Pagaidu versija
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 11. martā (*)
Civildienests – Ierēdņi – Paziņojums par vakanci – Direktora amats – Kandidatūras noraidīšana – Nelabvēlīgs akts – Pieņemamība – Akta autora kompetences neesība – Atbilstības kritēriji – Jēdziens “vidējā līmeņa vadības funkcija” – Tiesību kļūda
Lietā T‑195/25
Friedrich Erlbacher, ar dzīvesvietu Briselē (Beļģija), ko pārstāv
L. Levi, avocate,
prasītājs,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv J.‑F. Brakeland un
S. Chantre, pārstāvji,
atbildētāja,
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
apspriežu laikā šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Svenningsens [J. Svenningsen], tiesneši H. Martins i Peress de Nanklaress [J. Martín y Pérez de Nanclares] (referents) un M. Stanku [M. Stancu], tiesneši,
sekretārs: L. Ramete [L. Ramette], administrators,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu, it īpaši:
–        iebildi par nepieņemamību, kuru Komisija izvirzījusi ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2025. gada 2. jūnijā,
–        prasītāja apsvērumus par iebildi par nepieņemamību, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2025. gada 20. jūnijā,
–        2025. gada 4. jūlija lēmumu apvienot iebildi par nepieņemamību ar lietas izskatīšanu pēc būtības,
–        2025. gada 7. jūlija procesa organizatoriskos pasākumus un Komisijas atbildi, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2025. gada 18. jūlijā,
pēc 2025. gada 17. decembra tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Ar prasību, kas pamatota ar LESD 270. pantu, prasītājs Friedrich Erlbacher lūdz atcelt lēmumu, kas ietverts Eiropas Komisijas Cilvēkresursu un drošības ģenerāldirektorāta (ĢD) 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstulē, ar kuru tika noraidīta viņa kandidatūra Komisijas Lauksaimniecības un lauku attīstības ĢD direktora amatam (AD 14/AD 15) (turpmāk tekstā – “attiecīgais amats”).
Tiesvedības priekšvēsture
2        Prasītājs uzsāka darbu Komisijā 1996. gada 1. janvārī.
3        No 1996. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 31. oktobrim prasītājs tika norīkots darbā Konkurences ĢD un pēc tam dienesta interesēs tika norīkots darbā Eiropas Savienības Tiesā līdz 2004. gada 30. septembrim. Kopš 2004. gada 1. oktobra viņš ir norīkots darbā Komisijas Juridiskajā dienestā (turpmāk tekstā – “Juridiskais dienests”). 2014. gada 1. martā viņš tika iecelts par “juriskonsultu” šajā dienestā. Kopš tā laika viņš ir paaugstināts AD 14 pakāpē. Visbeidzot, 2021. gada 1. novembrī viņš tika iecelts par galvenā juridiskā padomnieka vietnieku, kurš vada Juridiskā dienesta iestāžu grupu.
4        2024. gada 14. maijā saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 29. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) un iii) punktu tika publicēts paziņojums par Lauksaimniecības un lauku attīstības ĢD G direktorāta “Starptautiskie” direktora (AD 14/15 pakāpe) vakanci (paziņojums COM/2024/1108) (turpmāk tekstā – “paziņojums par vakanci”).
5        Atlases procedūra sadaļā “Pieņemšanas darbā politika” bija aprakstīta šādi:
“[..] Kandidātiem, kas uzaicināti uz interviju ar Padomdevēju komiteju amatā iecelšanas jautājumos, pirms šīs intervijas vienu dienu ir jāpiedalās ārējo konsultantu vadītā vērtēšanas centrā, ja vien viņi jau nav tikuši novērtēti vērtēšanas centrā, kas organizēts pēc [Cilvēkresursu un drošības] ĢD pieprasījuma, lai ieņemtu tāda paša līmeņa amatu kā tas, uz kuru viņi pašlaik piesakās, divu gadu laikā pirms intervijas ar [Padomdevēju komiteju amatā iecelšanas jautājumos] [..].”
6        Turklāt paziņojumā par vakanci bija hipersaite uz Komisijas iekštīkla lapu ar nosaukumu “Vadība: atbilstības nosacījumi”. Attiecībā uz pienākumiem, kas saistīti ar direktora amata veidu, ir norādīts, ka var pieteikties apstiprinātie ierēdņi, tostarp “AD 14 pakāpes ierēdņi, kuri ieņem (vai ir pildījuši) vidējā līmeņa vadības amatu vismaz [divus] gadus” (turpmāk tekstā – “strīdīgais nosacījums”).
7        2024. gada 27. maijā prasītājs iesniedza savu kandidatūru attiecīgajam amatam.
8        Komisijas Cilvēkresursu un drošības ĢD nodaļas “HR.02 – Vadošais personāls” darbinieks ar 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstuli informēja prasītāju, ka viņa kandidatūru nevar ņemt vērā, jo viņš neatbilst visiem atbilstības nosacījumiem, it īpaši strīdīgajam nosacījumam.
9        Ar 2024. gada 13. jūnija elektroniskā pasta vēstuli prasītājs tika uzaicināts uz interviju ar Lauksaimniecības un lauku attīstības ĢD priekšatlases komiteju atlases procedūrai COM/2024/1108, kas bija paredzēta 2024. gada 25. jūnijā.
10      Ar 2024. gada 14. jūnija elektroniskā pasta vēstuli Lauksaimniecības un lauku attīstības ĢD “R.5 – Personas un organizācija” nodaļas darbinieks informēja prasītāju, ka, tā kā Cilvēkresursu un drošības ĢD viņa kandidatūru neuzskatīja par atbilstīgu, iepriekš 9. punktā minētais uzaicinājums vairs nav spēkā.
11      2024. gada 22. augustā prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstuli.
12      2024. gada 30. oktobrī savā 2505. sanāksmē pēc par budžetu un administrāciju atbildīgā Komisijas locekļa priekšlikuma, vienojoties ar Komisijas priekšsēdētāju, un pēc apspriešanās ar Komisijas locekli, kurš atbild par lauksaimniecību un lauku attīstību, šī iestāde nolēma attiecīgajā amatā iecelt trešo personu (turpmāk tekstā – “lēmums par iecelšanu amatā”).
13      Tajā pašā dienā tika publicēts paziņojums presei par lēmumu par iecelšanu amatā.
14      2024. gada 11. decembrī prasītājam tika paziņots iecēlējinstitūcijas pieņemtais lēmums par viņa sūdzības noraidīšanu (turpmāk tekstā – “lēmums par sūdzības noraidīšanu”).
Lietas dalībnieku prasījumi
15      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–        atcelt 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstuli;
–        atcelt, ja nepieciešams, lēmumu par sūdzības noraidīšanu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp gadījumā, ja tā atzītu prasību par nepieņemamu.
16      Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–        atzīt apelācijas sūdzību par nepieņemamu un katrā ziņā par nepamatotu;
–        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par prasības pieņemamību
17      Komisija apstrīd prasības pieņemamību, jo 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstule nav nelabvēlīgs akts.
18      Pirmkārt, prasība esot nepieņemama, jo 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstuli ir izdevis Cilvēkresursu un drošības ĢD darbinieks, nevis par procedūru atbildīgā iecēlējinstitūcija, lai aizpildītu attiecīgo amatu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) un iii) punktu, proti, Komisijas locekļu kolēģija.
19      Otrkārt, 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstule neesot nelabvēlīgs akts, bet gan starpposma akts, kas ir daļa no darbā pieņemšanas procedūras. Proti, no paziņojuma par vakanci un no Komisijas iekštīkla lapas, uz kuru tas atsaucas, izrietot, ka attiecīgā atlases procedūra ir procedūra, kas norisinās vairākos posmos starp paziņojuma par vakanci publicēšanu un Komisijas locekļu kolēģijas lēmumu par iecelšanu amatā. Iecēlējinstitūcijas nelabvēlīgais akts esot lēmums par iecelšanu amatā.
20      Treškārt, 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstules sekas neesot bijušas tādas, ka prasītājs tiktu galīgi izslēgts no procedūras vai šī vēstule būtu saistoša iecēlējinstitūcijai. Proti, kā izrietot no Komisijas locekļu kolēģijas 2505. sanāksmes 2024. gada 28. novembra protokola (turpmāk tekstā – “Komisijas locekļu kolēģijas sanāksmes protokols”), iecēlējinstitūcija esot saņēmusi pilnīgu to personu sarakstu, kuras ir pieteikušās uz attiecīgo amatu. Līdz ar to iecēlējinstitūcija esot pieņēmusi savu galīgo lēmumu, zinot pilno kandidātu sarakstu.
21      Prasītājs apstrīd Komisijas argumentus.
22      Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu atcelšanas prasības civildienesta jomā pieņemamība ir atkarīga no nelabvēlīga akta esības.
23      Saskaņā ar Tiesas judikatūru Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē vienīgi tādi akti vai pasākumi var būt nelabvēlīgi, kuri rada saistošas tiesiskās sekas, kas var tieši un nekavējoties ietekmēt prasītāja intereses, būtiski mainot viņa juridisko stāvokli (spriedums, 2022. gada 15. decembris, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 95. punkts un tajā minētā judikatūra).
24      Lai noteiktu, vai tiesību akts rada šādas sekas, ir jāņem vērā šā akta būtība un jāizvērtē tā ietekme atbilstoši tādiem objektīviem kritērijiem kā minētā akta saturs, ņemot vērā attiecīgā gadījumā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī tā izdevējas iestādes pilnvaras (spriedums, 2022. gada 15. decembris, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
25      Tādējādi akta spēja tieši radīt sekas attiecībā uz fiziskas vai juridiskas personas juridisko stāvokli nevar tikt izvērtēta, ņemot vērā tikai to, ka šim aktam ir elektroniskās vēstules forma, jo tas nozīmētu, ka prasības pamatā esošā akta forma būtu pārāka par pašu šī akta būtību (spriedums, 2022. gada 15. decembris, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 97. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Turklāt, ja runa ir par aktiem vai lēmumiem, kuru izstrāde notiek vairākos posmos, it īpaši iekšējās procedūras beigās, apstrīdami tiesību akti principā ir tikai tie pasākumi, ar kuriem tiek galīgi noteikta iestādes nostāja šīs procedūras beigās, izslēdzot starppasākumus, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu (spriedums, 2022. gada 2. februāris, LU/EIB, T‑536/20, nav publicēts, EU:T:2022:40, 38. punkts; šajā nozīmē skat. arī rīkojumu, 2018. gada 16. novembris,
OT/Komisija, T‑552/16, nav publicēts, EU:T:2018:807, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
27      Visbeidzot, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu Eiropas Savienības iestāžu ierēdņi un darbinieki var apstrīdēt Civildienesta tiesā tikai iecēlējinstitūcijas un institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, aktus (skat. spriedumu, 2018. gada 16. novembris, OT/Komisija, T‑552/16, nav publicēts, EU:T:2018:807, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
28      Šajā lietā savā iebildē par nepieņemamību Komisija būtībā apgalvo, ka tikai lēmums par iecelšanu amatā esot nelabvēlīgs akts, jo to ir pieņēmusi iecēlējinstitūcija, proti, Komisijas locekļu kolēģija, kurai ir iesniegts pilnīgs to personu saraksts, kuras ir iesniegušas savu kandidatūru attiecīgajam amatam. Savukārt prasītājs uzskata, ka pirms šī lēmuma pieņemšanas, kas viņam turklāt neesot ticis paziņots, iecēlējinstitūcija ir ņēmusi vērā tikai Padomdevējas komitejas amatā iecelšanas jautājumos (turpmāk tekstā – “CCN”) piedāvātās kandidatūras, izslēdzot viņa kandidatūru, kas tika noraidīta kā neatbilstoša pirms priekšatlases posma, līdz ar to 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstule esot viņa kandidatūras galīgais noraidījums un tādējādi nelabvēlīgs akts.
29      Šajā sakarā jānorāda, ka procedūras, kuras rezultātā tiek pieņemti darbā augstākā līmeņa ierēdņi, organizēšanas kārtība ir paredzēta 2004. gada 26. oktobra kopsavilkuma dokumentā par politiku attiecībā uz augstākā līmeņa ierēdņiem (SEC(2004) 1352/2), ko apstiprinājusi Komisija (turpmāk tekstā – “kopsavilkuma dokuments”). Tā 5.2. punktā ir aprakstīta šī procedūra kā tāda, kas ietver vairākus posmus, kuri šajā gadījumā tika īstenoti ar paziņojumu par vakanci.
30      Saskaņā ar šo procedūru par pieņemšanu darbā atbildīgais ģenerāldirektorāts sagatavo paziņojuma par vakanci projektu, vienojoties ar procedūras referentu, un pēc tam šo paziņojumu par vakanci apstiprina iecēlējinstitūcija un tas tiek publicēts (pirmais posms). Pēc tam priekšatlases komiteja izveido sarakstu ar kandidātiem, kuri ir vislabāk kvalificēti attiecīgajam amatam, ņemot vērā publicētos kritērijus (otrais posms). Pamatojoties uz šīs komitejas ziņojumu, CCN identificē kandidātus, kuri ir vispiemērotākie intervijas rīkošanai, un pēc tam pieņem savu sākotnējo atzinumu (trešais posms). Pēc intervijām ar izraudzītajiem kandidātiem CCN pieņem savu atzinumu un izveido rezerves sarakstu ar katra kandidāta novērtējuma lapām (ceturtais posms). Kandidātiem, kas iekļauti CCN izveidotajā rezerves sarakstā, ir jārīko intervijas ar vienu vai vairākiem Komisijas locekļu kolēģijas locekļiem, kas attiecīgajā amatā ieceļ veiksmīgo kandidātu (piektais un pēdējais posms).
31      No tā izriet, ka Komisijas locekļu kolēģija ir iecēlējinstitūcija, kuras kompetencē ir augstākā līmeņa vadītāju iecelšana amatā, un ka lēmums par iecelšanu amatā tiek pieņemts pēc atlases procedūras, kas ietver vairākus posmus, kuros tiek sagatavoti sagatavojošie akti. Tādējādi principā un saskaņā ar šī sprieduma 26. un 27. punktā minēto judikatūru tikai lēmums par iecelšanu amatā esot prasītājam nelabvēlīgs akts.
32      Tomēr judikatūrā jau ir atzīts, ka lēmums, kas pieņemts pēc viena no atlases procedūras posmiem, var būt ieinteresētajai personai nelabvēlīgs akts, jo tā rezultātā šai personai tiek liegta iespēja piedalīties vēlākā minētās procedūras posmā un līdz ar to jebkāda iespēja tikt ieceltai amatā paziņojuma par vakanci ietvaros (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2015. gada 22. aprīlis, ED/ENISA, F‑105/14, EU:F:2015:33, 31. un 32. punkts).
33      Šajā lietā pēc Cilvēkresursu un drošības ĢD veiktā atbilstības nosacījumu novērtējuma priekšatlases komiteja atcēla sākotnēji paredzēto interviju ar prasītāju. Proti, kā atgādināts šī sprieduma 10. punktā, uzaicinājums uz šo interviju ir jāuzskata par vairs spēkā neesošu, jo Cilvēkresursu un drošības ĢD bija uzskatījis, ka prasītājs neatbilst it īpaši strīdīgajam nosacījumam.
34      Tādējādi jākonstatē, ka pēc 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstules nosūtīšanas prasītājs tika atstādināts no citiem atlases procedūras posmiem, līdz ar to šī elektroniskā pasta vēstule viņam ir nelabvēlīga.
35      Tiesas sēdē Komisija tomēr apgalvoja, ka, lai gan Cilvēkresursu un drošības ĢD veica pirmo atbilstības nosacījumu analīzi, vienīgā iecēlējinstitūcija, kuras kompetencē ir pieņemt galīgo lēmumu, bija Komisijas locekļu kolēģija.
36      Komisija uzskata, ka iestādes, kas iestājušās lietā pēc Cilvēkresursu un drošības ĢD, būtu varējušas analizēt atbilstības nosacījumus un būtu varējušas nonākt pie analīzes, kas atšķiras no minētā ĢD analīzes. Citiem vārdiem, priekšatlases komitejai, CCN vai arī Komisijas locekļu kolēģijai esot bijusi iespēja uzskatīt prasītāja kandidatūru par atbilstošu, līdz ar to 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstule neesot nelabvēlīgs akts.
37      Tomēr šīs lietas īpašajos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka atsauce tikai uz šo iespēju nevar būt pietiekams arguments, lai noraidītu 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstules kā nelabvēlīga akta raksturu. Proti, ņemot vērā sekas, kas faktiski ir radušās attiecībā uz prasītāja situāciju, un informāciju, ko viņš ir saņēmis, Komisijai ir jāsniedz norādes, kas pierāda, ka šīs dažādās instances, kurām bija jāiesaistās atlases procedūrā un vismaz priekšatlases procedūrā, faktiski ir saņēmušas viņa kandidatūras pieteikumu un analizējušas tās atbilstības nosacījumus. Tā kā šādas norādes nav sniegtas, būtu jāsecina, ka Cilvēkresursu un drošības ĢD, šķiet, ir pieņēmis galīgo nostāju par to, vai prasītājs ir ievērojis atbilstības nosacījumus.
38      Pirmkārt, attiecībā uz priekšatlases komiteju – 2024. gada 14. jūnija elektroniskā pasta vēstulē izmantotais formulējums, kas minēts šī sprieduma 10. punktā, izslēdz to, ka tā būtu veikusi analīzi par prasītāja kandidatūras atbilstību, vai pat norāda, ka tā uzskata, ka tai ir saistošs Cilvēkresursu un drošības ĢD veiktais vērtējums.
39      Otrkārt, attiecībā uz CCN Vispārējā tiesa lūdza iesniegt dokumentus ar atsauces numuru PERS (2024) 65/2 un PERS (2024) 65/3, lai pārbaudītu, vai CCN un pēc tam Komisijas locekļu kolēģijas rīcībā, kā to apgalvo Komisija, bija pilnīgs kandidātu saraksts attiecīgajam amatam, kas ir obligāts nosacījums, lai izvērtētu to atbilstību. Atbildot Komisija iesniedza trīs dokumentus, proti:
–        Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektora 2024. gada 11. jūnija paziņojumu, kas nosūtīts par budžetu un administrāciju atbildīgajam Komisijas loceklim (turpmāk tekstā – “2024. gada 11. jūnija paziņojums”);
–        CCN 2024. gada 22. augusta iepriekšējo atzinumu;
–        CCN 2024. gada 3. oktobra atzinumu.
40      No 2024. gada 11. jūnija paziņojuma izriet, ka no septiņiem iesniegtajiem kandidatūru pieteikumiem tikai prasītāja kandidatūra nebija atbilstīga un netika nodota par budžetu un administrāciju atbildīgajam Komisijas loceklim, un Komisija to apstiprināja tiesas sēdē. Tādējādi Komisijas loceklis, kurš iesniedza Komisijas locekļu kolēģijai priekšlikumu (skat. iepriekš 12. punktu), prasītāja kandidatūru nebija saņēmis.
41      Savukārt CCN 2024. gada 22. augusta iepriekšējā atzinumā atbilstīgo kandidātu sarakstā bija iekļauta ne tikai prasītāja kandidatūra, bet arī citas personas kandidatūra, kura tomēr bija atsaukusi savu kandidatūru pirms priekšatlases posma. Tādējādi atbilstošo pieteikumu skaits bija astoņi, nevis seši. Iztaujāta tiesas sēdē par šo skaitļu atšķirību, Komisija atzina, ka šī nekonsekvence var radīt šaubas, tomēr nesniedza papildu paskaidrojumus.
42      Tādējādi Komisija nav apgalvojusi, ka šī atšķirība ir izskaidrojama ar apstākli, ka CCN ir analizējusi visu kandidatūru atbilstības nosacījumus un ir nonākusi pie secinājuma, kas atšķiras no Cilvēkresursu un drošības ĢD secinājuma.
43      Katrā ziņā jākonstatē, ka Komisija nav varējusi iesniegt konkrētus pierādījumus, kas ļautu apstiprināt, ka CCN patiešām bija saņēmusi prasītāja kandidatūru atšķirībā no Komisijas locekļa, kurš bija atbildīgs par budžetu un administrāciju, ne arī to, ka tā faktiski bija pārbaudījusi tās atbilstību.
44      Turklāt CCN 2024. gada 22. augusta iepriekšējā atzinumā ir tieši minēta tikai divu kandidātu, kuri tika uzaicināti uz vērtēšanas centru un interviju, kurā prasītājs nebija iekļauts, personas lietu pārbaude.
45      Līdz ar to Komisijas iesniegtie dokumenti un sniegtie paskaidrojumi neļauj secināt, ka CCN patiešām bija saņēmusi visas kandidatūras, nedz a fortiori to, ka tā ir no jauna izvērtējusi atbilstības nosacījumus, nedz, konkrētāk, ka tā ir izvērtējusi prasītāja kandidatūru.
46      Tāpēc saraksts, kas izklāstīts CCN 2024. gada 22. augusta iepriekšējā atzinumā, šķiet vienkāršs saraksts ar visiem kandidātiem, kuri pieteikušies, neatkarīgi no viņu kandidatūru atbilstības, un īpašības vārds “atbilstīgs” Komisijas sniegto pārliecinošu paskaidrojumu trūkuma dēļ ir jāsaprot kā pārrakstīšanās kļūda.
47      Līdz ar to Komisija nav sniegusi pierādījumus tam, ka CCN ir izskatījusi prasītāja kandidatūru un secinājusi, ka tā ir atbilstīga, un tas ir pretēji Cilvēkresursu un drošības ĢD secinājumam, ko turklāt bija pieņēmusi priekšatlases komiteja bez pārbaudes.
48      Šis pierādījums bija vēl jo vairāk nepieciešams tāpēc, ka, no vienas puses, no kopsavilkuma dokumenta neizriet, ka no CCN tiktu sagaidīts, ka tā pārbaudīs kandidātu atbilstības nosacījumus, un, no otras puses, tā kā prasītāja intervija ar priekšatlases komiteju tika atcelta, bija maz ticams, ka CCN izvērtēs tās kandidatūras nopelnus, attiecībā uz kuru tai trūka būtisku vērtējuma elementu.
49      Treškārt, attiecībā uz Komisijas locekļu kolēģiju, ņemot vērā veidu, kādā notika atlases procedūra, proti, vispirms prasītāja kandidatūras nenosūtīšanu Komisijas loceklim, kurš ir atbildīgs par budžetu un administrāciju, pēc tam priekšatlases komitejas piekrišanu Cilvēkresursu un drošības ĢD secinājumam un, visbeidzot, pierādījumu neesību, ka CCN ir izskatījusi prasītāja kandidatūru, pastāv norāžu kopums, kas ļauj pamatoti šaubīties par to, ka Komisijas locekļu kolēģija bija saņēmusi prasītāja kandidatūru un pārbaudījusi tās atbilstību. Turklāt, tāpat kā konstatēts šī sprieduma 48. punktā attiecībā uz CCN, no vienas puses, no kopsavilkuma dokumenta neizriet, ka Komisijas locekļu kolēģijai būtu jāpārbauda kandidatūru atbilstības nosacījumi, un, no otras puses, tā kā ne priekšatlases komiteja, ne CCN netika rīkojusi interviju ar prasītāju, bija maz ticams, ka minētā kolēģija izvērtēs prasītāja kandidatūras nopelnus, attiecībā uz kuriem tai trūka būtisku vērtējuma elementu.
50      Jākonstatē, ka Komisija nav iesniegusi nevienu pierādījumu, lai pierādītu pretējo, izņemot tās locekļu kolēģijas sanāksmes protokolu.
51      Tomēr ar to, ka Komisijas locekļu kolēģijas sanāksmes protokolā ir minēts, ka tā ir saņēmusi kandidatūru sarakstu, nepietiek, lai pierādītu, ka tā faktiski ir saņēmusi prasītāja kandidatūru un ir izvērtējusi tās atbilstību. Proti, saraksta nosūtīšana ne vienmēr ir sinonīms pieteikumu faktiskai iesniegšanai, kā to apliecina 2024. gada 11. jūnija paziņojums, kas bija pievienots kandidatūru sarakstam, bet par budžetu un administrāciju atbildīgajam Komisijas loceklim tika nosūtītas tikai atbilstošās kandidatūras.
52      Turklāt jānorāda, ka 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstule prasītājam tika paziņota tajā pašā dienā plkst. 16.56, proti, aptuveni vienu stundu pēc 2024. gada 11. jūnija paziņojuma elektroniskā paraksta plkst. 15.49, un tas apstiprina nodomu informēt prasītāju par attiecībā uz viņu pieņemto lēmumu un gandrīz vienlaikus pārsūtīt to kompetentajam Komisijas loceklim.
53      Līdz ar to šīs lietas apstākļos jāuzskata, ka, tā kā ar 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstuli tika izslēgta prasītāja kandidatūra pirms priekšatlases posma, ar to attiecībā uz viņu tika izbeigta atlases procedūra un tādējādi tā ir galīga viņa kandidatūras noraidīšana un līdz ar to nelabvēlīgs akts (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), līdz ar to viņa prasība ir pieņemama.
Par prasības priekšmetu
54      Ar trešo prasījumu prasītājs lūdz Vispārējo tiesu vajadzības gadījumā atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu.
55      Tā kā lēmumam par sūdzības noraidīšanu nav autonoma satura, jo ar to vienīgi tiek apstiprināts apstrīdētais lēmums, ir jāuzskata, ka atcelšanas prasījumi ir vērsti tikai uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, kura tiesiskums tiks izvērtēts, ņemot vērā šajā lēmumā par sūdzības noraidīšanu ietverto pamatojumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1989. gada 17. janvāris, Vainker/Parlaments, 293/87, EU:C:1989:8, 8. punkts, un 2022. gada 6. jūlijs, MZ/Komisija, T‑631/20, EU:T:2022:426, 21. punkts).
Par lietas būtību
56      Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un otrais – uz iebildi par paziņojuma par vakanci prettiesiskumu un noteikumiem, uz kuriem attiecas šis paziņojums.
57      Turklāt prasītājs savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību izvirzīja jaunu pamatu par akta autora kompetences neesību.
Par jauno pamatu, kas attiecas uz akta autora kompetences neesību
58      Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību prasītājs norādīja, ka, ja Vispārējai tiesai, tāpat kā Komisijai, būtu jāuzskata, ka personai, kas viņam ir paziņojusi apstrīdēto lēmumu, nav tiesību to darīt, tā vēlas izvirzīt jaunu atcelšanas pamatu, kas balstīts uz akta autora kompetences neesību.
59      Tiesas sēdē Komisija apgalvoja, ka, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstule ir nelabvēlīgs akts, būtu jākonstatē, ka iestādei, kas to ir izdevusi, nav kompetences.
60      Šajā ziņā jāatgādina, ka nelabvēlīgā akta autora nekompetence ir absolūts pamats, kas ir jāizskata Savienības tiesai pēc tās ierosmes (skat. spriedumu, 2010. gada 8. jūlijs, Komisija/Putterie‑De‑Beukelaer, T‑160/08 P, EU:T:2010:294, 61. punkts un tajā minētā judikatūra) un uz ko tas var atsaukties jebkurā tiesvedības stadijā (skat. spriedumu, 2024. gada 26. jūnijs, Paraskevaidis/Padome un Komisija, T‑698/21, EU:T:2024:425, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
61      Šajā lietā apstrīdēto lēmumu pieņēma Cilvēkresursu un drošības ĢD nodaļas “HR.02 – Vadošais personāls” darbinieks. Kā minēts šī sprieduma 31. punktā, Komisijas locekļu kolēģija ir kompetentā iecēlējinstitūcija augstākā līmeņa vadītāju iecelšanai amatā.
62      Protams, no prasības pieņemamības analīzes izriet, ka faktiski priekšatlases komiteja CCN un Komisijas locekļu kolēģija nav analizējušas kandidatūru atbilstības nosacījumus un ka šis uzdevums ir uzticēts Cilvēkresursu un drošības ĢD.
63      Turklāt, kā tika secināts šī sprieduma 53. punktā, ar apstrīdēto lēmumu tika pabeigta atlases procedūra attiecībā uz prasītāju.
64      Tādējādi varētu šķist, ka Komisijas locekļu kolēģija šajā atlases procedūras posmā ir deleģējusi Cilvēkresursu un drošības ĢD savas pilnvaras attiecībā uz pieteikumu atbilstības nosacījumu pārbaudi un minēto pieteikumu noraidīšanu.
65      Tomēr jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pilnvaru deleģēšana netiek prezumēta un ka, pat ja deleģējošā iestāde tā ir pilnvarota deleģēt savas pilnvaras, tai ir jāpieņem skaidrs lēmums, ar kuru šīs pilnvaras tiek nodotas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1958. gada 13. jūnijs, Meroni/Augstā iestāde, 9/56, EU:C:1958:7, 42.–44., 46. un 47. lpp.), un deleģēšana var attiekties tikai uz precīzi definētām īstenošanas pilnvarām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 26. maijs, Tralli/ECB, C‑301/02 P, EU:C:2005:306, 43. punkts).
66      Tomēr jākonstatē, ka šajā lietā tas tā nav bijis.
67      Turklāt jānorāda, ka šī lieta atšķiras no lietas, kurā tika izdots iepriekš 32. punktā minētais 2015. gada 22. aprīļa rīkojums ED/ENISA (F‑105/14, EU:F:2015:33, 31. punkts). Proti, pēdējā minētajā lietā nelabvēlīgo aktu bija pieņēmusi kompetentā iestāde, jo tajā bija ietverta institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, nostāja attiecībā uz prasītāja kandidatūras noraidīšanu atlases procedūras pirmajā posmā pēc tam, kad atlases komiteja to bija detalizēti izvērtējusi.
68      Šādos apstākļos jākonstatē, ka apstrīdēto lēmumu ir pieņēmusi iestāde, kurai nav kompetences, līdz ar to tas ir jāatceļ.
69      Tomēr pareizas tiesvedības nodrošināšanai, lai noteiktu pareizo tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru Komisijai jāveic šī sprieduma izpildei vajadzīgie pasākumi saskaņā ar LESD 266. pantu, ir jāizskata arī pirmais prasītāja izvirzītais pamats.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un kļūdu tiesību piemērošanā
70      Prasītājs uzskata, ka iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo tā nav ievērojusi paziņojumu par vakanci un noteikumus, uz kuriem viņš atsaucas. Proti, iecēlējinstitūcijai šie pēdējie minētie esot bijuši jāinterpretē tādējādi, ka strīdīgais nosacījums nav piemērojams tādā lietā kā tajā izskatāmais gadījums. Šāds pamats ir jāuzskata par tādu, kas attiecas arī uz tiesību kļūdu.
71      Šajā ziņā, pirmkārt, prasītājs norāda, ka Komisijas Lēmums C(2016) 3288
final (2016. gada 15. jūnijs) par vidējā līmeņa vadītājiem (turpmāk tekstā – “lēmums par vidējā līmeņa vadītājiem”), kurā ir noteikti kritēriji, kas ļauj uzskatīt, ka funkcija ir “vidējā līmeņa vadības funkcija”, nav piemērojams padomdevējiem, kā tas izriet no šī lēmuma 2. panta 3. punkta.
72      Otrkārt, prasītājs norāda, ka ar Komisijas Lēmumu C(2016) 3214
final (2016. gada 7. jūnijs) par padomdevēja pienākumiem (turpmāk tekstā – “lēmums par padomdevējiem”) no tā piemērošanas jomas saskaņā ar tā 1. pantu ir izslēgti Juridiskā dienesta juriskonsulti.
73      Prasītājs no tā secina divus dažādus scenārijus.
74      Saskaņā ar pirmo scenāriju būtu jāuzskata, ka, tā kā lēmums par padomdevējiem nav piemērojams Juridiskā dienesta juriskonsultiem, uz tiem attiecas lēmums par vidējā līmeņa vadītājiem. Tomēr šādā gadījumā juriskonsulti, ņemot vērā Juridiskā dienesta īpašo struktūru, būtu jāuzskata par nodaļu vadītājiem.
75      Tā kā iecēlējinstitūcija neesot izturējusies pret prasītāju, kurš ir juriskonsults Juridiskajā dienestā, kā pret nodaļas vadītāju, apstrīdētais lēmums esot jāatceļ, jo tajā nav ievērots lēmums par vidējā līmeņa vadību.
76      Saskaņā ar otro scenāriju Juridiskā dienesta juriskonsulti tiktu izslēgti gan no vidējā līmeņa vadības lēmuma, gan no lēmuma par padomdevējiem darbības jomas. Tas nozīmētu, ka Juridiskā dienesta juriskonsulta amatu neregulētu neviens konkrēts dokuments nedz attiecībā uz viņa lomu, nedz attiecībā uz iespēju piedalīties augstākā līmeņa vadītāju atlases procedūrās.
77      Šādā gadījumā apstrīdēto lēmumu nebūtu bijis iespējams pieņemt, piemērojot lēmumu par vidējā līmeņa vadītājiem, un iecēlējinstitūcijai esot bijis konkrēti jāizvērtē, vai prasītājam ir attiecīgajam amatam nepieciešamās prasmes un pieredze.
78      Līdz ar to iecēlējinstitūcija neesot ievērojusi paziņojumu par vakanci un noteikumus, uz kuriem tā atsaucas, automātiski piemērojot prasītājam strīdīgo nosacījumu, nepārbaudot, vai viņa kompetences un pieredzi var uzskatīt par līdzvērtīgām tām, kas paredzētas vidējā līmeņa vadības funkcijām.
79      Komisija apstrīd prasītāja argumentus. It īpaši tā apgalvo, ka Juridiskā dienesta juriskonsulti no lēmuma par vidējā līmeņa vadību ir izslēgti nevis “tiktāl, ciktāl” viņi neveic vadības funkcijas, bet “jo” viņi neveic šādas funkcijas. Šādu Lēmuma par vidējā līmeņa vadību 2. panta 3. punkta interpretāciju apstiprinot šī lēmuma angļu valodas versija, kurā ir izmantots vārds “as”, un vācu valodas versija, kurā ir izmantots vārds “da”.
80      Paziņojuma par vakanci mērķis ir, pirmkārt, pēc iespējas precīzāk informēt ieinteresētās personas par to nosacījumu raksturu, kuri tiek izvirzīti, lai ieņemtu aizpildāmo amatu, lai ļautu tām izvērtēt, vai tām būtu jāpiesakās uz amatu, un, otrkārt, noteikt tiesisko regulējumu, kuru ievērojot iestāde paredz veikt kandidātu nopelnu salīdzinošu izvērtējumu. Šī otrā funkcija nozīmē, ka ir jānosaka pietiekami precīzas prasības, lai varētu veikt minēto salīdzinošo pārbaudi un pamatot izdarīto izvēli (skat. spriedumu, 2022. gada 1. jūnijs, OG/EAA, T‑632/20, nav publicēts, EU:T:2022:308, 51. punkts un tajā minētā judikatūra). Saskaņā ar judikatūru gan paziņojumu par vakanci kopsavilkumā norādītie vispārīgie nosacījumi, gan īpašie nosacījumi, kas norādīti saistībā ar attiecīgo amatu, ir paziņojumā par vakanci izvirzītie nosacījumi (spriedums, 2019. gada 7. februāris, Duym/Padome, T‑549/17, nav publicēts, EU:T:2019:72, 60. punkts).
81      Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai īstenotu plašo rīcības brīvību, kas iecēlējinstitūcijai ir piešķirta saistībā ar iecelšanu amatā, ir rūpīgi jāpārbauda kandidatūras lietas un rūpīgi jāievēro paziņojumā par vakanci noteiktās prasības, līdz ar to tai ir jānoraida ikviens kandidāts, kas neatbilst šīm prasībām. Paziņojums par vakanci ir tiesiskais regulējums, kas iecēlējinstitūcijai ir saistošs pašai un kas tai ir stingri jāievēro (spriedumi, 1993. gada 18. marts, Parlaments/Frederiksen, C‑35/92 P, EU:C:1993:104, 15. un 16. punkts; 1998. gada 12. maijs, Wenk/Komisija, T‑159/96, EU:T:1998:86, 63. punkts, un 2019. gada 9. jūlijs, VY/Komisija, T‑253/18, nav publicēts, EU:T:2019:488, 20. punkts).
82      Šajā lietā jānorāda, kā tas būtībā ir minēts šī sprieduma 6. punktā, ka paziņojumā par vakanci bija ietverta sadaļa par atbilstības kritērijiem, kurā bija ietverta hipersaite uz Komisijas iekštīkla lapu ar nosaukumu “Vadība: atbilstības nosacījumi”.
83      Strīdīgais nosacījums, kas atgādināts iepriekš 6. punktā, tajā ir skaidri izklāstīts, proti, ka pieļaujami ir apstiprinātie ierēdņi, tostarp “AD 14 pakāpes ierēdņi, kuri ieņem (vai ir pildījuši) vidējā līmeņa vadības amatu vismaz [divus] gadus”.
84      Vispirms jānorāda, ka, lai gan prasītājs apstrīd faktu, ka viņa kandidatūra tika izvērtēta, ņemot vērā strīdīgo nosacījumu, viņš patiesībā pārmet iecēlējinstitūcijai, ka tā nav ņēmusi vērā nedz viņa kā juriskonsulta īpašo statusu, nedz viņa kompetenci un pieredzi vadības jomā, lai novērtētu, vai viņš atbilst apstrīdētajam nosacījumam.
85      Katrā ziņā, tā kā strīdīgais nosacījums ir daļa no tiesiskā ietvara, kurā iekļaujas paziņojums par vakanci, tas bija piemērojams prasītājam, ciktāl viņš bija iesniedzis savu kandidatūru attiecīgajam amatam.
86      Šajā lietā jānorāda, ka lēmumā par sūdzības noraidīšanu iecēlējinstitūcija vispirms uzskatīja, ka prasītāja kā grupas vadītāja vietnieka īstenotā atbildība nevar tikt uzskatīta par līdzvērtīgu komandas pastāvīgai un turpinātai vadībai lēmuma par vidējā līmeņa vadību izpratnē un ka pēc tam ar lēmumu par līmeņa vadību ir izslēgta tā piemērošana juriskonsultiem. Visbeidzot, tā uzskatīja, ka, neraugoties uz prasītāja plašo profesionālo pieredzi Komisijā, viņš nav ieguvis vadības pieredzi, kas nepieciešama, lai varētu pretendēt uz attiecīgo amatu.
87      Galvenokārt prasītājs apgalvo, ka Juridiskā dienesta juriskonsulti esot jāuzskata par nodaļu vadītājiem, jo tie nav izslēgti no lēmuma par vidējā līmeņa vadību. Pakārtoti, ja tiktu uzskatīts, ka Juridiskā dienesta juriskonsulti ir izslēgti no lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem, attiecībā uz tiem pastāvētu juridisks vakuums, jo tie arī ir izslēgti no lēmuma par padomdevējiem. Šādā gadījumā iecēlējinstitūcijai būtu bijis in concreto jāizvērtē, vai prasītājam bija attiecīgajam amatam prasītās vadības prasmes un pieredze.
88      Attiecībā uz jautājumu par to, vai Juridiskā dienesta juriskonsulti ietilpst Lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem piemērošanas jomā, pirmkārt, ir jānorāda, ka lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 1. panta otrajā daļā ir noteikts, ka “[minēto] lēmumu piemēro visiem Komisijas departamentiem, kā arī ar to saistītajiem departamentiem”. Līdz ar to tas attiecas uz Juridisko dienestu.
89      Otrkārt, no lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 2. panta 3. punkta izriet, ka, “ja padomdevēji nepilda vadības funkcijas, viņi ir izslēgti no [minētā] lēmuma”.
90      Šajā ziņā prasītājs būtībā apgalvo, pirmkārt, ka ar “padomdevējiem” esot jāsaprot padomdevēji, uz kuriem attiecas lēmums par padomdevējiem, kas izslēdzot juridiskā dienesta juriskonsultus. Otrkārt, ir izslēgti tikai padomdevēji, kuri nepilda vadības funkcijas.
91      Komisija neizsakās par to, vai lēmums par padomdevējiem ir piemērots, lai izprastu jēdzienu “padomdevējs” lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 2. panta 3. punkta nozīmē. Tomēr tā apgalvo, ka juriskonsulti pieder pie “padomdevēja vai līdzvērtīga amata” veida un ka padomdevēji, tāpat kā juridiskie padomdevēji, neveic vadības funkcijas, līdz ar to uz viņiem neattiecas lēmums par vidējā līmeņa vadību. Turklāt no dažādiem tekstiem un judikatūras tā secina, ka Komisijas locekļu kolēģijai bija skaidrs, ka Juridiskā dienesta juriskonsults nav līdzvērtīgs nodaļas vadītājam. Šis konstatējums, kam ir jāpieskaita nelielais juriskonsultu skaits, pēc Komisijas domām, izskaidro to, ka tie nav minēti lēmumā par vidējā līmeņa vadību.
92      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un mērķi, kas ir izvirzīti ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta. Viens no Savienības tiesību normas interpretācijā vērā ņemamajiem apstākļiem var būt arī tās rašanās vēsture (spriedums, 2021. gada 2. septembris, CRCAM, C‑337/20, EU:C:2021:671, 31. punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2021. gada 10. marts, AM/EIB, T‑134/19, EU:T:2021:119, 60. punkts).
93      Vispirms jākonstatē, ka Lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 2. panta 3. punktā no minētā lēmuma piemērošanas jomas ir izslēgti “padomdevēji”, nevis “padomdevēji vai līdzvērtīgi”, kas tomēr ir šī amata veida nosaukums, kā tas izriet no Civildienesta noteikumu I pielikuma un Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 30. panta, kā arī no Komisijas 2013. gada 16. decembra Lēmuma C(2013) 8979
final par amatu veidiem un amata nosaukumiem pielikuma.
94      Turpinājumā, protams, ir taisnība, ka lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 2. panta 3. punktā, lai definētu šo jēdzienu, nav tiešas atsauces uz lēmumu par konsultantiem. Tomēr šo abu lēmumu pieņemšanas konteksts, kā arī lēmuma par padomdevējiem mērķis ļauj uzskatīt, ka ar “padomdevējiem” lēmuma par vidējā līmeņa vadību 2. panta 3. punktā ir paredzēts atsaukties uz padomdevējiem, uz kuriem attiecas lēmums par padomdevējiem.
95      Šajā ziņā, pirmkārt, attiecībā uz lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem un lēmuma par padomdevējiem pieņemšanas kontekstu ir jāatgādina, ka tie tika pieņemti nedēļas laikā, proti, 2016. gada 7. jūnijā lēmums par padomdevējiem un 2016. gada 15. jūnijā lēmums par vidējā līmeņa vadību, ka tie abi ir daļa no Komisijas vispārējās talantu pārvaldības stratēģijas (sk. lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 1. apsvērumu un lēmuma par padomdevējiem 2. apsvērumu) un to mērķis bija ņemt vērā pārskatītos Civildienesta noteikumus, kas stājās spēkā 2014. gada 1. janvārī (lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 8. apsvērums un lēmuma par padomdevējiem 1. apsvērums).
96      Tādējādi lēmums par padomdevējiem un lēmums par vidējā līmeņa vadību veido vienotu noteikumu kopumu, ko Komisija pieņēmusi attiecībā uz tās personāla vadību. Šo konstatējumu apstiprina Pamatnostādņu, ar ko īsteno 2017. gada 31. jūlija paziņojumu Komisijai C(2017) 5231 par Komisijas ĢD un dienestu organizatoriskām shēmām, 2. punkts, kurā ir precizēts, ka sniegtie norādījumi par vadības un padomdevēju funkciju lomu un pozicionēšanu ir jālasa kopā ar noteikumiem lēmumos par vidējā līmeņa vadību un padomdevējiem.
97      Otrkārt, attiecībā uz lēmuma par padomdevējiem mērķi ir jānorāda, ka no tā 2. apsvēruma skaidri izriet, ka Komisija vēlējās “skaidrāk nošķirt vidējā līmeņa vadītāju karjeru no ekspertu karjeras”.
98      Šis mērķis turklāt ir atgādināts 3.3. punktā 2017. gada 31. jūlija paziņojumā Komisijai C(2017) 5231
final par Komisijas ģenerāldirektorātu un dienestu štatu sarakstiem. Proti, no tā izriet, ka ar lēmumu par padomdevējiem “tika modernizēta padomdevēju politika kā daļa no tās vispārējās talantu pārvaldības stratēģijas, skaidri nošķirot nodaļas vadītāja karjeru no padomdevēja karjeras”.
99      No lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem pieņemšanas konteksta, tostarp no lēmuma par padomdevējiem mērķiem, izriet, ka lēmuma par vidējā līmeņa vadību 2. panta 3. punktā bija paredzēts atsaukties uz padomdevējiem, kas minēti lēmumā par padomdevējiem.
100    Komisijas norādītais apstāklis, ka tās locekļu kolēģijai esot bijis skaidrs, ka juriskonsulta amats nav līdzvērtīgs nodaļas vadītāja amatam, tāpat kā fakts, ka juridiskā dienesta juriskonsultu skaits bija neliels, pretēji Komisijas apgalvotajam nevar izskaidrot, ka juriskonsulti lēmumā par vidējā līmeņa vadību nebija skaidri minēti.
101    Proti, pirmkārt, gan no Komisijas Lēmuma C(2013) 8979
final (2013. gada 16. decembris) par amatu veidiem un nosaukumiem, gan no 2015. gada 16. jūlija sprieduma EJ u.c./Komisija (F‑112/14, EU:F:2015:90, 42. un 63. punkts), kurus Komisija ir minējusi šīs argumentācijas pamatojumam, izriet, ka jēdziens “padomdevējs” attiecas tikai uz noteikta veida amatu un ka pastāv plašāka kategorija ar nosaukumu “padomdevējs vai līdzvērtīgs”, kurā ir ietverti vairāki amatu veidi, tostarp juridiskā dienesta juriskonsulta amats.
102    Otrkārt, lai gan to skaits bija neliels, Juridiskā dienesta juriskonsultu specifika bija labi zināma, jo saskaņā ar tā 1. pantu viņi tika skaidri izslēgti no lēmuma par padomdevējiem.
103    Tādējādi brīdī, kad tika pieņemts lēmums par vidējā līmeņa vadību, Komisijas locekļu kolēģija zināja vai nevarēja nezināt, ka jēdziens “padomdevējs” neietver Juridiskā dienesta juriskonsultus un ka būtu bijis jāatsaucas uz jēdzienu “padomdevējs vai līdzvērtīgs pārstāvis”, lai uz viņiem attiektos minētā lēmuma 2. panta 3. punktā paredzētais izņēmums.
104    Tomēr pretēji tam, ko no tā secina prasītājs, tas nenozīmē, ka Juridiskā dienesta juriskonsulti automātiski ir jāuzskata par nodaļu vadītājiem.
105    Proti, funkcijas, kuras principā tiek uzskatītas par tādām, kas ietilpst vidējā līmeņa vadībā, ir uzskaitītas Lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 2. panta 1. punktā. Runa ir ne tikai par nodaļu un departamentu vadītāju, bet arī par dalībvalstu pārstāvniecības vadītāja un darba grupas vadītāja pienākumiem. Tādējādi tajā nav minētas juriskonsultu funkcijas.
106    Tā kā Juridiskā dienesta juriskonsulti neietilpst nevienā no lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 2. panta 1. punktā minētajām kategorijām, tiem ir jāatbilst abiem šajā normā izklāstītajiem nosacījumiem, lai tos varētu uzskatīt par tādiem, kas pilda vidējā līmeņa vadības funkcijas.
107    Prasītāja izvirzītais apstāklis, ka Juridiskā dienesta juriskonsultiem tiek piemērota atlases procedūra, kas ir līdzīga nodaļu vadītāju atlases procedūrai, ko turklāt apstrīd Komisija, nevar atspēkot šo secinājumu. Proti, saskaņā ar judikatūru tas vien, ka viņi ir iecelti “juriskonsultu” amatā pēc atlases procedūras, kas veikta, piemērojot Civildienesta noteikumu 4. pantu un 29. panta 1. punkta a) apakšpunktu, un saskaņā ar lēmumu par vidējā līmeņa vadību, nenozīmē, ka viņi faktiski ir pildījuši vadības, vidējā vai augstākā līmeņa funkcijas (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija, F‑112/14, EU:F:2015:90, 20., 68. un 74. punkts).
108    Visbeidzot, kā Komisija ir atzinusi gan iebildumu rakstā, gan tiesas sēdē, ir svarīgi pārbaudīt, vai Komisijas darbinieks faktiski veic vidējā līmeņa vadības funkcijas Lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 2. panta 1. punkta izpratnē.
109    Proti, pirmkārt, jānorāda, ka lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 2. panta 1. punktā ir minēts, ka “vidējā līmeņa vadības personāls ir jebkura persona, kas pilda amatu, kurš vienlaikus atbilst šiem diviem kritērijiem”, un tātad ne tikai pēc tam identificētās kategorijas, kas atgādinātas šī sprieduma 105. punktā.
110    Otrkārt, 2017. gada 31. jūlija Paziņojuma Komisijai C(2017) 5231 final par Komisijas ģenerāldirektorātu un dienestu štatu sarakstu 3.1. punktā ir paredzēts, ka izņēmuma gadījumos vadības funkcijas var pastāvēt ārpus ģenerāldirektorāta, direktorāta vai nodaļas.
111    Šādos apstākļos principā nekas neliedz tādai personai kā prasītājs mēģināt pierādīt, ka tā atbilst lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem 2. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
112    Līdz ar to, uzskatot, ka Juridiskā dienesta juriskonsulti tāpat kā padomdevēji, uz kuriem attiecas lēmums par padomdevējiem, ir izslēgti no lēmuma par vidējā līmeņa vadītājiem, iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
113    Tā kā apstrīdēto lēmumu ir pieņēmusi iestāde, kurai nav kompetences, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 68. punktā, savukārt nav jāpārbauda, vai iecēlējinstitūcija in concreto ir pārbaudījusi, vai prasītājs ir pildījis vidējā līmeņa vadītāja pienākumus un vai tā, veicot šo analīzi, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
114    Ņemot vērā visu iepriekš minēto, šī prasība ir jāapmierina.
Par tiesāšanās izdevumiem
115    Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
116    Tā kā šajā lietā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt prasītāja tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tā prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)      Atcelt lēmumu, kas ietverts Eiropas Komisijas Cilvēkresursu un drošības ģenerāldirektorāta (ĢD) 2024. gada 11. jūnija elektroniskā pasta vēstulē, ar kuru noraidīta Friedrich Erlbacher kandidatūra Komisijas Lauksaimniecības un lauku attīstības ĢD direktora (AD 14/AD 15) amatam.
2)      Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Svenningsen
Martín y Pérez de Nanclares
Stancu
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2026. gada 11. martā.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – franču.