62019TJ0018_RES
Дело T‑18/19
Colin Brown
срещу
Европейска комисия
Решение на Общия съд (четвърти разширен състав) от 5 октомври 2020 година
„Публична служба — Длъжностни лица — Длъжностно лице, гражданин на Обединеното кралство при постъпването му на служба — Оттегляне на Обединеното кралство от Съюза — Придобиване по време на кариерата на гражданство на държавата по месторабота — Загуба на надбавката за експатриране — Равно третиране — Принцип на недопускане на дискриминация — Член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника“
Длъжностни лица — Възнаграждение — Надбавка за експатриране — Условия за предоставяне — Събитие, което обосновава преразглеждането от администрацията на положението на получателя — Придобиване на гражданство на държавата по месторабота по време на кариерата — Включване
(член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника за длъжностните лица)
(вж. т. 36, 37, 39, 41—45, 50—52)
Длъжностни лица — Възнаграждение — Надбавка за експатриране — Условия за предоставяне — Преразглеждане на положението на получателя поради придобиване на гражданство на държавата по месторабота по време на кариерата — Загуба на надбавката за експатриране — Отчитане на обстоятелствата в основата на молбата за натурализация — Риск от автоматично отстраняване от длъжност, свързан с оттеглянето на държава членка от Съюза — Липса на последици
(член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника за длъжностните лица)
(вж. т. 64—69)
Длъжностни лица — Възнаграждение — Надбавка за експатриране — Условия за предоставяне — Преразглеждане на положението на получателя поради придобиване на гражданство на държавата по месторабота по време на кариерата — Приравняване на положението на длъжностно лице, което е или е било гражданин на държавата по месторабота — Нарушение на принципа на равенство и недопускане на дискриминация — Липса
(член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника за длъжностните лица)
(вж. т. 81—83, 86—90, 96, 97, 112—117)
Резюме
С решение по дело Brown/Комисия (T‑18/19), постановено на 5 октомври 2020 г., Общият съд, разширен състав от петима съдии, уточнява при какви условия може да бъде отнета надбавката за експатриране на длъжностно лице, което придобива гражданство на държавата по месторабота по време на кариерата си, като се имат предвид условията за предоставяне на надбавката по член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“).
В конкретния случай жалбоподателят, г‑н Colin Brown, постъпва на служба в Комисията на 1 януари 2001 г. По това време той е гражданин само на Обединеното кралство. Служба „Управление и плащане по индивидуални права“ (PMO) на Комисията му предоставя надбавката за експатриране в съответствие с условията по член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, на които трябва да отговарят длъжностните лица — „[да] не са и никога [да] не са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа“.
На 23 юни 2016 г. гражданите на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия се произнасят с референдум в полза на оттеглянето на страната им от Европейския съюз. На 29 март 2017 г. Обединеното кралство уведомява Европейския съвет за решението си да се оттегли от Съюза. При тези обстоятелства на 27 юни 2017 г. жалбоподателят подава молба за придобиване на белгийско гражданство, което получава на 3 ноември същата година. След като е уведомена за това обстоятелство, на 23 февруари 2018 г. PMO съобщава на жалбоподателя решението си да му отнеме надбавката за експатриране и вследствие на това правото на възстановяване на пътните разноски, с мотива че е придобил гражданство на държавата по месторабота, в случая Белгия. С решение за поправка от 19 март 2018 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) е прието, че решението от 23 февруари 2018 г. влиза в сила на 1 декември 2017 г.
Тъй като подадената от жалбоподателя административна жалба срещу обжалваното решение е отхвърлена, последният сезира Общия съд с жалба за отмяна на обжалваното решение и с искане за възстановяване на въпросните плащания, считано от 1 декември 2017 г. В подкрепа на искането си за отмяна жалбоподателят изтъква четири основания, с които, от една страна, оспорва възможността за преразглеждане на правото му на надбавка за експатриране както по принцип, така и с оглед на специфичните обстоятелства по конкретния случай, и от друга страна, изтъква нарушение на принципа на равно третиране и недопускане на дискриминация, което произтича по-специално от приложените при преразглеждането условия за предоставяне на надбавката и от тълкуването на тези условия.
На първо място, Общият съд постановява, че PMO не е нарушила член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, като е приела, че поради придобиването на гражданство на държавата по месторабота по време на кариерата трябва да се преразгледа правото на надбавка за експатриране. Всъщност, макар тази разпоредба да не предвижда изрично възможността за такова преразглеждане, Общият съд подчертава, че все пак администрацията не може да продължи да изплаща ежемесечно надбавката, когато настъпи събитие, което изменя съществено положението на лицето, което я получава, от гледна точка на условията за нейното предоставяне. В такъв случай и при липсата на разпоредба в обратния смисъл, администрацията трябва да преразгледа това положение.
В това отношение Общият съд отбелязва, че тълкуването на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника подкрепя този анализ, тъй като не разкрива никакъв елемент, който може да изключи всяко преразглеждане на правото на надбавка за експатриране вследствие на придобиването от длъжностно лице на гражданство на държавата по месторабота по време на кариерата му. Всъщност, първо, тъй като отрицателното условие относно гражданството на държавата по месторабота е формулирано в сегашно време, тази формулировка не изключва необходимостта съответното длъжностно лице да продължи да отговаря през цялата си кариера на това условие, за да запази правото си на надбавка за експатриране. Второ, що се отнася до направения от законодателя избор на условията за предоставяне на надбавката за експатриране, Общият съд отбелязва — в светлината на подготвителните работи (
1
) по стария Правилник (
2
) — че критерият за гражданството е възприет, тъй като е точен и лесен за прилагане, с ясно съзнание за неговите недостатъци, по-специално в случаи на двойно гражданство. Така предвид принципа на стриктно тълкуване на разпоредбите от правото на Съюза, които дават право на финансови обезщетения, Общият съд счита, че за да се изключи всяко преразглеждане в случай на придобиване на гражданство на държавата по месторабота в хода на кариерата, въпросната разпоредба би трябвало да е формулирана по различен начин. Трето, Общият съд счита, че подобно преразглеждане е в съответствие и с целта на надбавката за експатриране, а именно да се компенсират специфичните разходи и трудности през цялата кариера, които произтичат от обстоятелството, че длъжностното лице е отдалечено от мястото си на произход, поради това че е постъпило на работа и упражнява функциите си в служба на Съюза на работното си място. Всъщност, тъй като законодателят на Съюза е трябвало да отрази тази цел при определянето на условията за предоставяне на надбавката за експатриране, Общият съд отбелязва, що се отнася до формулировката, възприета на това основание в член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, че интегрирането на длъжностно лице в резултат на това, че по време на кариерата си то е установило обичайното си местопребиваване в държавата по месторабота и работи там, не може да е пречка за изплащането на надбавката за експатриране. Този избор обаче не може да се отнася до случая на придобиване на гражданство на държавата по месторабота по време на кариерата, като се има предвид особената форма на интеграция, каквато представлява такава натурализация.
Накрая, Общият съд отхвърля доводите, с които жалбоподателят упреква PMO, че не се е отказала да преразгледа положението му, като се имат предвид причините, които са го накарали да поиска натурализация, които той представя като принудителна ситуация, която представлява непреодолима сила. В това отношение, след като уточнява, че целта на следваната от жалбоподателя процедура по натурализация е да се предотврати рискът от автоматично отстраняване от длъжност, на който евентуално го излага оттеглянето на Обединеното кралство от Съюза, Общият съд приема, че не може да се счете, че в резултат на спорното преразглеждане възниква прекомерна тежест за жалбоподателя, която отговаря на критериите за непреодолима сила и която следователно може да освободи PMO от задължението ѝ да извърши преразглеждане. Още повече че придобиването на белгийско гражданство вече гарантира напълно на жалбоподателя, че ще запази работата си. В това отношение Общият съд припомня накрая, че никой не може да иска да се неутрализират последиците от оттеглянето на държава — членка на Съюза.
На второ място, Общият съд постановява, че нито прилагането спрямо жалбоподателя в рамките на преразглеждането на условията за предоставяне на надбавката, които важат за длъжностните лица, граждани на държавата по месторабота, нито даденото им тълкуване нарушават принципа на равенство и недопускане на дискриминация.
Най-напред Общият съд подчертава, че разграничението, което произтича от това, че при упражняването на широкото си право на преценка при определянето на условията за наемане на работа на длъжностни лица законодателят избира гражданството като първи критерий, не изглежда явно неподходящо или произволно за постигането на целта на надбавката за експатриране. Освен това периодичността на изплащането на тази надбавка, която впрочем не е ограничена във времето, изисква принципът на равно третиране и недопускане на дискриминация да се спазва не само към момента на постъпване на служба, но и при всяко преразглеждане на правото на това плащане.
Като се имат предвид обаче строгите условия, на които трябва да отговарят длъжностните лица, граждани на държавата по месторабота, за да се ползват от надбавката за експатриране, а именно липсата на всякакво пребиваване или професионална дейност на европейската територия на тази страна през десетгодишен референтен период преди постъпването им на служба, Общият съд не открива никаква причина, която да обосновава освобождаването на жалбоподателя от тези условия след натурализацията. Ето защо, считано от тази дата, жалбоподателят трябва да бъде третиран по същия начин като всеки друг гражданин или бивш белгийски гражданин, чието пребиваване в Белгия, дори и краткосрочно, през десетгодишния референтен период може да попречи на получаването на обезщетение по силата на член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника. Обратно, Общият съд приема, че положението на длъжностно лице, което е придобило гражданство на държавата по месторабота по време на кариерата си, вече не е сходно с положението на длъжностните лица, които не са изразили намерение да формализират връзката си с тази държава чрез придобиване на гражданство.
При всички положения Общият съд отхвърля довода, изведен от дискриминация в ущърб на длъжностните лица, граждани на Обединеното кралство, след като се уверява, че критикуваното тълкуване на практика е било възприето без оглед на гражданството на длъжностното лице, което първоначално е било взетото предвид, и че освен това то не се основава на каквото и да е съображение, свързано с развитието на отношенията между Европейския съюз и Обединеното кралство. Накрая, в отговор на правното основание, изведено от нарушение на принципа на равно третиране и недопускане на дискриминация в резултат на неправилно тълкуване на член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника, Общият съд отбелязва, че тълкуването, което се предлага в това отношение, е несъвместимо със самия текст на тази разпоредба, както и с нейния обхват, поради което може само да бъде отхвърлено.
Като извежда последиците от тези съображения, Общият съд отхвърля другите искания и съответно жалбата в нейната цялост.
(
1
)	Информационна бележка на Съвета от 11 декември 1959 г.
(
2
)	Регламент № 31 (ЕИО), 11 (ЕОАЕ), на Съвета от 18 декември 1961 година за определяне на статута на длъжностните лица на Европейската икономическа общност и на Европейската общност за атомна енергия (ОВ 45, 1962 г., стр. 1387).