62022CC0633
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 8. února 2024 (
1
)
Věc C‑633/22
Real Madrid Club de Fútbol,
AE
proti
EE,
Société Éditrice du Monde SA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Cour de cassation (Kasační soud, Francie)]
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Uznávání a výkon rozhodnutí – Důvody pro odmítnutí – Porušení veřejného pořádku státu, v němž se o uznání žádá – Uložení povinnosti deníku a jednomu z jeho novinářů k náhradě škody za poškození dobré pověsti sportovního klubu“
I. Úvod
1.
Nařízení (ES) č. 44/2001 (
2
), známé také jako nařízení Brusel I, v souladu s tradicí zavedenou samotnými členskými státy úmluvou o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
3
) stanovilo jednotná pravidla týkající se uznávání výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vydaných v členských státech. V souladu s těmito pravidly, má-li být rozhodnutí vydané v jednom členském státě (dále jen „členský stát původu“) vykonáno v jiném členském státě (dále jen „členský stát, v němž se o uznání žádá“), musí posledně jmenovaný vydat prohlášení vykonatelnosti tohoto rozhodnutí.
2.
Nařízení Brusel I bylo nahrazeno nařízením (EU) č. 1215/2012 (
4
) (dále jen „nařízení Brusel Ia“), které jde dále než předchozí a zavádí systém automatického výkonu („aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení“) rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vydaných v členských státech.
3.
Nadále však podle ustanovení obou těchto nařízení a s odkazem na klasickou zásadu mezinárodního práva soukromého platí, že členský stát, v němž se o uznání žádá, má právo odmítnout vykonat rozsudek, pokud narušuje jeho veřejný pořádek.
4.
Lze jistě namítat, že existence výhrady veřejného pořádku je nezbytnou a nevyhnutelnou podmínkou pro liberalizaci požadavků stanovených pro přiznání vykonatelnosti cizích rozhodnutí na území členského státu, v němž se o uznání žádá: ten se méně zdráhá přijímat cizí rozhodnutí, má-li pojistku, díky níž bude mít poslední slovo, pokud jde o účinky těchto rozhodnutí na jeho území.
5.
Specifičnost této věci spočívá v tom, že prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí vydaných v členském státě původu bylo zamítnuto z důvodu, že by výkon těchto rozhodnutí narušil svobodu projevu zaručenou článkem 11 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Tato věc je pro Soudní dvůr nejen příležitostí objasnit, jakým způsobem se v takové situaci použije ustanovení o veřejném pořádku, ale také vymezit své pravomoci v oblasti rozhodování o předběžných otázkách.
II. Právní rámec
6.
Kapitola III nařízení Brusel I nadepsaná „Uznávání a výkon“ sestává ze tří oddílů nadepsaných „Uznávání“ (články 33 až 37), „Výkon“ (články 38 až 52) a „Společná ustanovení“ (články 53 až 56) a z definice pojmu „rozhodnutí“ (článek 32).
7.
Článek 33 tohoto nařízení, kterým začíná první oddíl kapitoly III týkající se uznávání rozhodnutí vydaných v jiném členském státě než v tom, v němž se o uznání žádá, v odstavci 1 stanoví, že „[r]ozhodnutí vydaná v některém členském státě jsou v ostatních členských státech uznávána, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení“.
8.
Článek 34 bod 1 tohoto nařízení stanoví, že se rozhodnutí neuzná, „je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá“.
9.
Článek 36 tohoto nařízení stanoví, že „[c]izí rozhodnutí nesmí být v žádném případě přezkoumáváno ve věci samé“.
10.
Článek 38 nařízení Brusel I, kterým začíná druhý oddíl kapitoly III týkající se výkonu rozhodnutí vydaných v jiných členských státech, v odstavci stanoví:
„Rozhodnutí vydané v jednom členském státě, které je v tomto státě vykonatelné, bude vykonáno v jiném členském státě poté, co zde bylo na návrh kterékoli zúčastněné strany prohlášeno za vykonatelné.“
11.
Článek 41 tohoto nařízení stanoví že „[r]ozhodnutí se prohlásí za vykonatelné, jakmile jsou splněny formální náležitosti uvedené v článku 53, aniž by bylo přezkoumáváno podle článků 34 a 35. Strana, vůči níž je výkon navrhován, není v této části řízení oprávněna činit k návrhu jakákoli podání“.
12.
Článek 43 odst. 1 tohoto nařízení stanoví, že „[p]roti rozhodnutí o návrhu na prohlášení vykonatelnosti může kterákoli strana podat opravný prostředek“.
13.
Článek 45 tohoto nařízení stanoví:
„1.   Soud, u něhož byl opravný prostředek podle článku 43 nebo článku 44 podán, zamítne nebo zruší prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí pouze na základě důvodů uvedených v článcích 34 a 35. Soud vydá neprodleně rozhodnutí.
2.   Cizí rozhodnutí nesmí být v žádném případě přezkoumáváno ve věci samé.“
14.
Článek 48 nařízení Brusel I stanoví:
„1.   Bylo-li vydáno cizí rozhodnutí o více nárocích uplatněných žalobou a nemůže-li být prohlášení vykonatelnosti vydáno v plném rozsahu, vydá soud nebo jiný příslušný orgán prohlášení vykonatelnosti pro jeden nebo více těchto nároků.
2.   Navrhovatel může požádat, aby bylo prohlášení vykonatelnosti omezeno pouze na část nároků vyplývajících z rozhodnutí.“
III. Skutkový stav v původním řízení
15.
Dne 7. prosince 2006 byl v deníku Le Monde zveřejněn článek, v němž jeho autor pan EE, novinář zaměstnaný v tomto deníku, tvrdil, že fotbalové kluby Real Madrid a FC Barcelona využívaly služeb doktora X. Fuentèse, který byl strůjcem sítě dopingu v cyklistice. Úryvek z článku se objevil na titulní straně s kresbou opatřenou titulkem „Dopage: le football après le cyclisme“ [„Doping: po cyklistice nyní ve fotbale“] zobrazující cyklistu oblečeného v barvách španělské vlajky a obklopeného malými fotbalisty a injekčními stříkačkami. O této novinové zprávě informovala řada sdělovacích prostředků, zejména španělských.
16.
Dne 23. prosince 2006 zveřejnil deník Le Monde bez jakéhokoli komentáře dopis, který mu předal klub Real Madrid a který uvedené informace popírá.
17.
Klub a jeden člen jeho lékařského týmu, žalobci v původním řízení, podali u Juzgado de Primera Instancia no19 de Madrid (soud prvního stupně č. 19 v Madridu, Španělsko) proti společnosti Éditrice du Monde a novináři, který byl autorem dotčeného článku, žalovaným v původním řízení, žalobu na náhradu škody pro poškození dobré pověsti.
18.
Rozsudkem ze dne 27. února 2009 tento soud žalovaným v původním řízení uložil zaplacení částky 300000 eur klubu Real Madrid a 30000 eur členu jeho lékařského týmu a nařídil zveřejnění svého rozhodnutí v deníku Le Monde. Žalovaní v původním řízení se proti tomuto rozsudku odvolali u Audiencia provincial de Madrid (provinční soud v Madridu, Španělsko), který uvedený rozsudek v podstatné části potvrdil. Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) zamítl opravný prostředek proti posledně jmenovanému rozhodnutí rozsudkem ze dne 24. února 2014.
19.
Juzgado de Primera Instancia no19 de Madrid (soud prvního stupně č. 19 v Madridu, Španělsko) nařídil usnesením ze dne 11. července 2014, společně a nerozdílně (
5
), výkon rozhodnutí Tribunal Supremo (Nejvyššího soudu) a uložil zaplatit ve prospěch klubu Real Madrid částku 390000 eur jakožto jistinu, úroky a náklady řízení a následně usnesením ze dne 9. října 2014 nařídil výkon tohoto rozhodnutí a uložil zaplatit ve prospěch člena lékařského týmu klubu částku 33000 eur jakožto jistinu, úroky a náklady řízení.
20.
Dne 15. února 2018 vydal ředitel soudní kanceláře tribunal de grande instance de Paris (soudu prvního stupně v Paříži, Francie) dvě prohlášení o vykonatelnosti těchto usnesení.
21.
Rozsudky ze dne 15. září 2020 cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) tato prohlášení zrušil. Měl za to, že usnesení ze dne 11. července a 9. října 2014 jsou zjevně v rozporu s francouzským mezinárodním veřejným pořádkem a rozhodl, že nemohou být ve Francii vykonána.
22.
V tomto ohledu cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) uvedl zaprvé to, že španělské soudy uložily dotčenou povinnost k náhradě na základě čl. 9 odst. 3 Ley Orgánica 1/1982 de protección civil del derecho al honor, a la intimidad personal y familiar y a la propia imagen (organický zákon 1/1982 o občanskoprávní ochraně dobré pověsti) ze dne 5. května 1982 (BOE ze dne 14. května 1982, s. 11196), ačkoli klub Real Madrid neuplatnil nárok na náhradu majetkové újmy. Audiencia Provincial de Madrid (provinční soud v Madridu) měl mimoto ve svém rozsudku, který potvrdil Tribunal Supremo (Nejvyšší soud), za to, že tuto újmu je obtížné vyjádřit ekonomicky, jelikož je obecně spojována s nemajetkovou újmou.
23.
Zadruhé cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) shledal, že jedinou otázkou, kterou španělský soud řešil, byl mediální dopad dotčeného článku, jehož pravdivost španělské sdělovací prostředky popřely, takže újma vzniklá v důsledku jeho dopadu byla omezena popřením pravdivosti ze strany místních tiskových orgánů, jejichž čtenáři jsou převážně Španělé.
24.
Zatřetí tento soud konstatoval v prvé řadě, že povinnost zaplatit částku 300000 eur jakožto jistinu a 90000 eur jakožto úroky se týká fyzické osoby a společnosti vydávající deník, z jejíhož účetnictví vyplývá, že taková částka představuje 50 % čisté ztráty a 6 % výše disponibilních finančních prostředků ke dni 31. prosince 2017; ve druhé řadě že povinnost novináře zaplatit částku 30000 eur jakožto jistinu a 3000 eur jakožto úroky navyšuje předchozí povinnost a ve třetí řadě že je velmi vzácné, aby výše náhrady škody přiznané za poškození dobré pověsti nebo jména přesáhla 30000 eur, přičemž francouzské právo postihuje pomluvu ve vztahu k jednotlivcům pouze pokutou v maximální výši 12000 eur.
25.
Cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) dospěl k závěru, že dotčená uložení povinnosti zaplatit uvedené částky měla žalované v původním řízení odrazovat od účasti na veřejné diskusi o věcech veřejného zájmu, čímž sdělovacím prostředkům může bránit v plnění jejich úkolu spočívajícího v informování a kontrole, takže uznání nebo výkon rozhodnutí, kterými byly tyto povinnosti uloženy, jsou v nepřijatelném rozporu s francouzským mezinárodním veřejným pořádkem, neboť porušují svobodu projevu.
26.
Žalobci v původním řízení podali proti rozsudkům cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) kasační opravný prostředek ke Cour de cassation (Kasační soud, Francie), který je předkládajícím soudem v projednávané věci. Zaprvé tvrdili, že přezkum přiměřenosti náhrady škody může být proveden pouze tehdy, pokud má tato náhrada škody sankční, a nikoliv kompenzační povahu; zadruhé namítali, že cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) tím, že nahradil posouzení újmy soudem původu svým vlastním posouzením, přezkoumal španělská rozhodnutí, čímž porušil čl. 34 bod 1 a článek 36 nařízení Brusel I, a zatřetí že cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) nezohlednil závažnost pochybení, která španělský soud zjistil a že ekonomická situace povinných osob není relevantní pro posouzení nepřiměřenosti uložených povinností a tato v každém případě nesmí být posuzována z hlediska vnitrostátních norem.
27.
Žalovaní v původním řízení v podstatě uvádějí, že cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži), aniž přezkoumal španělská rozhodnutí ve věci samé, oprávněně odmítl uznat jejich vykonatelnost z důvodu nepřiměřenosti uložených povinností, jelikož tato rozhodnutí zjevně porušují svobodu projevu, a tedy i mezinárodní veřejný pořádek.
28.
Ve svém shrnutí důvodů, které ho k položení předběžných otázek vedly, odkazuje předkládající soud na judikaturu Soudního dvora vycházející z rozsudku Krombach (
6
). Upozorňuje na část tohoto rozsudku, která podle něj s odkazem na rozsudek Johnston (
7
) zakládá souvislost mezi základními právy, jejichž dodržování Soudní dvůr zaručuje, a Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“) (
8
).
29.
Dále předkládající soud konstatuje, že pokud jde o úroveň ochrany, podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) ponechává čl. 10 odst. 2 EÚLP jen malý prostor pro omezení svobody projevu v oblasti politické diskuse i v oblasti otázek obecného zájmu. Do této druhé kategorie patří zveřejňování informací týkajících se sportu (
9
). Kromě toho je podle něj odrazující účinek uložení povinnosti k náhradě škody parametrem pro posouzení přiměřenosti takového opatření k nápravě újmy způsobené pomlouvačnými výroky. Dále tvrdí, že pokud jde o svobodu projevu novinářů, je třeba dbát na to, aby výše náhrady škody uložená tiskovým společnostem nemohla ohrozit jejich ekonomické základy (
10
).
IV. Předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
30.
Za těchto podmínek se Cour de cassation (Kasační soud) rozhodnutím ze dne 28. září 2022, které Soudnímu dvoru došlo dne 11. října 2022, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být články 34 a 36 nařízení [Brusel I] a článek 11 [Listiny] vykládány v tom smyslu, že uložení povinnosti k náhradě škody za poškození dobré pověsti sportovního klubu prostřednictvím informace zveřejněné deníkem může zjevně porušovat svobodu projevu, a představovat tak důvod pro odmítnutí uznání a výkonu rozhodnutí?
2)
V případě kladné odpovědi, je třeba tato ustanovení vykládat v tom smyslu, že nepřiměřenost uložené povinnosti může být dožádaným soudem [členského státu] konstatována pouze tehdy, pokud je náhrada škody kvalifikována jako sankční buď soudem [členského státu] původu, nebo dožádaným soudem [členského státu], a nikoliv pokud je přiznána jako náhrada nemajetkové újmy?
3)
Mají být tato ustanovení vykládána v tom smyslu, že dožádaný soud [členského státu] může vycházet pouze z odrazujícího účinku uložené povinnosti s ohledem na zdroje osoby, jíž byla povinnost uložena, nebo že může zohlednit i další faktory, jako je závažnost pochybení nebo rozsah újmy?
4)
Může být odrazující účinek s ohledem na zdroje deníku sám o sobě důvodem pro odmítnutí uznání nebo výkonu rozhodnutí z důvodu zjevného porušení základní zásady svobody tisku?
5)
Je třeba odrazujícím účinkem rozumět ohrožení finanční rovnováhy deníku, nebo může tento účinek spočívat pouze v zastrašujícím účinku?
6)
Měl by být odrazující účinek posuzován stejným způsobem ve vztahu ke společnosti vydávající deník a ve vztahu k novináři, jakožto fyzické osobě?
7)
Je obecná ekonomická situace tištěných novin relevantní okolností pro posouzení, zda kromě osudu dotčeného deníku může mít uložení povinnosti zastrašující účinek na všechny sdělovací prostředky?“
31.
Účastníci původního řízení, francouzská, španělská a německá vláda, jakož i Evropská komise předložili písemná vyjádření. Účastníci původního řízení, francouzská, španělská a maltská vláda, jakož i Komise byli zastoupeni na jednání, které se konalo dne 17. října 2023.
V. Analýza
A. Přeformulování předběžných otázek
32.
Než přistoupím k jejich analýze, považuji za užitečné učinit k těmto otázkám několik úvodních poznámek v souvislosti s tím, že se týkají článků 34 a 36 nařízení Brusel I, které jsou součástí oddílu 1 kapitoly III tohoto nařízení nadepsaného „Uznávání“.
33.
V projednávaném případě předkládající soud rozhoduje o kasačním opravném prostředku směřujícím proti rozsudkům, jimiž francouzské soudy zrušily prohlášení o vykonatelnosti španělských rozhodnutí ve Francii. Z toho vyplývá, že relevantní ustanovení nařízení Brusel I jsou spíše ta, která se týkají výkonu rozhodnutí vydaných v jiném členském státě, než v jakém se žádá o jejich výkon, a která se nacházejí v oddílu 2 této kapitoly nadepsaném „Výkon“, a zejména v článku 45 tohoto nařízení.
34.
Pokud jde na jedné straně nejprve o článek 34 nařízení Brusel I, jeho čl. 45 odst. 1 stanoví, že důvody pro odmítnutí uznání, včetně těch týkajících se veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá (čl. 34 bod 1), jsou rovněž důvody pro odmítnutí výkonu. Na druhé straně, pokud jde o čl. 45 odst. 2 nařízení Brusel I, jeho obsah je téměř shodný s článkem 36 tohoto nařízení a potvrzuje, že zákaz přezkumu ve věci samé se uplatní i v rámci sporu o vykonatelnost rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, než v jakém se o jeho výkon žádá.
35.
Odkaz na články 34 a 36 nařízení Brusel I je tedy třeba chápat jako odkaz na čl. 45 odst. 1 tohoto nařízení ve spojení s čl. 34 bodem 1 a čl. 45 odst. 2 tohoto nařízení. Musím podotknout, že se jeví, že předkládající soud si je vědom toho, že ve věci v původním řízení jsou relevantní i ustanovení o výkonu rozhodnutí. Ačkoli totiž předběžné otázky zmiňují pouze články 34 a 36 tohoto nařízení, vyplývá z nich, že si tento soud pokládá otázku, zda v projednávané věci existuje důvod k odmítnutí uznání a výkonu.
36.
Dále znění první otázky naznačuje, že předkládající soud míří jen na procesní uspořádání, kdy byl „deníku“ uložen postih za poškození dobré pověsti sportovního klubu. Tomuto soudu však byly předloženy kasační opravné prostředky směřující proti rozsudkům vydaným ve dvou odlišných řízeních, která proti společnosti vydávající deník, v němž dotčený článek vyšel, a proti jejímu novináři, autorovi tohoto článku, zahájili sportovní klub a člen jeho lékařského týmu. Navíc svou šestou předběžnou otázkou se soud snaží zjistit, zda má v závislosti na individuálních vlastnostech žalovaného přistoupit k odlišnému posouzení podmínek, za nichž lze použít ustanovení o veřejném pořádku.
37.
Navrhuji proto analyzovat společně všechny předběžné otázky. Ačkoli má totiž první otázka dosti obecnou povahu, ostatní otázky se týkají podrobností přezkumu, který musí soud členského státu, v němž se o uznání žádá, u něhož byl podán opravný prostředek proti rozhodnutí o vykonatelnosti rozhodnutí vydaného v členském státu původu, provést. Tyto otázky se nicméně točí kolem stejného právního problému a týkají se různých hledisek, která musí předkládající soud, u něhož byly podány kasační opravné prostředky, přezkoumat. Navíc by poskytnutí odpovědi na první předběžnou otázku, aniž by tato odpověď byla doplněna úvahami týkajícími se podrobností, mohlo uvádět v omyl, pokud jde o způsoby použití ustanovení o veřejném pořádku.
38.
Za těchto podmínek je třeba předběžné otázky chápat v tom smyslu, že se jimi předkládající soud v podstatě táže, zda musí být čl. 45 odst. 1 nařízení Brusel I ve spojení s čl. 34 bodem 1 a čl. 45 odst. 2 tohoto nařízení, jakož i s článkem 11 Listiny, vykládány v tom smyslu, zda členský stát, v němž se žádá o výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, které se týká uložení povinnosti společnosti vydávající deník a novináři k náhradě škody za poškození dobré pověsti sportovního klubu a člena jeho lékařského týmu prostřednictvím informace zveřejněné v tomto deníku, může zamítnout nebo zrušit prohlášení vykonatelnosti tohoto rozhodnutí z důvodu, že by vedlo ke zjevnému porušení svobody projevu zaručené článkem 11 Listiny.
39.
Abych na tuto otázku podal užitečnou odpověď, předložím nejprve několik obecných úvah o ustanovení o veřejném pořádku (oddíl B), dále analyzuji článek 11 Listiny s ohledem na pochybnosti předkládajícího soudu (oddíl C), jakož i kritéria pro posouzení zjevného porušení svobody tímto ustanovením zaručené (oddíl D). Nakonec se budu zabývat domněnkou rovnocenné ochrany vycházející z judikatury ESLP (oddíl E).
B. Obecné úvahy o ustanovení o veřejném pořádku
40.
Jak jsem uvedl, v rozsahu, v jakém byla Bruselská úmluva nahrazena nařízením Brusel I, platí výklad, který Soudní dvůr poskytl k této úmluvě, i pro odpovídající ustanovení tohoto nařízení. Tak je tomu v případě čl. 34 bodu 1 tohoto nařízení, kterým byl nahrazen čl. 27 odst. 1 uvedené úmluvy. Ačkoli na rozdíl od výše uvedeného nařízení tato úmluva výslovně nestanovila, že k tomu, aby toto rozhodnutí nebylo uznáno, musí být uznání nebo výkon rozhodnutí být „zjevně“ v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá, Soudní dvůr Bruselskou úmluvu vždy vykládal v tomto smyslu.
1.
Pojem „veřejný pořádek“
a)
Klasická formulace týkající se ustanovení o veřejném pořádku
41.
Pojem „veřejný pořádek“ je předmětem četné judikatury Soudního dvora. Napříč touto judikaturou Soudní dvůr také usiloval o upřesnění mezí své vlastní pravomoci v oblasti rozhodování o předběžných otázkách, jakož i pravomoci soudu členského státu, v němž se o uznání žádá.
42.
Z judikatury vycházející z rozsudku Krombach (
11
) vyplývá, že ačkoli je členským státům v zásadě ponechána volnost určit podle výhrady obsažené v čl. 34 bodě 1 nařízení Brusel I požadavky vyplývající z jejich veřejného pořádku v souladu s jejich vnitrostátními pojetími, patří vymezení pojmu „veřejný pořádek“ do výkladu tohoto nařízení.
43.
Podle klasické formulace uvedené v judikatuře tedy Soudnímu dvoru sice nepřísluší definovat obsah veřejného pořádku členského státu, přísluší mu nicméně kontrolovat meze, v jejichž rámci může soud členského státu, v němž se o uznání žádá, použít pojem „veřejný pořádek“ (
12
).
44.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, co se týče pojmu „veřejný pořádek“ uvedeného v článku 34 nařízení Brusel I, že toto ustanovení musí být vykládáno restriktivně, jelikož představuje překážku uskutečnění jednoho ze základních cílů nařízení, totiž volného pohybu soudních rozhodnutí (
13
). Upřesnil, že ustanovení o veřejném pořádku se může uplatnit pouze ve výjimečných případech (
14
).
45.
Soudní dvůr mimoto uvedl, že tím, že zakazuje přezkum ve věci samé, zakazuje toto nařízení soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, použít ustanovení o veřejném pořádku pouze důvodu rozdílu mezi použitelnými právními předpisy a přezkoumávat správnost právních nebo skutkových posouzení, která provedl soud členského státu původu (
15
).
46.
Ustanovení o veřejném pořádku by se tudíž uplatnilo pouze tehdy, pokud by výkon dotčeného rozhodnutí v členském státě, v němž se o uznání žádá, způsobil zjevné porušení právního pravidla považovaného v právním řádu státu, v němž se o uznání žádá, za podstatné, nebo práva, které je v tomto právním řádu uznáváno za základní (
16
).
47.
Je třeba tuto klasickou formulaci doplnit o dva aspekty, které výklad pojmu „veřejný pořádek“ ještě více zužují.
b)
Základní práva
48.
První aspekt se týká základních práv.
49.
Soudní dvůr rozhodl, že soud členského státu, v němž se o uznání žádá, který uplatňuje unijní právo tím, že uplatňuje nařízení Brusel I, musí splnit požadavky vyplývající z článku 47 Listiny (
17
). Kromě toho musí být ustanovení tohoto nařízení vykládána ve světle základních práv, která tvoří nedílnou součást obecných zásad, jež jsou nyní zakotvena v Listině (
18
).
50.
Až doposud se judikatura Soudního dvora v této oblasti soustředila na práva na obhajobu a na procesní záruky (
19
). Článek 47 Listiny se však nikterak neomezuje jen na ochranu těchto práv.
51.
Podle judikatury ESLP se totiž čl. 6 odst. 1 EÚLP, jemuž odpovídá čl. 47 druhý pododstavec Listiny, použije na výkon pravomocných rozhodnutí zahraničních soudů (
20
) a odmítnutí vydat prohlášení vykonatelnosti takového rozhodnutí může představovat zásah do práva žalobce na spravedlivý proces (
21
).
52.
Jak podotkl autor právní nauky (
22
), rozsudky, ať již jsou deklaratorní nebo konstitutivní, jsou vektory hmotných práv. Stejnou úlohu mají v přeshraničním kontextu, kdy je o uznání nebo výkon rozsudku z jiného členského státu žádáno v dožádaném členském státě. Tuto úvahu odráží i judikatura ESLP, v níž tento soud dbal na ochranu takových hmotných práv, která se opírají o ustanovení EÚLP, i v případech, kdy se jednalo o situace, které se neomezovaly na území jediného státu (
23
).
53.
Jak někteří autoři tvrdí (
24
), prostřednictvím judikatury ESLP z čl. 6 odst. 1 EÚLP rovněž vyvodil, že existuje procesní právo na uznání a výkon rozsudku vydaného v zahraničí, přičemž toto právo se opírá o pojem „spravedlivý proces“ ve smyslu tohoto ustanovení.
54.
V tomto ohledu je třeba uvést, že právní nauka se nevyslovila jednomyslně jen ve prospěch takového konkrétního výkladu judikatury ESLP.
55.
Vede se totiž diskuse zejména mezi jednak vymezením takového „práva“ a jeho místem v systému úmluv (
25
) a jednak nutností vyvážit toto „právo“ se základními právy žalovaného (
26
). Další kritika dle všeho míří na nemožnost vyvodit existenci „práva“ na to, aby ESLP uznal porušení článku 6 EÚLP a vykonal toto konstatování (
27
). Posledně uvedená kritika mě ale nepřesvědčila. Je třeba podotknout, že nařízení Brusel I tím, že zavádí zásadu, že se rozhodnutí vydané v jiném členském státě vykoná, jakmile je prohlášeno za vykonatelné, a vyjmenovává taxativně důvody k odmítnutí výkonu, existenci tohoto druhu práva uznává (
28
).
56.
Při výkladu práv zaručených čl. 47 druhým pododstavcem Listiny musí Soudní dvůr přihlédnout k odpovídajícím právům zaručeným čl. 6 odst. 1 EÚLP tak, jak jej vykládá ESLP, jakožto k minimální úrovni ochrany (
29
). Podle mého názoru by tedy Soudní dvůr měl navrhovateli, když žádá v souladu s nařízením Brusel I o uznání nebo výkon soudního rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, přiznat ochranu rovnocennou té, která vyplývá z judikatury ESLP.
57.
Stejně by tomu mělo být i v případě, kdy nárok, který navrhovatel uplatňuje před soudem členského státu původu, nemá svůj hmotný základ v právu Unie. Pravomoc soudu členského státu původu se sice zakládá na nařízení Brusel I, avšak Listina se u tohoto soudu, co se týče merita věci, nepoužije (
30
). Naproti tomu se před soudem členského státu, v němž se o uznání žádá, toto nařízení tím, že zavádí zásadu uvedenou v bodě 55 tohoto stanoviska a vyjmenovává taxativně důvody k odmítnutí výkonu, včetně důvodu souvisejícího s veřejným pořádkem (
31
), a tudíž i Listina, stávají použitelnými (
32
).
58.
Taková autonomní povaha „práva“ na výkon soudního rozhodnutí ve věcech občanských a obchodních, zakotveného v čl. 47 druhém pododstavci Listiny, odpovídá řešení, které ve své judikatuře týkající se čl. 6 odst. 1 EÚLP stanovil ESLP (
33
).
59.
Toto takto definované „právo“ však není absolutní (
34
). Může podléhat omezením, jestliže tato omezení splňují požadavky čl. 52 odst. 1 Listiny. V tomto ohledu je nesporné, že je nutné mít za to, že omezení tohoto práva z důvodu zjevného porušení veřejného pořádku je stanoveno zákonem, neboť vyplývá z čl. 34 bodu 1 nařízení Brusel I. Toto omezení respektuje podstatu tohoto práva. Nezpochybňuje jej totiž jako takové, protože jeho účelem je za konkrétních podmínek zakotvených v judikatuře Soudního dvora vyloučit výkon soudního rozhodnutí (
35
). Toto omezení nicméně musí být také nezbytné a skutečně odpovídat některému z cílů obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého.
c)
Vzájemná důvěra
1) Vzájemná důvěra s ohledem na judikaturu
60.
Druhým aspektem, o který je třeba doplnit klasickou formulaci vzešlou z judikatury Soudního dvora, je vzájemná důvěra. Tento aspekt totiž spočívá v tom, že odmítnutí uznání nebo výkonu soudního rozhodnutí vydaného v jednom členském státě jde proti vzájemné důvěře členských států ve výkon spravedlnosti v rámci Unie, na níž se zakládá režim uznávání a výkonu stanovený nařízením Brusel I. Tato důvěra nevyplývá pouze z legislativní volby orgánů Unie. Její základ je položen v primárním právu (
36
).
61.
Okolnost, že se odkaz na tuto vzájemnou důvěru v této klasické formulaci neobjevuje, lze vysvětlit tím, že v době, kdy byla potvrzena v rozsudku Krombach, unijní právo, ani Soudní dvůr ještě otevřeně neuznaly úlohu této důvěry, pokud jde o občanskou a obchodní složku prostoru svobody, bezpečnosti a práva.
62.
Ještě důležitější je, že tato vzájemná důvěra, kterou členské státy navzájem přiznávají svým právním systémům a soudním institucím, umožňuje mít za to, že systém opravných prostředků zavedený v každém členském státě, který je doplněn mechanismem řízení o předběžné otázce stanoveným v článku 267 SFEU, poskytuje při nesprávném použití vnitrostátního práva nebo unijního práva právním subjektům dostatečnou záruku (
37
).
63.
Podle Soudního dvora totiž nařízení Brusel I vychází ze základní myšlenky, že právní subjekty jsou v zásadě povinny využít všech opravných prostředků poskytnutých právem členského státu původu. S výhradou zvláštních okolností, jež by využití opravných prostředků v členském státě původu příliš ztížily nebo znemožnily, jsou právní subjekty povinny využít v tomto členském státě všechny dostupné opravné prostředky, aby předem zabránily porušení veřejného pořádku (
38
).
2) Vzájemná důvěra a hmotný rozměr veřejného pořádku
64.
Úvahy uvedené v bodech 62 a 63 tohoto stanoviska byly Soudním dvorem formulovány v kontextu údajných porušení procesních záruk, jejichž dopady mohly narušit veřejný pořádek členského státu, v němž se o uznání žádá. V této věci je naproti tomu Soudní dvůr vyzván, aby se zabýval výkladem unijního práva v situaci, kdy by údajné porušení veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá, vyplývalo z nedodržení hmotných práv.
65.
Z hlediska vzájemné důvěry a systémů opravných prostředků zavedených v každém členském státě představuje taková situace další potíž.
66.
Je totiž pravda, že jak se Soudní dvůr podle všeho snaží zdůraznit ve svých úvahách obsažených v judikatuře, důvěra, kterou k sobě členské státy vzájemně chovají, se týká nejen oblastí, které spadají do unijního práva („při nesprávném použití […] unijního práva“), ale i těch, které do něj nespadají („při nesprávném použití vnitrostátního práva“).
67.
Pokud nárok uplatněný žalobcem u soudu členského státu původu nemá svůj hmotný základ v právu Unie, lze však mít pochybnosti o tom, zda je možné Soudnímu dvoru v rámci tohoto řízení předložit předběžnou otázku týkající se ustanovení Listiny, které stanoví právo nebo svobodu hmotné povahy.
68.
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci nárok žalobců ve věci v původním řízení podle všeho nemá svůj hmotný základ v právu Unie (
39
), nemohli se žalovaní v původním řízení před soudem členského státu původu dovolávat článku 11 Listiny a uvádět, že tento nárok porušuje jejich svobodu projevu tímto ustanovením zaručenou (
40
). Mohli se však dovolávat (a dle vysvětlení podaných na jednání tak i učinili) článku 10 EÚLP, jakož i vnitrostátního ústavního pořádku, který tuto svobodu zakotvuje, a mimo jiné se i obrátit na ESLP se stížností směřující proti členskému státu původu. Dále pak výklad unijního práva uplatňovaný soudem členského státu, v němž se o uznání žádá, nemůže opomíjet nutnost zajistit ochranu přinejmenším srovnatelnou s tou, jakou nabízí EÚLP (
41
).
69.
Z tohoto hlediska tvoří Listina a EÚLP v občanských a obchodních věcech doplňující se celek ochraňující základní hodnoty Unie a členských států. Tato doplňkovost ostatně vzhledem k tomu, že se unijní právo neuplatní v každé situaci, přispívá ke vzájemné důvěře členských států.
70.
Stejně tak ESLP uznává, že z hlediska ochrany práv zaručených EÚLP jsou úlohy náležející soudům členského státu původu a členského státu, v němž se o uznání žádá, odlišné, aniž to vede k nefunkčnosti mechanismu kontroly dodržování práv touto úmluvou zaručených (
42
). Podle ESLP je pravda, že pokud jsou soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, předloženy závažné a odůvodněné námitky, podle nichž dochází ke zjevné nedostatečnosti ochrany práva zaručeného EÚLP, a unijní právo neumožňuje zjednat nápravu této nedostatečnosti, soud nemůže tyto námitky nepřezkoumat s prostým odůvodněním, že toliko uplatňuje unijní právo (
43
). Tak tomu však v projednávané věci není. Ustanovení o veřejném pořádku totiž skutečně představuje nástroj unijního práva, který soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, umožňuje zjednat nápravu veškeré zjevné nedostatečnosti takové ochrany.
2.
Obsah veřejného pořádku a úloha Soudního dvora v oblasti rozhodování o předběžných otázkách
a)
Vymezení problému
71.
Vyvstane-li v tradičních případech otázka, zda uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě naráží na zásadu, případně vnitrostátní koncept dožádaného členského státu, soud členského státu, v němž se o uznání žádá, nemůže ustanovení o veřejném pořádku uplatnit, aniž by předem označil základní zásadu svého právního řádu, která by tímto uznáním nebo výkonem byla porušena (
44
). Jiným slovy, přísluší mu, aby takovou součást svého právního řádu označil a kvalifikoval jako základní. Je to přímým důsledkem toho, že jak potvrzuje klasická formulace judikatury Soudního dvora, přísluší členským státům, aby „v souladu s vnitrostátními pojetími“ definovaly obsah veřejného pořádku ve svých právních řádech.
72.
Soudní dvůr pak může v rámci své úlohy při výkladu pojmu „veřejný pořádek“, aniž by překročil meze své vlastní pravomoci v oblasti rozhodování o předběžných otázkách, předkládajícímu soudu poskytnout vysvětlení, zda napětí mezi důsledky vyvolanými uznáním nebo výkonem rozhodnutí vydaného v jiném členském státě a zásadou dovolávanou v souvislosti s uznáním nebo výkonem představuje zjevné porušení této zásady.
73.
V projednávaném případě spadá prvek veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá, jehož porušení může odůvodnit použití ustanovení o veřejném pořádku, do hmotných práv zaručených článkem 11 Listiny. Ačkoli cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) poukázal na skutečnost, že výkon španělských rozhodnutí nepřijatelným způsobem porušuje francouzský mezinárodní veřejný pořádek, odkazuje totiž pouze na svobodu projevu zaručenou Listinou
74.
V tomto ohledu měl Soudní dvůr rovněž příležitost se v řadě věcí vyjádřit k použití ustanovení o veřejném pořádku, jestliže bylo uplatňováno z důvodu, že soud členského státu původu nesprávně použil unijní právo a dopady tohoto pochybení porušovaly veřejný pořádek členského státu, v němž se o uznání žádá.
75.
Výklad judikatury týkající se ustanovení o veřejném pořádku umožňuje mít za to, že ve většině těchto věcí předběžná otázka položená Soudnímu dvoru vycházela z takové procesní vady a týkala se práva na obhajobu v širokém slova smyslu. Z této judikatury v podstatě vyplývá, že zjevný a nepřiměřený zásah do práva žalovaného na spravedlivý proces, kterého se týká čl. 47 druhý pododstavec Listiny, odůvodňuje použití ustanovení o veřejném pořádku (
45
). Má se tak za to, že v určitých případech může porušení základních práv odůvodnit použití tohoto ustanovení.
76.
Skutečnost, že ustanovení o veřejném pořádku mělo ve svém hmotném rozměru menší úspěch než ustanovení o veřejném pořádku ve svém rozměru procesním, vyplývá pravděpodobně z úlohy, jakou hraje zákaz přezkumu ve věci samé, která soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, brání vracet se k věcné podstatě věci, o níž již soud rozhodl (
46
). Proto je třeba při uplatňování judikatury týkající se veřejného pořádku v jeho rozměru procesním na veřejný pořádek v jeho hmotném rozměru postupovat obezřetně. Vyvstává tedy otázka, jaké jsou implikace takového nastavení na použití ustanovení o veřejném pořádku soudem členského státu, v němž se o uznání žádá, jakož i na úlohu Soudního dvora v oblasti rozhodování o předběžných otázkách. K zodpovězení této otázky je třeba důkladně prostudovat příslušnou judikaturu Soudního dvora.
b)
Relevantní judikatura Soudního dvora
1) K rozsudku Renault
77.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Renault (
47
), vyvstávala především otázka, zda může pochybení, jehož by se případně dopustil soud členského státu původu při uplatňování zásad volného pohybu zboží a volné hospodářské soutěže, změnit podmínky použití ustanovení o veřejném pořádku. Soudní dvůr na ni odpověděl záporně, neboť měl za to, že je na vnitrostátním soudu, aby zajistil stejnou účinnost ochrany práv zakotvených vnitrostátním právním řádem i práv zakotvených právním řádem unijním (
48
). Konstatování, že tyto podmínky jsou stejné, jedná-li se o porušení vnitrostátního práva i unijního práva, však neznamená, že tomu tak je, i pokud jde o úlohu Soudního dvora v oblasti rozhodování o předběžných otázkách.
78.
V tomto ohledu v rozsudku Renault nic neumožňuje zjistit, zda předkládající soud předpokládal, že by případné nesprávné použití primárního práva představovalo zjevné porušení základní zásady veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá.
79.
Výklad stanoviska generálního advokáta S. Albera v této věci naznačuje, že předkládající soud k této otázce nezaujal žádný postoj. Tento soud se spokojil s tím, že konstatoval, že judikatura Soudního dvora vytváří nejistotu, pokud jde o skutečný dosah zásad, které údajně soud členského státu původu porušil, a že tyto zásady měly být považovány za zásady veřejného pořádku (
49
).
80.
Soudní dvůr v rozsudku Renault naproti tomu dospěl k závěru, že „případné právní pochybení, jako ve věci v původním řízení, nepřestavuje zjevné porušení právního pravidla, které je v právním řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, považováno za zásadní (
50
).“ Tato část naznačuje, že pokud se uvažuje o použití ustanovení o veřejném pořádku z důvodu, že uznání nebo výkon soudního rozhodnutí naráží na složku právního řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, která do něj patří, protože je tento členský stát součástí Unie, jak otázku, zda se jedná o základní zásadu tohoto řádu, tak případně i otázku, zda uznání nebo výkon soudního rozhodnutí zjevně naráží na tuto základní zásadu, může, či dokonce musí objasnit Soudní dvůr v rámci své úlohy výkladu unijního práva. Tyto úvahy jsou podloženy výkladem pozdější judikatury.
2) K rozsudku Diageo Brands
81.
Ve věci, ve které byl vydán rozsudek Diageo Brands (
51
), jedna z předběžných otázek předpokládala, že nesprávné použití ustanovení sekundárního práva týkajících se vyčerpání práv z ochranné známky by vedlo k přijetí rozhodnutí, které by bylo „zjevně v rozporu s unijním právem“. Ve svém rozsudku s odkazem na minimální harmonizaci zavedenou těmito ustanoveními Soudní dvůr v podstatě uvedl, že nelze mít za to, že takové pochybení při provádění těchto ustanovení by nepřijatelným způsobem narušilo unijní právní řád, neboť by byla dotčena nějaká základní zásada tohoto právního řádu (
52
). Stejně jako v rozsudku Renault tedy Soudní dvůr charakterizoval složku právního řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, aby určil, zda tato složka představuje základní zásadu tohoto právního řádu, a následně přezkoumal údajné porušení z hlediska jeho zjevnosti.
3) K rozsudku Charles Taylor Adjusting
82.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Charles Taylor Adjusting (
53
), byla položena otázka, zda soud členského státu, v němž se o uznání žádá, může odmítnout uznání a výkon rozhodnutí soudu jiného členského státu, které lze kvalifikovat jako „kvazi anti-suit injunctions“ z důvodu jeho rozporu s veřejným pořádkem prvního členského státu.
83.
Soudní dvůr měl zaprvé za to, že uznání a výkon rozhodnutí dotčených v této věci narušuje zejména obecnou zásadu plynoucí z jeho judikatury týkající se pravidel unijního mezinárodního práva soukromého, podle níž každý soud, jemuž byla věc předložena, sám určí, zda je příslušný k rozhodnutí sporu, který mu byl předložen (
54
).
84.
Zadruhé měl Soudní dvůr s výhradou ověření předkládajícím soudem za to, že uznání a výkon dotčených rozhodnutí mohou být neslučitelné s veřejným pořádkem právního řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, jelikož tato rozhodnutí mohou narušit tuto základní zásadu panující v unijním soudním prostoru spočívajícím na vzájemné důvěře (
55
).
85.
Stejně jako v rozsudcích Renault a Diageo Brands tedy Soudní dvůr kvalifikoval složku právního řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, jakožto jeho „základní zásadu“ a následně rozhodl, že uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě nemůže tuto zásadu nepřijatelně narušovat.
86.
Zajisté si lze pokládat otázku, jaká je v rozsudku Charles Taylor Adjusting úloha toho, že Soudní dvůr doplnil upřesnění „s výhradou ověření předkládajícím soudem“. Odpověď na tuto otázku je třeba hledat ve stanovisku, které bylo v této věci předneseno a na které Soudní dvůr ve svém rozsudku odkázal.
87.
Generální advokát J. Richard de la Tour totiž v bodě 53 svého stanoviska (
56
) uvedl, že sdílí názor předkládajícího soudu v rozsahu, v němž má za to, že v souladu s rozsudkem Gambazzi (
57
) mu přísluší celkové posouzení řízení a všech okolností a že uznání a výkon dotčených rozhodnutí jsou zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem místa soudu.
88.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Gambazzi (
58
), vyvstala otázka, zda s ohledem na ustanovení o veřejném pořádku může soud členského státu, v němž se žádá o uznání, brát ohled na skutečnost, že žalovaný byl vyloučen z řízení ve státě původu z důvodu, že nesplnil povinnosti uložené usnesením, které bylo vydáno v rámci téhož řízení. Soudní dvůr rozhodl, že takové vyloučení může odůvodnit použití ustanovení o veřejném pořádku, pokud se soud členského státu, v němž se žádá o uznání, domnívá, že na základě celkového posouzení řízení a se zřetelem ke všem skutečnostem se toto opatření o vyloučení zdá být zjevným a nepřiměřeným zásahem do práva žalovaného být vyslechnut (
59
).
89.
Podle mého názoru formulace odpovědi Soudního dvora odrážela jednak nutnost zohlednit při rozhodování o přiměřenosti takového zásahu do práv žalovaného („[jestliže byl] zjevným a nepřiměřeným“) několik skutkových okolností a jednak základní rozlišení v oblasti rozhodování o předběžných otázkách mezi výkladem a použitím unijního práva. Jsem toho názoru, že to, že Soudní dvůr v rozsudku Charles Taylor Adjusting (
60
) odkazuje na „ověření předkládajícím soudem“, je odrazem stejného rozlišení. Tento odkaz tak nezpochybňuje úvahy uvedené v bodě 85 tohoto stanoviska.
90.
Soudnímu dvoru tedy přísluší pouze podávat výklad unijního práva, aniž by prováděl jeho aplikaci. Dále má Soudní dvůr v rámci své úlohy výkladu unijního práva zaprvé určit, zda složka tohoto práva představuje základní zásadu unijního právního řádu. Zadruhé přísluší Soudnímu dvoru, aby objasnil, zda jsou s ohledem na skutkové okolnosti předložené předkládajícím soudem splněny podmínky pro použití ustanovení o veřejném pořádku, stanovené unijním právem. Tyto úvahy jsou podloženy rozsudkem Eco Swiss (
61
), který je v tomto ohledu velmi emblematický.
4) K rozsudku Eco Swiss
91.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Eco Swiss, se jedna z otázek týkala toho, zda vnitrostátní soud, jemuž byl předložen návrh na zrušení rozhodčího nálezu, musí vyhovět takovému návrhu, pokud se domnívá, že je tento nález skutečně v rozporu s článkem 101 SFEU, ačkoli podle svých interních procesních pravidel mu nemusí vyhovět pouze, pokud je takový nález v rozporu s veřejným pořádkem.
92.
Ačkoli tato otázka byla položena z hlediska ustanovení o veřejném pořádku, toto ustanovení nebylo součástí unijního právního aktu, jehož výklad mohl Soudní dvůr poskytnout. Původní řízení se totiž týkalo případného zrušení rozhodčího nálezu vydaného na návrh společností usazených mimo Unii v členském státě předkládajícího soudu. Nehledě na přeshraniční rozměr věci se na výkon rozhodčích nálezů Bruselská úmluva nevztahovala.
93.
Ve svém rozsudku Soudní dvůr nejprve kvalifikoval článek 101 SFEU jako „základní ustanovení, které má zásadní význam pro splnění úkolů svěřených [Unii], zejména pak pro fungování vnitřního trhu“ (
62
). Následně Soudní dvůr rozhodl, že jelikož vnitrostátní soud musí podle svých interních procesních pravidel vyhovět návrhu na zrušení rozhodčího nálezu založeného na nedodržení vnitrostátních kogentních pravidel, musí rovněž vyhovět takovému návrhu založenému na nedodržení zákazu uvedeného v tomto ustanovení primárního práva (
63
).
94.
Ve svém rozsudku se tedy Soudní dvůr nevyslovil k podmínkám pro použití ustanovení o veřejném pořádku („zjevnému porušení“, či nikoli). Na tyto podmínky se totiž unijní právo nevztahuje (
64
). Soudní dvůr naproti tomu stanovil, stejně jako ve všech doposud zmiňovaných rozsudcích, že dotčená složka právního řádu členského státu, o jejíž porušení se jednalo, představuje základní zásadu tohoto řádu.
95.
To mě přivádí k ještě zásadnější otázce: existuje tedy veřejný pořádek Unie, jehož základní zásady může Soudní dvůr určit?
c)
Veřejný pořádek Unie
96.
Na jednání se jedna z diskutovaných otázek týkala toho, zda skutečnost, že Soudní dvůr odkazuje na „právní pravidlo považované v právním řádu státu, v němž se o uznání žádá, za podstatné“ a na „právo, které je v tomto právním řádu uznáváno za základní“ (
65
), svědčí o vůli Soudního dvora zavést rozlišení mezi vnitrostátním veřejným pořádkem a veřejným pořádkem Unie. Aniž bych chtěl popřít existenci posledně zmíněného, nejsem přesvědčen o tom, že tento odkaz skutečně usiluje o rozlišení těchto dvou veřejných pořádků.
97.
Zaprvé jsem totiž toho názoru, že tímto odkazem Soudní dvůr zamýšlel poukázat spíše na to, že je možné ustanovení o veřejném pořádku uplatnit, jestliže uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě zjevně porušuje zásadu, případně složku, která je v právním řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, zásadní či základní, nehledě na konkrétní způsob jejího vyjádření ve vnitrostátním právu (
66
).
98.
Zadruhé Soudní dvůr v rozsudku Meroni rozhodl, že ustanovení o veřejném pořádku se uplatní pouze tehdy, kdy by porušení procesních záruk znamenalo, že by uznání dotyčného rozhodnutí v členském státě, v němž se o uznání žádá, vedlo ke zjevnému porušení zásadního právního pravidla v unijním právním řádu, a tedy v právním řádu uvedeného členského státu (
67
). Z toho vyplývá, že i „právní pravidlo považované v právním řádu státu, v němž se o uznání žádá, za podstatné“ může podléhat unijnímu právu.
99.
Zatřetí Soudní dvůr v rozsudku Diageo Brands potvrdil, že odkazem na „právní pravidla“ a na „práva“ nebylo úmyslem Soudního dvora rozlišit tyto dva odlišné zdroje – vnitrostátní a unijní – veřejného pořádku. Soudní dvůr rozhodl, že uznání rozsudku vydaného v jiném členském státě může být odmítnuto jedině z důvodu zjevného porušení právního pravidla, které je v unijním právním řádu, a tedy v právním řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, považováno za zásadní, nebo práva, které je v těchto právních řádech uznáváno za základní (
68
).
100.
V minulosti jsem se však vyslovil ve prospěch uznání existence „veřejného pořádku Unie“ (
69
), který je sám nedílnou součástí vnitrostátního veřejného pořádku. Ačkoli Soudní dvůr tento pojem ve své judikatuře nepřevzal, shledal, že zásadní právní pravidlo v unijním právním řádu představuje rovněž zásadní právní pravidlo v právním řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, jehož zjevné porušení může odůvodnit použití ustanovení o veřejném pořádku (
70
).
101.
Jak potvrzuje článek 2 SEU, existuje společné jádro hodnot, které členské státy sdílejí, dodržují a chrání a které definují samotnou identitu Unie jako společný právní řád (
71
). V tomto ohledu lze stěží najít reprezentativnější příklad hodnot sdílených členskými státy, než jsou ty, které se odráží v Listině.
102.
Z hlediska členského státu, v němž se o uznání žádá, existuje jen jeden veřejný pořádek. Takové společné jádro je totiž nedílnou součástí právního řádu každého členského státu. Mimoto, jak jsem již poznamenal (
72
), podmínky pro použití ustanovení o veřejném pořádku jsou totožné, je-li toto použití stanoveno z důvodu, že soud členského státu původu nedodržel vnitrostátní právo nebo unijní právo. Dle mého mínění je však důraz Soudního dvora na totožnost těchto podmínek veden vůlí neupřednostňovat unijní právo před vnitrostátním právem. Takový přístup ostatně odpovídá základní zásadě unijního právního řádu zakotvené v čl. 4 odst. 2 SEU, podle níž Unie ctí národní identitu členských států, která spočívá v jejich základních politických a ústavních systémech. Dále, jak dokládá příslušná judikatura, kterou jsem vyložil, skutečnost, že jsou podmínky pro použití ustanovení o veřejném pořádku stejné, ať se jedná o vnitrostátní právo nebo unijní právo, neznamená, že tomu tak je i v souvislosti s příslušnou úlohou soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, a Soudního dvora v oblasti rozhodování o předběžných otázkách.
103.
Předběžné otázky je tedy třeba zkoumat ve světle těchto úvah. Přesněji řečeno, Soudnímu dvoru přísluší podat výklad unijního práva v první řadě, aby ověřil, zda článek 11 Listiny vyjadřuje základní zásadu unijního právního řádu (oddíl C), a v druhé řadě, aby s ohledem na toto řízení o předběžné otázce objasnil kritéria pro posouzení, která umožní zjistit, zda by výkon uložení takové povinnosti, o jakou jde v původním řízení, vedl ke zjevnému porušení této zásady (oddíl D).
C. K článku 11 Listiny
1.
Svoboda tisku s ohledem na článek 11 Listiny
104.
Svými předběžnými otázkami předkládající soud míří na článek 11 Listiny. Toto ustanovení se skládá ze dvou odstavců: první se týká obecně svobody projevu a informací, druhý se týká konkrétně svobody a plurality sdělovacích prostředků.
105.
Jak již Soudní dvůr objasnil, pokud jde o sdělovací prostředky, má zásah do svobody projevu a informací zvláštní formu zásahu do svobody sdělovacích prostředků, která je specificky chráněna čl. 11 odst. 2 Listiny (
73
). V témže duchu z vysvětlení k Listině (
74
) vyplývá, že toto ustanovení „vyjadřuje důsledky odstavce 1 pro svobodu sdělovacích prostředků“. Vyvozuji z toho, že pakliže se zásah do výkonu svobody projevu týká činnosti sdělovacích prostředků, uplatní se čl. 11 odst. 2, a nikoli čl. 11 odst. 1 Listiny.
106.
Ve věci v původním řízení vnitrostátní soud použil ustanovení o veřejném pořádku z toho důvodu, že by výkon španělských rozhodnutí odporoval svobodě tisku. Konkrétně se tedy předběžné otázky týkají čl. 11 odst. 2 Listiny.
107.
Nyní vyvstává otázka, zda v unijním právním řádu svoboda tisku zaručená tímto ustanovením představuje základní zásadu, jejíž porušení může odůvodnit použití ustanovení o veřejném pořádku.
2.
Svoboda tisku jakožto základní zásada unijního právního řádu
108.
Z judikatury lze vyvodit, že skutečnost, že svoboda tisku zaručená Listinou má stejnou právní sílu jako Smlouvy, neznamená automaticky, že představuje základní zásadu unijního právního řádu (
75
).
109.
Svoboda tisku zakotvená v čl. 11 odst. 2 Listiny však chrání základní úlohu sdělovacích prostředků v demokratické společnosti a v právním státě, která spočívá v šíření informací a myšlenek o otázkách obecného zájmu a k níž se přidává právo veřejnosti je dostávat, a to bez omezení, která nejsou nezbytně nutná (
76
).
110.
Dále podle čl. 6 odst. 3 SEU základní práva, „která jsou zaručena [EÚLP]“, tvoří obecné zásady práva Unie. Z tohoto úhlu pohledu si lze klást otázku, zda má čl. 11 odst. 2 Listiny svůj ekvivalent v EÚLP. Pokud ano, nejen že by svoboda sdělovacích prostředků představovala obecnou zásadu unijního práva, ale navíc by judikatura ESLP poskytovala užitečné poznatky k výkladu tohoto ustanovení Listiny.
111.
V tomto ohledu je třeba uvést, že na rozdíl od článku 11 Listiny článek 10 EÚLP neodkazuje na svobodu sdělovacích prostředků, ani na jejich pluralitu. S ohledem na judikaturu ESLP je však nesporné, že se posledně jmenované ustanovení týká rovněž svobody tisku, případně novinářské svobody (
77
). Dále Soudní dvůr ve své judikatuře uvádí, že svoboda projevu a informací zakotvená v čl. 11 odst. 1 a 2 Listiny a v článku 10 EÚLP má stejný smysl a dosah v každém z obou těchto nástrojů (
78
).
112.
Je zajisté pravda, že vysvětlení k článku 11 Listiny uvádějí, že odstavec 2 tohoto článku „je založen zejména na judikatuře Soudního dvora v oblasti televizního vysílání, zejména [rozsudek Collectieve Antennevoorziening Gouda (
79
)], a na Protokolu o systému veřejnoprávního vysílání v členských státech“. Tyto odkazy však podle všeho berou v potaz spíše pluralitu sdělovacích prostředků, která ač je neoddělitelně spjata s jejich svobodou, není podle všeho ve věci v původním řízení přímo dotčena. V každém případě je pluralita sdělovacích prostředků chráněna rovněž na základě článku 10 EÚLP (
80
).
113.
Za těchto okolností a s ohledem na význam svobody tisku v demokratické společnosti a právním státě, jakož i na skutečnost, že tato svoboda je obecnou zásadou unijního práva, se mi jeví jako nepopiratelné, že tato svoboda představuje základní zásadu unijního právního řádu, jejíž zjevné porušení může představovat důvod pro odmítnutí prohlášení vykonatelnosti.
D. Ke kritériím pro posouzení zjevného porušení svobody tisku
1.
Úloha soudu členského státu, v němž se o uznání žádá
a)
Úvodní poznámka
114.
Článek 10 odst. 2 EÚLP stanoví, že výkon svobody projevu může podléhat omezením, která stanoví zákon a jsou nezbytná v demokratické společnosti v zájmu zejména „ochrany pověsti nebo práv jiných“. ESLP uznává, že při přezkumu nutnosti zásahu v demokratické společnosti s ohledem na „ochranu pověsti nebo práv jiných“ může být veden k ověření toho, zda vnitrostátní orgány zajistily spravedlivou rovnováhu v rámci ochrany obou hodnot zaručených touto úmluvou, které mohou v některých věcech kolidovat (
81
).
115.
Pokud jde o hledání takové rovnováhy, je třeba konstatovat, že španělská rozhodnutí, jejichž výkon je napaden, usilují o ochranu pověsti jak fotbalového klubu, tak člena jeho lékařského týmu.
116.
Na pověst tohoto člena lékařského týmu se vztahuje článek 8 EÚLP, kterému odpovídá článek 7 Listiny. Kritérii relevantními pro poměření práva na svobodu projevu s právem na respektování soukromého života jsou zejména přínos pro diskusi ve veřejném zájmu, veřejná známost dotčené osoby a téma předmětné zprávy, její předchozí chování, způsob, jakým byla informace získána a její pravdivost, obsah, forma a důsledky zveřejnění, jakož i přísnost uložené sankce (
82
).
117.
Pokud jde o pověst fotbalového klubu, ESLP ponechal otevřenou otázku, zda pověst právnické osoby spadá pod článek 8 EÚLP (
83
). Je však nesporné, že pověst právnické osoby spadá pod pojmy „pověst“ nebo „práva jiných“ ve smyslu čl. 10 odst. 2 EÚLP, přičemž ale ochrana pověsti právnické osoby nemá stejnou váhu jako ochrana pověsti nebo práv jednotlivce (
84
).
118.
Na jedné straně je proto nutné hledat spravedlivou rovnováhu mezi všemi právy a protichůdnými zájmy zvlášť pro fotbalový klub a pro člena jeho lékařského týmu. Tuto okolnost podle všeho odrážejí španělská soudní rozhodnutí ukládající povinnost zaplatit, která se týkají dvou rozdílných částek pro oba žalobce v původním řízení. Na druhé straně ale ESLP posuzuje přiměřenost zásahů na základě stejných kritérií, jak ve vztahu k právnickým osobám, tak k jednotlivcům (
85
).
119.
Prima facie bychom se mohli nechat zlákat k poměření dotčených práv podle těchto kritérií a na základě toho určit, zda by výkon španělských rozhodnutí dotčených v původním řízení vedl ke zjevnému porušení svobody tisku. Než však přikročím k analýze uvedených kritérií, je nutné mít na mysli kontext této věci.
b)
Zákaz přezkumu ve věci samé s ohledem na vzájemnou důvěru
120.
Toto řízení o předběžné otázce se netýká toho, jak poprvé a na základě důkazů, které má k dispozici soud, jenž má rozhodnout o žalobě na náhradu škody, poměřit svobodu tisku s pověstí jiných. Hledání takové rovnováhy již provedly soudy členského státu původu. Mimoto, jak bylo objasněno na jednání, žalovaní v původním řízení se pokusili výsledek tohoto hledání předložit k přezkumu Tribunal Constitucional (Ústavní soud, Španělsko) a ESLP, které jejich návrhy nepovažovaly za přípustné.
121.
V projednávané věci předběžnou otázku položil soud členského státu, v němž bylo požádáno o výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě. Opominout tuto skutečnost by znamenalo nezohlednit režim uznávání a výkonu stanovený nařízením Brusel I, který se zakládá na vzájemné důvěře, jakož i příslušné úlohy soudů členského státu původu a členského státu, v němž se o uznání žádá.
122.
Úloha soud členské státu, v němž se o uznání žádá, je totiž ohraničena omezením stanoveným v čl. 45 odst. 2 nařízení Brusel I, podle něhož „rozhodnutí [vydané v jiném členském státě] nesmí být v žádném případě přezkoumáváno ve věci samé“. Je zajisté pravda, že ustanovení o veřejném pořádku tomuto soudu umožňuje prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí vydaného v jiném členském státě odmítnout. Toto ustanovení a výhrada, která z něj vyplývá, však mají velmi úzký dosah určený úlohou uvedeného soudu.
123.
V tomto ohledu použití ustanovení o veřejném pořádku není založeno na negativním posouzení řízení před soudem členského státu původu nebo rozhodnutí, které vydal. Spíše vyplývá z konstatování, že důsledky výkonu tohoto rozhodnutí v členském státě, v němž se o uznání žádá, zjevně odporují některé základní zásadě veřejného pořádku tohoto členského státu.
124.
Článek 45 odst. 2 nařízení Brusel I proto zakazuje soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, přezkoumávat správnost právních nebo skutkových posouzení, která provedl soud státu původu (
86
). Soud členského státu, v němž se o uznání žádá, nemůže ani doplnit tato posouzení o dřívější skutečnosti, které nebyly zohledněny soudem členského státu původu (
87
).
125.
V témže duchu Soudní dvůr v rozsudku, který se týkal nařízení (ES) č. 2201/2003 (
88
), rozhodl, že soud členského státu, v němž se o uznání žádá, nemůže zasahovat do určení konečné částky, která má být zaplacena jako penále nařízené soudem členského státu původu (
89
). Takové určení by totiž vyžadovalo posouzení důvodů, které vedly k porušení povinnosti dlužníka, přičemž taková posouzení je oprávněn provádět pouze soud členského státu původu coby soud příslušný rozhodovat ve věci samé.
126.
A fortiori, pokud jde o nařízení Brusel I, soud členského státu, v němž se o uznání žádá, nemůže zpochybnit právní nebo skutková posouzení provedená soudem členského státu původu, aby přepočetl částku, která má být zaplacena na základě povinnosti uložené tímto soudem. Nemůže ani znovu provést poměření mezi dotčenými právy, protože výsledek řízení určuje výsledek tohoto poměření.
127.
Soudní dvůr tak rozhodl v rozsudku Gambazzi (
90
), ověření provedená soudem členského státu, v němž se o uznání žádá, mohou mít za cíl pouze zjištění zjevného a nepřiměřeného zásahu do předmětného práva a nemohou implikovat přezkum meritorních posouzení provedených soudem členského státu původu.
128.
V témže duchu a z pohledu EÚLP (
91
) s ohledem na rozdílné úlohy soudu členského státu původu a soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, v rámci režimu uznávání a výkonu stanoveného nařízením Brusel I a založeného na vzájemné důvěře, stačí, aby mohl soud členského státu, v němž se o uznání žádá, ustanovení o veřejném pořádku použít k nápravě zjevných nedostatků ochrany práv zaručených EÚLP.
129.
Za těchto okolností a co se týče porušení hmotněprávní zásady uložením povinnosti v návaznosti na žalobu na náhradu škody, se ověření, která provádí soud členského státu, v němž se o uznání žádá, musí vztahovat především na zjevné a nepřiměřené důsledky sankce uložené rozhodnutím, o jehož výkon se žádá, na svobodu tisku. Při výkonu cizího rozhodnutí totiž sankce nejvíce zasahují do právního řádu členského státu, v němž se o uznání žádá. Tuto optiku ostatně zastává předkládající soud ve svých předběžných otázkách, které se zaměřují na peněžitý rozměr španělských rozhodnutí.
130.
Je však třeba neztrácet ze zřetele, že článek 11 není jediným ustanovením Listiny, které lze použít.
c)
Poměření dotčených základních práv
131.
Z hlediska žalovaných v původním řízení může v projednávané věci přiznání vykonatelnosti představovat zásah do výkonu svobody tisku zaručené článkem 11 Listiny. Dále by z hlediska žalobců v původním řízení odmítnutí výkonu dotčených španělských rozhodnutí znamenalo omezení jejich práva na výkon těchto rozhodnutí zakotveného v čl. 47 druhém pododstavci Listiny (
92
).
132.
Svoboda projevu ani právo na výkon soudního rozhodnutí vydaného v jiném členském státě však nejsou absolutní.
133.
Pokud je dotčeno více základních práv, je nutné je poměřit s ohledem na požadavky stanovené v čl. 52 odst. 1 Listiny (
93
).
134.
V projednávaném případě nevyvstává otázka existence právního základu pro omezení výkonu svobody projevu ze strany žalovaných v původním řízení. Povinnosti dotčené v původním řízení totiž byly uloženy podle španělského práva a na základě nařízení Brusel I, a v zásadě tedy musí být ve Francii vykonány. Stejně tomu je, i pokud jde o omezení práva žalobců v původním řízení, které vyplývá z ustanovení o veřejném pořádku a je stanoveno tímto nařízením (
94
).
135.
V takovém případě musí být při posuzování dodržování zásady proporcionality zachován nezbytný soulad požadavků vážících se k ochraně těchto jednotlivých práv a spravedlivá rovnováha mezi nimi (
95
).
136.
Hledání této rovnováhy je součástí mechanismu ochrany svobody projevu stanoveného EÚLP. Není tedy překvapivé, že při takovém poměřování svobody projevu s jinými základními právy či svobodami Soudní dvůr odkazuje na kritéria pro posouzení, která používá ESLP (
96
).
137.
Pokud je mi známo, ESLP se ještě nevyslovil k zásadám, které se použijí na věci, v nichž musí být právo na svobodu projevu, zaručené článkem 10 EÚLP, poměřeno s právem na výkon soudního rozhodnutí vydaného v zahraničí, zaručeným článkem 6 této úmluvy. Soudnímu dvoru tedy přísluší, aby takové zásady v souvislosti s čl. 11 odst. 2 a čl. 47 druhým pododstavcem Listiny s ohledem na toto řízení o předběžné otázce určil.
2.
Ke kompenzační náhradě škody
138.
Problematika nastíněná ve druhé předběžné otázce, tak jak ji předkládající soud formuloval, se týká toho, zda může soud členského státu, v němž se o uznání žádá, konstatovat, že došlo ke zjevnému porušení svobody tisku z důvodu nepřiměřené povahy uložené povinnosti, jestliže se tato týká náhrady škody přiznané jako náhrady nemajetkové újmy. Než přistoupím k této problematice, jeví se mi užitečné dodat několik přesnění k jejímu dosahu.
a)
Úvodní poznámky
139.
Zaprvé problematika nastíněná ve druhé předběžné otázce, tak jak ji předkládající soud formuloval, vychází podle všeho z důvodu kasačního opravného prostředku, v němž žalobci v původním řízení tvrdí, že ke kontrole přiměřenosti náhrady škody může dojít pouze tehdy, pokud má tato náhrada škody sankční, a nikoliv kompenzační povahu. Mimoto žalobci v původním řízení a španělská vláda uvádějí, že náhradu škody, o kterou jde v původním řízení, španělský soud nekvalifikoval jako „sankční“, ale jako náhradu způsobené nemajetkové újmy. Znění druhé předběžné otázky naznačuje, že předkládající soud vychází ze stejného předpokladu.
140.
Zadruhé podotýkám, že se tento důvod kasačního opravného prostředku týká jednoho z argumentů, k nimž cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) přihlédl a podle něhož žalobci v původním řízení neuplatňovali majetkovou újmu a újmu nemajetkovou lze stěží vyčíslit. V tomto ohledu musím poznamenat, že ač nelze újmu nemajetkovou a újmu majetkovou vypočítávat stejným způsobem, neznamená to, že by povinnost uložená v souvislosti s nemajetkovou újmou neměla kompenzační povahu (
97
).
141.
Zatřetí problematika nastíněná ve druhé předběžné otázce, tak jak ji předkládající soud formuloval, vychází podle všeho z předpokladu, že náhradu škody může kvalifikovat jak soud členského státu původu, tak soud členského státu, v němž se o uznání žádá („pokud je náhrada škody kvalifikována jako sankční buď soudem [členského státu] původu, nebo dožádaným soudem [členského státu]“). S ohledem na úvahy uvedené v bodech 124 až 126 tohoto stanoviska však zákaz přezkumu ve věci samé soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, brání takové kvalifikaci náhrady škody. Tento soud totiž nemůže kvalifikaci, kterou provedl soud členského státu původu, nahradit svou vlastní. Rovněž nesmí provádět přezkum právních a skutkových posouzení, na jejichž základě by mohl dospět k závěru, že výše přiznané náhrady škody neodpovídá vzniklé újmě a že významná část této částky má tedy povahu nikoli kompenzační, ale sankční.
b)
Posouzení
142.
Pokud jde o přezkum merita problematiky vznesené druhou předběžnou otázkou, začnu analýzou argumentu, o němž zúčastněné strany diskutovaly na jednání a který se týká současných tendencí v mezinárodním právu soukromém. Následně důkladně prozkoumám příslušnou judikaturu Soudního dvora i ESLP.
1) Současné tendence v mezinárodním právu soukromém
143.
V mezinárodním právu soukromém bylo učiněno několik – úspěšných, anebo někdy neúspěšných (
98
) – pokusů s cílem zavést ustanovení o veřejném pořádku, které by se týkalo konkrétně přiznání anebo výkonu sankční náhrady škody. Tato okolnost však neznamená, že je uplatnění veřejného pořádku, pokud se uložená povinnost netýká kompenzační náhrady škody, vyloučeno.
144.
V tomto ohledu některé zúčastněné strany ve svých písemných vyjádřeních a na jednání odkazovaly na Úmluvu o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
99
) (dále jen „úmluva z roku 2019“), jíž je Unie stranou. Konkrétně tyto strany uvádějí, že ačkoli tato úmluva stanoví zákaz přezkumu ve věci samé, její čl. 10 odst. 1 stanoví, že „uznání nebo výkon rozhodnutí mohou být odmítnuty, pokud toto rozhodnutí přiznává náhradu škody, včetně exemplárně zvýšené náhrady škody nebo sankční náhrady škody, která straně nenahrazuje skutečně vzniklou škodu nebo újmu, a to v rozsahu této náhrady škody“.
145.
Na jednání bylo diskutováno o tom, zda je úmluva z roku 2019 pro tuto věc relevantní.
146.
Na jedné straně jsou totiž z působnosti úmluvy z roku 2019 vyňaty „pomluva“ a „ochrana soukromí“ (
100
), protože jak uvádí důvodová zpráva k této úmluvě, pro mnohé státy představují citlivá témata, neboť se dotýkají svobody projevu a z tohoto důvodu by mohly mít ústavní důsledky (
101
).
147.
Na druhé straně ale v roce 2019 Ústav mezinárodního práva vydal své usnesení k porušením osobnostních práv při používání internetu a podle jeho článku 9 by se článek 10 úmluvy z roku 2019 měl použít i v případě porušení tohoto druhu (
102
). Je zajisté pravda, že toto usnesení není závazné. Bylo však vypracováno pod záštitou tohoto ústavu, jehož autoritu v souvislosti s určováním současných tendencí v mezinárodním právu soukromém a veřejném nelze opomíjet (
103
). Toto usnesení tak dokládá, že význam řešení vzniklých v rámci Haagské konference přesahuje rámec úmluvy z roku 2019.
148.
Navzdory znění článku 10 úmluvy z roku 2019 však není rozlišení mezi kompenzační a sankční náhradou škody v rámci této úmluvy rozhodující. Podle důvodové zprávy k úmluvě z roku 2019 by totiž k odmítnutí výkonu na základě tohoto ustanovení mohlo dojít pouze tehdy, pokud ze soudního rozhodnutí jasně vyplývá, že uložená povinnost jde nad rámec skutečně vzniklé škody nebo újmy. V daném rámci by kromě sankční náhrady škody „ve výjimečných případech pod [uvedené] ustanovení mohla spadat i náhrada škody označená soudem původu za kompenzační“ (
104
). Podle právní nauky je tudíž podle této úmluvy možné odmítnout výkon cizího rozhodnutí, pokud se týká náhrady škody sankční nebo nadměrné z jiných důvodů (
105
).
149.
Vyvozuji z toho, že podle současných tendencí v mezinárodním právu soukromém lze v naprosto výjimečných případech použít ustanovení o veřejném pořádku, i pokud se uložená povinnost týká kompenzační náhrady škody. Neposkytl-li unijní normotvůrce jasné pokyny k přístupu, jaký v nařízení Brusel I zvolil, je třeba se obrátit k relevantní judikatuře týkající se tohoto nařízení a svobody projevu.
2) Relevantní judikatura Soudního dvora
150.
Výklad rozsudku flyLAL-Lithuanian Airlines (
106
) může naznačovat, že výše uložené povinnosti, která má nahradit majetkovou újmu, jakož i hospodářské důsledky, které z ní vyplývají, nepředstavují samy o sobě důvod pro zamítnutí prohlášení vykonatelnosti. Soudní dvůr měl totiž za to, že ustanovení o veřejném pořádku nemá za cíl chránit čistě hospodářské zájmy, takže pouhé dovolávání se závažných hospodářských důsledků nepředstavuje porušení veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá.
151.
Soudní dvůr však v tomto rozsudku také zdůraznil, že rozhodnutí, o jejichž výkonu se jednalo, jsou předběžná a zajišťovací opatření spočívající nikoli v zaplacení určité částky, ale pouze v dohledu nad majetkem žalovaných v původním řízení (
107
). Dále z uvedeného rozsudku nevyplývá, že by závažné hospodářské důsledky pociťované v členském státě, v němž se o uznání žádá, které se neomezují na pouhé dovolávání se hospodářských zájmů, nemohly představovat důvod pro zamítnutí prohlášení vykonatelnosti.
152.
Chápu tak rozsudek flyLAL-Lithuanian Airlines v tom smyslu, že pokud se uložená povinnost týká kompenzační náhrady škody, lze ustanovení o veřejném pořádku použít v naprosto výjimečných případech, a pouze pokud jsou k odmítnutí výkonu rozhodnutí ukládajícího tuto povinnost použity další argumenty vyplývající z veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá (
108
).
3) Relevantní judikatura ESLP
153.
Ve své judikatuře týkající se svobody projevu ESLP uvedl, že při posuzování přiměřenosti zásahu do práva na svobodu projevu zaručeného článkem 10 EÚLP je třeba zohlednit povahu a závažnost udělených trestů (
109
). Výklad této judikatury může naznačovat, že odsouzení samo o sobě je důležitější než uložený trest mírnější povahy.
154.
Přesto však je nutné zaprvé podotknout, že judikatura ESLP zahrnuje dvě odlišné složky, jednak tu, která se týká trestních sankcí, a jednak tu, která se týká povinností uložených za pomluvu zakládající občanskoprávní odpovědnost. Vnitrostátní orgány totiž musí být při využívání trestního soudnictví zdrženlivé a věnovat velkou pozornost přísnosti trestních sankcí (
110
).
155.
Zadruhé je zajisté pravda, že ESLP konstatoval porušení článku 10 EÚLP v případě uložení povinnosti v občanskoprávním řízení, která se týká „symbolické hodnoty“. Úvaha, že odsouzení je důležitější než mírná povaha uloženého trestu, však představovala nikoli východisko argumentace, ale argument uvedený až nakonec za účelem zdůraznění toho, že zanedbatelná povaha uložené povinnosti sama o sobě k odůvodnění zásahu do práva stěžovatele na svobodu projevu nemůže stačit (
111
), aniž by nezbytně vyvolávala skutečně odrazující účinek, pokud jde o výkon svobody projevu (
112
).
156.
A zatřetí je ještě důležitější, že ESLP konstatoval, že je v zásadě nutné zachovat možnost, aby osoby poškozené pomlouvačnými výroky mohly podat žalobu na náhradu škody, která může být účinným prostředkem proti porušování osobnostních práv (
113
). Podle ESLP může za specifických okolností mimořádná a výjimečně vysoká částka náhrady škody za pomluvu vyvolat problém s ohledem na článek 10 EÚLP (
114
). Za účelem zajištění rovnováhy mezi dotčenými právy musí být konkrétně výše náhrady škody přiznané za pomluvu v „rozumném a přiměřeném vztahu“ ke způsobenému poškození dobré pověsti (
115
). Jak v tomto ohledu uvádějí autoři právní nauky, EÚLP nezakazuje veškeré formy peněžitých nebo nadměrně kompenzačních sankcí. Tato úmluva naproti tomu zakazuje takové formy sankcí, které jsou ve zvláštním slova smyslu nepřiměřené, jak uvádí judikatura ESLP (
116
), totiž ty, které v důsledku svých vlastností poměřovaných se skutkovými okolnostmi daného případu vedou k omezení svobody projevu, které není v demokratické společnosti nezbytné.
157.
Na jedné straně judikatura ESLP neobsahuje žádnou zmínku týkající se toho, že by sankční povaha náhrady škody byla podmínkou pro to, aby mohlo dojít k případnému porušení svobod zakotvených v článku 10 EÚLP. Na druhé straně zavádí určitá kritéria pro posouzení nepřiměřené povahy kompenzační sankce, která umožňují určit, zda vede k omezení svobody projevu, které není v demokratické společnosti nezbytné. Analýzu těchto kritérií pro posouzení provedu níže.
158.
V každém případě, pokud jde o problematiku vznesenou v druhé předběžné otázce, tak jak ji předkládající soud formuloval, a s ohledem jak na současné tendence v mezinárodním právu soukromém, tak na relevantní judikaturu, se domnívám, že pokud se uložená povinnost týká kompenzační náhrady škody, je možné veřejný pořádek použít v naprosto výjimečných případech a pouze v souvislosti s dalšími argumenty vyplývajícími z veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá.
3.
K odrazujícímu účinku
159.
Problematika nastolená společně třetí až sedmou předběžnou otázkou, tak jak je předkládající soud formuloval, se týká dvou aspektů.
160.
Předkládající soud se jimi táže, zaprvé zda odrazující účinek uložené povinnosti k náhradě škody přiznané jako náhrada nemajetkové újmy sám o sobě stačí k odůvodnění použití ustanovení o veřejném pořádku ve smyslu čl. 34 bodu 1 nařízení Brusel I vykládaného ve světle článku 11 Listiny, a zadruhé jaké skutečnosti je nutné při ověřování existence takového odrazujícího účinku vzít v úvahu.
a)
Odrazující účinek jakožto důvod pro zamítnutí prohlášení vykonatelnosti
1) Koncept odrazujícího účinku
161.
Na úvod musím poznamenat, že ač předkládající soud odkazuje na koncept odrazujícího účinku, nedefinuje ho.
162.
Zaprvé se v tomto ohledu jeví, že tento odkaz vychází z rozsudků vydaných cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži), který v souladu s tím, co připomněla judikatura ESLP, rozhodl, že uložení povinností dotčených v původním řízení měla žalované v původním řízení odrazovat od účasti na veřejné diskusi o věcech veřejného zájmu, čímž sdělovacím prostředkům mohla bránit v plnění jejich úkolu spočívajícího v informování a kontrole. Zadruhé předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce zmiňuje judikaturu ESLP s tím, že uvádí, že „odrazující účinek uložení povinnosti k náhradě škody je parametrem pro posouzení přiměřenosti […] opatření k nápravě újmy způsobené pomlouvačnými výroky“.
163.
Ve své judikatuře v oblasti svobody projevu ESLP odkazuje zaměnitelně na „odrazující účinek“ a „chilling effect“ (
117
).
164.
Autoři právní nauky shledali, že ačkoli ESLP ještě neposkytl hmotněprávní definici konceptu odrazující účinek, několikrát se o tento koncept opíral k odůvodnění důkladného přezkumu vnitrostátních opatření, u nichž se domníval, že nejvíce hrozilo, že mohou mít negativní účinky jdoucí nad rámce individuálních případů, kdy byla použita, takže by fyzické i právnické osoby mohly být odrazeny od výkonu svých práv z obavy, že by byly těmto opatřením podrobeny (
118
).
165.
V tomto duchu právní nauka poukázala na to, že koncept odrazujícího účinku není v judikatuře týkající se svobody projevu používán soudržně, zejména pokud podle všeho míří na důsledky zásahu do svobody projevu nad rámec situace osoby, která je tímto zásahem přímo dotčena (
119
).
166.
V jednom směru této judikaturu týkajícím se občanskoprávních sankcí totiž ESLP koncept odrazujícího účinku podle všeho používá ve spojení s novinářskou svobodou v dotyčném státě. ESLP totiž hovoří o výsledku vnitrostátního řízení, kde jsou dotčené osoby stiženy přehnaným a nepřiměřeným trestem, „který může mít na svobodu tisku na území žalovaného státu‚chilling effect‘,“ (
120
) či o celkové částce uložené povinnosti, která je „důležitým faktorem, pokud jde možný ‚chilling effect‘ řízení ve vztahu k němu i k dalším novinářům,“ (
121
) nebo také o tom, že „nevyhnutelně hrozí, že [uložená povinnost] odradí novináře od toho, aby přispívali k veřejné debatě o otázkách v zájmu celého společenství“ (
122
).
2) Relevance v projednávané věci
167.
Definice, kterou ESLP podává, pokud jde o odrazující, či z hlediska ochrany svobody tisku v kontextu diskuse o tématu obecného zájmu případně nepřijatelný účinek, se mi v kontextu této věci týkající se problematiky zamítnutí prohlášení vykonatelnosti z důvodu, že by výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě zjevně porušil veřejný pořádek členského státu, v němž se o uznání žádá, jeví být relevantní.
168.
Zaprvé totiž hrozí, že takové nepřijatelné účinky odradí novináře od toho, aby přispívali k veřejné debatě o otázkách v zájmu celého společenství. Diskuse kolem otázek dopingu ve fotbale se týká obecného zájmu (
123
) a příspěvek k diskusi veřejného zájmu je klíčovým prvkem, který je třeba při poměřování konkurenčních základních práv zohlednit (
124
).
169.
Zadruhé stále v tomto kontextu, pokud se jedná o použití ustanovení o veřejném pořádku, je nutné najít spravedlivou rovnováhu mezi svobodou projevu a právem na výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, které je zakotveno v čl. 47 druhém pododstavci Listiny. Hledání spravedlivé rovnováhy v zásadě nemůže vést k tomu, aby bylo upuštěno od výkonu rozhodnutí vzhledem k dopadu, který by mělo na žalovaného. Podstata rozsudku ukládajícího povinnost spočívá v tom, že žalovaný jeho důsledky pocítí.
170.
Dále, jak jsem uvedl v bodě 152 tohoto stanoviska, pokud se uložená povinnost týká kompenzační náhrady škody, je použití veřejného pořádku možné v naprosto výjimečných případech a pouze v souvislosti s dalšími argumenty vyplývajícími z hrozby pro veřejný pořádek členského státu, v němž se o uznání žádá. Tak je tomu v případě argumentu vycházejícího z toho, že prohlášení vykonatelnosti může vést k odrazujícímu účinku, pokud jde o svobodu tisku v dotčeném členském státě. Takto definovaný odrazující účinek má vliv jak na novinářskou svobodu v dotčeném členském státě, tak na svobodu přístupu široké veřejnosti k informacím. Zamítnutí prohlášení vykonatelnosti v takovém případě chrání nejen žalovaného před sankcí, která mu byla uložena, ale také zájem společnosti dotčeného členského státu.
171.
Výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, který může mít odrazující účinek na výkon svobody tisku v členském státě, v němž se o uznání žádá, tak představuje zjevné a nepřiměřené porušení základní zásady posledně uvedeného členského státu, a představuje tedy důvod k odmítnutí vykonatelnosti. Nyní je třeba určit kritéria, která umožní stanovit, že uložení povinnosti má takový účinek.
b)
Kritéria pro posouzení odrazujícího účinku
1) Odrazující účinek z hlediska soudu členského státu, v němž se o uznání žádá
172.
Předkládající soud si klade otázku, zda mohou být okolnosti popsané v třetí až sedmé předběžné otázce, tak jak je tento soud formuloval, zohledněny při určování existence zjevného porušení veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá. V tomto ohledu bychom se mohli nechat inspirovat judikaturou ESLP, která podle všeho za účelem konstatování porušení článku 10 EÚLP přiznává váhu každé z okolností, které předkládající soud uvádí.
173.
Jak nicméně vyplývá z bodu 129 tohoto stanoviska, otázkou, která vyvstává u soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, není to, zda je náhrada škody přiměřená, ale to, zda může mít výkon rozhodnutí, jímž je náhrada škody přiznána, z důvodu uložené sankce odrazující účinek, který by vedl ke zjevnému
a nepřiměřenému porušení svobody tisku v tomto členském státě. Ověření provedená soudem členského státu, v němž se o uznání žádá, mohou mít proto za cíl pouze zjištění rizika takového odrazujícího účinku a nemohou implikovat přezkum meritorních posouzení provedených soudem členského státu původu. V návaznosti na tyto úvahy úloha Soudního dvora nespočívá v nahrazování úlohy ESLP při určování toho, zda došlo k porušení svobody tisku, které lze přičítat posledně jmenovanému členskému státu.
174.
V tomto kontextu byla žalovaným v původním řízení uložena kromě zaplacení náhrady škody, úroků a nákladů řízení, také povinnost zveřejnit rozhodnutí vydané v členském státě původu. Předběžné otázky se však týkají pouze peněžitého rozměru uložené povinnosti. Použití ustanovení o veřejném pořádku je totiž možné jedině v případě porušení právního řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, prvky rozhodnutí, jehož výkon je v tomto členském státě požadován. Podle ESLP musí naproti tomu posouzení zásahu do svobody projevu z hlediska jeho odrazujícího účinku zohledňovat povahu ostatních sankcí a opatření uložených dotčené osobě (
125
).
2) Kritéria relevantní v projednávaném případě
175.
Prostřednictvím své třetí až sedmé předběžné otázky se předkládající soud snaží zjistit, zda je při určování existence odrazujícího účinku nutné zohledňovat zdroje dotčené osoby, závažnost pochybení, rozsah újmy, jakož i význam daného odrazujícího účinku s ohledem na ekonomickou situaci společnosti vydávající deník a tištěných novin obecně. Mimoto si klade otázku, zda by měla být existence odrazujícího účinku posuzována stejným způsobem v souvislosti se společností vydávající deník i s novinářem.
176.
Pokud jde o význam odrazujícího účinku (čtvrtá předběžná otázka, tak jak ji předkládající soud formuloval), s ohledem na nutnost poměřit dotčená základní práva (
126
), jedině riziko takového odrazujícího účinku, který jde nad rámec situace přímo dotčené osoby, odůvodňuje odmítnutí vykonatelnosti, neboť představuje zjevné a nepřiměřené porušení svobody tisku v členském státě, v němž se o uznání žádá. Jedině v takovém případě může soud tohoto členského státu použít ustanovení o veřejném pořádku s cílem napravit zjevně nedostatečnou ochranu této svobody (
127
).
177.
Co se týče zdrojů dotčené osoby s ohledem na to, zda se jedná o fyzickou nebo právnickou osobu (první část třetí otázky a pátá a šestá otázka, tak jak je předkládající soud formuloval), soud členského státu, v němž se o uznání žádá, musí zohlednit skutečnost, že celková částka, kterou musí dotčená osoba zaplatit, je důležitým faktorem, pokud jde o případný odrazující účinek ve vztahu k této osobě i k jiným novinářům (
128
).
178.
Je zajisté pravda, že ESLP podle všeho bere jako polehčující okolnost v potaz to, že stejně jako v projednávané věci mají nakladatel a novinář povinnost zaplatit sankci společně a nerozdílně (
129
). Odrazující účinek však není posuzován stejným způsobem v souvislosti se společností vydávající deník a s novinářem, který je autorem předmětného článku.
179.
Co se týče fyzické osoby, ESLP totiž na jedné straně odkazuje na mzdu dotčené osoby nebo na referenční hodnoty, jako je minimální (
130
) nebo průměrná (
131
) mzda ve státě, jenž je v dané věci žalován. V zásadě musí být celková částka, kterou má dotčená osoba zaplatit, považována za zjevně nepřiměřenou, pokud by tato osoba musela roky vyvíjet úsilí, aby ji celou zaplatila, nebo pokud tato částka odpovídá několika desetinásobkům minimální mzdy běžné v členském státě, v němž se o uznání žádá. Na druhé straně, pokud jde o právnickou osobu, ESLP dbá na to, aby částka náhrady škody uložené tiskovým společnostem nebyla takové povahy, že by ohrozila jejich ekonomické základy (
132
), a tudíž aby nebyla zjevně nepřiměřená.
180.
Kromě toho, pokud jde obecně o ekonomickou situaci tištěných novin v členském státě, v němž se o uznání žádá (sedmá otázka, tak jak ji předkládající soud formuloval), ačkoli se případný odrazující účinek týká novinářů a tiskových společností v tomto členském státě, soud dotčeného členského státu nesmí ekonomickou situaci tištěných novin zohledňovat za účelem odmítnutí vykonatelnosti soudního rozhodnutí. Z hlediska novinářů a tiskových společností je důležité si uvědomit zvláště to, že i jim může být uložena povinnost zjevně nepřiměřená s ohledem na okolnosti daného případu.
181.
Konečně s ohledem na úlohu soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, v rámci režimu uznávání a výkonu stanoveného nařízením Brusel I (
133
), ověření, která tento soud provádí, se musí vztahovat především na zjevné a nepřiměřené důsledky sankce uložené rozhodnutím, o jehož výkon se žádá, na svobodu tisku. Tento soud tedy nemůže přezkoumávat správnost právních nebo skutkových posouzení, která provedl soud členského státu původu, pokud jde o závažnost pochybení nebo rozsah újmy (druhá část třetí otázky, tak jak ji předkládající soud formuloval).
182.
Soud členského státu, v němž se o uznání žádá, může naproti tomu za účelem zajištění, že se výsledek poměřování dotčených práv nebude vyznačovat zjevně nedostatečnou ochranou základních práv (
134
), zohlednit závažnost pochybení a rozsah újmy, aby určil, zda je navzdory své a priori zjevně nepřiměřené povaze celková výše uložené povinnosti vhodná k zamezení důsledků pomlouvačných výroků (
135
).
E. Domněnka rovnocenné ochrany
183.
Dle slavné domněnky „rovnocenné ochrany“, vzešlé z judikatury ESLP a vztahující se na členské státy (
136
), opatření, jímž členský stát provádí povinnosti vyplývající z jeho členství v Unii, musí být z hlediska EÚLP považováno za odůvodněné, neboť je nesporné, že Unie základním právům přiznává ochranu přinejmenším rovnocennou té, kterou zaručuje tato úmluva (
137
). Je zajisté pravda, že použitelnost této domněnky a její důsledky neposuzuje pouze ESLP. V zájmu koordinace mezi Listinou a EÚLP, jakož i s cílem poskytnout Soudnímu dvoru vyčerpávající odpověď, i co se týče důsledků jeho budoucího rozsudku, však chci k této domněnce učinit několik doplňujících poznámek.
184.
Z judikatury ESLP vyplývá, že použití domněnky rovnocenné ochrany podléhá dvěma podmínkám: absenci prostoru pro uvážení vnitrostátních orgánů a využití všech možností mechanismu kontroly stanoveného unijním právem (
138
), včetně řízení o předběžné otázce před Soudním dvorem, v jehož rámci lze diskutovat o otázkách týkajících se základních práv. Vzhledem k tomu, že Soudnímu dvoru byla předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a že pouze ESLP přísluší přezkoumat, zda je splněna druhá podmínka, soustředím se na první podmínku.
185.
V tomto ohledu otázku, zda se použije domněnka rovnocenné ochrany, přezkoumává ESLP s ohledem na „konkrétní ustanovení, které se v dané věci použije,“ (
139
) a na všechny důsledky, které z ní vyplývají pro dotčený členský stát, v souladu s výkladem Soudního dvora (
140
). To vyžaduje zohlednění všech relevantních prvků právního rámce Unie, z něhož pro dotčený členský stát vyplývají závazky vůči Unii a ostatním členským státům.
186.
V projednávaném případě je tedy otázkou, zda v rámci režimu stanoveného nařízením Brusel I zůstává soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, u něhož byl podán opravný prostředek podle článků 43 a 44 tohoto nařízení, diskreční pravomoc rozhodnout, zda použije, či nepoužije ustanovení o veřejném pořádku, jestliže výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě zjevně porušuje základní právo zaručené Listinou.
187.
Pokud je mi známo, k takovému případu se ESLP ještě nevyjádřil (
141
). Část právní nauky tvrdí, že ustanovení o veřejném pořádku implikuje existenci posuzovací pravomoci, což vylučuje použití domněnky rovnocenné ochrany (
142
). Já se však domnívám, že tomu tak není, pokud se údajné porušení týká základní zásady unijního právního řádu.
188.
Je zajisté pravda, že čl. 45 odst. 1 nařízení Brusel I stanoví, že soud členského státu, v němž se o uznání žádá, zamítne prohlášení vykonatelnosti pouze na základě důvodů uvedených v článcích 34 a 35 tohoto nařízení. Co se týče důvodu tohoto zamítnutí prohlášení vykonatelnosti, toto první ustanovení však odkazuje na čl. 34 bod 1 tohoto nařízení, který kategoricky stanoví, že rozhodnutí se neuzná, je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá.
189.
Jak vyplývá z bodu 102 tohoto stanoviska, členský stát, v němž se o uznání žádá, neurčuje obsah veřejného pořádku Unie jednostranně. Stejně tak kvalifikace porušení tohoto druhu jako zjevné vychází ze správného výkladu unijního práva, a je tak podrobeno přezkumu Soudního dvora. Ještě důležitější je, že dodržování základních práv není otázkou dobré vůle nebo zdvořilosti členského státu, v němž se o uznání žádá. Pokud je u něj uplatněna námitka, kterou považuje za opodstatněnou a podle níž by výkon soudního rozhodnutí spadajícího do působnosti nařízení Brusel I vedl ke zjevnému porušení veřejného pořádku Unie, a to konkrétně základního práva, soud členského státu, v němž se o uznání žádá, musí jeho vykonatelnost odmítnout. V takové situaci tak musí zamítnout nebo zrušit prohlášení vykonatelnosti tohoto rozhodnutí.
190.
Pro úplnost dodávám, že skutečnost, že soud členského státu, v němž se o uznání žádá, má povinnost přezkoumat, zda jsou splněny podmínky vykonatelnosti, neznamená, že uplatňuje posuzovací pravomoc ve smyslu judikatury týkající se EÚLP. ESLP totiž rozhodl, že se domněnka rovnocenné ochrany použije, jestliže členský stát, v němž se o uznání žádá, může odmítnout uznání a vykonatelnost cizího rozhodnutí „v přesně stanovených mezích a za předpokladu, že jsou splněny určité předběžné podmínky“ (
143
).
F. Závěrečné poznámky
191.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji na předběžné otázky odpovědět tak, že čl. 45 odst. 1 nařízení Brusel I ve spojení s čl. 34 bodem 1 a čl. 45 odst. 2 tohoto nařízení, jakož i s článkem 11 Listiny, musí být vkládány v tom smyslu, že členský stát, v němž se žádá o výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, které se týká uložení povinnosti společnosti vydávající deník a novináři k náhradě škody za poškození dobré pověsti sportovního klubu a člena jeho lékařského týmu prostřednictvím informace zveřejněné v tomto deníku, musí zamítnout nebo zrušit prohlášení vykonatelnosti tohoto rozhodnutí, jestliže by jeho výkon vedl ke zjevnému porušení svobody projevu zaručené článkem 11 Listiny (
144
). K takovému porušení dochází, jestliže má výkon uvedeného rozhodnutí případný odrazující účinek, pokud jde o účast na diskusi o tématu obecného zájmu, jak ze strany osob, jimž je povinnost uložena, tak ze strany jiných tiskových společností a novinářů v členském státě, v němž se o uznání žádá (
145
). Takový případný odrazující účinek se projevuje, jestliže je celková částka, jejíž zaplacení je požadováno, zjevně nepřiměřená ve vztahu k povaze a ekonomické situaci dotčené osoby. V případě novináře případný odrazující účinek nastává zejména, pokud tato částka odpovídá několika desetinásobkům minimální mzdy běžné v členském státě, v němž se o uznání žádá. V případě společnosti vydávající deník se případným odrazujícím účinkem musí rozumět zjevné ohrožení finanční rovnováhy deníku (
146
). Soud členského státu, v němž se o uznání žádá, může zohlednit závažnost pochybení a rozsah újmy, pouze aby určil, zda je navzdory své a priori zjevně nepřiměřené povaze celková výše uložené povinnosti vhodná k zamezení důsledků pomlouvačných výroků (
147
).
192.
Pro úplnost dodávám, že je-li u soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, uplatněna námitka, že výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, které společnosti vydávající deník a novináři, který je autorem předmětného článku, ukládá zaplatit, společně a nerozdílně, značnou částku z titulu náhrady nemajetkové újmy, porušuje svobodu tisku v členském státě, v němž se o uznání žádá, může uvedený soud zamítnout vykonatelnost, pokud jde o uložení povinnosti jedné z těchto osob. Článek 48 nařízení Brusel I totiž stanoví, že bylo-li vydáno cizí rozhodnutí o více nárocích uplatněných žalobou a nemůže-li být prohlášení vykonatelnosti vydáno v plném rozsahu, vydá soud nebo jiný příslušný orgán prohlášení vykonatelnosti pro jeden nebo více těchto nároků.
VI. Závěry
193.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Cour de cassation (Kasační soud, Francie) odpověděl následovně:
„Článek 45 bod 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ve spojení s čl. 34 bodem 1 a čl. 45 odst. 2 tohoto nařízení, jakož i s článkem 11 Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládány v tom smyslu, že
členský stát, v němž se žádá o výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, které se týká uložení povinnosti společnosti vydávající deník a novináři k náhradě škody za poškození dobré pověsti sportovního klubu a člena jeho lékařského týmu prostřednictvím informace zveřejněné v tomto deníku, musí zamítnout nebo zrušit prohlášení vykonatelnosti tohoto rozhodnutí, jestliže by jeho výkon vedl ke zjevnému porušení svobody projevu zaručené článkem 11 Listiny základních práv.
K takovému porušení dochází, jestliže má výkon uvedeného rozhodnutí případný odrazující účinek, pokud jde o účast na diskusi o tématu obecného zájmu, jak ze strany osob, jimž je povinnost uložena, tak ze strany jiných tiskových společností a novinářů v členském státě, v němž se o uznání žádá. Takový případný odrazující účinek se projevuje, jestliže je celková částka, jejíž zaplacení je požadováno, zjevně nepřiměřená ve vztahu k povaze a ekonomické situaci dotčené osoby. V případě novináře případný odrazující účinek nastává zejména, pokud tato částka odpovídá několika desetinásobkům minimální mzdy běžné v členském státě, v němž se o uznání žádá. V případě společnosti vydávající deník se případným odrazujícím účinkem musí rozumět zjevné ohrožení finanční rovnováhy tohoto deníku. Soud členského státu, v němž se o uznání žádá, může zohlednit závažnost pochybení a rozsah újmy, pouze aby určil, zda je navzdory své a priori zjevně nepřiměřené povaze celková výše uložené povinnosti vhodná k zamezení důsledků pomlouvačných výroků.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Nařízení Rady ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).
(
3
) – Úmluva podepsaná v Bruselu dne 27. září 1968 (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32, dále jen „Bruselská úmluva“).
(
4
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1), které se v souladu se svým článkem 66 vztahuje pouze na řízení zahájená ke dni 10. ledna 2015 nebo po něm.
(
5
) – V tomto ohledu předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvádí, že usnesením ze dne 11. července 2014 Juzgado de Primera Instancia no 19 de Madrid (soud prvního stupně č. 19 v Madridu) uložil společnosti vydávající deník zaplatit ve prospěch klubu Real Madrid částku 390000 eur jakožto jistinu, úroky a náklady řízení. Neupřesňuje ale, zda toto usnesení ukládalo výkon povinnosti, i pokud jde o novináře. Jeví se však, že z této žádosti a z vyjádření stran vyplývá, že se toto usnesení týkalo výkonu v souvislosti s oběma žalovanými v původním řízení.
(
6
) – Rozsudek ze dne 28. března 2000 (C‑7/98, EU:C:2000:164, body 36 a 37, dále jen „rozsudek Krombach“).
(
7
) – Rozsudek ze dne 15. května 1986 (222/84, EU:C:1986:206, bod 18).
(
8
) – Úmluva podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950.
(
9
) – ESLP, 26. dubna 2007, Colaco Mestre a SIC. Sociedade Independente de Comunicacao, S. A. v. Portugalsko (CE:ECHR:2007:0426JUD001118203, bod 28).
(
10
) – ESLP, 26. listopadu 2013, Błaja News Sp. z o. o. v. Polsko (CE:ECHR:2013:1126JUD005954510, bod 71).
(
11
) – Bod 22 tohoto rozsudku.
(
12
) – Rozsudek Krombach (bod 23).
(
13
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. září 2023, Charles Taylor Adjusting (C‑590/21, EU:C:2023:633, bod 32 a citovaná judikatura, dále jen „rozsudek Charles Taylor Adjusting“).
(
14
) – Viz rozsudky Krombach (bod 21) a Charles Taylor Adjusting (bod 32 a citovaná judikatura).
(
15
) – Viz rozsudek Krombach (bod 36).
(
16
) – Viz rozsudek Krombach (bod 37).
(
17
) – Viz rozsudek ze dne 25. května 2016, Meroni (C‑559/14, EU:C:2016:349, bod 44, dále jen „rozsudek Meroni“).
(
18
) – Viz rozsudek Meroni (bod 45).
(
19
) – Viz rozsudek Meroni (bod 45).
(
20
) – ESLP, 23. května 2016, Avotiņš v. Lotyšsko (CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, bod 96 citovaná judikatura, dále jen „rozsudek Avotiņš v. Lotyšsko).
(
21
) – ESLP ve svém rozsudku ze dne 29. dubna 2008, McDonald v. Francie (CE:ECHR:2008:0429DEC001864804), uznal, že odmítnutí vydat prohlášení vykonatelnosti dotčených soudních rozhodnutí představovalo zásah do práva žalobce na spravedlivý proces zaručeného v čl. 6 odst. 1 EÚLP. Ve svém rozsudku ze dne 3. května 2011, Négrépontis-Giannisis v. Řecko (CE:ECHR:2011:0503JUD005675908, body 89 až 92), měl také za to, že odmítnutí uznat osvojení dítěte, o němž bylo rozhodnuto ve Spojených státech, z důvodu, že porušuje veřejný pořádek členského státu, v němž se o uznání žádá, vedlo k porušení článků 8 a 14 i čl. 6 odst. 1 EÚLP. ESLP se konkrétně poté, co konstatoval porušení těchto dvou prvních ustanovení, omezil na konstatování, že soud dožádaného členského státu nesmí pojem „veřejný pořádek“ vykládat svévolně a nepřiměřeně.
(
22
) – Viz Kinsch, P., „Enforcement as a Fundamental Right“, Nederlands Internationaal Privaatrecht, č. 4, 2014, s. 543.
(
23
) – Pokud jde o porušení článku 8 EÚLP, viz zejména ESLP, 3. května 2011, Négrépontis-Giannisis v. Řecko (CE:ECHR:2011:0503JUD005675908).
(
24
) – Viz zejména Kinsch, P., op. cit., s. 543, a Hazelhorst, M., Free movement of civil judgments in the European Union and the right to a fair trial, Springer, Haag, 2017, s. 160.
(
25
) – Viz zejména Spielmann, D., „La reconnaissance et l’exécution des décisions judiciaires étrangères et les exigences de la Convention européenne des droits de l’homme. Un essai de synthèse“, Revue trimestrielle des droits de l’homme, sv. 88, 2011, s. 774 až 779 a 786, a Kiestra, L. R., The Impact of the European Convention on Human Rights on Private International Law, 2014, Haag, Springer, s. 262 až 274, kteří upozorňují zvláště na skutečnost, že ve své judikatuře v této oblasti ESLP někdy uznává porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP, v míře, v níž zaručuje přístup k soudu. Jeví se však, že tento směr judikatury spadá do kontextu věcí, kde byly uznání nebo výkon soudního rozhodnutí podle navrhovatelů značně opožděné.
(
26
) – Viz zejména Cuniberti, G., Rueda, I., „Abolition of Exequatur. Addressing the Commission’s Concerns“, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, 2011, sv. 2(75), s. 294, kteří se, aniž by se kategoricky vyslovili k existenci „práva“ navrhovatele, zaměřují především na nutnost zachovat rovnováhu mezi takovým právem a základními právy žalovaného.
(
27
) – Viz Barba, M., „L’exequatur sous le regard de la Cour européenne des droits de l’homme“, Les Mémoires de l’Équipe de Droit International, Européen et Comparé, Lyon, 2012, č. 2, https://dumas.ccsd.cnrs.fr/dumas-04035845, s. 35 a 36. V souvislosti s touto kritikou viz Pailler, L., Le respect de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne dans l’espace judiciaire européen en matière civile et commercial, Éditions A. Pedone, Paříž, 2017, s. 113.
(
28
) – Viz čl. 38 odst. 1 a čl. 45 odst. 1 nařízení Brusel I. Generální advokátka J. Kokott mimoto ve svém stanovisku ve věci Apostolides (C‑420/07, EU:C:2008:749, bod 52) uvedla, že není nezbytné určovat, zda čl. 6 odst. 1 EÚLP ukládá uznání a výkon cizích rozhodnutí, neboť nařízení Brusel I v každém případě přiznává právo této povahy.
(
29
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. června 2023, K. B. a F. S. (Uplatnění exofficio v trestních věcech) (C‑660/21, EU:C:2023:498, bod 41).
(
30
) – K této problematice viz mé stanovisko ve věci Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:458, bod 89).
(
31
) – Viz čl. 38 odst. 1 a čl. 45 odst. 1 nařízení Brusel I.
(
32
) – V tomto ohledu byla použitelnost článku 47 Listiny před soudem členského státu, v němž se o uznání žádá, navzdory skutečnosti, že se řízení před soudem členského státu původu neřídilo unijním právem, potvrzena v rozsudcích ze dne 6. září 2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, body 52 až 54), a Meroni (bod 45). Dle mého názoru je zjevné, že jestliže se soud členského státu, v němž se o uznání žádá, zabývá otázkou zamítnutí prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí vydaného v jiném členském státě z toho důvodu, že by tento výkon narušoval veřejný pořádek, a za tímto účelem uplatňuje nařízení Brusel I, je vázán všemi ustanoveními Listiny.
(
33
) – Viz Cuniberti, G., „Le fondement de l’effet des jugements étrangers“, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, sv. 394, 2018, s. 140, který upozorňuje na skutečnost, že „osamostatnění základu, čistě procesního, pro uznávání cizích rozsudků a práva na výkon rozsudků použitím článku 6 EÚLP je překvapivé, neboť hlavním základem práva na spravedlivý proces je zaručit účinnost hmotných práv zaručených touto [ú]mluvou“.
(
34
) – V tomto smyslu, pokud jde dodržení práva na spravedlivý proces, viz rozsudek ze dne 6. září 2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, bod 55).
(
35
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 6. října 2015, Delvigne (C‑650/13, EU:C:2015:648, bod 48).
(
36
) – Z článku 4 odst. 3 SEU totiž nejprve vyplývá, že se Unie a členské státy podle zásady loajální spolupráce navzájem respektují a pomáhají si při plnění úkolů vyplývajících ze Smluv. Dále z čl. 67 odst. 4 SFEU vyplývá, že Unie usnadňuje přístup ke spravedlnosti, zejména zásadou vzájemného uznávání soudních a mimosoudních rozhodnutí v občanských věcech. Kromě toho v souladu s čl. 81 odst. 1 SFEU Unie rozvíjí justiční spolupráci v občanských věcech s mezinárodním prvkem založenou na zásadě vzájemného uznávání soudních a mimosoudních rozhodnutí. Za tímto účelem Unie na základě čl. 81 odst. 2 písm. a) SFEU přijímá opatření, jejichž cílem je zajistit, aby členské státy vzájemně uznávaly soudní a mimosoudní rozhodnutí a vykonávaly je.
(
37
) – Viz rozsudky ze dne 16. července 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 63, dále jen „rozsudek Diageo Brands“), a Meroni (bod 47).
(
38
) – Viz rozsudky Diageo Brands (bod 64) a Meroni (bod 48).
(
39
) – V tomto ohledu Komise v roce 2022 předložila návrh směrnice o ochraně osob, které se podílejí na účasti veřejnosti, před zjevně neopodstatněnými nebo zneužívajícími soudními řízeními („strategickými žalobami proti účasti veřejnosti“) [COM(2022) 177 final], více známými pod anglickou zkratkou „SLAPP“ (Strategic Lawsuit Against Public Participation). Tento návrh směrnice má za cíl zavést záruky proti zjevně neopodstatněným nebo zneužívajícím soudním řízením v občanskoprávních věcech s mezinárodním prvkem, zahájeným proti fyzickým a právnickým osobám, zejména novinářům a obráncům lidských práv, kvůli tomu, že se podílejí na účasti veřejnosti. V závislosti na svém konečném obsahu by taková směrnice mohla za takových okolností jako v projednávaném případě narušit použitelnost článku 11 Listiny v řízeních před soudem členského státu původu.
(
40
) – Dalším řešením by bylo upřesnit podmínky přípustnosti předběžných otázek v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech s přeshraničním dopadem a umožnit soudu členského státu původu položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se budoucího a případného odmítnutí výkonu rozhodnutí, které tento soud vydá v řízení, které je před ním vedeno. Toto řešení nelze přijmout bez výhrad a v každém případě toto řízení o předběžné otázce nevzešlo od členského státu původu. Nicméně k této kontroverzní problematice v oblasti justiční spolupráce v trestních věcech viz rozsudek ze dne 25. července 2018, AY (Zatýkací rozkaz – svědek) (C‑268/17, EU:C:2018:602, body 27 až 30).
(
41
) – Viz body 183 a násl. tohoto stanoviska.
(
42
) – V tomto smyslu viz ESLP, 18. června 2013, Povse v. Rakousko (CE:ECHR:2013:0618DEC000389011, body 86 až 87).
(
43
) – Rozsudek Avotiņš v. Lotyšsko (body 113 až 116).
(
44
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. dubna 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, body 61 a 62). V tomto smyslu viz také rozsudek ze dne 19. listopadu 2015, P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, bod 40).
(
45
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, body 52, 54 a 62). Viz také rozsudky Krombach (body 25 až 27 a 45), a ze dne 2. dubna 2009, Gambazzi (C‑394/07, EU:C:2009:219, body 28, 29 a 48).
(
46
) – V tomto smyslu viz Hess, B., Zpráva o uplatňování nařízení Brusel I v členských státech (studie JLS/C4/2005/03)], Univerzita Ruprecht-Karls v Heidelbergu, září 2007, s. 249, bod 558, dostupná na následující adrese: http://ec.europa.eu/civiljustice/news/docs/study_application_brussels_1_en.pdf.
(
47
) – Viz rozsudek ze dne 11. května 2000 (C‑38/98, EU:C:2000:225, bod 32, dále jen „rozsudek Renault“).
(
48
) – Viz rozsudek Renault (bod 32).
(
49
) – Viz stanovisko generálního advokáta S. Albera ve věci Renault (C‑38/98, EU:C:1999:325, bod 6).
(
50
) – Viz rozsudek Renault (bod 34).
(
51
) – Body 30, 32 a 39. Viz rovněž mé stanovisko ve věci Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:137, bod 52).
(
52
) – Viz rozsudek Diageo Brands (bod 51).
(
53
) – Body 23 a 27 tohoto rozsudku.
(
54
) – V tomto smyslu viz rozsudek Charles Taylor Adjusting (bod 37).
(
55
) – Viz rozsudek Charles Taylor Adjusting (bod 39).
(
56
) – Viz stanovisko generálního advokáta J. Richarda de la Tour ve věci Charles Taylor Adjusting (C‑590/21, EU:C:2023:246).
(
57
) – Rozsudek ze dne 2. dubna 2009 (C‑394/07, EU:C:2009:219, bod 48).
(
58
) – Rozsudek ze dne 2. dubna 2009 (C‑394/07, EU:C:2009:219, bod 20).
(
59
) – Rozsudek ze dne 2. dubna 2009, Gambazzi (C‑394/07, EU:C:2009:219, body 48 a 49).
(
60
) – Bod 39 tohoto rozsudku.
(
61
) – Rozsudek ze dne 1. června 1999 (C‑126/97, EU:C:1999:269, dále jen „rozsudek Eco Swiss“).
(
62
) – Rozsudek Eco Swiss (bod 36).
(
63
) – Rozsudek Eco Swiss (bod 37).
(
64
) – Viz bod 92 tohoto stanoviska.
(
65
) – Pro připomenutí, od vydání rozsudku Krombach (bod 37), aby byl respektován zákaz přezkoumávání rozhodnutí vydaného v jiném členském státě ve věci samé, musí zásah do veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá, na jehož základě je oprávněn odmítnout uznání nebo výkon tohoto rozhodnutí, představovat „zjevné porušení právního pravidla považovaného v právním řádu státu, ve kterém se uznání uplatňuje, za podstatné, nebo práva, které je v tomto právním řádu uznáváno za základní“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
66
) – Je pravda, že v rozsudku ze dne 23. října 2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, bod 56), Soudní dvůr konstatoval, že pojem „veřejný pořádek“ má za cíl chránit právní zájmy, které jsou vyjádřeny v právní normě. Tato trochu zjednodušující formulace nicméně závisela na konkrétním kontextu této věci. V každém případě chtěl Soudní dvůr touto úvahou hlavně zdůraznit skutečnost, že ustanovení o veřejném pořádku lze používat pouze k ochraně právních zájmů.
(
67
) – Viz rozsudek Meroni (bod 46).
(
68
) – Viz rozsudek Diageo Brands (bod 68).
(
69
) – Viz mé stanovisko ve věci Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:137, bod 39).
(
70
) – V tomto smyslu viz rozsudek Diageo Brands (bod 50). Viz také rozsudky Meroni (bod 46) a Charles Taylor Adjusting (bod 36).
(
71
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. února 2022, Maďarsko v. Parlament a Rada (C‑156/21, EU:C:2022:97, bod 127).
(
72
) – Viz bod 77 tohoto stanoviska.
(
73
) – Viz rozsudek ze dne 3. února 2021, Fussl Modestraße Mayr (C‑555/19, EU:C:2021:89, bod 83).
(
74
) – Úř. věst. 2007, C 303, s. 17.
(
75
) – Viz judikatura vzešlá z rozsudků Renault a Eco Swiss uvedená v bodech 77 až 80 a 91 až 94 tohoto stanoviska.
(
76
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, bod 72).
(
77
) – ESLP, 23. září 2009, Jersild v. Dánsko (CE:ECHR:1994:0923JUD001589089, bod 31).
(
78
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. února 2021, Fussl Modestraße Mayr (C‑555/19, EU:C:2021:89, bod 82).
(
79
) – Viz rozsudek ze dne 25. července 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda (C‑288/89, EU:C:1991:323).
(
80
) – Viz například ESLP, 7. června 2012, Centro Eurpa 8 S.rl. a Di Stefano v. Itálie (CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, bod 129).
(
81
) – Viz zejména ESLP, 7. února 2012, Axel Springer AG v. Německo (CE:ECHR:2012:0207JUD003995408, body 78 až 81).
(
82
) – V nedávné době viz ESLP, 5. prosince 2017, Frisk a Jensen v. Dánsko (CE:ECHR:2017:1205JUD001965712, bod 53).
(
83
) – Viz ESLP, 2. září 2014, Firma EDV für Sie, EfS Elektronische Datenverarbeitung Dienstleistungs GmbH v. Německo (CE:ECHR:2014:0902DEC003278308, bod 23).
(
84
) – V nedávné době viz ESLP, 11. ledna 2022, Freitas Rangel v. Portugalsko (CE:ECHR:2022:0111JUD007887313, bod 53).
(
85
) – V nedávné době viz ESLP, 5. prosince 2017, Frisk a Jensen v. Dánsko (CE:ECHR:2017:1205JUD001965712, bod 55).
(
86
) – Viz bod 45 tohoto stanoviska.
(
87
) – Viz rozsudek Meroni (bod 52 a 53).
(
88
) – Nařízení Rady ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1).
(
89
) – Viz rozsudek ze dne 9. září 2015, Bohez (C 4/14, EU:C:2015:563, bod 59).
(
90
) – Rozsudek ze dne 2. dubna 2009 (C‑394/07, EU:C:2009:219, bod 46). Ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, bylo o použití ustanovení o veřejném pořádku uvažováno z důvodu, že výkon porušoval základní procesní právo, aby se dodržel zákaz přezkumu ve věci samé.
(
91
) – Viz bod 70 tohoto stanoviska.
(
92
) – Viz body 56 až 59 tohoto stanoviska.
(
93
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, bod 45).
(
94
) – Viz bod 59 tohoto stanoviska.
(
95
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, bod 50).
(
96
) – Viz například rozsudek ze dne 29. července 2019, Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, body 72 až 74).
(
97
) – Viz například rozsudek ze dne 17. března 2016, Liffers (C‑99/15, EU:C:2016:173, bod 26).
(
98
) – Návrh dalšího unijního základního aktu mezinárodního práva soukromého, konkrétně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40) v čl. 23 odst. 1 třetí odrážce, stanovil, že „[t]oto nařízení nemá vliv na ustanovení [unijního práva] […], která […] se stavějí proti používání daného ustanovení nebo více ustanovení práva soudu (lex fori) nebo práva určeného tímto nařízením“. Mimoto tento návrh nařízení v článku 24 stanovil, že „[u]platnění ustanovení právního řádu určeného podle tohoto nařízení, které vede k přiznání nekompenzační náhrady škody, jakou je například exemplární anebo represivní náhrada škody, je v rozporu s veřejným pořádkem Společenství“ (Kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Toto druhé ustanovení mělo formou zvláštního pravidla konkretizovat výhradu veřejného pořádku podle čl. 23 odst. 1 třetí odrážky. Návrh na doplnění těchto dvou ustanovení nebyl přijat.
(
99
) – Úmluva přijatá na Haagské konferenci o mezinárodním právu soukromém dne 2. července 2019.
(
100
) – Viz postupně čl. 2 odst. 1 písm. k) a l) této úmluvy.
(
101
) – Viz důvodová zpráva k úmluvě z roku 2019, kterou vypracovali Garcimartín, F. a Saumier, G., (dostupná na adrese: https://www.hcch.net/en/publications-and-studies/details4/?pid= 6797), s. 63.
(
102
) – „Porušování osobnostních práv při používání internetu: pravomoc, rozhodné právo a uznávání cizích soudních rozhodnutí“, https://www.idi-iil.org/app/uploads/2019/09/8-RES-FR.pdf
(
103
) – Viz například stanovisko generálního advokáta F. Capotortiho ve věci Bier (21/76, EU:C:1976:147, bod 6) a k zásadě perpetuatio fori stanovisko generálního advokáta G. Pitruzzelly ve věci Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:366, bod 72).
(
104
) – Viz důvodová zpráva k úmluvě z roku 2019, s. 137.
(
105
) – Viz Symeonides, S. C., Cross- Border Infringement of Personality Rights via the Internet. A Resolution of the Institute of International Law, Brill Nijhoff, Leiden – Boston, 2021, s. 143 a 144.
(
106
) – Rozsudek ze dne 23. října 2014 (C‑302/13, EU:C:2014:2319, body 56 a 58).
(
107
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. října 2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, bod 57).
(
108
) – Rozsudek ze dne 23. října 2014 (C‑302/13, EU:C:2014:2319, body 56 a 58).
(
109
) – ESLP, 17. prosince 2004, Cumpănă a Mazăre v. Rumunsko (CE:ECHR:2004:1217JUD003334896, bod 111).
(
110
) – ESLP, 23. dubna 2015, Morice v. Francie (CE:ECHR:2015:0423JUD002936910, bod 176).
(
111
) – Viz ESLP, 11. dubna 2006, Brasilier v. France (CE:ECHR:2006:0411JUD007134301, bod 43). Viz také Baumbach, T., „Chilling Effect as a European Court of Human Rights’ Concept in Media Law Cases“, Bergen Journal of Criminal Law and Criminal Justice, 2018, sv. 6(1), s. 102.
(
112
) – V tomto smyslu a co se týče uložení „relativně mírné“ povinnosti, ESLP, 24. května 2022, Pretorian v. Rumunsko (CE:ECHR:2022:0524JUD004501416, bod 81).
(
113
) – V tomto smyslu viz ESLP, 5. května 2022, Mesić v. Chorvatsko (CE:ECHR:2022:0505JUD001936218, bod 111 až 113), a ESLP ze dne 16. června 2015, Defi AS v. Estonsko (CE:ECHR:2015:0616JUD006456909, bod 110).
(
114
) – ESLP, 26. listopadu 2013, Błaja News Sp. z o. o. v. Polsko (CE:ECHR:2013:1126JUD005954510, bod 71).
(
115
) – ESLP, 29. května 2017, Tavares de Almeida Fernandes a Almeida Fernandes v. Portugalsko (CE:ECHR:2017:0117JUD003156613, bod 77).
(
116
) – V tomto smyslu ciz Wurmnest, W., „Towards a European Concept of Public Policy Regarding Punitive Damages“, Punitive damages and private international law: state of the art and future developments, Bariatti, S., Fumagalli, L., Crespi Reghizzi, Z., Wolters Kluwer – CEDAM, Milán, 2019, s. 259.
(
117
) – Viz například ESLP, 14. února 2023, Halet v. Lucembursko (CE:ECHR:2023:0214JUD002188418, bod 205), a ESLP, 15. května 2023, Sanchez v. Francie (CE:ECHR:2023:0515JUD004558115, bod 205). V některých rozsudcích ESLP používá „ ‚chilling‘, dissuasive effect“, viz ESLP, 27. června 2017, Ghiulfer Predescu v. Rumunsko (CE:ECHR:2017:0627JUD002975109, bod 61), a ESLP, 8. ledna 2019, Prunea v. Rumunsko (CE:ECHR:2019:0108JUD004788111, bod 38), do francouzštiny přeloženo jednoduše jako „un effet dissuasif“ [odrazující účinek]. Viz ESLP, 5. května 2022, Mesić v. Chorvatsko (CE:ECHR:2022:0505JUD001936218, bod 113).
(
118
) – Pech, L., The concept of chilling effect, Open Society European Policy Institute, 2021, s. 6.
(
119
) – V tomto smyslu viz Baumbach, T., op. cit., s. 112.
(
120
) – ESLP, 1. března 2007, Tønsbergs Blad AS a Haukom v. Norsko (CE:ECHR:2007:0301JUD000051004, bod 102). Kurzivou a překladem opatřil autor stanoviska.
(
121
) – ESLP, 19. dubna 2011, Kasabova v. Bulharsko (CE:ECHR:2011:0419JUD002238503, bod 71), a ESLP, 19. dubna 2011, Bozhkov v. Bulharsko (CE:ECHR:2011:0419JUD000331604, bod 55). Kurzivou a překladem opatřil autor stanoviska.
(
122
) – ESLP 7. prosince 2010, Público – Comunicação Social, S. A. a další v. Portugalsko (CE:ECHR:2010:1207JUD003932407, bod 55).
(
123
) – ESLP rozhodl ve svém rozsudku ze dne 26. dubna 2007, Colaço Mestre a SIC v. Portugalsko (CE:ECHR:2007:0426JUD001118203, bod 27), že velmi intenzivní a medializovaná diskuse týkající se otázek korupce ve fotbale spadá do oblasti veřejného zájmu, a v témže duchu ve svém rozsudku ze dne 22. února 2007, Nikowitz and Verlagsgruppe News GmbH v. Rakousko (CE:ECHR:2007:0222JUD000526603, bod 25), že „postoj společnosti vůči sportovní hvězdě“ je předmětem veřejného zájmu.
(
124
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, bod 74). V kontextu ochrany osobních údajů viz také rozsudek ze dne 8. prosince 2022, Google (Odstranění odkazu na údajně nepravdivý obsah) (C‑460/20, EU:C:2022:962, bod 97).
(
125
) – V tomto smyslu viz ESLP, 27. června 2017, Ghiulfer Predescu v. Rumunsko (CE:ECHR:2017:0627JUD002975109, bod 61).
(
126
) – Viz body 169 až 171 tohoto stanoviska.
(
127
) – Viz bod 128 tohoto stanoviska.
(
128
) – ESLP, 19. dubna 2011, Kasabova v. Bulharsko (CE:ECHR:2011:0419JUD002238503, bod 71), a ESLP, 19. dubna 2011, Bozhkov v. Bulharsko (CE:ECHR:2011:0419JUD000331604, bod 55). Viz rovněž ESLP, 10. února 2015, Cojocaru v. Rumunsko (CE:ECHR:2015:0210JUD003210406, bod 33).
(
129
) – ESLP, 29. srpna 1997, Worm v. Rakousko (CE:ECHR:1997:0829JUD002271493, body 15 a 57).
(
130
) – Viz ESLP, 19. dubna 2011, Kasabova v. Bulharsko (CE:ECHR:2011:0419JUD002238503, bod 71), a ESLP, 19. dubna 2011, Bozhkov v. Bulharsko (CE:ECHR:2011:0419JUD000331604, bod 55).
(
131
) – ESLP, 7. července 2015, Morar v. Rumunsko (CE:ECHR:2015:0707JUD002521706, bod 70).
(
132
) – Viz ESLP, 2. června 2008, Timpul Info-Magazin a Anghel v. Moldavsko (CE:ECHR:2007:1127JUD004286405, bod 39), a ESLP, 26. listopadu 2013, Błaja News Sp. z o. o. v. Polsko (CE:ECHR:2013:1126JUD005954510, bod 71).
(
133
) – Viz body 126 a 129 tohoto stanoviska.
(
134
) – Viz body 135 a 137 tohoto stanoviska.
(
135
) – V tomto smyslu viz ESLP, 5. května 2022, Mesić v. Chorvatsko (CE:ECHR:2022:0505JUD001936218, body 111 až 113).
(
136
) – Viz ESLP, 30. června 2005, Bosphorus Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi v. Irsko (CE:ECHR:2005:0630JUD004503698).
(
137
) – Rozsudek Avotiņš v. Lotyšsko (body 101 až 104).
(
138
) – Rozsudek Avotiņš v. Lotyšsko (bod 105).
(
139
) – V tomto smyslu viz rozsudek Avotiņš v. Lotyšsko (bod 106).
(
140
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. června 2013, Povse v. Rakousko (CE:ECHR:2013:0618DEC000389011, body 79 až 81).
(
141
) – ESLP totiž ve svém rozsudku ze dne 18. června 2013, Povse v. Rakousko (CE:ECHR:2013:0618DEC000389011, body 79 až 83), rozhodl, že se tato domněnka použije v kontextu výkonu rozhodnutí o navrácení dítěte na základě nařízení č. 2201/2003. Zdůraznil, že toto nařízení neponechává členskému státu, v němž se o uznání žádá, žádný prostor pro uvážení. Co se týče nařízení Brusel I, ESLP tuto domněnku uplatnil i v rozsudku Avotiņš v. Lotyšsko (bod 108). Vyšel z předpokladu, že co se týče výkonu rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, neponechává toto nařízení členskému státu, v němž se o uznání žádá, žádnou diskreční pravomoc. Žádost totiž přezkoumal, aniž vzal v potaz ustanovení o veřejné pořádku stanovené tímto nařízením, protože stěžovatel toto ustanovení před vnitrostátními soudy neuplatnil.
(
142
) – V tomto smyslu viz Cuniberti, G., „Le fondement de l’effet des jugements étrangers“, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, 2019, sv. 394, s. 275 a 276, a Hazelhorst, M., Free movement of civil judgments in the European Union and the right to a fair trial, Springer, Haag, 2017, s. 212.
(
143
) – V tomto smyslu viz rozsudek Avotiņš v. Lotyšsko (bod 106).
(
144
) – Viz body 113 a 189 tohoto stanoviska.
(
145
) – Viz bod 171 tohoto stanoviska.
(
146
) – Viz body 177 až 179 tohoto stanoviska.
(
147
) – Viz bod 182 tohoto stanoviska.