Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2026. gada 23. aprīlī (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tirdzniecības un sadarbības nolīgums starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, no vienas puses, un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, no otras puses – Personas nodošana Apvienotajai Karalistei kriminālvajāšanas veikšanai – 524. panta 2. punkts – 604. panta c) punkts – Reāls apdraudējums pamattiesību aizsardzībai – 625. pants – Specialitātes princips – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību
Lietā C‑528/24 [Boothnesse] (i)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Supreme Court (Augstākā tiesa, Īrija) iesniegusi ar 2024. gada 31. jūlija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 31. jūlijā, tiesvedībā par tādu apcietināšanas orderu izpildi, kuri izsniegti attiecībā
uz
LQ,
NT,
RM,
piedaloties
Minister for Justice and Equality,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents), tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], S. Rodins [S. Rodin], N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 11. septembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        LQ vārdā – M. Lynn, SC,
J. Mulrean, BL,
N. Eustace un P. Hannon, solicitors,
–        NT un RM vārdā – M. Lynam, SC,
R. Prendergast, BL, un
J. Boyle, solicitor,
–        Minister for Justice and Equality un Īrijas vārdā – M. Browne, Chief State Solicitor,
S. Finnegan,
A. Joyce un
A. Shanley, pārstāvji, kuriem palīdz
S. Clarke, SC, un de L. Dockery, BL,
–        Eiropas Komisijas vārdā – S. Grünheid,
H. Leupold,
F. Ronkes Agerbeek un
J. Vondung, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 4. decembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Tirdzniecības un sadarbības nolīguma starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, no vienas puses, un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, no otras puses (OV 2021, L 149, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “TSN”), 625. pantu, lasot to Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47.–50. panta gaismā.
2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar apcietināšanas orderu, ko Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes tiesu iestādes ir izsniegušas kriminālvajāšanas veikšanai pret LQ, NT un RM, izpildi Īrijā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3        TSN 23. apsvērums formulēts šādi:
“[Ņemot vērā]
to, ka Apvienotās Karalistes un [Eiropas] Savienības sadarbība attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu novēršanu, izmeklēšanu, atklāšanu un saukšanu pie atbildības par tiem un attiecībā uz kriminālsodu izpildi, arī aizsardzību pret draudiem sabiedriskajai drošībai un to novēršanu, ļaus stiprināt Apvienotās Karalistes un Savienības drošību”.
4        TSN 1. pantā paredzēts:
“Ar šo nolīgumu tiek izveidots pamats plašām Pušu attiecībām labklājības un labu kaimiņattiecību telpā, ko raksturo ciešas un miermīlīgas attiecības, kuru pamatā ir sadarbība, ievērojot Pušu autonomiju un suverenitāti.”
5        TSN 524. pantā noteikts:
“1.      Šajā daļā paredzētā sadarbība balstās uz Pušu un dalībvalstu daudzgadīgām tradīcijām demokrātijas un tiesiskuma ievērošanā un personu pamattiesību un brīvību aizsardzībā, tai skaitā to, kas noteiktas Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā[, kas parakstīta Romā, 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”)], un uz to, cik svarīga ir minētajā konvencijā ietverto tiesību un brīvību īstenošana iekšzemē.
2.      Nekas šajā daļā nemaina pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību principus, kas jo īpaši atspoguļoti [ECPAK] un Savienības [un tās dalībvalstu] gadījumā – [Hartā].”
6        TSN 596. pants formulēts šādi:
“Šīs sadaļas mērķis ir nodrošināt, ka izdošanas sistēma starp dalībvalstīm, no vienas puses, un Apvienoto Karalisti, no otras puses, balstās uz nodošanas mehānismu, pamatojoties uz apcietināšanas orderi saskaņā ar šīs sadaļas noteikumiem.”
7        Attiecīgi TSN 600. un 601. pantā ir uzskaitīti apcietināšanas ordera obligātas neizpildīšanas pamati un citi tā neizpildīšanas pamati.
8        TSN 604. panta c) punktā paredzēts:
“Izpildes tiesu iestāde var izpildīt apcietināšanas orderi, sniedzot šād[as] garantijas:
[..]
c)      ja ir pamatots iemesls uzskatīt, ka pastāv reāls apdraudējums pieprasītās personas pamattiesību ievērošanai, izpildes tiesu iestāde, pirms tā pieņem lēmumu par apcietināšanas ordera izpildi, attiecīgā gadījumā var pieprasīt papildu garantijas attiecībā uz izturēšanos pret pieprasīto personu pēc tās nodošanas.”
9        TSN 606. panta 1. punktā ir uzskaitīta informācija, kurai ir jābūt ietvertai apcietināšanas orderī, kas izsniegts, pamatojoties uz šo nolīgumu.
10      Atbilstoši TSN 611. panta 1. punktam:
“Ja apcietinātā persona norāda, ka tā piekrīt nodošanai, šī piekrišana un attiecīgā gadījumā noteikta atteikšanās no tiesībām, ko paredz “specialitātes princips”, kurš minēts 625. panta 2. punktā [(turpmāk tekstā – “specialitātes princips”)], jāpauž izpildes tiesu iestādē saskaņā ar izpildes valsts iekšzemes tiesību aktiem.”
11      TSN 625. pantā noteikts:
“1.      Apvienotā Karaliste un Savienība, darbojoties jebkuras tās dalībvalsts uzdevumā, katra var informēt Specializēto komiteju tiesībaizsardzības un tiesu iestāžu sadarbības jomā par to, ka tās attiecībās ar citām dalībvalstīm, kuras sniegušas tādu pašu paziņojumu, uzskata, ka ir dota piekrišana personas kriminālvajāšanai, notiesāšanai vai apcietināšanai brīvības atņemšanas soda vai drošības līdzekļa izpildei par nodarījumu, kas izdarīts pirms personas nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru minētā persona nodota, ja vien īpašā gadījumā izpildes tiesu iestāde neparedz citādi tās lēmumā par nodošanu.
2.      Izņemot gadījumus, kas paredzēti 1. un
3. punktā, nevar veikt nodotās personas kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību par nodarījumu, kas veikts pirms minētās personas nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru persona nodota.
3.      Šā panta 2. punktu nepiemēro šādos gadījumos:
[..]
e)      persona ir piekritusi, ka to nodod, attiecīgos gadījumos vienlaikus atteikdamās no specialitātes principa saskaņā ar 611. pantu;
[..]
g)      izpildes tiesu iestāde, kas nodevusi personu, dod savu piekrišanu saskaņā ar šā panta 4. punktu.
4.      Piekrišanas pieprasījumu iesniedz izpildes tiesu iestādei kopā ar informāciju, kas minēta 606. panta 1. punktā, un tulkojumu, kā noteikts 606. panta 2. punktā. Piekrišanu sniedz, ja uz nodarījumu, par kuru to prasa, attiecas nodošana saskaņā ar šīs sadaļas noteikumiem. Piekrišanu atsaka 600. pantā minēto iemeslu dēļ, un citādi to var atteikt tikai 601. pantā vai 602. panta 2. punktā un 603. panta 2. punktā minēto iemeslu dēļ. Lēmumu pieņem ne vēlāk kā 30 dienu laikā pēc pieprasījuma saņemšanas. Situācijās, kas izklāstītas 604. pantā, izsniegšanas valstij ir jāsniedz garantijas, kas noteiktas minētajā pantā.”
Īrijas tiesības
12      Apcietināšanas orderu, kas izdoti, pamatojoties uz TSN, izpildi Īrijā reglamentē European Arrest Warrant Act 2003 (2003. gada Likums par Eiropas apcietināšanas orderi).
13      Šā likuma 22. pantā noteikts:
“1.      Šajā pantā, ja vien nav noteikts citādi, attiecībā uz personu, uz kuru attiecas apcietināšanas orderis, “nodarījums” ir tāds nodarījums (cits, nevis tas, kurš minēts apcietināšanas orderī un par kuru saskaņā ar šo likumu izdots rīkojums par personas nodošanu) saskaņā ar izsniegšanas valsts tiesību aktiem, kas izdarīts pirms šīs personas nodošanas, bet neietver nodarījumu, kas pilnībā vai daļēji sastāv no darbībām vai bezdarbības, uz ko attiecas Eiropas apcietināšanas orderis.
2.      Ievērojot šā panta noteikumus, High Court (Augstā tiesa, Īrija) atsakās nodot personu saskaņā ar šo likumu, ja tā ir pārliecināta, ka:
a)      izsniegšanas valsts tiesību aktos nav paredzēts, ka pret personu, kas tai nodota, pamatojoties uz attiecīgo apcietināšanas orderi, saistībā ar noziedzīgu nodarījumu nesāk kriminālvajāšanu, to nenotiesā vai neaiztur, lai izpildītu sodu vai drošības
līdzekli vai kā citādi ierobežotu personas brīvību, un
b)      saistībā ar noziedzīgu nodarījumu pret personu sāks kriminālvajāšanu, to notiesās vai aizturēs, lai izpildītu sodu vai piemērotu drošības
līdzekli, vai citādi ierobežos personas brīvību.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
14      Pret LQ, NT un RM Apvienotajā Karalistē tiek veikta kriminālvajāšana par krāpšanu, ko tie esot izdarījuši kā sabiedrības kopīpašnieki un direktori.
15      2021. gada martā Reading Crown Court (Redingas Kroņa tiesa, Apvienotā Karaliste) noteica aresta pasākumus šīs sabiedrības aktīviem, kā arī LQ, NT un RM aktīviem.
2021. gada 5. augustā minētā tiesa nosprieda, ka LQ, NT un RM nav izpildījuši šos pasākumus, tādēļ katram no viņiem piesprieda brīvības atņemšanas sodu uz sešiem mēnešiem.
16      2022. gada 6. decembrī tiesu iestāde, kas darbojas pie Portsmouth Magistrates Court (Portsmutas tiesa, Apvienotā Karaliste), pamatojoties uz TSN, izdeva trīs apcietināšanas orderus, lūdzot nodot LQ, NT un RM kriminālvajāšanai par krāpšanu. Šī tiesu iestāde minētajos apcietināšanas orderos precizēja, ka Reading Crown Court (Redingas Kroņa tiesa) konstatējums, saskaņā ar kuru LQ, NT un RM ir pārkāpuši aresta pasākumus
un ir atzīti par vainīgiem necieņas pret tiesu izrādīšanā, nav kriminālsods, jo aresta pasākumu
pārkāpums nav noziedzīgs nodarījums saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesībām. Tādējādi minētā tiesu iestāde uzskata, ka šie apcietināšanas orderi ir jāuzskata par izsniegtiem tikai kriminālvajāšanas nolūkā.
17      Pēc tam LQ, NT un RM tika aizturēti un nodoti High Court (Augstā tiesa, Īrija). Ar 2024. gada 8. aprīļa spriedumu minētā tiesa noraidīja LQ, NT un RM izteikto iebildumu par risku, ka nodošanas Apvienotajai Karalistei gadījumā tiks pārkāpts specialitātes princips, un ar tās pašas dienas rīkojumiem lika tos nodot Apvienotajai Karalistei.
18      2024. gada 5. jūnijā LQ, NT un RM tika atļauts iesniegt apelācijas sūdzību Supreme Court (Augstākā tiesa, Īrija), kas ir iesniedzējtiesa.
19      LQ, NT un RM šajā tiesā apgalvo, ka viņu nodošana Apvienotajai Karalistei ir jāatsaka. Šajā ziņā viņi apgalvo, ka nodošanas gadījumā viņiem katram būtu jāizcieš sešu mēnešu brīvības atņemšanas sods par nodarījumu, uz kuru neattiecas attiecībā uz viņiem izdotie apcietināšanas orderi, un tādēļ šī nodošana būtu 2003. gada Likuma par Eiropas apcietināšanas orderi 22. panta 2. punktā un TSN 625. pantā paredzētā specialitātes principa pārkāpums.
20      Tādējādi LQ, NT un RM apgalvo, ka 625. pantā minētais jēdziens “nodarījums” ir jāinterpretē autonomi, pamatojoties tostarp uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru par jēdzienu “apsūdzība krimināllietā”. Savukārt Īrijas iestādes, tāpat kā High Court (Augstā tiesa), uzskata, ka jēdziens “nodarījums” minētā 625. panta izpratnē attiecas tikai uz nodarījumiem, kuri saskaņā ar izdevējvalsts tiesībām tiek uzskatīti par krimināltiesiska rakstura nodarījumiem.
21      Iesniedzēja šaubās, vai TSN 625. panta 2. punkts aizliedz nodot LQ, NT un RM Apvienotajai Karalistei, pamatojoties uz to, ka viņiem draud brīvības atņemšana par pārkāpumu, kas izdarīts pirms nodošanas un kas nav saistīts ar nodošanas iemeslu.
Šajā ziņa tā it īpaši vēlas noskaidrot, kādi kritēriji būtu jāizmanto, lai definētu “nodarījumu” šīs tiesību normas izpratnē.
22      Minētā tiesa turklāt precizē, ka procedūrās saistībā ar aresta pasākumiem
LQ, NT un RM – visi trīs – bauda ECPAK 6. un 13. pantā iekļautās procesuālās tiesības.
23      Šādos apstākļos Supreme Court (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [TSN] VII sadaļas noteikumi par “nodošanu” ir piemērojami tikai kriminālvajāšanai un/vai arī brīvības atņemšanas sodiem/drošības līdzekļiem, ko piemēro par noziedzīgiem nodarījumiem?
2)      Vai TSN 625. panta 2. punktā, kurā noteikts, ka, izņemot gadījumus, uz kuriem attiecas 625. panta 1. un
3. punkts, “nevar veikt nodotās personas kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību par nodarījumu, kas veikts pirms minētās personas nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru persona nodota”, “nodarījums” nozīmē[, pirmkārt,] noziedzīgu nodarījumu, kā tas definēts izsniegšanas valsts tiesību aktos[, otrkārt], noziedzīgu nodarījumu, kā tas definēts izpildvalsts tiesību aktos, vai[, treškārt,] tam ir autonoma nozīme Eiropas Savienības tiesībās?
3)      Ja jēdzienam “nodarījums” TSN 625. panta 2. punktā ir autonoma nozīme, pēc kādiem kritērijiem jānosaka, kas ir šāds “nodarījums”?
4)      Vai šajā kontekstā ir nozīme [Hartas] 47.[–50.] pantam (kuros ir atsauce uz “efektīvu tiesību aizsardzību/taisnīgu tiesu” (47. pants), “apsūdzēto” (48. pants), “noziedzīgu nodarījumu” (49. pants) un “sodīšanu krimināllietā par noziedzīgu nodarījumu” (50. pants)) un/vai [ECPAK] 6. un 13. pantam (kuros ir atsauce uz “izvirzītu apsūdzību” un “efektīvu aizsardzību”)?
5)      Vai TSN 625. panta 2. punkts aizliedz nodošanu situācijā, kad personai piespriests sešu mēnešu brīvības atņemšanas sods par necieņas izrādīšanu tiesai, bet nodošana, lai izciestu šo sodu, nav pieprasīta, jo izsniegšanas valsts tiesību aktos necieņu pret tiesu kvalificē kā civiltiesiski sodāmu necieņu pret tiesu un neuzskata to par noziedzīgu nodarījumu vai krimināltiesību jautājumu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
24      Ar šiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai TSN 625. pants jāinterpretē tādējādi, ka apstāklis, ka personai – uz kuru attiecas apcietināšanas orderis, kas izsniegts, pamatojoties uz šo nolīgumu, lai veiktu kriminālvajāšanu par noziedzīgu nodarījumu, – izsniegšanas valstī ir piespriests brīvības atņemšanas sods uz sešiem mēnešiem par citu nodarījumu, kas šīs valsts tiesībās tiek uzskatīts par civiltiesisku un uz ko tātad neattiecas minētais apcietināšanas orderis, uzliek izpildes tiesu iestādei pienākumu vai ļauj atteikt minētā apcietināšanas ordera izpildi.
25      Vispirms jāuzsver, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka izpildes tiesu iestādei principā ir pienākums izpildīt apcietināšanas orderi, ko Apvienotā Karaliste ir izsniegusi, pamatojoties uz TSN, un ka tā atteikties izpildīt šādu apcietināšanas orderi var tikai tādu iemeslu dēļ, kuri izriet no šā nolīguma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 46. un 48. punkts).
26      Lai noteiktu, vai TSN 625. pantā ir noteikts šāds iemesls, saskaņā ar 1969. gada 23. maija Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (Recueil des traités des Nations unies, 1155. sēj., 331. lpp.), kas atspoguļo starptautisko paražu tiesību normas, 31. panta prasībām, šis 625. pants ir jāinterpretē labā ticībā saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama tā noteikumiem to kontekstā un tā priekšmeta un mērķa gaismā, ņemot vērā visas atbilstošās starptautisko tiesību normas, kas piemērojamas attiecībās starp TSN pusēm (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2010. gada 25. februāris, Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, 42. un 43. punkts, kā arī 2025. gada 21. janvāris, Conti 11. Container Schiffahrt II, C‑188/23, EU:C:2025:26, 47. punkts).
27      Pirmām kārtām, attiecībā uz TSN 625. panta formulējumu jākonstatē, ka no tā nekādi neizriet, ka izpildes tiesu iestādei būtu pienākums vai iespēja atteikties izpildīt apcietināšanas orderi, ja tās rīcībā ir elementi, kas pierāda, ka nodošanas gadījumā izsniegšanas valsts iestādes neievēros specialitātes principu.
28      Tāpat no 625. panta formulējuma neizriet, ka izpildes tiesu iestādei, pirms tā lemj par pieprasītās personas nodošanu, būtu jāpārbauda, vai izsniegšanas valsts iestādēm ir pienākums ievērot specialitātes principu vai arī šīs iestādes praksē faktiski ievēro šo principu.
29      Pirmkārt, TSN 625. panta 1. punktā šī nolīguma pusei ir vienīgi paredzēta iespēja sniegt paziņojumu, tāpēc
uzskata, ka tā ir piekritusi atkāpei no specialitātes principa. Turklāt šī tiesību norma attiecas uz situāciju, kurā nodošana jau ir veikta, jo tā skaidri attiecas uz nodarījumu, “kas nav nodarījums, par kuru” attiecīgā persona nodota.
30      Tādējādi, lai gan 625. panta 1. punktā izpildes tiesu iestādei ir paredzēta iespēja “lēmumā par nodošanu” paust nostāju par specialitātes principu, šādas nostājas mērķis ir nevis atteikt nodošanu, lai novērstu šā principa
pārkāpumu, bet gan nolemt, ka minētais princips
izņēmuma kārtā būs piemērojams konkrētā lietā, atkāpjoties no izpildes valsts iepriekšēja lēmuma vispārīgi piekrist atkāpei no šā paša principa.
31      Otrkārt, TSN 625. panta 2. un
3. punktā ir paredzēti noteikumi, kas adresēti nevis izpildes tiesu iestādei, bet gan izsniegšanas valsts iestādēm. Proti, 625. panta 2. punktā ir skaidra atsauce uz “nodotās personas” gadījumu. Turklāt šie noteikumi attiecas tikai uz represīvajiem pasākumiem, kurus var vai nevar veikt pret pieprasīto personu pēc tās nodošanas.
32      Izpildes tiesu iestāde TSN 625. panta 3. punkta e) un g) apakšpunktā ir minēta tikai netieši – tādēļ, ka šī iestāde varētu pieņemt pieprasītās personas atteikumu no specialitātes principa saskaņā ar šā nolīguma 611. panta 1. punktu, vai tādēļ, ka minētā iestāde pēc šīs personas nodošanas pati varētu piekrist atkāpei no šā noteikuma, piemērojot minētā nolīguma 625. panta 4. punktu.
33      Treškārt, lai gan TSN 625. panta 4. punktā ir paredzēti noteikumi, kas būtībā ir piemērojami izpildes tiesu iestādei, šie noteikumi attiecas vienīgi uz nosacījumiem, ar kādiem šai iestādei ir jāpiekrīt, ka pret iepriekš nodotu personu var veikt kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību par nodarījumu, kas izdarīts pirms nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā tika nodota, kā paredzēts TSN 625. panta 3. punkta g) apakšpunktā.
34      Šajā ziņā vispirms jāuzsver, ka 625. panta 3. punkta g) apakšpunktā ir skaidri paredzēts, ka šo piekrišanu sniedz “izpildes tiesu iestāde, kas personu nodevusi”.
35      Vēl no TSN 625. panta 4. punkta pirmā teikuma izriet, ka izpildes tiesu iestādei iesniegtais piekrišanas pieprasījums principā ir nošķirts no apcietināšanas ordera un tādējādi uz to neattiecas nodošanas procedūra. Proti, šajā teikumā precizēts, ka šo pieprasījumu
iesniedz “kopā ar informāciju, kas minēta [TSN] 606. panta 1. punktā”, proti, ar informāciju, kurai ir jābūt ietvertai apcietināšanas orderī, – tā ir prasība, kurai nebūtu jēgas, ja minētais pieprasījums būtu izteikts apcietināšanas orderī.
36      Visbeidzot – saistībā ar Padomes Pamatlēmumu 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.) Tiesa ir precizējusi, ka šāda piekrišana ir nepieciešama tikai no brīža, kad saistībā ar izsniegšanas valstī notiekošo kriminālprocesu par nodarījumu, kas nav nodarījums, par kuru veikta nodošana, tiek piemērots pasākums, kas saistīts ar brīvības atņemšanu (šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2008. gada 1. decembris, Leymann un Pustovarov, C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, 73. un 74. punkts).
37      No šā sprieduma 34.–36. punktā minētajiem elementiem izriet, ka TSN 625. panta 3. punkta g) apakšpunktā un 4. punktā minētā piekrišana principā tiek lūgta pēc pieprasītās personas nodošanas, un tā ir norāde, ka specialitātes principa ievērošana izpildes tiesu iestādei nav jāpārbauda pirms nodošanas un ka tādējādi tā nevar būt nodošanas atteikuma pamats.
38      Otrām kārtām, attiecībā uz TSN 625. panta kontekstu – šā nolīguma 600. un 601. panti, kuros uzskaitīti gadījumi, kādos var atteikt uz minētā nolīguma pamata izdoto apcietināšanas orderu izpildi (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 44. punkts), neparedz apcietināšanas ordera izpildes atteikuma iemeslus, pamatojoties uz to, ka izsniegšanas valsts iestādes nav ievērojušas specialitātes principu vai, vispārīgāk, ka šīs iestādes nav ievērojušas minētā nolīguma noteikumus. Turklāt TSN 600. un 601. pantā nav nevienas atsauces vai norādes uz 625. pantu.
39      Trešām kārtām, runājot par TSN mērķiem, jāatgādina ka tā 1. pantā noteikts – ar šo nolīgumu tiek izveidots pamats plašām Savienības un Apvienotās Karalistes attiecībām labklājības un labu kaimiņattiecību telpā, ko raksturo ciešas un miermīlīgas attiecības, kuru pamatā ir sadarbība, ievērojot pušu autonomiju un suverenitāti.
40      Šajā nolūkā TSN mērķis, kā izriet no tā 23. apsvēruma, konkrētāk, ir stiprināt Savienības un Apvienotās Karalistes drošību, ļaujot sadarboties noziedzīgu nodarījumu novēršanas, izmeklēšanas, atklāšanas un saukšanas pie atbildības par tiem jomā, kā arī kriminālsodu izpildes jomā, tostarp aizsardzībā pret draudiem sabiedriskajai drošībai un to novēršanā (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 40. punkts).
41      Saistībā ar šo sadarbību TSN trešās daļas VII sadaļas mērķis saskaņā ar šā nolīguma 596. pantu ir nodrošināt, ka izdošanas sistēma starp dalībvalstīm, no vienas puses, un Apvienoto Karalisti, no otras puses, balstās uz nodošanas mehānismu, pamatojoties uz apcietināšanas orderi saskaņā ar šīs sadaļas noteikumiem (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 43. punkts).
42      Taču šā nodošanas mehānisma efektivitāte tiktu traucēta, ja izpildes tiesu iestādei pirms lēmuma pieņemšanas par tāda apcietināšanas ordera izpildi, kas izsniegts, pamatojoties uz TSN, vispārīgi būtu jāpārbauda, vai šā nolīguma noteikumi par šo mehānismu praksē tiek pilnībā ievēroti izsniegšanas valstī.
43      No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka TSN 625. pants nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to tiek ieviests uz šā nolīguma pamata izdota apcietināšanas ordera izpildes atteikuma pamats.
44      Jāpiebilst, ka TSN 524. panta 2. punktā precizēts, ka šā nolīguma trešās daļas noteikumi nekādi nemaina pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību principus, kas citastarp atspoguļoti ECPAK un –
Savienības un tās dalībvalstu gadījumā – Hartā.
45      Pienākums ievērot Hartu, kas atgādināts minētā 524. panta 2. punktā, dalībvalstīm
ir noteikts, kad tās lemj par personas nodošanu Apvienotajai Karalistei, jo lēmums par nodošanu ir Savienības tiesību īstenošana Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. Tātad dalībvalstu izpildes tiesu iestādēm, pieņemot šo lēmumu, ir jānodrošina Hartā atzīto pamattiesību ievērošana attiecībā uz personu, uz kuru attiecas uz TSN pamata izsniegtais apcietināšanas orderis; apstāklim, ka Harta nav piemērojama Apvienotajā Karalistē, šajā ziņā nav nozīmes (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 49. punkts).
46      It īpaši saskaņā ar TSN 524. panta 2. punktu un 604. panta c) punktu izpildes tiesu iestāde, kurai jālemj par apcietināšanas orderi, kas izsniegts, pamatojoties uz šo nolīgumu, nevar likt nodot pieprasīto personu, ja pēc šīs personas situācijas konkrētas un precīzas pārbaudes tā uzskata, ka ir pamatoti iemesli domāt, ka nodošanas Apvienotajai Karalistei gadījumā pastāv reāls risks minētās personas pamattiesību aizsardzībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 78. punkts).
47      Tātad, ja persona, uz kuru attiecas uz TSN pamata izsniegts apcietināšanas orderis, izpildes tiesu iestādē atsaucas uz vienu vai vairāku pamattiesību apdraudējumu
gadījumā, ja šī persona tiktu nodota Apvienotajai Karalistei, tad minētā izpildes tiesu iestāde, nepārkāpdama pienākumu ievērot pamattiesības, kas nostiprinātas šā nolīguma 524. panta 2. punktā, nevar likt veikt šo nodošanu, pēc atbilstošas pārbaudes konkrēti nenoteikusi, vai ir pamatoti iemesli uzskatīt, ka minētā persona ir pakļauta reālam šāda pārkāpuma riskam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 79. punkts).
48      Šajā ziņā jānorāda, ka specialitātes princips Hartā nav minēts un ka to nevar uzskatīt par tādu, kas tieši izriet no kādām Hartā vai Savienības tiesību vispārējā principā garantētajām tiesībām.
49      Turklāt no TSN neizriet, ka tā autori būtu vēlējušies specialitātes principa ievērošanas prasībai piešķirt pamattiesībām līdzvērtīga vērtību,
tostarp, lai piemērotu šā nolīguma 524. panta 2. punktu un 604. panta c) punktu.
50      Proti, no minētā nolīguma 625. panta izriet, ka tā autori ir paredzējuši, ka izpildes dalībvalsts pirms nodošanas var atkāpties no specialitātes principa, bet pēc nodošanas šai atkāpei principā ir nepieciešama izpildes dalībvalsts piekrišana un šādai atkāpei nav jābūt pamatotai, kā arī nav nepieciešams, lai pieprasītā persona piekristu šai atkāpei.
51      Tādējādi, pirmkārt, TSN 625. panta 1. punktā paredzēts – kā minēts šā sprieduma 29. punktā –, ka Apvienotā Karaliste un Savienība, darbojoties jebkuras tās dalībvalsts uzdevumā, katra var informēt Specializēto komiteju tiesībaizsardzības un tiesu iestāžu sadarbības jomā par to, ka tās attiecībās ar citām dalībvalstīm, kuras sniegušas tādu pašu paziņojumu, uzskata, ka ir dota piekrišana personas kriminālvajāšanai, notiesāšanai vai apcietināšanai brīvības atņemšanas soda vai drošības
līdzekļa izpildei par nodarījumu, kas izdarīts pirms personas nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru minētā persona nodota, ja vien – īpašā gadījumā – izpildes tiesu iestāde lēmumā par nodošanu
neparedz citādi.
52      Šādas iespējas īstenošana tādējādi praksē ļauj Apvienotajai Karalistei vai katrai dalībvalstij vispārīgi izslēgt no specialitātes principa piemērošanas personas, kuras tās nodod, piemērojot TSN.
53      Otrkārt, no TSN 625. panta 4. punkta izriet, ka izpildes tiesu iestādei pēc pieprasītās personas nodošanas ir jāpiekrīt atkāpei no specialitātes principa situācijās, kad tai būtu pienākums veikt nodošanu, ja par attiecīgo nodarījumu izsniegts apcietināšanas orderis.
54      No iepriekš minētā izriet, ka prasība ievērot specialitātes principu nav pamattiesības un ka iespējamā šā principa pārkāpuma riska esība pati par sevi nav pietiekama, lai pamatotu TSN 524. panta 2. punkta un 604. panta c) punkta piemērošanu.
55      Tomēr šāda riska esībai papildus citiem elementiem var būt nozīme, izvērtējot, vai pastāv reāls pamattiesību apdraudējums pēdējās minētās tiesību normas izpratnē.
56      Tādējādi, pirmām kārtām, TSN 524. panta 2. punktā un 604. panta c) punktā ir noteikts, ka ir jāatsaka tāda apcietināšanas ordera izpilde, kas izsniegts, pamatojoties uz šo nolīgumu, situācijā, kad paredzama specialitātes principa neievērošana radītu reālu risku, ka pieprasītās personas pamattiesības tiks pārkāptas vēlāk, piemēram, tad, ja sods, kas tiks piemērots, neievērojot šo principu, šai personai ticis piemērots, pārkāpjot tās tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
57      Tomēr iesniedzējtiesa nav minējusi nevienu šāda veida risku un, gluži pretēji, ir skaidri precizējusi, ka procedūras, kuru iznākumā
tika pieņemts notiesājošs spriedums par pieprasītās personas izrādīto necieņu tiesai, tika veiktas, pilnībā ievērojot viņu pamattiesības, tāpēc Tiesai šajā gadījumā nav jāpārbauda šāda TSN 524. panta 2. punkta un 604. panta c) punkta piemērošanas hipotēze.
58      Otrām kārtām, jāuzsver, ka to pamattiesību vidū, kuru reālais apdraudējums saskaņā ar TSN 524. panta 2. punktu un 604. panta c) punktu ir saistīts ar atteikumu izpildīt apcietināšanas orderi, kas izsniegts, pamatojoties uz šo nolīgumu, ir tās, kuras ir nostiprinātas Hartas 47. panta 1. punktā, kurā paredzēts, ka ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 31. janvāris, Puig Gordi u.c., C‑158/21, EU:C:2023:57, 97. punkts).
59      Lai gan prasība ievērot specialitātes principu nav pamattiesības, tomēr ar šo principu tā piemērošanas jomā
ir ieviesta procesuālā garantija, kas tiek piedāvāta pieprasītajai personai, kura tai faktiski jāspēj izmantot, ja vien tā nav no tās atteikusies saskaņā ar TSN 611. pantā paredzētajiem nosacījumiem vai ja izpildes valsts nav piekritusi atkāpei no minētā principa. Tātad ar šā nolīguma 625. pantu ir izveidotas “tiesības [..], kas garantētas Savienības tiesībās” Hartas 47. panta 1. punkta izpratnē.
60      No tā izriet, ka 47. panta 1. punkts netiktu ievērots, ja pieprasītajai personai izsniegšanas valstī nebūtu neviena tiesību aizsardzības līdzekļa, kas tai ļautu šīs tiesības aizsargāt, pēc nodošanas atsaucoties uz apgalvoto specialitātes principa pārkāpumu, lai iebilstu pret tās kriminālvajāšanu, notiesāšanu vai brīvības atņemšanu situācijā, kad ar TSN 625. pantu šāda kriminālvajāšana, notiesāšana vai brīvības atņemšana ir izslēgta.
61      Turklāt atbilstoši TSN ieviestā nodošanas mehānisma loģikai izpildes tiesu iestādes kompetences neesība pašai piemērot specialitātes principu tieši izriet no izsniegšanas valsts tiesu pienākuma nodrošināt šā principa ievērošanu.
62      Jāuzsver, ka šajā gadījumā no Īrijas tiesas sēdē sniegtajām norādēm izriet, ka Apvienotajai Karalistei nodotajai personai šīs valsts tiesās ir efektīvi tiesību aizsardzības līdzekļi, kas tai ļauj atsaukties uz apgalvoto specialitātes principa pārkāpumu un panākt, lai tiesa pārbaudītu šajā ziņā izvirzītā iebilduma pamatotību.
63      Šādu tiesību aizsardzības līdzekļu esība, kas vajadzības gadījumā būs jāpārbauda iesniedzējtiesai, būtu pietiekama, lai izslēgtu reālu Hartas 47. panta 1. punkta pārkāpuma risku nodošanas gadījumā un līdz ar to – TSN 524. panta 2. punkta un 604. panta c) punkta piemērošanu.
64      Ja par to ir šaubas, izpildes tiesu iestāde atteikties izpildīt apcietināšanas orderi, kas izdots, pamatojoties uz TSN, katrā ziņā varēs tikai pēc tam, kad tā, pirmkārt, būs pieprasījusi izdevējai tiesu iestādei informāciju par Apvienotajā Karalistē pieejamajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem un, otrkārt, būs lūgusi piešķirt papildu garantijas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 89.–91. punkts).
65      Tātad uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild – TSN 625. pants jāinterpretē tādējādi, ka apstāklis, ka personai, uz kuru attiecas apcietināšanas orderis, kas izsniegts, pamatojoties uz šo nolīgumu, lai veiktu kriminālvajāšanu par noziedzīgu nodarījumu, izsniegšanas valstī ir piespriests brīvības atņemšanas sods uz sešiem mēnešiem par citu nodarījumu, kas šīs valsts tiesībās tiek uzskatīts par civiltiesisku un uz ko tātad neattiecas minētais apcietināšanas orderis, pats par sevi izpildes tiesu iestādei neļauj atteikt minētā apcietināšanas ordera izpildi.
Par tiesāšanās izdevumiem
66      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Tirdzniecības un sadarbības nolīguma starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, no vienas puses, un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, no otras puses, 625. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
apstāklis, ka personai, uz kuru attiecas apcietināšanas orderis, kas izsniegts, pamatojoties uz šo nolīgumu, lai veiktu kriminālvajāšanu par noziedzīgu nodarījumu, izsniegšanas valstī ir piespriests brīvības atņemšanas sods uz sešiem mēnešiem par citu nodarījumu, kas šīs valsts tiesībās tiek uzskatīts par civiltiesisku un uz ko tātad neattiecas minētais apcietināšanas orderis, pats par sevi izpildes tiesu iestādei neļauj atteikt minētā apcietināšanas ordera izpildi.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – angļu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.