62017TO0494(02)
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (astotā palāta)
2018. gada 19. novembrī (
*1
)
Prasība atcelt tiesību aktu un prasība atlīdzināt zaudējumus – Ekonomikas un monetārā savienība – Banku savienība – Vienotais noregulējuma mehānisms kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam (VNM) – Vienotais noregulējuma fonds (VNF) – Ex ante iemaksas noteikšana par 2016. gadu – Nepareiza atbildētāja norādīšana – Termiņš prasības celšanai – Nokavējums – Hipotētiski akti – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Cieša saikne ar prasību atcelt tiesību aktu – Iebilde par prettiesiskumu – Acīmredzama nepieņemamība
Lietā T‑494/17
Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo
, Roma (Itālija), ko pārstāv P. Messina, F. Isgrò un A. Dentoni Litta, advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv V. Di Bucci, A. Steiblytė un K.‑Ph. Wojcik, pārstāvji,
un
Vienotā noregulējuma valdi (VNV), ko pārstāv G. Rumi, S. Raes, M. Merola un T. Van Dyck, advokāti,
atbildētājas,
galvenokārt – attiecībā uz, pirmkārt, prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu un ar ko lūgts atcelt 2016. gada 15. aprīlī VNV izpildsesijā pieņemto lēmumu par 2016. gada ex ante iemaksām Vienotajā noregulējuma fondā (SRB/ES/SRF/2016/06) un visus pārējos VNV lēmumus, pamatojoties uz kuriem Itālijas Banka ir pieņēmusi 2015. gada 24. novembra Valsts lēmumu Nr. 1249264/15, 2015. gada 26. novembra Valsts lēmumu Nr. 1262091/15, 2016. gada 29. decembra Valsts lēmumu Nr. 1547337/16, 2017. gada 14. marta Valsts lēmumu Nr. 333162/17 un 2017. gada 14. marta Valsts lēmumu Nr. 334520/17, ciktāl tie attiecas uz prasītāju, un, otrkārt, prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz LESD 268. pantu; pakārtoti – attiecībā uz prasību, pamatojoties uz LESD 277. pantu,
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs E. M. Kolinss [A. M. Collins], tiesneši R. Barentss [R. Barents] un J. Pasers [J. Passer] (referents),
sekretārs: E. Kulons [E. Coulon],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Tiesvedības priekšvēsture
1
Ar 2016. gada 15. aprīļa lēmumu par 2016. gada ex ante iemaksām Vienotajā noregulējuma fondā (SRB/ES/SRF/2016/06) (turpmāk tekstā – “2016. gada 15. aprīļa lēmums”) Vienotā noregulējuma valde (VNV) savā izpildsesijā apstiprināja 2016. gada ex ante iemaksas vienotajā noregulējuma fondā (VNF), kurš izveidots ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 806/2014 (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 225, 1. lpp.).
2
VNV paziņoja par šo lēmumu valsts noregulējuma iestādēm (turpmāk tekstā – “VNI”), kas ir atbildīgas par individuālo iemaksu iekasēšanu no atbilstīgajām bankām to attiecīgajās teritorijās.
3
Ar 2016. gada 3. maija vēstuli, kas saņemta tajā pašā dienā, Itālijas Banka (turpmāk tekstā – “Itālijas VNI”) informēja prasītāju, Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, ka VNV ir pieņēmusi lēmumu par 2016. gada ex ante iemaksām VNF, un norādīja tai konkrēto summu.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
4
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 28. jūlijā, prasītāja cēla šo prasību.
5
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–
galvenokārt – pirmkārt, pamatojoties uz LESD 263. pantu, atcelt 2016. gada 15. aprīļa lēmumu, kā arī visus pārējos VNV lēmumus, pamatojoties uz kuriem Itālijas VNI ir pieņēmusi 2015. gada 24. novembra Valsts lēmumu Nr. 1249264/15, 2015. gada 26. novembra Valsts lēmumu Nr. 1262091/15, 2016. gada 29. decembra Valsts lēmumu Nr. 1547337/16, 2017. gada 14. marta Valsts lēmumu Nr. 333162/17 un 2017. gada 14. marta Valsts lēmumu Nr. 334520/17, ciktāl tie attiecas uz prasītāju, un, otrkārt, saskaņā ar LESD 268. pantu piespriest VNV atlīdzināt prasītājai zaudējumus, ko tai 2015. un 2016. gadā ir radījusi VNV, īstenojot savu funkciju noteikt iemaksas, kuras ir jāveic prasītājai, un ko veido prasītājas maksājamie lielākie maksājumi;
–
pakārtoti – saskaņā ar LESD 277. pantu atzīt par spēkā neesošu Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2015/63 (2014. gada 21. oktobris), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/59/ES papildina attiecībā uz ex ante iemaksām noregulējuma finansēšanas mehānismos (OV 2015, L 11, 44. lpp.), 5. panta 1. punkta a) un f) apakšpunktu vai, attiecīgā gadījumā, visu šo regulu;
–
piespriest VNV atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
6
Ar atsevišķu dokumentu, kas saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. punktu tika iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā 2017. gada 31. oktobrī, Eiropas Komisija izvirzīja iebildi par nepieņemamību. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību ar motivētu rīkojumu kā acīmredzami nepieņemamu vai kā tādu, kurai nav priekšmeta;
–
pakārtoti – prasību noraidīt kā tādu, kam nav priekšmeta vai kas ir nepieņemama;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
7
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 8. novembrī, VNV iesniedza iebildumu rakstu. VNV prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–
pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
8
Ar dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2018. gada 11. janvārī, prasītāja iesniedza savus apsvērumus par Komisijas celto iebildi par nepieņemamību, kā arī repliku.
9
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–
noraidīt Komisijas un VNV iebildes par nepieņemamību;
–
apmierināt prasību atbilstoši prasības pieteikumam.
10
Ar 2018. gada 5. februāra rīkojumu Tiesa uzlika VNV pienākumu izmeklēšanas pasākumu nolūkā iesniegt 2016. gada 15. aprīļa lēmuma oriģināla pilnas kopijas konfidenciālu un nekonfidenciālu versiju, ietverot tā pielikumu.
11
2018. gada 21. februārī VNV izpildīja Vispārējās tiesas 2018. gada 5. februāra rīkojumu.
12
Ar 2018. gada 12. marta vēstuli Vispārējā tiesa, veicot procesa organizatoriskos pasākumus, uzdeva jautājumus VNV.
13
2018. gada 27. martā VNV atbildēja uz daļu jautājumu, par pārējiem norādot, ka ir nepieciešams veikt pierādījumu vākšanas pasākumus tajos esošās konfidenciālās informācijas dēļ.
14
Ar 2018. gada 2. maija rīkojumu Vispārējā tiesa uzdeva veikt pierādījumu vākšanas pasākumu.
15
Ar 2018. gada 18. maija vēstuli, kas tika grozīta 2018. gada 8. un 29. jūnijā, VNV izpildīja Vispārējās tiesas 2018. gada 2. maija rīkojumu.
16
Ar 2018. gada 16. jūlija lēmumu Vispārējā tiesa izņēma no lietas materiāliem VNV iesniegto dokumentu konfidenciālās versijas, izņemot TXT formāta failus, kas atradās USB atslēgās, ko VNV iesniedza 2018. gada 18. maijā un kas nesaturēja konfidenciālu informāciju, un šie faili papīra formātā tika iekļauti lietā.
Juridiskais pamatojums
Par Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību
17
Atbilstoši Reglamenta 130. panta 1. un 7. punktam, ja atbildētāja to lūdz, Vispārējā tiesa var lemt par iebildi par nepieņemamību, nelemjot par lietas būtību. Šajā lietā Komisija ir iesniegusi lūgumu, pamatojoties uz minētā reglamenta 130. panta 1. punktu, tādēļ Vispārējā tiesa, uzskatot, ka ir pietiekami informēta par lietas elementiem, nolemj spriest par šo prasību, neturpinot procedūru.
18
Komisija apgalvo, ka, tās ieskatā, prasība ir acīmredzami nepieņemama, jo 2016. gada 15. aprīļa lēmumu pieņēmusi VNV. Kas attiecas uz prasītājas izvirzīto iebildi par prettiesiskumu, tad tā nevar apšaubīt šo konstatējumu.
19
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka prasība atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu ir jāceļ pret Eiropas Savienības iestādi, struktūru, biroju vai aģentūru, kura pieņēmusi attiecīgo tiesību aktu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2003. gada 11. septembris, Austrija/Padome, C‑445/00, EU:C:2003:445, 32. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2016. gada 15. septembris, La Ferla/Komisija un ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
20
Šajā lietā 2016. gada 15. aprīļa lēmumu nav pieņēmusi Komisija, bet gan VNV. Jāpiebilst, ka saskaņā ar prasības formulējumu tas pats attiecas uz visiem iespējamiem “citiem [VNV] lēmumiem”, pamatojoties uz kuriem Itālijas VNI ir pieņēmusi piecus prasībā minētos valsts lēmumus.
21
Turklāt atsaukties, kā šajā lietā, uz vispārpiemērojama tiesību akta nepiemērojamību atbilstoši LESD 277. pantam nav patstāvīgas tiesības celt prasību, un tās var tikt izmantotas tikai kā blakustiesības. Tādējādi vienīgi atsauce uz iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Komisijas pieņemto Deleģēto regulu 2015/63 nedod iespēju vērsties pret šo iestādi Vispārējā tiesā. Ar ikvienu citu interpretāciju tiktu apstrīdēts fakts, ka LESD 277. pantā paredzētā iespēja atsaukties uz vispārpiemērojama tiesību akta nepiemērošanu nav patstāvīgas tiesības celt prasību (skat. spriedumu, 2016. gada 15. septembris, La Ferla/Komisija un ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
22
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šī prasība atcelt tiesību aktu ir nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz Komisiju.
Par VNV izvirzīto iebildi par prasības nepieņemamību
23
Saskaņā ar Reglamenta 126. pantu, ja Vispārējās tiesas kompetencē acīmredzami nav izskatīt un izlemt attiecīgo prasību vai ja prasība ir acīmredzami nepieņemama vai acīmredzami juridiski nepamatota, Vispārējā tiesa pēc tiesneša referenta priekšlikuma jebkurā brīdī var lemt ar motivētu rīkojumu, neveicot turpmākas procesuālas darbības. Šajā lietā Vispārējā tiesa uzskata, ka lietas materiāli sniedz visu vajadzīgo informāciju, un nolemj pieņemt lēmumu, neveicot turpmākas procesuālas darbības.
Par prasības nepieņemamību, ņemot vērā termiņus, jo tā celta par 2016. gada 15. aprīļa lēmumu
24
Prasītāja apgalvo, ka cēlusi prasību savlaicīgi. Tā apgalvo, ka pirms 2017. gada 29. maija tā faktiski nav zinājusi par 2016. gada 15. aprīļa lēmumu. No tā izrietot, ka šī prasība atcelt tiesību aktu celta savlaicīgi. Turklāt prasītāja norāda, ka tās uzsāktā tiesvedība Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) attiekusies arī uz citiem Itālijas lēmumiem 2015. un 2017. gadā, par kuriem attiecīgi VNV lēmumi savukārt nav tikuši pieņemti.
25
VNV apgalvo, ka prasība ir acīmredzami novēlota, jo prasītāja, kaut arī uzzinājusi par 2016. gada 15. aprīļa lēmumu vēlākais 2016. gada maijā, cēlusi prasību par atcelšanu vairāk nekā gadu vēlāk.
26
VNV uzskata, ka jebkurā gadījumā 2016. gada 15. aprīļa lēmums neskar prasītāju tieši un individuāli. Tikai aktam, ko, balstoties uz VNV lēmumu, pieņēmusi Itālijas VNI, varētu būt tiesiskas sekas attiecībā uz prasītāju. Prasītājai būtu jāvēršas valsts tiesā, kas varētu uzdot Tiesai prejudiciālo jautājumu.
27
Pirmkārt, no šajā lietā piemērojamiem tiesību aktiem, jo sevišķi Regulas Nr. 806/2014 54. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 70. panta 2. punkta, izriet, ka gan konkrētais individuālo iemaksu aprēķina veicējs, gan 2016. gada 15. aprīļa lēmuma, ar kuru apstiprina iemaksas, autors, ir VNV. Apstāklis, ka starp VNV un VNI pastāv sadarbība, nemaina šo konstatējumu.
28
Otrkārt, jāatzīmē, ka, lai kādas arī nebūtu terminoloģiskās variācijas atkarībā no valodu versijām Padomes Īstenošanas regulas (ES) 2015/81 (2014. gada 19. decembris) 5. pantam, kas nosaka vienotus Regulas Nr. 806/2014 piemērošanas nosacījumus (OV 2015, L 15, 1. lpp.), struktūras, kurām VNV, kas ir ex ante maksājumu noteikšanas lēmumu autore, sūta šos lēmumus, ir VNI, nevis bankas. VNI gan faktiski, gan piemērojot attiecīgo regulējumu, ir vienīgās struktūras, kurām minēto lēmumu autoram ir pienākums sūtīt šos lēmumus, un tādējādi, veicot galīgo analīzi, šī lēmuma adresāti LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
29
Konstatējumu, ka VNI ir VNV lēmumu adresāts LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, turklāt apstiprina fakts, ka tām sistēmā, kas ieviesta ar Regulu Nr. 806/2014 un saskaņā ar šīs regulas 67. panta 4. punktu, ir pienākums iekasēt individuālās iemaksas no bankām.
30
Bez nepieciešamības izvērtēt pieņemamības nosacījumus LESD 263. panta ceturtajā daļā ir jākonstatē, ka šī prasība, ņemot vērā termiņus, ir acīmredzami nepieņemama turpmāk minēto iemeslu dēļ.
31
Saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu atcelšanas prasības jāiesniedz divu mēnešu laikā pēc tam, kad tiesību akts ir vai nu publicēts, vai darīts zināms attiecīgai personai vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas šai personai kļuvis zināms.
32
Šajā gadījumā 2016. gada 15. aprīļa lēmums netika nedz publicēts, nedz darīts zināms prasītājai, kas nav tā adresāte.
33
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja akts nav publicēts vai paziņots, termiņš prasības celšanai sākas no brīža, kad attiecīgajai personai ir precīzas zināšanas par tā saturu un pamatojumu, ar nosacījumu, ka ieinteresētā persona pieprasa pilnu tekstu saprātīgā termiņā. Ar šo nosacījumu termiņu prasības celšanai var sākt skaitīt tikai no brīža, kad attiecīgai trešajai personai ir precīzas zināšanas par saturu un attiecīgā akta pamatojumu, lai varētu lietderīgi īstenot savas pārsūdzības tiesības (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 1993. gada 5. marts, Ferriere Acciaierie Sarde/Komisija, C‑102/92, EU:C:1993:86, 18. punkts; spriedumus, 1998. gada 19. februāris, Komisija/Padome, C‑309/95, EU:C:1998:66, 18. punkts, un 1998. gada 14. maijs, Windpark Groothusen/Komisija, C‑48/96 P, EU:C:1998:223, 25. punkts).
34
Tātad, ja vien akts, par kuru var tikt celta prasība atcelt tiesību aktu, netiek publicēts vai paziņots, LESD 263. panta sestajā daļā paredzētais divu mēnešu termiņš sākas no datuma, kurā prasītāja par to ir uzzinājusi, un tas atšķiras no saprātīga termiņa, kas ir prasītājas rīcībā, lai pieprasītu pilnu akta tekstu, lai tādējādi ar to precīzi iepazītos (rīkojums, 2011. gada 10. novembris, Agapiou Joséphidès/Komisija un EACEA, C‑626/10 P, nav publicēts, EU:C:2011:726, 128. punkts).
35
Šajā gadījumā jānorāda, ka prasītāja, tāpat kā visas attiecīgās iestādes, uz kurām attiecas ex ante iemaksu maksājumi VNF 2016. gadam, saņēma dokumentu un anketu, kas vajadzīgi, lai sniegtu datus, kuri ļauj VNV aprēķināt individuālās iemaksas. Šie dokumenti un anketas informēja prasītāju, ka iemaksas VNF ir aprēķinājusi VNV. Lai atbildētu uz šiem dokumentiem, prasītāja ar tiem katrā ziņā ir iepazinusies.
36
Turklāt prasītāja par 2016. gada 15. aprīļa VNI lēmumu uzzināja ar 2016. gada 3. maija vēstules starpniecību, ko tā saņēma tajā pašā dienā.
37
Savā vēstulē Itālijas VNI informēja prasītāju, ka VNV ir aprēķinājusi tās ex ante iemaksas 2016. gadam, kas pārskaitāmas VNF, un norādīja konkrēto summu.
38
Tā kā prasītāja bija informēta par 2016. gada 15. aprīļa lēmumu, tai bija pienākums pieprasīt lēmuma paziņošanu saprātīgos termiņos, ko nosaka augstākminētajā 33. un 34. punktā minētā judikatūra, pretējā gadījumā ceļot prasību kā nodrošināšanas pasākumu, gaidot paziņojumu par apstrīdēto lēmumu.
39
“Saprātīgs termiņš”, lai lūgtu paziņot lēmumu pēc uzzināšanas par to, nav iepriekš noteikts termiņš, kas automātiski tiktu atskaitīts no atcelšanas prasības iesniegšanas termiņa, bet gan termiņš, kas atkarīgs no konkrētajiem apstākļiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 28. februāris, Arango Jaramillo u.c./EIB, pārskatīšana, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 32.–34. punkts).
40
Runājot par saprātīga termiņa jēdzienu, jāatzīmē, no vienas puses, ka Tiesa citās lietās ir nospriedusi, ka divu mēnešu termiņš, ko sāk skaitīt no datuma, kad uzzināts par lēmumu, lai pieprasītu tā paziņošanu, pārsniedz saprātīgu termiņu (rīkojums, 1993. gada 5. marts, Ferriere Acciaierie Sarde/Komisija, C‑102/92, EU:C:1993:86, 19. punkts; šajā nozīmē skat. arī rīkojumu, 2011. gada 10. novembris, Agapiou Joséphidès/Komisija un EACEA, C‑626/10 P, nav publicēts, EU:C:2011:726, 131. un 132. punkts).
41
No otras puses, jāatzīmē, ka Vispārējā tiesa citās lietās ir uzskatījusi, ka prasība paziņot lēmuma pilno teksta versiju, kas celta vairāk kā četrus mēnešus pēc tam, kad prasītājs uzzināja par dokumenta pastāvēšanu, ir jāuzskata par prasību, kas celta ārpus jebkādiem saprātīgiem termiņiem (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 1998. gada 15. jūlijs, LPN un GEOTA/Komisija, T‑155/95, EU:T:1998:167, 44. punkts, un 2010. gada 18. maijs, Abertis Infraestructuras/Komisija, T‑200/09, nav publicēts, EU:T:2010:200, 63. punkts).
42
Ņemot vērā apstākļus šajā lietā, nav pamata piemērot atšķirīgu vērtējumu no tā, ko jau veikusi Tiesa un Vispārējā tiesa.
43
Prasītāja pēc tam, kad uzzināja par apstrīdētā lēmuma pastāvēšanu, nepieprasīja informāciju par šo lēmumu, un vēl jo mazāk – saprātīgos termiņos.
44
Proti, prasītāja apgalvo, ka tikai, ceļot prasību gandrīz gadu vēlāk, 2017. gada aprīlī, valsts līmenī pret Itālijas VNI, ņemot vērā VNI iesniegtās atbildes saistībā ar šo prasību, tā “varēja uzzināt par VNV lēmumu pastāvēšanu” un par vajadzību vērsties Savienības tiesā ar prasību atcelt šo lēmumu.
45
Tomēr jākonstatē, ka, ņemot vērā apstākļus, kas izklāstīti iepriekš 35.–37. punktā, no 2016. gada 3. maija prasītāja nevarēja nezināt par 2016. gada 15. aprīļa lēmuma pastāvēšanu.
46
Turklāt prasītāja nav nedz apgalvojusi, nedz pierādījusi, ka būtu pastāvējuši neparedzēti apstākļi vai nepārvarama vara, kas ļautu atkāpties no attiecīgā termiņa, pamatojoties uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 45. panta otro daļu, kura piemērojama tiesvedībai Vispārējā tiesā saskaņā ar minēto statūtu 53. pantu.
47
No tā izriet, ka prasība atcelt 2016. gada 15. aprīļa lēmumu, kas iesniegts 2017. gada 28. jūlijā, ir acīmredzami novēlota un ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama.
Par prasības nepieņemamību, ciktāl tā ir vērsta pret citiem VNV lēmumiem, pamatojoties uz kuriem Itālijas VNI pieņēma 2015. gada 24. novembra Valsts lēmumu Nr. 1249264/15, 2015. gada 26. novembra Valsts lēmumu Nr. 1262091/15, 2016. gada 29. decembra Valsts lēmumu Nr. 1547337/16, 2017. gada 14. marta Valsts lēmumu Nr. 333162/17 un 2017. gada 14. marta Valsts lēmumu Nr. 334520/17
48
Prasītāja lūdz atcelt visus pārējos VNV lēmumus, pamatojoties uz kuriem Itālijas VNI pieņēma 2015. gada 24. novembra Valsts lēmumu Nr. 1249264/15, 2015. gada 26. novembra Valsts lēmumu Nr. 1262091/15, 2016. gada 29. decembra Valsts lēmumu Nr. 1547337/16, 2017. gada 14. marta Valsts lēmumu Nr. 333162/17 un 2017. gada 14. marta Valsts lēmumu Nr. 334520/17.
49
VNV atzīmē, ka Itālijas VNI pieņemtie lēmumi nebija balstīti uz VNV lēmumiem. Tie visi ir lēmumi, kas attiecas uz iemaksām Itālijas valsts noregulējuma fondā, ko pieprasījusi un aprēķinājusi minētā VNI ārpus VNV kompetences. Turklāt daži no minētās VNI pieņemtajiem lēmumiem pat ir pieņemti, pirms VNV tika piešķirta kompetence aprēķināt ex ante iemaksas VNF.
50
Prasītāja atbild, ka tādējādi tā vēlas saņemt pilnīgu tiesisko aizsardzību pret “iespējamiem nezināmiem VNV lēmumiem”, kas bijuši augstāk minētajā 48. punktā izklāstīto Itālijas VNI lēmumu pamatā.
51
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 76. pantu prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets, šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Vispārējā tiesa lemt par prasību, attiecīgā gadījumā bez citas informācijas tās pamatojumam (spriedumi, 2014. gada 23. maijs, European Dynamics Luxembourg/ECB, T‑553/11, nav publicēts, EU:T:2014:275, 53. punkts, un 2017. gada 5. oktobris, Ben Ali/Padome, T‑149/15, nav publicēts, EU:T:2017:693, 33. punkts). Tātad prasītājs, kurš ir atbildīgs par atbilstību iepriekš minētajai normai, nevar uzticēt Vispārējai tiesai prasītāja vietā noteikt prasības priekšmetu, un tai nevar būt pienākuma to darīt (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. rīkojumu, 1993. gada 24. marts, Benzler/Komisija, T‑72/92, EU:T:1993:27, 18. un 19. punkts; spriedumus, 2009. gada 30. novembris, Ridolfi/Komisija, F‑3/09, EU:F:2009:162, 81. punkts, un 2015. gada 5. marts, Gyarmathy/FRA, F‑97/13, EU:F:2015:7, 29. punkts).
52
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šī prasība, ciktāl tā ir vērsta uz to, lai atceltu jebkurus iespējamus un nezināmus, tāpēc hipotētiskus VNV lēmumus, kas ir pamatā pieciem Itālijas lēmumiem, kuri minēti iepriekš 48. punktā, ir acīmredzami nepieņemama saskaņā ar Reglamenta 76. pantu. Nav jāapmierina prasītājas lūgums, kas vērsts uz to, lai Vispārējā tiesa uzliktu pienākumu VNV atļaut prasītājai izskatīt un kopēt visus lēmumus, kas pieņemti attiecībā uz prasītāju laika posmā no 2015. līdz 2017. gadam (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2012. gada 19. oktobris, Ellinika Nafpigeia un Hoern/Komisija, T‑466/11, nav publicēts, EU:T:2012:558, 28. punkts).
Par prasības atlīdzināt zaudējumus nepieņemamību
53
Prasītāja lūdz piespriest VNV zaudējumu atlīdzināšanu, lai saskaņā ar LESD 268. pantu kompensētu prasītājai zaudējumus, ko tai nodarījusi VNV 2015. un 2016. gadā, īstenojot savu funkciju noteikt prasītājas veicamās iemaksas, un ko veido prasītājas veiktās lielākās iemaksas.
54
Savā replikas rakstā prasītāja apgalvo, ka tās prasība atlīdzināt zaudējumus ir neatkarīga no prasībām atcelt tiesību aktus. Tā apgalvo, ka tad, ja šīs pēdējās minētās prasības tiktu apmierinātas, tā atgūtu jau iemaksātās summas, kā arī attiecībā uz turpmāko iemaksu noteikšanu panāktu starpgrupu pasīvu izslēgšanu no iemaksu bāzes saskaņā ar Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta a) un f) apakšpunktu; savukārt, ja tiktu apmierināta prasība par zaudējumu atlīdzību, tai tiktu atlīdzināti zaudējumi, kas ir ciesti un tiks ciesti, ņemot vērā, ka tā nav varējusi rīkoties ar iemaksātajām summām. Prasītāja uzskata, ka fakts, ka tā nav varējusi rīkoties ar pārmaksātajām summām, nav ļāvis tai veikt investīcijas, bez kurām tai nācies izmantot dārgus konsultantu pakalpojumus.
55
VNV apgalvo, ka prasība atlīdzināt zaudējumus nav neatkarīga no prasībām atcelt tiesību aktu un tādējādi tiek mēģināts apiet šo pēdējo prasību nepieņemamību.
56
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai gan lietas dalībnieks var rīkoties, ceļot prasību sakarā ar atbildību, un neviena norma tam neuzliek pienākumu prasīt prettiesiskā akta, ar kuru tam ir nodarīts kaitējums, atcelšanu, tomēr šādā veidā tas nevar izvairīties no tādas prasības nepieņemamības, kas ir celta par to pašu nelikumību un ir vērsta uz tiem pašiem finansiālajiem mērķiem (skat. spriedumu, 2016. gada 12. maijs, Holistic Innovation Institute/Komisija, T‑468/14, EU:T:2016:296, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Tātad, ja prasība par zaudējumu atlīdzību patiesībā ir vērsta uz to, lai atsauktu individuālu lēmumu, kas ir kļuvis galīgs, un ja tās apmierināšanas gadījumā šīs prasības rezultātā tiktu atceltas šī lēmuma tiesiskās sekas, šī prasība par zaudējumu atlīdzību ir jāatzīst par nepieņemamu. Tas tā ir tad, ja prasītājs, izmantojot prasību par zaudējumu atlīdzību, vēlas panākt rezultātu, kas ir identisks tam, kuru prasītājam būtu devis prasības atcelt tiesību aktu, ko tas nav iesniedzis pienācīgā laikā, labvēlīgs iznākums (spriedums, 2016. gada 12. maijs, Holistic Innovation Institute/Komisija, T‑468/14, EU:T:2016:296, 47. punkts).
58
Turklāt ar prasību par zaudējumu atlīdzību tāda lēmuma, kas ir kļuvis galīgs, tiesiskās sekas varētu tikt atceltas arī tad, ja prasītājs vēlas panākt plašāku labvēlīgu rezultātu, kurš tomēr iekļauj to, ko tas būtu varējis gūt no sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts. Šādā gadījumā, lai varētu secināt, ka prasība par zaudējumu atlīdzību ir nepieņemama, ir jākonstatē cieša saikne starp zaudējumu atlīdzināšanas prasību un prasību atcelt tiesību aktu, lai lemtu par kompensācijas prasības nepieņemamību (rīkojums, 2014. gada 13. janvāris, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT/Komisija, T‑134/12, nav publicēts, EU:T:2014:31, 62. punkts, un spriedums, 2016. gada 12. maijs, Holistic Innovation Institute/Komisija, T‑468/14, EU:T:2016:296, 48. punkts).
59
Šajā lietā vispirms ir jāatgādina iepriekš 52. punktā konstatētais par prasības nepieņemamību, ņemot vērā Vispārējās tiesas Reglamenta 76. pantu, ciktāl ar to lūdz atcelt VNV lēmumus, kas nav zināmi un kas ir pamatā dažiem Itālijas lēmumiem. Ņemot vērā šos konstatējumus, prasītājas prasību par zaudējumu atlīdzību katrā ziņā var uzskatīt par pieņemamu tikai attiecībā uz 2016. gada 15. aprīļa lēmumu.
60
Attiecībā uz 2016. gada 15. aprīļa lēmumu jānorāda, ka prasība par zaudējumu atlīdzību pēc būtības ietver, pirmkārt, prasību VNV atlīdzināt prasītājai zaudējumus, kas radušies no pārāk lielām iemaksām šī lēmuma dēļ, un, otrkārt, prasību VNV atlīdzināt prasītājai zaudējumus, kas radušies tāpēc, ka iemaksātas summas nebija tai pieejamas, proti, nespējas veikt zināmas investīcijas un vēršanās pie ārējiem konsultantiem dēļ.
61
Runājot, pirmām kārtām, par prasību VNV atlīdzināt zaudējumus, kas prasītājai radušies lielāku izmaksu dēļ, pamatojoties uz 2016. gada 15. aprīļa lēmumu, šī prasība faktiski attiecas uz to, ka tiek prasīts atmaksāt, kā apgalvo prasītāja, summas, kas nepamatoti samaksātas, izpildot šo lēmumu. Šīs prasības mērķis ir apiet šī lēmuma galīgo raksturu. Finansiālā ziņā šai prasībai ir tāds pats mērķis kā atcelšanai, kas vairs nav iespējama, jo ir beidzies termiņš. Šāda prasība ir acīmredzami nepieņemama, jo tai ir cieša saistība ar atcelšanas prasību, kas pati ir acīmredzami nepieņemama.
62
Otrām kārtām, par prasību attiecībā uz sekām, kuras radušās, jo vairs nav bijušas pieejamas naudas summas, kas samaksātas, izpildot 2016. gada 15. aprīļa lēmumu, kuru rezultātā, kā uzskata prasītāja, vairs nebija iespējams veikt atsevišķas investīcijas, kā arī bija nepieciešams vērsties pie ārējiem konsultantiem, ir jākonstatē, ka ar šo lūgumu prasītāja būtībā vēlas atjaunot tādu finansiālo stāvokli, kāds tai būtu bijis, ja minētais lēmums nebūtu ticis pieņemts. Šai prasībai tādējādi ir cieša saistība iepriekš 58. punktā minētās judikatūras izpratnē ar prasību atcelt šo lēmumu. Tātad arī šāda prasība ir acīmredzami nepieņemama.
63
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, tā kā ar prasījumiem par zaudējumu atlīdzību abās to daļās tiek mēģināts apiet 2016. gada 15. aprīļa lēmuma galīgā rakstura sekas, kas radušās, jo atcelšanas prasība nav celta LESD 263. pantā noteiktajā termiņā, šī prasība ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama.
Par prasības attiecībā uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta a) un f) apakšpunkta vai visas regulas spēkā neesamības atzīšanu nepieņemamību
64
Pakārtoti atcelšanas prasībai prasītāja lūdz Vispārējo tiesu, ja tā neapmierinātu galvenās prasības, tomēr pasludināt par spēkā neesošu Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta a) un f) apakšpunktu vai, attiecīgajā gadījumā, visu regulu kopumā.
65
Kā tas jau norādīts iepriekš 21. punktā, LESD 277. pantā paredzētā iespēja atsaukties uz vispārpiemērojama tiesību akta nepiemērošanu nav patstāvīgas tiesības celt prasību un tās var tikt izmantotas tikai tad, ja nepastāv tiesības iesniegt prasību pamatlietā (skat. spriedumu, 2013. gada 6. jūnijs, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija, T‑279/11, EU:T:2013:299, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
66
No tā izriet, ka prasītājas lūgums pasludināt Deleģēto regulu 2015/63 par daļēji vai pilnībā prettiesisku gadījumā, ja netiek atcelts 2016. gada 15. aprīļa lēmums, ir acīmredzami nepieņemams, jo nav patstāvīgu tiesību celt prasību, lai atsauktos uz vispārpiemērojama tiesību akta prettiesiskumu.
67
Turklāt, tā kā prasītājas lūgums pasludināt Deleģēto regulu 2015/63 par daļēji vai pilnībā prettiesisku netieši, bet noteikti a fortiori vērsts uz to, lai tiktu konstatēts prettiesiskums saistībā ar prasību atcelt 2016. gada 15. aprīļa lēmumu, ir jāatgādina, ka patstāvīgu tiesību celt prasību neesamība nozīmē arī to, ka pamatprasības nepieņemamība ietver arī tās pamatojumam paustās iebildes par prettiesiskumu nepieņemamību.
68
Ir ticis nospriests, ka prasība atcelt tiesību aktu, ciktāl tā ir vērsta pret 2016. gada 15. aprīļa lēmumu, kas vienīgais tiek aplūkots šajā lietā, ir acīmredzami nepieņemama (skat. iepriekš 47. punktu). No tā izriet, ka prasītājas lūgums par Deleģētās regulas 2015/63 atzīšanu par daļēji vai pilnībā prettiesisku katrā ziņā ir acīmredzami nepieņemams.
Vispārējie secinājumi
69
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šī prasība, raugoties uz dažādiem tās aspektiem un komponentiem, ir jānoraida kā nepieņemama saskaņā ar Reglamenta 130. pantu, ciktāl tā ir vērsta pret Komisiju, un kā acīmredzami nepieņemama, ciktāl tā ir vērsta pret VNV saskaņā ar Reglamenta 126. pantu.
Par tiesāšanās izdevumiem
70
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar VNV un Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo sedz savus un atlīdzina Vienotās noregulējuma valdes (VNV), kā arī Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Luksemburgā, 2018. gada 19. novembrī
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
A. M. Collins
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.