Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 5. februārī (1)
Lieta C‑813/24
Smartflats SA
pret
Région de Bruxelles‑Capitale
(Cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Direktīva 2006/123/EK – Pakalpojumi iekšējā tirgū – Tūristu izmitināšanas vietas darbība – Atļauju sistēma – Atļaujas piešķiršanas nosacījumi – Darbība, kas atļauta, ievērojot nosacījumu par iepriekšēju paziņošanu un reģistrāciju – Pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta nepieciešamība – Pilsētplānošanas atļaujas nepieciešamība – Reģionālo un pašvaldības iestāžu iesaiste procedūrā – Lēmuma pieņemšanas termiņu un tiesību aizsardzības līdzekļu
neesība pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta saņemšanas procedūrā
1.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par
tiesību normu, kas Région de Bruxelles‑Capitale (Briseles reģions, Beļģija) regulē tūristu izmitināšanas vietu darbības atļaujas saņemšanu un darbības reģistrāciju, saderību ar Direktīvu 2006/123/EK (2).
2.        Sarežģītais reģionālais tiesiskais regulējums, kura piemērošana pašvaldību iestādēs rada ne mazums jautājumu, ietver ne tikai
prasības, kas attiecas uz atļaujas izdošanu tūristu izmitināšanas vietām, bet
arī pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta izsniegšanu.
3.        Spriedumā Cali Apartments (3) Tiesa risināja
juridiskas problēmas, kas ir vairāk vai mazāk līdzīgas šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izvirzītajām un bija saistītas ar Francijas tiesību normām par tūristu izmitināšanas vietām, kuru darbībai pirms tam jāsaņem atļauja (4).
4.        Šajā lietā Tiesai ir iespēja pilnveidot savu judikatūru par tāda
valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Direktīvu 2006/123, kurš
ierobežo tūrisma pakalpojumu sniegšanu. Jaunais normatīvais instruments, kas pieņemts jau pēc sprieduma Cali Apartments pasludināšanas,
t.i., Regula (ES) 2024/1028 (5), var palīdzēt labāk izprast attiecīgās debates.
5.        Strīds, par ko ierosināta prejudiciālā tiesvedība, ir saistīts ar situāciju, kad daudzas tūristiem pievilcīgas Eiropas pilsētas ir saskārušās ar šāda veida mītņu izplatības radīto ietekmi. Dalībvalstu politiskajās debatēs ir aktuālas visdažādākās problēmas (ekonomiskas, sociālas, pilsētplānošanas), ko rada šī izplatība (6).
I.      Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības: Direktīva 2006/123
6.        Atsaucos uz to Direktīvas 2006/123 apsvērumu un normu izklāstu, kas ietverti sprieduma Cali Apartments 3.–11. punktā.
B.      Beļģijas tiesības
1.      2014. gada 8. maija rīkojums (7)
7.        Rīkojuma 2. pantā norādīts, ka ar to Beļģijas tiesībās ir daļēji transponēta Direktīva 2006/123.
8.        Rīkojuma 3. panta 2. punktā tūristu mītne (hébergement) ir definēta kā “jebkura mītne [(logement)], kas regulāri vai dažkārt pret atlīdzību tiek piedāvāta tūristiem uz vienu vai vairākām naktīm”.
9.        Rīkojuma 3. panta 6. punktā vienā no dažādajām izmitināšanas vietu kategorijām ietvertas arī “tūrisma rezidences”.
10.      Saskaņā ar šī rīkojuma 4. pantu jebkura tūristu mītnes darbība ir pakļauta “iepriekšējai paziņošanai” un reģistrācijai, kā arī zināmu noteikumu, it īpaši 5. panta 2. punktā (8) precizēto noteikumu, ievērošanai.
11.      5. panta 2. punktā noteiktās prasības ir šādas:
–        ugunsdrošības sertifikāta saņemšana, kuru pēc kompetentā dienesta (9) atzinuma izsniedz tās pašvaldības mērs, kurā atrodas tūristu mītne. Dažu mītņu, tostarp tūrisma rezidenču, gadījumā saskaņā ar valdības noteiktiem nosacījumiem var pietikt ar vienkāršotu pārbaudes sertifikātu [a) apakšpunkts];
–        sertifikāta saņemšana no pašvaldības, kurā atrodas attiecīgā tūristu mītne, kas apliecina, ka šī mītne “ir izveidota, ievērojot spēkā esošo tiesisko regulējumu par teritorijas plānošanu un pilsētplānošanas noteikumus” [b) apakšpunkts].
2.      2016. gada 24. marta dekrēts (10)
12.      Attiecībā uz ugunsdrošības sertifikātu 27. pantā ir precizētas prasības vienkāršota pārbaudes sertifikāta saņemšanai 2014. gada 8. maija rīkojuma 5. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
13.      Dekrēta 27. pantā paredzēts, ka mītnes maksimālajai ietilpībai
jābūt mazākai par desmit personām un tajā pašā ēkā nedrīkst atrasties neviena cita mītne, vai mītnei
jāatrodas ēkā, kurā izvietotas vairākas tūristu mītnes, kuru kopējā ietilpība ir mazāka par desmit personām, tomēr ar nosacījumu tūrisma rezidencēm, ka tūristu mītni neuztur uzņēmējs, kurš vienlaikus uztur vairāk par piecām mītnēm.
3.      Reģionālais zemes lietošanas plāns (11)
14.      Pilsētplānošanas atbilstības sertifikāts prasa, lai pašvaldības iestāde apstiprinātu, ka ierosinātais izmantojums
atbilst nekustamā īpašuma pilsētplānošanas situācijai.
15.      Šajā ziņā atsauces dokuments ir PRAS
klasifikators (12), kurā ir nošķirta:
–        “mītne” (logement), kas definēta kā “dzīvesvietu kopums, kas paredzēts vienas vai vairāku personu dzīvei vai rezidencei, ja vien nav likumīgi pievienots cits izmantojums, tostarp atpūtas mājas un licencētas vai subsidētas mītnes vietas, tomēr izņemot izmitināšanas vietas”, un
–        “viesnīca”, kas definēta kā “personu uzņemšanas vieta, kurā iespējams sniegt klientu pakalpojumus, piemēram, viesnīca, viesu nams, hostelis, motelis, pansija, dzīvokļu viesnīca, īres apartamenti [..]”.
4.      Briseles Teritorijas iekārtošanas kodekss (13)
16.      Kodeksa 98. panta 1. punkta 5. apakšpunktā noteikts, ka ir jāsaņem pilsētplānošanas atļauja, ja plānots mainīt ēkas izmantojumu
(proti, funkciju, kādai jāizmanto īpašums atbilstoši ar to saistītajai būvatļaujai vai pilsētplānošanas atļaujai) vai izmantošanas veidu (kas saistībā ar iepriekš minēto izmantojumu nozīmē konkrētu darbību, kas tiek veikta īpašumā vai uz tā).
5.      Ministrijas 2016. gada 10. maija paskaidrojošais apkārtraksts (14)
17.      Saskaņā ar tā 2. punktu:
–        “No pilsētplānošanas viedokļa galvenais kritērijs, kas atšķir viesnīcu no dzīvokļa, ir tas, ka dzīvesvietas funkcija tiek aizvietota ar īstermiņa klientu izmitināšanas jēdzienu.”
–        Viesnīcas jēdziens “jāinterpretē plaši un tas attiecas uz jebkura veida iestādi, kura paredzēta īstermiņa iemītnieku izmitināšanai, kas to atšķir no dzīvesvietas jēdziena”.
–        “In concreto jāpārbauda, vai ēkā īstenotajai tūristu izmitināšanas darbībai ir – vai nav – nepieciešams, lai ēkai tiktu piešķirts “viesnīcas” statuss PRAS izpratnē”.
–        “Ja īpašums, kurā atrodas tūristu izmitināšanas uzņēmums, saglabā galveno rezidences dzīvesvietas funkciju, tam nav jāpiešķir viesnīcas statuss. Tas pats attiecas, piemēram, uz mītni, kas tūristiem tiek izīrēta neregulāri, vai uz mītni, kurā īpašnieks dzīvo pastāvīgi, daļu no tās izmantojot kā tūristu mitekli.”
–        A contrario, ja īpašums tiek pilnībā izmantots tūristu izmitināšanai un tajā vairs pastāvīgi nedzīvo neviens iedzīvotājs, tad tūristu izmitināšanas darbība vairs nav mītnes papildu funkcija un īpašums jāuzskata par viesnīcu PRAS izpratnē.”
–        “Pats par sevi saprotams, ka pašvaldības saglabā pilnu novērtējuma brīvību, lai in concreto pieņemtu lēmumu par attiecīgam īpašumam piešķirtā pielietojuma atbilstību.”
II.    Fakti, strīds un prejudiciālie jautājumi
18.      Smartflats ir sabiedrība, kas darbojas Briseles nekustamo īpašumu nozarē, it īpaši mitekļu īstermiņa izīrēšanā.
19.      2020. gada 10. septembrī Smartflats iesniedza iepriekšēju paziņojumu Service Economie et Emploi du Service Public Régional de Bruxelles (Briseles reģiona sabiedrisko pakalpojumu dienesta Ekonomikas un nodarbinātības departaments) (15) atbilstoši 2014. gada 8. maija rīkojuma 4. pantam, lai reģistrētu tūristu izmitināšanas darbību ēkā, kas atrodas Briselē.
20.      2021. gada 11. novembrī Briseles Ekonomikas un nodarbinātības departaments pieņēma lēmumu par šī pieteikuma nepieņemamību nepilnīgas dokumentācijas dēļ. Tas precizēja, ka bez reģistrācijas numura izsniegšanas izīrēšanas darbība nav atļauta.
21.      2022. gada 24. jūnijā Smartflats nosūtīja vēstuli Briseles pilsētas mēram, lai darītu zināmu, ka tai šķiet, ka pieteikumi par ugunsdrošības sertifikātu nav izskatīti, jo pilsēta ir atzinusi, ka iepriekš minēto pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu nevar izsniegt (lai gan atbilstoši 2014. gada 8. maija rīkojumam viena no šiem dokumentiem izsniegšana nav atkarīga no otra dokumenta izsniegšanas) (16).
22.      2022. gada 24. septembrī, pēc uzaicinājuma ierodoties Briseles Ekonomikas un nodarbinātības departamentā, Smartflats apstiprināja, ka izmanto šajā ēkā četras īstermiņa īres izmitināšanas “vienības”.
23.      2022. gada 5. oktobrī Briseles Ekonomikas un nodarbinātības departamenta inspektors sagatavoja protokolu, kurā konstatēts, ka darbība strīdīgajā tūristu izmitināšanas vietā neatbilst 2014. gada 8. maija rīkojuma prasībām.
24.      2022. gada 8. novembrī Briseles Ekonomikas un nodarbinātības departaments uzdeva nekavējoties pārtraukt tūristu izmitināšanas vietas darbību, jo Smartflats nav iepriekš paziņojusi par savu darbību.
25.      2022. gada 10. novembrī Smartflats attiecībā uz strīdīgo tūristu izmitināšanas vietu iesniedza Briseles pilsētas mēram vienkāršotu pārbaudes sertifikātu par ugunsdrošību.
26.      2022. gada 7. decembrī Briseles reģiona valdības ministru prezidents, kurš ir atbildīgs par tūrismu, apstiprināja 2022. gada 8. novembra rīkojumu par darbības izbeigšanu, jo Smartflats nebija ne 2014. gada 8. maija rīkojuma 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētā ugunsdrošības sertifikāta, ne reģistrācijas numura, kas tai ļautu izmantot attiecīgo mitekli atbilstoši iepriekš minētā rīkojuma 4. pantam.
27.      Smartflats turpināja izmantot nekustamo īpašumu, tādēļ 2023. gada 7. februārī tika sastādīts akts, kurā tika konstatēta rīkojuma nekavējoties pārtraukt tūristu izmitināšanas vietas darbību neizpilde.
28.      Tad Smartflats lūdza izsniegt vienkāršotu ugunsdrošības sertifikātu. Briseles pilsēta 2023. gada 22. maijā
to atteica, jo nebija iesniegts pieteikums pilsētplānošanas atļaujai par ēkas izmantojuma maiņu. Pēc attiecīgas pārsūdzības iesniegšanas
šis sertifikāts galu galā tika piešķirts.
29.      2023. gada 15. jūnijā Briseles Ekonomikas un nodarbinātības departamenta inspekcija paziņoja Smartflats par nodomu izpildīt rīkojumu nekavējoties pārtraukt tūristu izmitināšanas vietas darbību. 2023. gada 23. jūnijā tā aizzīmogoja ēku.
30.      2023. gada 3. jūlijā Smartflats ierosināja tiesvedību Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Briseles frankofonā pirmās instances tiesa, Beļģija), lūdzot atcelt 2022. gada 8. novembra rīkojumu nekavējoties pārtraukt [strīdīgās tūristu izmitināšanas vietas] darbību.
31.      Briseles reģions apgalvoja, ka Smartflats prasība nav pamatota, un iesniedza pretprasību, būtībā lūdzot liegumam izmantot mītni pievienot naudas
sodu.
32.      Ar 2023. gada 13. novembra rīkojumu Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Briseles frankofonā pirmās instances tiesa, Beļģija) atzina Smartflats prasību par nepamatotu un apmierināja Briseles reģiona pretprasību.
33.      Smartflats šo rīkojumu pārsūdzēja Cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa, Beļģija) – tiesā, kas ierosinājusi
šo prejudiciālo tiesvedību –, lai saņemtu Tiesas atbildi uz septiņiem jautājumiem, no kuriem šajos secinājumos atspoguļošu trešo, ceturto, piekto un sesto jautājumu.
34.      Minētie četri jautājumi formulēti šādi:
“3)      Vai [Direktīvas 2006/123] 9. pants, raugoties no samērīguma prasības viedokļa, nepieļauj tādu tiesisko režīmu, kurā iepriekšēja paziņošana un darbības reģistrācija ir pieprasīta attiecībā uz jebkuru mītni, kas aprīkota ar nepieciešamajām mēbelēm, lai apmestos un pagatavotu ēdienu, kas, iespējams, par papildu samaksu iekļauj viesnīcu tipa pakalpojumus, un kas regulāri vai neregulāri pret atlīdzību tiek piedāvāta tūristiem uz vienu vai vairākām naktīm, ar galveno pamatojumu, ka ir jāaizsargā tūristi, un pakārtotu (un netiešu) pamatojumu, ka tas ļauj aizsargāt pilsētvidi, un tas ietver arī dzīvesvietas aizsardzību?
4)      Vai [Direktīvas 2006/123] 10. pants nepieļauj tādu tiesisko režīmu, kurā iepriekšēja paziņošana un darbības reģistrācija ir pieprasīta attiecībā uz jebkuru mītni, kas aprīkota ar nepieciešamajām mēbelēm, lai apmestos un pagatavotu ēdienu, kas, iespējams, par papildu samaksu iekļauj viesnīcu tipa pakalpojumus, un kas regulāri vai neregulāri pret atlīdzību tiek piedāvāta tūristiem uz vienu vai vairākām naktīm, un tas tostarp nozīmē, ka jāuzrāda pašvaldības, kurā atrodas attiecīgā tūristu mītne, izsniegts sertifikāts, kas apliecina, ka šī mītne ir izveidota, ievērojot spēkā esošo tiesisko regulējumu par teritorijas iekārtošanu un par pilsētplānošanas noteikumiem, jo valsts tiesiskais regulējums par teritorijas iekārtošanu un pilsētplānošanu uzliek pienākumu saņemt pilsētplānošanas atļauju, ja nekustamā īpašuma pielietojums vai izmantošanas veids tiek mainīts no “mājokļa” uz “viesnīcu” un ja mājokļa izmantošana iepriekš minētajā nozīmē tiktu kvalificēta kā viesnīca, ņemot vērā veidu, kā šis pēdējais jēdziens un tūristu mītnes jēdziens ir attiecīgi definēti aplūkotajā tiesiskajā regulējumā?
5)      Vai atbilde uz iepriekšējo jautājumu atšķiras atkarībā no tā, vai “viesnīcas” kvalifikācija ir vai nav atkarīga no pašvaldības iestādes novērtējuma, kura regulējums noteikts ministrijas apkārtrakstā?
6)      Vai [Direktīvas 2006/123] 13. pants nepieļauj tādu tiesisko režīmu, kurā iepriekšēja paziņošana un darbības reģistrācija ir pieprasītas attiecībā uz jebkuru mītni, kas aprīkota ar nepieciešamajām mēbelēm, lai apmestos un pagatavotu ēdienu, kas, iespējams, par papildu samaksu iekļauj viesnīcu tipa pakalpojumus, un kas regulāri vai neregulāri pret atlīdzību tiek piedāvāta tūristiem uz vienu vai vairākām naktīm, un tas tostarp nozīmē, ka jāuzrāda pašvaldības, kurā atrodas attiecīgā tūristu mītne, izsniegts sertifikāts, kas apliecina, ka šī mītne ir izveidota, ievērojot spēkā esošo tiesisko regulējumu par teritorijas iekārtošanu un par pilsētplānošanas noteikumiem, jo šā sertifikāta izsniegšanai nav paredzēts nekāds termiņš, nav noteikts nekāds īpašs pamatojuma pienākums un nav paredzēts konkrēts tiesību aizsardzības līdzeklis?”
III. Tiesvedība Tiesā
35.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā tika reģistrēts 2024. gada 27. novembrī.
36.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Smartflats, Beļģijas un Nīderlandes valdības un Eiropas Komisija. Tiesas sēdē 2025. gada 12. novembrī piedalījās Smartflats, Beļģijas valdība un Komisija.
37.      Pēc Tiesas norādījuma šie secinājumi būs
tikai par trešo, ceturto, piekto un sesto prejudiciālo jautājumu.
IV.    Izvērtējums
A.      Ievada apsvērumi
38.      Iesniedzējtiesas izvirzītās premisas palīdz noteikt strīda tvērumu.
39.      Īsumā iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt Direktīvas 2006/123 9., 10. un 13. pantu, lai noteiktu, vai ar tiem ir saderīga Briseles reģionā spēkā esošā tūristu mītņu atļauju sistēma, it īpaši, ciktāl tā liek obligāti saņemt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu (17), lai ēku varētu izmantot kā tūristu izmitināšanas vietu (18).
40.      Iesniedzējtiesas ieskatā:
–        Nav strīda par to, ka 2014. gada 8. maija rīkojums ietilpst Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomā un ka darbības, kādas veic Smartflats (proti, mēbelētu dzīvojamo telpu atkārtota un īstermiņa izīrēšana gadījuma klientiem, kuriem tās nav pastāvīgā dzīvesvieta) ir pakalpojumi minētās direktīvas 4. panta izpratnē.
–        Tāpat nav apstrīdēts, ka ar 2014. gada 8. maija rīkojumu ir ieviesta atļauju sistēma Direktīvas 2006/123 9. panta izpratnē, nevis “prasību” sistēma, kas noteikta minētās direktīvas 14. un 15. pantā.
–        Runājot par Direktīvas 2006/123 9. pantā noteiktajām prasībām, Briseles reģiona sistēma nav diskriminējoša un ir balstīta uz sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm, kura samērīgumu
gan var apšaubīt.
–        Lai gan prasība par ugunsdrošības sertifikātu šķiet atbilstoša Direktīvas 2006/123 10. panta prasībām, ir šaubas, vai tas attiecas arī uz prasību iesniegt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu.
B.      Trešais prejudiciālais jautājums
41.      Iesniedzējtiesa lūdz interpretēt Direktīvas 2006/123 9. pantu, lai, “raugoties no samērīguma prasības viedokļa”, noteiktu, vai tas nepieļauj tādu tiesisko režīmu kā šajā lietā apstrīdētais:
–        kurā iepriekšēja paziņošana un darbības reģistrācija ir pieprasīta attiecībā uz jebkuru mītni, kas aprīkota ar nepieciešamajām mēbelēm, lai apmestos un pagatavotu ēdienu, kas, iespējams, par papildu samaksu iekļauj viesnīcu tipa pakalpojumus, un kas regulāri vai neregulāri pret atlīdzību tiek piedāvāta tūristiem uz vienu vai vairākām naktīm;
–        ar “galveno pamatojumu, ka ir jāaizsargā tūristi, un pakārtotu (un netiešu) pamatojumu, ka tas ļauj aizsargāt pilsētvidi, un tas ietver arī dzīvesvietas aizsardzību”.
42.      Valsts atļauju sistēmas saderība ar Direktīvu 2006/123 ir jāizvērtē 9. panta 1. punkta gaismā. Dalībvalstis šādu sistēmu var ieviest tikai tad, ja tā nav diskriminējoša, ir pamatota ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm un ir samērīga ar tā mērķi.
43.      Atļaujas saņemšanas nosacījumiem ir jāatbilst Direktīvas 2006/123 10. pantam. Saskaņā ar to atļauju sistēmām jābalstās uz kritērijiem, kas liedz kompetentajām iestādēm savas izvērtēšanas tiesības īstenot patvaļīgi un kas apvieno šī panta 2. punktā uzskaitītos kritērijus.
44.      Gan Direktīvas 2006/123 9. panta 1. punktā par pamatojumu, gan 10. panta 2. punktā par atļauju piešķiršanas kritērijiem ir paredzēti skaidri, konkrēti un beznosacījumu pienākumi, kas tiem piešķir tiešu iedarbību (19).
45.      Administratīvo atļauju sistēmai tādējādi ir jāatbilst šiem diviem pantiem (20). Lai apstiprinātu šo atbilstību, ir jākonstatē, ka ierobežojums “vispirms nav diskriminējošs saistībā ar valstspiederību, pēc tam – ka tas ir
pamatots ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm, un, visbeidzot – ka tas ir
piemērots noteiktā mērķa sasniegšanai, nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, un to nav iespējams aizstāt ar citiem mazāk ierobežojošiem pasākumiem, ar kuriem būtu iespējams sasniegt tādu pašu rezultātu” (21).
46.      Iesniedzējtiesa ir tā, kurai pēdējā instancē jāizvērtē, vai ir izpildīti trīs Direktīvas 2006/123 9. pantā prasītie nosacījumi, jo tā vislabāk pārzina strīda faktus (22).
47.      Tomēr, lai sniegtu lietderīgas atbildes iesniedzējtiesai, Tiesa var sniegt tai norādes, kas ļauj šai tiesai pieņemt nolēmumu (23).
1.      Diskriminācija
48.      No lietas materiālos esošās informācijas nevar secināt, ka atļauju sistēma ir diskriminējoša, jo tā vienādi attiecas uz visiem Briseles reģionā reģistrētajiem uzņēmējiem un citu dalībvalstu pilsoņiem vai pastāvīgajiem iedzīvotājiem, kuri vēlas šajā reģionā veikt attiecīgo neatkarīgo saimniecisko darbību.
49.      Iesniedzējtiesa apstiprina šo vērtējumu. Tās ieskatā šī sistēma nerada
nekādu diskrimināciju starp tūristu mītņu pakalpojumu sniedzējiem (24).
2.      Pamatošana ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm
50.      Iesniedzējtiesa ir paskaidrojusi, ka apstrīdētā regulējuma mērķis ir aizsargāt tūristus un pilsētvidi (25).
51.      Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 4. panta 8. punktu “sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm” ir “iemesli, kas par tādiem atzīti Tiesas judikatūrā, tostarp šādi iemesli: [..] patērētāju, pakalpojumu saņēmēju [..] aizsardzība; [..] vides un pilsētvides aizsardzība [..]”.
52.      Principā tūristu kā tūristu mītņu lietotāju aizsardzību var iekļaut plašākā patērētāju un pakalpojumu saņēmēju aizsardzības jēdzienā. Un pilsētvides aizsardzība ir konkrēti paredzēta Direktīvā 2006/123.
53.      Tādējādi minētais dubultais pamatojums atbilst vairākiem pieņemamiem iemesliem saskaņā ar Direktīvu 2006/123 un Tiesas judikatūru (26).
54.      Turklāt, kā jau minēju, Regula 2024/1028 attiecas uz tūristu mītņu iespējamo ietekmi uz mājokļu politiku. Eiropas Savienības Tiesa “ir atzinusi, ka prasības, kuras attiecas uz sociālo mājokļu politiku un kuru mērķis ir novērst spiedienu nekustamā īpašuma tirgū, it īpaši, ja konkrētajā tirgū ir nepietiekami strukturāls mājokļu piedāvājums un īpaši augsts iedzīvotāju blīvums, var būt primārs vispārējo interešu apsvērums” (27).
3.      Atļauju sistēmas, kas balstīta uz tūristu aizsardzības mērķi, nepieciešamība un samērīgums
55.      Atbilstoši Direktīvas 2006/123 9. panta 1. punktam ir jānosaka, vai strīdīgā atļauju sistēma: a) ir vajadzīga tūristu aizsardzībai un b) atbilst samērīguma principa prasībām.
56.      Dalībvalstu noteiktajiem ierobežojumiem attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu ir jāatbilst samērīguma principam. Tas tā ir tad, ja šie ierobežojumi ir piemēroti izvirzītā mērķa sasniegšanai, nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai to sasniegtu, un ja nav citu, mazāk ierobežojošu pasākumu, ar kuriem būtu iespējams panākt tādu pašu iznākumu (28).
57.      Turklāt valsts tiesiskais regulējums ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai tikai tad, ja tas patiesi atbilst centieniem to sasniegt saskaņoti un sistemātiski (29).
58.      Dalībvalstij, kas vēlas atsaukties uz piemērotu mērķi, lai pakalpojumu sniegšanas brīvības šķērsli atzītu par likumīgu, ir jāsniedz tajā tiesā, kurai ir jālemj par šo jautājumu, visi pierādījumi, kas tai ļautu pārliecināties, ka minētais pasākums patiešām atbilst prasībām, kuras izriet no samērīguma principa (30).
59.      Beļģijas valdība:
–        apgalvo, ka tūristu aizsardzība ir sevišķi svarīgs iemesls saistībā ar sabiedrības interesēm un šī aizsardzība galvenokārt arī bija apstrīdētā regulējuma mērķis;
–        šāda regulējuma vajadzību un samērīgumu
pamato ar to, ka tas ļauj labāk aizsargāt tūristus nekā vienkārša reģistrācijas un a posteriori pārbaudes sistēma, kas būtu mazāk efektīva. Iepriekšēja atļauja tūristam
garantē, ka viņa noīrētā mītne darbojas likumīgi un tādējādi atbilst visām likumdošanas prasībām (minimālajām dzīvojamības, higiēnas un drošības normām, pilsētbūvniecības normām un citām normām, kas garantē pakalpojuma sniedzēja integritāti).
60.      Savukārt Komisija un Smartflats apgalvo, ka Briseles reģionā izveidotā atļauju sistēma tūristu mītnēm nav ne vajadzīga
tūristu aizsardzībai, ne samērīga, jo pastāv citas, mazāk ierobežojošas alternatīvas (31).
61.      Lai gan galavārds šajā jautājumā pieder iesniedzējtiesai, uzskatu, ka Smartflats un Komisijas argumenti ir pārliecinošāki.
62.      Pirmkārt, kā norādījusi Komisija, minimālo dzīvojamības, higiēnas un drošības standartu ievērošanas garantēšanai nav nepieciešams piemērot iepriekšējas atļaujas sistēmu, kas ir strīda priekšmets. Pienākums ievērot šīs prasības attiecībā uz visām mītnēm Briseles reģionā jau ir noteikts, it īpaši Mājokļu kodeksa (32) 4. un 219. pantā.
63.      Pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta nepieciešamība iepriekšējas atļaujas sistēmas ietvaros arī nepievieno neko papildus attiecībā uz minimālo dzīvojamības, higiēnas un drošības standartu ievērošanu tūristu mītnēs. Šis sertifikāts apliecina, ka nekustamais īpašums ir paredzēts (izmantojams) noteiktam mērķim, dzīvošanai vai viesnīcas vajadzībām.
64.      Otrkārt, apskatot problēmu no tūristu mītņu lietotājiem sniegtās informācijas perspektīvas, šie cilvēki sadarbības ekonomikas ietvaros, kas saistīta ar visbiežāk izmantotajām starpniecības platformām (piemēram, Airbnb), var rēķināties ar mītņu kvalitātes kontroles un novērtēšanas instrumentiem (33).
65.      Šādi instrumenti ļauj “mājokļu meklētājiem izdarīt pilnībā informētu izvēli starp platformā izīrētāju piedāvātājiem mājokļiem” (34).
66.      Lai aizsargātu tūristus, kuri īrē īstermiņa mītnes, ar elektroniskajām platformām saistītie (neformālie) instrumenti parasti ir efektīvi tirgus ekonomikas apstākļos, kādi ir arī Direktīvas 2006/123 pamatā, un, protams, tie ir mazāk ierobežojoši nekā iepriekšējas atļaujas sistēma.
67.      Visbeidzot, pašā Beļģijā Flandrijas un Valonijas reģionos tiek piemēroti tūristu mītņu a posteriori pārbaudes pasākumi. No pieejamās informācijas izriet, ka,
īstenojot tos praksē,
šie pārbaudes veidi dod labākus rezultātus nekā Briseles reģiona iepriekšējās atļaujas sistēma (35).
68.      Tādējādi, ņemot vērā galīgo vērtējumu, kas
jāveic iesniedzējtiesa, viss šķiet liecinām, ka strīdīgā sistēma pilnībā neatbilst nepieciešamības un samērīguma kritērijiem, lai sasniegtu tūristu aizsardzības mērķi.
4.      Atļauju sistēmas nepieciešamība un samērīgums, pamatojoties uz pilsētvides aizsardzības mērķi
69.      Beļģijas valdība apgalvo, ka strīdīgā sistēma ir nepieciešama un samērīga, lai aizsargātu pilsētvidi un mājokļus Briseles reģionā.
70.      Šajā ziņā tā norāda uz vairākiem pētījumiem (36), kas parāda, ka “Airbnb fenomens” Briselē ir izraisījis tūristu mītņu skaita pieaugumu, jo tās ir rentablākas, un tādēļ ir pasliktinājies mājokļu tirgus iedzīvotājiem.
71.      Beļģijas valdības ieskatā “Airbnb fenomena” negatīvās sekas ir jūtamas dzīvojamo telpu un pārdošanā esošo nekustamo īpašumu cenu pieaugumā. Iedzīvotājiem esot grūti piekļūt īrētiem dzīvokļiem vai iegādāties mājokļus, un sociālo mājokļu gaidīšanas saraksti pagarinoties.
72.      Smartflats sniedz atšķirīgu interpretāciju par pētījumiem un datiem par mājokļu tirgu Briseles reģionā:
–        tiek lēsts, ka šajā reģionā no dzīvojamo telpu nomas tirgus izņemto mājokļu skaits, kas saistīts ar tūristu mītņu izīrēšanu, ir 2400, un tas ir tikai 0,7 % no privāto nomas mājokļu kopējā skaita. Ierobežojumi tūristu mītņu izmantošanai nav risinājums nekustamā īpašuma krīzei, kuras cēloņi ir pieejamu mājokļu trūkums un daudz tukšu mājokļu (37);
–        kādā 2024. gada pētījumā (38) bija lēsts, ka Briseles reģionā ir
11 500 tukšu mājokļu (reālais skaits ir atkarīgs no aprēķinam izmantotās
metodoloģijas). Šim skaitlim jāpieskaita vēl 5000 tukšu sociālo mājokļu. Tāpēc Smartflats ieskatā neapdzīvoto mājokļu skaits ir piecas reizes lielāks nekā dzīvojamo platību skaits, kas izņemts no dzīvojamā fonda tūristu mītņu izīrēšanas dēļ.
73.      Tāpat Smartflats norāda uz neatbilstīgu Briseles reģiona atļauju izsniegšanas sistēmas piemērošanu salīdzinājumā ar Flandrijas un Valonijas reģionu sistēmām (39). Flandrijas gadījumā bija reģistrēti 60 % mītņu, un Valonijas gadījumā – 48 %, un šajos reģionos ir vienkāršas reģistrācijas un a posteriori pārbaudes sistēmas tūristu mītnēm.
74.      Smartflats argumentē, ka šo iemeslu dēļ strīdīgā sistēma nav nedz vajadzīga pilsētvides un mājokļu aizsardzībai Briseles reģionā, nedz samērīga.
75.      Es saprotu Beļģijas valdības pamatotās bažas, kas atspoguļotas arī iepriekš minētajā Regulas Nr. 2024/1028 pirmajā apsvērumā. Nav viegli atrast līdzsvaru starp aizvien lielāko tūristu izmitināšanas vajadzību apmierināšanu un (iespējamajām) negatīvajām sekām, ko rada šāda veida mītņu izplatība, kuru īpašnieki dod priekšroku šādai savu nekustamo īpašumu izmantošanas formai, nevis ilgtermiņa dzīvokļu izīrēšanai.
76.      No Savienības tiesību viedokļa (kur galvenais princips ir iedibinājumbrīvība) spriedumā Cali Apartments izveidotais precedents sniedz skaidrojumu par to, vai sistēma, kas ir vairāk vai mazāk līdzīga šobrīd apstrīdētajai, ir saderīga ar Direktīvu 2006/123.
77.      Francijas sistēma izturēja nepieciešamības un samērīguma pārbaudi, ko Tiesa piemēroja spriedumā Cali Apartments, iekļaujot trīs svarīgas īpašības:
–        tā bija balstīta uz pētījumu par mājokļu tirgu Francijā un spiedienu, ko uz to izdara tūristu mītņu izplatība. Minēto pētījumu Tiesā iesniedza Francijas valdība (40);
–        tā nebija piemērojama mājokļiem, kas ir izīrētāja pamata dzīvesvieta, jo šāda veida īre nerada sekas ilgtermiņa īres tirgū, tāpēc ka minētajam izīrētājam nav vajadzības deklarēt savu pamata dzīvesvietu citā mājoklī (41);
–        no ģeogrāfiskā viedokļa sistēma bija nevis vispārpiemērojama, bet gan ierobežota, attiecināma uz nelielu skaitu blīvi apdzīvotu pašvaldību, kurās pastāv spriedze dzīvojamo nekustamo īpašumu nomas tirgū (42).
78.      Tūristu mītņu atļauju sistēmai Briseles reģionā, šķiet, nav nevienas no šīm trim īpašībām, bet galīgais vērtējums ir jāveic iesniedzējtiesai.
a)      Iepriekšējie pētījumi
79.      Pirmkārt, nav pierādīts, ka pirms 2014. gada 8. maija rīkojuma (un tiesību normu, kas to papildināja) pieņemšanas būtu veikts padziļināts pētījums par tūristu mītņu tirgu Briseles reģionā un to ietekmi uz dzīvojamo fondu.
80.      Tiesas sēdē puses vienojās, ka mērķis cīnīties pret mājokļu trūkumu ilgtermiņa īres tirgū Briseles reģionā nebija 2014. gada 8. maija rīkojuma pieņemšanas pamatā –
tas attiecās tikai uz teritorijas plānošanu/iekārtošanu.
81.      Beļģijas valdība norādīja, ka šī rīkojuma mērķis bija novērst tūristu mītņu skaita izplatīšanos, kas saistīta ar sadarbības ekonomikas platformu attīstību, kura vēlāk ir notikusi citās lielās Eiropas tūrisma pilsētās. Savukārt Smartflats iebilda, ka tā reālais mērķis bija aizsargāt tradicionālo viesnīcu nozari.
82.      Pētījumi par mājokļu tirgu Briseles reģionā, ko pieminēja Smartflats un Komisija, liecina, ka mājokļu tirgus spriedze šajā reģionā un mītņu par pieejamām cenām trūkums ir saistīts ar vairākiem faktoriem (straujais iedzīvotāju skaita pieaugums, ievērojamas iedzīvotāju daļas nabadzība, īres cenu pieaugums un jauno mājokļu, it īpaši sociālo mājokļu, trūkums).
83.      Šajos pētījumos tūristu mītņu attīstība ir
minēta kā papildu faktors, kam, pat ja tas rada spriedzi mājokļu tirgū, tomēr ir
ierobežota ietekme, jo runa ir tikai par 0,7 % no reģiona mītnēm.
b)      Tūristu izmitināšanas vieta mājokļa īpašnieka mājoklī
84.      Apstrīdētais regulējums paredz iepriekšēju atļauju tūristu mītnēm arī gadījumos, kad tās ir telpas īpašnieka mājoklī un īpašnieks turpina tajā dzīvot.
85.      Pilsētvides aizsardzība neattaisno šo ierobežojošo pasākumu, ja mājokļu īpašnieki turpina tajos dzīvot. Šādā situācijā pilsētvide kā tāda netiek mainīta: mājokļiem tiek saglabāts tas pats galvenais izmantošanas veids, kāds bija iepriekš.
86.      Protams, ministrijas 2016. gada apkārtrakstā bija paredzēts, ka, ja ekonomikas dalībnieks pastāvīgi dzīvo mītnē un tikai daļu no tās izmanto kā tūristu izmitināšanas vietu, prevalē galvenais izmantojums (dzīvesvieta), nevis papildu izmantojums (tūristu mītne). Šis apstāklis vienkāršo pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta iegūšanu, jo nav nepieciešams mainīt nekustamā īpašuma izmantojumu.
87.      Tomēr no lietā pieejamās informācijas neizriet, ka Briseles reģiona iestādes būtu izmantojušas šo tikai ministrijas 2016. gada apkārtrakstā minēto iespēju. Šajā apkārtrakstā pašvaldības iestādēm ir piešķirta plaša novērtējuma brīvība prasīt vai neprasīt mītnes izmantojuma maiņu šādos gadījumos. Iesniedzējtiesai ir jāprecizē šis apstāklis.
c)      Skartās ģeogrāfiskās zonas
88.      Apstrīdēto regulējumu visā Briseles reģionā
piemēro vienādi, nenošķirot starp zonām atkarībā no tūristu mītņu izplatības lielākas vai mazākas ietekmes (43).
89.      Beļģijas valdība norāda, ka PRAS sadala Briseles reģiona teritoriju zonās, kurās jau tiek veicināti dažādi nekustamā īpašuma izmantošanas veidi. Tās ieskatā nebūtu lietderīgi veikt jaunu sadalījumu, lai ņemtu vērā dažādos tūristu mītņu darbības režīmus.
90.      Tomēr PRAS zonas nav noteiktas atkarībā no tūristu mītņu lielākas vai mazākas izplatības, un tāpēc tās nav būtiskas, lai atzītu par nepieciešamu un samērīgu vispārpiemērojamo iepriekšējas atļaujas sistēmu, proti, neņemot vērā katras zonas faktisko situāciju.
91.      Debatēs par šo jautājumu Komisija (44) citēja tās pašas iesniedzējtiesas (citā iztiesāšanas sastāvā) 2023. gada 16. janvāra spriedumu, kas pasludināts saistībā ar tūristu izmitināšanas darbību Briseles reģiona Shārbēkas pašvaldībā (45). Uz šo spriedumu tiesas sēdē atsaucās arī Beļģijas valdība, apstiprinot, ka tas ir kļuvis galīgs.
92.      Cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa) 1. F palāta minētajā spriedumā ir nospriedusi, ka 2014. gada 8. maija rīkojumā noteiktā prasība iesniegt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu ikvienai Briseles reģiona teritorijas izmantošanai tūrisma vajadzībām neatbilst spriedumam
Cali Apartments, jo “tā ir vienādi piemērojama visām reģiona teritorijā izveidotajām pašvaldībām, savukārt [Tiesas] spriedums prasa “būtisku spriedzi” izīrējamo mājokļu situācijā, kas nozīmē [..] diferencētu un salīdzinošu pieeju starp pašvaldībām reģiona teritorijā” (46).
93.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo prejudiciālo jautājumu var sniegt atbildi divās daļās:
–        Direktīvas 2006/123 9. pants principā pieļauj tādu tiesisko režīmu, kurā iepriekšēja paziņošana un darbības reģistrācija ir pieprasīta attiecībā uz jebkuras mītnes izmantošanu, kas regulāri vai neregulāri tiek piedāvāta tūristiem, ja vien šis režīms ir vajadzīgs tūristu un pilsētvides aizsardzībai
un ir samērīgs ar to.
–        Valsts tiesai šāda režīma nepieciešamība un samērīgums
ir jāizvērtē, ņemot vērā tā ģeogrāfisko tvērumu, to, vai tas ir pamatots ar konkrētiem pētījumiem un datiem, kā arī tā ietekmi uz dzīvojamo platību pieprasījumu pilsētu teritorijās, kurās tas piemērojams.
C.      Ceturtais un piektais prejudiciālais jautājums
94.      Ceturto un piekto prejudiciālo jautājumu var skatīt kopā. Ar tiem iesniedzējtiesa īsumā vēlas noskaidrot:
–        Vai Direktīvas 2006/123 10. pants pieļauj tādu tiesisko režīmu kā apstrīdētais, kurā prasīts iesniegt pašvaldības pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu. Iesniedzējtiesa precizē, ka šajā nolūkā “valsts tiesiskais regulējums par teritorijas iekārtošanu un pilsētplānošanu uzliek pienākumu saņemt pilsētplānošanas atļauju, ja nekustamā īpašuma pielietojums vai izmantošanas veids tiek mainīts no “mājokļa” uz “viesnīcu” un ja mājokļa izmantošana [tūristu izmitināšanai] tiktu kvalificēta kā viesnīca, ņemot vērā veidu, kā šis pēdējais jēdziens un tūristu mītnes jēdziens ir attiecīgi definēti aplūkotajā tiesiskajā regulējumā”.
–        Vai atbilde uz iepriekšējo jautājumu atšķiras atkarībā no tā, vai “viesnīcas” kvalifikācija ir vai nav atkarīga no pašvaldības iestādes novērtējuma, kā noteikts ministrijas apkārtrakstā.
95.      Direktīvas 2006/123 10. panta 1. punktā noteikts, ka “atļauju sistēmas ir balstītas uz kritērijiem, kas liedz kompetentajām iestādēm savas izvērtēšanas tiesības īstenot patvaļīgi”.
96.      Tā paša 10. panta 2. punktā paredzēts, ka atļauju piešķiršanas kritērijiem ir jābūt gan
nediskriminējošiem, gan pamatotiem
ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm, samērīgiem ar sabiedrības interesēm, skaidriem un nepārprotamiem, objektīviem, iepriekš publiskotiem, kā arī pārredzamiem un pieejamiem (47).
97.      Iesniedzējtiesa jau ir atzinusi, ka strīdīgā atļauju sistēma nav diskriminējoša. Izskatot iepriekšējo jautājumu, analizēju
arī tā pamatojumu, kas balstīts uz tūristu un pilsētvides aizsardzību.
98.      Tagad jāapsver, vai prasība par pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu, uz kuru balstīta strīdīgā atļauju sistēma, atbilst pārējām Direktīvas 2006/123 10. panta 2. punkta prasībām.
99.      Konkrētāk, jāpārbauda, vai noteikumi, kas nosaka šo prasību, ir skaidri, nepārprotami un objektīvi, iepriekš publiskoti, kā arī pārredzami un pieejami (48).
100. Prasība par iepriekšēju publiskošanu ir izpildīta, jo 2014. gada 8. maija rīkojums ir
oficiāli publicēts. Tas neattiecas uz ministrijas 2016. gada apkārtrakstu, kas nav
oficiāli publicēts un ir pieejams tikai tīmekļvietnē.
101. Attiecībā uz pārējām prasībām Tiesa ir nospriedusi šādi (kopsavilkumā):
–        atļauju piešķiršanas nosacījumiem ir jābūt skaidriem un nepārprotamiem, viegli saprotamiem visiem, izvairoties no jebkādas pārprotamības;
–        objektivitātes prasība ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka atļauju pieteikumi tiek izvērtēti, balstoties uz šo pieteikumu pašu vērtīgumu, lai attiecīgajām pusēm garantētu, ka to pieteikums tiks izskatīts objektīvi un taisnīgi, kā turklāt ir prasīts minētās direktīvas 13. panta 1. punktā (49).
102. Ņemot vērā Tiesas rīcībā esošo informāciju, uzskatu, ka strīdīgo sistēmu nevar uzskatīt par skaidru, nepārprotamu un pārredzamu. Galīgais lēmums šajā jautājumā ir jāpieņem iesniedzējtiesai, ņemot vērā Tiesas sniegtās norādes.
103. Ja esmu pareizi sapratis apstrīdēto regulējumu, attiecībā uz pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta izdošanu
ir divas atšķirīgas situācijas:
–        ja mājoklis jau tiek lietots tūrisma mērķiem, tā īpašniekam ir tiesības, lai pilsēta izdod viņam pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu, bez nepieciešamības veikt papildu darbības. Šādā gadījumā nav vajadzības lūgt pilsētplānošanas atļauju, ar ko atzīst mājokļa izmantošanu tūrisma vajadzībām atbilstīgi CoBAT normām (50). Šajā gadījumā pilsētplānošanas atbilstības sertifikācija ir “tīra formalitāte” un attiecas uz Direktīvas 2006/123 10. panta 2. punktu;
–        situācija ir atšķirīga, ja mājoklis nav paredzēts tūrisma vajadzībām un tā izmantošana par tūristu mītni prasa izmantošanas veida maiņu. Tādā gadījumā pirms pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta izsniegšanas, ko dara pilsēta, jāsaņem pilsētplānošanas atļauja saskaņā ar CoBAT 98. pantu.
104. Šajā otrajā gadījumā, kas ir gan šajā lietā, gan lielākajā daļā gadījumu, kad personas vēlas veikt tūristu izmitināšanas vietu pakalpojumu sniegšanas darbību, pilsētplānošanas atbilstības sertifikāts nav vienkārši nekustamā īpašuma izmantojuma
pierādījuma dokuments (kā tiesas sēdē apgalvoja Beļģijas valdība), jo tā izsniegšana ir atkarīga no iepriekšējas pašvaldības iestāžu administratīvās darbības.
105. Jānorāda, ka jebkurā gadījumā šeit runa ir nevis par vienkāršu pilsētplānošanas normu piemērošanu, uz kurām neattiecas Direktīva 2006/123 (51), bet gan par kritēriju, kas piemērojams atļauju sistēmai tūrisma pakalpojumu sniegšanas darbības veikšanai, uz ko attiecas Direktīva 2006/123 (52).
106. Prasība saņemt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu nozīmē CoBAT 98. panta (pilsētplānošanas atļaujas nepieciešamība īpašuma izmantojuma vai izmantošanas veida maiņai) un 2014. gada 8. maija rīkojuma 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta (sertifikātā jāapstiprina, ka tūristu mītne “izveidota, ievērojot spēkā esošo tiesisko regulējumu par teritorijas plānošanu un pilsētplānošanas noteikumus”) apvienotu piemērošanu.
107. Tādējādi, ja nekustamajam īpašumam ir piešķirts dzīvojamās mājas izmantošanas veids, pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta saņemšana, lai vēlāk reģionālās iestādes piešķirtu reģistrācijas numuru, kļūst sarežģīta: ir nepieciešama pilsētas iejaukšanās, kas, saskaņā ar pieejamo informāciju, ir sarežģīta tādā mērā, ciktāl tā prasa izdot (jaunu) pilsētplānošanas atļauju.
108. 2014. gada 8. maija rīkojuma 5. panta 5. punkta b) apakšpunktā
nav noteiktas skaidras pamatnostādnes par tehniskajām prasībām, kas pašvaldības iestādēm jākontrolē, lai izdotu pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu tūristu izmitināšanas vietas reģistrēšanas un atļaujas nolūkā.
109. Papildu skaidrojumi
nav sniegti arī CoBAT 98. pantā, kurā nav atsauces uz tūristu izmitināšanas vietas darbībām.
110. PRAS nošķīrums starp “mītnes/mājokļa” jēdzienu un “izmitināšanas vietas/viesnīcas” jēdzienu (53) nozīmē, ka, ja nekustamajam īpašumam ir piešķirts dzīvojamās ēkas statuss, ir nepieciešama pilsētplānošanas atļauja, lai tās izmantošanas veidu nomainītu uz viesnīcu.
111. Turklāt pašvaldības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība, lai noteiktu, vai pieņemt vai noraidīt izmantojuma izmaiņas, un kritēriji, šķiet, dažādās pašvaldībās
atšķiras.
112. Nav arī skaidras attiecības starp “tūristu mītnes/izmitināšanas vietas” (54) jēdzienu, kas minēts 2014. gada 8. maija rīkojumā, un PRAS noteikto “viesnīcas” jēdzienu, un šos noteikumus Briseles reģiona pašvaldības piemēro atšķirīgi.
113. Iesniedzējtiesas ieskatā problēma ir noteikt, vai visas tūristu izmitināšanas vietas (2014. gada 8. maija rīkojuma 3. panta izpratnē) ir jākvalificē par “viesnīcu” (PRAS izpratnē) un vai tāpēc mājokļa pārveide par tūristu mītni prasa vai neprasa pilsētplānošanas atļauju (55).
114. Kā izriet no pieejamās informācijas, praksē Briseles reģiona pašvaldības visas tūristu izmitināšanas vietas pārsvarā uzskata
par viesnīcām PRAS izpratnē. Šī prakse parasti nozīmē (nebūt ne vieglu) nekustamā īpašuma izmantojuma maiņu, lai saņemtu pilsētplānošanas atļauju.
115. Tā kā pilsētplānošanas normas ierobežo iespēju izveidot viesnīcas, ir grūti saņemt pilsētplānošanas atļauju, kas, atkārtoju, dotu iespēju saņemt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu, kurš ir obligāts, lai reģistrētu tūristu izmitināšanas vietu.
116. Šajos apstākļos:
–        personai, kas savas dzīvojamās telpas vēlas izmantot kā tūristu mītni, kurā pati turpina dzīvot, būtu nepieciešams saņemt viesnīcas pilsētplānošanas atļauju, un tas ir acīmredzami nesamērīgi. Kā norādīju iepriekš, šī persona no šīs prasības varētu izvairīties tikai tad, ja iestādes uzskatītu, ka nekustamā īpašuma izmantošana tūrisma nolūkos ir papildfunkcija salīdzinājumā ar tā galveno funkciju kā mājoklim. Taču nešķiet, ka pašvaldības iestādes sistemātiski un vienādi piemērotu šo izņēmumu, kas ir minēts tikai ministrijas 2016. gada apkārtrakstā, pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta piešķiršanai;
–        persona, kas tūristu mītnes vajadzībām vēlas izmantot nekustamo īpašumu, kurš saskaņā ar pilsētplānošanas noteikumiem nav paredzēts viesnīcas izveidei, saskaras ar dilemmu, kā pilsētplānošanas ziņā klasificēt plānoto tūristu mītnes izmantojumu, piešķirot tai vienu no PRAS kategorijām, kas nav paredzētas šim nolūkam. Iesniedzējtiesa (56) ir pieminējusi doktrīnu, kurā kritizēta no šīm grūtībām izrietošā jēdzieniskā plaisa.
117. Papildus iepriekš minētajam ir vēl viena prasība, uz kuru tika norādīts tiesas sēdē: mājokļa izmantojuma pilnīga vai daļēja pārveide par viesnīcu, kas prasīta PRAS, lai izmantotu mājokli kā tūrisma mītni, prasa īpašniekam kompensāciju, kas sastāv no tādas pašas dzīvojamās platības saglabāšanas šajā zonā, kā noteikts PRAS “Vispārīgo noteikumu par zonu kopumu” 1. punkta 0.12. noteikumā.
118. Prasība par kompensāciju, atšķirībā no spriedumā Cali Apartments (57) analizētās Francijas normatīvajos aktos paredzētās prasības, nav precīzi regulēta, un tās piemērošana ir atstāta pašvaldību iestāžu ziņā. Kā tiesas sēdē argumentēja Smartflats, privātpersonas, kas savu mājokli vēlas izmantot īslaicīgai tūristu izmitināšanai, tajā nedzīvojot, diez vai varēs atļauties šādas kompensācijas izmaksas.
119. Pienākums iegādāties citu mājokli tajā pašā Briseles dzīvojamajā rajonā, lai kompensētu iepriekšējā mājokļa izmantojuma maiņu, kā obligāts nosacījums, lai veiktu tūrisma mītņu pakalpojumu sniegšanu (ja nekustamajam īpašumam iepriekš pilsētplānošanas kvalifikācijā nav piešķirts viesnīcas statuss), manuprāt – neskarot iesniedzējtiesas vērtējumu – ir nesamērīgs.
120. Šī sarežģītā normatīvā situācija rada ievērojamu tiesisko nedrošību tiem, kuri vēlas sākt uzņēmējdarbību vai sniegt tūristu izmitināšanas pakalpojumus Briseles reģionā. Jebkurai personai vai uzņēmumam ir grūti iepriekš izveidot priekšstatu par to, vai tās tūristu mītņu izmantošanas projekts šajā reģionā būs saderīgs ar apstrīdēto tiesisko regulējumu (58).
121. Nepārskatāmība un tiesiskā nedrošība palielinās, ja izrādās, ka pašvaldības (59) lēmumu pieņemšanas pilnvaras nav pietiekami ierobežotas, lai izskatītu pilsētplānošanas atļaujas, kas ir obligātas (ja notiek nekustamā īpašuma izmantojuma maiņa) pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta saņemšanai, kas savukārt ļauj reģistrēties tūristu izmitināšanas vietu reģistrā (60).
122. Ministrijas 2016. gada apkārtraksts acīmredzami nav pietiekams pašvaldības iestāžu administratīvās prakses vienādošanai. Šis dokuments nav juridiski saistošs, tas nav pat oficiāli publicēts un atstāj pašvaldībām pilnīgu brīvību katrā atsevišķā gadījumā noteikt, kad nekustamais īpašums ir uzskatāms par mājokli vai viesnīcu atbilstoši PRAS klasifikatoram.
123. Ministrijas 2016. gada apkārtraksts turklāt veicina diezgan plašu viesnīcas jēdziena interpretāciju, un tas nozīmē, ka nekustamā īpašuma izmantojuma maiņa būs nepieciešama kā iepriekšējs solis, lai saņemtu pilsētplānošanas atļauju un vēlāk pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu.
124. Strīdīgā regulējuma saturs, kā arī tā piemērošanas nevienveidība Briseles reģiona pašvaldībās (61) rada, atkārtoju, tiesisko nedrošību un mazina pārskatāmību un objektivitāti attiecībā uz prasību par pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu. Šajā ziņā apstrīdētā regulējuma skaidrība un objektivitāte tiek apšaubīta (62).
125. Galu galā uzskatu, ka Direktīvas 2006/123 10. pants nepieļauj tādu tiesisko režīmu, kurā tūristu izmitināšanas vietas darbībai prasīts iesniegt
pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu, ja pirms šī sertifikāta ir obligāti jāsaņem pilsētplānošanas atļauja un to izdod pašvaldības iestādes, kurām ir plaša novērtējuma brīvība
atbilstoši
tādam valsts tiesiskajam regulējumam, kam trūkst skaidrības, objektivitātes un pārskatāmības.
D.      Sestais prejudiciālais jautājums
126. Iesniedzējtiesa lūdz Direktīvas 2006/123 13. panta interpretāciju, lai noteiktu, vai ar to ir saderīgs tāds tiesiskais režīms, kurā minētajos apstākļos prasīts
iesniegt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu, kura izdošanai “nav noteikts īpašs pienākums pamatot lēmumu un nav paredzēti
konkrēti tiesību aizsardzības līdzekļi” (63).
127. Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 13. panta 1.–4. punktu atļauju piešķiršanas procedūras un formalitātes:
–        ir skaidras, iepriekš publiskotas un pieteikumu iesniedzējiem tās garantē, ka to pieteikumus izskatīs objektīvi un taisnīgi;
–        nav preventīvas un nepamatoti sarežģītas, kā arī neaizkavē pakalpojumu sniegšanu;
–        ir viegli pieejamas, un izdevumi ir pamatoti un samērīgi;
–        pieteikumu iesniedzējiem garantē, ka to pieteikumus izskatīs pēc iespējas ātri un katrā ziņā pieņemamā termiņā, kas iepriekš ir noteikts un publiskots.
128. Beļģijas valdība uzskata, ka 2016. gada 24. marta dekrēts ir papildinājis 2014. gada 8. maija rīkojumu un ka tūristu mītņu atļauju izsniegšanas un reģistrācijas procedūra atbilst Direktīvas 2006/123 13. panta prasībām.
129. Beļģijas valdības ieskatā 2016. gada 24. marta dekrētā reģionālajām iestādēm ir paredzēti konkrēti termiņi, lai izskatītu un pieņemtu lēmumu par tūristu mītņu atļauju un reģistrācijas pieteikumiem, kā arī ir norādīti tiesību aizsardzības līdzekļi. Faktiski tā ir piebildusi, ka visi pienācīgi iesniegtie pieteikumi tiek izskatīti, un reģionālo iestāžu lēmumi parasti ir pamatoti un pakļauti tiesas pārbaudei. Tiesas sēdē Beļģijas valdība uzsvēra, ka pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta prasības piemērošana rada maz strīdu un reģionālajām iestādēm nav bijis nepieciešams izmantot savas uzraudzības pār pašvaldību iestādēm pilnvaras attiecībā uz 2014. gada 8. maija rīkojuma piemērošanu pēc skarto privātpersonu sūdzībām.
130. Beļģijas valdības izklāsts tomēr šķiet nepilnīgs, jo attiecas tikai uz atļaujas procedūras “reģionālo posmu”, bet nav ņemts vērā, ka īstā problēma slēpjas “pašvaldības posmā”, proti, pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta izdošanā. Par šo pēdējo minēto jautājumu ir lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, konkrēti – sestais jautājums vērsts
uz šo sertifikātu, kura atteikumam
nav nepieciešams pamatojums un tas nav pārsūdzams.
131. Kā jau izklāstīju, tūristu mītņu atļauju izsniegšana un reģistrēšana ir sarežģīts process, kas ietver divas savstarpēji saistītas procedūras:
–        tūristu mītņu atļauju izsniegšanas un reģistrācijas procedūra, ko veic reģionālās iestādes, un
–        procedūra, lai saņemtu pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu tūristu izmitināšanas vietām, ko izdod pašvaldības iestādes. Lielākajā daļā gadījumu tā saņemšanai ir vajadzīga pilsētplānošanas atļauja, savukārt tas atbilst nekustamā īpašuma izmantošanas veida maiņai.
132. Tāpēc nevar apgalvot, kā to dara Beļģijas valdība, ka pilsētplānošanas atbilstības sertifikāts ir tikai procedūras dokuments un ka Direktīvas 2006/123 13. pantā noteiktie termiņi un pārējās prasības ir piemērojamas no brīža, kad atļaujas un reģistrācijas pieteikums ir pilnībā aizpildīts.
133. Direktīvas 2006/123 13. panta prasību izpilde ir jāpārbauda attiecībā uz abām saistītajām procedūrām, jo, ja netiek saņemts pilsētplānošanas atbilstības sertifikāts, nav iespējams saņemt tūristu izmitināšanas vietas reģistra numuru.
134. Nepilnīgu pieteikumu gadījumā Direktīvas 2006/123 13. panta 6. punktā noteikts pienākums iestādēm informēt attiecīgās personas, ka tām ir jāiesniedz papildu dokumenti, un par iespējamām sekām uz 3. punktā noteikto termiņu. Turklāt saskaņā ar minētās direktīvas 13. panta 3. punkta in fine noteikto termiņu lēmuma pieņemšanai par pieteikumu sāk skaitīt tikai no brīža, kad ir iesniegti visi dokumenti.
135. Tomēr šīs prasības ir jāievēro abās savstarpēji saistītajās procedūrās. Un, kā apgalvo Komisija, termiņa aprēķināšana (kas sākas no brīža, kad pieteikums ir pilnīgs) nevar tikt piemērota, ja pieteikuma iesniedzēji nav varējuši iesniegt dokumentus administrācijas vainas dēļ.
136. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju, kas Tiesai ir jāievēro, procedūrā pašvaldības iestādēs pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta saņemšanai nav noteikts nekāds lēmuma pieņemšanas termiņš, nav pienākuma pamatot lēmumu un nav paredzēti nekādi
konkrēti tiesību aizsardzības līdzekļi. 2016. gada 24. marta dekrētā, ar kuru
tika papildināts 2014. gada 8. maija rīkojums, noteiktās procesuālās garantijas neattiecas uz procedūru pašvaldības iestādēs pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta saņemšanai.
137. Papildus iepriekš minētajam, ja reģionālā iestāde nesniedz atbildi, tūristu mītnes atļauja un reģistrācija tiek uzskatīta par atteiktu. Šis nosacījums neatbilst Direktīvas 2006/123 13. panta 4. punkta noteikumam, saskaņā ar kuru, ja noteiktā termiņā nav saņemta atbilde, atļauja uzskatāma par piešķirtu, izņemot gadījumus, kad ir spēkā atšķirīgs režīms, kas pamatots ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm, uz ko Beļģijas valdība šajā gadījumā nav atsaukusies.
138. Attiecīgi uzskatu, ka Direktīvas 2006/123 13. pants nepieļauj tādu tiesisko režīmu, kurā tūristu izmitināšanas vietas darbībai
prasīts
iesniegt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu, ja nav norādīts termiņš šāda sertifikāta izsniegšanai, nav noteikts īpašs pienākums pamatot lēmumu un nav paredzēti
konkrēti
tiesību aizsardzības līdzekļi
pret atteikuma lēmumiem.
V.      Secinājumi
139. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa, Beļģija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū
jāinterpretē tādējādi, ka
–        Direktīvas 2006/123 9. pants pieļauj tādu tiesisko režīmu, kurā iepriekšēja paziņošana un darbības reģistrācija ir pieprasīta attiecībā uz jebkuras mītnes izmantošanu, kas regulāri vai neregulāri tiek piedāvāta tūristiem, ja vien šis režīms ir vajadzīgs tūristu un pilsētvides aizsardzībai
un ir samērīgs ar to. Valsts tiesai šī režīma nepieciešamība un samērīgums
ir jāizvērtē, ņemot vērā tā ģeogrāfisko tvērumu, to, vai tas ir pamatots ar
konkrētiem pētījumiem un datiem, un tā ietekmi uz dzīvojamo platību pieprasījumu pilsētu teritorijās, kur tas piemērojams.
–        Direktīvas 2006/123 10. pants nepieļauj tādu tiesisko režīmu, kurā tūristu izmitināšanas vietas darbībai
prasīts
iesniegt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu, ja pirms šī sertifikāta ir obligāti jāsaņem pilsētplānošanas atļauja un to izdod pašvaldības iestādes, kurām ir plaša novērtējuma brīvība
atbilstoši tādam valsts tiesiskajam regulējumam, kam trūkst skaidrības, objektivitātes un pārskatāmības.
–        Direktīvas 2006/123 13. pants nepieļauj tādu tiesisko režīmu, kurā tūristu izmitināšanas vietas darbībai prasīts
iesniegt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu, ja nav norādīts termiņš šāda sertifikāta izsniegšanai, nav noteikts īpašs pienākums pamatot lēmumu un nav paredzēti
konkrēti
tiesību aizsardzības līdzekļi pret atteikuma lēmumiem.
1      Oriģinālvaloda – spāņu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, L 376, 36. lpp.).
3      Spriedums, 2020. gada 22. septembris, Cali Apartments (C‑724/18 un C‑727/18, EU:C:2020:743; turpmāk tekstā – “spriedums Cali Apartments”). Savā izklāstā neizbēgami vairākkārt atsaukšos uz šo spriedumu.
4      Minētajā lietā runa bija par “tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ir vajadzīga iepriekšēja atļauja, lai atkārtoti un īstermiņā par atlīdzību izīrētu mēbelētas telpas gadījuma klientiem, kam tās nav pastāvīgā dzīvesvieta” (spriedums Cali Apartments, 2. punkts).
5      Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2024. gada 11. aprīlis) par datu vākšanu un kopīgošanu saistībā ar izmitināšanas vietu īstermiņa īres pakalpojumiem un ar ko groza Regulu (ES) 2018/1724 (OV L 2024/1028).
6      Regulas 2024/1028 pirmajā apsvērumā ir šāda atsauce uz tūristu izmitināšanas vietu ietekmi: “[..]
Platformu ekonomikas izaugsmes rezultātā izmitināšanas vietu īstermiņa īres pakalpojumu apjoms ievērojami pieaug visā Savienībā. Lai gan izmitināšanas vietu īstermiņa īres pakalpojumi sniedz daudz iespēju viesiem, izmitinātājiem un visai tūrisma ekosistēmai, to straujā izaugsme ir radījusi bažas un izaicinājumus, jo īpaši vietējām kopienām un publiskajām iestādēm, piemēram, tie veicina pieejamo ilgtermiņa īrei paredzēto mājokļu skaita samazināšanos un īres un mājokļu cenu palielināšanos. [..]”.
7      2014. gada 8. maija Ordonnance relative à l’hébergement touristique (Rīkojums par tūristu mītnēm; 2014. gada 17. jūnija Moniteur belge, 2. izdevums, 45695. lpp.; turpmāk tekstā – “2014. gada 8. maija rīkojums”).
8      Iepriekšējās paziņošanas un reģistrācijas numura piešķiršanas kombinētais mehānisms, ievērojot noteiktus nosacījumus, faktiski nozīmē, ka ir nepieciešama reģionālo iestāžu “atļauja”, lai dzīvojamo platību izmantotu tūristu izmitināšanai.
9      Tas ir Service d’Incendie et d’Aide Médicale Urgente de la Région de Bruxelles‑Capitale (Briseles reģiona Ugunsdzēsības un Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests, SIAMU).
10      Arrêté du Gouvernement de la Région de Bruxelles‑Capitale portant exécution de l’ordonnance du 8 mai 2014 relative à l’hébergement touristique (Briseles reģiona valdības 2016. gada 24. marta dekrēts par 2014. gada 8. maija rīkojuma par tūristu mītnēm izpildi; 2016. gada 14. aprīļa Moniteur belge, 2. izdevums, 24452. lpp.; turpmāk tekstā – “2016. gada 24. marta dekrēts”).
11      Plan Régional d’Affectation du Sol (Reģionālais zemes lietošanas plāns; turpmāk tekstā – “PRAS”).
12      Šis klasifikators pieejams tīmekļvietnē https://perspective.brussels/fr/outils-de-planification/pras/les-prescriptions-litterales-legales-du-pras/l-glossaire-des-principaux-termes-utilises-dans-les-prescriptions-urbanistiques.
13      Code bruxellois de l’aménagement du territoire (Briseles Teritorijas iekārtošanas kodekss) (2004. gada 26. maija Moniteur belge, 40738. lpp.; turpmāk tekstā – “CoBAT”), versijā, kas ratione temporis piemērojama faktiem. Šis noteikums 2017. gada reformas rezultātā tika mainīts:
https://urbanisme.irisnet.be/lesreglesdujeu/le-code-bruxellois-de-lamenagement-du-territoire-cobat.
14      Circulaire ministérielle explicative du 10 mai 2016 relative aux missions de la Commune et du Bourgmestre dans le cadre de l’exécution de l’ordonnance du 8 mai 2014 (Ministrijas 2016. gada 10. maija paskaidrojošais apkārtraksts par pašvaldības un mēra uzdevumiem saistībā ar 2014. gada 8. maija rīkojuma izpildi; turpmāk tekstā – “ministrijas 2016. gada apkārtraksts”), kas pieejams tīmekļvietnē https://pouvoirs-locaux.brussels/10-mai-2016-circulaire-explicative-relative-aux-missions-de-la-commune-et-du-bourgmestre-dans-le.
15      Briseles reģiona sabiedrisko pakalpojumu dienesta Ekonomikas un nodarbinātības departaments (turpmāk tekstā – “Briseles Ekonomikas un nodarbinātības departaments”).
16      Vēlāk Smartflats nosūtīja vēl septiņus atgādinājumus, pēdējo – 2023. gada 12. janvārī.
17      Lietošu vārdkopu “pilsētplānošanas atbilstības sertifikāts”, lai apzīmētu 2014. gada 8. maija rīkojuma 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minēto sertifikātu. Šajā sertifikātā jābūt norādītam, ka tūristu mītne “izveidota, ievērojot spēkā esošo tiesisko regulējumu par teritorijas plānošanu un pilsētplānošanas noteikumus”.
18      Iesniedzējtiesa nav jautājusi par prasību saņemt parastu vai vienkāršotu ugunsdrošības sertifikātu tūristu izmitināšanas vietu darbības atļaujai. Tāpēc neatsaukšos uz šo prasību, kas turklāt nešķiet radām saderības problēmas ar Direktīvas 2006/123 10. pantu.
19      Spriedums Cali Apartments, 58. punkts.
20      Dalībvalsts tiesiskā regulējuma, kurā noteikta šāda atļauju piešķiršanas sistēma, saderības ar abiem šiem pantiem
novērtēšana nozīmē atsevišķi un secīgi izvērtēt vispirms pašu šīs sistēmas izveides principa pamatoto raksturu un pēc tam šajā sistēmā paredzētos atļaujas piešķiršanas kritērijus. Spriedums Cali Apartments, 58. punkts.
21      Spriedums, 2015. gada 23. decembris, Hiebler (C‑293/14, EU:C:2015:843), 55. punkts.
22      Dažreiz Tiesa, atbildot uz lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu par Direktīvu 2006/123, ir pati izvērtējusi valsts pasākumu pamatotību un samērīgumu. Tā tas ir arī spriedumā Cali Apartments (rezolutīvās daļas 3. un 4. punkts). Savukārt lielākajā daļā gadījumu lieta vai nu tiek nodota atpakaļ iesniedzējtiesai (spriedums, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c., C‑254/23, EU:C:2025:569, 103. punkts), vai arī tiek taisīts spriedums, “ievērojot pārbaudi, kas ir jāveic iesniedzējtiesai” (spriedums, 2015. gada 23. decembris, Hiebler, C‑293/14, EU:C:2015:843, 70. punkts).
23      Spriedumi, 2014. gada 13. februāris, Sokoll‑Seebacher (C‑367/12, EU:C:2014:68), 40. punkts, un 2015. gada 1. oktobris, Trijber un Harmsen (C‑340/14 un C‑341/14, EU:C:2015:641), 55. punkts.
24      Lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu pievienotais spriedums, 43. un 44. punkts.
25      Lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu pievienotais spriedums, 45. punkts.
26      Spriedumi, 2015. gada 15. oktobris, Grupo Itevelesa u.c. (C‑68/14, EU:C:2015:685), 74. punkts; 2019. gada 4. jūlijs, Komisija/Vācija (C‑377/17, EU:C:2019:562), 70. punkts, un 2025. gada 27. februāris, AEON NEPREMIČNINE u.c. (C‑674/23, EU:C:2025:113), 54. punkts. Direktīva 2006/123, kurā
patērētāju aizsardzība norādīta kā imperatīva prasība, atbilst Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 38. pantam, un tas
ir apstiprināts šīs direktīvas 40. apsvērumā.
27      Spriedumi Cali Apartments, 68. punkts; 2013. gada 8. maijs, Libert u.c. (C‑197/11 un C‑203/11, EU:C:2013:288), 50.–52. punkts, un 2009. gada 1. oktobris, Woningstichting Sint Servatius (C‑567/07, EU:C:2009:593), 30. punkts.
28      Spriedums, 2024. gada 19. decembris, Halmer Rechtsanwaltsgesellschaft (C‑295/23, EU:C:2024:1037), 67. punkts.
29      Spriedumi, 2024. gada 21. marts, LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254), 85. punkts, un 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c. (C‑98/14, EU:C:2015:386), 64. punkts.
30      Spriedumi, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c. (C‑98/14, EU:C:2015:386), 65. punkts, un 2014. gada 30. aprīlis, Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281), 50. punkts.
31      Skat. šaubas par šīs sistēmas samērīgumu, ko pauduši Bernard, N., Debroux, L., Von Kuegelgen, M., un Servais, D. “La réglementation bruxelloise en matière d’hébergement touristique”, Jurim Pratique: revue pratique de l'immobilier, 2020, Nr. 3, 54.‑59. lpp., pieejams tīmekļvietnē https://hdl.handle.net/2078.3/251968.
32      2013. gada 11. jūlija Ordonnance modifiant l'ordonnance du 17 juillet 2003 portant le Code bruxellois du Logement (Rīkojums, ar ko groza Briseles Mājokļu kodeksu; 2013. gada 26. jūlija Moniteur belge), https://www.ejustice.just.fgov.be/eli/ordonnance/2003/07/17/2013A31614/justel.
33      Spriedums, 2019. gada 19. decembris, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112), 59. punkts: “[..] Airbnb Ireland ne vien ar savas eponīmās elektroniskās platformas palīdzību nodibina sakarus starp izīrētājiem un īrniekiem, bet arī nodod izīrētāju rīcībā veidni viņu piedāvājuma satura izklāstīšanai, fakultatīvu izīrējamā īpašuma fotoattēlu pakalpojumu, kā arī sistēmu izīrētāju un īrnieku atsauksmēm, kas ir pieejama nākamajiem izīrētājiem un īrniekiem.”
34      Spriedums, 2019. gada 19. decembris, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112), 60. punkts. Kritika vai uzslavas, ko šīs mītnes saņem no to lietotājiem, to reputāciju
ietekmē, iespējams, daudz spēcīgāk nekā vienkārša oficiāla sertifikāta apliecinājums.
35      Kā izklāstīšu
vēlāk, Briseles reģionā spēkā esošās sistēmas pārkāpumu līmenis un nelegālo tūristu mītņu izplatība var būt norāde par
šīs sistēmas nesamērīgumu, kaut gan vienmēr būtu iespējams īstenot atbilstošāku administratīvo piemērošanu, lai izvairītos no šīs kritikas.
36      It īpaši May, X., Pongi Nyuba, R., un Decroly, J.‑M., La situation du logement à Bruxelles au regard de l’hébergement touristique, Focus Nr. 62, 2024. gada februāris, https://ibsa.brussels/sites/default/files/publication/documents/Focus-62_FRv4.pdf.
37      May, X., Pongi Nyuba, R., un Decroly, J.‑M., La situation du logement à Bruxelles au regard de l’hébergement touristique, Focus Nr. 62, 2024. gada februāris, 5. lpp.
38      Rembert De Blander, R., Vandenbroucke, A., Marissal, P., un Wayens, B.
Analyse de la faisabilité et l’opérationnalité d’un recensement des logements inoccupés en Région Bruxelles‑Capitale, Brussels Studies Institute, 2024. gada 29. februāris, pieejams tīmekļvietnē https://bsi.brussels/wp-content/uploads/sites/2/2021/10/LI_SyntheseGlobale_final.pdf.
39      No 6092 izmitināšanas vietām, kas vidēji pieejamas tiešsaistes sadarbības ekonomikas platformās, bija reģistrētas
tikai 292 (27 dzīvokļu viesnīcas, 93 tūrisma rezidences un 172 mītnes pie īpašnieka mājās) – proti, 4,7 %. Tūrisma novērošanas centrs Briselē, Rapport annuel 2023, 12.‑14. lpp., https://www.visit.brussels/content/dam/visitbrussels/pdf-brochures/presse/studies/annual-reports/Rapport %20annuel %202023 %20 %20FR.pdf.
40      Spriedums Cali Apartments, 69. punkts.
41      Spriedums Cali Apartments, 72. punkts.
42      Spriedums Cali Apartments, 73. punkts. Francijas tiesību akti attiecās uz mēbelētu nekustamo īpašumu izīrēšanu, kas paredzēti īslaicīgai apmešanās vietai klientiem, kuri tajos neizveido savu pastāvīgo dzīvesvietu, un kas tiek veikta atkārtoti un uz īsu laiku.
43      Spriedze, kas pastāv vairākās Briseles reģiona zonās (piemēram, “Pentagonā” un Eiropas kvartālā Briselē) kontrastē ar spriedzi citās reģiona pašvaldībās, kurās tūristu mītņu
ir maz.
44      Komisijas rakstveida apsvērumi, 22. zemsvītras piezīme.
45      Spriedums, 2023. gada 16. janvāris, katalogs Nr. 2023/390, 2022/KR/31, nav publicēts.
46      2023. gada 16. janvāra sprieduma 25. punkts. Cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa) tajā tomēr nosprieda, ka pienākums saņemt pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu bija pamatots ar mērķi aizsargāt pakalpojumu saņēmēju.
47      Spriedumi Cali Apartments, 57. punkts, un 2020. gada 3. decembris, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980), 86. punkts.
48      Skat. pārkāpuma procedūru INFR (2018)4142, 2019. gada 24. janvāra paziņojums presei IP/19/467, pieejama tīmekļvietnē https://ec.europa.eu/commission/presscorner/detail/es/ip_19_467. Komisija nosūtīja Beļģijai brīdinājuma vēstuli par iespējamu neatbilstību Direktīvai 2006/123 attiecībā uz atļauju izsniegšanas procedūru un vispārīgajām prasībām, ko Briseles reģions piemēro tūrisma mītņu pakalpojumu sniedzējiem. Šī procedūra, kā Komisija apstiprināja tiesas sēdē,
joprojām norisinās.
49      Spriedumi Cali Apartments, 96. punkts; 2018. gada 26. septembris, Van Gennip u.c. (C‑137/17, EU:C:2018:771), 85. punkts, un 1999. gada 1. jūnijs, Konle (C‑302/97, EU:C:1999:271), 44. punkts.
50      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 8. punktā in fine ir citēta Beļģijas judikatūra, kas apstiprina šo skaidrojumu. Conseil d’État (Valsts padome, Beļģija) 2021. gada 30. septembra spriedumā (BE:RVSCE:2021:ARR.251.700) ir nospriests, ka pilsētplānošanas atbilstības sertifikāta “vienīgā funkcija ir apliecināt, ka tūristu izmitināšanas vieta ir izveidota atbilstoši tiesiskajam regulējumam teritorijas plānošanas un spēkā esošo pilsētbūvniecības noteikumu jomā” un ka “tas balstās pilnībā uz faktu konstatēšanu un juridisko novērtējumu un šajā ziņā atšķiras no pilsētbūvniecības sertifikāta, kas ietver diskrecionāras pilnvaras, novērtējot iespējas, ņemot vērā, it īpaši, nekustamā īpašuma pareizu plānošanu”. Spriedumā ir piebilsts, ka “[ja] tūrisma mītnes atbilst teritorijas plānošanas noteikumiem un spēkā esošajiem pilsētbūvniecības noteikumiem, kas interpretēti saskaņā ar Savienības tiesībām, it īpaši saskaņā ar Pakalpojumu direktīvu, pašvaldībai ir pienākums izdot pilsētplānošanas atbilstības sertifikātu attiecībā uz minēto nekustamo īpašumu”. 2014. gada 8. maija rīkojums faktiski piešķirot subjektīvas tiesības saņemt sertifikātu.
51      Spriedumi Cali Apartments, 41. un 42. punkts, un 2018. gada 30. janvāris, X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44), 123. punkts.
52      Direktīvas 2006/123 devītais apsvērums.
53      Skat. šo secinājumu 15. punktu.
54      2014. gada 8. maija rīkojuma 3. panta 2. punktā tūristu mītne/izmitināšanas vieta definēta šādi: “jebkura mītne [(logement)], kas regulāri vai dažkārt pret atlīdzību tiek piedāvāta tūristiem uz vienu vai vairākām naktīm”. Tā paša 3. panta 4.–9. punktā ir nošķirti šādi tūrisma mītņu veidi: viesnīcas, dzīvokļu viesnīcas, tūrisma rezidences, mītnes privātmājās, sociālā tūrisma mītnes un kempingi. Šis strīds attiecas uz “tūrisma rezidencēm”, kas 6. punktā definētas kā “visas villas, mājas vai dzīvokļi, studijas vai istabas, kas rezervētas izīrētāja ekskluzīvai lietošanai, aprīkotas ar nepieciešamo mēbelējumu izmitināšanai un virtuvei, un, ja nepieciešams, par papildsamaksu piedāvā viesnīcas tipa pakalpojumus”, un uz “mītnēm privātmājās”, kas 7. punktā definētas kā “visas mītnes, kurās ir viena vai vairākas dzīvojamās telpas vai neatkarīgas telpas, kas ir aprīkotas šim nolūkam un ir daļa no īpašnieka personīgās un pastāvīgās dzīvesvietas vai pieguļošajām piebūvēm”.
55      Lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu pievienotais spriedums, 35. punkts.
56      Lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu pievienotais spriedums, 65. punkts.
57      Spriedums Cali Apartments, 81.–94. punkts.
58      Bernard, N., un Debroux, L., “Mise à disposition de logements à une “clientèle de passage”: les mesures nationales “anti‑Airbnb” ne sont pas (nécessairement) contraires au droit européen”, Revue de jurisprudence de Liège, Monsa un Brisele, 2021, Nr. 18, 814. un 815. lpp.
59      Direktīvā 2006/123, it īpaši tās 10. pantā, nav prasīts pārskatīt kompetenču sadalījumu vietējā vai reģionālā līmenī dalībvalstu iestādēs, kas piešķir atļaujas. Tūristu mītņu atļauju izsniegšanas sistēmas atļauj, ka pašvaldības iestādes rīkojas ar zināmu rīcības brīvību, bet ievērojot arī valsts noteikumus, kuros skaidri noteikti šo iestāžu rīcības parametri (spriedums Cali Apartments, 97. un 98. punkts).
60      Spriedums Cali Apartments, 99. punkts.
61      Šis apstāklis ir uzsvērts pētījumā par atļauju izsniegšanas kārtību, ko Briseles reģions pasūtīja
Brussels Studies Institute [Briseles pētījumu institūts], “Mission d’évaluation de l’ordonnance du 8 mai 2014 relative à l’hébergement touristique”, Cahier spécial des charges, Nr. 2018/ServECO/024, 21/05/2019, 4.4. iedaļa, nav publicēts.
62      Skat. Bernard, N., Debroux, L., Von Kuegelgen, M., un Servais, D., “La réglementation bruxelloise en matière d’hébergement touristique”, Jurim Pratique: revue pratique de l'immobilier, 2020, Nr. 3, 59.–64. lpp.
63      Atļauju izsniegšanas procedūras trūkumus precīzi ir izcēlis Bernard, N., Debroux, L., Von Kuegelgen, M., un Servais, D., “La réglementation bruxelloise en matière d’hébergement touristique”, Jurim Pratique: revue pratique de l'immobilier, 2020, Nr. 3, 71.–78. lpp.