62007CC0322
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 2. aprīlī (
1
)
Apvienotās lietas C-322/07 P, C-327/07 P un C-338/07 P
Papierfabrik August Koehler AG u.c.
pret
Eiropas Kopienu Komisiju
“Apelācijas — Aizliegtas vienošanās — Paškopējošā papīra tirgus — Neatbilstība starp paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu — Tiesību uz aizstāvību pārkāpums — Sekas — Pierādījumu sagrozīšana — Līdzdalība pārkāpumā — Pārkāpuma ilgums — Regula Nr. 17 — 15. panta 2. punkts — Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai — Vienlīdzīgas attieksmes princips — Samērīguma princips — Pienākums norādīt pamatojumu — Tiesvedības Pirmās instances tiesā saprātīgs termiņš”
1.
Šīs lietas priekšmets ir apelācijas sūdzības, ko trīs paškopējošā papīra ražotāji, proti, Papierfabrik August Koehler AG (C-322/07 P, turpmāk tekstā — “Koehler”), Bolloré SA (C-327/07 P, turpmāk tekstā — “Bolloré”) un Distribuidora Vizcaína de Papeles SL (C-338/07 P, turpmāk tekstā — “Divipa”), ir cēluši par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedumu lietā Bolloré u.c./Komisija (
2
).
2.
Ar apstrīdēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja prasītāju iesniegto prasību atcelt Komisijas Lēmumu 2004/337/EK (
3
), ar kuru tā konstatēja, ka tie piedalījušies tādos nolīgumos un saskaņotās darbībās paškopējošā papīra tirgū, kas ir pretrunā EKL 81. pantam.
3.
Šajās apelācijas sūdzībās prasītāji vispirms apstrīd Pirmās instances tiesā notikušā procesa likumīgumu. Konkrētāk, Bolloré pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā visas sekas, kas bija obligātas attiecībā uz apstrīdētā lēmuma likumīgumu, ievērojot, ka Eiropas Kopienu Komisija administratīvā procesa laikā bija pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību.
4.
Prasītāji tālāk pārmet, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu, sagrozot dažus pierādījumus attiecībā uz to līdzdalību pārkāpumā un pārkāpuma ilgumu. Tie apstrīd arī tās vērtējumu attiecībā uz apmēra noteikšanu naudas sodiem, ko Komisija bija uzlikusi saskaņā ar Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu (
4
), un norāda, ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips. Visbeidzot, viens no prasītājiem apstrīdēto spriedumu kritizē par to, ka tas nav pamatots attiecībā uz atbildību mīkstinošo apstākļu novērtējumu.
5.
Šajos secinājumos es iesaku Tiesai atcelt apstrīdēto spriedumu, tā kā Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neņemot vērā visas sekas, kas bija obligātas saistībā ar Komisijas pieļauto Bolloré tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Es apgalvoju, ka tādēļ, ka Bolloré nebija iespējas aizstāvēties pret iebildumu par tā personīgu un tiešu iesaistīšanos karteļa darbībās, Pirmās instances tiesai apstrīdētais lēmums bija jāatceļ tiktāl, ciktāl attiecībā uz šo iebildumu tas bija nepamatots.
6.
Savukārt es iesaku Tiesai noraidīt Koehler un Divipa iesniegto apelācijas sūdzību.
7.
Ciktāl, manuprāt, to ļauj tiesvedības stadija, es ierosinu Tiesai pašai pieņemt galīgo spriedumu par Bolloré izvirzīto pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Es aicinu Tiesu, izskatot šo apelācijas sūdzību, atcelt apstrīdēto lēmumu, tādēļ ka tā pamatā ir pierādījumi par Bolloré tiešu un personīgu līdzdalību pārkāpuma izdarīšanā.
I — Atbilstošās tiesību normas
8.
EKL 81. pantā ir aizliegti “visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū”.
9.
Šī noteikuma pārkāpuma gadījumā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu var “uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [EUR 1000] līdz [1 miljona EUR] apmērā, bet nepārsniedzot 10% no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma”.
10.
Lai nodrošinātu šo lēmumu pārskatāmību un objektivitāti attiecībā gan uz uzņēmumiem, gan Kopienu tiesu, Komisija 1998. gadā publicēja pamatnostādnes, kurās tā izklāstīja metodi to naudas sodu apmēra noteikšanai, ko uzliek saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu (
5
).
11.
Pamatnostādņu 1. punktā ir noteikts, ka, nosakot naudas sodu apmēru, pamatsummu nosaka atkarībā no kritērijiem, kas minēti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, proti, atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma.
12.
Pirmkārt, izvērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā veids un konkrētā ietekme uz tirgu, ja to iespējams izmērīt, kā arī konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielums (Pamatnostādņu 1.A punkta pirmā daļa). Šajā sakarībā pārkāpumi tiek klasificēti trijās kategorijās, proti, “sīkāki pārkāpumi”, par kuriem paredzamais naudas sodu apmērs ir no EUR 1000 līdz 1 miljonam EUR, “smagi pārkāpumi”, par kuriem naudas sodu apmērs var būt robežās no 1 miljona EUR līdz 20 miljoniem EUR, un “sevišķi smagi pārkāpumi”, par kuriem minētais apmērs pārsniedz 20 miljonus EUR (Pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas pirmais līdz trešais ievilkums).
13.
Otrkārt, pārkāpuma smagumu analizē, ievērojot katra attiecīgā uzņēmuma īpašības. Katrā no minētajām kategorijām naudas sodu apmēra diapazons dod iespēju uzņēmumiem piemērot diferencētu pieeju, ņemot vērā izdarīto pārkāpumu raksturu. Komisija tad ņem vērā attiecīgo uzņēmumu faktisko ekonomisko spēju radīt kaitējumu un nosaka naudas soda apmēru tādā līmenī, lai nodrošinātu preventīvu ietekmi (Pamatnostādņu 1.A punkta ceturtā daļa). Šajā stadijā Komisija var attiecīgos uzņēmumus iedalīt atšķirīgās kategorijās un izsvērt katram uzņēmumam piemērojamā naudas soda pamatsummu.
14.
Treškārt, Komisija ņem vērā pārkāpuma ilgumu.
15.
Atbilstoši Pamatnostādņu 2. un 3. punktam Komisija pēc tam var ņemt vērā noteiktus atbildību pastiprinošus vai mīkstinošus apstākļus, lai palielinātu vai samazinātu naudas sodu pamatsummu.
16.
Turklāt saskaņā ar Pamatnostādņu 4. punktu Komisija var piemērot savu 1996. gada 18. jūlija Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanām (
6
).
17.
Pamatnostādņu 5. punkta a) apakšpunkta pirmajā daļā ir iekļauta vispārēja piebilde, ka naudas soda galīgā summa nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt 10% no uzņēmumu apgrozījuma visā pasaulē, kā noteikts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā.
II — Faktiskie apstākļi
18.
Faktiskos apstākļus, kā tie izriet no apstrīdētā sprieduma, var apkopot šādi.
19.
Šīs prāvas rašanās faktus, kā tie izklāstīti apstrīdētā sprieduma 1.–21. punktā, var apkopot šādi.
20.
Saņēmusi informāciju, ka paškopējošā papīra sektorā starp uzņēmumiem varētu pastāvēt slepena aizliegta vienošanās, Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 2. un 3. punktu veica pārbaudes pie vairākiem ražotājiem. 1999. gadā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu vairākiem uzņēmumiem nosūtīja arī lūgumus sniegt informāciju, un daži no šiem uzņēmumiem atzina, ka ir piedalījušies daudzpusējās aizliegtās vienošanās sanāksmēs.
21.
Mougeot SA (turpmāk tekstā — “Mougeot”), kas bija piekritis izmeklēšanā sadarboties atbilstoši paziņojumam par sadarbību, atzina, ka pastāv aizliegta vienošanās nolūkā noteikt paškopējošā papīra cenas, un sniedza Komisijai informāciju par aizliegtās vienošanās struktūru un it īpaši par dažādajām sanāksmēm, kurās bija piedalījušies tā pārstāvji.
22.
2000. gada 26. jūlijā Komisija uzsāka procedūru šajās lietās un pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kuru tā adresēja 17 uzņēmumiem, tostarp Bolloré un tā meitas sabiedrībai Copigraph SA (turpmāk tekstā — “Copigraph”), Divipa un Koehler. Lielākā daļa no šiem uzņēmumiem iesniedza rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem. 2001. gada 8. un 9. martā notika sēde, bet Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
23.
Minētā lēmuma 1. panta pirmajā daļā Komisija konstatēja, ka vienpadsmit uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un 1992. gada 2. maijā parakstītā Eiropas Ekonomikas zonas līguma 53. panta 1. punktu (
7
), piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās paškopējošā papīra sektorā.
24.
Tā paša lēmuma 1. panta otrajā daļā Komisija konstatēja, ka Arjo Wiggins Appelton plc (turpmāk tekstā — “AWA”), Bolloré, Koehler, Sappi Ltd (turpmāk tekstā — “Sappi”) un vēl trīs uzņēmumi pārkāpumā piedalījās no 1992. gada janvāra līdz 1995. gada septembrim, Divipa — no 1992. gada marta līdz 1995. gada janvārim un Mougeot — no 1992. gada maija līdz 1995. gada septembrim.
25.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 3. panta pirmo daļu Komisija uzņēmumam Koehler uzlika naudas sodu 33,07 miljonus EUR, Bolloré — 22,68 miljonus EUR un Divipa — 1,75 miljonus EUR.
III — Apelācija Pirmās instances tiesā un apstrīdētais spriedums
26.
Ar atsevišķiem prasības pieteikumiem, ko Pirmās instances tiesas kancelejā iesniedza 2002. gada aprīlī, Bolloré, Koehler un Divipa, kā arī seši citi uzņēmumi, uz kuriem attiecās apstrīdētais lēmums, iesniedza prasību atcelt minēto spriedumu.
27.
Ar apstrīdēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja Bolloré, Koehler un Divipa iesniegto apelācijas sūdzību.
IV — Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
28.
Atbilstoši Tiesas statūtu 56. pantam Koehler, Bolloré un Divipa ar prasības pieteikumiem, ko tie Tiesas kancelejā iesniedza attiecīgi 2007. gada 12., 13. un 20. jūlijā, par apstrīdēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību.
29.
Lietā C-322/07 P Koehler lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto spriedumu, atcelt apstrīdēto lēmumu, pakārtoti, samazināt tam uzlikto naudas sodu un, pakārtoti tam, nosūtīt lietu atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesā atbilstoši Tiesas spriedumā iekļautajam tiesiskajam vērtējumam, un katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt gan Pirmās instances tiesā, gan Tiesā radušos tiesāšanās izdevumus.
30.
Lietā C-327/07 P Bolloré lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto spriedumu, pieņemt galīgo lēmumu un atcelt apstrīdēto lēmumu vai katrā ziņā samazināt tam uzlikto naudas sodu; gadījumā, ja Tiesa nepieņemtu nolēmumu šajā lietā, atlikt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem un nosūtīt lietu atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesā atbilstoši Tiesas spriedumam, un piespriest Komisijai atlīdzināt abās instancēs radušos tiesāšanās izdevumus.
31.
Lietā C-338/07 P Divipa lūdz Tiesu atzīt apelācijas sūdzību par pieņemamu un pamatotu, pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto spriedumu un lemt tieši par lietas būtību vai nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā, atcelt vai samazināt naudas sodu, kas uzlikts ar apstrīdēto lēmumu, un piespriest Komisijai atlīdzināt Pirmās instances tiesā un Tiesā radušos tiesāšanās izdevumus.
32.
Lietās C-322/07 P un C-338/07 P Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
33.
Lietā C-327/07 P Komisija lūdz Tiesu, pirmkārt, apelācijas sūdzību noraidīt kā daļēji nepieņemamu un nepamatotu un, pakārtoti, apelācijas sūdzību noraidīt kā nepamatotu, un katrā ziņā piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V — Apelācijas sūdzības pamati
A — “Koehler” izvirzītie pamati (C-322/07 P)
34.
Koehler savai apelācijas sūdzībai izvirza divus pamatus.
35.
Pirmā pamata ietvaros minētais uzņēmums apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu par tā pieļautā pārkāpuma ilgumu. Šajā sakarā tas norāda, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus, nav ievērojusi arī pienākumu norādīt pamatojumu un, visbeidzot, ir pārkāpusi tiesības uz aizstāvību.
36.
Lai pamatotu otro apelācijas sūdzības pamatu, Koehler norāda, ka Pirmās instances tiesa, vērtējot naudas soda, ko Komisija uzlika atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, apmēru, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un samērīguma principu.
B — “Bolloré” izvirzītie pamati (C-327/07 P)
37.
Bolloré savai apelācijas sūdzībai izvirza divus pamatus.
38.
Lai pamatotu pirmo pamatu, Bolloré norāda, ka Pirmās instances tiesa nav pareizi novērtējusi sekas, kuras bija jāņem vērā saistībā ar to, ka administratīvā procesa laikā Komisija pārkāpa minētā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību.
39.
Lai pamatotu otro pamatu, Bolloré norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu, sagrozot pierādījumus, kurus tā ņēma vērā, lai novērtētu pārkāpuma ilgumu, kā arī nepildot pienākumu norādīt pamatojumu.
C — “Divipa” izvirzītie pamati (C-338/07 P)
40.
Savukārt Divipa savai apelācijas sūdzībai izvirza četrus pamatus.
41.
Lai pamatotu pirmo pamatu, minētais uzņēmums norāda, ka Pirmās instances tiesa lietu ir izskatījusi pārāk ilgi, tādējādi pārkāpjot procesa saprātīga termiņa principu.
42.
Ar otro pamatu Divipa norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu, sagrozot noteiktus pierādījumus, ko tā izmantoja, lai novērtētu līdzdalību pārkāpumā.
43.
Lai pamatotu trešo apelācijas sūdzības pamatu, Divipa cita starpā norāda, ka Pirmās instances tiesa, vērtējot naudas soda, ko Komisija uzlika atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, apmēru, ir pārkāpusi samērīguma principu.
44.
Visbeidzot, ar trešo pamatu Divipa norāda, ka pārsūdzētais spriedums nav pamatots attiecībā uz atbildību mīkstinošo apstākļu novērtējumu.
VI — Apelācijas sūdzību apvienošana un to izskatīšana šajos secinājumos
45.
Starp šīm lietām pastāvošās saiknes dēļ tās tika apvienotas galīgā sprieduma taisīšanai saskaņā ar Tiesas Reglamenta 43. pantu. Tā kā daži no prasītāju izvirzītajiem pamatiem sakrīt, skaidrības labad es izvēlējos tos izskatīt kopā.
46.
Šajā analīzē es, pirmkārt, izskatīšu pamatus, kas attiecas uz iespējamiem procesuālo noteikumu pārkāpumiem, kuri varētu būt pieļauti, pieņemot apstrīdēto spriedumu. Šajā sakarā es analizēšu Bolloré izvirzīto pamatu, kas saistīts ar tā tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, bet pēc tam — Divipa izvirzīto pamatu, kas saistīts ar pārmērīgi ilgo procesu.
47.
Otrkārt, es izskatīšu pamatus, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu saistībā ar to, ka Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, kurus tā izmantoja, lai novērtētu prasītāju līdzdalību pārkāpumā un tā ilgumu.
48.
Treškārt, es izskatīšu pamatus, kas attiecas uz to, ka Tiesa, novērtējot Komisijas uzlikto naudas sodu apmēru, esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu.
49.
Visbeidzot, ceturtkārt, es pārbaudīšu, vai apstrīdētais spriedums nav pamatots attiecībā uz atbildību mīkstinošu apstākļu novērtēšanu.
50.
Taču pirms veicamās analīzes es vēlos formulēt dažus ievada apsvērumus par apjomu pārbaudei tiesā, ko Tiesa veic tiesvedībā par apelācijas sūdzību.
VII — Ievada apsvērumi attiecībā uz apjomu pārbaudei, ko Tiesa veic saistībā ar šīm apelācijas sūdzībām
51.
Tiesvedībā par apelācijas sūdzību Tiesas uzdevums ir pārbaudīt tikai to, vai Pirmās instances tiesa, veicot pārbaudi tiesā, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
52.
Atbilstoši EKL 225. panta 1. punkta otrajai daļai un Tiesas Statūtu 58. panta pirmajai daļai apelācijas sūdzībai jāattiecas tikai uz tiesību jautājumiem un to var pamatot ar to, ka Pirmās instances tiesa nav bijusi kompetenta, tajā piekļauti procedūras pārkāpumi vai minētā tiesa pārkāpusi Kopienu tiesības. Turklāt saskaņā ar Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunktu apelācijas sūdzībā jānorāda izvirzītie tiesību pamati un argumenti.
53.
Pamatojoties uz šiem noteikumiem, Tiesa ir precizējusi pieņemamības nosacījumus apelācijas sūdzībām, kas iesniegtas par Pirmās instances tiesas spriedumiem.
54.
Pirmkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kuru lūdz atcelt, apstrīdētie elementi, kā arī juridiskie argumenti, ar ko konkrēti pamato šo lūgumu (
8
).
55.
Otrkārt, Tiesa uzskata, ka prasītājs nedrīkst Tiesā pirmoreiz izvirzīt pamatus un argumentus, ko tas nav izvirzījis Pirmās instances tiesā. Tas nozīmētu, ka lietas dalībniekam tiktu atļauts lūgt Tiesai risināt strīdu, kas ir plašāks par strīdu, kuru ir izskatījusi Pirmās instances tiesa, lai gan Tiesas kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota (
9
).
56.
Treškārt, Tiesa ir nospriedusi, ka apelācijas sūdzība nav pieņemama, ja prasītājs tikai atkārto un burtiski atveido pamatus un argumentus, ko tas jau bija iesniedzis Pirmās instances tiesā, un ja tas nepaskaidro un neidentificē kļūdu tiesību piemērošanā, kura pieļauta, pieņemot attiecīgo spriedumu. Tiesa uzskata, ka šādā gadījumā apelācijas sūdzība faktiski ir uzskatāma par lūgumu, kas prasītājam ļauj vienkārši panākt Pirmās instances tiesā iesniegtās prasības atkārtotu izskatīšanu, taču tas ir ārpus Tiesas kompetences (
10
). Savukārt tad, ja prasītājs apstrīd Pirmās instances tiesas veikto Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu, apelācijas procesā var no jauna izskatīt pirmajā instancē pārbaudītos tiesību jautājumus. Kā norāda Tiesa, ja prasītājs nevarētu šādā veidā pamatot savu apelāciju ar pamatiem un argumentiem, kas jau tikuši izmantoti Pirmās instances tiesā, minētais apelācijas process daļēji zaudētu savu jēgu (
11
).
57.
No iepriekš minētajiem noteikumiem izriet arī tas, ka apelācijas sūdzība var balstīties tikai uz pamatiem, kas attiecas uz tiesību normu pārkāpumiem. Pamati, kas attiecas uz faktisko apstākļu novērtējumu, ir principā atzīstami par nepieņemamiem, izņemot abus judikatūrā nepārprotami minētos gadījumus.
58.
Principā tikai Pirmās instances tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt faktus. Tāpat arī tikai Pirmās instances tiesa var novērtēt, kāda nozīme ir piešķirama apstākļiem, kas tai darīti zināmi, ja pierādījumi, kurus tā ņēmusi vērā šo faktisko apstākļu pamatošanai, ir iegūti likumīgi un ir ievēroti vispārējie tiesību principi, kā arī procesuālās normas, kas ir piemērojamas jautājumā par pierādīšanas pienākumu un pārvaldību (
12
).
59.
Šādā gadījumā Tiesa atbilstoši EKL 225. pantam var pārbaudīt tikai un vienīgi šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, ko Pirmās instances tiesa ir paredzējusi (
13
).
60.
Tādējādi saistībā ar EKL 81. panta un Regulas Nr. 17 15. panta piemērošanu Tiesas pārbaudei ir divi mērķi. Pirmkārt, Tiesai ir jāpārbauda, cik lielā mērā Pirmās instances tiesa juridiski pareizi ir ņēmusi vērā visus būtiskos apstākļus, lai novērtētu uzņēmuma rīcības smagumu saskaņā ar EKL 81. pantu un Regulas Nr. 17 15. pantu. Otrkārt, tai ir jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa no juridiskā viedokļa pietiekami ir atbildējusi uz visiem argumentiem, ko prasītājs izvirzījis, lai pamatotu lūgumu par naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu (
14
). Taču taisnīguma apsvērumu dēļ Tiesai nav jāveic savs novērtējums, lai aizstātu Pirmās instances tiesas novērtējumu, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, ir veikusi, lemjot par uzņēmumiem uzlikto naudas sodu apmēru (
15
).
61.
Tādējādi, kā jau iepriekš norādīju, pastāv divi gadījumi, kuros Tiesā var vērsties ar iebildumiem attiecībā uz faktisko apstākļu konstatējumu un vērtējumu (
16
).
62.
Pirmais gadījums ir tad, kad prasītājs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir izdarījusi konstatējumus, kuru saturiskā nepareizība izriet no lietas materiāliem.
63.
Otrais gadījums ir tad, kad prasītājs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus. Šādā gadījumā Tiesa, kuras kompetencē principā nav pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ņēmusi vērā, lai pamatotu faktiskos apstākļus, var veikt pārbaudi tiesā. Prasītājam tad ir precīzi jānorāda, kurus apstākļus Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi, un jāpierāda kļūdas analīzē, kuru dēļ Pirmās instances tiesa savā vērtējumā šos apstākļus ir sagrozījusi. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šādai faktu sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem, tā ka nav no jauna jāvērtē fakti un pierādījumi vai jāizmanto jauni pierādījumi (
17
).
64.
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, es pārbaudīšu pieņemamību pamatiem un argumentiem, ko prasītāji izvirzījuši šajās apelācijas sūdzībās.
VIII — Par pamatiem, kas attiecas uz iespējamiem procesuālo noteikumu pārkāpumiem
65.
Saskaņā ar EKL 225. panta 1. punktu un Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu Tiesas kompetencē ir pārbaudīt, vai Pirmās instances tiesā nav pieļauti procedūras pārkāpumi, nelabvēlīgi ietekmējot prasītāju intereses. Tai šajā ziņā ir jāpārliecinās, ka ir ievēroti vispārējie Kopienu tiesību principi, kā arī procesuālās normas, kas ir piemērojamas jautājumā par pierādīšanas pienākumu un pārvaldību (
18
).
66.
Tiesa uzskata, ka uz pārsūdzību tiesā saistībā ar Komisijas lēmumu, ar ko uzņēmumam uzliek naudas sodus par konkurences tiesību pārkāpumu, attiecas tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un it īpaši tādu principu kā tiesības uz aizstāvību un saprātīgs procesa termiņš ievērošana (
19
).
67.
Tagad ir jāpārbauda Bolloré un Divipa izvirzītie pamati, kas saistīti ar Pirmās instances tiesā notikušā procesa nelikumīgumu.
A — Par pirmo pamatu, kas balstās uz kļūdaino novērtējumu sekām, kuras saistītas ar to, ka Komisija pieļāvusi “Bolloré” tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
68.
Bolloré pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā tā tiesības uz aizstāvību un nav ņēmusi vērā visas sekas, ko izraisīja pārkāpums, kuru Komisija administratīvā procesa laikā bija pieļāvusi pret tā tiesībām tikt uzklausītam un aizstāvēties, ciktāl runa ir par tā tiešu iesaistīšanos pārkāpumā.
1) Apstrīdētais spriedums
69.
Pirmajā instancē Bolloré apgalvoja, ka paziņojuma par iebildumiem stadijā Komisija konstatēja tā dalību pārkāpumā, pamatojoties tikai uz tā kā mātes sabiedrības atbildību par meitas sabiedrības Copigraph rīcību. Taču apstrīdētajā lēmumā, kā norāda Bolloré, pret to bija ietverts jauns iebildumu, ka tas personīgi un individuāli bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks. Bolloré apgalvoja, ka, nesniedzot tam iespēju izteikties par šo iebildumu administratīvā procesa laikā, Komisija ir pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību.
70.
Pirmās instances tiesa, apstrīdētā sprieduma 66.–68. punktā norādījusi atbilstošo judikatūru, kas attiecas uz šo principu, minētā sprieduma 79. punktā konstatēja, ka paziņojums par iebildumiem neļāva Bolloré iepazīties ne ar iebildumu par tā tiešo iesaistīšanos pārkāpumā, ne arī ar faktiem, kurus Komisija bija konstatējusi apstrīdētajā lēmumā un ar kuriem pamatots šis iebildums, un tādējādi Bolloré nevarēja sevi pienācīgi aizstāvēt administratīvā procesa laikā saistībā ar šo iebildumu un šiem faktiem.
71.
Taču turpmākajā analīzē Pirmās instances tiesa nosprieda, ka ar to, ka Komisija ir pārkāpusi tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu, nepietiek, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Pēc tās domām, šim procesuālo noteikumu pārkāpumam nav nekādas noteicošas ietekmes uz minētā lēmuma rezolutīvo daļu, jo Komisija varēja pamatoti saukt Bolloré pie atbildības par to, ka tā meitas sabiedrība Copigraph bija aizliegtās vienošanās dalībniece.
72.
Pirmās instances tiesas argumentācija ir formulēta šādi:
“80
Tomēr ir jāuzsver, ka, pat ja [apstrīdētais lēmums] ietver jaunus apgalvojumus par faktiskajiem vai juridiskajiem apstākļiem, par kuriem uzņēmumam nav bijusi iespēja izteikties, šāda defekta rezultāts būs [šī lēmuma] atcelšana tikai tādā gadījumā, ja attiecīgie apgalvojumi nevar tikt juridiski pietiekami pamatoti ar citiem šī [minētā lēmuma] pierādījumiem, par kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem ir bijusi iespēja izteikties [ (
20
)]. Turklāt Bolloré tiesību uz aizstāvību pārkāpums var ietekmēt [apstrīdētā lēmuma] spēkā esamību attiecībā uz Bolloré tikai tad, ja šis lēmums ir balstīts tikai uz faktu par Bolloré tiešo iesaistīšanos pārkāpumā [ (
21
)]. Šajā gadījumā, tā kā [minētajā lēmumā] ietverto jauno iebildumu par Bolloré tiešo iesaistīšanos aizliegtās vienošanās darbībās nevar pieņemt, Bolloré nevar saukt pie atbildības par šo pārkāpumu.
81
Savukārt, ja, izvērtējot pēc būtības (skat. [apstrīdētā] sprieduma 123.–150. punktu), atklātos, ka Komisija pamatoti sauca Bolloré pie atbildības sakarā ar tās meitas sabiedrības Copigraph piedalīšanos aizliegtā vienošanās, apstāklis, ka Komisija pieļāva kļūdu, nevar būt pietiekams, lai pamatotu [apstrīdētā lēmuma] atcelšanu, jo šai kļūdai nevarēja būt noteicošas ietekmes uz Komisijas pieņemtā Lēmuma rezolutīvo daļu [ (
22
)]. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiktāl, ciktāl noteikti [lēmuma] pamati paši par sevi ir juridiski pietiekami šī lēmuma pamatošanai, kļūdas citos šī lēmuma pamatos nekādā veidā neietekmē tā rezolutīvo daļu [ (
23
)].”
73.
Apstrīdētā sprieduma 123.–149. punktā Pirmās instances tiesa pierādīja, ka Bolloré bija jāatbild par tā meitas sabiedrības izdarīto pārkāpumu, jo tā bija aizliegtās vienošanās dalībniece. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā lēmuma 150. punktā no tā secināja, ka “neatkarīgi no jebkādas tiešas iesaistīšanās pārkāpumā, kuru Pirmās instances tiesa ir noraidījusi (skat. [apstrīdētā] sprieduma 66.–81. punktu), ir jākonstatē, ka Bolloré ir [atbildīgs] par pārkāpumu”.
74.
Ņemot vērā visus šo apsvērumus, Pirmās instances tiesa noraidīja Bolloré izvirzīto pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un sacīkstes principa pārkāpumu, kas izriet no tā, ka nav atbilstības starp paziņojumu par iebildumiem un strīdīgo lēmumu.
2) Lietas dalībnieku argumenti
75.
Bolloré apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir nepamatoti noraidījusi tā pamatu apstrīdētā lēmuma atcelšanai, proti, ka Komisija pēc tam, kad uzņēmumam Bolloré bija nosūtījusi paziņojumu par iebildumiem, kurā tam bija jāatbild tikai par tā meitas sabiedrības Copigraph izdarīto pārkāpumu, ar apstrīdēto lēmumu tomēr sodīja arī minēto uzņēmumu, uzskatot, ka tas bijis personīgi un tieši iesaistīts aizliegtās vienošanās darbībās. Šis uzņēmums uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu, pirmkārt, atsakoties attiecībā pret to atcelt apstrīdēto lēmumu un, otrkārt, uzskatot, ka konstatētais defekts nav ietekmējis minētā lēmuma rezolutīvo daļu.
76.
Lai savu iebildumu pamatotu, Bolloré balstās, pirmkārt, uz vairākiem Tiesas un Pirmās instances tiesas spriedumiem pret konkurenci vērstu darbību jomā, kā arī koncentrācijas tiesību jomā, apgalvojot, ka, neatceļot apstrīdēto lēmumu, lai gan paziņojums par iebildumiem bija nepilnīgs, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi tiesības uz aizstāvību (
24
).
77.
Otrkārt, Bolloré apgalvo, ka judikatūra, uz kuru balstījās Pirmās instances tiesa, nav piemērojama. Pirmkārt, viena daļa no apstrīdētā sprieduma 80. punktā minētajiem spriedumiem attiecoties uz gadījumu, kas atšķiras no tā, kas tiek aplūkots šajā lietā. Minētajos spriedumos Kopienu tiesa esot konstatējusi tādu neprecizitāti paziņojumā par iebildumiem, kura attiecoties nevis uz atbildības, bet tikai faktisko apstākļu precīzu noteikšanu, tas ir, uz rīcību, par kuru celti iebildumi. Otrkārt, apstrīdētā sprieduma 80. punktā minēto spriedumu otra daļa uz izskatāmajiem jautājumiem attiecoties vēl mazāk. Šie spriedumi faktiski attiecoties uz koncentrāciju un valsts atbalsta kontroles procedūrām.
78.
Treškārt, Bolloré apstrīd Pirmās instances tiesas izraudzīto “mērķa pieeju” attiecībā pret tiesībām uz aizstāvību, proti, ka tiesību aktu var pasludināt par spēkā neesošu tikai tad, ja attiecīgās normas pārkāpums aizskar konkrētā lietas dalībnieka intereses. Šāda pieeja nedarbojoties attiecībā uz visiem procesuālajiem pārkāpumiem un it īpaši šajā lietā.
79.
Ceturtkārt, Bolloré kritizē Pirmās instances tiesas vērtējumu, ka neesot nekāda iemesla atcelt apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz minēto uzņēmumu, jo tas nekādā veidā neietekmētu 22,68 miljonus EUR lielā naudas soda, kas tam tika uzlikts, apmēru. Uzņēmums apgalvo, ka šādā argumentācijā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo tajā netiek ņemts vērā veids, kādā šī summa tika noteikta.
80.
Komisija uzskata, ka šie argumenti nav pieņemami, jo ar tiem tikai tiek atkārtoti argumenti, kas jau ir izmantoti Pirmās instances tiesā, un ka jebkurā gadījumā tie nav pamatoti tiktāl, ciktāl uzņēmumam Bolloré tiek piedēvēta tā meitas sabiedrības Copigraph rīcība, lai gan par šādu piedēvēšanu neesot nekādas runas. Komisija iebilst, ka strīdīgā lēmuma pamats, kā to pārsūdzētajā spriedumā apstiprinājusi Pirmās instances tiesa, attiecībā uz Bolloré ir tikai un vienīgi tā atbildība par savas meitas sabiedrības rīcību. Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir tikai ļoti klasiskā veidā piemērojusi Kopienu judikatūru.
3) Vērtējums
81.
Es uzskatu, ka apstrīdētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā visas sekas, ko radīja tas, ka Komisija bija pārkāpusi tiesības uz aizstāvību, kuras, kā visiem zināms, ir viens no Kopienu tiesību sistēmas pamatprincipiem (
25
).
82.
Pirmās instances tiesas argumentāciju nevar uzskatīt par apmierinošu. Lai gan tā atzīst, ka runa ir par vienu no pamatprincipiem, kā arī ar to saistītām prasībām, Pirmās instances tiesa spriež, ka ar to, ka Komisija ir pārkāpusi Bolloré tiesības uz aizstāvību, nepietiek, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo Komisijas pieļautajai nelikumībai nav bijis noteicošas ietekmes uz minētā lēmuma rezolutīvo daļu. Tādēļ Pirmās instances tiesa vienā no apstrīdētā sprieduma punktiem tikai izslēdza iebildumu, kas celts par Bolloré personīgu un tiešu līdzdalību pārkāpumā.
83.
Taču, ja tiesības uz aizstāvību ir “Kopienu tiesību pamatprincips”, kā apstiprina Pirmās instances tiesa, vai tad sankcijai nav katrā ziņā jābūt apstrīdētā lēmuma atcelšanai vai vismaz to pierādījumu atcelšanai, attiecībā uz kuriem uzņēmumam nebija iespējas aizstāvēties?
84.
Pirmās instances tiesas veiktā analīze, kurā priekšroka tiek dota administratīvā procesa efektivitātei, izraisa dažus iebildumus. Šī analīze būtībā nozīmē, ka procesā, kuru var raksturot kā daļēji represīvu un kurā Komisijai ir ļoti plaša rīcības brīvība, bet tiesas kontrole ir ierobežota, tiek apšaubīta nozīme, kas piemīt tādam pamatprincipam kā tiesību uz aizstāvību ievērošana.
85.
Pirms argumentu, uz kuriem es balstu savu vērtējumu, izskatīšanas es vēlos atgādināt Tiesas judikatūru attiecībā uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu saistībā ar EKL 81. panta piemērošanas procedūru.
a) Kopienu judikatūra attiecībā uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu saistībā ar EKL 81. panta piemērošanas procedūru
86.
Tiesa ir nepārprotami atzinusi Kopienu tiesību vispārējo principu, kas noteic, ka ikvienam ir tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu (
26
). Šo tiesību pamatā ir 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punkts (turpmāk tekstā — “ECTK”) (
27
).
87.
Atgādinu, ka minētajā konvencijas punktā ir noteikts, ka “ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu vai jebkuras viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos neatkarīgā un objektīvā ar likumu izveidotā tiesā”.
88.
Runājot tieši par tiesībām uz aizstāvību, jānorāda, ka tām ir ļoti svarīga vieta tā administratīvā procesa norisē, kura laikā Komisija veic pārbaudi attiecībā uz EKL 81. un EKL 82. panta pārkāpumiem (
28
). Tiesa ir vairākkārt uzsvērusi, ka šo tiesību ievērošana tādēļ ir viens no Kopienu tiesību pamatprincipiem (
29
).
89.
Minēto tiesību saturu laika gaitā ir nemitīgi precizējusi judikatūra un konkretizējis Kopienu likumdevējs (
30
).
90.
Tiesa uzskata, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanai ir nepieciešams, lai ieinteresētajam uzņēmumam administratīvā procesa laikā būtu bijusi iespēja pienācīgi darīt zināmu tā viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, ko Komisija izmantojusi, lai pamatotu EK līguma pārkāpuma pastāvēšanu (
31
).
91.
Šajā ziņā Regulas Nr. 17 19. panta 1. punktā ir paredzēts, ka attiecīgajām personām tiek nosūtīts paziņojums par iebildumiem (
32
).
92.
Tiesa ir noteikusi, ka šis dokuments ir uzskatāms par būtisku procesuālo garantiju (
33
), kuras prasības jau ļoti agri tika precizētas detalizētā judikatūrā (
34
). Paziņojumā par iebildumiem ir skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa stadijā. Starp šiem apstākļiem cita starpā ir fakti, par kuriem pret uzņēmumu celti iebildumi, šo faktu kvalifikācija, pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, kā arī apstākļi, ko tā ņem vērā, nosakot naudas sodu, piemēram, pārkāpuma ilgums. Iepriekš minētajā spriedumā lietā ARBED/Komisija Tiesa arī norādīja, ka paziņojumā par iebildumiem nepārprotami jānorāda juridiskā persona, kurai var tikt piespriests naudas sods.
93.
Tomēr šī informācija var tikt sniegta kopsavilkuma veidā un lēmumam nav katrā ziņā jābūt paziņojuma par iebildumiem kopijai. Kā norādījusi Tiesa, paziņojums par iebildumiem ir provizorisks dokuments, kurā sniegto faktisko apstākļu un tiesību novērtējumam ir tikai provizoriska būtība (
35
). Komisijai ir jāņem vērā administratīvajā procesā iegūtie pierādījumi un vai nu jāatceļ iebildumi, kuri izrādījušies nepamatoti, vai arī gan faktu, gan tiesību ziņā jākoriģē un jāpapildina argumentācija, ko tā izmantojusi, lai pamatotu iebildumus, uz kuriem tā balstās, taču ar nosacījumu, ka tā patur tikai tos faktiskos apstākļus, attiecībā uz kuriem ieinteresētajām personām ir bijusi iespēja sniegt paskaidrojumus, un ka administratīvā procesa laikā tā ir sniegusi visu informāciju, kas nepieciešama aizstāvībai.
94.
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas judikatūru, kas atgādināta apstrīdētā sprieduma 68. punktā, tiesību uz aizstāvību pārkāpums administratīvā procesa laikā ir jāizvērtē saistībā ar Komisijas izvirzītajiem iebildumiem paziņojumā par iebildumiem un lēmumā.
95.
Šīs procesuālās garantijas tika iekļautas Regulas Nr. 17 19. panta 1. punktā, kā arī Regulas Nr. 99/63 2. un 4. pantā (
36
), bet vēlāk tika kodificētas Regulas Nr. 1/2003 27. pantā un Regulas Nr. 773/2004 10.–12. un 15. pantā.
96.
Ievērojot šos apsvērumus, tagad ir jānovērtē Bolloré izvirzītā pamata pamatotība.
b) Bolloré izvirzītā pamata vērtējums
97.
Kā jau norādīts, Pirmās instances tiesa konstatēja uzņēmuma Bolloré tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo paziņojums par iebildumiem tam nedeva iespēju uzzināt ne par iebildumu, kas bija izvirzīts par tā personīgu un tiešu iesaistīšanos pārkāpumā, nedz arī par faktiem, kurus Komisija apstrīdētajā lēmumā izmantoja šī iebilduma pamatošanai.
98.
Tomēr Pirmās instances tiesa nosprieda, ka ar Komisijas pieļauto nelikumību nepietiek, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo tai nebija nekādas noteicošas ietekmes uz minētā lēmuma rezolutīvo daļu.
99.
Tādējādi Pirmās instances tiesa apstrīdētā lēmuma 81. punktā nosprieda, ka “saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiktāl, ciktāl noteikti [lēmuma] pamati paši par sevi ir juridiski pietiekami šī lēmuma pamatošanai, kļūdas citos šī lēmuma pamatos nekādā veidā neietekmē tā rezolutīvo daļu”  (
37
).
100.
Tālāk, apstrīdētā sprieduma 150. punktā, Pirmās instances tiesa “izslēdza”  (
38
) iebildumu par Bolloré tiešu iesaistīšanos pārkāpumā un, izskatījusi visus šī uzņēmuma izvirzītos pamatus, noraidīja tā prasību atcelt attiecīgo lēmumu.
101.
Es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, piemērojot šo judikatūru šajā lietā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
102.
Apstākļi, par kuriem uzņēmumu Bolloré uzklausīja, paši par sevi tiešām ir pietiekami, lai pamatotu tā sodīšanu, jo šim uzņēmumam ir jāatbild par savas meitas sabiedrības rīcību.
103.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa paliek nemainīga divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, Komisija uzskatīja, ka uzņēmumam Bolloré kā grupas mātes sabiedrībai ir jābūt atbildīgam par tā meitas sabiedrības izdarīto pārkāpumu. Šī iemesla dēļ tas joprojām ir saucams pie atbildības par EKL 81. panta pārkāpumu, un apstrīdētā lēmuma 1. panta formulējums būtībā paliek tāds pats. Otrkārt, Komisijas izraudzītās aprēķina metodes dēļ nemainās arī apstrīdētā lēmuma 3. pantā minētā naudas soda apmērs — pat ja tas var šķist pārsteidzoši. Attiecīgajiem uzņēmumiem uzlikto naudas sodu aprēķināja atkarībā no apgrozījuma, kas tika gūts paškopējošā papīra tirdzniecībā visā EEZ. Taču Bolloré gadījumā šāds apgrozījums bija tikai tā meitas sabiedrībai. Tādēļ, ja uzskatām, ka uzņēmums Bolloré ir jāsauc pie atbildības tikai par tā meitas sabiedrības rīcību, tad naudas soda apmērs paliek tāds pats kā tas, kas minēts apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā.
104.
Tomēr, manuprāt, judikatūra, ko Pirmās instances tiesa minējusi apstrīdētā sprieduma 81. punktā, nevarēja būt piemērojama šajā lietā. Es uzskatu, ka tādā gadījumā kā šis nepietika ar to, ka Pirmās instances tiesa tikai izslēdza iebildumu par Bolloré personīgu un tiešu iesaistīšanos aizliegtās vienošanās nolīgumā, neņemot vērā nekādas citas sekas attiecībā uz apstrīdētā lēmuma likumīgumu, un tam ir šādi iemesli:
—
pirmkārt, tādēļ, ka tas nozīmētu neatzīt, ka tiesības uz aizsardzību ir viens no pamatprincipiem;
—
otrkārt, tādēļ, ka Tiesas judikatūra attiecībā uz šo jautājumu ir ļoti stingra;
—
treškārt, tādēļ, ka Pirmās instances tiesas analīze nozīmē, ka netiek ņemtas vērā sekas, ko rada lēmums par sodīšanu, kuru Komisija pieņēmusi saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu, un
—
ceturtkārt, tādēļ, ka runa ir par procesu, kuru var raksturot kā daļēji represīvu un uz kuru var attiekties ECTK 6. panta 1. punkta prasības.
105.
Tālāk es katru no šiem argumentiem aplūkošu tuvāk.
106.
Pirmkārt, šķiet, ka Pirmās instances tiesa apstrīdētajā spriedumā neņem vērā attiecīgo tiesību būtību, bet dod priekšroku Komisijas rīcības efektivitātei un sabiedriskajai kārtībai konkurences jomā.
107.
Atgādinu, ka Komisija ir pārkāpusi nevis vienkāršu normu attiecībā uz formu, bet uzņēmuma tiesības aizstāvēties pret apsūdzību pārkāpuma izdarīšanā. Atgādinu, ka tādēļ, ka tas ir viens no Kopienu tiesību sistēmas pamatprincipiem, tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips ir būtiska formāla prasība. Tādēļ, manuprāt, šī principa pārkāpšana Kopienu tiesai ir jāsoda atbilstoši EKL 230. pantam un sekām jābūt attiecīgā tiesību akta vai tā daļas atcelšanai.
108.
Otrkārt, kad Tiesa konstatē uzņēmumu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu tāda iemesla dēļ kā atbilstības trūkums starp paziņojumu par iebildumiem un lēmumu, Tiesa ieņem ļoti aizsargājošu nostāju attiecībā pret uzņēmumu tiesībām un ļoti stingru nostāju attiecībā pret Komisiju, atceļot lēmumu vai to lēmuma daļu, kas attiecas uz faktiem vai iebildumiem, attiecībā uz kuriem lietas dalībniekiem nav bijis iespējas darīt zināmus savus apsvērumus.
109.
Tā šajā sakarā klasiskā veidā piemēro EKL 230. pantu, saskaņā ar kuru Tiesa var atcelt jebkuru Komisijas tiesību aktu, kas pieņemts, pārkāpjot būtiskus procedūras noteikumus. Tiesa piemēro arī Regulas Nr. 99/63 4. pantu un Regulas Nr. 773/2004 11. panta 2. punktu, kuros, atgādināšu, noteikts, ka savos lēmumos Komisija pret attiecīgajiem uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām var saglabāt tikai tos iebildumus, par kuriem šiem uzņēmumiem ir bijusi iespēja darīt zināmu savu viedokli.
110.
Tiesa lēmumu atceļ daļēji, ja strīdīgos jautājumus — neatkarīgi no tā, cik svarīgs ir to priekšmets, — var nodalīt no pārējiem noteikumiem (
39
).
111.
Tie var būt tikai otršķirīgas nozīmes jautājumi, salīdzinot ar pārkāpumu, kurš minēts galīgajā lēmumā, piemēram, ja tiek konstatēts, ka Komisija uzņēmumiem nav nosūtījusi noteiktus dokumentus, kuri tai ļāvuši novērtēt to rīcību attiecībā uz EKL 81. pantu. Tiesa ir nospriedusi, ka šādā gadījumā šāds pārkāpums nevar ietekmēt visa lēmuma spēkā esamību kopumā, taču šo dokumentu saturs nav jāņem vērā, pārbaudot lēmuma pamatotību (
40
).
112.
Runa var būt arī par būtiskiem jautājumiem, kas attiecas uz konkrēto pārkāpumu, piemēram, pārkāpuma ilgumu vai atbildīgo uzņēmumu noteikšanu.
113.
Piemēram, lietā, kurā tika pieņemts iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, Komisija nebija prasītājiem norādījusi, ka tā ir paredzējusi saskaņā ar attiecīgā lēmuma 1. pantu tos sodīt par pārkāpumu, kura ilgums ir garāks nekā tas, ko tā minējusi savā paziņojumā par iebildumiem. Tiesa minēto lēmumu atcēla tiktāl, “ciktāl tajā [tika] konstatēts, ka saskaņotā darbība pārsniedz periodu no 1976. gada janvāra beigām līdz tā gada februāra sākumam”, tas ir, laikposmu, attiecībā uz kuru uzņēmumiem nebija iespējas sniegt paskaidrojumus (
41
).
114.
Divās citās lietās, kurās tika pieņemti iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Compagnie maritime belge transports u.c./Komisija un lietā ARBED/Komisija, paziņojumu par iebildumiem varēja interpretēt divējādi attiecībā uz juridiskām personām, kurām var uzlikt naudas sodu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.
115.
Pirmajā no minētajām lietām paziņojumā par iebildumiem kā pārkāpuma izdarītāja bija norādīta tikai kolektīva struktūra, proti, kuģniecības konference. Savukārt savā lēmumā Komisija uzlika individuālu naudas sodu dažiem šīs konferences dalībniekiem. Saņēmusi prasību par šī lēmuma atcelšanu, Pirmās instances tiesa noraidīja minēto dalībnieku izvirzīto pamatu, kas attiecās uz to procesuālo tiesību pārkāpumu, norādot, ka tiem bija zināms paziņojums par iebildumiem un ka tie paši bija atbildējuši uz Komisijas celtajiem iebildumiem (
42
).
116.
Tiesa nosprieda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kuras dēļ spriedums ir jāatceļ. Tā uzskatīja, ka kuģniecības konferencei adresētais paziņojums par iebildumiem nenodrošināja, ka tās locekļi tiek pienācīgi informēti par to, ka gadījumā, ja tiks konstatēts pārkāpums, tie tiks individuālā kārtā sodīti ar naudas sodu. Tādēļ, izskatot strīdu apelācijas instancē, Tiesa atcēla tos lēmuma noteikumus, ar kuriem minētās konferences locekļiem tika uzlikti individuāli naudas sodi (
43
).
117.
Otrajā no minētajām lietām paziņojumā par iebildumiem nebija minēts Komisijas nodoms mātes sabiedrībai ARBED SA piedēvēt tās meitas sabiedrības rīcību un tādēļ sodīt to ar naudas sodu, kas noteikts atkarībā no pašas mātes sabiedrības apgrozījuma (
44
). Pirmās instances tiesa, lai gan norādīja, ka ir pārkāptas minētās sabiedrības tiesības uz aizstāvību, šo procesuālo pārkāpumu nesodīja, norādot, ka visa administratīvā procesa laikā pastāvēja neskaidrība attiecībā uz mātes sabiedrības un tās meitas sabiedrības attiecīgo lomu un atbildību.
118.
Izskatot ARBED SA iesniegto apelācijas sūdzību, Tiesa atcēla Pirmās instances tiesas spriedumu. Tiesa nosprieda, ka, lai gan minētajai sabiedrībai bija zināms tās meitas sabiedrībai nosūtītais paziņojums par iebildumiem un pret šo meitas sabiedrību ierosinātais process, no šī apstākļa nevar secināt, ka netika pārkāptas minētās sabiedrības tiesības uz aizstāvību. Tā norādīja, ka “līdz pat administratīvā procesa beigām saglabājās neskaidrība attiecībā uz to, kurai juridiskajai personai tiks uzlikti naudas sodi, un šo neskaidrību varēja kliedēt tikai jauns paziņojums par iebildumiem, kurš būtu pienācīgi nosūtīts prasītājam”  (
45
). Tādēļ, izskatot strīdu apelācijas instancē, Tiesa atcēla attiecīgo lēmumu tiktāl, “ciktāl tas attiec[ās] uz ARBED SA”.
119.
Minētajās lietās kļūdainajiem motīviem tiešām bija tieša ietekme uz attiecīgā lēmuma rezolutīvo daļu. Iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija lēmuma 1. pantā bija pieļauta kļūda tādēļ, ka tas attiecās uz periodu, attiecībā uz kuru uzņēmumiem nebija dota iespēja sniegt paskaidrojumus. Iepriekš minētajā Tiesas spriedumā apvienotajās lietās Compagnie maritime belge transports u.c./Komisija lēmuma 6. pantā bija pieļauta kļūda tādēļ, ka tajā ar individuālu naudas sodu tika sodīti daži no uzņēmumiem, kuri nebija pienācīgi informēti. Visbeidzot, iepriekš minētajā Tiesas spriedumā lietā ARBED/Komisija attiecīgā lēmuma 4. pantā bija pieļauta kļūda tādēļ, ka tajā mātes sabiedrība ARBED SA tika sodīta ar naudas sodu.
120.
Taču es uzskatu, ka papildus ietekmei, kas kļūdainam motīvam varēja būt uz attiecīgā lēmuma rezolutīvo daļu, Tiesa par svarīgāku uzskatīja to, vai strīdīgajiem motīviem ir būtiska vai otršķirīga nozīme. Minētajās lietās katrs no kļūdainajiem motīviem bija būtisks konkrētā pārkāpuma apstāklis.
121.
Tā tas ir arī šajā lietā attiecībā uz atbildīgo uzņēmumu noteikšanu. Strīdīgais iebildums ir balstīts uz Bolloré personīgu un tiešu iesaistīšanos pārkāpuma izdarīšanā. Tajā šis uzņēmums minēts kā konkrētā pārkāpuma izdarītājs. Ja šāds iebildums ir jāizslēdz, jo minētajam uzņēmumam nebija dota iespēja aizstāvēties, tad ir jāņem vērā visas sekas attiecībā uz apstrīdētā lēmuma, kura pamatā ir šādi apstākļi, likumīgumu.
122.
Treškārt, uzskatot, ka Bolloré tiesību uz aizstāvību pārkāpums nevar ietekmēt apstrīdētā lēmuma spēkā esamību attiecībā uz minēto uzņēmumu, Pirmās instances tiesa, manuprāt, neņem vērā sekas, ko rada lēmums par sodīšanu, kuru Komisija pieņēmusi saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu.
123.
Es uzskatu, pirmkārt, ka uzņēmumam Bolloré ir morālas tiesības panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo ar to minētais uzņēmums tiek apsūdzēts par tiešu un personīgu pārkāpuma izdarīšanu.
124.
Es uzskatu, otrkārt, ka apstrīdētais lēmums, ciktāl tā pamatā ir kļūdains pamatojums, ir jāatceļ tādu iemeslu dēļ kā tiesiskā skaidrība un drošība, it īpaši ievērojot EKL 81. panta pārkāpuma civiltiesiskās sekas.
125.
Kad Komisija konstatē EKL 81. panta pārkāpumu, tie, kas no šī pārkāpuma cietuši, var valsts tiesās celt civiltiesisku prasību pret tiem, kuri veikuši pret konkurenci vērstas darbības, un prasīt radušos zaudējumu atlīdzību (
46
). Tiesību subjekti, kas var izmantot šo aizsardzību, ir ne tikai trešās personas, tas ir, patērētāji un konkurenti, kam pret konkurenci vērstā vienošanās nodarījusi kaitējumu, bet izņēmuma apstākļos arī kāds no šīs vienošanās dalībniekiem (
47
).
126.
Šajā sakarā Komisijas lēmums, ko apstiprinājusi vai atcēlusi Kopienu tiesa, kļūst par viņu prasības pamatu. Tādēļ ir svarīgi — it īpaši tad, kad runa ir par sarežģītu, kolektīvu un nepārtrauktu pārkāpumu –, lai šajā lēmumā būtu ļoti skaidri noteikta uzņēmumu atbildība par pārkāpuma izdarīšanu. Ja minētajam lēmumam jārada attiecīgo uzņēmumu civiltiesiskā atbildība, tad tas var būt tikai par to līdzdalību kolektīvajās darbībās, par kurām piemērotas sankcijas un kuras ir pareizi nošķirtas. Tas ir obligāts priekšnosacījums tam, lai varētu pienācīgi īstenot prasību par zaudējumu atlīdzību, un Komisija uz šī principa ievērošanu uzstāj savā baltajā grāmatā par zaudējumu atlīdzināšanas prasībām saistībā ar E[iropas] K[opienas] konkurences noteikumu pārkāpšanu (
48
).
127.
Tādēļ es uzskatu, ka šajā lietā, ņemot vērā tās apstākļus, nepietika ar to vien, ka Pirmās instances tiesa tikai noraidīja attiecīgo iebildumu, bet “neatbrīvoja” apstrīdēto lēmumu no apstākļiem, uz kuriem Komisija balstīja Bolloré personīgo atbildību. Iebilduma noraidīšana nekādā gadījumā nav uzskatāma par Kopienu tiesas veiktu tā atcelšanu, un no tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nenodrošina, ka tas izzūd no attiecīgā juridiskā akta, lai gan tad, ja to atceļ, tiek uzskatīts, ka tas nekad nav pastāvējis. Šāda argumentācija nenodrošina attiecīgās pārkāpuma konstatēšanas procedūras skaidrību, kas nepieciešama attiecībā uz Bolloré lomu un atbildību, lai gan šīs procedūras beigās tam var nākties atbildēt par šo pārkāpumu.
128.
Ceturtkārt, es uzskatu, ka tiesas kontrolei jābūt vēl stingrākai tādēļ, ka Komisija tiesības uz aizstāvību ir pārkāpusi procesā, ko var raksturot kā daļēji represīvu un uz kuru var attiekties ECTK 6. panta 1. punkta prasības.
129.
Atgādinu, ka saskaņā ar šo noteikumu “ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu vai jebkuras viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos neatkarīgā un objektīvā ar likumu izveidotā tiesā” (
49
).
130.
Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai Eiropas Cilvēktiesību tiesa neprasa, lai visas instances, kas iesaistītas šajos abos procesa veidos, atbilstu visām ECTK 6. panta prasībām. Piemēram, tad, ja lēmumu pieņem administratīva iestāde, kura nenodrošina visas tiesas procesa garantijas, jābūt iespējai, ka šo lēmumu var vēlāk pārbaudīt tiesu iestāde ar neierobežotu kompetenci, ievērojot ECTK 6. panta 1. punkta prasības (
50
).
131.
ECTK 6. panta attiecināšana uz EKL 81. panta piemērošanas procesu ir radījusi daudz jautājumu — it īpaši tādēļ, ka Komisiju minētā noteikuma izpratnē nevar kvalificēt kā “tiesu”  (
51
), un tādēļ, ka šis process stricto sensu nav uzskatāms par krimināllietu.
132.
Tomēr šķiet, ka Regulas Nr. 17 15. pantā minētie naudas sodi to būtības un apmēra dēļ ir pielīdzināmi krimināltiesiskām sankcijām (lai gan šī termina striktā nozīmē tie ir administratīvas sankcijas) un ka, ievērojot Komisijas izmeklēšanas, pierādījumu savākšanas un lēmuma pieņemšanas funkcijas, EKL 81. panta piemērošanas procesam piemīt daļēji represīvs raksturs. Turklāt Tiesa uz šī procesa īpašo raksturu norādīja 1999. gada 8. jūlija spriedumā lietā Hüls/Komisija (
52
) un šajā sakarā nešauboties atsaucās uz nevainīguma prezumpcijas principu, kurš noteikts ECTK 6. panta 2. punktā. Minētajā lietā Tiesa norādīja, ka, “ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu būtību, kā arī par tiem piemērojamo sankciju būtību un bardzības pakāpi, procesos, kurus uzņēmumiem piemēro par konkurences noteikumu pārkāpumiem un kuru rezultātā var tikt uzlikti naudas sodi un kavējuma naudas, ir piemērojams nevainīguma prezumpcijas princips”  (
53
).
133.
Šī judikatūra, manuprāt, ir pilnībā transponējama konkrētajam gadījumam, un EKL 81. panta piemērošanas procesam tādēļ ir tieši tādā pašā veidā jāatbilst ECTK 6. panta 1. punktā minētajām prasībām. Turklāt nav saprotams, kā nevainīguma prezumpcijas principa ievērošana varētu pieļaut tiesību uz aizstāvību pārkāpšanu.
134.
Tas nozīmē, ka tādā daļēji represīvā procesā kā tas, kurš tiek aplūkots šajā lietā un kurā Komisija attiecībā pret uzņēmumiem pilda izmeklēšanas, pierādījumu savākšanas un lēmuma pieņemšanas funkcijas, Kopienu tiesai ir jāīsteno ļoti stingra tiesas kontrole pār to, kā Komisija ievērojusi lietas dalībnieku procesuālās tiesības. Citiem vārdiem, es uzskatu, ka Kopienu tiesai ir jāņem vērā visas sekas, ko rada tas, ka Komisija, īstenojot savas prerogatīvas, neievēro uzņēmumiem atzītās tiesības saistībā ar EKL 81. panta piemērošanas procesu.
135.
Taču šajā lietā Pirmās instances tiesas izmantotā pieeja ierobežo kontroli, kas tiesai, manuprāt, jāīsteno attiecībā uz Komisijas lēmumiem ECTK 6. panta 1. punkta izpratnē. Šāda pieeja, pēc manām domām, var izrādīties bīstama. Ja tādā lietā kā šī uzskatītu, ka tas, ka Komisija ir pārkāpusi uzņēmuma tiesības tikt uzklausītam, neietekmē lēmumu, jo šim uzņēmumam jebkurā gadījumā jāatbild par cita izdarītu pārkāpumu, tas nozīmētu atzīt, ka Komisija drīkst nesodīti neievērot būtiskas formas prasības.
136.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, novērtējot Bolloré tiesību uz aizstāvības pārkāpumu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo nav atcēlusi nevienu no tām apstrīdētā lēmuma daļām, kurās šis uzņēmums tiek tieši un personīgi vainots pārkāpuma izdarīšanā. Pēc manām domām, Pirmās instances tiesai bija jāņem vērā attiecīgās sekas, proti, apstrīdētā lēmuma atcelšana tiktāl, ciktāl tā pamatā bija iebildums par Bolloré personīgu un tiešu iesaistīšanos pārkāpumā.
137.
Tādēļ es ierosinu Tiesai atzīt Bolloré izvirzīto pirmo pamatu par pamatotu.
138.
Noslēgumā es tikai vēlētos piebilst, ka ir skaidrs, ka tad, ja paziņojumā par iebildumiem ir pieļauts tik būtisks trūkums, Komisija to var novērst, tikai pieņemot jaunu paziņojumu par iebildumiem, ļaujot lietas dalībniekiem ar to iepazīties un reaģēt sākotnējā administratīvā procesa laikā.
B — Par “Divipa” izvirzīto otro pamatu, kas saistīts ar it kā pārmērīgi ilgo procesu Pirmās instances tiesā
1) Lietas dalībnieku argumenti
139.
Divipa atgādina, ka konkurences jomā uz administratīvo un tiesas procesu attiecas tiesības uz procesa saprātīgu termiņu, un šajā sakarā atsaucas uz iepriekš minēto spriedumu lietā Baustahlgewebe/Komisija. Šīs tiesības esot tikušas pārkāptas, jo procesa ilgums Pirmās instances tiesā no prasības iesniegšanas līdz pārsūdzētā sprieduma pasludināšanai esot bijis pieci gadi.
140.
Komisija uzskata, ka, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus, procesa ilgums nebija pārmērīgs. Tā norāda, ka jebkurā gadījumā tāda procesuālā pārkāpuma dēļ kā tas, par ko celts iebildums, pat ja pieņemtu, ka tas tiktu konstatēts, nevarētu atcelt visu apstrīdēto spriedumu pilnībā.
2) Vērtējums
141.
Kā jau iepriekš norādīju, kad tiesā tiek izskatīta prasība pret Komisijas lēmumu, ar kuru uzņēmums tiek sodīts par EKL 81. panta pārkāpumu, ir piemērojams Kopienu tiesību vispārējais princips, kas noteic, ka ikvienam ir tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, tostarp uz procesa saprātīgu termiņu.
142.
Lai novērtētu, vai procesa termiņš ir bijis saprātīgs, Tiesa ir atsaukusies uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas noteiktajiem kritērijiem saistībā ar ECTK 6. panta 1. punkta piemērošanu. Tādējādi iepriekš minētajā spriedumā lietā Baustahlgewebe/Komisija Tiesa nosprieda, ka procesa ilguma saprātīgais raksturs ir jāvērtē, ņemot vērā katras atsevišķas lietas apstākļus un it īpaši ņemot vērā strīdā iesaistīto personu ieinteresētību, lietas sarežģītību, kā arī prasītāja un kompetento iestāžu rīcību (
54
).
143.
Šajā sakarā Tiesa ir izskaidrojusi, ka šo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs un ka izskatīšanas ilguma atbilstības izvērtēšanai nav vajadzīga sistemātiska lietas apstākļu pārbaude, ņemot vērā katru no kritērijiem, ja procesa ilgums šķiet attaisnojams attiecībā uz vienu no tiem. Tādējādi Tiesa uzskatīja, ka ir iespējams atsaukties uz lietas sarežģītību, lai pamatotu pirmajā brīdī šķietami pārmērīgu izskatīšanas ilgumu (
55
).
144.
Šajā lietā process Pirmās instances tiesā sākās 2002. gada 18. aprīlī, kad Divipa iesniedza prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, un beidzās, kad tika pasludināts apstrīdētais spriedums. Tātad procesa ilgums Pirmās instances tiesā bija apmēram pieci gadi.
145.
Lai gan šāds ilgums varētu šķist ievērojams, tomēr man šķiet, ka to var pamatot, ņemot vērā lietas īpašo sarežģītību.
146.
Pirmajā instancē tika apstrīdēti gandrīz visi fakti, kas bija apstrīdētā lēmuma pamatā, un tādēļ tie bija jāpārbauda. Bija jānovērtē pierādījuma spēks apgalvojumiem un pieejamajiem dokumentiem, kas attiecās uz dažādajām sanāksmēm, kuras notika valstu un Eiropas tirgos. Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 40.–63. un 109.–117. punkta, Pirmās instances tiesai nācās arī izskatīt dažādus iebildumus attiecībā uz piekļuvi administratīvā procesa dokumentiem un to izmantojamību. Turklāt pierādījumu savākšanas pasākumiem, ko Pirmās instances tiesa lika veikt saistībā ar šī procesa sagatavošanu, un it īpaši dažādajiem rakstveida jautājumiem, ko uzdeva lietas dalībniekiem, bija nepieciešama lietas materiālu vai vismaz dažu to daļu iepriekšēja analīze.
147.
Atgādināšu arī, ka prasības par apstrīdētā lēmuma atcelšanu četrās tiesvedības valodās iesniedza deviņi uzņēmumi. Apstrīdēto spriedumu pasludināja tajā pašā dienā, kurā tika pasludināti pārējie astoņi spriedumi, ar kuriem tika pieņemts nolēmums par prasībām, kas bija celtas pret minēto lēmumu.
148.
Ņemot vērā šos konstatējumus, es uzskatu, ka ilgumu procesam, kurā pieņēma pārsūdzēto apstrīdēto spriedumu, paskaidro to uzņēmumu skaits, kuri bija konkrētās aizliegtās vienošanās dalībnieki un kuri bija cēluši prasību pret minēto lēmumu, jo tādējādi paralēli bija jāizskata visas šīs dažādās prasības, Pirmās instances tiesas pierādījumu plašā savākšana lietas materiāliem un valodas ierobežojumi, ko noteica minētās tiesas procesuālie noteikumi.
149.
Ievērojot šos apstākļus, es uzskatu, ka procesa ilgums Pirmās instances tiesā ir pamatots, ņemot vērā šīs lietas īpašo sarežģītību.
150.
Tādēļ es Tiesai ierosinu Divipa izvirzīto pamatu, kas attiecas uz procesa saprātīga termiņa principa pārkāpumu, noraidīt kā nepamatotu.
IX — Par pamatiem, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ciktāl Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi pierādījumus attiecībā uz prasītāju līdzdalību pārkāpumā un tā ilgumu
151.
Būtībā prasītāji pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir sagrozījusi pierādījumus, uz kuriem tā balstījās, lai saistībā ar EKL 81. pantu novērtētu to līdzdalību pārkāpumā un tā ilgumu.
152.
Pirms šo pamatu pieņemamības un pamatotības izskatīšanas es vēlos īsi atgādināt Tiesas judikatūru attiecībā uz pierādījumu, kas attiecas uz EKL 81. panta pārkāpumu, sniegšanu.
153.
Kā uzskata Kopienu tiesa, Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jākonstatē tādi pierādījumi, kas var pierādīt šos pārkāpumus veidojošo faktu pastāvēšanu (
56
). Komisijai ir jāsniedz pietiekami precīzi un saskanīgi pierādījumi, lai pierādītu pārkāpuma esamību. Tomēr Kopienu tiesa neprasa, lai šiem kritērijam atbilstu katrs Komisijas iesniegtais pierādījums par katru pārkāpuma aspektu. Pēc tās domām, pietiek, ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā atbilst šiem kritērijiem (
57
). Turklāt, kā Pirmās instances tiesa atgādināja apstrīdētā sprieduma 155. punktā, pierādījumi ir jānovērtē kopumā, ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos apstākļus.
154.
Pierādījumu sniegšanu konkurences lietās raksturo īpašās problēmas, ko Tiesa ir apkopojusi iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija. Darbības, ko ietver pret konkurenci vērsta rīcība, notiek slepeni, sanāksmes tiek rīkotas slepus, visbiežāk kādā trešā valstī, un ar tām saistītie dokumenti ir izkaisīti un ietver tikai pašu minimumu. Turklāt lielākajā daļā gadījumu tas, ka pastāv pret konkurenci vērstas darbības, ir jāsecina no noteikta skaita sakritību un norādēm, kas, aplūkotas kopumā un ja nav cita atbilstoša izskaidrojuma, var būt pierādījums konkurences noteikumu pārkāpumam (
58
).
155.
Tam jāpievieno ierobežojumi, kas Komisijai jāievēro, kad tā īsteno savas pilnvaras izmeklēšanas jomā. Šeit ir runa par ierobežojumiem, kuri izriet no attiecīgo uzņēmumu tiesībām neliecināt pret sevi (
59
), vai arī par tiem, kas izriet no apstākļa, ka laikā, kad bija spēkā Regula Nr. 17, Komisija nevarēja nopratināt attiecīgās personas, lai iegūtu izmeklēšanai nepieciešamo informāciju.
156.
Tādēļ saistībā ar EKL 81. panta piemērošanas procesu pierādījumu sniegšanā galvenā nozīme ir rakstveida dokumentiem neatkarīgi no tā, cik grūti praksē var būt tos savākt.
157.
Šajā lietā Koehler, Bolloré un Divipa apstrīd pierādījuma spēku dažiem faktiem un dokumentiem, kuri Pirmās instances tiesai lika secināt, ka tie piedalījušies aizliegtās vienošanās sanāksmēs par valstu tirgiem un Eiropas tirgu, un ļāva novērtēt to līdzdalības ilgumu.
158.
Saskaņā ar principiem, kas tika noteikti šo secinājumu 56.–58. punktā, es kā nepieņemamus noraidu Divipa argumentus, kuru mērķis ir tikai panākt, lai Tiesa no jauna novērtētu attiecīgos faktus. Taču es izskatīšu tos prasītāju argumentus, ar kuriem būtībā tiek norādīts, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi pierādījumus.
159.
Atgādinu, ka, lai to izdarītu, prasītājiem ir precīzi jānorāda, kurus apstākļus Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi, un jāpierāda kļūdas analīzē, kuru dēļ Pirmās instances tiesa savā vērtējumā šos apstākļus ir sagrozījusi. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru minētajai faktu sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem, jo nav nepieciešams, lai Tiesa no jauna vērtētu faktus un pierādījumus vai izmantotu jaunus pierādījumus.
160.
Tādēļ šajā vērtējumā būs jāņem vērā šie apstākļi un it sevišķi īpašās grūtības, ko rada pierādījumu sniegšana saistībā ar EKL 81. panta piemērošanas procesu.
A — Par pirmo pamatu, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ciktāl Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi pierādījumus attiecībā uz “Divipa” līdzdalību pārkāpumā
161.
Savā apelācijas sūdzībā Divipa pārmet, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus, apstiprinot minētā uzņēmuma līdzdalību, pirmkārt, 1992. gada 5. marta sanāksmē, otrkārt, sanāksmē un, treškārt, slepenās vienošanās par Eiropas tirgu. Minētais uzņēmums konkrēti norāda uz apstrīdētā sprieduma 156.–171., 192.–197., 205.–207. un 216. punktu.
1) Par pirmo daļu, kas attiecas uz pierādījumu sagrozīšanu attiecībā uz Divipa līdzdalību 1992. gada 5. marta sanāksmē
a) Lietas dalībnieku argumenti
162.
Divipa apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi Sappi darbinieka 1992. gada 9. marta piezīmes, jo nav ņēmusi vērā un nav minējusi apstrīdētajā spriedumā šo piezīmju daļu, kurā esot norādīts, ka Sappi par Divipa cenām uzzināja no klientiem, nevis tiešā veidā. Minētais uzņēmums norāda, ka nav loģiski, ka uzņēmums, kas it kā piedalījies aizliegtas vienošanās sanāksmē, kurā tika apspriesti cenu jautājumi, šajā sanāksmē pats tiešā veidā nesniedz savas cenas.
163.
Komisija šo argumentu noraida, apgalvojot, ka ikviens dokuments ir jāizskata kopā ar visiem pārējiem lietas materiāliem. Tā arī norāda, ka Divipa neapšauba pierādījuma spēku AWA un Sappi apgalvojumiem, nedz arī to, kā Pirmās instances tiesa tos interpretējusi.
b) Vērtējums
164.
Manuprāt, kritika, ko Divipa izvirza pret Pirmās instances tiesas veikto analīzi, nav pamatota.
165.
Minētais uzņēmums neparāda, kādā ziņā Pirmās instances tiesa būtu sagrozījusi Sappi darbinieka piezīmes, nenorādot, ka viņa sniegtā informācija par cenām ir iegūta no klientu sniegtajām ziņām. Es nesaprotu, kādā ziņā šī apstākļa nenorādīšana būtu uzskatāma par kļūdu analīzē, ko Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi attiecībā uz Divipa līdzdalību 1992. gada 5. marta sanāksmē. Turklāt minētais uzņēmums neapstrīd šo piezīmju pierādījuma spēku.
166.
Katrā ziņā uzņēmumam Divipa tika dota iespēja iepazīties ar minēto piezīmju saturu un paust savu nostāju, jo, kā izriet no apstrīdētā sprieduma 162. punkta, Sappi apgalvojumi bija pievienoti paziņojumam par iebildumiem un tika darīti zināmi Pirmās instances tiesai, un tādējādi bija pieejami uzņēmumam Divipa.
167.
Tādēļ es ierosinu Tiesai šo pirmo daļu noraidīt kā nepamatotu.
2) Par otro daļu, kas attiecas uz pierādījumu sagrozīšanu attiecībā uz Divipa līdzdalību 1994. gada 19. oktobra sanāksmē
a) Lietas dalībnieku argumenti
168.
Divipa norāda, ka Mougeot apgalvojumi, kurus Pirmās instances tiesa izmantoja, lai pamatotu iespējamo līdzdalību 1994. gada 19. oktobra sanāksmē, tika sniegti pēc attiecīgajiem notikumiem tādēļ, lai varētu atsaukties uz paziņojumu par sadarbību.
169.
Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, pamatojoties galvenokārt uz savu judikatūru, lai apsūdzētu Divipa par tā līdzdalību minētajā sanāksmē, un tas esot uzskatāms par tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu acīmredzamu pārkāpumu un nepārprotamu kļūdu faktu kvalifikācijā.
170.
Komisija šo argumentu noraida.
b) Vērtējums
171.
Es domāju, ka Divipa izvirzītie argumenti attiecībā uz Mougeot apgalvojumiem arī ir jānoraida.
172.
To, ka šie apgalvojumi tika sniegti pēc attiecīgajiem notikumiem un paziņojuma par sadarbību piemērošanas sakarā, Tiesa nepārprotami norādīja pārsūdzētā sprieduma 166. punktā. Tādēļ tai nevar pārmest, ka tā šo apstākli nebūtu ņēmusi vērā. Kā norāda Pirmās instances tiesa, minētos apgalvojumus nevar uzskatīt par tādiem, kuriem nav pierādījuma spēka, jo, ciktāl tie ir pretrunā to sniedzēja interesēm, tie principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem.
173.
Turklāt Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 168. punktā konstatēja, ka Mougeot apgalvojumi vairākos aspektos sakrīt ar Sappi un AWA apgalvojumiem. Taču pēdējais no minētajiem uzņēmumiem savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem iesniedza sarakstu ar sanāksmēm Spānijas tirgū, starp kurām minēta arī 1994. gada 19. oktobra sanāksme.
174.
Katrā ziņā, kā norāda Komisija, Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā būtu nepareizi interpretējusi Mougeot apgalvojumus.
175.
Tādēļ man šķiet, ka arī šo otro daļu var noraidīt kā nepamatotu.
3) Par trešo daļu, kas attiecas uz pierādījumu sagrozīšanu attiecībā uz to, ka Divipa bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks Eiropas tirgū
a) Lietas dalībnieku argumenti
176.
Divipa apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi un izlaidusi dažus pierādījumus. Tā uzsver, ka tā nav ražotājs, ka tā nodarbojās ar tirdzniecību tikai valsts tirgū, ka tā bija vienīgā neražojošā sabiedrība, kuru apsūdzēja tās iespējamā līdzdalībā noteiktās sanāksmēs valsts tirgū un kura nepieder nevienam Eiropas lielo paškopējošā papīra ražotāju izplatīšanas tīklam Spānijā. Neviens dokuments nepierādot, ka sanāksmēs, par kurām uzskata, ka minētais uzņēmums tajās piedalījies, būtu minēta kāda plašāka slepenas vienošanās plāna pastāvēšana.
177.
Komisija noraida arī šo argumentu. Tā norāda, ka Divipa nav precizējis, kuros Pirmās instances tiesas argumentācijas punktos ir sagrozīti fakti.
b) Vērtējums
178.
Es uzskatu, ka Tiesai šie argumenti būtu jāatzīst par nepieņemamiem.
179.
Runājot, pirmkārt, par argumentu attiecībā uz “dažu pierādījumu sagrozīšanu”, nākas konstatēt, ka, lasot apelācijas sūdzību, Divipa nenorāda pierādījumus, kurus esot sagrozījusi Pirmās instances tiesa.
180.
Runājot, otrkārt, par argumentu attiecībā uz to, ka Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā noteiktus pierādījumus attiecībā uz tā ražotāja statusu, jāatgādina, ka tikai Pirmās instances tiesa var novērtēt pierādījuma spēku, kas piešķirams tai iesniegtajiem pierādījumiem. Tādēļ, manuprāt, šis arguments nav pieņemams. Minētais arguments katrā ziņā šķiet nepamatots, jo pretēji tam, ko apgalvo Divipa, Pirmās instances tiesa apstrīdētajā spriedumā un, konkrētāk, tā 203., 605. un 628. punktā ir vairākkārt apsvērusi to, kā vērtējams Divipa izplatītāja statuss.
181.
Šādos apstākļos es uzskatu, ka šī trešā daļa nav pieņemama.
182.
Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa nav nekādā veidā sagrozījusi pierādījumus, uz kuriem tā balstījās, lai konstatētu, ka Divipa ir bijis attiecīgās vienošanās un ar tās īstenošanu saistīto pasākumu dalībnieks.
183.
Tādēļ es Tiesai ierosinu pirmo pamatu noraidīt kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
B — Par otro pamatu, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ciktāl Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un esot pārkāpusi “Koehler” tiesības uz aizstāvību attiecībā uz tā izdarītā pārkāpuma ilgumu
184.
Būtībā Koehler apstrīd analīzi, ko Pirmās instances tiesa veikusi attiecībā uz to, ka tas bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks periodā pēc 1993. gada septembra un oktobra. Tas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir nepietiekami ievākusi pierādījumus un ir izdarījusi kļūdainus secinājumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās sanāksmju sistēmu, kuras, no vienas puses, organizācijā AEMCP (Association of European Manufacturers of Carbonless Paper), kas ir Eiropas paškopējošā papīra ražotāju apvienība, notikušas pirms 1993. gada septembra vai oktobra (pirmā daļa) un, no otras puses, valsts vai reģionālajā mērogā — pirms minētā perioda (otrā daļa).
1) Par pirmo daļu, kas attiecas uz pierādījumu sagrozīšanu attiecībā uz Koehler līdzdalību sanāksmēs, kuras Eiropas mērogā organizācijā AEMCP notikušas pirms 1993. gada septembra vai oktobra
a) Lietas dalībnieku argumenti
185.
Koehler norāda, ka Komisija esot balstījusies uz trijām pierādījumu kategorijām, proti, Mougeot apgalvojumiem, Sappi darbinieka liecību un pierādījumiem par karteļa valsts vai reģionāla mēroga sanāksmju rīkošanu.
186.
Taču Koehler vispirms norāda, ka Mougeot1999. gada 14. aprīļa vēstulē netiek atzītas nekādas karteļa sanāksmes periodā pirms 1993. gada oktobra. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 279. punktā Pirmās instances tiesa atzīstot, ka nav pierādīts, ka slepeni nolīgumi par cenām tiktu slēgti pēc 1992. gada janvāra, tātad pirms 1993. gada oktobra. Pirmās instances tiesas argumentācija attiecībā uz iespējamiem nolīgumiem par cenām, kas slēgti AEMCP oficiālajās sanāksmēs pirms 1993. gada oktobra, esot nepietiekama, un tās pamatojums ietverot pretrunas, kas uzskatāmas par kļūdu tiesību piemērošanā. Pirmās instances tiesa neesot arī ievērojusi nevainīguma prezumpciju, jo esot centusies Mougeot apgalvojumos saskatīt pārkāpuma atzīšanu par periodu līdz 1993. gada oktobrim.
187.
Koehler tālāk apgalvo, ka, runājot par Sappi darbinieku, viņa liecībā nav nekas teikts par periodu, kurā notikušas karteļa sanāksmes. Pirmās instances tiesa neesot varējusi pamatoti uzskatīt, ka, nesniedzot “norādi par pretējo”, šis darbinieks esot vēlējies netieši apstiprināt, ka pārkāpums sācies pirms 1993. gada septembra. Pirmās instances tiesa tādējādi esot sagrozījusi liecības saturu. Tas esot pretrunā tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas noteiktas ECTK 6. panta 1. punktā, kā arī 2000. gada 7. decembrī Nicā pasludinātās Eiropas Pamattiesību hartas (OV C 364, 1. lpp.) 47. panta otrajā daļā.
188.
Visbeidzot, Koehler uzskata, ka apgalvojumus, ko sniedz apsūdzības liecinieks, kurš atzinies izdarītajā pārkāpumā, var ņemt vērā tikai tad, ja tos apstiprina citi pierādījumi. Taču šajā lietā neesot nekādu apstiprinošu pierādījumu.
189.
Komisija uzskata, ka šī daļa neesot pieņemama tiktāl, ciktāl Koehler faktiski cenšas panākt attiecīgo faktu atkārtotu izvērtēšanu.
b) Vērtējums
190.
Manuprāt, Koehler kritika attiecībā uz Mougeot un Sappi darbinieka apgalvojumu atbilstību nav pamatota.
191.
Šķiet, ka Koehler neņem vērā, ka Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 261.–310. punktā balstījās uz vairāku norāžu kopumu, kas liecināja par to, ka aizliegtās vienošanās sanāksmes notikušas pirms 1993. gada septembra vai oktobra. Lai gan Mougeot1999. gada 14. aprīļa vēstule, kā Pirmās instances tiesa norādījusi apstrīdētā sprieduma 262. punktā, tiešām ir galvenais Komisijas pierādījumu aspekts šajā ziņā, tomēr šajā vēstulē iekļautie apgalvojumi ir jālasa un jāsaprot, ņemot vērā pārējos Pirmās instances tiesas izskatītos pierādījumus un it īpaši Sappi darbinieka un AWA liecības. Turklāt, kā Pirmās instances tiesa norādījusi minētā sprieduma 264. punktā, minētās vēstules jēga tiešām ir īpaši skaidra un tās saturam nav pretrunā neviens pierādījums, kura dēļ varētu apšaubīt šī dokumenta pierādījuma spēku.
192.
Attiecībā uz Sappi darbinieka liecību man šķiet, ka, lai gan tajā netiek precizēts periods, kurā notikušas attiecīgās aizliegtās vienošanās sanāksmes, tā Pirmās instances tiesai ļāva, ievērojot visus pierādījumus, uzskatīt, ka šīs sanāksmes varēja sākties 1993. gada februārī — laika, kurā šo darbinieku pieņēma darbā.
193.
Visbeidzot, es vēlos norādīt, ka pretēji tam, ko apgalvo Koehler, tas, ka netika konstatēta slepenu nolīgumu par cenām noslēgšana no 1992. gada janvāra, nekādā veidā neļauj secināt, ka par šiem nolīgumiem nav notikušas sarunas pirms 1993. gada oktobra.
194.
Ievērojot šos apstākļus, man šķiet, ka Koehler formulētā kritika neļauj uzskatīt, ka Pirmās instances tiesa būtu acīmredzamā veidā sagrozījusi pierādījumus. Es uzskatu, ka tādēļ nav jāizskata pārējie iebildumi, kas attiecas uz tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu.
195.
Šādos apstākļos es ierosinu Tiesai šo pirmo daļu noraidīt kā nepamatotu.
2) Par otro daļu, kas attiecas uz pierādījumu sagrozīšanu attiecībā uz Koehler līdzdalību slepenās sanāksmēs Spānijas tirgū pirms 1993. gada oktobra
a) Lietas dalībnieku argumenti
196.
Koehler norāda, ka Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, kuriem it kā būtu jāpierāda tā līdzdalība slepenās sanāksmēs Spānijas tirgū pirms 1993. gada oktobra.
197.
Runājot par 1992. gada 17. februāra sanāksmi, kas attiecās uz Spānijas tirgu, Pirmās instances tiesa neesot varējusi secināt, ka Koehler šajā sanāksmē būtu piedalījies, jo Sappi darbinieks savās piezīmēs minēja tikai “ieinteresēto dalībnieku” sanāksmi, nenosaucot šo dalībnieku vārdus. Pirmās instances tiesa neesot pietiekami precīzi paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tika uzskatīts, ka Koehler būtu piedalījies nolīgumā.
198.
Runājot par 1992. gada 16. jūlija sanāksmi, kas attiecās uz Spānijas tirgu, Koehler līdzdalība šajā sanāksmē neesot konstatēta — pretēji tam, ko nosprieda Pirmās instances tiesa —, jo AWA nav nepārprotami atzinis šādu līdzdalību.
199.
Komisija uzskata, ka Koehler nenorāda uz pierādījumu sagrozīšanu, bet cenšas apšaubīt faktisko apstākļu novērtējumu, ko veikusi Pirmās instances tiesa. Šis pamats tādēļ neesot pieņemams.
b) Vērtējums
200.
Runājot par Koehler pirmo argumentu attiecībā uz tā līdzdalību 1992. gada 17. februāra sanāksmē, es uzskatu, ka tas nav pieņemams.
201.
Manuprāt, analīze, ko Pirmās instances tiesa veica apstrīdētā sprieduma 321. punktā, proti, ka Komisija varēja pamatoti konstatēt, ka Koehler bija starp “ieinteresētajiem dalībniekiem”, kuri ir minēti Sappi darbinieka piezīmē, ir uzskatāma par faktu novērtējumu, ko, kā jau es norādīju, Tiesa nevar pārbaudīt tiesvedībā par apelācijas sūdzību.
202.
Es katrā ziņā uzskatu, ka pat tad, ja Tiesai būtu jāatzīst šis iebildums par pieņemamu, tas nav pamatots. Kā skaidri izriet no minētā sprieduma 169. un 321. punkta, Pirmās instances tiesa šo norādi ir interpretējusi, ņemot vērā pārējās norādes, ko darbinieks bija sniedzis šajās piezīmēs. Taču minētajās piezīmēs šis darbiniekus savam priekšniekam izklāstīja situāciju, kurā uzņēmums atradās to neskaidrību dēļ, ko radīja Koehler un Sarriopapel y Celulosa SA (turpmāk tekstā — Sarrió) rīcība. Tieši šajā sakarā viņš norāda, ka tajā pašā dienā notika “ieinteresēto dalībnieku” sanāksme. Tādēļ, ievērojot šajās piezīmēs izmantoto formulējumu, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa varēja tiešām secināt, ka Koehler piedalījās šajā sanāksmē, un šajā ziņā šo dokumentu acīmredzami nesagrozīja. Es arī neuzskatu, ka Pirmās instances tiesai būtu bijis pienākums vairāk precizēt iemeslus, kuru dēļ tika uzskatīts, ka Koehler piedalījās minētajā nolīgumā.
203.
Attiecībā uz Koehler otro argumentu par tā līdzdalību 1992. gada 16. jūlija sanāksmē es uzskatu, ka tas ir jānoraida kā neefektīvs.
204.
Kā skaidri izriet no apstrīdētā sprieduma 332. punkta, Pirmās instances tiesa savu vērtējumu attiecībā uz Koehler līdzdalību šajā sanāksmē balstīja uz M. B. G. (
60
) apgalvojumiem, un uz AWA vispārējiem izteikumiem Pirmās instances tiesa atsaucās tikai tādēļ, lai apstiprinātu šos apgalvojumus. Taču Koehler neapšauba M. B. G. apgalvojumu pierādījuma vērtību.
205.
Ņemot vērā visus šos apstākļus, es ierosinu Tiesai šo otro daļu noraidīt kā daļēji nepieņemamu un daļēji neefektīvu.
3) Par trešo daļu, kas attiecas uz pierādījumu neesamību un pamatojuma neesamību attiecībā uz Koehler līdzdalību 1992. un 1993. gada pavasara sanāksmēs Parīzē
a) Lietas dalībnieku argumenti
206.
Lai pamatotu šo daļu, Koehler kritizē Pirmās instances tiesas analīzi, kas izklāstīta apstrīdētā sprieduma 325. un turpmākajos punktos un kas attiecas uz tā līdzdalību divās sanāksmēs, kuras attiecībā uz Francijas tirgu notika 1992. un 1993. gada pavasarī. Koehler apgalvo, ka neesot nekādu pierādījumu, ka kāds no tā darbiniekiem būtu devies uz Parīzi, lai piedalītos karteļa sanāksmē 1993. gada pavasarī. Pirmās instances tiesas argumentācija šajā sakarā esot tik neskaidra, ka nevar uzskatīt, ka ir izpildīts pienākums norādīt pamatojumu. Pirmās instances tiesa katrā ziņā neesot nekādā veidā konstatējusi, ka Koehler 1992. gada pavasarī būtu piedalījies sanāksmē par Francijas tirgu.
b) Vērtējums
207.
Es uzskatu, ka šī daļa ir jānoraida kā neefektīva. Koehler iebildumi attiecas uz apstrīdētā sprieduma vairāk nekā pietiekamo pamatojumu, kā skaidri izriet no minētā sprieduma 320. punkta.
4) Par ceturto daļu, kas attiecas uz Koehler tiesību uz aizstāvību pārkāpumu kāda dokumenta nenosūtīšanas dēļ
a) Lietas dalībnieku argumenti
208.
Koehler pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā savā novērtējumā ir izmantojusi kādu dokumentu, konkrētāk, AWA1999. gada 30. aprīļa atbildi uz Komisijas lūgumu sniegt informāciju, lai gan tas netika tam nosūtīts. Pamatojoties uz šo dokumentu, Pirmās instances tiesa esot pierādījusi Koehler līdzdalību vienā no slepenajā sanāksmēm, proti, sanāksmē par Spānijas tirgu.
b) Vērtējums
209.
Es uzskatu, ka šī daļa ir jānoraida kā nepieņemama saskaņā ar principiem, kas atgādināti šo secinājumu 56. punktā.
210.
Minētā daļa ir uzskatāma tikai par viena no pamatiem, ko Koehler jau bija iesniedzis Pirmās instances tiesai (
61
), burtisku atveidojumu, un tajā nav norādīta nekāda kļūda tiesību piemērošanā.
211.
Šajā sakarā norādīšu, ka apstrīdētā sprieduma 59. punktā (
62
) Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Koehler nav pierādījis, ka tas ir Komisijai nepārprotami lūdzis darīt zināmus pierādījumus, kuri nebija iekļauti lietas izmeklēšanas materiālos. Tā arī norādīja, ka tiesa sēdē Koehler atzina, ka nav lūdzis piekļuvi šiem dokumentiem. Tādēļ Pirmās instances tiesa nosprieda, ka šis iebildums nav pieņemams.
212.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Koehler izvirzītais pamats ir jānoraida kā daļēji neefektīvs, daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
C — Par trešo pamatu, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ciktāl Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi pierādījumus un neesot apstrīdētajā spriedumā norādījusi pamatojumu attiecībā uz “Bolloré” izdarītā pārkāpuma ilgumu
213.
Trešā pamata ietvaros Bolloré kritizē Pirmās instances tiesu, ka tā ir sagrozījusi pierādījumus attiecībā, pirmkārt, uz Eiropas mēroga aizliegtas vienošanās pastāvēšanu no 1992. gada janvāra un, otrkārt, uz AEMCP oficiālo sanāksmju priekšmetu.
1) Par pirmo daļu, kas attiecas AWA apgalvojumu sagrozīšanu un pretrunu pamatojumā
a) Lietas dalībnieku argumenti
214.
Lai pamatotu šo pirmo daļu, Bolloré izvirza četrus iebildumus.
215.
Pirmkārt, Bolloré norāda, ka savos apgalvojumos AWA esot no savas atbildes uz Komisijas informācijas pieprasījumu izslēgusi visas AEMCP oficiālās sanāksmes. Tādēļ nosacījuma izteiksmes izmantošana apstrīdētajā spriedumā esot nevietā. Tātad esot acīmredzams, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi AWA apgalvojumus.
216.
Otrkārt, Bolloré apgalvo, ka, tā kā pamatotu šaubu pastāvēšana jāinterpretē par labu prasītājiem, kā teikusi pati Pirmās instances tiesa, esot pārsteidzoši, ka AWA apgalvojumi tomēr varēja būt “būtiskas” norādes par Eiropas mēroga aizliegtās vienošanās pastāvēšanu no 1992. gada sākuma.
217.
Treškārt, Bolloré apgalvo, ka apstrīdētajā spriedumā ir pretrunīgs pamatojums. Lai gan Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 275. punktā esot uzskatījusi, ka AWA apgalvojumi neļauj uzskatīt, ka attiecīgā AEMCP sanāksme būtu izmantota, lai panāktu slepenu vienošanos par cenām, tā tomēr esot nospriedusi, ka šie apgalvojumi ir uzskatāmi par būtisku norādi par to, ka kopš 1992. gada sākuma pastāv Eiropas mēroga aizliegta vienošanās.
218.
Ceturtkārt, Bolloré pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā apstrīdētā sprieduma 274. punktā ir mēģinājusi apvienot valsts mēroga un reģionālās sanāksmes un AEMCP Eiropas sanāksmes, kas rīkotas laikā no 1992. līdz 1995. gadam, tikai norādot, ka starp pilsētām, ko AWA minējusi savos apgalvojumos, ir Cīrihe.
b) Vērtējums
219.
Runājot par pirmo iebildumu, ir skaidrs, ka tas jānoraida kā nepamatots tiktāl, ciktāl to, ka Pirmās instances tiesa ir izmantojusi nosacījuma izteiksmi, nevar interpretēt tādējādi, ka tā būtu acīmredzami kļūdaini novērtējusi AWA apgalvojumus.
220.
Runājot par otro iebildumu, tas, manuprāt, ir jānoraida kā nepieņemams. Saskaņā ar šo secinājumu 57. punktā noteiktajiem principiem tikai Pirmās instances tiesa var novērtēt pierādījuma spēku, kas piešķirams tai iesniegtajiem pierādījumiem, izņemot tad, ja prasītājs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa šos pierādījumus ir sagrozījusi. Konkrētāk, kvalificējot šos apgalvojumus par “būtiskām norādēm”, Pirmās instances tiesa tikai novērtēja nozīmi, kas, pēc tās domām, piešķirama AWA apgalvojumiem, un es neuzskatu, ka Bolloré būtu parādījis, kādā ziņā šis novērtējums ir acīmredzami kļūdains.
221.
Runājot par trešo iebildumu, kas attiecas uz pretrunu pamatojumā, es uzskatu, ka tas nav pamatots. Lai gan AWA apgalvojumi paši par sevi neļāva pierādīt 1992. gada 23. janvāraAEMCP sanāksmes priekšmetu, tos tomēr varēja faktiski uzskatīt par norādēm. Kā jau norādīju, apstākli, ka Pirmās instances tiesa šīs norādes kvalificēja kā “būtiskas”, Tiesa nevar pārbaudīt tiesvedībā par apelācijas sūdzību.
222.
Runājot par ceturto iebildumu, ir pilnīgi skaidrs, ka tas ir jānoraida kā nepamatots. Lasot apstrīdētā sprieduma 274. punktu, nekas neliecina, ka Pirmās instances tiesa būtu “apvienojusi” valsts mēroga sanāksmes un Eiropas mēroga sanāksmes, norādot, ka starp pilsētām, kas minētas apstrīdētā lēmuma I pielikuma A tabulā iekļautajā sarakstā, ir Cīrihe. Pirmās instances tiesa tikai konstatēja šo faktu, ko Bolloré savā apelācijas sūdzībā neapstrīd.
223.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es Tiesai ierosinu šo trešā pamata pirmo daļu noraidīt kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
2) Par otro daļu, kas attiecas uz pierādījumu sagrozīšanu attiecībā uz AEMCP1992. gada 23. janvāra oficiālās sanāksmes it kā pret konkurenci vērsto priekšmetu
a) Lietas dalībnieku argumenti
224.
Lai pamatotu šo otro daļu, Bolloré izvirza trīs iebildumus.
225.
Pirmkārt, Bolloré pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā apstrīdētā sprieduma 295. un 304. punktā nav norādījusi pierādījumus, kuri tai ļāva apstiprināt, ka kopš 1992. gada janvāra Eiropas mērogā tika slēgti nolīgumi par cenu paaugstināšanu.
226.
Otrkārt, Bolloré norāda, ka Pirmās instances tiesa nekur nav precizējusi, kuri ir tie uzņēmumi, kas atzinuši, ka kopš 1992. gada janvāra bijuši Eiropas mēroga aizliegtas vienošanās dalībnieki. Neviens no Mougeot, Sappi un AWA apgalvojumiem, tos nesagrozot, neļaujot pierādīt, ka kopš 1992. gada janvāra Eiropas mērogā būtu notikušas slepenas sanāksmes.
227.
Treškārt, neviens pierādījums nepierādot, ka Copigraph ir piedalījies slepenās sanāksmēs, kuras Spānijā rīkotas kopš 1992. gada februāra. Tādēļ Pirmās instances tiesa esot bez pierādīšanas un ar pierādījumu sagrozīšanu sajaukusi kopā AEMCP Eiropas sanāksmes un valsts mēroga vai reģionālās sanāksmes.
228.
Komisija norāda, ka šis pamats, ko veido tā abas pirmās daļas, nav pieņemams, jo tā mērķis ir apšaubīt Pirmās instances tiesas veikto faktu novērtējumu.
b) Vērtējums
229.
Runājot par abiem pirmajiem iebildumiem, es uzskatu, ka tie nav pamatoti. Nepilnības, kas it kā pieļautas Pirmās instances tiesas pamatojumā apstrīdētā sprieduma 295., 304. un 308. punktā, izskaidro tas, ka tā atsaucas uz pierādījumiem, kurus tā jau ir izklāstījusi un aprakstījusi analīzē par AEMCP oficiālajām sanāksmēm pirms 1993. gada septembra vai oktobra.
230.
Piemēram, “pierādījumi”, uz kuriem Pirmās instances tiesa balstās apstrīdētā sprieduma 295. un 304. punktā, attiecas uz tiem, kurus tā jau izklāstījusi minētā sprieduma 261.–280. punktā. Turklāt “uzņēmumi”, kuri esot atzinušies un uz kuriem Pirmās instances tiesa norāda minētā sprieduma 308. punktā, manuprāt, ir tie, kas minēti apstrīdētā sprieduma 272.–279. punktā, proti, AWA un Sappi.
231.
Attiecībā uz trešo iebildumu es ierosinu Tiesai to atzīt par neefektīvu, ciktāl tas attiecas uz apstrīdētā sprieduma vairāk nekā pietiekamo pamatojumu.
232.
Šādos apstākļos es uzskatu, ka trešā pamata otrā daļa ir jānoraida kā daļēji neefektīva un daļēji nepamatota.
233.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es uzskatu, ka Bolloré izvirzītais trešais pamats ir daļēji neefektīvs, daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
X — Par pamatiem, kas attiecas uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu, ciktāl Pirmās instances tiesa esot kļūdaini novērtējusi naudas soda apmēru
234.
Ievērojot īpatnības, kas saistītas ar to attiecīgo situāciju, Koehler un Divipa būtībā pārmet, ka Pirmās instances tiesa ir nepareizi novērtējusi apmēru naudas sodam, ko tiem uzlikusi Komisija, jo pilnībā nav ņēmusi vērā vienlīdzīgas attieksmes principu un samērīguma principu.
235.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija prasītāju izdarīto pārkāpumu kvalificēja kā ļoti smagu. Ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu atšķirīgos lielumus, Komisija attiecībā pret šiem uzņēmumiem uzmantoja diferencētu pieeju un tos tādējādi iedalīja piecās kategorijās. Šajā sakarā Komisija izmantoja uzņēmumu apgrozījumu, kas gūts, attiecīgo produktu pārdodot EEZ, kā arī to tirgus daļas paškopējošā papīra nozarē. Attiecībā uz Koehler tā uzskatīja, ka tādēļ, ka tas ir vidēja lieluma tirgus dalībnieks, tas ir jāklasificē otrajā kategorijā tāpat kā Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH (turpmāk tekstā — “MHTP”) un Zanders Feinpapiere AG, kas vēlāk kļuva par M-real Zanders GmbH (turpmāk tekstā — “Zanders”). Attiecībā uz Divipa Komisija uzskatīja, ka tas ir jāklasificē piektajā kategorijā, jo tas ar tirdzniecību būtībā nodarbojās tikai vienā vai dažās EEZ valstīs.
236.
Apstrīdētā sprieduma 486.–497. punktā un 500.–522. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka uzņēmumiem Koehler un Divipa uzliktā naudas soda apmēru Komisija ir noteikusi saskaņā ar samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu.
237.
Tiesvedībā par šīm apelācijas sūdzībām Tiesas analīze attiecas tikai uz jautājumu par to, vai, apstiprinot kritērijus, ko Komisija izmantoja, lai noteiktu naudas sodus, kas saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 3. pantu tika uzlikti uzņēmumiem Koehler un Divipa, un pārbaudot to piemērošanu, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vai arī nav ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu un samērīguma principu, kas nosaka naudas sodu uzlikšanu.
A — Par “Koehler” izvirzīto pamatu, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
1) Koehler argumenti
238.
Lai pamatotu šo pamatu, Koehler tam uzlikto naudas sodu salīdzina ar naudas sodu, kas uzlikts Zanders, MHTP un AWA. Tas būtībā pārmet, ka Pirmās instances tiesa pret to ir izturējusies tāpat kā pret šiem uzņēmumiem, to tāpat kā uzņēmumus Zanders un MHTP klasificējot otrajā kategorijā, lai gan starp to un minētajiem uzņēmumiem pastāv lielas strukturālās un finansiālās atšķirības.
239.
Pirmkārt, tas pārmet, ka Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu nav nekādas nozīmes apstāklim, ka tas ir ģimenes uzņēmums, kam nav pieejams kapitāla tirgus, pretēji uzņēmumiem, kuru akcijas tiek kotētas biržā.
240.
Otrkārt, tas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka Komisijai nebija jāņem vērā grupas, kurai pieder MHTP un Zanders, apgrozījums, lai gan attiecībā uz to tā bija šādi rīkojusies.
241.
Treškārt, Koehler apgalvo, ka tas ir sodīts bargāk nekā AWA, lai gan pilnībā uzņēmumam aizliegtajā vienošanās bija līdera loma un tas pieder uzņēmumu grupai, un šī iemesla dēļ var izmantot visas šīs grupas finanšu līdzekļus.
2) Vērtējums
242.
Es uzskatu, ka Koehler formulētā kritika nav pamatota. Manuprāt, Pirmās instances tiesa ir pareizi novērtējusi to, kā Komisija ir īstenojusi savu rīcības brīvību, ņemot vērā prasības, kas tai jāievēro saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principa respektēšanu.
243.
Ir jāatgādina, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz metodi, ko tā izvēlas naudas soda aprēķināšanai (
63
). Pamatnostādnes, kas nosaka Komisijas metodoloģiju šajā jomā, ir samērā elastīgas un ļauj tai ņemt vērā vairākus apstākļus, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, taču ievērojot ierobežojumus, kas noteikti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā (
64
).
244.
Starp šiem apstākļiem, kas minēti Pamatnostādņu 1.A punktā, ir ne vien tie, kas attiecas uz pārkāpuma veidu, ietekmi un ģeogrāfisko mērogu, bet arī tie, kas saistīti ar pašu uzņēmumu īpašībām un nepieciešamību nodrošināt preventīvu ietekmi (
65
).
245.
Ja pārkāpums tiek kvalificēts kā smags vai īpaši smags un ja tajā ir iesaistīts liels skaits uzņēmumu, Pamatnostādnes ļauj Komisijai izsvērt piemērojamo naudas sodu apmērus, kas noteikti atbilstoši pārkāpuma smagumam, lai ņemtu vērā īpašo nozīmi un līdz ar to katra uzņēmuma nodarītā kaitējuma reālo ietekmi uz konkurenci, it īpaši gadījumos, kad būtiski atšķiras attiecīgo uzņēmumu lielums.
246.
Piemēram, kā noteikts Pamatnostādņu 1.A punktā, “saskaņā ar principu, ka par līdzvērtīgu pārkāpumu tiek noteikts līdzvērtīgs sods, attiecīgajiem uzņēmumiem var tikt piemēroti atšķirīgi naudas sodu apmēri, ja tas nepieciešams attiecīgos apstākļos, neveicot šo diferenciāciju atbilstoši aritmētiskiem aprēķiniem”.
247.
Lai gan Pamatnostādnes nevar uzskatīt par tiesību normu, ko iestādei ir pienākums ievērot, Tiesa tomēr uzskata, ka Komisija no šīm normām nevar atkāpties un netikt sodīta par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības aizsardzības princips pārkāpumu (
66
).
248.
Kā Pirmās instances tiesa atgādinājusi apstrīdētā sprieduma 501. punktā, vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tad, ja vienādas situācijas tiek risinātas dažādi vai dažādas situācijas tiek risinātas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota.
249.
Šī principa attiecināšana uz EKL 81. panta piemērošanas procesu saistībā ar pārkāpumu, kurā iesaistīti vairāki uzņēmumi, ir bijusi pamatā plašai judikatūrai.
250.
Jāatgādina, ka šī veida procesā Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz apmēra noteikšanu attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekamam naudas sodam. Pamatnostādnes ļauj Komisijai, nosakot naudas sodu, ņemt vērā dažādus apstākļus un tādējādi sankcijas individualizēt atkarībā no uzņēmumu rīcības un īpašībām, un tas ļauj katrā konkrētajā gadījumā nodrošināt Kopienu konkurences noteikumu pilnīgu efektivitāti (
67
).
251.
Tādējādi Kopienu tiesa nepārprotami atzīst, ka “noteikta atšķirīga attieksme” pret attiecīgajiem uzņēmumiem rodas dabiski, piemērojot Pamatnostādnēs noteikto metodi un Komisijai īstenojot pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Regulu Nr. 17 (
68
).
252.
Savā apelācijas sūdzībā Koehler būtībā uzskata, ka Komisijas veiktais iedalījums grupās ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam tiktāl, ciktāl pret to tiek piemērota tāda pati attieksme kā pret uzņēmumiem, kuri atrodas atšķirīgā situācijā, proti, Zanders vai MHTP.
253.
Iedalījums grupās tiešām varētu būt pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam tiktāl, ciktāl šādas metodes dēļ naudas soda apmērs tiek noteikts kā vienota likme un netiek ņemtas vērā vienai un tai pašai grupai piederošu uzņēmumu lieluma atšķirības.
254.
Kopienu tiesa šo metodi tomēr atzīst, ja maksimālās summas katrai no kategorijām, ir noteiktas saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā. Tā uzskata, ka Komisijai nav pienākuma nodrošināt, lai galīgie naudas sodu apmēri, kas noteikti ar tās aprēķinu, atspoguļotu visas attiecīgo uzņēmumu atšķirības attiecībā uz to kopējo apgrozījumu vai to apgrozījumu attiecīgā produkta tirgū (
69
).
255.
Apstrīdētā sprieduma 506.–513. punktā Pirmās instances tiesa pārbaudīja, vai Komisijas veiktais iedalījums kategorijās tiešām bija saskaņots un objektīvi pamatots.
256.
Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 506. un 507. punktā vispirms norādīja, ka Komisijas veiktais iedalījums kategorijās konkrētajā gadījumā balstās uz diviem kritērijiem, proti, uz apgrozījumu, kas gūts no attiecīgā produkta pārdošanas EEZ, un uz katra uzņēmuma tirgus daļām. Pirmās instances tiesa nosprieda, ka šo kritēriju izmantošana ir pilnīgi pamatota, jo tie ļauj novērtēt katra uzņēmuma relatīvo nozīmi tirgū, un tas netiek apstrīdēts Koehler apelācijas sūdzībā. Turklāt, konstatējusi, ka Komisijas izmantotie skaitļi ir ticami, Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 513. punktā nosprieda, ka attiecībā uz Koehler šī sistēma ir saskaņota un nediskriminējoša.
257.
Manuprāt, šī analīze ir pilnīgi skaidra un tajā nav pieļautas nekādas kļūdas tiesību piemērošanā.
258.
Runājot par Koehler pirmo argumentu, es uzskatu, ka tas nav pamatots. Pirmās instances tiesa noraida šo argumentu, kas attiecas uz to, ka Koehler ir ģimenes uzņēmums, jo kritēriji, ko Komisija ņēmusi vērā, lai attiecīgos uzņēmumus iedalītu kategorijās, balstās tikai un vienīgi uz apgrozījumu, kas gūts no paškopējošā papīra pārdošanas, kā arī uz attiecīgo uzņēmumu tirgus daļām. Taču šie kritēriji, kuru pamatotība Koehler apelācijas sūdzībā netiek apstrīdēta, neļauj ņemt vērā strukturālas atšķirības, kas pastāv starp attiecīgajiem uzņēmumiem. Tādēļ, pat ja Koehler ir ģimenes uzņēmums, to varēja klasificēt tikai atkarībā no tā apgrozījuma, kas attiecās uz paškopējošo papīru, un šī iemesla dēļ, kā Pirmās instances tiesa norādīja apstrīdētā sprieduma 495. punktā, to nevarēja klasificēt starp nozares mazajiem uzņēmumiem.
259.
Arī Koehler izvirzīto otro argumentu es Tiesai ierosinu noraidīt. Manuprāt, ir pilnīgi skaidrs, ka Pirmās instances tiesa nevarēja Komisijai prasīt, lai tā, iedalot kategorijās MHTP un Zanders, ņemtu vērā kopējo grupas, kurai tie pieder, apgrozījumu, jo, kā skaidri izriet no apstrīdētā sprieduma 478. punkta, Komisija neatrada pietiekamas norādes, kas šo uzņēmumu izdarīto pārkāpumu ļautu piedēvēt minētajām grupām.
260.
Visbeidzot, runājot par trešo argumentu, es uzskatu, ka arī tas nav pamatots. Kā jau norādīju, Komisijas izmantotais iedalījums kategorijās tika veikts, ņemot vērā tikai un vienīgi uzņēmumu relatīvo nozīmi attiecīgajā tirgū, neatkarīgi no strukturālām vai rīcības atšķirībām, kas starp tiem varētu pastāvēt. Šādos apstākļos šajā stadijā nevarēja ņemt vērā to, ka AWA bija aizliegtās vienošanās galvenais vadītājs un piederēja uzņēmumu grupai. Tas tomēr nenozīmē, ka šī metode būtu likusi Komisijai noteikt naudas sodu, pamatojoties tikai uz uzņēmumu apgrozījumu, neņemot vērā katram attiecīgajam uzņēmumam raksturīgos individuālos apstākļus. Kā Pirmās instances tiesa norādīja apstrīdētā sprieduma 493. punktā, atšķirības, kas pastāvēja starp Koehler un AWA attiecībā uz lielumu un kopējiem resursiem, Komisija ņēma vērā stadijā, kad preventīvā nolūkā tika palielināts naudas sods. Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma pamatojuma 418.–424. punkta, uzņēmuma AWA kūdītāja lomu Komisija ņēma vērā, novērtējot atbildību pastiprinošu apstākļu pastāvēšanu.
261.
Ņemot vērā visus šos elementus, es domāju, ka Pirmās instances tiesa varēja pamatoti uzskatīt, ka Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, novērtējot uzņēmumam Koehler uzliktā naudas soda apmēru.
262.
Tādēļ es Tiesai ierosinu kā nepamatotu noraidīt Koehler izvirzīto pamatu, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
B — Par “Divipa” un “Koehler” izvirzīto argumentu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu
1) Lietas dalībnieku argumenti
263.
Lasot tā apelācijas sūdzību, es saprotu, ka uzņēmums Divipa apgalvo, ka tam uzliktais naudas sods nav samērīgs, ņemot vērā pārkāpuma smagumu, tā līdzdalību pārkāpumā, tā finansiālās iespējas un tā mazā izplatītāja statusu.
264.
Pirmkārt, kā norāda Divipa, Pirmās instances tiesa samērīguma principu esot pārkāpusi, kvalificējot pārkāpumu kā īpaši smagu, lai gan tas neesot bijis Eiropas mēroga aizliegtas vienošanās dalībnieks un tā līdzdalība, kas nevarēja aptvert visas sanāksmes attiecībā uz Spānijas tirgu, esot bijusi īsāka par vienu gadu.
265.
Otrkārt, Divipa pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā apstākli, kurš to nošķir no pārējiem uzņēmumiem, proti, tā izplatītāja statusu.
266.
Treškārt, tas uzskata, ka Pirmās instances tiesa nevar apstiprināt Komisijas rīcību, kas, nosakot naudas soda apmēru, neņem vērā attiecīgā uzņēmuma ekonomiskās iespējas. Šī uzņēmuma gadījumā finansiālās sekas, ko rada naudas soda samaksa, skaidri izrietot no datiem, kuri norādīti tā apelācijas sūdzībā.
267.
Savukārt Koehler pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pārkāpusi samērīguma principu, jo, novērtējot naudas soda apmēru, nav ņēmusi vērā attieksmes atšķirības, par ko minētais uzņēmums sūdzējies. Šajā sakarā Koehler apstrīd analīzi, ko Pirmās instances tiesa sniegusi apstrīdētā sprieduma 486.–497. punktā. Uzņēmums norāda, uzņēmumam, kura akcijas tiek kotētas biržā, ka atbilstošais ievērojami pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai preventīvu ietekmi nodrošinātu tad, kad runa ir par ģimenes uzņēmumu bez tiešas piekļuves kapitāla tirgum.
2) Vērtējums
a) Par Divipa izvirzītajiem argumentiem
268.
Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai naudas soda samērīgums ir jāvērtē, ņemot vērā visus pārkāpuma apstākļus, konkrētāk, tā smagumu un ilgumu, konkurenci ierobežojošās ietekmes apmēru, aizskartās patērētāju un konkurentu intereses, kā arī attiecīgo uzņēmumu finansiālās iespējas (
70
).
269.
Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, Divipa norāda, ka tam uzliktais naudas sods ir nesamērīgs, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, uzņēmuma līdzdalību pārkāpumā, tā finansiālās iespējas un izplatītāja statusu.
270.
Pirmkārt, neraugoties uz to, ka apstrīdētajā spriedumā nav skaidrības par šo aspektu, es uzskatu, ka abi pirmie Divipa argumenti ir jānoraida.
271.
Es jau konstatēju, ka Pirmās instances tiesa varēja pamatoti nospriest, ka Divipa ir katrā ziņā piedalījies Eiropas mēroga aizliegtā vienošanās, kā arī slepenās sanāksmēs attiecībā uz Spānijas tirgu periodā no 1992. gada marta līdz 1995. gada janvārim. Tādēļ Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā būtu pārkāpusi samērīguma principu, kļūdaini apsūdzot Divipa par to, ka tas bijis Eiropas mēroga aizliegtas vienošanās dalībnieks, kas ir iemesls tam, ka pārkāpums bija jāklasificē kā īpaši smags, nevis vienkārši smags. Tādēļ šos ar pārkāpuma kvalifikāciju saistītos apsvērumus, uz kuriem Divipa balstās, lai pamatotu samērīguma principa pārkāpumu, nevar pieņemt.
272.
Divipa argumentācijā netiek ievēroti arī tie apsvērumi, kurus Komisija ņēma vērā, nosakot naudas soda apmēru, un kuru dēļ tika noteikts tāds naudas sods, kas ir proporcionāli mazāks nekā pārējiem uzņēmumiem uzliktais. Es šajā sakarā atsaucos uz apstrīdētā lēmuma 408. punktu, kurā Komisija uzskatīja, ka uzņēmums Divipa ir klasificējams piektajā kategorijā, ņemot vērā to, ka minētais uzņēmums ar tirdzniecību nodarbojās tikai vienā vai dažās EEZ valstīs, un uz minētā lēmuma 416. punktu, kurā Komisija ņēma vērā Divipa līdzdalības ilgumu pārkāpumā, pretēji pārējiem uzņēmumiem naudas sodu palielinot par 25%.
273.
Visbeidzot, es nesaprotu, kā uzņēmuma Divipa izplatītāja statuss varētu ietekmēt tam uzliktā naudas soda apmēru.
274.
Otrkārt, es domāju, ka Divipa trešais arguments, kas attiecas uz to, ka nav ņemtas vērā tā finansiālās iespējas, nav pieņemams. Ievērojot principus, ko es noteicu šo secinājumu 55. punktā, Divipa nevar Tiesā pirmo reizi izvirzīt argumentu, ko tas nav izvirzījis tiesvedībā Pirmās instances tiesā.
275.
Tādēļ, ņemot vērā šos apsvērumus, es Tiesai ierosinu noraidīt Divipa izvirzītos argumentus kā daļēji nepieņemamus un daļēji nepamatotus.
b) Par Koehler izvirzītajiem argumentiem
276.
Runājot par Koehler izvirzītajiem argumentiem, es uzskatu, ka arī tie ir jānoraida.
277.
Pretēji tam, ko apgalvo Koehler, Pirmās instances tiesa, lai novērtētu, vai ir pieļauts samērīguma principa pārkāpums, nav “ignorējusi” strukturālās un finansiālās atšķirības starp to un pārējiem uzņēmumiem. Tiesvedībā Pirmās instances tiesā Koehler norādīja, ka tam uzliktais naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar tā ekonomisko varu (
71
). Šajā sakarā uzņēmums procentuālos lielumus, kas atbilst Komisijas uzliktajiem naudas sodiem, salīdzināja ar attiecīgo uzņēmumu kopējo apgrozījumu (
72
).
278.
Apstrīdētā sprieduma 494. punktā Pirmās instances tiesa pamatoti konstatēja, ka šāds salīdzinājums nav pietiekams, lai pierādītu Koehler uzliktā naudas soda nesamērīgumu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ko Pirmās instances tiesa atgādināja minētā sprieduma 468. punktā, atbilstošu naudas sodu nevar noteikt ar vienkāršu aprēķinu, kura pamatā ir uzņēmumu kopējais apgrozījums. Kā jau norādīju, naudas soda samērīgums ir jāvērtē, ņemot vērā visus pārkāpuma apstākļus, konkrētāk, tā smagumu un ilgumu, konkurenci ierobežojošās ietekmes apmēru, aizskartās patērētāju un konkurentu intereses, kā arī attiecīgo uzņēmumu finansiālās iespējas.
279.
Jebkurā gadījumā Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā būtu pārkāpusi samērīguma principu, turklāt, kā minētā tiesa norāda apstrīdētā sprieduma 495. punktā, Koehler nav iesniedzis nekādus pierādījumus, ka naudas soda pamatsumma, ievērojot šī uzņēmuma konkrēto nozīmi, būtu pārāk liela.
280.
Šādos apstākļos es uzskatu, ka Koehler izvirzītie argumenti ir jānoraida kā nepamatoti.
281.
Tādēļ, ievērojot visus šos apsvērumus, es ierosinu Tiesai šo pamatu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, noraidīt kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
XI — Par pamatu, kas attiecas uz apstrīdētā sprieduma pamatojuma neesamību attiecībā uz atbildību mīkstinošu apstākļu novērtējumu
282.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija nav atzinusi nevienu atbildību mīkstinošu apstākli par labu attiecīgajiem uzņēmumiem.
283.
Tiesvedībā Pirmās instances tiesā Divipa apgalvoja, ka Komisijai attiecībā uz to bija jāņem vērā atbildību mīkstinošs apstāklis, jo ar pārkāpumu saistītie nolīgumi un darbības faktiski netika piemēroti. Pirmās instances tiesa šo argumentu noraidīja apstrīdētā sprieduma 618.–626., 628., 629. un 635. punktā minēto iemeslu dēļ.
284.
Savā apelācijas sūdzībā Divipa apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
A — Lietas dalībnieku argumenti
285.
Divipa apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, nenorādot nevienu pierādījumu, uz kuru tā balstījusies, lai noraidītu uzņēmuma iebildumu. Uzņēmums norāda uz izteicienu “izmantot savā labā”, kurš parādās apstrīdētā sprieduma 629. punkta pēdējā teikumā.
286.
Divipa atveido šādu tekstu:
“[pat ja] pieņem par pierādītu to, ka tā nolīgumus neievēroja pilnā apjomā, šis apstāklis pats par sevi nav pietiekams, lai Komisijai obligāti būtu jāatzīst atbildību mīkstinošu apstākļu esamība. [Divipa], iespējams, ar lielākā vai mazākā mērā neatkarīgu tirgus politiku mēģinājusi izmantot savā labā aizliegto vienošanos (
73
)”.
B — Vērtējums
287.
Tāpat kā Komisija es uzskatu, ka Divipa izvirzītais pamats ir neefektīvs. Tā pieminētais pamatojums ir vairāk nekā pietiekams pamatojums, kā liecina Pirmās instances tiesas izmantotais izteiciens “pat ja” un nosacījuma izteiksmes izmantošana.
288.
Katrā ziņā abi pirmie pamatojumi, ko Pirmās instances tiesa izklāstījusi apstrīdētā sprieduma 629. punktā, ir pilnīgi pietiekami, lai atbildētu uz argumentu, ko Divipa izvirzījis savā apelācijas sūdzībā, un to noraidītu.
XII — Par apstrīdētā sprieduma atcelšanas sekām
289.
Kā jau norādīju, es Tiesai ierosinu atcelt apstrīdēto spriedumu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa nav atcēlusi apstrīdēto lēmumu tādēļ, ka tā pamatā ir pierādījumi par Bolloré tiešu un personīgu līdzdalību pārkāpuma izdarīšanā.
290.
Ciktāl, manuprāt, to ļauj tiesvedības stadija, es ierosinu Tiesai saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu pašai pieņemt galīgo spriedumu par atcelšanas pamatu, ko Bolloré bija izvirzījis Pirmās instances tiesā un kas attiecās uz tā tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
291.
Saskaņā ar analīzi, ko es izklāstīju šo secinājumu 81.–137. punktā, es Tiesai ierosinu atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tā pamatā ir pierādījumi, kas ļauj tieši un personīgi vainot Bolloré līdzdalībā pārkāpuma izdarīšanā.
XIII — Par tiesāšanās izdevumiem
292.
Es Tiesai ierosinu lemt par tiesāšanās izdevumiem saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. panta pirmo daļu un 69. panta 2. un 3. punktu.
293.
Runājot par Koehler un Divipa, šiem uzņēmumiem spriedums ir nelabvēlīgs. Tādēļ ierosinu Tiesai tiem piespriest segt pašiem savus tiesāšanās izdevumus, kā arī Komisijas tiesāšanās izdevumus.
294.
Runājot par uzņēmumu Bolloré, tam spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz vienu iebildumu. Es tādēļ ierosinu Tiesai tam piespriest pašam segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī 50% no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.
XIV — Secinājumi
295.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai pasludināt šādu spriedumu:
1)
atcelt Pirmās instances tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 un T-136/02 Bolloré u.c./Komisija tādēļ, ka tajā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka Eiropas Kopienu Komisijas pieļautā Bolloré SA tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ nav jāatceļ Komisijas Lēmums 2004/337/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E-1/36.212 — Paškopējošais papīrs) attiecībā uz Bolloré
SA personīgu un tiešu iesaistīšanos pārkāpuma izdarīšanā;
2)
Lēmumu 2004/337/EK atcelt tiktāl, ciktāl Bolloré
SA tajā tiek tieši un personīgi vainots pārkāpuma izdarīšanā;
3)
apelācijas sūdzības, kas iesniegtas lietās Papierfabrik August Koehler/Komisija (C-322/07 P) un Distribuidora Vizcaína de Papeles/Komisija (C-338/07 P), pilnībā noraidīt;
4)
lietā C-327/07 P Bolloré SA sedz savus tiesāšanās izdevumus pats, kā arī atlīdzina 50% no Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Pēdējā sedz 50% no saviem tiesāšanās izdevumiem;
5)
lietās C-322/07 P un C-338/07 P Papierfabrik August
Koehler
AG un Distribuidora Vizcaína de Papeles
SL sedz savus tiesāšanās izdevumus paši, kā arī atlīdzina Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 un T-136/02 (Krājums, II-947. lpp.; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”).
(
3
)	2001. gada 20. decembra Lēmums par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E-1/36.212 — Paškopējošais papīrs) (OV 2004, L 115, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).
(
4
)	1962. gada 6. februāra Regula, Pirmā Regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), kas grozīta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1216/1999 (OV L 148, 5. lpp.; turpmāk tekstā — “Regula Nr. 17”). Jānorāda, ka šī regula ir aizstāta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(
5
)	Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā — “Pamatnostādnes”).
(
6
)	OV C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā — “paziņojums par sadarbību”.
(
7
)	OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā — “EEZ līgums”.
(
8
)	1998. gada 28. maija spriedums lietā C-7/95 P Deere/Komisija (Recueil, I-3111. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	2006. gada 21. septembra spriedums lietā C-167/04 P JCB Service/Komisija (Krājums, I-8935. lpp., 114. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Skat. it īpaši 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija (Recueil, I-123. lpp., 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	2007. gada 18. janvāra spriedums lietā C-229/05 P PKK un KNK/Padome (Krājums, I-439. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
12
)	Iepriekš minētais spriedums lietā JCB Service/Komisija, 106. un 107. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2007. gada 10. maija spriedums lietā C-328/05 P SGL Carbon/Komisija (Krājums, I-3921. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā JCB Service/Komisija, 106. punkts un tajā minētā judikatūra, un lietā SGL Carbon/Komisija, 41. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
14
)	Skat. 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C-185/95 P Baustahlgewebe/Komisija (Recueil, I-8417. lpp., 128. punkts), spriedumu lietā C-359/01 P British Sugar/Komisija (Recueil, I-4933. lpp., 47. punkts), spriedumu apvienotajās lietās C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija (Krājums, I-5425. lpp., 244. punkts) un spriedumu lietā C-3/06 P Groupe Danone/Komisija (Krājums, I-1331. lpp., 69. punkts).
(
15
)	Skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Baustahlgewebe/Komisija, 129. punkts; lietā British Sugar/Komisija, 48. punkts, un apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 245. punkts.
(
16
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā PKK un KNK/Padome, 35. punkts.
(
17
)	Skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā JCB Service/Komisija, 108. punkts un tajā minētā judikatūra, un lietā PKK un KNK/Padome, 37. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
18
)	Skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Baustahlgewebe/Komisija, 19. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
19
)	Turpat, 21. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
20
)	Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T-191/98, no T-212/98 līdz T-214/98 Atlantic Container Line u.c./Komisija (Recueil, II-3275. lpp., 196. punkts). Šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-86/95 Compagnie générale maritime u.c./Komisija (Recueil, II-1011. lpp., 447. punkts).
(
21
)	Šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T-352/94 Mo och Domsjö/Komisija (Recueil, II-1989. lpp., 74. punkts).
(
22
)	Šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 14. maija spriedumu lietā T-126/99 Graphischer Maschinenbau/Komisija (Recueil, II-2427. lpp., 49. punkts) un spriedumu lietā T-209/01 Honeywell/Komisija (Krājums, II-5527. lpp., 49. punkts).
(
23
)	Šajā sakarā skat. arī Tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-302/99 P un C-308/99 P Komisija un Francija/TF1 (Recueil, I-5603. lpp., 26.–29. punkts) un Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-87/05 EDP/Komisija (Krājums, II-3745. lpp., 144. punkts).
(
24
)	Šajā sakarā Bolloré atsaucas uz spriedumiem, ko Tiesa pasludinājusi apvienotajās lietās C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 un no C-125/85 līdz C-129/85 Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija (1993. gada 31. marta spriedums, Recueil, I-1307. lpp.), apvienotajās lietās C-395/96 P un C-396/96 P Compagnie maritime belge transports u.c./Komisija ( spriedums, Recueil, I-1365. lpp.) un lietā C-176/99 P ARBED/Komisija ( spriedums, Recueil, I-10687. lpp.), kā arī uz Pirmās instances tiesas spriedumiem, kas pasludināti apvienotajās lietās T-39/92 un T-40/92 CB un Europay/Komisija ( spriedums, Recueil, II-49. lpp.) un lietā T-310/01 Schneider Electric/Komisija ( spriedums, Recueil, II-4071. lpp.).
(
25
)	2000. gada 28. marta spriedums lietā C-7/98 Krombach (Recueil, I-1935. lpp., 25. un 26. punkts).
(
26
)	Skat. it īpaši 2007. gada 25. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-403/04 P un C-405/04 P Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija (Krājums, I-729. lpp., 115. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Šī judikatūra ir nostiprināta LES 6. panta 2. punktā, kurā teikts, ka “Savienība kā Kopienas tiesību vispārēju principu ievēro pamattiesības, ko nodrošina [ECTK] un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām”.
(
28
)	Tiesa nosprieda, ka Komisijai tās funkciju izpildē ir jānodrošina nepieciešamība ievērot tiesības uz aizsardzību, it īpaši saistībā ar administratīvajām procedūrām, kurās var tikt pieņemtas sankcijas, galvenokārt naudas sodi un kavējuma naudas (skat. it īpaši 1979. gada 13. februāra spriedumu lietā 85/76 Hoffman-La Roche/Komisija (Recueil, 461. lpp., 9. punkts), spriedumu lietā 322/81 Nederlandsche-Industrie-Michelin (Recueil, 3461. lpp., 7. punkts), spriedumu apvienotajās lietās 46/87 un 227/88 Hoechst/Komisija (Recueil, 2859. lpp., 15. punkts), spriedumu lietā 374/87 Orkem/Komisija (Recueil, 3283. lpp., 32. un 33. punkts), un iepriekš minētos spriedumus lietā Krombach, 25. un 26. punkts, un lietā ARBED/Komisija, 19. punkts). Šīs tiesības ir jāievēro visā administratīvā procesa gaitā un sākot no iepriekšējās izmeklēšanas stadijas, jo tai var būt noteicoša ietekme attiecībā uz pierādījumu konstatēšanu par uzņēmuma rīcības nelikumīgumu (it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Hoechst/Komisija, 15. punkts, un lietā Orkem/Komisija, 33. punkts).
(
29
)	Skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Groupe Danone/Komisija, 68. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
30
)	Šajā sakarā skat. Komisijas 1963. gada 25. jūlija Regulu Nr. 99/63/EEK par Padomes Regulas Nr. 17 19. panta 1. un 2. punktā paredzēto uzklausīšanu (OV 1963, 127, 2268. lpp.), ko pēc Regulas (EK) Nr. 1/2003 pieņemšanas aizstāja ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar EK Līguma 81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123, 18. lpp.).
(
31
)	Skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 66. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
32
)	Atbilstoši šim noteikumam “[pirms] lēmuma pieņemšanas, kā paredzēts [minētās regulas] 2., 3., 6., 7., 8., 15. un 16. pantā, Komisija dod attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām iespēju tikt uzklausītiem par jautājumiem, kuros Komisijai ir iebildumi”.
(
33
)	1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija (Recueil, 1825. lpp., 10. un 14. punkts).
(
34
)	Skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, 14. un 15. punkts; lietā ARBED/Komisija, 20. un 21. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 142.–146. punkts.
(
35
)	Šajā sakarā skat. 1987. gada 17. novembra spriedumu apvienotajās lietās 142/84 un 156/84 British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija (Recueil, 4487. lpp., 70. punkts).
(
36
)	Minētās regulas 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka “Komisija uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām rakstveidā paziņo pret tiem izvirzītos iebildumus. Tos paziņo katram no tiem vai to ieceltai kopīgai pilnvarotai personai”. Atbilstoši minētās regulas 2. panta 3. punktam uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai naudas sodu vai kavējuma naudu var uzlikt tikai tad, ja paziņojums par iebildumiem ir veikts atbilstoši 1. pantā paredzētajai formai. Savukārt Regulas Nr. 99/63 4. pantā ir noteikts, ka “savos lēmumos Komisija pret attiecīgajiem uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām patur tikai tos iebildumus, attiecībā uz kuriem tiem ir bijusi iespēja darīt zināmu savu viedokli”.
(
37
)	Pirmās instances tiesa atsaucas uz iepriekš minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās Komisija un Francija/TF1, 26.–29. punkts, un iepriekš minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā EDP/Komisija, 144. punkts.
(
38
)	Izcēlums mans.
(
39
)	Skat. it īpaši 1974. gada 23. oktobra spriedumu lietā 17/74 Transocean Marine Paint Association/Komisija (Recueil, 1063. lpp., 21. punkts).
(
40
)	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, 30. punkts. Skat. arī 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82 AEG-Telefunken/Komisija (Recueil, 3151. lpp., 30. punkts).
(
41
)	15. un 16. punkts.
(
42
)	Pirmās instances tiesas 1996. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās no T-24/93 līdz T-26/93 un T-28/93 Compagnie maritime belge transports u.c./Komisija (Recueil, II-1201. lpp., 35. punkts).
(
43
)	Iepriekš minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās Compagnie maritime belge transports u.c./Komisija, 141.–150. punkts.
(
44
)	Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T-137/94 ARBED/Komisija (Recueil, II-303. lpp.).
(
45
)	Iepriekš minētais Tiesas spriedums lietā ARBED/Komisija, 22.–25. punkts.
(
46
)	2001. gada 20. septembra spriedums lietā C-453/99 Courage un Crehan (Recueil, I-6297. lpp., 24.–28. punkts) un spriedums apvienotajās lietās no C-294/04 līdz C-298/04 Manfredi u.c. (Krājums, I-6619. lpp., 39. un 58.–61. punkts un tajos minētā judikatūra). Šajos spriedumos Tiesa atgādināja, ka EKL 81. panta 1. punktam tāpat kā EKL 82. punktam ir tieša iedarbība attiecībās starp privātpersonām un tas attiecīgajiem tiesību subjektiem rada tiesības, kuras valsts tiesām ir jāaizsargā. Tiesa uzskata, ka tas ietver tiesību subjektu tiesības uz aizsardzību pret kaitējumu, kas var būt radies automātiski spēkā neesošas aizliegtas vienošanās dēļ.
(
47
)	Šāda iespējamība, manuprāt, ir ļoti reta un attiecas tikai uz vertikālu aizliegtu vienošanos gadījumiem, kad uzņēmums, kam ir līdera loma, veic vienpusējas darbības, piemēram, izplata apkārtrakstu, kurā tiek noteikta minimālā tālākas pārdošanas cena, kas jāpiemēro piegādātājam.
(
48
)	COM(2008) 165, galīgā redakcija. Šo balto grāmatu pieņēma pēc Zaļās grāmatas par zaudējumu atlīdzināšanas prasībām par EK konkurences noteikumu pārkāpšanu (COM(2005) 672, galīgā redakcija), kā arī pēc Eiropas Parlamenta 2007. gada 25. aprīļa rezolūcijas par šo zaļo grāmatu.
(
49
)	Izcēlums mans.
(
50
)	Skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2007. gada 28. februāra spriedumu lietā Grecu pret Rumāniju, 62. punkts un tajā minētā judikatūra. Šīs ziņas izriet no Eiropas Cilvēktiesību tiesas sprieduma lietā König pret Vāciju (A sērija, Nr. 27), sprieduma lietā Le Compte, Van Leuven un De Meyere (A sērija, Nr. 54), kā arī sprieduma lietā Le Compte pret Beļģiju (A sērija, Nr. 68). Tas a fortiori attiecas uz krimināllietām, jo ECTK 6. panta prasības pret civiltiesiskiem strīdiem ir mazāk stingras nekā pret apsūdzībām krimināllietās.
(
51
)	1980. gada 29. oktobra spriedums apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 van Landewyck u.c./Komisija (Recueil, 3125. lpp.). Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka, “lai gan Komisijai ir pienākums ievērot Kopienu tiesībās paredzētās procesuālās garantijas [..], to tomēr nevar atzīt par “tiesu” [ECTK] 6. panta izpratnē”.
(
52
)	C-199/92 P (Recueil, I-4287. lpp.).
(
53
)	150. punkts. Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir izraudzījusies trīs kritērijus, ar kuriem noteikt, vai apsūdzība ir uzskatāma par krimināltiesisku, proti, kvalifikāciju, kas dota ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, sankcijas represīvo un preventīvo būtību un piemērotās sankcijas smagumu (skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1976. gada 23. novembra spriedumu lietā Engel u.c. pret Nīderlandi (A sērija, Nr. 22)). Konkrētāk, minētā tiesa šādu argumentāciju ir piemērojusi administratīvajām sankcijām, starp kurām ir arī sankcijas, ko uzliek valstu konkurences iestādes (skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu lietā Stenuit pret Franciju (A sērija, Nr. 232-A)).
(
54
)	29. punkts. Skat. arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, 116. punkts un tajā minētā judikatūra; kā arī 2008. gada 9. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-120/06 P un C-121/06 P FIAMM un FIAMM Technologies/Padome un Komisija (Krājums, I-6513. lpp., 212. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
55
)	Skat. 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un C-254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (Recueil, I-8375. lpp., 188. punkts), spriedumu lietā C-194/99 P Thyssen Stahl/Komisija (Recueil, I-10821. lpp., 156. punkts) un iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, 117.–122. punkts.
(
56
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Baustahlgewebe/Komisija, 58. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C-49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni (Recueil, I-4125. lpp., 86. punkts).
(
57
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 513.–523. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T-67/00, T-68/00, T-71/00 un T-78/00 JFE Engineering u.c./Komisija (Krājums, II-2501. lpp., 179. un 180. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
58
)	55.–57. punkts.
(
59
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Orkem/Komisija.
(
60
)	No apstrīdētā sprieduma 181. punkta izriet, ka M. B. G., darbojoties Unipapel labā, bija Sappi pārstāvis Portugālē.
(
61
)	Koehler prasības pieteikuma par lietas ierosināšanu 83.–89. punkts.
(
62
)	Šis jautājums ir izskatīts saistībā ar otro pamatu, kas attiecas uz tiesībām piekļūt lietas materiāliem, jo netika nosūtīti dokumenti, kuri nebija iekļauti lietas izmeklēšanas materiālos, ko nosūtīja ar CD-ROM.
(
63
)	2006. gada 29. jūnija spriedums lietā C-308/04 P SGL Carbon/Komisija (Krājums, I-5977. lpp., 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
64
)	Turpat.
(
65
)	Komisija var balstīties uz daudziem rādītājiem, ko Tiesa ir pati noteikusi savā judikatūrā. Tā var pārkāpuma smagumu novērtēt atkarībā no lietas konkrētajiem apstākļiem un rīcības, par kuru celta apsūdzība, regulatīvo un ekonomisko kontekstu. Izskatot radītos konkurences ierobežojumus, Komisija var ņemt vērā nolīguma saturu, ilgumu, skaitu, intensitāti un ģeogrāfisko apmēru, kā arī vērtību precēm, uz kurām tas attiecas. Komisija var arī ņemt vērā nolīguma pušu skaitu un relatīvo nozīmi tirgū, pārbaudot to tirgus daļu, lielumu, rīcību un lomu nolīguma slēgšanā. Komisija var arī pārbaudīt tirgus stāvokli laikā, kad tika izdarīts pārkāpums, un ņemt vērā kaitējumu, kas nodarīts sabiedriskajai kārtībai ekonomikas jomā. Visbeidzot, tā var ņemt vērā apdraudējumu, ko attiecīgais nolīgums rada Kopienas mērķiem (skat. 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69 ACF Chemiefarma/Komisija (Recueil, 661. lpp., 176. punkts), spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija (Recueil, 1663. lpp., 612. punkts), spriedumu lietā C-219/95 P Ferriere Nord/Komisija (Recueil, I-4411. lpp., 38. punkts), kā arī iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 90. un 91. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 241. un 242. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
66
)	Iepriekš minētais spriedums lietā JCB Service/Komisija, 207. un 208. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra.
(
67
)	Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T-43/02 Jungbunzlauer/Komisija (Krājums, II-3435. lpp., 238. punkts).
(
68
)	Turpat.
(
69
)	Skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T-23/99 LR AF 1998/Komisija (Recueil, II-1705. lpp., 278. punkts).
(
70
)	Skat. it īpaši Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedumu lietā T-83/91 Tetra Pak/Komisija (Recueil, II-755. lpp., 240. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī spriedumu apvienotajās lietās no T-305/94 līdz T-307/94, no T-313/94 līdz T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 un T-335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (Recueil, II-931. lpp., 1215. punkts).
(
71
)	Skat. uzņēmuma prasības pieteikuma par lietas ierosināšanu 48. punktu.
(
72
)	Skat. tabulas, kas iekļautas uzņēmuma prasības pieteikuma par lietas ierosināšanu 56. un 57. punktā.
(
73
)	Izcēlums mans.