62022CJ0602_RES
Věc C‑602/22 P
ABLV Bank AS, v likvidaci
v.
Jednotný výbor pro řešení krizí
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 11. prosince 2025
„Kasační opravný prostředek – Hospodářská a měnová politika – Bankovní unie – Nařízení (EU) č. 806/2014 – Jednotný mechanismus pro řešení krizí úvěrových institucí a některých investičních podniků – Článek 7 – Rozdělení úkolů v rámci jednotného mechanismu pro řešení krizí – Článek 18 – Postup řešení krize – Podmínky – Rozhodnutí Jednotného výboru pro řešení krizí (SRB) nepřijmout program řešení krize – Pravomoc SRB“
Hospodářská a měnová politika – Hospodářská politika – Jednotný mechanismus pro řešení krizí úvěrových institucí a některých investičních podniků – Rozhodnutí o nepřijetí programu řešení krize – Výlučná pravomoc Jednotného výboru pro řešení krizí – Podmínka – Nesplnění kumulativních podmínek zahájení řešení krize
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 806/2014, čl. 18 odst. 1 až 6)
(viz body 71–84)
Orgány Evropské unie – Výkon pravomocí – Delegace – Podmínky – Přenesení rozhodovacích pravomocí na agentury – Typy přenesení pravomocí a účinky – Přenesení jasně definovaných prováděcích pravomocí – Neexistence znatelné změny dotčených pravomocí – Přenesení diskreční pravomoci zahrnující široký prostor pro uvážení v zásadních otázkách dotyčné oblasti politiky – Potenciální přesun odpovědnosti
(Článek 290 SFEU)
(viz body 87–90)
Orgány Evropské unie – Výkon pravomocí – Delegace – Podmínky – Přenesení rozhodovacích pravomocí na Jednotný výbor pro řešení krizí (SRB) – Přijetí programu řešení krize ze strany SRB – Široká posuzovací pravomoc – Normativní ustanovení, která zabraňují přesunutí odpovědnosti z Komise na SRB
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 806/2014, čl. 18 odst. 1 až 7)
(viz body 91, 92, 97, 99)
Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Pojem – Akty vyvolávající závazné právní účinky – Přípravné akty – Rozhodnutí Jednotného výboru pro řešení krizí (SRB) o přijetí programu řešení krize – Vstup v platnost – Neexistence vzniku závazných právních účinků – Vyloučení – Rozhodnutí Komise nebo Rady Evropské unie o schválení, kterým se s konečnou platností stanoví obsah tohoto programu – Zahrnutí
(Článek 263 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 806/2014, čl. 18 odst. 1 až 8 a čl. 30 odst. 1 a 2)
(viz body 94, 96)
Právo Evropské unie – Zásady – Právo na účinnou soudní ochranu – Zakotvení v Listině základních práv Evropské unie – Soudní přezkum rozhodnutí přijatých Jednotným výborem pro řešení krizí (SRB) – Přezkum omezený na ověření věcné správnosti skutkových zjištění a na neexistenci zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu – Porušení – Neexistence
(Článek 263 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 129–132)
Hospodářská a měnová politika – Hospodářská politika – Jednotný mechanismus pro řešení krizí úvěrových institucí a některých investičních podniků – Přijetí programu řešení krize – Podmínky – Zohlednění okolností, které vedly k selhání nebo pravděpodobnému selhání – Vyloučení
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 806/2014, bod 58 odůvodnění a čl. 18 odst. 1 a 4)
(viz bod 156)
Shrnutí
Velký senát Soudního dvora, kterému byl předložen kasační opravný prostředek proti rozsudku Tribunálu ze dne 6. července 2022, ABLV Bank v. SRB (T‑280/18, EU:T:2022:429), který zamítl, se poprvé vyjádřil k pravomoci Jednotného výboru pro řešení krizí (dále jen „Jednotný výbor“) přijmout rozhodnutí o nepřijetí programu řešení krize.
Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (dále jen „navrhovatelka“), společnost ABLV Bank AS, je úvěrová instituce se sídlem v Lotyšsku a mateřská společnost skupiny ABLV. Společnost ABLV Bank Luxembourg SA je úvěrová instituce se sídlem v Lucembursku a jedna z dceřiných společností skupiny ABLV, jejíž jediným akcionářem je navrhovatelka. Obě tyto instituce byly kvalifikovány jako „významný subjekt“ a z tohoto důvodu byly podrobeny dohledu ze strany Evropské centrální banky (ECB) v rámci jednotného mechanismu dohledu (SRM) (
1
).
Dne 13. února 2018 United States Department of the Treasury (ministerstvo financí Spojených států amerických) oznámilo návrh opatření, jehož cílem bylo označit navrhovatelku jako instituci představující zvýšené riziko v oblasti praní špinavých peněz. Po tomto oznámení již navrhovatelka nebyla schopna provádět platby v amerických dolarech. ECB vyzvala Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Komise pro finanční a kapitálové trhy, Lotyšsko) a Commission de surveillance du secteur financier (Komise pro dohled nad finančním sektorem, Lucembursko), aby pozastavily platby finančních závazků navrhovatelky a společnosti ABLV Bank Luxembourg. Dne 23. února 2018 dospěla ECB k závěru, že je navrhovatelka v selhání nebo je její selhání pravděpodobné. Ve dvou rozhodnutích ze dne 23. února 2018, kdy jedno se týkalo navrhovatelky a druhé společnosti ABLV Bank Luxembourg, Jednotný výbor pro řešení krizí (SRB), který převzal závěry ECB ohledně existence selhání a pravděpodobného selhání, nicméně konstatoval, že opatření k řešení krize vůči těmto společnostem není nezbytné ve veřejném zájmu (
2
).
Závěry Soudního dvora
Pokud jde o nesprávné právní posouzení tvrzené navrhovatelkou stran výkladu článku 18 nařízení č. 806/2014 provedeného Tribunálem, který zamítl žalobní důvod vycházející z nedostatku pravomoci Jednotného výboru přijmout formální rozhodnutí o nepřijetí programu řešení krize ve smyslu tohoto ustanovení, Soudní dvůr zaprvé připomněl, že podle jeho ustálené judikatury týkající se výkladu ustanovení práva Evropské unie je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (
3
).
Nejprve je třeba uvést, že znění článku 18 tohoto nařízení (
4
) uvádí, že Jednotný výbor přijme program řešení krize zejména ve vztahu k finančním institucím a skupinám, které jsou považovány za významné, pouze za předpokladu, že dospěje k závěru, že jsou splněny podmínky uvedeného nařízení (
5
), a sice zaprvé, že je dotyčný subjekt nebo skupina v selhání nebo je jeho selhání pravděpodobné, zadruhé, že neexistují alternativní opatření k řešení krize, a zatřetí, že je toto opatření nezbytné ve veřejném zájmu.
Pokud jde v tomto ohledu o první z těchto podmínek, z nařízení č. 806/2014 (
6
) vyplývá, že ECB provede posouzení selhání nebo pravděpodobného selhání dotyčného subjektu nebo skupiny (dále jen „posouzení“) po konzultaci s Jednotným výborem a Jednotný výbor může toto posouzení provést pouze v případě, že poté, co o svém záměru předem informoval ECB, ECB do tří kalendářních dnů od obdržení této informace neprovedla posouzení sama. Takové posouzení ze strany ECB má za následek zahájení postupu stanoveného v článku 18 tohoto nařízení, a tudíž posouzení uvedených podmínek stanovených v nařízení (
7
) ze strany Jednotného výboru. Toto ustanovení tedy stanoví, že Jednotný výbor má pravomoc posoudit tyto podmínky ve všech případech, kdy je postup řešení krize zahájen na základě posouzení, které poskytla ECB nebo které případně sám provedl, ačkoli nejsou uvedeny žádné výslovné informace o tom, jaké jsou další kroky tohoto postupu, pokud Jednotný výbor dospěje k závěru, že tyto podmínky nejsou splněny. Kromě toho, i když ustanovení nařízení č. 806/2014 (
8
) podmiňují vstup programu řešení krize v platnost schválením Komisí, nevznese-li Komise nebo Rada námitky, taková účast těchto orgánů není stanovena v případě, kdy program řešení krize není přijat, což v takovém případě představuje konečnou fázi postupu řešení krize stanoveného v toto nařízení.
Pokud jde dále o kontext, Soudní dvůr uvedl, že čl. 7 odst. 2 nařízení č. 806/2014 nemůže vyloučit pravomoc Jednotného výboru přijmout rozhodnutí o nepřijetí programu řešení krize. Ačkoli rozdíly mezi jazykovými verzemi tohoto ustanovení existují, Soudní dvůr připomněl, že podle ustálené judikatury nelze upřednostnit čistě doslovný výklad jedné či několika jazykových verzí textu unijního práva za současného vyloučení ostatních verzí, jelikož jednotné uplatňování ustanovení unijního práva vyžaduje, aby byla tato ustanovení vykládána zejména ve světle znění vypracovaných ve všech jazycích. Kromě toho bod 33 odůvodnění nařízení č. 806/2014 upřesňuje, že by Jednotný výbor měl připravit všechna „rozhodnutí týkající se postupu řešení krize“ a v nejvyšší možné míře tato rozhodnutí přijmout, což nasvědčuje tomu, že unijní normotvůrce zvolil širokou koncepci druhů rozhodnutí, která má Jednotný výbor přijímat v rámci jednotného mechanismu pro řešení krizí.
A konečně, pokud jde o cíle sledované nařízením č. 806/2014, z bodů odůvodnění (
9
) vyplývá, že jeho cílem je zavedením jednotného a centralizovaného rozhodovacího procesu v oblasti řešení krize zajistit rychlejší a účinnější rozhodovací proces pro řešení krize v bankovní unii, zejména s cílem zajistit větší předvídatelnost možného řešení selhání banky, zachovat finanční stabilitu, zajistit kontinuitu základních finančních služeb a chránit vkladatele. Posouzení ECB, podle něhož je dotyčný subjekt v selhání nebo je jeho selhání pravděpodobné (
10
), má přitom za následek zahájení postupu stanoveného v článku 18 tohoto nařízení, a tudíž posouzení podmínek stanovených v tomto ustanovení ze strany Jednotného výboru.
Soudní dvůr konstatoval, že výklad uvedeného článku 18 v tom smyslu, že Jednotný výbor nemá pravomoc přijmout rozhodnutí o nepřijetí programu řešení krize, pokud dospěje k závěru, že tyto podmínky nejsou splněny, by neumožnil zajistit dostatečnou transparentnost výsledku postupu řešení krize vedeného Jednotným výborem v návaznosti na konstatování, že subjekt je v selhání nebo je jeho selhání pravděpodobné, a zajistit tak určitou předvídatelnost důsledků takového selhání, konkrétně pokud jde o opatření, která budou přijata v návaznosti na takové konstatování. V tomto ohledu Soudní dvůr připomněl, že pokud Jednotný výbor dospěje k závěru, že uvedené podmínky nejsou splněny, představuje takový závěr konečnou fázi postupu řešení krize (
11
). Z důvodu transparentnosti je přitom třeba, aby byly příslušné vnitrostátní orgány informovány o výsledku postupu řešení krize vedeného Jednotným výborem.
Soudní dvůr měl proto za to, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že článek 18 nařízení č. 806/2014 musí být vykládán v tom smyslu, že Jednotný výbor má pravomoc přijmout rozhodnutí o nepřijetí programu řešení krize, pokud dospěje k závěru, že podmínky stanovené v odstavci 1 tohoto článku nejsou splněny.
Zadruhé měl Soudní dvůr za to, že tento závěr není zpochybněn judikaturou Soudního dvora vycházející z rozsudků ze dne 13. června 1958, Meroni v. Vysoký úřad (9/56, EU:C:1958:7), a ze dne 18. června 2024, Komise v. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520).
V tomto ohledu Soudní dvůr připomněl, že postup zavedený nařízením č. 806/2014 je založen na konstatování (
12
), že výkon pravomocí k řešení krize spadá do unijní politiky řešení krizí, kterou mohou vymezit pouze unijní orgány, a že při přijímání každého programu řešení krize zůstává prostor pro uvážení s ohledem na jeho značný dopad na finanční stabilitu a rozpočtovou svrchovanost členských států, jakož i na Unii jako takovou. Kromě toho považoval unijní normotvůrce za nezbytné stanovit odpovídající zapojení Rady a Komise, které posiluje potřebnou funkční nezávislost Jednotného výboru a zároveň respektuje zásady delegování pravomocí na agentury stanovené judikaturou Soudního dvora (
13
).
Pokud jde konkrétně o ustanovení článku 18 nařízení č. 806/2014, Soudní dvůr rozhodl, že mohou zabránit přesunu odpovědnosti (
14
). Tato ustanovení sice svěřují Jednotnému výboru pravomoc posoudit, zda jsou splněny podmínky pro přijetí programu řešení krize, a pravomoc určit nástroje nezbytné pro účely takového programu, ale zároveň svěřují Komisi, případně Radě, odpovědnost za konečné posouzení diskrečních aspektů programu řešení krize, které spadají do politiky Unie v oblasti řešení krizí úvěrových institucí. Posledně uvedené aspekty vyžadují specifické poměření různých cílů a zájmů týkajících se zachování finanční stability Unie a integrity vnitřního trhu s přihlédnutím k rozpočtové svrchovanosti členských států a ochraně zájmů akcionářů a věřitelů.
Soudní dvůr mimo jiné uvedl, že i když je Jednotnému výboru přiznána široká posuzovací pravomoc, pokud jde o účelnost provedení postupu řešení krize, je omezena objektivními kritérii a podmínkami vymezujícími působnost Jednotného výboru, které se týkají jak podmínek, tak nástrojů k řešení krize. Kromě toho nařízení č. 806/2014 stanoví účast Komise a Rady na postupu vedoucím k přijetí programu řešení krize, který aby vstoupil v platnost, musí být schválen Komisí a případně Radou (
15
).
Soudní dvůr měl tedy za to, že i když nařízení č. 806/2014 (
16
) stanoví, že Jednotný výbor je pověřen vypracováním a přijetím programu řešení krize, nemá nicméně pravomoc přijmout akt vyvolávající autonomní právní účinky, a upřesnil, že v takovém postupu je schválení Komisí nezbytnou součástí jak pro vstup takového programu v platnost, tak pro stanovení jeho obsahu. Soudní dvůr však zdůraznil, že z toho nelze vyvodit, že konstatoval, že Jednotný výbor nemá v žádném případě pravomoc přijmout akt vyvolávající autonomní právní účinky. Cílem úvah v rozsudku ze dne 18. června 2024, Komise v. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520), je totiž odůvodnit závěr, podle kterého program řešení krize může vyvolávat závazné právní účinky nezávisle na rozhodnutí Komise, kterým se tento program schvaluje. Tyto úvahy se týkají pouze programů řešení krize.
Kromě toho, ačkoli Soudní dvůr rozhodl, že při přijímání programu řešení krize je vyžadováno odpovídající zapojení Komise a Rady, aby se zabránilo přesunu odpovědnosti, vycházel z kumulace prvků charakterizujících přijetí takového programu Jednotným výborem. Takové skutečnosti přitom nejsou splněny v případě rozhodnutí nepřijmout program řešení krize.
Soudní dvůr z čl. 18 odst. 6 nařízení č. 806/2014 vyvodil, že za účelem přijetí programu řešení krize musí Jednotný výbor podle svého uvážení posoudit dva odlišné aspekty dotčené situace: první se týká podmínek odůvodňujících přijetí takového programu (
17
) a druhý se týká určení nástrojů nezbytných k řešení krize (
18
), jakož i případného použití Jednotného fondu pro řešení krizí. K tomu, aby Jednotný výbor přijal rozhodnutí o nepřijetí programu řešení krize, je přitom nezbytné pouze, aby dospěl k závěru, že kumulativní podmínky odůvodňující přijetí takového programu nejsou splněny, přičemž jej zbavuje povinnosti určit nástroje nezbytné k řešení krize, jejichž použití vyžaduje specifické poměření různých cílů a zájmů, které byly uvedeny výše.
Rozsah diskrečních posouzení, která musí Jednotný výbor provést, aby rozhodl o nepřijetí programu řešení krize, je tedy nutně užší než rozsah posouzení za účelem rozhodnutí o přijetí takového programu. Pravomoc Jednotného výboru posoudit splnění podmínek stanovených v čl. 18 odst. 1 nařízení č. 806/2014 je totiž omezena objektivními kritérii a podmínkami vymezujícími působnost Jednotného výboru (
19
).
Dále na rozdíl od programu řešení krize nemůže mít rozhodnutí o nepřijetí programu řešení krize samo o sobě za následek uložení konkrétních opatření nebo poskytnutí finančních prostředků, jelikož jeho jediným účinkem je ukončení postupu řešení krize vedeného Jednotným výborem.
S ohledem na všechny tyto úvahy proto Soudní dvůr odmítl jako neopodstatněnou argumentaci navrhovatelky, podle níž výklad čl. 18 odst. 1 uvedeného nařízení provedený Tribunálem v napadeném rozsudku nemá žádnou oporu ve znění tohoto ustanovení ani v témže nařízení a překračuje meze pravomocí Jednotného výboru vymezené v uvedeném ustanovení, jak vyplývají z judikatury Soudního dvora vycházející z rozsudků ze dne 13. června 1958, Meroni v. Vysoký úřad (9/56, EU:C:1958:7), a ze dne 18. června 2024, Komise v. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520).
Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr měl kromě toho za to, že ostatní argumenty a důvody předložené navrhovatelkou je třeba zamítnout, kasační opravný prostředek zamítl.
(
1
) – Podle nařízení Rady (EU) č. 1024/2013 ze dne 15. října 2013, kterým se Evropské centrální bance svěřují zvláštní úkoly týkající se politik, které se vztahují k obezřetnostnímu dohledu nad úvěrovými institucemi (Úř. věst. 2013, L 287, s. 63).
(
2
) – Ve smyslu článku 18 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 806/2014 ze dne 15. července 2014, kterým se stanoví jednotná pravidla a jednotný postup pro řešení krize úvěrových institucí a některých investičních podniků v rámci jednotného mechanismu pro řešení krizí a Jednotného fondu pro řešení krizí a mění nařízení (EU) č. 1093/2010 (Úř. věst. 2014, L 225, s. 1, dále jen „nařízení o jednotném mechanismu pro řešení krizí“).
(
3
) – Viz rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12), a ze dne 25. února 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, bod 27).
(
4
) – Článek 18 odst. 1 a 6.
(
5
) – Článek 18 odst. 1 písm. a) až c) nařízení č. 806/2014.
(
6
) – Článek 18 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 806/2014
(
7
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 6. května 2021, ABVL Bank a další v. ECB (C‑551/19 P a C‑552/19 P, EU:C:2021:369, bod 67).
(
8
) – Článek 18 odst. 7 nařízení č. 806/2014
(
9
) – Body 2, 10 až 12, 31, 58 a 122 odůvodnění.
(
10
) – Ve smyslu čl. 18 odst. 1 písm. a) nařízení č. 806/2014.
(
11
) – Článek 18 nařízení č. 806/2014.
(
12
) – V podstatě v bodech 24 a 26 odůvodnění nařízení č. 806/2014.
(
13
) – Rozsudek ze dne 13. června 1958, Meroni v. Vysoký úřad (9/56, EU:C:1958:7). V tomto smyslu viz rovněž rozsudky ze dne 22. ledna 2014, Spojené království v. Parlament a Rada (C‑270/12, EU:C:2014:18), jakož i ze dne 18. června 2024, Komise v. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, bod 69).
(
14
) – Ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku ze dne 13. června 1958, Meroni v. Vysoký úřad (9/56, EU:C:1958:7).
(
15
) – Rozsudek ze dne 18. června 2024, Komise v. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, bod 77).
(
16
) – Články 7 a 18.
(
17
) – Článek 18 odst. 1 nařízení č. 806/2014
(
18
) – Článek 22 odst. 2 nařízení č. 806/2014
(
19
) – Článek 18 odst. 1, 4 a 5 nařízení č. 806/2014.