Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA RIMVĪDA NORKUS [RIMVYDAS NORKUS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 6. martā (1)
Lieta C‑656/23 [Karaman] (i)
B
pret
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Rechtbank Noord‑Holland (Ziemeļholandes tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Direktīva 2011/95/ES – Standarti personas kvalificēšanai par starptautiskās aizsardzības saņēmēju un piešķirtās aizsardzības saturs – Bēgļa statusa deklaratīvais raksturs – 13. pants – 21. apsvērums – Uzturēšanās atļauja – 24. panta 1. punkts – Tā datuma noteikšana, ar kuru stājas spēkā bēglim izsniegta uzturēšanās atļauja – Direktīva 2013/32/ES – Kopējās procedūras starptautiskās aizsardzības piešķiršanai un atņemšanai – 6. pants – Datums, kurā pieteikums tiek “sagatavots”, “reģistrēts” vai “iesniegts” – Labvēlīgāki valsts standarti
I.      Ievads
1.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu (2) Tiesai paver iespēju sīkāk precizēt bēgļa statusa jēdzienu un ar to saistītās tiesības. Tiesai jāpārbauda, vai bēgļa statusa atzīšanas deklaratīvajam raksturam ir juridiskas sekas, nosakot datumu, ar kuru stājas spēkā uzturēšanās atļauja, ko dalībvalsts izsniegusi bēglim. Ņemot vērā, ka dalībvalstīm iespējami drīz pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas ir jāizsniedz bēgļa statusa saņēmējiem uzturēšanās atļauja (3), rodas jautājums, vai šī atļauja stājas spēkā ar atpakaļejošu spēku no brīža, kad attiecīgajai personai ir subjektīvas tiesības uz bēgļa statusa atzīšanu, vai arī kādā citā brīdī.
2.        Rechtbank Noord‑Holland (Ziemeļholandes tiesa, Nīderlande) lūdz it īpaši noskaidrot, vai bēglim izsniegtās uzturēšanās atļaujas spēkā stāšanās brīdis ir noteikts Direktīvas 2013/32 (4) 6. pantā un, ja tas tā ir, vai attiecīgais datums ir starptautiskās aizsardzības pieteikuma sagatavošanas, reģistrēšanas vai iesniegšanas datums saskaņā ar minēto tiesību normu. Gadījumā, ja bēglim izsniegtā uzturēšanās atļauja nestājas spēkā, “kad persona iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumu” saskaņā ar Procedūru direktīvas 6. panta 1. punktu, iesniedzējtiesa vaicā, kā tas saskan ar Kvalifikācijas direktīvas 13. pantu un 21. apsvērumu, kuros ir norādīts dalībvalstu pienākums piešķirt bēgļa statusu personām, kas atbilst attiecīgajiem kvalifikācijas kritērijiem, un šā akta deklaratīvais raksturs.
3.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir saistīts ar iespējamiem (ilgstošiem) kavējumiem starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanā un izrietošo tiesību, – piemēram, tiesību uz uzturēšanās atļauju, — kuras starptautiskās aizsardzības saņēmējiem ir piešķirtas ar Savienības tiesībām, iegūšanas vai izmantošanas atlikšanu atsevišķos gadījumos.
II.    Tiesiskais regulējums
A.      Savienības tiesības
Kvalifikācijas direktīva
4.        Minētās direktīvas 21. apsvērumā ir teikts:
“Bēgļa statusa atzīšana ir deklaratīvs akts.”
5.        Direktīvas 2. pantā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
d)      “bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras piederīgais šī persona ir, un nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai bezvalstnieks, kas, būdams ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, tādu pašu iemeslu dēļ, kā minēts iepriekš, nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties [..];
e)      “bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts ir atzinusi trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli;
[..].
6.        Saskaņā ar direktīvas 13. pantu “Bēgļa statusa piešķiršana”:
“Dalībvalstis piešķir bēgļa statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam, kas tiek kvalificēts kā bēglis saskaņā ar II un III nodaļu.”
7.        Direktīvas 24. panta “Uzturēšanās atļaujas” 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis iespējami drīz pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas bēgļa statusa saņēmējiem izsniedz uzturēšanās atļauju, kam jābūt derīgai vismaz trīs gadus un pagarināmai, ja vien nav citādi nepieciešams nepārvaramu valsts drošības vai sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ [..]”.
Procedūru direktīva
8.        Šīs direktīvas 6. pantā “Piekļuve procedūrai” ir paredzēts:
“1.       Ja persona starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedz iestādei, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir kompetenta reģistrēt šādu pieteikumu, tad reģistrācija jāveic ne vēlāk kā triju darbadienu laikā pēc pieteikuma sagatavošanas. [..]
2.      Dalībvalstis nodrošina, lai personai, kura sagatavojusi starptautiskās aizsardzības pieteikumu, būtu reāla iespēja to iesniegt iespējami īsā laikā. [..]
3.      Neskarot 2. punktu, dalībvalstis var prasīt, lai starptautiskās aizsardzības pieteikumi tiktu iesniegti personiski un/vai tam paredzētā vietā.
4.      Neatkarīgi no 3. punkta starptautiskās aizsardzības pieteikumu uzskata par iesniegtu, ja attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes ir saņēmušas pieteikuma iesniedzēja iesniegtu veidlapu vai – ja to paredz valsts tiesību akti – oficiālu ziņojumu.
[..]”.
9.        Minētās direktīvas 9. panta “Tiesības palikt dalībvalstī pieteikuma izvērtēšanas laikā” 1. punktā ir noteikts:
“Pieteikuma iesniedzējiem atļauj palikt dalībvalstī vienīgi procedūras nolūkā, kamēr atbildīgā iestāde ir pieņēmusi lēmumu saskaņā ar procedūrām pirmajā instancē, kas noteiktas III nodaļā. Minētās tiesības palikt nerada tiesības uz uzturēšanās atļauju”.
10.      Direktīvas 31. pantā “Izskatīšanas procedūra” ir noteikts:
“[..]
2.      Dalībvalstis nodrošina, ka izskatīšanas procedūra tiek pabeigta, cik ātri vien iespējams, neskarot atbilstīgu un pilnīgu izvērtēšanu.
3.      Dalībvalstis nodrošina, ka izskatīšanas procedūra tiek pabeigta sešos mēnešos pēc pieteikuma iesniegšanas.
[..]
Dalībvalstis var pagarināt šajā punktā noteikto sešu mēnešu termiņu vēl uz laikposmu, kas nepārsniedz deviņus mēnešus, ja:
[..]
Izņēmuma kārtā dalībvalstis pienācīgi pamatotos apstākļos var pārsniegt šajā punktā noteiktos termiņus par ilgākais trim mēnešiem, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu starptautiskās aizsardzības pieteikuma atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu.
[..]”.
Direktīva 2013/33 (5)
11.      Direktīvas 6. pantā “Dokumenti” ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka trīs dienās pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas pieteikuma iesniedzējam ir izsniegts dokuments uz viņa vārda, kas apliecina viņa pieteikuma iesniedzēja statusu vai liecina, ka viņam atļauts uzturēties dalībvalsts teritorijā līdz viņa pieteikuma izskatīšanai.
Ja personai, kam šāds dokuments izsniegts, nav atļauts pārvietoties visā vai daļā no dalībvalsts teritorijas, dokumentā apliecina arī minēto faktu.
[..]
4.      Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu pieteikuma iesniedzējiem 1. punktā noteikto dokumentu, kam jābūt derīgam tik ilgi, kamēr viņiem atļauts uzturēties attiecīgajā dalībvalstī.
[..]”.
12.      Direktīvas 7. pantā “Dzīvesvieta un pārvietošanās brīvība” ir noteikts:
“1.      Pieteikuma iesniedzēji var brīvi pārvietoties viņus uzņēmušās dalībvalsts teritorijā vai apgabalā, kādu šī dalībvalsts viņiem šādam nolūkam noteikusi. Noteiktais apgabals neietekmē neatņemamo privātās dzīves jomu un ir pietiekams, lai nodrošinātu pieeju visiem labumiem saskaņā ar šo direktīvu.
[..]”.
B.      Nīderlandes tiesības
Ārvalstnieku likums
13.      2000. gada 23. novembra Vreemdelingenwet (Ārvalstnieku likums) (6) 28. pantā ir noteikts:
“1.      [Atbildētājam] ir tiesības:
a)      apstiprināt pieteikumu termiņuzturēšanās atļaujas saņemšanai, noraidīt to, neizskatīt, atzīt par nepieņemamu vai atteikties to izskatīt; [..]”.
14.      Likuma 29. pantā ir noteikts:
“1.      Termiņuzturēšanās atļauju, kas minēta [28. pantā], var izsniegt ārvalstniekam:
a)      kuram ir bēgļa statuss, vai
[..]”.
15.      Saskaņā ar minētā likuma 44. pantu:
“[..]
2.      Ja pieteikums piešķirt 28. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto termiņuzturēšanās atļauju tiek apstiprināts, šī uzturēšanās atļauja tiek piešķirta no pieteikuma saņemšanas dienas”.
III. Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
16.      B (turpmāk tekstā – “prasītājs”), trešās valsts valstspiederīgais, 2021. gada 10. oktobrī devās uz Immigratie- en Naturalisatiedienst (Nīderlandes Imigrācijas un naturalizācijas dienests; turpmāk tekstā – “IND”) Ter Apel uzņemšanas centru, lai iesniegtu patvēruma pieteikumu. Viņa pieteikums tika reģistrēts minētajā datumā. No šā datuma prasītājs Nīderlandē uzturējās likumīgi, uz viņu attiecās patvēruma uzņemšanas nosacījumi un viņam nedraudēja deportācija (izraidīšanas risks).
17.      IND, kas darbojas Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande, turpmāk tekstā – “atbildētājs”) pakļautībā, 2021. gada 20. oktobrī izsniedza pieteikuma iesniedzējam standarta valsts starptautiskās aizsardzības pieteikuma veidlapu M35‑H, kuru viņš parakstīja un iesniedza tajā pašā datumā.
18.      Ar 2022. gada 26. augusta lēmumu atbildētājs piešķīra prasītājam starptautisko aizsardzību saskaņā ar 2000. gada Vreemdelingenwet (2000. gada Lēmums par ārvalstniekiem) 29. panta 1. punkta a) apakšpunktu (7). Saskaņā ar šī likuma 44. panta 2. punktu minētais lēmums stājās spēkā 2021. gada 20. oktobrī, proti, dienā, kad prasītājs iesniedza M35‑H pieteikuma veidlapu. Prasītājam tika piešķirta uzturēšanās atļauja no 2021. gada 20. oktobra līdz 2026. gada 20. oktobrim.
19.      Prasītājs cēla prasību iesniedzējtiesā, apstrīdot viņa uzturēšanās atļaujas spēkā stāšanās datumu. Viņš uzskata, ka uzturēšanās atļauja stājas spēkā dienā, kad patvēruma meklētājs paziņo par savu vēlmi saņemt patvērumu. Tas ir tad, kad patvēruma meklētājs iesniedz pieteikumu saskaņā ar Procedūru direktīvas 6. panta 1. punktu, šajā gadījumā – 2021. gada 10. oktobrī.
20.      Prasītājs uzskata, ka tas, ka uzturēšanās atļaujai nerodas sekas, kamēr nav izpildītas atbildētāja procesuālās prasības starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai, grauj bēgļa statusa deklaratīvo raksturu, kā to apstiprinājusi Tiesa (8), un ir pretrunā Kvalifikācijas direktīvas 13. pantam. Tas esot arī pretrunā Procedūru direktīvas lietderīgajai iedarbībai un mērķim, jo prasītājs būtu nepamatoti atkarīgs no kompetentajām iestādēm attiecībā uz tiesībām uz patvērumu, iespēju izmantot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 18. pantā (Tiesības uz patvērumu) garantētās tiesības un pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanu saskaņā ar Direktīvu 2003/109/EK (9). Tiesību uz patvērumu īstenošana nedrīkst būt atkarīga no kompetento iestāžu darba slodzes vai no dalībvalstu politiskās izvēles attiecībā uz šo iestāžu personāla komplektēšanu. Pret patvēruma meklētājiem nedrīkst izturēties atšķirīgi, pamatojoties tikai uz to, kad viņi var iesniegt oficiālu starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
21.      Turklāt saskaņā ar Procedūru direktīvas 31. panta 2. punktu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka izskatīšanas procedūra tiek pabeigta, cik ātri vien iespējams. Minētās direktīvas 31. panta 3. punktā ir noteikts, ka lēmuma pieņemšanas termiņš sākas no starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas brīža. Tādējādi pastāv skaidri noteikts izņēmums attiecībā uz pieņēmumu, ka uz Procedūru direktīvā minētajām tiesībām var atsaukties no pieteikuma “sagatavošanas” brīža. No tā var secināt, ka visas tiesības piemēro no pieteikuma “sagatavošanas” brīža, ja vien Procedūru direktīvā nav paredzēts cits datums.
22.      Atbildētājs uzskata, ka 2000. gada Vreemdelingenwet (2000. gada Lēmums par ārvalstniekiem) 44. pants atbilst Savienības tiesībām. Saskaņā ar to patvēruma pieteikums tiek uzskatīts par saņemtu tikai pēc tam, kad tas ir iesniegts noteiktajā kārtībā. Prasītājs norādīja, ka viņš 2021. gada 10. oktobrī vēlas iesniegt patvēruma pieteikumu. Šī vēlme tika reģistrēta tajā pašā dienā. 2021. gada 20. oktobrī tika izpildītas formālās prasības, parakstot pieteikuma veidlapu, un tika uzsākta patvēruma procedūra. Prasītājam tika izsniegta uzturēšanās atļauja, kas stājās spēkā pieteikuma iesniegšanas dienā, proti, 2021. gada 20. oktobrī. Atbildētājs uzskata, ka tas atbilst Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktam un tajā paredzētajai prasībai, ka atjaunojama uzturēšanās atļauja tiek izsniegta “iespējami drīz pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas”. No šīs tiesību normas izriet, ka pastāv atšķirība starp bēgļa statusu, kas ir deklaratīvs, un uzturēšanās atļauju, kas nav deklaratīva. Direktīvu 2003/86 (10) un spriedumus A un S un XC, kuros interpretēta šī direktīva, nevar piemērot pēc analoģijas, jo Kvalifikācijas direktīvas 24. pants skaidri reglamentē datumu, kurā jāizsniedz uzturēšanās atļauja.
23.      Norādot savu vēlmi saņemt patvērumu, prasītājs iesniedza starptautiskās aizsardzības lūgumu saskaņā ar Procedūru direktīvas 6. pantu un patvēruma lūgumu saskaņā ar 2000. gada Vreemdelingenwet (2000. gada Lēmums par ārvalstniekiem) 28. pantu. Tas nenozīmē, ka prasītājam izsniegtajai uzturēšanās atļaujai būtu jāstājas spēkā no šā datuma. Procedūru direktīvas 6. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis var nošķirt patvēruma pieteikuma sagatavošanu (sagatavot) un šā pieteikuma iesniegšanu (iesniegt). No Procedūru direktīvas 6. panta 3. punkta skaidri izriet, ka dalībvalstu kompetencē ir noteikt sīki izstrādātus noteikumus par pieteikuma iesniegšanu.
24.      Turklāt, ņemot vērā IND darba slodzi laikā, kad prasītājs iesniedza pieteikumu, 10 dienu laikposms no brīža, kad viņš izteica vēlmi saņemt starptautisko aizsardzību, līdz brīdim, kad viņš varēja iesniegt patvēruma pieteikumu, nav nepamatoti ilgs. Prasītājs varēja iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu “iespējami īsā laikā”, un tādējādi atbildētājs rīkojās saskaņā ar Procedūru direktīvas 6. panta 2. punktu.
25.      Aprēķinot likumīgas uzturēšanās ilgumu, trešo valstu valstspiederīgajiem Nīderlandē tiek piemērota labvēlīgāka attieksme, nekā to paredz Savienības tiesības (11). Ja patvēruma pieteikums tiek apstiprināts, piešķirtā uzturēšanās atļauja stājas spēkā no šā pieteikuma iesniegšanas dienas. Tas nozīmē, ka, izvērtējot pieteikumus par pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu, viss patvēruma procedūras ilgums ir uzskatāms par likumīgas uzturēšanās periodu.
26.      Iesniedzējtiesa nav pārliecināta, vai valsts tiesību normas, kas paredz, ka uzturēšanās atļauja nevar stāties spēkā, pirms nav izpildītas valsts procesuālās prasības (12), ir pretrunā bēgļa statusa deklaratīvajam raksturam un/vai Kvalifikācijas direktīvas 13. pantam (13). No Procedūru direktīvas 6. panta skaidri izriet, ka pastāv atšķirība starp patvēruma pieteikuma sagatavošanu un iesniegšanu. Šajā lietā strīds būtībā ir par to, vai Savienības tiesības reglamentē datumu, ar kuru stājas spēkā bēgļiem izsniegtā uzturēšanās atļauja, un, ja tā ir, vai saskaņā ar Savienības tiesībām šīs sekas ir saistītas ar datumu, kurā starptautiskās aizsardzības pieteikums ir “sagatavots” vai “iesniegts”, vai ar citu datumu.
27.      Tādējādi Rechtbank Noord‑Holland (Ziemeļholandes tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)       vai, lai atbildētu uz jautājumu, ar kuru datumu stājas spēkā uzturēšanās atļauja, ir nozīme [Procedūru direktīvas] 6. pantam?
2)      Ja atbilde ir apstiprinoša: vai Procedūru direktīvas 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz uzturēšanās atļaujas spēkā stāšanās datumu noteicošais ir datums, kurā starptautiskās aizsardzības pieteikums ir
—      sagatavots (Procedūru direktīvas 6. panta 1. punkta pirmā daļa) vai
—      reģistrēts (Procedūru direktīvas 6. panta 1. punkta pirmā daļa un 5. punkts), vai
—      iesniegts (Procedūru direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkts)?
3)      Ja pieteikuma iesniegšana nav izšķiroša datumam, ar kuru uzturēšanās atļauja stājas spēkā, kā tas tad ir saistīts ar Kvalifikācijas direktīvas 13. pantu, skatot to kopsakarā ar tās 21. apsvērumu, saskaņā ar kuru bēgļa statusa atzīšanai ir deklaratīvs raksturs?”
IV.    Tiesvedība Tiesā
28.      Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītājs, Nīderlandes valdība un Eiropas Komisija. Minētie paši lietas dalībnieki 2024. gada 5. decembra tiesas sēdē sniedza mutvārdu paskaidrojumus un atbildēja uz Tiesas jautājumiem.
V.      Novērtējums
A.      Argumenti
29.      Prasītājs uzskata, ka vispirms ir jāatbild uz iesniedzējtiesas trešo jautājumu, jo “bēgļa statusa deklaratīvajam raksturam ir jābūt prioritāram salīdzinājumā ar atbildi uz iesniedzējtiesas jautājumiem”. Viņš uzskata, ka uzturēšanās atļauja, kas izsniegta saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu, ir spēkā no dienas, kad starptautiskās aizsardzības pieteikums ir “sagatavots” saskaņā ar Procedūru direktīvas 6. panta 1. punktu. Jebkurš vēlāks datums apdraudētu bēgļa statusa deklaratīvo raksturu, kas apstiprināts Kvalifikācijas direktīvas 13. pantā un 21. apsvērumā, un pieteikuma iesniedzēji būtu nepamatoti atkarīgi no kompetentajām iestādēm, lai varētu īstenot savas tiesības uz patvērumu, kas garantētas Hartas 18. pantā. Pakārtoti, prasītājs apgalvo, ka uzturēšanās atļaujai būtu jāstājas spēkā dienā, kad starptautiskās aizsardzības pieteikums tiek reģistrēts.
30.      Nīderlandes valdība un Komisija uzskata, ka Procedūru direktīvas 6. pantā nav noteikts, kad uzturēšanās atļauja stājas spēkā. Komisija norāda, ka saskaņā ar Procedūru direktīvas 9. panta 1. punktu, Direktīvas 2013/33 6. panta 1. punktu un Kvalifikācijas direktīvas 24. pantu dalībvalstis var izsniegt uzturēšanās atļauju, kas stājas spēkā no starptautiskās aizsardzības piešķiršanas dienas. Komisija uzskata, ka valsts tiesiskais regulējums, kas paredz, ka uzturēšanās atļauja stājas spēkā ar atpakaļejošu spēku no starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas dienas, “pārsniedz” Kvalifikācijas direktīvas un Procedūru direktīvas prasības. Nīderlandes valdība norāda, ka Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktā nav noteikts, kad stājas spēkā bēglim izsniegta uzturēšanās atļauja. Tomēr Savienības tiesības neaizliedz valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām šāda uzturēšanās atļauja stājas spēkā no starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas brīža. Gan Nīderlandes valdība, gan Komisija uzskata, ka tas, ka uzturēšanās atļauja stājas spēkā no dienas, kad ir iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums, nemazina bēgļa statusa deklaratīvo raksturu.
B.      Juridiskā analīze
31.      Ar saviem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Procedūru direktīvas 6. pants reglamentē bēglim izsniegtās uzturēšanās atļaujas (14) spēkā stāšanās datumu. Gadījumā, ja šī tiesību norma šo jautājumu neregulē un uzturēšanās atļauja nestājas spēkā dienā, kad bēglis iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumu, iesniedzējtiesa vaicā, kā tas saskan ar bēgļa statusa deklaratīvo raksturu.
32.      Pirms analizēt Procedūru direktīvas 6. panta nozīmi saistībā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, aplūkošu bēgļa statusa jēdzienu un Savienības tiesībās pastāvošo atšķirību starp šo statusu un “kvalificējamību par bēgli”. Turklāt tiks izvērtētas dažādās tiesības, kas saistītas ar šiem juridiskajiem jēdzieniem. It īpaši tiks paskaidrota saikne starp bēgļa statusa piešķiršanu (15) un tiesībām uz uzturēšanās atļauju saskaņā ar Savienības tiesībām, kā arī Procedūru direktīvas 6. panta nozīme šajā kontekstā. Visbeidzot, tiks aplūkots jautājums par to, vai Kvalifikācijas direktīva un Procedūru direktīva nepieļauj tādu valsts tiesību aktu pieņemšanu, kuros ir paredzēts, ka uzturēšanās atļauja stājas spēkā ar atpakaļejošu spēku no starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas dienas.
Bēgļa statuss un tiesības uz uzturēšanās atļauju saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu
33.      Kvalifikācijas direktīvas mērķis ir noteikt vienotus kritērijus to personu identificēšanai, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un nodrošināt, lai šīm personām visās dalībvalstīs būtu pieejams minimālais pabalstu līmenis (16). Kvalifikācijas direktīvas 13. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis piešķir bēgļa statusu visiem trešo valstu valstspiederīgajiem vai bezvalstniekiem, kas atbilst materiāltiesiskajiem nosacījumiem kvalificēšanai par bēgli saskaņā ar minētās direktīvas II un III nodaļu. Dalībvalstīm šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības (17).
34.      Atkārtoti apstiprinot, ka bēgļa statusa atzīšana vai piešķiršana ir deklaratīva un nav kvalificējamību par bēgli veidojošs elements (18), Tiesa ir uzsvērusi, ka pastāv atšķirība starp kvalificējamību par “bēgli”, kā tas definēts Kvalifikācijas direktīvas 2. panta d) punktā, un “bēgļa statusa” oficiālu piešķiršanu vai atzīšanu, kā tas definēts minētās direktīvas 2. panta e) punktā (19).  Tikai pēc oficiālas atzīšanas par bēgli attiecīgā persona saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 2. panta b) punktu ir “starptautiskās aizsardzības saņēmējs” minētās direktīvas izpratnē un tai pienākas visas tiesības un pabalsti, kas noteikti Kvalifikācijas direktīvas VII nodaļā (20).
35.      Atšķirība starp kvalificējamību par bēgli un bēgļa statusu un dažādām tiesībām, kas saistītas ar šiem jēdzieniem, it īpaši skaidri izriet no Kvalifikācijas direktīvas 14. panta 4.–6. punkta par bēgļa statusa atcelšanu, izbeigšanu vai atteikumu to pagarināt, kā arī no attiecīgās judikatūras. Dalībvalsts var atcelt vai nepiešķirt bēgļa statusu saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 14. panta 4. vai 5. punktu pat tad, ja attiecīgā persona atbilst materiāltiesiskajiem nosacījumiem, no kuriem ir atkarīgs, vai tā kvalificējama par bēgli. Bēgļi, neraugoties uz bēgļa statusa zaudēšanu, turpina izmantot dažas Ženēvas konvencijā garantētās tiesības, taču viņiem vairs nebūs tiesību uz visām Kvalifikācijas direktīvas VII nodaļā minētajām priekšrocībām. Saskaņā ar minētās direktīvas 14. panta 6. punktu ir jāievēro Ženēvas konvencijā noteiktais minimālais aizsardzības līmenis, kā to prasa LESD 78. panta 1. punkts un Hartas 18. pants (21).
36.      No tā izriet, ka dažas Kvalifikācijas direktīvas VII nodaļā noteiktās tiesības, piemēram, aizsardzība pret izraidīšanu (21. pants), principā tiek piešķirtas visiem bēgļiem, bet citas, pie kurām pieder tiesības uz informāciju par tiesībām un pienākumiem, kas citastarp attiecas uz bēgļa statusu (22. pants), tiesības uz uzturēšanās atļauju (24. pants), tiesības uz ceļošanas dokumentiem (25. pants) un darba iespējas (26. pants), ir atkarīgas no starptautiskās aizsardzības piešķiršanas (22). Turklāt Kvalifikācijas direktīvas VII nodaļā ir paredzētas tiesības, kas ir līdzvērtīgas Ženēvas konvencijā noteiktajām tiesībām, kā arī tiesības, kas nodrošina lielāku aizsardzību un kam minētajā konvencijā nav ekvivalenta. Tiesības uz uzturēšanās atļauju saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. pantu ietilpst pēdējā minētajā kategorijā.
37.      Tiesības uz uzturēšanās atļauju ir īpaši svarīgas, jo tās var de facto atvieglot piekļuvi citām tiesībām saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas VII nodaļu. Šajā ziņā Kvalifikācijas direktīvas 40. apsvērumā noteikts, ka “starptautisko saistību noteiktajās robežās dalībvalstis var noteikt, ka, pirms tiek piešķirta pieeja nodarbinātībai, sociālajai labklājībai, veselības aprūpei un integrācijas iespējām, jābūt izdotai uzturēšanās atļaujai”. Lai gan Tiesa norādījusi, ka minētajā apsvērumā paredzētajā nosacījumā “ir atsauce uz tīri administratīva rakstura darbībām”, jo Kvalifikācijas direktīvas VII nodaļas mērķis ir nodrošināt bēgļiem minimālo pabalstu līmeni visās dalībvalstīs (23), uzturēšanās atļaujas un efektīvas piekļuves tiesībām nozīmīgumu apliecina nesenā Regulas (ES) Nr. 2024/1347 20. panta 3. punkta pieņemšana (24). Minētajā tiesību normā ir paredzēts: “ja 15 dienās pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas starptautiskās aizsardzības saņēmējam nav izsniegta uzturēšanās atļauja, attiecīgā dalībvalsts veic pagaidu pasākumus, piemēram, reģistrē vai izsniedz dokumentu, lai nodrošinātu, ka saņēmējam ir faktiska piekļuve [VII] nodaļā noteiktajām tiesībām [..] līdz brīdim, kad tiek izsniegta uzturēšanās atļauja saskaņā ar 24. pantu” (25).
38.      Spriedumā M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana) Tiesa apstiprināja, ka trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kura bēgļa statuss nav oficiāli atzīts, nav tiesīgs saņemt uzturēšanās atļauju saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu (26).  Tā tas ir pat tad, ja persona ir iesniegusi starptautiskās aizsardzības pieteikumu saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas II nodaļu, atbilst minētās direktīvas III nodaļā paredzētajiem materiāltiesiskajiem nosacījumiem un tai ir subjektīvas tiesības uz bēgļa statusa atzīšanu (27).
39.      No tā izriet, ka tiesības uz uzturēšanās atļauju saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu ir “saistītas ar” bēgļa statusu un “piesaistītas” bēgļa statusam (28), kā tas ir definēts minētās direktīvas 2. panta e) punktā (29) . Šajā ziņā Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums izsniegt bēgļiem uzturēšanās atļauju iespējami drīz pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas.  Kvalifikācijas direktīvā nav paredzēta prasība izsniegt uzturēšanās atļauju pirms minētā datuma. Turklāt, lai gan šajā tiesību normā nav skaidri noteikts brīdis, no kura uzturēšanās atļauja saskaņā ar Savienības tiesībām stājas spēkā, Kvalifikācijas direktīvas tekstā nav nekā tāda, kas liecinātu, ka Savienības likumdevējs būtu paredzējis bēgļiem izsniegtajām uzturēšanās atļaujām atpakaļejošu spēku un tādējādi pirms starptautiskās aizsardzības oficiālas piešķiršanas. No Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punkta teksta izriet, ka dalībvalstīm ir jāpaātrina uzturēšanās atļaujas izsniegšana pēc tam, kad bēglim ir piešķirta starptautiskā aizsardzība (30). Lai neapdraudētu vai netraucētu šīs tiesību normas mērķi un lai nodrošinātu, ka personai ar bēgļa statusu faktiski ir visas minētās direktīvas VII nodaļā paredzētās tiesības, uzskatu, ka uzturēšanās atļaujai ir jāstājas spēkā no tās izsniegšanas dienas.
40.      Šādu Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punkta interpretāciju nevar apšaubīt ar Direktīvas 2003/109 4. panta 2. punkta trešo daļu (31). Direktīvas 2003/109 4. panta 1. punktā noteikts, ka dalībvalsts piešķir pastāvīgā iedzīvotāja statusu tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kas likumīgi un nepārtraukti tās teritorijā nodzīvojuši piecus gadus tieši pirms attiecīgā pieteikuma iesniegšanas. Direktīvas 2003/109 4. panta 2. un 3. punktā ir paredzēti precīzi noteikumi šīs direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētā “piecu gadu” uzturēšanās termiņa aprēķināšanai. Šajā ziņā Direktīvas 2003/109 4. panta 2. punkts, kas attiecas uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem, paredz, ka “aprēķinot 1. punktā minēto periodu, ņem vērā vismaz pusi no perioda no dienas, kad tika iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums, pamatojoties uz kuru minētā starptautiskā aizsardzība tika piešķirta, līdz dienai, kad tika izsniegta [Kvalifikācijas direktīvas] 24. pantā minētā uzturēšanās atļauja, vai visu minēto periodu, ja tas pārsniedz 18 mēnešus”. Jāuzsver, ka Direktīvas 2003/109 4. panta 2. punkta trešajā daļā nav reglamentēts, kad stājas spēkā uzturēšanās atļauja, kas izsniegta saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu, bet gan ir paredzēts, ka personu, kurām piešķirta starptautiskā aizsardzība, uzturēšanās periodi noteiktos apstākļos ir jāaprēķina no starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas brīža tikai, lai aprēķinātu attiecīgo “piecu gadu” uzturēšanās prasību. Direktīvas 2003/109 4. panta 2. punkta trešo daļu nevar piemērot atrauti no konteksta, un tā nekādi nepamato prasītāja apgalvojumu, ka uzturēšanās atļauja, kas izsniegta saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu, ir spēkā no starptautiskās aizsardzības pieteikuma sagatavošanas dienas.
Procedūru direktīvas 6. pants un 9. panta 1. punkts
41.      Uzskatu, ka Procedūru direktīvas 6. pants un ar to saistītā judikatūra nemaina vai nesašaurina šo Kvalifikācijas direktīvas 13. panta un 24. panta 1. punkta interpretāciju. Procedūru direktīvas mērķis ir nodrošināt efektīvu, vieglu un ātru piekļuvi starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrai (32). Minētās direktīvas 6. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, ka attiecīgās personas var efektīvi izmantot tiesības iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un ir nošķirta starptautiskās aizsardzības pieteikuma sagatavošana, reģistrēšana un iesniegšana.
42.      Trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks “sagatavo” starptautiskās aizsardzības pieteikumu, izsakot vēlmi pieprasīt šo aizsardzību iestādei, kas saskaņā ar valsts tiesībām ir kompetenta reģistrēt pieteikumu (33). Saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu dalībvalstīm ir jāreģistrē starptautiskās aizsardzības pieteikumi vēlākais trīs vai sešas darbdienas pēc tam, kad šāds pieteikums ir “sagatavots” (34).
43.      Procedūru direktīvas 6. panta 2. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, lai personai, kura “sagatavojusi” starptautiskās aizsardzības pieteikumu, būtu reāla iespēja to “iesniegt” iespējami īsā laikā (35). Šī pēdējā minētā darbība principā nozīmē, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam ir jāaizpilda šim nolūkam paredzēta veidlapa saskaņā ar Procedūru direktīvas 6. panta 4. punktu. Starptautiskās aizsardzības pieteikuma “sagatavošana” nav saistīta ar administratīvām formalitātēm. Tomēr šīs formalitātes ir jāievēro, kad pieteikums tiek “iesniegts” (36).
Tādējādi starptautiskās aizsardzības pieteikuma sagatavošana un iesniegšana ir divi atsevišķi, secīgi soļi. Tomēr starp šīm darbībām pastāv cieša saikne, jo to mērķis ir nodrošināt efektīvu piekļuvi starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūrai un nodrošināt Hartas 18. panta efektivitāti (37).
44.      Saskaņā ar iedibināto judikatūru nepamatoti aizkavēt brīdi, kad attiecīgajai personai tiek dota iespēja sagatavot starptautiskās aizsardzības pieteikumu, dalībvalsts var tikai, atņemot Procedūru direktīvas 6. pantam tā lietderīgo iedarbību (38). Manuprāt, šī pieeja ir mutatis mutandis piemērojama minētās direktīvas 6. panta 2. punktam un starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai, ņemot vērā šajā tiesību normā lietotos jēdzienus “reāla iespēja” un “iespējami īsā laikā” (39). Līdz ar starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanu sākas sešu mēnešu termiņš (40), kurā saskaņā ar Procedūru direktīvas 31. panta 3. punktu atbildīgajai iestādei principā ir jāpieņem lēmums par šo pieteikumu (41).
45.      Lai gan trešās valsts valstspiederīgais iegūst “starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja” statusu Procedūru direktīvas 2. panta c) punkta izpratnē (42) no brīža, kad viņš “sagatavo” šādu pieteikumu, direktīvā nav paredzēta uzturēšanās atļaujas izsniegšana šādam pieteikuma iesniedzējam un a fortiori tajā nav noteikts datums, ar kuru šāda uzturēšanās atļauja stājas spēkā (43).
46.      Tomēr ar Procedūru direktīvas 9. panta 1. punktu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam ir piešķirtas tiesības palikt dalībvalsts teritorijā, kamēr tiek izskatīts viņa pieteikums. Tiesības palikt ir paredzētas vienīgi procedūras vajadzībām un ilgst līdz lēmuma pieņemšanai saskaņā ar Procedūru direktīvas III nodaļu. Minētajā tiesību normā ir arī skaidri norādīts, ka tiesības palikt nerada tiesības uz uzturēšanās atļauju (44). Tiesības palikt novērš to, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs tiek uzskatīts par tādu, kas “uzturas nelikumīgi” Direktīvas 2008/115/EK (45) izpratnē laikposmā no starptautiskās aizsardzības pieteikuma sagatavošanas līdz lēmuma pieņemšanai par šo pieteikumu pirmajā instancē (46).
47.      Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja tiesības palikt dalībvalstī (vai tās daļā), kamēr tiek izskatīts viņa pieteikums, ir apstiprinātas citastarp Direktīvas 2013/33 6. panta 1. punktā un 7. panta 1. punktā. Turklāt saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu dalībvalstīm starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam ir jāizsniedz dokuments, kas apliecina viņa kā pieteikuma iesniedzēja statusu vai liecina, ka viņam atļauts uzturēties dalībvalsts teritorijā līdz viņa pieteikuma izskatīšanai.
48.      Ņemot vērā to, ka procedūras izskatīšanas posms sākas tikai pēc tam, kad ir beidzies piekļuves procedūrai posms (47), kavēšanās piekļuves posmā izraisīs kavēšanos uzsākt izskatīšanas procedūru (48). Tas galu galā aizkavēs iespējamo bēgļa statusa piešķiršanu (49), un iespēja bēgļiem izmantot ar šo statusu saistītās tiesības – tostarp tiesības uz uzturēšanās atļauju saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu – tiks atlikta. Tomēr, ja nav tādas tiesību normas kā Direktīvas 2003/109 4. panta 2. punkta trešā daļa, neuzskatu, ka, saskaroties ar šādu kavēšanos, bēglim ir tiesības uz uzturēšanās atļauju pēc bēgļa statusa piešķiršanas, kas stājas spēkā ar atpakaļejošu spēku. Pretējā gadījumā tiktu izkropļota skaidrā atšķirība starp “kvalificējamību par bēgli” un bēgļa statusu un dažādajām tiesībām, kas saistītas ar šiem juridiskajiem jēdzieniem (50).
49.      Šajā lietā prasītājs norāda, ka, lai gan viņš varēja “iesniegt” savu starptautiskās aizsardzības pieteikumu 10 dienas pēc tā sagatavošanas (51), attiecīgais termiņš nav reprezentatīvs un dažiem pieteikuma iesniedzējiem ir bijis jāgaida vairākus mēnešus līdz to pieteikumu iesniegšanai. Manuprāt, ņemot vērā, ka iesniedzējtiesā izskatāmajā lietā, šķiet, nav nepamatotas vai neattaisnojamas kavēšanās, kas apdraudētu Procedūru direktīvas 6. panta 2. punkta lietderīgo iedarbību un piekļuvi pieteikuma procedūrai, prasītāja apsvērumiem par citiem iespējamiem gadījumiem, kuri attiecas uz trešām personām, pilnīgi nav priekšmeta.
50.      Katrā ziņā starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem ir pienākums iesniegt pieteikumu kompetentajām iestādēm saskaņā ar Procedūru direktīvas 6. panta 2. punktu, lai gan dalībvalstij saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 4. punktu citastarp ir jānodrošina viņiem vajadzīgā veidlapa (52). Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav nekādu norāžu par to, ka atbildētājs prasītājiem nav izsniedzis nepieciešamās veidlapas, nav pieņēmis tās pēc aizpildīšanas vai ir nepamatoti traucējis vai kavējis to pieņemšanu.
51.      Tāpat jāuzsver, ka atšķirībā no faktiem spriedumā A un S (53), kur nepavadītam nepilngadīgajam neatgriezeniski tika liegtas tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos saskaņā ar Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, pamatojoties uz to, ka viņš vairs nebija nepilngadīgs, atkarībā no šā fakta izvērtēšanas datuma, Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav nekādu norāžu, ka šajā lietā laika gaitā līdzīgā veidā tiks negatīvi ietekmētas tiesības, kas pieteikuma iesniedzējam piešķirtas citastarp ar Kvalifikācijas direktīvu.
Starpsecinājumi
52.      Procedūru direktīvas 6. pantā nav noteikts datums, ar kuru stājas spēkā uzturēšanās atļauja, kas izsniegta personai ar bēgļa statusu. Saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 13. pantu kopsakarā ar tās 21. apsvērumu un 24. panta 1. punktu uzturēšanās atļauja bēglim ir jāizsniedz iespējami drīz pēc tam, kad viņam ir piešķirts bēgļa statuss, un principā tā stājas spēkā no izsniegšanas dienas neatkarīgi no bēgļa statusa deklaratīvā rakstura. Atbilstoši minētajām tiesību normām nav prasības, ka uzturēšanās atļauja jāizsniedz vai ka tai jāstājas spēkā pirms bēgļa statusa oficiālas piešķiršanas vai atzīšanas.
Dalībvalstu tiesības ieviest labvēlīgākus standartus
53.      Saskaņā ar Procedūru direktīvas 5. pantu dalībvalstis var ieviest vai saglabāt labvēlīgākus procedūru standartus, piešķirot vai atņemot starptautisko aizsardzību, ja vien minētie standarti atbilst šai direktīvai. Kvalifikācijas direktīvas 3. pantā arī noteikts, ka dalībvalstis var ieviest vai saglabāt labvēlīgākus standartus, lai noteiktu starptautiskās aizsardzības saturu, ciktāl šādi standarti ir saderīgi ar šo direktīvu (54). Tādējādi Tiesa būtībā ir atzinusi, ka Kvalifikācijas direktīvas piemērojamību personām nevar paplašināt, iekļaujot tajā personas, kurām a priori nav nekādas saistības ar starptautiskās aizsardzības loģisko pamatu (55).
54.      Tomēr domāju, ka dalībvalsts pēc bēgļa statusa piešķiršanas personai var uzskatīt, ka uzturēšanās atļauja, kas šai personai izsniegta saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu, stājas spēkā ar atpakaļejošu spēku no dienas, kad saskaņā ar Procedūru direktīvas 6. panta 2. punktu ticis iesniegts šīs personas starptautiskās aizsardzības pieteikums (56). Šajā ziņā ar tādu valsts tiesību normu kā Ārvalstnieku likuma 44. panta 2. punkts netiek paplašināta Kvalifikācijas direktīvas piemērojamība personām, iekļaujot tajā personas, kurām a priori nav nekādas saistības ar starptautiskās aizsardzības loģisko pamatu. Tā tikai pastiprina tiesības, kas saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas VII nodaļu piešķirtas starptautiskās aizsardzības saņēmējam. Lai gan tas var izpludināt robežas starp starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju un starptautiskās aizsardzības saņēmēju statusu un attiecīgajām tiesībām, šī tiesību norma, šķiet, neapdraud Procedūru direktīvas vai Kvalifikācijas direktīvas mērķus. Sprieduma A un S 57. punktā Tiesa uzsvērusi, ka patvēruma procedūras ilgums var būt nozīmīgs. Jo īpaši laikā, kad ievērojami pieaug starptautiskās aizsardzības pieteikumu skaits, attiecīgie Savienības tiesībās noteiktie termiņi bieži tiek pārsniegti. Ņemot vērā, ka tādas valsts tiesību normas kā Ārvalstnieku likuma 44. panta 2. punkts var zināmā mērā mazināt procedūras aizkavēšanu, nešķiet, ka tās apdraudētu attiecīgo direktīvu mērķus, lai gan tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
VI.    Secinājumi
55.      Ņemot vērā iepriekš minēto, iesaku Tiesai uz rechtbank Noord‑Holland (Ziemeļholandes tiesa, Nīderlande) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 6. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tajā nav noteikts datums, ar kuru stājas spēkā uzturēšanās atļauja, kas izsniegta personai ar bēgļa statusu;
2)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu 13. pants kopsakarā ar tās 21. apsvērumu un 24. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
uzturēšanās atļauja bēglim ir jāizsniedz iespējami drīz pēc tam, kad viņam ir piešķirts bēgļa statuss. Neskarot dalībvalsts tiesības noteiktos apstākļos ieviest vai saglabāt labvēlīgākus standartus, šādai uzturēšanās atļaujai ir jāstājas spēkā no tās izsniegšanas dienas neatkarīgi no bēgļa statusa deklaratīvā rakstura.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i      Šai lietai piešķirtais nosaukums ir fiktīvs un neatbilst neviena lietas dalībnieka nosaukumam. f
2      Lūgums tika iesniegts Tiesas kancelejā 2023. gada 7. novembrī.
3      Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “Kvalifikācijas direktīva”) 24. panta 1. punktu.
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.; turpmāk tekstā – “Procedūru direktīva”).
5      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (pārstrādāta versija) (OV 2013, L 180, 96. lpp.).
6      Stb. 2000, Nr. 495.
7      Šī tiesību norma attiecas uz bēgļa statusu.
8      Skat. spriedumus, 2018. gada 12. aprīlis, A un S (C‑550/16, turpmāk tekstā – “spriedums A un S”, EU:C:2018:248, 54. un 53. punkts), un 2022. gada 1. augusts, Bundesrepublik Deutschland (Ģimenes atkalapvienošanās ar pilngadību sasniegušu bērnu) (C‑279/20, turpmāk tekstā – “spriedums XC”, EU:C:2022:618, 46. punkts).
9      Padomes Direktīva 2003/109/EK (2003. gada 25. novembris) par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (OV 2004, L 16, 44. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/51/ES (2011. gada 11. maijs), ar ko groza Padomes Direktīvu 2003/109/EK, iekļaujot tās darbības jomā starptautiskās aizsardzības saņēmējus (OV 2011, L 132, 1. lpp.), 1. panta 3. punkta b) apakšpunktu.
10      Padomes Direktīva 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (OV 2003, L 251, 12. lpp.)
11      Skat. Direktīvas 2003/109 4. pantu.
12      Šajā gadījumā – 2021. gada 20. oktobris.
13      Skat. arī Kvalifikācijas direktīvas 21. apsvērumu un spriedumu A un S.
14      Saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 2. panta m) punktu ““uzturēšanās atļauja” ir jebkura atļauja, ko izsniegusi dalībvalsts iestāde minētās valsts tiesību aktos paredzētajā veidā, kas atļauj trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam uzturēties tās teritorijā”.
15      Kvalifikācijas direktīvas 21. apsvērumā ir atsauce uz “recognition of refugee status” (angļu valodas versija), la “reconnaissance du statut de réfugié” (franču valodas versija), “pabėgėlio statuso pripažinimas” (lietuviešu valodas versija), el “reconocimiento del estatuto de refugiado” (spāņu valodas versija), o “reconhecimento do estatuto de refugiado” (portugāļu valodas versija), “recunoașterea statutului de refugiat” (rumāņu valodas versija). Šie termini, manuprāt, norāda uz iepriekš pastāvošas situācijas oficiālu atzīšanu. Minētās direktīvas 13. pantā ir atsauce uz “granting refugee status” (angļu valodas versija), “l’octroi du statut de réfugié” (franču valodas versija), “pabėgėlio statuso suteikimas” (lietuviešu valodas versija), “concesión del estatuto de refugiado” (spāņu valodas versija), “concessão do estatuto de refugiado” (portugāļu valodas versija), “acordarea statutului de refugiat” (rumāņu valodas versija). Šie termini, manuprāt, norāda uz tāda statusa piešķiršanu, kas iepriekš var nebūt pastāvējis. Tomēr uzskatu, ka šie termini Kvalifikācijas direktīvas 21. apsvērumā un 13. pantā ir savstarpēji aizstājami, un es tos attiecīgi lietošu šajos secinājumos. Skat., piemēram, šo secinājumu 35. punktu. Šādu pieeju apstiprina, piemēram, Kvalifikācijas direktīvas itāļu un vācu valodas versijas, kurās gan šīs direktīvas 21. apsvērumā, gan tās 13. pantā attiecīgi tiek lietots tas pats termins “riconoscimento” un “zuerkennen”. Skat. arī spriedumu, 2019. gada 14. maijs, M un citi (Bēgļa statusa atcelšana) (C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 91. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums M un citi (Bēgļa statusa atcelšana)”). Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā (Apvienoto Nāciju Organizācijas līgumu sērija, 189. sējums, 1954. gads, 150. lpp., Nr. 2545), kas papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kurš stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”), būtībā attiecas uz atzīšanu “par bēgli” (1. panta c) punkta 6. apakšpunkts) un tiesībām saskaņā ar šo konvenciju (4., 13., 14. un 15. pants).
16      Skat. Kvalifikācijas direktīvas 12. apsvērumu.
17      Skat. spriedumu M u.c.  (Bēgļa statusa atcelšana) un spriedumu, 2024. gada 18. jūnijs, Bundesrepublik Deutschland (Lēmuma par bēgļa statusa piešķiršanu sekas)  (C‑753/22, EU:C:2024:524, 71. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr skat. Kvalifikācijas direktīvas 14. panta 4. punktu par bēgļa statusa atcelšanu, izbeigšanu vai atteikumu to pagarināt. Skat. arī Kvalifikācijas direktīvas 14. panta 5. punktu par lēmumu nepiešķirt bēgļa statusu minētās direktīvas 14. panta 4. punktā aprakstītajās situācijās.
18      Skat. arī Kvalifikācijas direktīvas 21. apsvērumu.
19      Šajā nozīmē skat. spriedumu M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), 90.–92. un 98., 99., 106., 110. un 111. punkts. Savos secinājumos lietā M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana) (C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2018:486, 78. punkts) ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet] norādīja, ka “no [Kvalifikācijas direktīvas] vispārējās sistēmas izriet, ka nosacījumi kvalificēšanai par bēgli, no vienas puses, un bēgļa statusa piešķiršana vai bēgļa statusa atņemšana, no otras puses, ir divi dažādi koncepti”.
20      Kvalifikācijas direktīvas VII nodaļā paredzēto tiesību tūlītēju piešķiršanu starptautiskās aizsardzības tiesību saņēmējiem var pretstatīt pakāpeniskai vai laikā sadalītai tiesību iegūšanai saskaņā ar Ženēvas konvenciju. “Atšķirībā no parastās pieejas starptautiskajās cilvēktiesībās nav tā, ka visas Konvencijā noteiktās tiesības uzreiz pienākas katram iespējamam bēglim, kas ierodas valsts teritorijā. Tā vietā bēgļiem ir tiesības uz aizvien plašāku tiesību klāstu, kad padziļinās to attiecības ar patvēruma valsti”; skat. Hathaway, J. C., “The Architecture of the UN Refugee Convention and Protocol”, no: Costello, C., Foster, M., un Mc Adam, J., (red.), The Oxford Handbook of International Refugee Law, Oxford University Press, 2021, 180., 181. un 182. lpp.
21      Spriedums M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), 91., 98., 99., 110. un 111. punkts. Skat. arī spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu) (C‑8/22, EU:C:2023:542, 66.–70. punkts).
22      Spriedums M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), 91. punkts. Skat. arī spriedumu, 2024. gada 18. jūnijs, Generalstaatsanwaltschaft Hamm (Lūgums izdot bēgli Turcijai) (C‑352/22, EU:C:2024:521, 39., 40. un 41. punkts).
23      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413), 96. punkts).
24      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2024. gada 14. maijs) par standartiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo vai bezvalstnieku kvalificēšanu par starptautiskās aizsardzības saņēmējiem, vienotu statusu bēgļiem vai personām, kam ir tiesības uz alternatīvo aizsardzību, un piešķirtās aizsardzības saturu, ar ko groza Direktīvu 2003/109 un atceļ Direktīvu 2011/95 (OV L 2024/1347).
25      Skat. arī Regulas 2024/1347 57. apsvērumu. Minētā regula nav piemērojama ratione temporis šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu. Skat. šī regulas 42. pantu, kurā paredzēts, ka regulu piemēro no 2026. gada 1. jūlija.
26      Spriedums M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), 91., 99. un 103. punkts.
27      Pēc analoģijas skat. spriedumu A un S, 54. punkts.
28      Skat. arī Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 2. punktu par alternatīvās aizsardzības statusa saņēmēju tiesībām uz uzturēšanās atļauju.
29      Spriedums M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), 91., 99. un 103. punkts. Bēgļa tiesības uz uzturēšanās atļauju var tikt atceltas saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu nepārvaramu valsts drošības vai sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ. Šādos apstākļos bēglis saglabā savu bēgļa statusu līdz brīdim, kad šis statuss faktiski tiek izbeigts. Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413), 45.–55. un 95. punkts). Skat. arī Regulas 2024/1347 24. panta 1. un 5. punktu. Minētās regulas 24. panta 1. punkts nosaka, ka “starptautiskās aizsardzības saņēmējiem ir tiesības uz uzturēšanās atļauju tik ilgi, kamēr viņiem ir bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss”. Regulas 24. panta 5. punktā ir noteikts, ka “kompetentās iestādes var atsaukt vai atteikties atjaunot uzturēšanās atļauju tikai tad, ja tās ir atņēmušas bēgļa statusu [..]”.
30      Skat. arī Regulas 2024/1347 24. panta 2. punktu, kurā noteikts, ka “uzturēšanās atļauju izsniedz cik vien drīz iespējams pēc bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas un vēlākais 90 dienu laikā pēc lēmuma piešķirt starptautisko aizsardzību paziņošanas [..]” (mans izcēlums).
31      Skat. šo secinājumu 20. punktu. Skat. arī to 25. punktu.
32      Spriedums, 2020. gada 17. decembris, Komisija/Ungārija (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 104. punkts un tajā minētā judikatūra).
33      Vai arī “citām iestādēm” Procedūru direktīvas 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, Ministerio Fiscal (Iestāde, kas var pieņemt starptautiskās aizsardzības pieteikumus) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 94. un 98. punkts).
34      Termiņš ir atkarīgs no tā, vai pieteikums ir “sagatavots” iestādei, kas saskaņā ar valsts tiesībām ir kompetenta reģistrēt šo pieteikumu, vai citām iestādēm, kas var pieņemt šādu pieteikumu, bet kas saskaņā ar valsts tiesībām nav kompetentas to reģistrēt. Termiņu var pagarināt, ja pieteikumus vienlaicīgi iesniedz liels skaits pieteikuma iesniedzēju. Skat. Procedūru direktīvas 6. panta 5. punktu.
35      Lai gan Procedūru direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēti konkrēti termiņi starptautiskās aizsardzības pieteikuma reģistrēšanai, minētās direktīvas 6. panta 2. punktā tādi nav paredzēti attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanu. Tomēr Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2024/1348 (2024. gada 14. maijs), ar ko izveido kopīgu procedūru starptautiskajai aizsardzībai Savienībā un atceļ Direktīvu 2013/32 (OV L 2024/1348), 28. panta 1. punktā ir paredzēts, ka principā starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs “iesniedz pieteikumu [tās] dalībvalsts kompetentajai iestādei [..] iespējami drīz un ne vēlāk kā 21 dienas laikā no pieteikuma reģistrācijas [..]”. Šo termiņu var pagarināt līdz diviem mēnešiem saskaņā ar minētās regulas 28. panta 5. punktu. Regula 2024/1348 nav piemērojama ratione temporis šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu. Skat. tās 79. panta 1. punktu, kurā paredzēts, ka Regulu piemēro no 2026. gada 12. jūlija.
36      Spriedums, 2020. gada 25. jūnijs, Ministerio Fiscal (Iestāde, kas var pieņemt starptautiskās aizsardzības pieteikumus) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 93. punkts).
37      Spriedums, 2022. gada 30. jūnijs, Valstybės sienos apsaugos tarnyba u.c.  (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, 62. punkts).
38      Spriedums, 2023. gada 22. jūnijs, Komisija/Ungārija (Iepriekšējs paziņojums par nodomu iesniegt patvēruma pieteikumu) (C‑823/21, EU:C:2023:504, 46. un 47. punkts un tajos minētā judikatūra). Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem piešķirtās tiesības atšķiras atkarībā no attiecīgās procedūras posma. Tādējādi saskaņā ar Procedūru direktīvas 22. panta 1. punktu pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības konsultēties ar padomdevēju visos procedūras posmos. Turpretī Procedūru direktīvas 12. pantā paredzētās garantijas pieteikuma iesniedzējiem attiecas tikai uz minētās direktīvas III nodaļā paredzētajām procedūrām.
39      Skat. arī Procedūru direktīvas 4. panta 1. punktu, kurā noteikts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka par pieteikumu izskatīšanu atbildīgajai iestādei “tiek piešķirti atbilstoši līdzekļi, tostarp pietiekami kompetenti darbinieki, lai pildītu tās uzdevumus saskaņā ar šo direktīvu”.
40      Sešu mēnešu termiņš neskar iespēju šo termiņu pagarināt, pamatojoties uz Procedūru direktīvas 31. panta 3. un 4. punktā izklāstītajiem iemesliem.
41      Spriedums, 2020. gada 17. decembris, Komisija/Ungārija (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana)  (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 101. punkts). Procedūru direktīvas 6. un 31. pantā paredzētie termiņi nesen tika grozīti ar Regulas 2024/1348 27., 28. un 35. pantu.
42      Identiskas definīcijas var atrast Kvalifikācijas direktīvas 2. panta i) punktā un Direktīvas 2013/33 2. panta b) punktā.
43      Kā norāda Nīderlandes valdība, Procedūru direktīvas 6. pants “Piekļuve procedūrai” attiecas tikai uz starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūras pieteikuma iesniegšanas posmu. Tas neattiecas uz uzturēšanās atļauju, kas tiek izsniegta saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 24. panta 1. punktu pēc visas procedūras pabeigšanas.
44      Nīderlandes valdība uzsver, ka Procedūru direktīvas 9. panta 1. punkts ir vienīgā šīs direktīvas norma, kurā ir minēta uzturēšanās atļauja, tikai lai skaidri izslēgtu tiesības uz to.
45      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2008. gada 16. decembris), par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.).
46      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2023. gada 9. novembris, Odbor azylové a migrační politiky MV (Atgriešanas direktīvas piemērošanas joma)  (C‑257/22, EU:C:2023:852, 37.–42. punkts un tajos minētā judikatūra), un 2023. gada 22. jūnijs, Komisija/Ungārija (Iepriekšējs paziņojums par nodomu iesniegt patvēruma pieteikumu) (C‑823/21, EU:C:2023:504, 45. punkts).
47      Procedūru direktīvas 6. panta izpratnē.
48      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 16. novembris, Komisija/Ungārija (Kriminālatbildības noteikšana par palīdzības sniegšanu patvēruma meklētājiem) (C‑821/19, EU:C:2021:930, 81. punkts).
49      Personām, kuras ir iesniegušas starptautiskās aizsardzības pieteikumu saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas II nodaļu un atbilst šīs direktīvas III nodaļā paredzētajiem materiāltiesiskajiem nosacījumiem.
50      Manuprāt, ņemot vērā Procedūru direktīvas 6. panta 2. punktā paredzētā dalībvalstu pienākuma nepārprotamo raksturu, pieteikuma iesniedzējam tomēr var būt tiesības celt prasību, lai liktu dalībvalsts kompetentajai iestādei atļaut viņam iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, vai prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar nepamatotu kavēšanos.
51      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka no dienas, kad prasītājs sagatavoja starptautiskās aizsardzības pieteikumu (2021. gada 10. oktobris), līdz dienai, kad viņam tika piešķirta starptautiskā aizsardzība (2022. gada 26. augusts), pagāja vairāk nekā 10 mēneši.
52      Dalībvalstis var prasīt, lai pieteikumi tiktu iesniegti personiski un/vai tam paredzētā vietā. Skat. Procedūru direktīvas 6. panta 3. punktu.
53      Skat. minētā sprieduma 57. punktu.
54      Skat. Kvalifikācijas direktīvas 12. apsvērumu, kurā ir atsauce uz vajadzību nodrošināt minimālo pabalstu līmeni. Skat. arī minētās direktīvas 41. apsvērumu, kurā paredzēts, ka dalībvalstis var paredzēt vai atstāt spēkā labvēlīgākus standartus starptautiskās aizsardzības saņēmējiem nekā tie, ko tās nodrošina saviem pilsoņiem.
55      Spriedums, 2018. gada 4. oktobris, Ahmedbekova  (C‑652/16, EU:C:2018:801, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
56      Kā jau norādīts šo secinājumu 40. punktā, saskaņā ar Direktīvas 2003/109 4. panta 2. punkta trešo daļu var ņemt vērā arī šādu uzturēšanās periodu. Jāuzsver, ka gadījumā, ja netiek ievēroti Direktīvas 2003/109 4. panta 2. punkta trešajā daļā paredzētie termiņi un nosacījumi, tiek piemērots šīs direktīvas 13. pants un tiek izslēgtas uzturēšanās tiesības citās dalībvalstīs, kā paredzēts šīs direktīvas III nodaļā.