62024CJ0321_RES
Дело C‑321/24
BC
срещу
S. C. P. Attal et Associés
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunal Judiciaire de Paris (Първоинстанционен съд Париж, Франция)
Решение на Съда (първи състав) от 30 октомври 2025 година
„Преюдициално запитване — Свободно движение на капитали — Член 63, параграф 1 ДФЕС — Наследяване — Задължение за използване на услугите на нотариус за съставянето на декларация за облагане с данък върху наследството в държава членка, различна от държавата, в която е открито наследството — Правна уредба на тази държава членка, която предвижда, че нотариалните такси се изчисляват върху общата брутна стойност на наследството — Едновременно упражняване на данъчни правомощия от държавите членки — Липса на ограничаване на свободното движение на капитали
Свободно движение на капитали и свобода на плащанията — Разпоредби на Договора — Приложно поле — Нотариална такса за изготвяне на декларация за облагане с данък върху наследството — Наследство, включващо имущество с местонахождение в две държави членки, което подлежи на облагане с данък върху наследството във всяка от тези държави — Задължение за използване на услугите на нотариус за съставяне на декларация за облагане с данък върху наследството в една от посочените държави — Положение с международни елементи — Плащане на нотариални такси, което не води до трансгранично движение на капитали, но е свързано с трансграничния характер на наследството — Включване
(член 63, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 29—33)
Свободно движение на капитали и свобода на плащанията — Ограничения — Нотариална такса за изготвяне на декларация за наследство — Наследство, включващо имущество с местонахождение в две държави членки, което подлежи на облагане с данък върху наследството във всяка от тези държави — Задължително използване на нотариус за съставяне на декларация за облагане с данък върху наследството в една от посочените държави — Възнаграждение на нотариуса, изчислено въз основа на всички брутни активи, независимо от мястото на съответното имущество — Правна уредба, която се прилага без разлика към национални и трансгранични положения — Липса на дискриминация — Декларация за облагане с данък върху наследството, която съгласно спогодба за избягване на двойното данъчно облагане и съгласно националното право обхваща цялото наследствено имущество — Неотчитане на възнаграждението, платено на нотариус, установен в другата държава членка, което на свой ред е изчислено върху всички брутни активи на наследството — Неблагоприятни последици, които възникват от паралелното упражняване на данъчни правомощия от държавите членки — Липса на ограничение
(член 63, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 39—47 и диспозитива)
Резюме
В контекста на спор относно таксите на френски нотариус, чиито услуги са били задължителни при трансгранично наследяване, включващо имоти с местонахождение във Франция и в Белгия, Съдът се произнася по съответствието с член 63 ДФЕС на национална правна уредба, която предвижда, че възнаграждението на нотариуса, който изготвя декларацията за облагане с данък върху наследството, се изчислява върху целия брутен актив на наследството, без да се вземат предвид таксите, платени на нотариус, установен в друга държава членка, които също се изчисляват върху целия брутен актив на наследството.
След смъртта на сестрата си, живееща в Белгия, BC, живееща във Франция, е единствен наследник на движимо и недвижимо имущество, намиращо се едновременно във Франция и в Белгия.
Наследството е открито в Белгия от нотариус, установен в тази държава членка. Като насрещна престация за съставената от последния декларация за облагане с данък върху наследството, BC заплаща нотариални такси, изчислени върху стойността на всички брутни активи на наследството, включващо имоти, намиращи се във Франция и в Белгия съгласно предвиденото в белгийската правна уредба.
Освен това съгласно френското право BC е била длъжна да използва услугите на установен във Франция нотариус за съставяне на декларация за облагане с данък върху наследството в тази държава членка за изчисляване на френския данък върху наследството.
BC предявява иск пред запитващата юрисдикция — Tribunal judiciaire de Paris (Първоинстанционен съд, Париж Франция), с който оспорва начина на изчисляване на възнаграждението на френския нотариус. Тя иска това възнаграждение да бъде изчислено въз основа на брутния актив, съответстващ само на имотите с местонахождение във Франция, а не върху целия брутен актив на наследството.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът констатира, че разглежданото положение попада в обхвата на движението на капитали по смисъла на член 63, параграф 1 ДФЕС.
Всъщност от съдебната практика следва, че данъчното третиране на наследствата попада в приложното поле на разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС, отнасящи се до движението на капитали, с изключение на случаите, в които съставните им елементи са в границите само на една държава членка (
1
).
В случая спорното наследство, което е открито в Белгия и се полага на установено във Франция лице, включва имоти с местонахождение във Франция и в Белгия и подлежи във всяка от тези държави членки на облагане с данък върху наследството, има трансграничен характер.
Според Съда този трансграничен характер не се оспорва от факта, че таксите на установения във Франция нотариус не са част от наследственото имущество на наследодателя и не водят до трансгранично движение на капитали, тъй като този нотариус получава независимо възнаграждение, отделно от установения в Белгия нотариус.
Всъщност в декларацията за облагане с данък върху наследството, съставена от нотариус във Франция, се посочват движимите и недвижимите имоти, намиращи се както във Франция, така и в чужбина, за да може френската данъчна администрация да изчисли данъците върху наследството по силата по-специално на релевантните разпоредби от Френско-белгийската спогодба за избягване на двойното данъчно облагане в областта на данъка върху наследството (
2
).
При това положение участието на нотариуса във Франция е необходима стъпка за изчисляването на тези такси, така че начинът на изчисляване на нотариалните такси, определени върху установения от нотариуса брутен актив на наследството, са неразривно свързани с трансграничния характер на разглежданото наследство.
Тъй като разглежданото положение попада в обхвата на свободното движение на капитали, Съдът проверява, на второ място, дали френската правна уредба относно начините на изчисляване на нотариалните такси за декларациите за облагане с данък върху наследството при такова положение представлява забранено от член 63 ДФЕС ограничение на движението на капитали.
Съдът отбелязва най-напред, че разглежданата правна уредба, доколкото не въвежда никаква разлика в третирането между чисто вътрешните и трансграничните положения, не е дискриминационна. Всъщност нотариалните такси, които по принцип представляват справедливо възнаграждение за нотариуса, се изчисляват въз основа на целия брутен актив на наследството, независимо от местонахождението на съответното имущество.
Несъмнено подобна правна уредба може да постави трансграничните ситуации в по-неблагоприятно положение, тъй като води до това, че при трансгранично наследяване наследникът може да заплати такси във всяка от държавите членки, в които се намира наследственото имущество, и по този начин да понесе по-голяма тежест от тази, която би понесъл в случай на изцяло вътрешно наследяване.
При това положение, ако възнагражденията на нотариуса във Франция се изчисляват въз основа на общия брутен актив на наследството, това се дължи на факта, че в съставената от този нотариус декларация за облагане с данък върху наследството трябва да се посочи този актив, за да може френската данъчна администрация да изчисли данъците върху наследството по силата по-специално на Френско-белгийската спогодба. Ето защо в съответствие с практиката на Съда (
3
) тези такси трябва да се считат за неблагоприятни последици под формата на допълнителни разходи, които произтичат от паралелното упражняване на данъчни правомощия от Френската република и от Кралство Белгия. При липсата на хармонизация на равнището на Европейския съюз обаче подобни неблагоприятни последици не представляват ограничения на свободите на движение, доколкото подобно паралелно упражняване на данъчни правомощия не е дискриминационно.
Като се има предвид, че разглежданата правна уредба не е дискриминационна и че произтичащите от нея допълнителни разходи засягат по един и същ начин трансграничните движения на капитали между Франция и Белгия както вътрешното им движение във Франция, посочената правна уредба не въвежда ограничение на свободното движение на капитали, забранено от член 63, параграф 1 ДФЕС.
(
1
)	Вж. в този смисъл решения от 23 февруари 2006 г., van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, EU:C:2006:131, т. 41, от 21 декември 2021 г., Finanzamt V (Наследяване — Ограничено данъчно облагане и приспадане на запазените части) (C‑394/20, EU:C:2021:1044, т. 29), и от 12 октомври 2023 г., BA (Наследяване — социална жилищна политика в Съюза) (C‑670/21, EU:C:2023:763, т. 38).
(
2
)	Convention fiscale entre la France et la Belgique tendant à éviter les doubles impositions et à régler certaines autres questions en matière d'impôts sur les successions et de droits d’enregistrement (Спогодба за избягване на двойното данъчно облагане и уреждането на някои въпроси в областта на данъка върху наследството и таксите за вписване), подписана на 20 януари 1959 г.
(
3
)	Вж. по аналогия решения от 8 септември 2005 г., Mobistar и Belgacom Mobile (C‑544/03 и C‑545/03, EU:C:2005:518, т. 31), и от 22 септември 2022 г., Admiral Gaming Network и др. (C‑475/20—C‑482/20, EU:C:2022:714, т. 43 и цитираната съдебна практика).