Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
RIMVYDO NORKAUS IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 5 d.(1)
Byla C‑575/24
Vodovody a kanalizace Přerov, a.s.
prieš
Úřad pro ochranu osobních údajů
(Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas, Čekijos Respublika) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisės aktų derinimas – Atvirieji duomenys ir viešojo sektoriaus informacijos pakartotinis naudojimas – Direktyva (ES) 2019/1024 – 2 straipsnio 3 punktas – Sąvoka „viešoji įmonė“ – Finansinis dalyvavimas kelioms viešojo sektoriaus institucijoms priklausančioje įmonėje – „Lemiamos įtakos“ prezumpcija – Vertinimo kriterijai “
I.      Įvadas
1.        Šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kurį Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas, Čekijos Respublika) pateikė Teisingumo Teismui pagal SESV 267 straipsnį, dalykas yra 2019 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/1024 dėl atvirųjų duomenų ir viešojo sektoriaus informacijos pakartotinio naudojimo(2) 2 straipsnio 3 punkto išaiškinimas.
2.        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bendrovės Vodovody a kanalizace Přerov a.s. (toliau – pareiškėja) ir Úřad pro ochranu osobních údajů (Asmens duomenų apsaugos tarnyba, Čekijos Respublika; toliau – tarnyba) ginčą. Šis ginčas susijęs su prašymu leisti susipažinti su pareiškėjos organų posėdžių protokolais. Ji atsisakė patenkinti prašymą, motyvuodama tuo, kad negali būti laikoma „įpareigotuoju subjektu“, privalančiu teikti informaciją, kaip tai suprantama pagal nacionalinės teisės nuostatas. Šiose nuostatose, kuriomis į nacionalinę teisę perkelta Direktyva 2019/1024, numatyta, kad jei „viešosios įmonės“ tenkina sąlygas, atitinkančias tas, kurios nustatytos šios direktyvos 2 straipsnio 3 punkte, jos privalo pateikti tam tikrą informaciją. Konkrečiau kalbant, tai yra sąlygos, susijusios su viešųjų subjektų „lemiamos įtakos“ buvimu. Šios sąlygos yra abiejų prejudicinių klausimų dalykas.
3.        Kadangi ši byla susijusi su visuomenės prieiga prie informacijos, kurią reglamentuoja nacionalinė teisė, o ne su duomenų pakartotiniu naudojimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2019/1024, kyla klausimas dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos priimti sprendimą dėl sąvokos „viešoji įmonė“. Tai, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas aiškiai perėmė Sąjungos teisėje vartojamą sąvoką, iš esmės reiškia, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją ją aiškinti. Remiantis Sprendime Dzodzi(3) suformuota jurisprudencija, vienodą šios sąvokos aiškinimą galima pagrįsti Sąjungos intereso buvimu, jei abi nagrinėjamas teisines tvarkas sieja funkcinis ryšys. Nors suteikiant visuomenei prieigą prie informacijos tam tikrais atvejais gali susidaryti sąlygos pakartotinai panaudoti duomenis, vis dėlto šiomis dviem tvarkomis siekiama iš dalies skirtingų tikslų. Šie aspektai bus nagrinėjami šioje išvadoje, kurioje, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo prašymą, daugiausia dėmesio bus skiriama jurisdikcijos klausimui.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
1.      Direktyva 2014/25
4.        2014 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/25/ES dėl subjektų, vykdančių veiklą vandens, energetikos, transporto ir pašto paslaugų sektoriuose, vykdomų pirkimų, kuria panaikinama Direktyva 2004/17/EB(4), 3 straipsnio „Perkančiosios organizacijos“ 1 dalyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje perkančiosios organizacijos – valstybės, regionų ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojami subjektai arba iš vienos ar daugiau tokių institucijų arba vieno ar daugiau tokių viešosios teisės reglamentuojamų subjektų sudarytos asociacijos.“
5.        Šios direktyvos 4 straipsnio „Perkantieji subjektai“ 2 dalyje nustatyta:
„Viešoji įmonė – įmonė, kuriai perkančiosios organizacijos gali tiesiogiai ar netiesiogiai daryti lemiamą įtaką dėl to, kad jos valdo įmonę nuosavybės teise, dėl jų finansinio dalyvavimo šioje įmonėje arba šią įmonę reglamentuojančių taisyklių.
Prielaida, kad perkančiosios organizacijos turi lemiamą įtaką, daroma bet kuriuo iš toliau nurodytų atvejų, kai tos organizacijos tiesiogiai ar netiesiogiai:
a)      valdo didžiąją įmonės pasirašytojo kapitalo dalį;
b)      kontroliuoja daugumą balsų, kurie suteikiami įmonės išleistomis akcijomis;
c)      gali skirti daugiau kaip pusę įmonės administracinio, valdymo ar priežiūros organo narių.“
2.      Direktyva 2019/1024
6.        Direktyvos 2019/1024 1 straipsnyje „Dalykas ir taikymo sritis“ nustatyta:
„1.      Siekiant skatinti atvirųjų duomenų naudojimą ir skatinti inovacijas produktų ir paslaugų srityje, ši direktyva nustato būtiniausias taisykles, reglamentuojančias toliau nurodytų dokumentų pakartotinį naudojimą ir tą pakartotinį naudojimą lengvinančią praktinę tvarką:
a)      esamų dokumentų, kuriais disponuoja valstybių narių viešojo sektoriaus institucijos;
b)      esamų dokumentų, kuriais disponuoja viešosios įmonės, kurios:
i)      vykdo veiklą Direktyvoje 2014/25/ES apibrėžtose srityse;
<...>
c)      mokslinių tyrimų duomenų, laikantis 10 straipsnyje nustatytų sąlygų.
2.      Ši direktyva netaikoma:
<...>
b)      viešųjų įmonių disponuojamiems dokumentams:
i)      kurie rengiami kitais tikslais nei visuotinės svarbos paslaugų teikimas, kaip apibrėžta valstybių narių įstatymuose arba kitose privalomose taisyklėse;
ii)      kurie susiję su konkurencijos tiesiogiai veikiama veikla ir kuriems dėl tos priežasties pagal Direktyvos 2014/25/ES 34 straipsnį netaikomos pirkimų taisyklės;
<...>
d)      dokumentams, pavyzdžiui neskelbtini[ems] duomen[ims], kurie yra neprieinami dėl prieigos tvarkos valstybėje narėje, įskaitant tuos, kurie neprieinami dėl:
i)      nacionalinio saugumo (būtent valstybės saugumo), gynybos ar visuomenės saugumo apsaugos;
ii)      statistinių duomenų konfidencialumo;
iii)      komercinio konfidencialumo (įskaitant verslo, profesines arba įmonės paslaptis);
<...>
f)      dokumentams, prieiga prie kurių pagal valstybių narių prieigos tvarką ribojama, taip pat tais atvejais, kai piliečiai ar juridiniai subjektai turi įrodyti, jog turi konkretų interesą gauti prieigą prie dokumentų;
<...>
3.      Ši direktyva grindžiama Sąjungos ir nacionaline prieigos tvarka ir nedaro jai poveikio.
<...>
7.      Šia direktyva reglamentuojamas esamų dokumentų, kuriais disponuoja valstybių narių viešojo sektoriaus institucijos ir viešosios įmonės <...>, pakartotinis naudojimas.“
7.        Šios direktyvos 2 straipsnis „Terminų apibrėžtys“ suformuluotas taip:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
1)      viešojo sektoriaus institucija – valstybės, regionų ar vietos valdžios institucija, viešosios teisės reglamentuojamas subjektas arba iš vienos ar daugiau tokių institucijų arba vieno ar daugiau tokių viešosios teisės reglamentuojamų subjektų sudaryta asociacija;
2)      viešosios teisės reglamentuojama įstaiga – subjektas, pasižymintis visomis toliau išvardytomis charakteristikomis:
a)      jis įsteigtas siekiant konkretaus tikslo – tenkinti bendrojo intereso poreikius, kurie nėra pramoninio ar komercinio pobūdžio,
b)      jis turi teisinį subjektiškumą, ir
c)      jis didžiąja dalimi finansuojamas valstybės, regionų ar vietos valdžios institucijų ar kitų viešosios teisės reglamentuojamų subjektų lėšomis arba jo valdymas yra prižiūrimas tų institucijų ar subjektų, arba jis turi administracinį, valdymo ar priežiūros organą, kurio daugiau kaip pusę narių skiria valstybės, regionų ar vietos valdžios institucijos arba kiti viešosios teisės reglamentuojami subjektai;
3)      viešoji įmonė – įmonė, vykdanti veiklą 1 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytose srityse, kuriai viešojo sektoriaus institucijos gali tiesiogiai ar netiesiogiai daryti lemiamą įtaką dėl to, kad valdo įmonę nuosavybės teise, dėl jų finansinio dalyvavimo šioje įmonėje arba šią įmonę reglamentuojančių taisyklių. Prielaida, kad viešojo sektoriaus institucijos turi lemiamą įtaką, daroma bet kuriuo iš toliau nurodytų atvejų, kai tos institucijos tiesiogiai ar netiesiogiai:
a)      valdo didžiąją įmonės pasirašytojo kapitalo dalį;
b)      kontroliuoja didžiąją dalį balsų, kurie suteikiami įmonės išleistomis akcijomis;
c)      gali skirti daugiau kaip pusę įmonės administracinio, valdymo arba priežiūros organo narių;
<...>
6)      dokumentas –
a)      bet koks turinys bet kokia forma (raštu arba elektronine forma ar kaip garso, vaizdo ar garso ir vaizdo įrašas);
b)      bet kuri tokio turinio dalis;
<...>
11)      pakartotinis naudojimas – fizinių ar juridinių asmenų naudojimasis dokumentais, kuriais disponuoja:
a)      viešojo sektoriaus įstaigos, komerciniams arba nekomerciniams tikslams, išskyrus pirminį tikslą pagal viešąją užduotį, kuriam dokumentai buvo parengti, ir išskyrus keitimąsi dokumentais tarp viešojo sektoriaus įstaigų vien tik atliekant jų viešąsias užduotis, arba
b)      viešosios įmonės, komerciniams arba nekomerciniams tikslams, išskyrus pirminį tikslą teikti visuotinės svarbos paslaugas, kuriam dokumentai buvo parengti, ir išskyrus keitimąsi dokumentais tarp viešųjų įmonių ir viešojo sektoriaus institucijų vien tik atliekant viešojo sektoriaus institucijų viešąsias užduotis;
<...>“
8.        Minėtos direktyvos 4 straipsnio „Pakartotinio naudojimo prašymų tvarkymas“ 1 ir 6 dalyse nustatyta:
„1.      Viešojo sektoriaus institucijos
pakartotinio naudojimo prašymus tvarko elektroninėmis priemonėmis, kai įmanoma ir tinkama, ir daro dokumentą prieinamu pareiškėjui pakartotiniam naudojimui arba, jei reikia licencijos, pateikia pareiškėjui galutinį licencijos pasiūlymą per pagrįstą laikotarpį, kuris atitinka nustatytus prieigos prie duomenų ar dokumentų prašymų tvarkymo terminus.
<...>
6.      Šio straipsnio neprivalo laikytis šie subjektai:
a)      viešosios įmonės;
<...>“
B.      Čekijos teisė
9.        Zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím (Įstatymas Nr. 106/1999 dėl laisvos prieigos prie informacijos; toliau – Įstatymas dėl informacijos) 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Įpareigotieji subjektai, kurie pagal šį įstatymą privalo teikti informaciją apie savo veiklą, yra valstybės institucijos, vietos savivaldos subjektai, jų institucijos ir viešosios institucijos.“
10.      Šio įstatymo 2a straipsnyje nustatyta:
„1.      Įpareigotuoju subjektu taip pat laikoma viešoji įmonė, kuri pagal šį įstatymą yra juridinis asmuo, kuris pagal 2 straipsnio 1 dalį nėra įpareigotasis subjektas ir
a)      kuris:
1      vykdo atitinkamą veiklą pagal Viešųjų pirkimų įstatymą,
2      veikia kaip viešąsias paslaugas teikiantis subjektas pagal [2007 m. spalio 23 d.] Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1370/2007 dėl keleivinio geležinkelių ir kelių transporto viešųjų paslaugų ir panaikinančio Tarybos reglamentus (EEB) Nr. 1191/69 ir (EEB) Nr. 1107/70 [(OL L 315, 2007, p. 1)] 2 straipsnį,
3.      veikia kaip oro vežėjas, vykdantis pareigą teikti viešąsias paslaugas pagal [2008 m. rugsėjo 24 d.] Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1008/2008 dėl oro susisiekimo paslaugų teikimo Bendrijoje bendrųjų taisyklių [(OL L 293, 2008, p. 3] 16 straipsnį, arba
4.      veikia kaip laivo savininkas, teikiantis viešąsias paslaugas pagal [1992 m. gruodžio 7 d.] Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3577/92, taikančio laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas) [(OL L 364, 1992, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 10)], 4 straipsnį, ir
b)      kuriam įpareigotasis subjektas pagal 2 straipsnio 1 dalį gali tiesiogiai ar netiesiogiai daryti lemiamą įtaką dėl šio juridinio asmens valdymo nuosavybės teise arba dėl jo veiklą reglamentuojančių taisyklių.
2.      Lemiamos įtakos sąlyga laikoma įvykdyta, jei pagal 2 straipsnio 1 dalį įpareigotasis subjektas tiesiogiai arba netiesiogiai:
a)      valdo didžiąją viešosios įmonės pasirašytojo kapitalo dalį;
b)      kontroliuoja daugumą balsų, kurie suteikiami viešosios įmonės išleistomis akcijomis, arba
c)      gali paskirti daugiau kaip pusę viešosios įmonės administracijos, valdymo arba priežiūros organo narių.“
11.      Zákon č. 241/2022 Sb., kterým se mění zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 130/2002 Sb., o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovací z veřejných prostředků a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovací), ve znění pozdějších předpisů (Įstatymas Nr. 241/2022, kuriuo iš dalies keičiamas Įstatymas Nr. 106/1999 dėl laisvos prieigos prie informacijos su pakeitimais, Įstatymas Nr. 123/1998 dėl teisės į informaciją apie aplinką su pakeitimais ir Įstatymas Nr. 130/2002 dėl mokslinių tyrimų, eksperimentinės plėtros ir inovacijų rėmimo valstybės lėšomis ir kai kurių susijusių įstatymų pakeitimų (Mokslinių tyrimų, eksperimentinės plėtros ir inovacijų rėmimo įstatymas) su pakeitimais), kuriuo Čekijos Respublika perkėlė Direktyvą 2019/1024 į Čekijos teisės sistemą, aiškinamajame memorandume nurodyta:
„Į nacionalinę teisę perkėlusi Pirmąją viešojo sektoriaus informacijos pakartotinio naudojimo direktyvą ([2003 m. lapkričio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/98/EB (OL L 345, 2003, p. 90]), Čekijos Respublika pasirinko sprendimą, pagal kurį teisėkūros plotmėje informacijos pakartotinio naudojimo institutas (kurio tikslas yra, paprastai tariant, ne viešoji valstybės valdžios institucijų kontrolė, o kitoks – privatus ar komercinis – surinktų duomenų naudojimas, tvarkymas ir t. t.) siejamas su politinės teisės į informaciją įgyvendinimu, kaip tai suprantama pagal [Čekijos Respublikos] pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 5 dalį (šios teisės pagrindinis elementas yra viešoji valstybės valdžios institucijų kontrolė, be kita ko, kiek tai susiję su disponavimu turtu). Taikydami Įstatymą dėl informacijos įpareigotieji subjektai neturi tikros faktinės galimybės (išskyrus tam tikras jurisprudencijoje nustatytas išimtis) išnagrinėti prašymo pateikti informaciją pateikėjo motyvų ir ketinimų, susijusių su tuo, kaip bus tvarkoma gauta informacija (tai būtų nesuderinama su politinės teisės į informaciją konstituciniais saugikliais). Taigi atskirti abiejų prieigos formų praktiškai beveik neįmanoma. Kadangi teisė į informaciją yra konstitucinio pobūdžio, „eiliniams“ informacijos prašytojams turi būti suteikiamos tokios pat garantijos, kokios suteikiamos asmenims, prašantiems pateikti informaciją pakartotinio naudojimo tikslais, kaip tai suprantama pagal direktyvą, todėl tikslinga išlaikyti vienodą tvarką. Taigi sprendimas susieti abi teisines tvarkas yra tinkamiausias įpareigotiesiems subjektams ir, galiausiai, prašymų pateikėjams.“
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, procesas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai
12.      Pareiškėja yra pagal Čekijos teisę įsteigta akcinė bendrovė, veikianti vandens tiekimo ir nuotekų tvarkymo sektoriuje. Ji beveik 100 % priklauso Čekijos miestams ir savivaldybėms, tačiau nė vienas akcininkas neturi kontrolinio akcijų paketo.
13.      Pagal Įstatymą dėl informacijos ji gavo prašymą pateikti informaciją apie kelis jos organų posėdžių protokolus.
14.      Pareiškėja atmetė šį prašymą, manydama, kad neprivalo pateikti šios informacijos, nes ji nėra „įpareigotasis subjektas“, kaip tai suprantama pagal Įstatymą dėl informacijos.
15.      Tarnybai buvo pateiktas skundas dėl šio sprendimo; 2023 m. kovo 7 d. sprendimu tarnyba nurodė pareiškėjai imtis veiksmų dėl prašymo pateikti informaciją pagal Įstatymą dėl informacijos.
16.      Pareiškėja apskundė pastarąjį sprendimą Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas) – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
17.      Šis teismas mano, kad siekdamas išnagrinėti bylą jis turi nustatyti, ar pareiškėja gali būti kvalifikuojama kaip „viešoji įmonė“, kaip tai suprantama pagal Įstatymo dėl informacijos 2a straipsnio 1 dalį.
18.      Jis pažymi, kad ši nauja įpareigotųjų subjektų kategorija į Įstatymą dėl informacijos įtraukta įstatymu, kuriuo į nacionalinę teisę buvo perkelta Direktyva 2019/1024.
19.      Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas) teigimu, ginčas pagrindinėje byloje susijęs, be kita ko, su klausimu, ar lemiamą įtaką įmonei turi daryti vienas subjektas, ar ją kartu gali daryti kelios viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos, pavyzdžiui, kaip pagrindinėje byloje, vietos valdžios institucijos.
20.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme tarnyba tvirtina, kad Įstatymo dėl informacijos 2a straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama pagal Direktyvą 2019/2014, o tai reiškia, jog šiuo atžvilgiu pakanka, kad kelios viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos bendrai valdytų kontrolinį pareiškėjos akcijų paketą ir taip darytų jai lemiamą įtaką.
21.      Kita vertus, pareiškėja teigia, kad tokio aiškinimo nepatvirtina Direktyva 2019/2014 ir kad lemiamos įtakos buvimas gali būti nustatytas tik tuo atveju, kai viena iš vietos valdžios institucijų pati turi kontrolinį akcijų paketą arba kai nekyla abejonių, kad tokį akcijų paketą bendrai turinčios kelios viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos veikia sutartinai.
22.      Tokiomis aplinkybėmis Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyvos 2019/1024] 2 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad viešoji įmonė taip pat yra įmonė, kuriai kelios viešojo sektoriaus institucijos gali kartu daryti lemiamą įtaką dėl to, kad valdo įmonę nuosavybės teise, dėl finansinio dalyvavimo šioje įmonėje arba jos veiklą reglamentuojančių taisyklių?
2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pagal minėtą Direktyvos 2019/1024 nuostatą lemiama įtaka preziumuojama ir tuo atveju, kai kelios viešojo sektoriaus institucijos kartu valdo didžiąją įmonės pasirašytojo kapitalo dalį, kontroliuoja daugumą balsų, kurie suteikiami įmonės išleistomis akcijomis, arba gali skirti daugiau nei pusę įmonės administracinio, valdymo ar priežiūros organo narių, ar vis dėlto reikia patikrinti, ar tokios viešojo sektoriaus institucijos iš tikrųjų veikia sutartinai ir turi bendrų interesų?“
IV.    Procesas Teisingumo Teisme
23.      2024 m. liepos 23 d. nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2024 m. rugpjūčio 28 d.
24.      Pagrindinės bylos šalys, Čekijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas per Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatytą terminą.
25.      2025 m. spalio 7 d. bendrame susirinkime Teisingumo Teismas, remdamasis savo Procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalimi, nusprendė teismo posėdžio nerengti.
26.      2025 m. spalio 21 d. Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė prašymą pateikti paaiškinimų, į kurį šis atsakė 2025 m. lapkričio 12 d. raštu.
V.      Teisinė analizė
A.      Pirminės pastabos
1.      Europos atvirųjų duomenų politika
27.      Direktyva 2019/1024 siekiama paskatinti pakartotinį viešojo sektoriaus informacijos naudojimą ir prieinamumą visoje Europos Sąjungoje. Ji grindžiama principu, kad valdžios institucijų turimi duomenys yra strateginis išteklius skaitmeninei ekonomikai, inovacijoms ir pilietinei visuomenei(5). Nustatant suderintą teisinę sistemą, šia direktyva siekiama pašalinti kliūtis, trukdančias pakartotinai naudoti viešąją informaciją, ir skatinti laisvą jos judėjimą vidaus rinkoje(6).
28.      Vienas iš pagrindinių Direktyvos 2019/1024 tikslų – suderinti viešųjų duomenų teikimo ir pakartotinio naudojimo technines ir teisines sąlygas. Siekiant užtikrinti sąveikumą ir veiksmingą duomenų naudojimą, ja nustatomi bendri būtiniausi standartai, pavyzdžiui, atvirųjų formatų naudojimas, elektroninis formatas ir, kiek įmanoma, pakartotinis naudojimas nemokamai arba labai mažomis sąnaudomis. Nustatant pakartotinio naudojimo sąlygas, standartines licencijas ir galimus mokesčius, šia direktyva kuriamos palankios sąlygos Europos atvirųjų duomenų ekosistemai plėtoti(7).
29.      Esminė Direktyvos 2019/1024 dalis susijusi su didelės vertės duomenų rinkiniais, kurie turi didelį potencialą kurti ekonominę ir socialinę naudą. Šie rinkiniai turi būti prieinami nemokamai, standartizuoti ir nuskaitomi elektroniniu formatu bei, kai tinkama, naudojant taikomųjų programų sąsajas (TPS). Komisija yra atsakinga už šių duomenų kategorijų nustatymą įgyvendinimo aktais. Šiuo požiūriu siekiama skatinti inovacijas, visų pirma dirbtinio intelekto, skaitmeninių paslaugų ir mokslinių tyrimų srityse(8).
30.      Galiausiai, Direktyva 2019/1024 yra visapusiškos viešojo administravimo modernizavimo ir skaidrumo plėtros strategijos dalis. Joje pabrėžiamas atvirųjų duomenų vaidmuo skatinant demokratinį dalyvavimą ir didinant valdžios institucijų atskaitomybę. Nustatant aiškią, nuoseklią ir prie technologinių pokyčių pritaikytą teisinę sistemą, direktyva prisidedama prie įtraukios ir tvarios duomenų ekonomikos kūrimosi, kartu užtikrinant sąžiningą viešosios informacijos pakartotinio naudojimo sistemą, kuri būtų naudinga piliečiams, įmonėms ir mokslo bendruomenei(9).
2.      Direktyvos 2019/1024 perkėlimas į valstybių narių nacionalinę teisę
31.      Šia  direktyva buvo pakeista ir modernizuota  Direktyva 2003/98 dėl viešojo sektoriaus informacijos pakartotinio naudojimo
(taip pat vadinama VSI direktyva). Valstybės narės turėjo Direktyvą 2019/1024 perkelti į nacionalinę teisę ne vėliau kaip iki 2021 m. liepos 17 d. Tą dieną daugelis valstybių narių jau buvo perkėlusios jos nuostatas į nacionalinę teisę, bet kitos vėlavo. Tada Komisija pradėjo pažeidimo nagrinėjimo procedūras prieš kelias valstybes nares dėl jos neperkėlimo arba nepakankamo perkėlimo į nacionalinę teisę. Galiausiai Teisingumo Teismas konstatavo, kad Belgijos Karalystė, Bulgarijos Respublika, Latvijos Respublika ir Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų, ir priteisė iš jų fiksuoto dydžio sumas(10).
32.      Nors ši byla susijusi ne su procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį, o su prašymu priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnį, vis dėlto joje pateikiama tam tikra informacija apie tai, kaip valstybės narės perkėlė Direktyvą 2019/1024 į savo vidaus teisės sistemą. Kai kurios iš jų, kaip antai Čekijos Respublika, nusprendė reglamentuoti duomenų pakartotinį naudojimą kartu su prieiga prie informacijos vienu bendru teisėkūros procedūra priimtu aktu(11), nors šių dviejų sričių reglamentavimo kompetencija skiriasi, o abiejų sistemų tikslai sutampa tik iš dalies.
33.      Nors prieiga prie informacijos, išskyrus tam tikrus sektorių teisės aktus, patenka į valstybių narių teisės taikymo sritį(12), pakartotinis duomenų naudojimas reglamentuojamas Sąjungos teisės aktais, nagrinėjamu atveju – Direktyva 2019/1024. Atsižvelgdamas į tai, byloje, kurioje priimtas Sprendimas HP – Hrvatska pošta(13), Teisingumo Teismas nusprendė, kad prašymas leisti susipažinti su viešojo sektoriaus institucijos turimais dokumentais nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį. Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į tai, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti Sąjungos teisę tik neperžengdamas jam suteiktų įgaliojimų ribų(14), aplinkybė, kad nacionalinis teismas jam pateikia klausimą dėl prieigą prie informacijos reglamentuojančių nuostatų, kelia keblių klausimų dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos.
B.      Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
34.      Pirmiausia primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo procedūrai, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar sprendimui priimti reikia, kad būtų priimtas prejudicinis sprendimas, ir ar Teisingumo Teismui pateikti klausimai yra reikšmingi. Taigi, tuo atveju, kai pateikti klausimai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, iš principo, Teisingumo Teismas privalo priimti sprendimą(15).
35.      Vis dėlto iš suformuotos jurisprudencijos taip pat matyti, kad Teisingumo Teismas turi išnagrinėti aplinkybes, kuriomis į jį kreipiasi nacionalinis teismas, tam, kad patikrintų savo paties jurisdikciją(16). Taigi logiška jam atlikti tokį nagrinėjimą tuomet, kai, kaip nagrinėjamoje byloje, dėl to, kaip nacionalinės teisės aktų leidėjas ketino perkelti direktyvą į savo vidaus teisės sistemą, Sąjungos teisę ir nacionalinę teisę sieja ypatinga sąsaja.
1.      Jurisprudencijos dėl nacionalinėje teisėje daromos nuorodos į Sąjungos teisę priminimas
36.      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Čekijos teisės aktų leidėjas taip pat nustatė teisę susipažinti su informacija dėl subjektų, atitinkančių sąvoką „viešoji įmonė“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2019/1024. Šia nuoroda jis į nacionalinę teisę perkėlė Sąjungos teisės sąvoką, bet ją taikė situacijoms, kurios nepatenka į šios direktyvos dalykinę taikymo sritį. Toks išplėtimas lemia tai, kad iš dalies sutapatinamos dvi „a priori“ skirtingos teisinės tvarkos, kurių sąsają galima visiškai suprasti tik jas nagrinėjant pagal konkretų kiekvienos iš jų tikslą. Šį klausimą išnagrinėsiu vėliau.
37.      Iš esmės Teisingumo Teismo aiškinimo jurisdikcija yra griežtai ribojama tomis Direktyvos 2019/1024 nuostatomis, kurios faktiškai perkeltos į nacionalinę teisę ir kurios svarbios ginčui išspręsti. Taigi, griežtai aiškinant prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą reglamentuojančias sąlygas, reikėtų nuspręsti, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos aiškinti sąvokos „viešoji įmonė“, kai ji vartojama tik nagrinėjant ginčą, susijusį su nacionalinės teisės aktais reglamentuojama teise susipažinti su informacija, kaip yra nagrinėjamoje byloje. Vis dėlto jurisprudencijoje yra numatyta išimtis, kai nacionalinės teisės aktų leidėjas savanoriškai perima Sąjungos teisės sąvokas, siekdamas reglamentuoti sritį, kuri skiriasi nuo antrinės teisės aktais reglamentuojamos srities. Tokiomis aplinkybėmis kreipimąsi į Teisingumo Teismą galima pagrįsti Sąjungos intereso užtikrinti vienodą šių sąvokų aiškinimą buvimu.
38.      Būtent šiuo aspektu grindžiama Sprendime Dzodzi suformuota jurisprudencija, pagal kurią Teisingumo Teismui gali tekti aiškinti į vidaus teisės sistemą įtrauktą Sąjungos teisės nuostatą, siekiant, kad dėl nacionalinių skirtumų nebūtų pakenkta siekiamam Sąjungos lygmens suderinimui. Vis dėlto šis jurisdikcijos išplėtimas tebėra griežtai apribotas. Tam reikia, kad, pirma, nagrinėjama nuostata būtų perkelta arba įtraukta į nacionalinę teisę ir, antra, egzistuotų objektyvus Sąjungos interesas užtikrinti vienodą jos aiškinimą. Paprastos nuorodos į Sąjungos teisės konceptų kategoriją nepakanka: reikia įrodyti funkcinį ryšį tarp Sąjungos teisės dalykinės taikymo srities ir ją atkartojančių nacionalinės teisės aktų.
39.      Praktiškai ši jurisprudencija taikoma, kai ginčas dėl savo pobūdžio nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, bet nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose daroma tiesioginė ir besąlyginė nuoroda į jos nuostatas, taip sukuriant tokį funkcinį ryšį tarp Sąjungos teisės nuostatos ir nacionalinės teisės. Tokiu atveju Teisingumo Teismo jurisdikcija pateisinama, kai ryšys tarp tokiomis aplinkybėmis taikytinos Sąjungos teisės nuostatos ir nacionalinės teisės aktų yra pakankamai glaudus, todėl ginčo sprendimas priklauso nuo jos aiškinimo(17).
40.      Toks Teisingumo Teismo požiūris rodo, kad net jei ginčas iš esmės susijęs su nacionaline teise, savanoriškai įtraukus į ją iš Sąjungos teisės kylančias sąvokas Teisingumo Teismui sukuriama erdvė imtis veiksmų su sąlyga, kad aiškiai įrodomas Sąjungos interesas užtikrinti vienodą aiškinimą. Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad tiek Sąjunga, tiek jos valstybės narės yra suinteresuotos išvengti dviejų tos pačios sąvokos išaiškinimų, kai vienas iš jų būtų taikomas įgyvendinant Sąjungos teisę, o kitas – išimtinai vidaus teisės kontekste(18). Vis dėlto prašymas priimti prejudicinį sprendimą išlieka griežtai funkcionalus, nes Teisingumo Teismas sprendžia ne grynai nacionalinės teisės klausimus, o tik tuos, kurių aiškinimas gali turėti įtakos nuosekliam Sąjungos teisės taikymui. Šis reikalavimas leidžia suderinti subsidiarumo principą su būtinybe išsaugoti antrinės teisės veiksmingumą bei nuoseklumą.
41.      Pagal jurisprudenciją konkrečios aplinkybės, kuriomis remiantis galima nustatyti, kad Sąjungos teisės nuostatos tapo taikytinos pagal nacionalinę teisę, turi būti nurodytos pačioje nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą(19) arba bent jau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsakyme į šiuo aspektu Teisingumo Teismo suformuluotą prašymą pateikti paaiškinimų(20). Taigi mano analizė iš esmės grindžiama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikta informacija apie Čekijos teisės aktų ypatumus. Šiuo atžvilgiu ypač svarbi informacija, iš kurios galima suprasti, kaip Čekijos teisės aktų leidėjas ketino perkelti Direktyvą 2019/1024 į savo vidaus teisės sistemą.
42.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, siekiant nustatyti Teisingumo Teismo jurisdikciją, šioje byloje reikia išnagrinėti, ar tenkinamos šioje jurisprudencijoje nustatytos sąlygos.
2.      Jurisprudencijos dėl nuorodos į Sąjungos teisę taikymas nagrinėjamoje byloje
a)      Sąjungos teisės nuostatos perkėlimas arba įtraukimas į nacionalinę teisę
43.      Pirma, būtina, kad Sąjungos teisės nuostata būtų formaliai perkelta į nacionalinę teisę arba įtraukta į nacionalinės teisės sistemą. Tai reiškia, kad atitinkamą Sąjungos teisės nuostatą, kuri iš pradžių buvo priskirta tik Sąjungos kompetencijai, įstatymu, nutarimu ar bet kokiu kitu vidaus teisės aktu perėmė nacionalinės teisės aktų leidėjas.
44.      Akivaizdu, kad nagrinėjamu atveju ši sąlyga tenkinama, nes, kaip jau minėjau, Čekijos teisės aktų leidėjas į Įstatymą dėl informacijos įtraukė sąvoką „viešoji įmonė“, paimtą iš Sąjungos viešųjų pirkimų teisės aktų(21) ir vėliau įtrauktą į Direktyvą 2019/1024. Vadinasi, reikia laikytis nuomonės, kad ši sąvoka tapo taikytina pagal nacionalinę teisę, net jei ji a priori vartojama kitoje srityje nei ta, kurią yra numatęs Sąjungos teisės aktų leidėjas, t. y. reglamentuojant visuomenės galimybę susipažinti su informacija.
b)      Tiesioginės ir besąlyginės nuorodos į Sąjungos teisės nuostatas buvimas
45.      Antra, tam, kad būtų nustatytas faktinis teisinis ryšys tarp nacionalinės teisės normos ir viršnacionalinės teisės normos, pagal jurisprudenciją reikalaujama, kad nacionalinėje teisėje būtų „tiesioginė“ ir „besąlyginė“ nuoroda į Sąjungos teisės nuostatas, kurias prašoma išaiškinti(22). Šiuo reikalavimu užtikrinama, kad nacionalinės teisės nuostatos taikymas griežtai priklausytų nuo Sąjungos teisės, taip sudarant sąlygas Teisingumo Teismui prisidėti prie vienodo jos aiškinimo ir išvengti bet kokių skirtumų tarp valstybių narių.
46.      Pagal šią sąlygą Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą tik tokiu atveju, kai jo įsikišimas yra būtinas siekiant užtikrinti suderinimą Sąjungos lygmeniu, o ne bet kurioje byloje, susijusioje su Sąjungos teisės nuostatomis. Taigi atrodo, kad jurisprudencijoje nustatyti kriterijai yra priemonės, skirtos taikymo atvejams nustatyti. Siekiant jas teisingai taikyti šioje byloje, pirmiausia reikia patikslinti sąvokų „tiesioginė nuoroda“ ir „besąlyginė nuoroda“ reikšmę ir apimtį.
1)      Tiesioginė nuoroda
47.      Sąvoka „tiesioginė“ turi būti suprantama taip, kad nuoroda turi būti aiški ir nedviprasmiška(23). Šie požymiai suponuoja, kad nacionalinės teisės aktuose pakankamai aiškiai išreiškiamas teisės aktų leidėjo ketinimas remtis Sąjungos teisės nuostatų turiniu. Vis dėlto, jei nuoroda į atitinkamas Sąjungos taisykles suformuluota pakankamai tiksliai ir nedviprasmiškai, nereikalaujama, kad ji būtų aiškiai išdėstyta pačiame taikytinos nacionalinės teisės nuostatos tekste.
48.      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Įstatymo dėl informacijos 1 straipsnyje nurodyta, jog juo „į nacionalinę teisę perkeliamos atitinkamos Europos Sąjungos teisės nuostatos ir nustatomos informacijos teikimo taisyklės bei naudojimosi teise laisvai susipažinti su šia informacija sąlygos“ (pasviruoju šriftu išskirta mano)(24). Pirmoje išnašoje pateikiama tam tikrų patikslinimų, nurodant, kad Sąjungos teisės nuostatos, kurias siekiama perkelti nagrinėjamu įstatymu, yra Direktyvos 2019/1024 nuostatos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tai taip pat pabrėžė atsakydamas į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų.
49.      Konkrečiau kalbant apie nagrinėjamo įstatymo 2a straipsnyje pateiktą sąvokos „viešoji įmonė“ apibrėžtį, reikia pažymėti, kad jos esminiai elementai atitinka Direktyvos 2019/1024 2 straipsnio 3 dalyje pateiktos apibrėžties turinį. Šis suderinamumas matyti, be kita ko, iš kriterijaus, susijusio su valdžios institucijų „lemiama įtaka“ atitinkamai įmonei, kurio aiškinimas ir yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalykas.
50.      Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimais, pateiktais atsakant į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų, Čekijos teisės aktų leidėjas sąmoningai nusprendė „suderinti Įstatymo dėl informacijos taikymo asmenims sritį su direktyvos taikymo sritimi“. Tai taip pat patvirtina beveik identiška atitinkamų nuostatų formuluotė, aiškinamasis memorandumas bei lyginamoji lentelė „Atitiktis Sąjungos teisei“, pridėta prie Įstatymo Nr. 241/2022 projekto.
51.      Čekijos teisės aktų leidėjo ketinimą pateikti „tiesioginę“ nuorodą į direktyvos nuostatas, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, patvirtina parengiamieji dokumentai, iš kurių matyti, kad Įstatymo dėl informacijos pirmine redakcija jau siekta tikslo į nacionalinę teisę perkelti Direktyvą 2003/98, t. y. ankstesnį norminį aktą(25). Peržiūrėjęs šią priemonę, Čekijos teisės aktų leidėjas nusprendė, kad būtina pakeitimo įstatymu įtraukti Direktyva 2019/1024 atliktus pakeitimus, kad būtų užtikrintas nacionalinės sistemos tęstinumas ir atitiktis Sąjungos teisei.
52.      Taigi darytina išvada, kad pirmoji iš Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nustatytų sąlygų nagrinėjamu atveju yra įvykdyta.
2)      Besąlyginė nuoroda
53.      Sąvoka „besąlyginis“ turi būti suprantama kaip apimanti du skirtingus reikalavimus. Ji reiškia, pirma, kad nurodytos Sąjungos teisės nuostatos yra neribotai taikomos pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai(26), todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali nukrypti nuo Teisingumo Teismo pateikto išaiškinimo(27). Toks aiškinimas kyla iš jurisprudencijos, pagal kurią svarbu, kad Teisingumo Teismo sprendimas pagrindinėje byloje turėtų privalomą poveikį(28).
54.      Šis pirmasis reikalavimas nagrinėjamu atveju tenkinamas, turint omenyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimus, iš kurių matyti, kad reikšmingos Direktyvos 2019/1024 nuostatos pagrindinėje byloje taikomos be apribojimų. Kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jis pats nusprendė negalėsiąs nukrypti nuo išaiškinimo, kurį Teisingumo Teismas pateiks. Taigi Sąjunga yra teisiškai suinteresuota, kad jos teisės nuostatos būtų aiškinamos vienodai, siekiant ateityje išvengti skirtingo aiškinimo. Tai patvirtina, kad sąvokos „viešoji įmonė“ išaiškinimas, kurį šioje byloje pateiks Teisingumo Teismas, bus privalomas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, nors yra konkrečiai susijęs su teise susipažinti su dokumentais.
55.      Antra, žodis „besąlyginė“ reikalauja, kad nuoroda būtų susijusi su visu atitinkamos nuostatos normatyviniu kontekstu arba, vartojant labiau techninius terminus, – su Sąjungos teisės nuostatų visuma(29). Vadinasi, nacionalinio teisės aktų leidėjo nuoroda į atskirą Sąjungos teisės aktais grindžiamą principą negali būti laikoma „besąlygiška“ tiek, kiek Teisingumo Teismo jurisprudencijos taikymas tokiam atvejui, taigi ir atsakymas į prejudicinį klausimą gali būti nesusiję su pagrindine byla, todėl visiškai hipotetiniai(30). Šiuo reikalavimu siekiama, kad Teisingumo Teismui nebūtų teikiami klausimai, neturintys pakankamo funkcinio ryšio su faktiniu Sąjungos teisės taikymu. Jis atspindi jurisprudencijoje ne kartą pakartotą siekį Sąjungos teismo jurisdikcijai priskirti tik tuos atvejus, kai pagal nacionalinės teisės aktus iš tikrųjų taikomos atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos, bet ne tuos atvejus, kai jie grindžiami šia teise arba kai į juos tiesiog perkeliami tam tikri konceptualūs elementai(31).
56.      Šį reikalavimą pritaikius nagrinėjamu atveju, tenka konstatuoti, kad Čekijos teisės aktų leidėjas perkėlė Direktyvą 2019/1024 į Įstatymą dėl informacijos. Vis dėlto tai darydamas jis neapsiribojo griežtu iš Sąjungos teisės kylančių perkėlimo įpareigojimų vykdymu. Atvirkščiai, jis išplėtė šios direktyvos dalykinę taikymo sritį, kad ji apimtų aspektus, susijusius su galimybe susipažinti su informacija, o ši sritis iš esmės yra priskirta nacionalinės teisės aktų leidėjo kompetencijai. Vadinasi, nacionalinės teisės aktų leidėjas išplėtė minėtos direktyvos taikymo sritį taip, kad teisei susipažinti su informacija taikytinas taisykles tam tikru mastu lemtų Sąjungos teisė. Tokia iniciatyva rodo norą užtikrinti nacionalinės teisinės sistemos tęstinumą ir suderinamumą su struktūriniais Sąjungos teisės sistemos reikalavimais, neapsiribojant vien toje pačioje direktyvoje nustatytais būtiniausiais reikalavimais.
57.      Kaip matyti iš parengiamųjų dokumentų, Čekijos teisės aktų leidėjas nusprendė, kad objektyviai „neįmanoma atskirti prašymo suteikti prieigą prie informacijos nuo prašymo dėl pakartotinio informacijos naudojimo“(32). Taigi, prašymų pateikėjams abiem atvejais turėjo būti užtikrintos lygiavertės garantijos ir nagrinėjimo sąlygos. Kadangi subjektai, atsakingi už šių prašymų nagrinėjimą, neturi galimybės sužinoti jų pateikėjų motyvų ar ketinimų ir jų patikrinti, Čekijos teisės aktų leidėjas nusprendė, kad reikia nustatyti vieną bendrą teisinę tvarką. Toks požiūris buvo pripažintas tinkamiausiu tiek įstaigoms, kurioms taikomi šie įpareigojimai, tiek, in fine, patiems prašymų pateikėjams.
58.      Čekijos teisės aktų leidėjo pasirinkimas taikyti tą pačią sąvokos „viešoji įmonė“ apibrėžtį teisės susipažinti su informacija ir pakartotinio informacijos naudojimo srityse yra nacionalinės teisės sistemos struktūrinis elementas. Suderindamas apibrėžtis jis užtikrino dviejų tradiciškai skirtingų teisinių tvarkų dalykinį nuoseklumą, kartu viešosioms įmonėms nustatydamas dvigubą pareigą užtikrinti skaidrumą: jos privalo pateikti turimą informaciją ir leisti ją naudoti pakartotinai. Šis požiūris padeda supaprastinti teisės sistemą ir užkirsti kelią aiškinimo skirtumams, kurių gali atsirasti dėl lygiagretaus skirtingų tvarkų taikymo. Vis dėlto jis taip pat sukelia subtilesnį poveikį, nes jo laikantis Sąjungos teisės taikymo sritis netiesiogiai išplečiama įtraukiant situacijas, iš esmės susijusias tik su teise susipažinti su informacija. Taigi Direktyvos 2019/1024 logika buvo įtraukta į pačią nacionalinės administravimo skaidrumo užtikrinimo sistemos esmę, sustiprinant bendrą sistemos nuoseklumą(33).
59.      Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad ryšys tarp Čekijos teisės aktų ir Sąjungos teisės yra „besąlyginis“, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją. Nacionaliniame įstatyme ne tik semiamasi įkvėpimo iš Direktyvos 2019/1024: juo taip pat užtikrinamas realus jos taikymas į jos poveikio sritį įtraukiant pagal vidaus teisę reglamentuojamas situacijas. Ši dalykinė ir sisteminė nuoroda į direktyvą kartu su tiesioginiu jos apibrėžčių ir principų integravimu suteikia Sąjungos teisei lemiamą norminę įtaką aiškinant ir įgyvendinant nacionalinę teisės sistemą. Taigi daroma nuoroda yra „besąlyginė“ tiek, kiek ji susijusi su visu direktyvos norminiu kontekstu, o ne tik su vienu iš jos abstrakčių principų.
c)      Dėl Sąjungos intereso užtikrinti vienodą atitinkamų Sąjungos teisės nuostatų aiškinimą
60.      Kaip jau minėjau, reikalavimu, kad nuoroda į Sąjungos teisės nuostatas būtų „tiesioginė“ ir „besąlyginė“, iš esmės siekiama nustatyti situacijas, kai kyla konkretus Sąjungos interesas užtikrinti nuoseklų ir vienodą nacionalinės teisės aktų leidėjo perimtų Sąjungos teisės sąvokų aiškinimą, kad būtų išvengta būsimų jurisprudencijos skirtumų.
61.      Nepaisant to, kad Čekijos teisės aktų ir Direktyvos 2019/1024 ryšys yra tiesioginis ir besąlyginis, kaip matyti iš mano analizės, vis tiek reikia išnagrinėti Sąjungos objektyvų interesą užtikrinti vienodą sąvokos „viešoji įmonė“ aiškinimą šioje byloje(34). Mano nuomone, tikroji šių kriterijų taikymo sritis visiškai išaiškėja tik suvokus šio Sąjungos intereso pobūdį. Šis reikalavimas kyla iš pačios prašymo priimti prejudicinį sprendimą logikos, nes Teisingumo Teismo jurisdikcija pateisinama tik tiek, kiek pateiktu klausimu peržengiamos nacionalinės teisės sistemos ribos.
62.      Įgyvendindamas savo jurisdikciją aiškinti, Teisingumo Teismas prisideda prie nuoseklios ir darnios Sąjungos teisės sistemos kūrimo. Taigi būtent atsižvelgiant į šią funkciją reikia vertinti, kaip Teisingumo Teismas turėtų prisidėti šioje byloje ir kokių pasekmių sukeltų galimas šios jurisdikcijos neįgyvendinimas. Kaip nurodysiu šioje išvadoje, interesas užtikrinti vienodą aiškinimą šioje byloje yra akivaizdus.
63.      Būtinybė įrodyti, kad egzistuoja Sąjungos interesas aiškinti konkrečią nacionalinės teisės aktų leidėjo perimtą nuostatą, paaiškinama tuo, kad jurisprudencijoje nustatyti kriterijai yra orientacinio pobūdžio. Kaip jau pažymėjau, šie kriterijai yra priemonės, skirtos situacijoms, kai toks aiškinimas reikalingas, nustatyti(35). Kai šie kriterijai tenkinami, paprastai linkstama preziumuoti funkcinio ryšio su Sąjungos teisės sistema buvimą, bet jei tokio ryšio nėra, ši prielaida gali būti paneigta.
64.      Siekiant, kad tais atvejais, kai šie kriterijai tenkinami tik formaliai, galiausiai Teisingumo Teismo jurisdikcija nebūtų pripažįstama tuomet, kai Sąjunga neturi tikro intereso, reikia atlikti išsamesnę nuostatos, kurią nacionalinės teisės aktų leidėjas perėmė iš Sąjungos teisės sistemos, įtraukimo analizę. Šiuo klausimu ypač svarbus jos ryšys su nuostatomis, kuriomis Direktyva 2019/1024 perkelta į nacionalinę teisę.
1)      Dėl neatsiejamo vidinio ryšio tarp prieigos prie informacijos ir vėlesnio jos pakartotinio naudojimo
65.      Visų pirma, reikia pažymėti, kad, sąvoką „viešoji įmonė“ perkėlus į Čekijos teisės aktus, Sąjungos teisėje jai priskirta funkcija ir taikymo sritis išlieka tiek, kiek ja nustatomi subjektai, kuriems taikomi informacijos, kuri gali būti pakartotinai naudojama, skaidrumo ir suteikimo įpareigojimai. Vadinasi, jos aiškinimas, net ir teisės susipažinti su informacija kontekste, negali būti atsietas nuo Direktyva 2019/1024 grindžiamo aiškinimo, nes priešingu atveju kiltų pavojus atviriesiems viešiems duomenims taikomų Sąjungos taisyklių nuoseklumui.
66.      Prieiga prie informacijos yra išankstinė ir būtina bet kokio pakartotinio naudojimo sąlyga. Pakartotinai naudojama, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2019/1024, gali būti tik informacija, kuri anksčiau buvo padaryta prieinama, t. y. kurią valdžios institucija arba viešoji įmonė pateikė remdamasi piliečiams suteikta teise su ja susipažinti. Be to, kaip įrodysiu toliau, atitinkamų šios direktyvos nuostatų teleologinis aiškinimas, pateiktas jos konstatuojamosiose dalyse, patvirtina, kad esama neatsiejamo vidinio ryšio tarp prieigos prie informacijos ir vėlesnio jos pakartotinio naudojimo.
67.      Tai, kad prieiga prie informacijos yra esminė informacijos pakartotinio naudojimo sąlyga, aiškiai matyti jau iš Direktyvos 2019/1024 5 konstatuojamosios dalies, kurioje primenama, kad teisė gauti informaciją yra viena iš pagrindinių teisių, įtvirtintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje, apimanti laisvę gauti ir skleisti informaciją valdžios institucijoms nekliudant. Nuoroda į šią pagrindinę teisę būtų nenaudinga, jei ja nebūtų prisidedama prie šioje direktyvoje numatyto pakartotinio naudojimo tikslo įgyvendinimo. Jos 18 konstatuojamojoje dalyje ši dviejų sričių sąsaja patvirtinama nurodant, kad ES pakartotinio naudojimo politika skirta „prieinamiems viešiesiems duomenims“, o tai reiškia, kad turi būti iš anksto suteikta galimybė su jais susipažinti.
68.      Minėtos direktyvos 23 konstatuojamojoje dalyje taip pat pabrėžiama, jog valstybės narės turi užtikrinti, kad visus esamus dokumentus būtų galima pakartotinai naudoti, išskyrus tuos atvejus, kai prieiga prie jų ribojama arba draudžiama pagal nacionalines prieigos prie dokumentų taisykles, kartu patikslinant, kad Direktyva 2019/1024 grindžiama nacionalinėmis prieigos prie dokumentų taisyklėmis ir ja nesiekiama jų iš dalies pakeisti. Šie principai taip pat atsispindi keliose šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies nuostatose, pagal kurias prieigai prie tam tikrų rūšių dokumentų taikomos nacionalinės teisės normos, o šio straipsnio 3 dalyje dar kartą patvirtinama, kad jos galioja. Vadinasi, pagal Direktyvos 2019/1024 4 straipsnio 3 dalį valdžios institucijoms leidžiama atmesti prašymą dėl pakartotinio duomenų naudojimo remiantis atitinkamoje valstybėje narėje galiojančiomis nuostatomis arba nuostatomis, kuriomis ši direktyva perkelta į nacionalinę teisę, pagal kurias prieiga prie tam tikrų kategorijų dokumentų yra draudžiama. Galiausiai, minėtos direktyvos 27 ir 28 konstatuojamosiose dalyse pabrėžiama, kad valstybės narės turi užtikrinti prieigą prie duomenų, be kita ko, mokslo tikslais ir parengti reikiamas strategijas, kad būtų galima lengviau juos gauti.
69.      Antra, svarbu pažymėti, kad nors šių sričių tiesioginis dalykas skiriasi, nes viena yra susijusi su administravimo skaidrumu, o kita – su viešųjų duomenų ekonomine ir socialine verte, jos yra glaudžiai susijusios ir, kai įgyvendinamos, viena nuo kitos priklausomos. Žinoma, iš Direktyvos 2019/1024 analizės matyti, kad teise susipažinti su informacija, pripažįstama ne vienos valstybės narės teisės sistemoje ir įgyvendinama įvairiais administraciniais įstatymais, kaip yra ir Čekijos Respublikos atveju, taip pat siekiama sudaryti sąlygas piliečiams vykdyti administravimo demokratinę kontrolę(36). Vis dėlto šis tikslas visiškai nereiškia, kad šia teise susipažinti su informacija negali būti siekiama ir kitų tikslų, be kita ko, pakartotinai naudoti informaciją, kuri padaroma prieinama dėl tikslų, kurie taip pat atitinka viešąjį interesą bei patenka į minėtos direktyvos taikymo sritį, kaip matyti iš jos konstatuojamųjų dalių.
70.      Viena vertus, iš Direktyvos 2019/1024 14 konstatuojamosios dalies matyti, kad leidžiant pakartotinai naudoti viešojo sektoriaus institucijos turimus dokumentus „skatinamas skaidrumas bei atskaitomybė“. Kita vertus, iš šios direktyvos 16 konstatuojamosios dalies matyti, kad atvirųjų duomenų politika, kuria skatinamas platus viešojo sektoriaus informacijos prieinamumas ir pakartotinis naudojimas privačiais ar komerciniais tikslais, taikant tik būtiniausius teisinius, techninius arba finansinius apribojimus arba visai jų netaikant, ir kuria skatinamas informacijos judėjimas ne tik tarp ekonominės veiklos vykdytojų, bet visų pirma tarp visuomenės narių, gali būti labai svarbi „skatinant dalyvavimą socialiniame gyvenime“. Mano nuomone, šis teiginys susijęs su piliečių interesu dalyvauti demokratinėje visuomenėje vykstančiame politinės valios formavimo procese. Vis dėlto šis viešasis interesas, kad būtų užtikrintas skaidrumas, neprieštarauja Direktyvos 2019/1024 tikslui; atvirkščiai, jis turi būti laikomas iš esmės suderinamu su šiuo tikslu(37).
71.      Direktyva 2019/1024 netiesiogiai grindžiama šiuo abiejų sričių tarpusavio ryšiu, nes ja ne sukuriama savarankiška teisė susipažinti su informacija, o daroma prielaida, kad kiekvienoje valstybėje narėje yra nacionaliniu lygmeniu nustatyta faktinė prieigos tvarka. Galiausiai, Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino sąvoką „pakartotinis naudojimas“ įtraukti į nacionalinės teisės aktų leidėjo jau sukurtą gretimą teisės aktų sistemą. Kodifikuodamas šias sritis viename teisės akte, pastarasis savo ruožtu siekė palengvinti jos įtraukimą į vidaus teisės sistemą. Taigi, kiekvienas iš jų prisidėjo prie integruotos teisės sistemos, kurią sudaro tiek nacionalinės, tiek Sąjungos teisės elementai, nuoseklumo.
72.      Vadinasi, šioje byloje abiem sritims bendrų sąvokų, be kita ko, sąvokos „viešoji įmonė“, aiškinimas turi būti vertinamas nuosekliai, kad būtų išvengta bet kokio prieštaravimo taikant atitinkamas taisykles. Dirbtinis šių dviejų tvarkų atskyrimas galėtų pakenkti Direktyvos 2019/1024 tikslui užtikrinti kuo platesnį, skaidresnį ir ekonomiškai naudingesnį viešojo sektoriaus informacijos atvėrimą. Todėl reikalingas vienodas išaiškinimas, kurį gali užtikrinti tik Teisingumo Teismas.
2)      Dėl aiškinimo skirtumų keliamos rizikos
i)      Rizika nuoseklios Europos duomenų erdvės kūrimui
73.      Trečia, reikia pažymėti, kad aiškinimo skirtumų rizika, kuri kiltų tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų neturįs jurisdikcijos atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo šioje byloje pateiktus klausimus, visiškai nėra teorinė. Savarankiškas nacionalinis aiškinimas galėtų lemti subjektų, privalančių teikti informaciją, rato apribojimą arba, priešingai, nepagrįstą išplėtimą, taigi būtų pažeistas suderinimo tikslas, kurio siekiama Direktyva 2019/1024.
74.      Aplinkybė, kad Čekijos teisės aktų leidėjas aiškiai perėmė sąvoką „viešoji įmonė“, kaip ji apibrėžta Direktyvoje 2019/1024, siekdamas užtikrinti prieigą prie informacijos ir jos pakartotinį naudojimą, reiškia, kad jos aiškinimas nacionaliniu lygmeniu yra neatsiejamai susijęs su Sąjungos teisės aiškinimu. Jei vis dėlto nacionaliniai teismai šią sąvoką aiškintų savarankiškai, kiltų didelė rizika, kad aiškinime būtų tiek terminologinių, tiek funkcinių skirtumų. Dėl tokių pokyčių neišvengiamai susikurtų nevienalytės nacionalinės sistemos, kuriose subjektai, privalantys teikti informaciją, būtų nustatomi remiantis skirtingais kriterijais. Iš tikrųjų nacionaliniai teismai galėtų minėtą sąvoką aiškinti ne tik šioje srityje, bet ir atsižvelgdami į teisę pakartotinai naudoti informaciją, remdamiesi atitinkama savo nacionaline teise, o dėl to Sąjungos teisės reikalavimai netektų visiško veiksmingumo. Tokie skirtumai pakenktų Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamam bendram nuoseklumui ir sutrukdytų įgyvendinti derinimo tikslus, kurių siekiama Direktyva 2019/1024(38).
75.      Pernelyg siauras aiškinimas reikštų, kad kai kuriems svarbiems subjektams – pavyzdžiui, strateginiuose sektoriuose veikiančioms viešosioms įmonėms – pareiga suteikti galimybę susipažinti su duomenimis būtų netaikoma, o naudotojai ir ekonominės veiklos vykdytojai netektų pagrindinių šaltinių. Ir atvirkščiai, pernelyg platus aiškinimas galėtų lemti per platų šių įpareigojimų taikymą subjektams, kurie pagal Sąjungos teisę neturėtų būti kvalifikuojami kaip „viešosios įmonės“, ir tai galėtų tapti neproporcinga kliūtimi trukdyti jų ekonominei veiklai. Abiem atvejais būtų pakenkta ES viešojo sektoriaus informacijos pakartotinio naudojimo tvarkos vientisumui ir veiksmingumui.
76.      Be šios rizikos, skirtingas aiškinimas valstybėse narėse taip pat galėtų iškreipti konkurenciją vidaus rinkoje. Skirtingose valstybėse narėse įsteigtoms konkuruojančioms viešosioms įmonėms galėtų būti nustatyti visiškai skirtingi įpareigojimai suteikti prieigą prie informacijos, ir jie priklausytų nuo to, kokią reikšmę šiai sąvokai priskiria kiekvienas nacionalinės teisės aktų leidėjas. Toks susiskaidymas lemtų šiems subjektams tenkančios administracinės ir ekonominės naštos pusiausvyros nebuvimą, taigi būtų sukurtas dirbtinis konkurencinis pranašumas, visiškai nepagrįstas Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimu. Todėl tai labai pakenktų tikslui užtikrinti vienodas konkurencijos sąlygas, kuriuo grindžiama visa atvira ir suderinta duomenų politika.
77.      Be to, vienodo sąvokos „viešoji įmonė“ aiškinimo nebuvimas būtų ypač problemiškas dėl jos struktūrinio vaidmens Direktyvoje 2019/1024. Ši sąvoka lemia vieną iš pagrindinių šios direktyvos taikymo asmenims elementų ir tai, kuriems subjektams yra taikomi atvirumo ir pakartotinio naudojimo įpareigojimai. Fragmentuotas aiškinimas lemtų teisinį nesaugumą tiek valdžios institucijoms, tiek privatiems subjektams ir galėtų atgrasyti nuo inovacijų iniciatyvų, grindžiamų tarpvalstybiniu viešųjų duomenų pakartotiniu naudojimu. Tai prieštarautų pagrindiniam minėtos direktyvos tikslui skatinti platų, skaidrų ir ekonomiškai naudingą viešojo sektoriaus duomenų prieinamumą visoje Sąjungoje(39).
78.      Tam reikia sukurti nuoseklią Europos duomenų erdvę, grindžiamą bendrais kriterijais ir abipusiu pasitikėjimu viešiesiems subjektams nustatytų įpareigojimų apimtimi. Bet kokie sąvokos „viešoji įmonė“ apibrėžties skirtumai trukdytų kurti šią erdvę, nes būtų apribotas duomenų sąveikumas, trukdoma pakartotinai juos naudoti tarpvalstybiniu mastu ir sumažėtų veiklos vykdytojų gebėjimas kurti visai Sąjungai tinkamas skaitmenines paslaugas bei produktus. Taigi vienodas šios sąvokos aiškinimas yra ne paprasčiausios terminologinio pobūdžio diskusijos dalykas, o esminis elementas, lemiantis ES teisės sistemos, taikomos viešojo sektoriaus informacijos pakartotiniam naudojimui, nuoseklumą ir veiksmingumą.
ii)    Rizika vidaus teisės aktų nuoseklumui
79.      Visų pirma sąvoką „viešoji įmonė“ būtina aiškinti vienodai, kad būtų išsaugotas teisės aktų vidinis nuoseklumas. Jei ši sąvoka toje pačioje nacionalinės teisės sistemoje būtų skirtingai suprantama atsižvelgiant į tai, ar kalbama apie prieigą prie informacijos, ar apie pakartotinį jos naudojimą, tai reikštų, kad šiais dviem tikslais pateiktiems prašymams būtų taikomi skirtingi procedūriniai reikalavimai. Vis dėlto tokia situacija būtų sunkiai suderinama su sistemos nuoseklumo reikalavimais, nes, kaip jau nurodžiau, jei informacija naudojama pakartotinai, logiška daryti prielaidą, kad buvo suteikta išankstinė prieiga prie jos(40). Man atrodo, kad vieną bendrą tvarką Čekijos teisės aktų leidėjas nustatė remdamasis panašiais argumentais(41).
80.      Taip pat ir pagal teisinio saugumo principą sąvoka „viešoji įmonė“ toje pačioje nacionalinės teisės sistemoje turėtų būti aiškinama vienodai. Teisės subjektai turi turėti galimybę tiksliai nustatyti, ar jie patenka į atitinkamų nuostatų taikymo sritį. Jei ši sąvoka būtų aiškinama skirtingai, atsižvelgiant į atitinkamą reglamentavimo sritį, teisės normos taptų nebeprognozuojamos, todėl atitinkami subjektai negalėtų žinoti visų savo teisių ir pareigų. Toks teisinis nesaugumas prieštarautų bendrajam teisės normos nuspėjamumo ir stabilumo principui, kuris ypač svarbus Sąjungos teisėje. Tik nuosekliu ir kompleksiniu aiškinimu galima užtikrinti, kad atitinkami subjektai galėtų tiksliai įvertinti savo pareigas informuoti ar suteikti prieigą prie informacijos(42).
81.      Be to, pagal Sąjungos teisėje įtvirtintą vienodo požiūrio principą reikalaujama, kad sąvoka „viešoji įmonė“ būtų apibrėžta vienodai. Skirtingas aiškinimas pagal teisinį kontekstą galėtų lemti tai, kad objektyviai panašūs subjektai būtų vertinami skirtingai vien atsižvelgiant į tai, ar prašymo pateikėjas remiasi teise gauti informaciją, ar teise pakartotinai naudoti informaciją. Toks skirtingas vertinimas nebūtų pateisinamas ir galėtų reikšti nevienodą panašių situacijų vertinimą. Pagal lygybės principą, atvirkščiai, reikalaujama, kad analogiškos situacijos būtų vertinamos vienodai, jei nėra įtikinamų priežasčių, kuriomis būtų galima pateisinti skirtumą(43). Tai aiškiai prieštarauja sąvokos apibrėžties fragmentavimui atsižvelgiant į atitinkamą sritį.
82.      Kitas argumentas kyla iš veiksmingumo principo, pagal kurį Sąjungos teisės nuostatos turi būti taikomos užtikrinant jų visišką veiksmingumą. Skirtingai aiškinant sąvoką „viešoji įmonė“ kiltų rizika pakenkti atitinkamų direktyvų tikslams skatinti skaidrumą ir valdžios institucijų atskaitomybę bei sukurti funkcionalią informacijos vidaus rinką. Jei subjektai būtų skirtingai vertinami priklausomai nuo teisės srities, tai praktiškai galėtų lemti dideles kliūtis gauti informaciją arba ją pakartotinai panaudoti. Tokia fragmentacija pakenktų veiksmingam Sąjungos teisės įgyvendinimui, o teisės normos taptų nebeveiksmingos. Ir atvirkščiai, vienodu aiškinimu užtikrinamas nuoseklus nagrinėjamų nuostatų taikymas ir visiškas veiksmingumas.
83.      Dėl pirmesniuose punktuose nurodytų priežasčių manau, kad Sąjunga akivaizdžiai yra suinteresuota užtikrinti vienodą nagrinėjamos sąvokos aiškinimą, o tai yra būtina sąlyga siekiant visos viešojo sektoriaus informacijos skaidrumo ir pakartotinio naudojimo sistemos nuoseklumo. Šiuo požiūriu Teisingumo Teismas turi atsižvelgti į šį reikalavimą ir pats prisidėti prie šio nuoseklumo, visapusiškai naudodamasis jam suteikta aiškinimo jurisdikcija.
3.      Tarpinė išvada
84.      Vadinasi, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl sąvokos „viešoji įmonė“ aiškinimo pagrindinės bylos aplinkybėmis. Tiesioginis ir besąlyginis ryšys tarp nacionalinės teisės aktų ir Direktyvos 2019/1024, siejamas su akivaizdžiu Sąjungos interesu užtikrinti vienodą šios sąvokos aiškinimą, sudaro pagrindą pateiktą klausimą laikyti priskirtinu Teisingumo Teismo jurisdikcijai priimti prejudicinį sprendimą. Todėl iš esmės reikia išnagrinėti sąvokos „viešoji įmonė“ apimtį atsižvelgiant į šios direktyvos norminį pagrindą ir jos įtraukimą į Čekijos teisę.
VI.    Išvada
Teisingumo Teismas turi jurisdikciją atsakyti į Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas, Čekijos Respublika) 2024 m. liepos 23 d. nutartimi pateiktus klausimus.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      OL L 172, 2019, p. 56.
3      1990 m. spalio 18 d. Sprendimas Dzodzi (C‑297/88 ir C‑197/89, toliau – Sprendimas Dzodzi, EU:C:1990:360).
4      OL L 94, 2014, p. 243.
5      „Atvirųjų duomenų“ („Open Data“) judėjimas prasidėjo Jungtinėse Amerikos Valstijose 1957–1958 m., sukūrus World Data Center System – Tarptautiniais geofizikos metais įsteigtą tarptautinį tinklą, kurio paskirtis – sudaryti didelius mokslo duomenų rinkinius ir padaryti juos laisvai prieinamus. Vėliau, 1966 m., jis įgijo teisinį pagrindą priėmus Freedom of Information Act (Informacijos laisvės aktas), 2007 m. jis buvo sustiprintas Open Government Act (Atviros vyriausybės aktas), kuriuo viešųjų duomenų skaidrumas ir sklaida buvo pripažinti Vyriausybės prioritetais. Vėliau šis judėjimas paplito Europoje, visų pirma Jungtinėje Karalystėje ir Prancūzijoje, kur nacionalinėmis iniciatyvomis buvo skatinama atverti ir pakartotinai naudoti viešuosius duomenis. Dėl šio postūmio „Open Data“ palaipsniui tapo pasauline pastanga gerinti prieigą prie žinių, skatinti inovacijas ir stiprinti piliečių dalyvavimą (Noyer, J.-M., ir Carmes, M., „Le mouvement „Open data“ dans la grande transformation des intelligences collectives“, Les débats du numérique, Paryžius, 2013, p. 137).
6      Žr., pvz., Direktyvos 2019/1024 3, 7, 15, 18, 36, 47, 61 ir 65 konstatuojamąsias dalis.
7      Žr., be kita ko, Direktyvos 2019/1024 2, 15, 17–19, 34, 66 ir 68 konstatuojamąsias dalis.
8      Žr., be kita ko, Direktyvos 2019/1024 3, 14, 27, 31, 32, 36, 46, 66–69 konstatuojamąsias dalis.
9      Žr., be kita ko, Direktyvos 2019/1024 6, 11, 16, 23, 26, 49, 52 ir 70 konstatuojamąsias dalis.
10      Žr. 2025 m. gegužės 22 d. Sprendimą Komisija / Latvija (Atvirųjų duomenų direktyva ir viešojo sektoriaus informacijos pakartotinis naudojimas) (C‑238/23, EU:C:2025:374), 2025 m. gegužės 22 d. Sprendimą Komisija / Bulgarija (Atvirųjų duomenų direktyva ir viešojo sektoriaus informacijos pakartotinis naudojimas) (C‑237/23, EU:C:2025:373), 2025 m. gegužės 22 d. Sprendimą Komisija / Belgija (Atvirųjų duomenų direktyva ir viešojo sektoriaus informacijos pakartotinis naudojimas) (C‑215/23, EU:C:2025:371), taip pat 2025 m. gegužės 22 d. Sprendimą Komisija / Nyderlandai (Atvirųjų duomenų direktyva ir viešojo sektoriaus informacijos pakartotinis naudojimas) (C‑213/23, EU:C:2025:370).
11      Atrodo, kad kelios kitos valstybės narės – būtent Kroatijos Respublika, Estijos Respublika, Suomijos Respublika, Portugalijos Respublika, Rumunija ir Slovėnijos Respublika – taip pat pasirinko pakartotinį duomenų naudojimą ir prieigą prie informacijos reglamentuoti viena bendra teisės aktų sistema.
12      Pagal šiuo metu galiojančius Sąjungos teisės aktus teisė susipažinti su išimtinai nacionalinių valdžios institucijų turimais dokumentais priklauso valstybių narių kompetencijai ir šios teisės aprėptį bei tvarką jos nustato savo vidinėmis skaidrumo taisyklėmis. Sąjunga neturi jokios bendros tvarkos, kuria būtų tiesiogiai nustatomi įpareigojimai nacionalinėms valdžios institucijoms; minimalūs reikalavimai yra nustatyti tik tam tikruose sektorių teisės aktuose, be kita ko, tuose, kuriais reglamentuojama informacija apie aplinką bei viešojo sektoriaus informacijos pakartotinis naudojimas. Vis dėlto šios priemonės negali būti aiškinamos taip, kad jomis nustatoma visuotinė teisė susipažinti su nacionaliniais administraciniais dokumentais, todėl ji iš esmės nesuderinta ir reglamentuojama nacionalinės teisės aktais.
13      2024 m. lapkričio 21 d. Sprendimas HP – Hrvatska pošta (C‑336/23, EU:C:2024:979).
14      Žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, 40 punktas).
15      Žr. Sprendimą Dzodzi (34 ir 35 punktai), 2019 m. vasario 14 d. Sprendimą Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 47 punktas) ir 2020 m. gruodžio 10 d. Sprendimą J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, 31 punktas).
16      Žr. 2016 m. birželio 16 d. Sprendimą Rodríguez Sánchez (C‑351/14, EU:C:2016:447, 55 punktas), 2020 m. gruodžio 10 d. Sprendimą J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, 32 punktas), 2024 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Tallinna Kaubamaja Grupp ir KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, 17 punktas) ir 2025 m. birželio 19 d. Sprendimą Hôtel Plaza (C‑419/24, EU:C:2025:464, 29 punktas).
17      Žr. 2022 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Cafpi ir Aviva assurances (C‑691/21, EU:C:2022:926, 30–32 punktai) ir 2025 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Šiľarský (C‑197/24, EU:C:2025:876, 35–37 punktai).
18      Žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 61 punktas).
19      Žr. 2023 m. lapkričio 16 d. Sprendimą BG (Paskolų teikimas neturint leidimo) (C‑427/22, EU:C:2023:877, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
20      Žr., pavyzdžiui, 2016 m. birželio 16 d. Sprendimą Rodríguez Sánchez (C‑351/14, EU:C:2016:447, 63 punktas), 2020 m. sausio 30 d. Sprendimą Generics (UK) ir kt. (C‑307/18, EU:C:2020:52, 28 punktas) ir 2022 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Cafpi ir Aviva assurances (C‑691/21, EU:C:2022:926, 29 ir 33 punktai), taip pat 2024 m. liepos 5 d. Nutartį EUROCASH1 (C‑788/23, nepaskelbta Rink., EU:C:2024:589, 20 punktas).
21      Kalbant konkrečiai, ši sąvoka vartojama Direktyvos 2014/25 4 straipsnio 2 dalyje.
22      Žr. Sprendimą Dzodzi (34 ir 36 punktai), 1995 m. kovo 28 d. Sprendimą Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85, 16 punktas) ir 2022 m. spalio 13 d. Sprendimą Baltijas Starptautiskā Akadēmija et Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 ir C‑318/21, EU:C:2022:785, 35 punktas).
23      Žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, 25 punktas) ir 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Romeo (C‑313/12 EU:C:2013:718, 19–38 punktai) Žr. generalinio advokato P. Cruz
Villalón išvadą byloje Allianz Hungária Biztosító ir kt. (C‑32/11, EU:C:2012:663, 29 punktas).
24      Originali formuluotė čekų kalba: „Tento zákon zapracovává příslušné předpisy Evropské unie a upravuje pravidla pro poskytování informací a dále upravuje podmínky práva svobodného přístupu k těmto informacím.“
25      Žr. šios išvados 31 punktą.
26      Žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, 27 punktas).
27      Žr. 2014 m. rugsėjo 9 d. Nutartį Parva Investitsionna Banka ir kt. (C‑488/13, EU:C:2014:2191, 29 punktas).
28      Žr. 1995 m. kovo 28 d. Sprendimą Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85, 23 ir 24 punktai), 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, 27 ir paskesni punktai) ir 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Giloy (C‑130/95, EU:C:1997:372, 24 ir paskesni punktai).
29      Šiuo klausimu žr., be kita ko, generalinio advokato P. Cruz Villalón išvadą byloje Allianz Hungária Biztosító ir kt. (C‑32/11, EU:C:2012:663, 29 punktas), taip pat generalinio advokato P.Pikamäe išvadą sujungtose bylose Deutsche Post ir kt. (C‑203/18 ir C‑374/18, EU:C:2019:502, 49 punktas).
30      Šiuo klausimu žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą byloje Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1996:332, 75 punktas) ir generalinio advokato A. Tizzano išvadą byloje Adam (C‑267/99, EU:C:2001:190, 34 punktas). Taip pat žr. generalinio advokato Ruiz-Jarabo Colomer išvados bylose Kofisa Italia (C‑1/99 ir C‑226/99, EU:C:2000:498) 32 punktą, kuriame teigiama, kad „<…> Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tik tuomet, kai ginčo faktinės ir teisinės aplinkybės patenka į [Sąjungos] teisės normos taikymo sritį“.
31      Žr. 2020 m. gruodžio 10 d. Sprendimą J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, 44 ir paskesni punktai), kuriame Teisingumo Teismas atmetė tiesioginės ir besąlyginės nuorodos buvimą, motyvuodamas tuo, kad nacionalinės teisės aktuose tik vartojamos iš Sąjungos teisės perimtos sąvokos, bet dėl to nepradedama taikyti visa reglamentavimo sistema. Kalbant konkrečiai, nacionalinės teisės aktų leidėjas neketino išplėsti Bendrojo duomenų apsaugos reglamento (BDAR) taikymo peržengdamas jo taikymo srities ribas, bet pakeitė jo dalyką ir taikymo sritį, pritaikydamas jį prie kitokio teisinio konteksto.
32      Žr. šios išvados 11 punktą.
33      Nagrinėjamos bylos aplinkybės turi tam tikrą analogiją su atveju, kai nacionalinės teisės aktų leidėjas savo iniciatyva perkelia Sąjungos teisės nuostatas į nacionalinę teisę, siekdamas suderinti taisykles, taikomas išimtinai vidaus situacijoms ir situacijoms, patenkančioms į Sąjungos teisės taikymo sritį (žr. 2019 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Post ir kt., C‑203/18 ir C‑374/18, EU:C:2019:999, 40 punktą).
34      Čia pasirinktas požiūris iš esmės atitinka generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 60 ir tolesni punktai). Jame teisingai keliamas klausimas, ar toks Sąjungos interesas turi būti patvirtintas visais atvejais, ar reikia atlikti diferencijuotą vertinimą, atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes. Pagal šį požiūrį Teisingumo Teismas kiekvienu konkrečiu atveju turi konkrečiai nustatyti, ar toks interesas egzistuoja.
35      Žr. šios išvados 46 punktą.
36      Atsakydamas į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad Įstatymu dėl informacijos siekiama užtikrinti visuomenės konstitucinę teisę į valdžios institucijų, vietos ir regionų institucijų, taip pat kitų viešųjų institucijų ir viešųjų įmonių turimą informaciją. Be to, nuo 2016 m. į ją įtraukta bendroji nuostata dėl atvirųjų duomenų, kuria išplėstas jos tikslas skatinti pakartotinį viešojo sektoriaus informacijos naudojimą.
37      Žr. šios išvados 30 punktą.
38      Lenaerts, K., Gutman, K., Nowak, J. T., EU Procedural Law, 2-asis leidimas, Oksfordas, 2023, 6.29 punktas, p. 259, aiškina, kad Teisingumo Teismas, pripažindamas savo jurisdikciją aiškinimo srityje, užkerta kelią nagrinėjamos Sąjungos teisės nuostatos savarankiškumui. Būtent taip, mano nuomone, neišvengiamai atsitiktų, jei Teisingumo Teismas šioje byloje neįgyvendintų savo jurisdikcijos aiškinti sąvoką „viešoji įmonė“, aprėpdamas ir teisę susipažinti su dokumentais.
39      Žr. šios išvados 27 ir paskesnius punktus.
40      Žr. šios išvados 66 ir paskesnius punktus.
41      Žr. šios išvados 57 punktą.
42      Teisingumo Teismas ne kartą nusprendė, jog tam, kad būtų įvykdytas teisinio saugumo reikalavimas, ypač svarbu, kad privačių asmenų teisinė padėtis būtų aiški ir tiksliai apibrėžta, kad jie galėtų žinoti visas savo teises ir pareigas ir prireikus jomis remtis nacionaliniuose teismuose (žr. 2001 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija / Italija, C‑49/00, EU:C:2001:611, 22 punktą ir 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑296/01, EU:C:2003:626, 55 punktą).
43      Žr. 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimą Gualtieri / Komisija (C‑485/08, EU:C:2010:188, 70 punktas) ir 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Siegfried PharmaChemikalien (C‑617/24, EU:C:2025:908, 40 punktas).