62019CC0086
GENERALINIO ADVOKATO
GIOVANNI PITRUZZELLA IŠVADA,
pateikta 2020 m. kovo 11 d. (
1
)
Byla C‑86/19
SL
prieš
Vueling Airlines SA
(Juzgado de lo Mercantil (Ispanija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Tarptautinis vežimas oru – Monrealio konvencija – Oro vežėjų atsakomybė už bagažą – Patvirtintas įregistruoto bagažo praradimas – Žalos atlyginimas – Didžiausios žalos atlyginimo sumos išmokėjimo sąlygos – Įrodinėjimo pareiga – Įrodymams keliami reikalavimai – Reikalaujamų įrodymų pobūdis – Valstybių narių procesinė autonomija – Lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai“
1.
Nesunku įsivaizduoti keleivio nepasitenkinimą, ir ypač jam sukeltus nepatogumus, kai oro bendrovė, kurios lėktuvu keliavo šis keleivis, praneša praradusi jo įregistruotą bagažą. Taigi, ar keleivio bagažo praradimas neišvengiamai laikytinas didžiausia žala, kuri gali būti padaryta bagažui ir kuri, jei šis praradimas bus patvirtintas, pateisina didžiausios sumos, numatytos 1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje sudarytoje Konvencijoje dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo (
2
) (toliau – Monrealio konvencija), išmokėjimą keleiviui, siekiant atlyginti jo patirtą žalą, ir ar tokiu atveju keleivis turi būti atleistas nuo įrodinėjimo pareigos? Toks iš esmės yra klausimas, keliamas šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą.
I. Teisinis pagrindas
A.
Monrealio konvencija
2.
Pagal Monrealio konvencijos preambulės trečią pastraipą valstybės, šios konvencijos šalys, „pripaž[įsta] būtinybę užtikrinti tarptautinio vežimo oru vartotojų interesų apsaugą ir teisingos kompensacijos, paremtos restitucijos principu, būtinybę“.
3.
Minėtos konvencijos preambulės penktoje pastraipoje nurodyta, kad „bendri valstybių veiksmai, skirti tolesniam tam tikrų tarptautinį vežimą oru reglamentuojančių taisyklių derinimui ir sisteminimui, pasitelkiant naują Konvenciją, yra tinkamiausias būdas reikiamai interesų pusiausvyrai pasiekti“.
4.
Monrealio konvencijos 3 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad „[v]ežėjas keleiviui išduoda kiekvieno įregistruoto bagažo vieneto identifikacinę etiketę“.
5.
Monrealio konvencijos 17 straipsnio 2 ir 3 dalys suformuluotos taip:
„2.   Vežėjas atsako už žalą, atsiradusią sunaikinus, praradus arba sugadinus įregistruotą bagažą, jeigu atsitikimas, kuris buvo sunaikinimo, praradimo arba sugadinimo priežastis, įvyko orlaivyje arba bet kuriuo kitu laikotarpiu, per kurį vežėjas buvo atsakingas už įregistruotą bagažą. Tačiau vežėjas neatsako, jeigu ir kai žala padaryta dėl paties tokio bagažo defektų ar kokybės. Neregistruoto bagažo atveju, įskaitant asmens daiktus, vežėjas atsako tik tuo atveju, jeigu žala atsirado dėl jo ar jo darbuotojų arba atstovų kaltės.
3.   Jei vežėjas pripažįsta, kad įregistruotas bagažas prarastas arba jei įregistruotas bagažas neatvežamas per dvidešimt vieną dieną nuo tos dienos, kai jis turėjo būti atvežtas, keleivis turi teisę pasinaudoti vežimo sutartyje numatytomis teisėmis vežėjo atžvilgiu.“
6.
Monrealio konvencijos 22 straipsnis pavadintas „Atsakomybės ribos dėl vėlavimo, bagažo ir krovinio“. Minėto straipsnio 2 dalyje nurodyta:
„Vežant bagažą, vežėjo atsakomybė dėl sunaikinimo, praradimo arba vėlavimo neviršija 1000 [specialiųjų skolinimosi teisių (STT)] kiekvienam keleiviui, nebent keleivis, registruodamas bagažą, pateikė specialią suinteresuotumo savo bagažo pristatymu į paskirties vietą deklaraciją ir sumokėjo papildomą pinigų sumą, jeigu tuo atveju to reikalaujama. Šiuo atveju vežėjas privalo sumokėti sumą, neviršijančią deklaruotos sumos, nebent jis įrodytų, jog ši suma yra didesnė negu keleivio dabartinis suinteresuotumas bagažo pristatymu į paskirties vietą“.
7.
Taikant Monrealio konvencijos 24 straipsnyje numatytą procedūrą, nuo 2009 m. gruodžio 30 d. atsakomybės ribos, nustatytos minėtos konvencijos 22 straipsnio 2 dalyje, buvo padidintos iki 1131 STT.
B.
Sąjungos teisė
8.
Monrealio konvencija buvo patvirtinta Europos bendrijos vardu 2001 m. balandžio 5 d. Tarybos sprendimu 2001/539/EB dėl Europos bendrijos priimamos Konvencijos dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo (Monrealio konvencija) (
3
) ir Europos Sąjungai įsigaliojo 2004 m. birželio 28 d.
9.
Sąjungoje įsigaliojus Monrealio konvencijai, 2002 m. gegužės 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 889/2002 (
4
) buvo iš dalies pakeistas 1997 m. spalio 9 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2027/97 dėl oro vežėjo atsakomybės nelaimingų atsitikimų atveju (
5
) (toliau – iš dalies pakeistas Reglamentas 2027/97).
10.
Iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 2027/97 1 straipsnyje buvo numatyta, kad „[š]is reglamentas įgyvendina atitinkamas Monrealio konvencijos nuostatas dėl keleivių ir jų bagažo vežimo oru ir nustato tam tikras papildomas nuostatas. Šio reglamento nuostatos taip pat taikomos ir oro transporto vežimui bet kurioje vienoje valstybėje narėje“.
11.
Iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 2027/97 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „Bendrijos oro vežėjo atsakomybę už keleivius ir jų bagažą reglamentuoja visos su tokia atsakomybe susijusios Monrealio konvencijos nuostatos“.
II. Pagrindinė byla, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
12.
2017 m. rugsėjo 18 d. SL atvyko lėktuvu iš Ibisos (Ispanija) į Fuerteventūrą (Ispanija) per Barseloną (Ispanija). Skrydį vykdė bendrovė Vueling Airlines SA. Ši bendrovė pripažino, kad tinkamai SL įregistruotas bagažas buvo prarastas. Tuomet SL pareiškė ieškinį, siekdama prisiteisti 1131 STT (apie 1400 EUR) sumą turtinei ir neturtinei žalai, patirtai dėl jos bagažo praradimo, atlyginti. Savo prašyme SL nepateikia jokios informacijos dėl prarastame bagaže buvusių daiktų arba bagažo svorio, o tik nurodo, jog jai teko įsigyti drabužių bei pirmo būtinumo prekių, ir įvertina savo patirtą žalą 1131 STT nepateikdama jokių įrodymų. Nors Vueling Airlines pripažįsta, kad bagažas buvo prarastas, ji siūlo SL tik 250 EUR neįrodytai žalai atlyginti.
13.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog Ispanijos teismai laikosi skirtingo požiūrio dėl klausimo, ar, patvirtinus bagažo praradimą, didžiausia suma turi būti skiriama automatiškai, neatsižvelgiant į galimus keleivio, kuriam priklausė šis bagažas, pateiktus įrodymus, ar, atvirkščiai, keleiviui mokėtiną sumą turi nustatyti teismas, remdamasis šio keleivio pateiktais įrodymais.
14.
Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Mercantil (Ispanija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir priėmė nutartį, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2019 m. vasario 6 d. ir kuria Teisingumo Teismui pateiktas šis prejudicinis klausimas:
„Ar, įrodžius lagamino praradimą, oro bendrovė žalą keleiviui bet kuriuo atveju turi atlyginti visada taikydama didžiausią žalos atlyginimo ribą –1131 SST, nes šis atvejis yra sunkiausias iš numatytų Monrealio konvencijos 17 straipsnio 2 dalyje ir 22 straipsnio 2 dalyje, ar teismas gali sumažinti didžiausią žalos atlyginimo ribą (įskaitant atvejus, kai prarastas lagaminas), atsižvelgdamas į susiklosčiusias aplinkybes, taip, kad 1131 SST riba būtų taikoma tik tada, jeigu keleivis bet kokiomis tinkamomis teisinėmis priemonėmis įrodo, kad įregistruotame bagaže vežtų daiktų ir asmeninių reikmenų, taip pat daiktų, kuriuos jis turėjo įsigyti siekdamas pakeisti prarastuosius, vertė siekė šią ribą, arba, jeigu keleivis to neįrodo, ar teismai gali atsižvelgti taip pat į kitus kriterijus, pavyzdžiui, lagamino svorį kilogramais arba, siekiant įvertinti neturtinę žalą, patirtą dėl praradus bagažą atsiradusių nepatogumų, į tai, ar bagažas prarastas skrendant pirmyn, ar atgal?“
15.
Rašytines pastabas pateikė Vueling Airlines, Vokietijos ir Nyderlandų vyriausybės, taip pat Europos Komisija.
16.
Per 2020 m. sausio 15 d. įvykusį Teisingumo Teismo posėdį buvo išklausyti SL, Vueling Airlines, Vokietijos vyriausybės ir Komisijos paaiškinimai.
III. Analizė
17.
Prejudicinis klausimas apima dvi problemas. Pirmoji susijusi su klausimu, ar Monrealio konvencijos 22 straipsnio 2 dalyje nurodyta 1131 STT suma – tai didžiausia žalos atlyginimo riba, ar, atvirkščiai, – tai fiksuota suma, kurią teismas turi automatiškai skirti keleiviui, patyrusiam žalą dėl jo bagažo praradimo. Antroji – su klausimu dėl įrodinėjimo pareigos paskirstymo ir reikalavimų įrodymams, kurių teismas gali prašyti iš keleivio, kai šis turi įrodyti dėl bagažo praradimo patirtą žalą. Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo prašymą, ši išvada bus skirta daugiausia šiai antrajai problemai.
A.
Pirminės pastabos
18.
Šios pirminės pastabos yra dviejų rūšių. Visų pirma priminsiu, jog Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti Monrealio konvenciją. Paskui atsakysiu į Vueling Airlines argumentus, kuriais siekiama, kad Teisingumo Teismas pripažintų nepriimtinu šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
19.
Pirma, dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos primintina, kad Europos bendrija pasirašė Monrealio konvenciją 1999 m. gruodžio 9 d., vėliau, 2001 m. balandžio 5 d., šią konvenciją jos vardu patvirtino Europos Sąjungos Taryba. Sąjungai minėta konvencija įsigaliojo 2004 m. birželio 28 d. Remiantis suformuota jurisprudencija, nuo tos dienos Monrealio konvencija yra sudedamoji Sąjungos teisės sistemos dalis, todėl Teisingumo Teismas yra kompetentingas priimti prejudicinį sprendimą dėl jos išaiškinimo (
6
). Pateikdamas savo išaiškinimą Teisingumo Teismas turi vadovautis 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 31 straipsniu, pagal kurį sutartis turi būti aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastinę reikšmę sutarties kontekste ir atsižvelgiant į sutarties objektą ir jos tikslą (
7
).
20.
Antra, dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo Vueling Airlines iš esmės teigia, kad nuostatos, kurių išaiškinimo prašoma, t. y. Monrealio konvencijos 17 straipsnio 2 dalis ir 22 straipsnio 2 dalis, yra visiškai aiškios ir kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą jau buvo atsakyta Teisingumo Teismo jurisprudencijoje. Šiuo aspektu konstatuotina, jog tariamas ankstesnės jurisprudencijos buvimas nėra prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumo pagrindas. Kad ir kaip būtų, kaip nurodžiau pirmiau, Teisingumo Teismui pateiktas klausimas apima dvi skirtingas problemas, o Vueling Airlines, atrodo, bando nepaisyti tos aplinkybės, kad klausimas dėl reikalavimų įrodymams dar nebuvo nagrinėtas.
21.
Be to, primenu, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į tai, kad jis atsakingas už savo nurodytas faktines ir teisines aplinkybes, taikoma svarbos prezumpcija ir kad Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos ginčo aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (
8
). Tačiau šioje byloje taip nėra.
22.
Dėl visų šių priežasčių Vueling Airlines argumentas, kuriuo ginčijamas šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas, turi būti atmestas.
B.
Dėl klausimo, ar 1131 STT žalos atlyginimo riba – tai didžiausia galima suma, ar fiksuota suma
23.
SL teigia, jog kadangi jos bagažo praradimas yra patvirtintas ir tai yra didžiausios žalos bagažui forma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėjo automatiškai skirti jai 1131 STT sumą, kuri yra fiksuota suma, remiantis Monrealio konvencijos 17 straipsnio 2 dalimi, siejama su 22 straipsnio 2 dalimi.
24.
Šiuo klausimu tik priminsiu, kad remiantis Monrealio konvencijos tekstu matyti, jog nors pats oro vežėjo atsakomybės už bagažo sunaikinimą, praradimą arba sugadinimą principas išplaukia iš minėtos konvencijos 17 straipsnio 2 dalies, ši atsakomybė įgyvendinama laikantis „ribų“ (
9
), nustatytų 22 straipsnyje, kurio 2 dalyje aiškiai numatyta, jog „[v]ežant bagažą, vežėjo atsakomybė dėl sunaikinimo, praradimo[, sugadinimo] arba vėlavimo neviršija [1131 STT]“ (
10
). Būtent šio Monrealio konvencijos aiškinimo laikosi ir Sąjungos teisės aktų leidėjas, kuris, Reglamento Nr. 889/2002 12 konstatuojamoje dalyje kalbėdamas apie šią konvenciją, nurodė „vienod[as] atsakomybės rib[as] už bagažo praradimą, sužalojimą [sugadinimą] ar sunaikinimą“ (
11
).
25.
Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Monrealio konvencijos 22 straipsnio 2 dalies tikslas – „apriboti oro vežėjų atsakomybę“ (
12
) ir kad „[i]š to išplaukiančios žalos atlyginimo ribos turi būti taikomos „kiekvienam keleiviui““ (
13
). Teisingumo Teismo teigimu, tai yra aiški žalos atlyginimo riba (
14
). Taigi jis nusprendė, kad „[t]aip suprantamos žalos atlyginimo ribos leidžia, kad keleiviams kompensacija būtų suteikta lengvai ir greitai, o kartu oro vežėjams nėra numatyta labai sunki, sunkiai nustatytina ir apskaičiuotina žalos atlyginimo našta, kuri galėtų sudaryti kliūčių ar net visiškai sustabdyti jų ekonominę veiklą“ (
15
). Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „šiame straipsnyje numatytos oro vežėjo atsakomybės ribos už žalą, atsiradusią praradus bagažą, nesant jokios deklaracijos, yra absoliučios, apimančios tiek turtinę, tiek neturtinę žalą“ (
16
).
26.
Galiausiai, į pirmąją problemą, iškeltą prejudiciniu klausimu, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas užduoda Teisingumo Teismui, yra aiškiai atsakyta Sprendimo Espada Sánchez ir kt. (
17
) 34 punkte, kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad, „kalbant apie bagažą, Monrealio konvencijos 22 straipsnio 2 dalyje nustatyta riba yra didžiausia atlygintinos žalos suma, į kurią kiekvienas keleivis, kurio bagažas prarastas, neįgyja visų teisių ir kuri nėra iš anksto nustatyto dydžio“ (
18
).
C.
Dėl įrodinėjimo pareigos ir įrodymams keliamų reikalavimų
27.
Kadangi aišku, jog reikia vadovautis principu, pagal kurį žalos atlyginimo sumą turi nustatyti teismas, neperžengdamas 1131 STT ribos, antrąja prejudicinio klausimo dalimi siekiama sužinoti, kokiomis taisyklėms turi remtis teismas, nustatydamas žalos atlyginimo sumą, ir kokių įrodymų jis turi reikalauti iš keleivio, siekdamas nustatyti šią sumą.
28.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog Ispanijos teismai nesutaria šiuo klausimu. Kai kurie iš šių teismų mano, kad, patvirtinus bagažo praradimą, keleiviui gali būti skirta didžiausia suma, nereikalaujant, kad šis pateiktų įrodymų dėl iš tikrųjų bagaže buvusių daiktų. Iš esmės jie mano, kad reikalaujant tokių įrodymų iš keleivio būtų prašoma pateikti probatio diabolica. Kiti teismai mano priešingai, kad keleivio situacija nesiskiria nuo bet kokio asmens, prašančio atlyginti žalą, situacijos. Taigi nepakanka vien bagažo praradimo fakto, kad būtų skirta didžiausia suma, keleivis turi įrodyti, kokie daiktai buvo prarastame bagaže ir kokia jų vertė.
29.
Primintina, jog pagrindinėje byloje SL remiasi tik tuo, kad buvo patvirtintas jos bagažo praradimas, tačiau neapibūdina bagažo turinio, nepateikia daiktų ir reikmenų, kuriuos jai teko įsigyti vietoje prarastųjų, vertės įrodymų, ir nepatikslina savo bagažo svorio. Šiomis aplinkybėmis Vueling Airlines siūlo SL 250 EUR dydžio žalos atlyginimą.
30.
Visų pirma pažymiu, jog esu linkęs manyti, kad joks įprastai rūpestingas keleivis nesaugos kiekvieno jo bagaže esančio daikto pirkimo įrodymo ir nedarys šio bagažo turinio nuotraukos, manydamas, kad tokio įrodymo jam gali prireikti, jei kiltų problemų. Taigi, net jei įrodymas yra įmanomas, neabejotina, jog gali būti sunku jį pateikti. Be to, skirto žalos atlyginimo, net jei jo vertė didžiausia, gali nepakakti, kad keleiviui būtų atlyginta visa žala, nes, kaip priminiau pirmiau, Monrealio konvencijoje yra numatyta ribota oro vežėjų atsakomybė (
19
). Tuo labiau kad žalos atlyginimas turi „atitaisyti“ ne tik patirtą turtinę, bet ir neturtinę žalą (
20
). Vis dėlto reikia pripažinti, jog oro vežėjų atsakomybės tvarka, kaip antai apibrėžta Monrealio konvencijoje, – tai jos rengėjų pasiekto susitarimo rezultatas, kuriuo siekiama išlaikyti „reikiamą interesų pusiausvyrą“ (
21
) ir kurio nereikia peržiūrėti. Taip pat konstatuotina, kad turi būti rastas tinkamas kompromisas tarp situacijos, kai keleivis įpareigojamas pateikti įrodymą dėl kiekvieno prarastame bagaže esančio daikto, ir SL atvejo, kai nebuvo pateikta jokių pirminių įrodymų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
31.
Vis dėlto, nors Monrealio konvencijoje yra įvirtintas oro vežėjų atsakomybės, be kita ko, už prarastą bagažą, principas, joje nieko nepasakyta apie sąlygas, kuriomis gali būti reikalaujama šios atsakomybės arba kuriomis ji gali kilti. Joje taip pat nieko nepasakyta apie įrodymus, kuriuos turi pateikti keleivis.
32.
Vis dėlto, kadangi Monrealio konvencija – tai sudedamoji Sąjungos teisės dalis, ir ypač dėl to, kad ji buvo įgyvendinta iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 2027/97, valstybės narės, savo ruožtu įgyvendindamos jos nuostatas, turi paisyti kitų Sąjungos teisės principų. Kitaip tariant, jei nei Monrealio konvencijoje, nei iš dalies pakeistame Reglamente Nr. 2027/97 nenumatyta tikslių sąlygų, kuriomis gali būti įgyvendinta oro vežėjų atsakomybė bagažo praradimo atveju, šias sąlygas turi nustatyti valstybės narės, vadovaudamosi savo procesinės autonomijos principu (
22
). Taigi šios valstybės turi nustatyti ieškinių, skirtų iš Sąjungos teisės kylančių keleivių teisių apsaugai užtikrinti, pareiškimo procesines taisykles. Šios taisyklės neturi būti mažiau palankios, nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas) ir dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis neturi tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (
23
). Šių reikalavimų laikymąsi reikia analizuoti atsižvelgiant į atitinkamų taisyklių svarbą visam procesui, minėto proceso eigą ir šių taisyklių ypatybes įvairiose nacionalinėse institucijose (
24
).
33.
Manau, kad atsižvelgiant į dabartinę Sąjungos teisės būklę nėra galimybių labiau sureguliuoti teisinę įrodinėjimo tvarką vykstant procedūroms, kurių metu keleiviai prašo atlyginti žalą, patirtą dėl jų bagažo praradimo. SL teiginys nėra paremtas jokia Sąjungos teisės norma ir pats Teisingumo Teismas nemano, kad keleivis turi būti atleistas nuo bet kokios įrodinėjimo pareigos, nes jis jau yra nusprendęs, – tiesa, byloje, kurioje, jam nebuvo tiesiogiai užduotas šis klausimas, – jog iš Monrealio konvencijos 22 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad nacionaliniam teismui kontroliuojant atitinkami keleiviai turi pakankamai teisiškai įrodyti pamesto bagažo turinį (
25
).
34.
Kadangi bylos medžiagoje nėra patikslintos įrodinėjimo taisyklės, taikytinos pagrindinėje byloje, nacionalinis teismas turi pats įvertinti nacionalines procesines taisykles, atsižvelgdamas į pirmiau primintus lygiavertiškumo, ir ypač veiksmingumo principus.
35.
Vis dėlto, remiantis prejudicinio klausimo formuluote, gali būti daroma išvada, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad keleivis gali įrodinėti patirtą žalą visais teisiniais būdais. Tai nėra išsamus sąrašas, bet šie įrodymai gali apimti tiek rašytinius įrodymus (nuotrauka, kasos aparato kvito ar sąskaitos pateikimas ir pan.), tiek liudytojų parodymus. Teismas turės įvertinti visų jam pateiktų elementų įrodomąją galią. Taip pat jis galės atsižvelgti į bagažo svorį, jei tai leidžiama pagal nacionalinę teisę ir jei šis svoris yra žinomas (
26
). Taip pat, kiek tai susiję su neturtinės žalos įvertinimu, atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vadovaujasi mintimi, jog bagažo praradimas turi sunkesnių pasekmių, jei tai įvyksta skrendant pirmyn, nei skrendant atgal. Iš tiesų tai aplinkybė, į kurią gali būti atsižvelgta. Tačiau tokioje kazuistinėje srityje vis dėlto neteigčiau, jog visais atvejais patiriama daugiau nepatogumų skrendant pirmyn nei skrendant atgal. Pavyzdžiui, jei prarandami asmeniniai daiktai, turintys tam tikrą sentimentalią vertę, dėl šio praradimo patirtos neturtinės žalos dydis man atrodo vienodas, nesvarbu, ar buvo skrendama pirmyn, ar atgal.
36.
Taigi pirmiau pateikti argumentai gerai parodo itin kazuistinį procedūrų, per kurias keleiviai prašo atlyginti dėl bagažo praradimo patirtą žalą, pobūdį ir visus sunkumus, susijusius su įrodinėjimo taisyklių išankstiniu nustatymu, nes atvejai gali būti labai skirtingi. Taigi reikia pasikliauti nacionalinio teismo vertinimu, nes jis yra tinkamiausioje padėtyje, kad taikytų nacionaliniu lygiu nustatytas įrodinėjimo taisykles ir užtikrintų, kad dėl šių taisyklių naudojimasis teise į žalos atlyginimą, kaip antai įtvirtinta Monrealio konvencijos 17 straipsnio 2 dalyje ir 22 straipsnio 2 dalyje, netaptų neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.
37.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nacionalinis teismas, neperžengdamas didžiausios 1131 STT ribos, turi nustatyti, kokia suma turi būti skirta keleiviui siekiant atlyginti turtinę ir neturtinę žalą, patirtą dėl jo įregistruoto bagažo praradimo. Jei keleivis turi pateikti įrodymų, būtinų jo patirtai žalai nustatyti, nacionalinis teismas turi užtikrinti, kad dėl šioje srityje taikomų nacionalinių taisyklių naudojimasis teise į žalos atlyginimą, kaip antai įtvirtinta Monrealio konvencijos 17 straipsnio 2 dalyje ir 22 straipsnio 2 dalyje, netaptų neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.
IV. Išvada
38.
Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus siūlau Teisingumo Teismui į Juzgado de lo Mercantil (Ispanija) prejudicinį klausimą atsakyti taip:
1)
1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje sudarytos Konvencijos dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo 17 straipsnio 2 dalis ir 22 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad didžiausia žalos atlyginimo riba, numatyta registruoto bagažo sunaikinimo, praradimo ar sugadinimo atveju, – tai didžiausia galima žalos atlyginimo suma, kuri nėra fiksuota suma, ir ji negali būti automatiškai skiriama visiems keleiviams jų įregistruoto bagažo praradimo atveju.
2)
Nacionalinis teismas, neperžengdamas didžiausios 1131 STT ribos, turi nustatyti, kokia suma turi būti skirta keleiviui, siekiant atlyginti turtinę ir neturtinę žalą, patirtą dėl jo įregistruoto bagažo praradimo. Jei keleivis turi pateikti įrodymų, būtinų jo patirtai žalai nustatyti, nacionalinis teismas turi užtikrinti, kad dėl šioje srityje taikomų nacionalinių taisyklių naudojimasis teise į žalos atlyginimą, kaip antai įtvirtinta Monrealio konvencijos 17 straipsnio 2 dalyje ir 22 straipsnio 2 dalyje, netaptų neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 194, 2001, p. 39; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 492.
(
3
)	OL L 194, 2001, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 491.
(
4
)	OL L 140, 2002, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 6 t., p. 246.
(
5
)	OL L 285, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 3 t., p. 489.
(
6
)	Žr. 2018 m. balandžio 12 d. Sprendimą Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, 20 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Espada Sánchez ir kt. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 20 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
7
)	Žr. 2018 m. balandžio 12 d. Sprendimą Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, 21 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Espada Sánchez ir kt. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 20–22 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
8
)	Iš gausios jurisprudencijos žr. 2017 m. sausio 31 d. Sprendimą Lounani (C‑573/14, EU:C:2017:71, 56 punktas).
(
9
)	Žr. Monrealio konvencijos 22 straipsnio pavadinimą. Kursyvu išskirta mano.
(
10
)	Kursyvu išskirta mano.
(
11
)	Kursyvu išskirta mano.
(
12
)	2010 m. gegužės 6 d. Sprendimas Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 34 punktas). Kursyvu išskirta mano.
(
13
)	2010 m. gegužės 6 d. Sprendimas Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 34 punktas). Kursyvu išskirta mano.
(
14
)	2010 m. gegužės 6 d. Sprendimas Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 35 punktas).
(
15
)	2010 m. gegužės 6 d. Sprendimas Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 36 punktas). Kursyvu išskirta mano.
(
16
)	2010 m. gegužės 6 d. Sprendimas Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 38 punktas). Kursyvu išskirta mano.
(
17
)	2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimas (C‑410/11, EU:C:2012:747).
(
18
)	Kursyvu išskirta mano.
(
19
)	Išskyrus atvejus, kai įregistravimo metu keleivis pateikė oro vežėjui specialią suinteresuotumo savo bagažo pristatymu į paskirties vietą deklaraciją ir, prireikus, sumokėjo papildomą pinigų sumą: žr. Monrealio konvencijos 22 straipsnio 2 dalį.
(
20
)	Žr. 2010 m. gegužės 6 d. Sprendimą Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 39 punktas). Monrealio konvencijoje numatytas žalos atlyginimas grindžiamas restitucijos principu ir minėtoje konvencijoje aiškiai numatyta, jog „baudiniai nuostoliai arba kiti netiesioginiai nuostoliai nėra atlyginami“ (Monrealio konvencijos 29 straipsnis. Taip pat žr. šios konvencijos preambulės trečią pastraipą).
(
21
)	Monrealio konvencijos preambulės penkta pastraipa.
(
22
)	Pagal analogiją žr. 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
23
)	Pagal analogiją žr. 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
24
)	Pagal analogiją žr. 2019 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, 31 punktas).
(
25
)	Žr. 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Espada Sánchez ir kt. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 35 punktas).
(
26
)	Iš diskusijų per posėdį Teisingumo Teisme matyti, kad oro bendrovės registruoja kiekvieno įregistruoto bagažo svorį. Taigi, darant prielaidą, kad šis svoris yra žinomas oro bendrovei ar pačiam keleiviui, tai vis dėlto neturėtų lemiamos reikšmės, nes drabužio svoris galiausiai visiškai nerodo jo kainos.