, že název, o který jde v původním řízení, je prostým údajem o původu, vyplývalo by z toho, že tento údaj je chráněn proti nebezpečí využívání jeho pověsti. Podle německé vlády je krom toho bezvýznamné, zda tento údaj má skutečně pověst, nebo zda neoprávněná osoba skutečně využívala pověsti údaje o původu uváděním svých produktů na trh.
92. Německá vláda podpůrně tvrdí, že naléhavé důvody obecného zájmu, zejména důvody týkající se poctivosti obchodních transakcí a ochrany spotřebitele, opravňují členské státy k přijetí vnitrostátních předpisů v oblasti užívání klamavých označení, aniž by však bylo nutné, aby spotřebitelé byli skutečně uvedeni v omyl. To podle německé vlády ostatně potvrzují i různé směrnice.
93. Komise tvrdí, že zákaz uvádět v Rakousku na trh pivo pod názvem American Bud, který vyplývá z dvoustranné smlouvy, je opatřením s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu ve smyslu článku 28 ES, které je odůvodněné, protože se týká ochrany průmyslového a obchodního vlastnictví ve smyslu článku 30 ES.
94. Komise v tomto ohledu uvádí, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že na takové zeměpisné názvy, jako je Bud, které požívají absolutní ochrany na základě mezinárodní smlouvy, ačkoli mezi vlastnostmi dotčených produktů a jejich zeměpisným původem neexistuje žádná souvislost, se vztahuje odůvodnění týkající se průmyslového a obchodního vlastnictví podle článku 30 ES.
Odpověď Soudního dvora
95. Je třeba připomenout, že články 28 ES a 30 ES se použijí bez rozdílu na produkty pocházející ze Společenství a na produkty, které byly uvedeny do volného oběhu uvnitř kteréhokoli členského státu, bez ohledu na prvotní původ těchto produktů. Právě za těchto podmínek se tedy uvedené články použijí v případě piva nesoucího ochrannou známku American Bud, o které jde v původním řízení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. listopadu 1989, Nijman, 125/88, Recueil, s. 3533, bod 11).
96. Zákaz vyplývající z dvoustranné smlouvy uvádět v Rakousku na trh pod názvem Bud pivo pocházející z jiných zemí než z České republiky může mít ve věci v původním řízení vliv na dovoz dotčeného produktu pod tímto názvem z jiných členských států, a vytvářet tak překážku obchodu uvnitř Společenství. Taková právní úprava je tedy z tohoto důvodu opatřením s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení ve smyslu článku 28 ES (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Nijman, bod 12, a Exportur, body 19 a 20).
97. Vnitrostátní právní předpisy, které zakazují používání určitého zeměpisného názvu u zboží pocházejícího ze třetích zemí, které je uváděno do volného oběhu v jiných členských státech, kde je legálně uváděno na trh, zajisté neznamenají absolutní vyloučení dovozu těchto produktů do dotyčného členského státu. Mohou nicméně ztížit jejich uvádění na trh, a tím pádem i narušit obchodní výměnu mezi členskými státy (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 5. prosince 2000, Guimont, C‑448/98, Recueil, s. I‑10663, bod 26).
98. Je tedy třeba zkoumat, zda toto omezení volného pohybu zboží může být z hlediska práva Společenství odůvodněné.
99. Pokud jde o absolutní ochranu údaje o původu, kterou zboží poskytuje dvoustranná smlouva a která má zásadně stejnou povahu jako v původním řízení, již Soudní dvůr rozhodl, že cíl takové smlouvy, tj. zabránit tomu, aby producenti z jednoho smluvního státu používali zeměpisné názvy jiného státu, a využívali tak pověsti spojené s produkty podniků usazených v regionech nebo místech, které tyto názvy označují, má zajistit poctivou hospodářskou soutěž. Lze se domnívat, že takový cíl spadá pod ochranu průmyslového a obchodního vlastnictví ve smyslu článku 30 ES, pakliže se předmětné názvy nestaly ke dni vstupu této smlouvy v platnost nebo později druhovými označeními ve státě původu (viz rozsudky Exportur, uvedený výše, bod 37, a ze dne 4. března 1999, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Recueil, s. I‑1301, bod 20).
100. Jak přitom vyplývá zejména z článků 1, 2 a 6 dvoustranné smlouvy, takový cíl je základem režimu ochrany zavedeného předmětnými dvoustrannými smlouvami.
101. Jestliže tedy z ověření provedeného předkládajícím soudem vyplývá, že podle faktických podmínek a podle pojetí převládajícího v České republice název Bud označuje region nebo místo na území tohoto státu a že jeho ochrana je odůvodněná z hlediska kritérií článku 30 ES, pak toto ustanovení nebrání ani tomu, aby tato ochrana platila i na území takového členského státu, jako je v projednávané věci Rakouská republika (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Exportur, bod 38).
102. S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku v rozsahu, v němž se týká článků 28 ES a 30 ES, odpovědět tak, že tyto články nebrání použití ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, podle kterého je prostému a nepřímému údaji o zeměpisném původu této třetí země v dočteném členském státě poskytována ochrana, která je nezávislá na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl, a podle kterého může být znemožněn dovoz zboží, které bylo v jiném členském státě legálně uvedeno na trh, pakliže se chráněný název nestal ke dni vstupu této smlouvy v platnost nebo později druhovým označením ve státě původu (viz výše uvedený rozsudek Exportur, bod 39).
103. Proto je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 28 ES a nařízení č. 2081/92 nebrání použití ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, podle kterého je prostému a nepřímému údaji o zeměpisném původu této třetí země v členském státě dovozu poskytována ochrana, která je nezávislá na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl, a podle kterého může být znemožněn dovoz zboží, které bylo v jiném členském státě legálně uvedeno na trh.
K druhé otázce
104. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda nařízení č. 2081/92 nebo článek 28 ES brání použití ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, podle kterého je názvu, který v této zemi ani přímo, ani nepřímo neodkazuje na zeměpisný původ produktu, poskytnuta v dotčeném členském státě ochrana, která je nezávislá na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl, a podle kterého může být znemožněn dovoz zboží, které bylo v jiném členském státě legálně uvedeno na trh.
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
105. Podnik Budvar tvrdí, že ochrana, jakou názvu Bud poskytuje dvoustranná smlouva, je s článkem 28 ES neslučitelná jen tehdy, je-li jak v dotčeném členském státě, tak ve třetí zemi zcela vyloučena jakákoli asociace mezi chráněným označením, které je pozměněnou formou celého názvu místa výroby chráněného produktu, na jedné straně a produktem chráněným tímto označením nesoucím konkrétní název, jakož i místem výroby na straně druhé. S nařízením č. 2081/92 by použití takové ochrany bylo v souladu i tehdy, kdyby taková asociace byla zcela vyloučena.
106. Společnost Ammersin a německá vláda tvrdí, že není-li název Bud v zemi původu považován za zeměpisný název pro určitý produkt a ostatně ani za prostý nebo nepřímý zeměpisný údaj, ochrana takového názvu nemůže být odůvodněna ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví ve smyslu článku 30 ES.
Odpovědi Soudního dvora
107. Jestliže z ověření provedených předkládajícím soudem vyplývá, že podle faktických podmínek a podle pojetí převládajícího v České republice název Bud neoznačuje přímo či nepřímo žádný region ani místo na území tohoto státu, vyvstává tedy otázka, zda absolutní ochrana tohoto názvu, tak jak ji upravuje dvoustranná smlouva a která je překážkou volnému pohybu zboží (viz body 96 a 97 tohoto rozsudku), může být v právu Společenství odůvodněna z hlediska článku 30 ES nebo jinak.
108. V takovémto případě ochrana uvedeného názvu nemůže být odůvodněna ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví ve smyslu článku 30 ES, aniž by tím byla dotčena případná ochrana na základě zvláštních práv, jako je právo ochranných známek (viz v tomto smyslu rozsudky Exportur, uvedený výše, bod 37, a ze dne 7. května 1997, Pistre a další, C‑321/94 až C‑324/94, Recueil, s. I‑2343, bod 53).
109. Za těchto podmínek je nutno zkoumat, zda tato překážka může být odůvodněna na základě takového kategorického požadavku obecného zájmu, jako je požadavek týkající se poctivosti obchodních transakcí a ochrany spotřebitele.
110. Kdyby se prokázalo, že název Bud neobsahuje žádný odkaz na zeměpisný původ produktů, které označuje, bylo by třeba konstatovat, že z žádné skutečnosti předložené Soudnímu dvoru předkládajícím soudem nevyplývá, že by ochrana tohoto názvu byla schopna zabránit tomu, aby hospodářské subjekty získaly neoprávněnou výhodu nebo aby spotřebitelé byli uvedeni v omyl, pokud jde o kteroukoli z vlastností uvedených produktů.
111. Proto je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že článek 28 ES brání použití ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, podle kterého je názvu, který v této zemi ani přímo, ani nepřímo neodkazuje na zeměpisný původ jím označeného produktu, poskytnuta v členském státě dovozu ochrana, která je nezávislá na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl, a podle kterého může být znemožněn dovoz zboží, které bylo v jiném členském státě legálně uvedeno na trh.
Ke třetí a čtvrté otázce
112. Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat současně, je, zda čl. 307 první pododstavec ES má být vykládán v tom smyslu, že umožňuje soudu členského státu, aby použil ustanovení takových dvoustranných smluv, jaké jsou předmětem původního řízení, uzavřených mezi tímto státem a třetí zemí, které poskytují ochranu názvu z této třetí země, i když se tato ustanovení ukážou být v rozporu s pravidly Smlouvy, z důvodu, že jde o povinnost, která vyplývá ze smluv uzavřených přede dnem přistoupení dotyčného členského státu k Evropské unii, a zda druhý pododstavec uvedeného článku tomuto vnitrostátnímu soudu ukládá, aby uvedená ustanovení vykládal v souladu s právem Společenství.
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
113. Podnik Budvar uvádí, že Rakouská republika uzavřela dvoustrannou smlouvu před svým přistoupením k Evropské unii, k němuž došlo dne 1. ledna 1995, a že sdělení spolkového kancléře z roku 1997, tedy po přistoupení, má dle samotného svého znění ryze deklaratorní povahu. Podle podniku Budvar zůstala dvoustranná smlouva v platnosti nikoli na základě uvedeného prohlášení, nýbrž po rozdělení České a Slovenské Federativní Republiky dne 1. ledna 1993 na základě norem mezinárodního práva veřejného v oblasti sukcese států.
114. Za těchto podmínek podnik Budvar tvrdí, že Rakouská republika mohla na základě čl. 307 prvního pododstavce ES, tak jak jej vykládá Soudní dvůr, či na základě mezinárodního práva veřejného dokonce měla přijmout veškerá opatření nezbytná k zajištění ochrany názvu Bud upravené dvoustrannou smlouvou, a to bez ohledu na jakákoli ustanovení práva Společenství.
115. Podnik Budvar tvrdí, pokud jde o ochranu upravenou dvoustrannou smlouvou, že i kdyby existoval rozpor mezi ní a právem Společenství, orgánům Společenství by bylo na základě čl. 307 prvního pododstavce ES znemožněno použít primární a sekundární právo Společenství jako celek, dokud by tento rozpor nebyl vyřešen, případně i vypovězením dvoustranné smlouvy.
116. Vhodnými prostředky k odstranění případné neslučitelnosti mezi smlouvou uzavřenou před přistoupením členského státu k Evropské unii a Smlouvou o ES mohou být podle podniku Budvar jen prostředky dovolené mezinárodním právem veřejným, jako je renegociace této smlouvy nebo její výklad v souladu s právem Společenství.
117. O renegociaci dvoustranné smlouvy se přitom podle podniku Budvar neuvažuje. Krom toho z čl. 7 odst. 1 této smlouvy, což je v tomto ohledu zcela jednoznačné ustanovení, vyplývá, že ochrana poskytnutá touto smlouvou dotyčnému názvu je nezávislá na nebezpečí záměny nebo uvedení v omyl.
118. Společnost Ammersin tvrdí, že čl. 307 první pododstavec ES není ve věci v původním řízení použitelný, protože ke dni svého přistoupení k Evropské unii neměla Rakouská republika žádnou povinnost vyplývající z dvoustranné smlouvy.
119. Podle společnosti Ammersin neměla Rakouská republika před sdělením spolkového kancléře, tedy ani ke dni svého přistoupení k Evropské unii, žádnou mezinárodněprávní povinnost. Krom toho podle ní neexistuje žádný mezinárodněprávní obyčej v oblasti sukcese států, na jehož základě by předmětné dvoustranné smlouvy zůstaly po rozdělení České a Slovenské Federativní Republiky v platnosti.
120. Rakouská republika tedy přijala vůči České republice povinnosti vyplývající z dvoustranné smlouvy až sdělením spolkového kancléře. Na rozdíl od svého znění je tedy toto sdělení konstitutivní povahy.
121. Dvoustranná smlouva podle společnosti Ammersin umožňuje výklad v souladu s právem Společenství v tom smyslu, že název Bud je na základě této smlouvy chráněn pouze před skutečným uvedením v omyl. Článek 7 odst. 1 této smlouvy totiž nestanoví absolutní ochranu, nýbrž ukládá použití „soudní[ch] a správní[ch] opatření, která [...] přicházejí v úvahu pro potírání nekalé soutěže nebo pro potlačení nepřípustných označení“.
122. Rakouské právo a konkrétněji jeho předpisy o nekalé soutěži přitom veškeré návrhy na zákaz používání názvů podmiňují tím, že názvy musely být používány klamavě.
123. Podle společnosti Ammersin se dále na věc v původním řízení vztahuje čl. 7 odst. 2 dvoustranné smlouvy, protože název American Bud používaný jako zapsaná ochranná známka je pozměněnou formou chráněného označení ve smyslu tohoto ustanovení. Tato ochranná známka totiž vykazuje podstatné odlišnosti oproti chráněnému označení Bud – konkrétně v použitém tvaru štítku na lahvi – a spotřebitel ji vnímá jako samostatnou ochrannou známku.
124. Společnost Ammersin v tomto ohledu tvrdí, že čl. 307 druhý pododstavec ES zpřesňuje ustanovení obsažené v článku 10 ES, které stanoví obecnou povinnost členských států zaujmout vůči Společenství příznivý postoj. Zejména z judikatury týkající se posledně uvedeného článku podle ní vyplývá, že při uplatňování vnitrostátního práva je vnitrostátní soud, který je má vykládat, povinen tak činit v co největším možném rozsahu ve světle znění a účelu ustanovení nadřazeného práva Společenství, aby bylo dosaženo výsledků sledovaných Smlouvou, a aby tak byl zajištěn soulad s nařízením č. 2081/92 a s článkem 28 ES.
125. Rakouská vláda uvádí, že se Rakouská republika a Česká republika přiklonily k převažujícímu názoru, že státy jsou vázány smlouvami uzavřenými státy, které byly jejich předchůdci. Zásada kontinuity v takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, je podle rakouské vlády vyjádřena v čl. 34 odst. 1 Vídeňské úmluvy o sukcesi států ve vztahu ke smlouvám. Krom toho je podle ní tato zásada v souladu s mezinárodním obyčejovým právem. Po zániku státu, jehož nástupcem se stala Česká republika, nebyla platnost předmětných dvoustranných smluv nijak dotčena jejich uplatňováním na dvoustranné vztahy mezi Rakouskou republikou a Českou republikou.
126. Podle této vlády má tedy sdělení spolkového kancléře ryze deklaratorní povahu.
127. Rakouská vláda dále připomíná, že v souladu s čl. 31 odst. 1 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969 „musí být [smlouva] vykládána v dobré víře, v souladu s obvyklým významem, který je dáván výrazům ve smlouvě v jejich celkové souvislosti, a rovněž s přihlédnutím k předmětu a účelu smlouvy“.
128. Podle této vlády přitom s ohledem na význam, který je dáván příslušným ustanovením dvoustranné smlouvy v jejich celkové souvislosti, a s přihlédnutím k jejímu předmětu a účelu, tato ustanovení nedovolují žádný výklad, podle kterého by název Bud, jakožto prostý a nepřímý údaj o zeměpisném původu, požíval pouze ochrany proti nebezpečí uvedení v omyl, a nikoli absolutní ochrany. Takový výklad tedy podle ní musí být bez dalšího vyloučen.
129. Podle německé vlády upravuje dvoustranná smlouva práva a povinnosti vzniklé Rakouské republice před jejím přistoupením k Evropské unii. V souladu s čl. 307 prvním pododstavcem ES taková smlouva není právem Společenství dotčena, a uplatňuje se proto přednostně před ním.
130. Skutečnost, že třetí země, která dvoustrannou smlouvu uzavřela, tj. Československá socialistická republika, již neexistuje, podle ní nemůže tento výklad zpochybnit. Rakouská republika – podobně jako Spolková republika Německo, a pokud je německé vládě známo, i ostatní členské státy – uznala trvání podstatné části mezinárodních smluv, a jednala tak v souladu s obvyklou mezistátní praxí.
131. Podle této vlády by příznivý výklad vůči právu Společenství měl vyústit ve změnu dvoustranné smlouvy v návaznosti na její renegociaci provedenou za tím účelem na dvoustranné úrovni a v případě nezdaru ve vypovězení nebo přerušení platnosti této smlouvy. V mezidobí jsou však vnitrostátní soudy oprávněny chránit dotyčná práva, i kdyby byla v rozporu s právem Společenství. Tato vláda uvádí, že předkládající soud ostatně neuvedl, zda tato smlouva může být vypovězena.
132. Francouzská vláda tvrdí, že ze sdělení spolkového kancléře vyplývá, že předmětné dvoustranné smlouvy zůstaly mezi Rakouskou republikou a Českou republikou nepřetržitě v platnosti od 1. ledna 1993, kteréžto datum předchází datu přistoupení Rakouské republiky k Evropské unii. Tímto sdělením nebylo rozhodnuto o ponechání dvoustranné smlouvy v platnosti počínaje rokem 1997, nýbrž jím byla tato skutečnost pouze vzata na vědomí a byli o ní informováni jednotlivci. Podle francouzské vlády jsou tedy tyto smlouvy mezinárodními akty uzavřenými před přistoupením Rakouské republiky k Evropské unii a článek 307 ES se na ně použije.
133. Podle francouzské vlády dále z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v souladu se zásadami mezinárodního práva může být použití norem Společenství – v daném případě článku 28 ES a příslušných ustanovení nařízení č. 2081/92 – vyloučeno předchozí mezinárodní smlouvou – v daném případě dvoustrannou smlouvou – pokud tato mezinárodní smlouva dotyčnému členskému státu ukládá povinnosti, jejichž plnění může být ještě požadováno třetí zemí, která je její stranou.
134. Podle francouzské vlády přitom z této judikatury vyplývá, že použitelnost takové smlouvy by měla být ověřena vnitrostátním soudem, jemuž také přísluší identifikovat předmětné povinnosti, aby bylo možné určit, do jaké míry brání použití článku 28 ES nebo nařízení č. 2081/92.
135. Francouzská vláda tvrdí, že výklad navržený předkládajícím soudem by ve věci v původním řízení znamenal porušení dvoustranné smlouvy, a nebyl by tedy v rámci mezinárodního práva přípustným prostředkem k vyřešení případné neslučitelnosti mezi uvedenou smlouvou a právem Společenství ve smyslu čl. 307 druhého pododstavce ES, jak jej vykládá Soudní dvůr.
136. Podle této vlády ze zcela jednoznačného znění čl. 7 odst. 1 dvoustranné smlouvy vyplývá, že je bez dalšího vyloučeno, aby toto ustanovení bylo vykládáno tak, že název Bud jakožto prostý a nepřímý zeměpisný údaj je chráněn jen proti nebezpečí uvedení v omyl, a nepožívá tedy absolutní ochrany. S takovým výkladem proto nelze uvažovat na základě požadavku, aby výklad byl v souladu s právem Společenství.
137. Komise tvrdí, že se článek 307 ES na dvoustrannou smlouvu vztahuje, protože tato smlouva má dopad na použití Smlouvy o ES a mimoto ji Rakouská republika uzavřela se třetí zemí ještě před přistoupením uvedeného státu k Evropské unii.
138. Vzniká však otázka, zda se čl. 307 první pododstavec ES na smlouvu vztahuje i v případě, kdy stejně jako ve věci v původním řízení byla tato smlouva ponechána v platnosti vůči státu, který se stal nástupcem původní třetí země, a to prostřednictvím prohlášení učiněného orgány členského státu po jeho přistoupení.
139. Tato otázka nastoluje i další otázku, a sice zda je dotyčné prohlášení konstitutivní povahy.
140. Komise tvrdí, že sdělení spolkového kancléře má v souladu s mezinárodním právem pouze deklaratorní účinek, neboť smlouva zůstává v platnosti, lze-li z jednání stran usuzovat, že se shodly na jejím ponechání v platnosti.
141. Podle Komise se tedy jedná o skutkovou otázku, jejíž posouzení náleží předkládajícímu soudu. Komise tvrdí, že nic ve spise nenasvědčuje tomu, že by strany nechtěly předmětné dvoustranné smlouvy ponechat v platnosti.
142. Komise z toho dovozuje, že se čl. 307 první pododstavec ES na věc v původním řízení použije, a že proto Smlouva o ES nemá vliv na práva a povinnosti vzniklé z dvoustranné smlouvy.
Odpověď Soudního dvora
143. Tato otázka musí být zodpovězena, neboť z odpovědi na druhou otázku vyplývá, že nelze-li se domnívat, že název Bud odkazuje přímo či nepřímo na zeměpisný původ jím označených produktů, brání článek 28 ES ochraně, kterou uvedenému názvu poskytují předmětné dvoustranné smlouvy.
144. Z článku 307 prvního pododstavce ES vyplývá, že práva a povinnosti vyplývající ze smlouvy uzavřené přede dnem přistoupení členského státu mezi tímto členským státem a třetím státem nejsou dotčeny ustanoveními Smlouvy o ES.
145. Účelem tohoto ustanovení je upřesnit v souladu se zásadami mezinárodního práva, že uplatňování Smlouvy o ES nemá vliv na závazek dotyčného členského státu respektovat práva třetích zemí vyplývající z předchozí smlouvy a plnit odpovídající povinnosti (viz zejména rozsudek ze dne 4. července 2000, Komise v. Portugalsko, C‑84/98, Recueil, s. I‑5215, bod 53).
146. K určení, zda použití normy Společenství může být vyloučeno předchozí mezinárodní smlouvou, je tedy třeba zkoumat, zda tato smlouva ukládá dotyčnému členskému státu povinnosti, jejichž plnění ještě může třetí země, která je stranou smlouvy, požadovat (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 10. března 1998, T. Port, C‑364/95 a C‑365/95, Recueil, s. I‑1023, bod 60).
147. V projednávané věci je nesporné, že ochrana názvu Bud je upravena předmětnými dvoustrannými smlouvami, které byly uzavřeny mezi Československou socialistickou republikou a Rakouskou republikou ještě před přistoupením Rakouské republiky k Evropské unii.
148. Z předmětných dvoustranných smluv, konkrétně z čl. 7 odst. 1 dvoustranné smlouvy, rovněž zdá se vyplývat, že tyto smlouvy upravují povinnosti Rakouské republiky, jejichž plnění mohla Československá socialistická republika požadovat.
149. Vyvstává však otázka, zda Česká republika odvozuje z uvedených smluv práva, jejichž dodržování může nadále po Rakouské republice požadovat.
150. Je totiž třeba připomenout, že po svém rozdělení dne 1. ledna 1993 Česká a Slovenská Federativní Republika, která je sama nástupcem Československé socialistické republiky, přestala existovat a že jejími nástupci se na příslušných územích staly dva nezávislé státy, a sice České republika a Slovenská republika.
151. Proto je třeba si položit otázku, zda v rámci takovéto sukcese států zůstaly předmětné dvoustranné smlouvy uzavřené Československou socialistickou republikou v platnosti po rozdělení České a Slovenské Federativní Republiky, zejména pokud jde o taková práva, která z nich vyplývají pro Českou republiku, o jaká jde v původním řízení, takže tato práva a odpovídající povinnosti Rakouské republiky zůstaly v platnosti i po tomto rozdělení, a ke dni přistoupení Rakouské republiky k Evropské unii tedy byly stále v platnosti.
152. Je nesporné, že ke dni tohoto rozdělení existovala široce uznávaná mezinárodní praxe založená na zásadě kontinuity smluv. Z této praxe vyplývá, že pokud některý ze smluvních států dvoustranné smlouvy nevyjádřil vůli ji renegociovat nebo vypovědět, má se za to, že tato smlouva v zásadě zůstává v platnosti ve vztahu ke státům, které se staly nástupci rozděleného státu.
153. Zdá se totiž, že takto chápaná zásada kontinuity smluv je, alespoň pokud jde o zvláštní případ úplného rozdělení států a bez ohledu na možnost vypovězení nebo renegociace smluv, základní zásadou, jež byla ke dni předmětného rozdělení široce uznávaná.
154. Aniž by bylo třeba, aby se Soudní dvůr zabýval otázkou, zda byla tato zásada kontinuity smluv ke dni rozdělení České a Slovenské Federativní Republiky obyčejovou normou mezinárodního práva, nelze každopádně zpochybnit, že uplatňování této zásady v mezinárodní praxi smluvního práva bylo k tomuto datu plně v souladu s mezinárodním právem.
155. Za těchto podmínek je třeba ověřit, zda jak Rakouská republika, tak i Česká republika skutečně měly v úmyslu uplatnit tuto zásadu kontinuity smluv na předmětné dvoustranné smlouvy a zda existují indicie, jež by v tomto ohledu prokazovaly jejich úmysly a jež by se týkaly období ode dne zmíněného rozdělení do dne přistoupení Rakouské republiky k Evropské unii.
156. Jak vyplývá zejména z usnesení České národní rady ze dne 17. prosince 1992 a z článku 5 ústavního zákona č. 4/1993 Sb. (viz body 25 a 26 tohoto rozsudku), Česká republika výslovně souhlasila se zásadou automatické kontinuity smluv.
157. Pokud jde o postoj Rakouské republiky, zdá se, že tento stát tradičně prosazoval zásadu zvanou „ tabula rasa “, podle níž nástupnictví nového státu po smluvním státu znamená, že smlouvy uzavřené smluvním státem jsou automaticky neplatné, s výjimkou případu smluv územního charakteru nebo dohody, která stanoví jinak.
158. Vzniká však otázka, zda v takové situaci sukcese států, jaká nastala po úplném rozdělení původního státu, a pokud jde zejména o předmětné dvoustranné smlouvy, měla Rakouská republika v úmyslu uplatnit zásadu zmíněnou v předchozím bodě.
159. Jak uvedl generální advokát v bodech 141 a 142 svého stanoviska, z judikatury rakouských soudů a zároveň ze skutečnosti, že zejména ve vztahu k České republice Rakouská republika vypověděla, avšak pouze do budoucna, některé smlouvy uzavřené s Československou socialistickou republikou, v tomto ohledu zdá se vyplývá, že praxe uvedeného členského státu, a to i během doby od rozdělení České a Slovenské Federativní Republiky do přistoupení Rakouské republiky k Evropské unii, obsahovala možné známky toho, že od uplatnění zásady zvané „ tabula rasa “ bylo upuštěno.
160. Rakouská praxe vůči nástupnickým státům České a Slovenské Federativní Republiky se totiž jeví být založena na pragmatickém přístupu, podle kterého dvoustranné smlouvy zůstávají platné, ledaže byly některou ze stran vypovězeny. Taková praxe vede k výsledkům, které se velmi blíží výsledkům praxe založené na zásadě kontinuity smluv.
161. V tomto ohledu musí předkládající soud ověřit, zda kdykoli v době od rozdělení České a Slovenské Federativní Republiky, k němuž došlo dne 1. ledna 1993, do sdělení spolkového kancléře v roce 1997 vyjádřila Rakouská republika úmysl předmětné dvoustranné smlouvy renegociovat nebo vypovědět.
162. Kdyby se tato skutečnost prokázala, byla by zvlášť významná, protože, jak již bylo uvedeno v bodě 156 tohoto rozsudku, Česká republika při rozdělení státu, jehož se stala nástupcem, jasně vyjádřila názor, že smlouvy uzavřené s tímto státem zůstávají v platnosti. Česká republika si tedy výslovně vyhradila právo uplatňovat vůči Rakouské republice práva, která jakožto nástupnický stát odvozuje z předmětných dvoustranných smluv.
163. Význam této skutečnosti je ostatně potvrzen cílem čl. 307 prvního pododstavce ES, tj. umožnit členskému státu, aby respektoval práva, jichž se mohou domáhat třetí země na základě smlouvy uzavřené před přistoupením uvedeného státu k Evropské unii v takových případech, o jaký jde v původním řízení (viz bod 145 tohoto rozsudku).
164. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda jak Rakouská republika, tak i Česká republika měly ve věci v původním řízení skutečně v úmyslu uplatnit na předmětné dvoustranné smlouvy zásadu kontinuity smluv.
165. Pokud jde o Rakouskou republiku, je třeba ještě upřesnit, že nelze předem vyloučit, že související projev vůle, ačkoli byl učiněn s jistým zpožděním, tj. až v roce 1997, by přece jen mohl být zohledněn tak, aby se definitivně prokázal úmysl tohoto členského státu uznat Českou republiku za smluvní stranu předmětných dvoustranných smluv a aby bylo možné se v projednávané věci domnívat, že provádění těchto smluv spadá do rozsahu působnosti čl. 307 prvního pododstavce ES.
166. Jinak by tomu bylo, kdyby Rakouská republika kdykoli před sdělením spolkového kancléře jasně vyjádřila opačný úmysl.
167. Pokud by předkládající soud po skončení ověřování, které provede zejména s ohledem na poznatky poskytnuté v tomto rozsudku, dospěl k závěru, že ke dni přistoupení Rakouské republiky k Evropské unii byl tento členský stát předmětnými dvoustranným smlouvami vázán vůči České republice, vyplývalo by z toho, že uvedené smlouvy lze považovat za akty uzavřené před tímto přistoupením ve smyslu čl. 307 prvního pododstavce ES.
168. Je třeba dodat, že podle druhého pododstavce tohoto ustanovení mají členské státy povinnost použít všech vhodných prostředků k odstranění neslučitelností mezi smlouvou uzavřenou před přistoupením členského státu a Smlouvou o ES.
169. Z toho vyplývá, že předkládající soud je povinen ověřit, zda lze případnou neslučitelnost mezi Smlouvou o ES a dvoustrannou smlouvou vyloučit výkladem dvoustranné smlouvy, který bude v co největším možném rozsahu v souladu s právem Společenství, a to při dodržení mezinárodního práva.
170. Pokud se ukáže, že v případě dvoustranné smlouvy uzavřené před přistoupením členského státu k Evropské unii nelze provést výklad, který by byl v souladu s právem Společenství, může tento členský stát přijmout v rámci článku 307 ES vhodná opatření, přičemž je však povinen odstranit neslučitelnosti mezi dřívější smlouvou a Smlouvou o ES. Pokud tento členský stát narazí na obtíže, kvůli nimž bude změna dohody nemožná, nelze tedy vyloučit, že bude povinen tuto dohodu vypovědět (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 58).
171. V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 16 odst. 3 dvoustranné smlouvy stanoví, že tuto smlouvu může každý ze smluvních států vypovědět ve lhůtě alespoň jednoho roku písemně diplomatickou cestou.
172. Do doby, než některý z prostředků podle čl. 307 druhého pododstavce ES umožní odstranit případné neslučitelnosti mezi smlouvou uzavřenou před přistoupením dotčeného členského státu k Evropské unii a Smlouvou o ES, přitom první pododstavec uvedeného článku dovoluje, aby tento stát i nadále takovou smlouvu používal, pokud obsahuje povinnosti, které je povinen plnit na základě mezinárodního práva.
173. S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí a čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 307 první pododstavec ES musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje soudu členského státu, s výhradou ověření, jež musí tento soud provést zejména s ohledem na skutečnosti uvedené v tomto rozsudku, aby použil ustanovení takových dvoustranných smluv, jaké jsou předmětem původního řízení, uzavřených mezi tímto státem a třetí zemí, které poskytují ochranu názvu z této třetí země, i když se tato ustanovení ukážou být v rozporu s pravidly Smlouvy, z důvodu, že jde o povinnost, která vyplývá ze smluv uzavřených přede dnem přistoupení dotyčného členského státu k Evropské unii. Do doby, než některý z prostředků podle čl. 307 druhého pododstavce ES umožní odstranit případné neslučitelnosti mezi smlouvou uzavřenou před takovým přistoupením a Smlouvou o ES, první pododstavec uvedeného článku dovoluje, aby tento stát i nadále takovou smlouvu používal, pokud obsahuje povinnosti, které je povinen plnit na základě mezinárodního práva.
K nákladům řízení
174. Výdaje vzniklé rakouské, německé a francouzské vládě, jakož i Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
o otázkách, které mu byly předloženy usnesením Handelsgericht Wien ze dne 26. února 2001, rozhodl takto:
1) Článek 28 ES a nařízení Rady (EHS) č. 2081/92 ze dne 14. července 1992 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin, ve znění nařízení Rady (ES) č. 535/97 ze dne 17. března 1997, nebrání použití ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, podle kterého je prostému a nepřímému údaji o zeměpisném původu této třetí země v členském státu dovozu poskytována ochrana, která je nezávislá na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl, a podle kterého může být znemožněn dovoz zboží, které bylo v jiném členském státě legálně uvedeno na trh.
2) Článek 28 ES brání použití ustanovení dvoustranné smlouvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, podle kterého je názvu, který v této třetí zemi ani přímo, ani nepřímo neodkazuje na zeměpisný původ jím označeného produktu, poskytnuta v členském státě dovozu ochrana, která je nezávislá na jakémkoli nebezpečí uvedení v omyl, a podle kterého může být znemožněn dovoz zboží, které bylo v jiném členském státě legálně uvedeno na trh.
3) Článek 307 první pododstavec ES musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje soudu členského státu, s výhradou ověření, jež musí tento soud provést zejména s ohledem na skutečnosti uvedené v tomto rozsudku, aby použil ustanovení takových dvoustranných smluv, jaké jsou předmětem původního řízení, uzavřených mezi tímto státem a třetí zemí, které poskytují ochranu názvu z této třetí země, i když se tato ustanovení ukážou být v rozporu s pravidly Smlouvy o ES, z důvodu, že jde o povinnost, která vyplývá ze smluv uzavřených přede dnem přistoupení dotyčného členského státu k Evropské unii. Do doby, než některý z prostředků podle čl. 307 druhého pododstavce ES umožní odstranit případné neslučitelnosti mezi smlouvou uzavřenou před takovým přistoupením a Smlouvou o ES, první pododstavec uvedeného článku dovoluje, aby tento stát i nadále takovou smlouvu používal, pokud obsahuje povinnosti, které je povinen plnit na základě mezinárodního práva.