62010CC0069_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Turinys
I –	Teisinis pagrindas
A –	Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (toliau – EŽTK)
B –	Sąjungos teisė
C –	Nacionalinė teisė
II –	Faktinės aplinkybės
III –	Pateikti klausimai
IV –	Procesas Teisingumo Teisme
V –	Šalių argumentai
VI –	Vertinimas
A –	Pirminės pastabos
B –	Direktyvos 2005/85/EB galiojimas: direktyvos 39 straipsnio palyginimas su Chartijos 47 straipsniu
C –	Direktyvos 39 straipsnio taikymo apimties aiškinimas lyginant su 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 5 dalimi
VII –	Išvada
1. Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijai įsigaliojus ir įgijus pirminės teisės statusą padidėjo poreikis imtis tolesnių veiksmų, kad Sąjungos teisės kategorijos ir principai būtų suderinti su reikalavimais, kilusiais įtraukus pagrindines teises, o tai yra lemiamas Bendrijos teisės galiojimo kriterijus.
2. Ši byla suteikia puikią progą pabandyti apibendrinti įvairias formuluotes, prisidedančias prie pagrindinių teisių, šiuo atveju – prie teisės į veiksmingą teisės gynimo priemonę, apibrėžties Europos Sąjungos ir valstybių narių (taip pat kai kurių tarptautinių priemonių) pozityviojoje teisėje. Nepaisant formalios šių pozityviosios teisės formuluočių įvairovės nuostatose, turinio požiūriu jos traktuotinos tik kaip galutinė proceso su skirtingais jų tikslinimo etapais, kurių atitinkami lygiai patikėti santykinai autonomiškoms teisinėms institucijoms, išdava. Todėl turėsime nagrinėti tokią sritį, kurioje ypač pastebimas integracinis Sąjungos teisės pobūdis, taigi ir būtinybė iš tiesų organizuotai ir sistemingai apsvarstyti, kaip geriausia sujungti įvairias nuostatas, kurios teisėtai reglamentuoja tą patį realybės sritį(2) .
I – Teisinis pagrindas
A – Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (toliau – EŽTK)
3. Pagal 6 straipsnio 1 dalį:
„Kai yra sprendžiamas tam tikro asmens civilinio pobūdžio teisių ir pareigų ar jam pareikšto kokio nors baudžiamojo kaltinimo klausimas, toks asmuo turi teisę, kad bylą per įmanomai trumpiausią laiką viešumo sąlygomis teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir bešališkas teismas. < ... > “
4. Remiantis 13 straipsniu:
„Kiekvienas, kurio teisės ir laisvės, pripažintos šioje Konvencijoje, yra pažeistos, turi teisę pasinaudoti veiksminga teisinės gynybos priemone kreipdamasis į valstybės instituciją, nepriklausomai nuo to, ar tą pažeidimą padarė asmenys, eidami savo oficialias pareigas.“
B – Sąjungos teisė
5. Pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį:
„Kiekvienas asmuo, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos, turi teisę į veiksmingą jų gynybą teisme šiame straipsnyje nustatytomis sąlygomis.
Kiekvienas asmuo turi teisę, kad jo bylą per kiek įmanoma trumpesnį laiką viešai ir teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas. Kiekvienas asmuo turi turėti galimybę gauti teisinę pagalbą, būti ginamas ir atstovaujamas. < ... > “
6. 2005 m. gruodžio 1 d. Tarybos direktyvos 2005/85/EB 11 ir 27 konstatuojamosiose dalyse numatyta(3) :
„(11) Tiek valstybės narės, tiek prieglobsčio prašytojai yra suinteresuoti, kad sprendimai dėl prieglobsčio prašymų būtų priimami kuo skubiau. Prieglobsčio prašymų nagrinėjimo organizavimas turėtų būti paliktas valstybių narių nuožiūrai, kad pagal savo nacionalinius poreikius jos galėtų tam tikrų prašymų nagrinėjimui skirti pirmenybę ar jį paspartinti atsižvelgiant į šioje direktyvoje išdėstytus reikalavimus.
< ... >
(27) Pagrindinį Bendrijos teisės principą atspindi tai, kad sprendimus, priimtus dėl prieglobsčio prašymų ir dėl pabėgėlio statuso panaikinimo, galima veiksmingai apskųsti teisme, kaip apibrėžta Sutarties 234 straipsnyje. Šios teisės gynimo priemonės veiksmingumas bei susijusių faktų nagrinėjimas priklauso nuo visos kiekvienos valstybės narės administracinės ir teisinės sistemos.“
7. Pagal Direktyvos 2005/85/EB 23 straipsnį:
„1. Valstybės narės svarsto prieglobsčio prašymus nagrinėjimo procedūros metu pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas.
2. Valstybės narės, nepažeisdamos tinkamo ir išsamaus nagrinėjimo principo, užtikrina, kad tokia procedūra būtų kuo greičiau baigta.
Kai sprendimo negalima priimti per šešis mėnesius, valstybės narės užtikrina, kad atitinkamam prašytojui:
a) būtų pranešta apie uždelsimą; arba
b) jam paprašius, būtų suteikta informacija apie laikotarpį, per kurį tikimasi priimti sprendimą dėl jo prašymo. Tokia informacija neįpareigoja valstybės narės priimti sprendimo dėl atitinkamo prašytojo per tą laikotarpį.
3. Valstybės narės gali suteikti pirmenybę bet kuriam nagrinėjimui arba jį paspartinti pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas, taip pat jeigu tikėtina, kad prašymas bus pagrįstas arba jeigu prašytojas turi ypatingų poreikių.
4. Valstybės narės gali taip pat nustatyti, kad nagrinėjimo procedūrai pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas gali būti suteikta pirmenybė arba ji gali būti paspartinta, jeigu:
< ... >
b) prašytojas akivaizdžiai negali būti laikomas pabėgėliu ar jam negali būti suteiktas pabėgėlio statusas valstybėje narėje pagal Direktyvą 2004/83/EB; arba
c) prieglobsčio prašymas laikomas nepagrįstu, nes:
i) prašytojas atvyko iš saugios kilmės šalies, kaip apibrėžta 29, 30 ir 31 straipsniuose; arba
ii) šalis, kuri nėra valstybė narė, laikoma prašytojui saugia trečiąja šalimi, nepažeidžiant 28 straipsnio 1 dalies; arba
d) prašytojas suklaidino valdžios institucijas, pateikdamas klaidingą informaciją ar netikrus dokumentus arba nepateikdamas svarbios informacijos ar dokumentų apie savo tapatybę ir (arba) pilietybę, kurie galėjo neigiamai paveikti sprendimą; arba
< ... > “
8. Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnyje nustatyta:
„1. Valstybės narės užtikrina, kad prieglobsčio prašytojai turėtų teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę, kurią galėtų panaudoti teisme, kad galėtų apskųsti:
a) sprendimą, priimtą dėl prieglobsčio prašymo, įskaitant sprendimą:
i) laikyti prašymą nepriimtinu pagal 25 straipsnio 2 dalį;
ii) priimtą valstybės narės pasienyje arba tranzito zonose, kaip nurodyta 35 straipsnio 1 dalyje;
iii) nenagrinėti prašymo pagal 36 straipsnį;
b) atsisakymą atnaujinti prašymo nagrinėjimą po jo nutraukimo pagal 19 ir 20 straipsnius;
c) sprendimą toliau nenagrinėti vėlesnio prašymo pagal 32 ir 34 straipsnius;
d) sprendimą neišduoti leidimo įvažiuoti pagal 35 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą;
e) sprendimą panaikinti pabėgėlio statusą pagal 38 straipsnį.
< ... > “
C – Nacionalinė teisė
9. 2006 m. gegužės 5 d. Įstatymo dėl prieglobsčio teisės ir papildomų apsaugos būdų ( Loi relative au droit d’asile et à des formes complémentaires de protection )(4) 19 straipsnyje numatyta:
„1. Ministras sprendžia apie tarptautinės apsaugos prašymo pagrįstumą priimdamas motyvuotą sprendimą, apie kurį prašytojui pranešama raštu. Jei prašymas atmetamas, sprendime aiškiai išdėstoma informacija apie teisę apskųsti. < ... > Ministro sprendimas, kuriuo atmetamas prašymas, vadovaujantis 1972 m. kovo 28 d. įstatymo su pakeitimais nuostatomis, prilygsta įsakymui išvykti iš teritorijos.
< ... >
3. Siekiant pakeisti sprendimą atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, galima šį sprendimą apskųsti Tribunal administratif
(Administracinis teismas). Siekiant panaikinti įsakymą išvykti iš teritorijos, galima šį įsakymą apskųsti Tribunal administratif. Abu skundai turi būti pateikti viename pareiškime, antraip atmetami kaip nepriimtini. Skundas turi būti pateiktas per vieną mėnesį nuo pranešimo apie sprendimą. Skundo pateikimo terminas ir laiku pateiktas skundas turi stabdomąjį poveikį. < ... >
4. Tribunal administratif
sprendimus galima apskųsti Cour Administrative (Aukštesnysis administracinis teismas), kuris gali panaikinti sprendimą. Apeliacinis skundas turi būti pateiktas per vieną mėnesį nuo < ... > pranešimo apie sprendimą. Apeliacinio skundo pateikimo terminas ir laiku pateiktas skundas turi stabdomąjį poveikį. < ... > “
10. Įstatymo 20 straipsnyje numatyta:
„1. Ministras gali priimti sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašymo pagrįstumo pagreitintos procedūros tvarka šiais atvejais:
< ... >
b) akivaizdu, jog prašytojas netenkina tarptautinės apsaugos statusui suteikti nustatytų reikalavimų;
< ... >
d) pateikdamas klaidingą informaciją ar netikrus dokumentus arba nuslėpdamas informaciją ar dokumentus apie savo tapatybę ar pilietybę, dėl kurių gali būti priimtas jam nepalankus sprendimas, prašytojas suklaidino valdžios institucijas;
< ... >
2. Ministras priima sprendimą ne vėliau nei per du mėnesius nuo dienos, kai paaiškėjo, kad prašytojui taikytinas vienas iš 1 dalyje nurodytų punktų. Apie motyvuotą ministro sprendimą prašytojui pranešama raštu. Jei prašymas atmetamas, sprendime aiškiai išdėstoma informacija apie teisę apskųsti. Ministro sprendimas, kuriuo atmetamas prašymas, vadovaujantis 1972 m. kovo 28 d. įstatymo su pakeitimais nuostatomis, prilygsta įsakymui išvykti iš teritorijos < ... > .
< ... >
4. Siekiant pakeisti pagal pagreitintą procedūrą priimtą sprendimą atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, galima šį sprendimą apskųsti Tribunal administratif . Siekiant panaikinti įsakymą išvykti iš teritorijos, galima šį įsakymą apskųsti Tribunal administratif. Abu skundai turi būti pateikti viename pareiškime, antraip atmetami kaip nepriimtini. Skundas turi būti pateiktas per 15 dienų nuo pranešimo apie sprendimą gavimo. Tribunal administratif sprendimą priima per du mėnesius nuo skundo pateikimo dienos. < ... > Skundo pateikimo terminas ir laiku pateiktas skundas turi stabdomąjį poveikį. Tribunal administratif
sprendimai neskundžiami.
5. Ministro sprendimas nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą iš esmės pagreitinto proceso tvarka neskundžiamas.“
II – Faktinės aplinkybės
11. 2009 m. rugpjūčio 19 d. Samba Diouf, Mauritanijos pilietis, kompetentingai Didžiosios Liuksemburgo Hercogystės užsienio reikalų ir imigracijos ministerijos tarnybai pateikė tarptautinės apsaugos prašymą pagal iš dalies pakeistą 2006 m. gegužės 5 d. Įstatymą dėl prieglobsčio teisės ir papildomų apsaugos būdų (toliau – 2006 m. gegužės 5 d. įstatymas). Jis teigė išvykęs iš Mauritanijos norėdamas išsivaduoti nuo vergijos ir tikėdamasis apsistoti Europoje, kad galėtų gyventi geresnėmis sąlygomis ir sukurti šeimą. Jis bijojo, kad buvęs darbdavys, iš kurio jis pavogė 3000 EUR, kad galėtų atvykti į Europą, jį persekios ir nužudys.
12. 2009 m. lapkričio 18 d. sprendimu Ministre du Travail, de l'Emploi et de l'Imigration (darbo, užimtumo ir imigracijos ministras) atmetė Samba Diouf prašymą vadovaudamasis 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 1 dalies b ir d punktais, nes jis pateikė padirbtą pasą ir taip suklaidino valdžios institucijas; be to, prašymo priežastys buvo ekonominio pobūdžio ir neatitiko tarptautinę apsaugą pagrindžiančių kriterijų.
13. Lapkričio 18 d. sprendimas buvo priimtas pagal pagreitintą procedūrą ir juo įsakoma išvykti iš Liuksemburgo teritorijos.
14. Šį sprendimą Samba Diouf apskundė Tribunal administratif du Grand‑Duché de Luxembourg, siekdamas: 1) sprendimo nagrinėti jo prašymą pagal pagreitintą procedūrą panaikinimo; 2) sprendimo atsisakyti jam suteikti tarptautinę apsaugą pakeitimo arba panaikinimo ir 3) įsakymo išvykti iš Liuksemburgo teritorijos panaikinimo.
15. Tribunal administratif mano, kad 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 5 dalis, lyginama su Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsniu dėl teisės į veiksmingą teisės gynimo priemonę, kelia abejonių, nes joje nenumatyta galimybė apskųsti sprendimą nagrinėti prašymą dėl tarptautinės apsaugos iš esmės pagal pagreitintą procedūrą.
16. Tribunal administratif pažymi, kad pasirinkus priimti sprendimą pagal pagreitintą procedūrą atsiranda reikšmingų pasekmių prašančiajam asmeniui, nes, pirma, įprastas vieno mėnesio skundo pateikimo administraciniam teismui terminas sutrumpinamas iki 15 dienų ir, antra, vietoj įprastų dviejų teismo instancijų lieka tik viena.
17. Padaręs išvadą, kad 2006 m. gegužės 5 d. įstatyme nenumatyta galimybė net netiesiogiai užginčyti sprendimą nagrinėti prašymą pagreitintos procedūros tvarka šį klausimą įtraukiant į skundą dėl sprendimo iš esmės, nes, kaip mano Tribunal administratif, tokia buvo įstatymų leidėjo valia, šis teismas pateikia tokius prejudicinius klausimus, kaip nurodoma toliau.
III – Pateikti klausimai
18. „Ar Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios įtvirtintos Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės iš dalies pakeisto 2006 m. gegužės 5 d. Įstatymo dėl prieglobsčio teisės ir kitų papildomos apsaugos būdų 20 straipsnio 5 dalimi, pagal kurias prieglobsčio prašytojas neturi teisės pateikti teismui skundo dėl administracinės valdžios sprendimo nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymo pagrįstumą pagreitintos procedūros tvarka?
Jei atsakymas būtų neigiamas, ar bendrasis Bendrijos teisės principas dėl teisės į veiksmingą teisių gynimo priemonę, išplaukiantis iš 1950 m. lapkričio 4 d. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 ir 13 straipsnių, turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas, kokios įtvirtintos Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės iš dalies pakeisto 2006 m. gegužės 5 d. Įstatymo dėl prieglobsčio teisės ir kitų papildomos apsaugos būdų 20 straipsnio 5 dalimi, pagal kurias prieglobsčio prašytojas neturi teisės pateikti teismui skundo dėl administracinės valdžios sprendimo nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymo pagrįstumą pagreitintos procedūros tvarka?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
19. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje užregistruotas 2010 m. vasario 5 d.
20. Pastabas pateikė Samba Diouf, Komisija ir Didžiosios Liuksemburgo Hercogystės, Vokietijos Federacinės Respublikos, Nyderlandų Karalystės bei Graikijos Respublikos vyriausybės.
21. 2011 m. sausio 19 d. posėdyje Samba Diouf, Liuksemburgo vyriausybės ir Komisijos atstovai pateikė žodines pastabas.
V – Šalių argumentai
22. Samba Diouf argumentavo, kad Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis reikalauja, kad valstybės narės suteiktų veiksmingą teisės gynimo priemonę tiek sprendimo dėl prieglobsčio prašymo pagrįstumo, tiek sprendimo svarstyti šį prašymą pagreitintos procedūros tvarka atžvilgiu, ypač jei toks sprendimas grindžiamas motyvais, kurie turi įtakos sprendžiant dėl prašymo pagrįstumo, kaip yra šiuo atveju. Jo nuomone, o ji yra tokia pati kaip ir Tribunal administratif, Liuksemburgo teisė taip pat neleidžia kartu su skundu dėl sprendimo dėl prašymo pagrįstumo išnagrinėti sprendimo nagrinėti prašymą pagreitinta tvarka, todėl esminiai motyvai, kuriais remiantis antrasis sprendimas priimtas, bet kuriuo atveju negali būti užginčyti.
23. Samba Diouf teigė, kad net jei Tribunal administratif galėtų persvarstyti sprendimą nagrinėti prašymą pagreitintos procedūros tvarka, nagrinėdamas skundą dėl prieglobsčio prašymo atmetimo, būtų nepriimtinai pažeistas lygybės principas, nes skundui dėl pagreitintos procedūros tvarka priimto sprendimo taikomas ne vieno mėnesio, kaip skundui dėl įprasta tvarka priimto sprendimo, bet 15 dienų terminas. Reikia pridurti, kad pagreitintos procedūros atveju nenumatoma teisė į bylos nagrinėjimą dviejose teismo instancijose.
24. Didžiosios Liuksemburgo Hercogystės, Vokietijos Federacinės Respublikos, Nyderlandų Karalystės, Graikijos Respublikos vyriausybės ir Komisija laikėsi vienodos nuomonės, kad į pateiktą klausimą reikia atsakyti neigiamai.
25. Iš esmės, jos tvirtino, jog reikia traktuoti, kad objektas, dėl kurio Direktyvoje 2005/85/EB numatyta veiksminga teisinė gynybos priemonė, gali būti tik galutinis sprendimas dėl apsaugos prašymo, o ne sprendimas jį išnagrinėti greičiau, nors tai nepaneigia galimybės byloje dėl galutinio sprendimo taip pat nagrinėti tam tikrų parengiamųjų sprendimų teisinį pagrįstumą. Be to, toks aiškinimas visiškai atitinka EŽTK 6 ir 13 straipsnius.
26. Kiek tai susiję su galimu būtent EŽTK 13 straipsnio pažeidimu, Liuksemburgo vyriausybė tvirtina, kad pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką veiksminga teisinė gynybos priemonė visada turi būti taikoma teisei, kurią saugo Konvencija, ginti. Tačiau, jos manymu, negalima traktuoti, kad Konvencijos 13 straipsnis, kuriuo remiamasi, gina teisę, kad prieglobsčio prašymas būtų išnagrinėtas pagal konkrečią procedūrą.
27. Atstovaujamos vyriausybės ir Komisija teigia, kad skirtingi įprastos ir pagreitintos procedūrų skundo pateikimo terminai ir vienos arba dviejų bylos nagrinėjimo instancijų egzistavimas jau atitinka pagal veiksmingos teisminės gynybos principą reikalaujamą būtiną lygį, o, atsižvelgus į bylos aplinkybes ir jas apsvarsčius, 15 dienų terminas nepažeidžia šio principo nei Europos Žmogaus Teisių Teismo, nei Teisingumo Teismo praktikos požiūriu.
VI – Vertinimas
28. Kaip nurodžiau, Tribunal administratif du Grand‑Duché de Luxembourg
Teisingumo Teismui pateikdamas du susijusius klausimus iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis arba (neigiamo atsakymo atveju) iš EŽTK 6 ir 13 straipsnių išplaukiantis bendrasis teisės į veiksmingą teisės gynimo priemonę principas draudžia nacionalines nuostatas, kuriose nenumatyta galimybė pateikti teismui skundą dėl administracinės valdžios sprendimo nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymo pagrįstumą pagreitintos procedūros tvarka.
A – Pirminės pastabos
29. Mano nuomone, atsižvelgiant į tai, koks formaliai yra užduotų klausimų tekstas, reikia pateikti pirmines pastabas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prejudicinį klausimą pateikė kaip du atskirus klausimus: į antrąjį reikia atsakyti tik jei į pirmąjį atsakoma neigiamai, tai yra nusprendus, kad nėra prieštaravimo tarp Direktyvos 2005/85/EB ir Liuksemburgo įstatymo. Antruoju klausimu teiraujamasi, ar konstatavus, jog nacionalinė teisė neprieštarauja ES antrinei teisei, nacionalinė teisė visgi galėtų pažeisti Sąjungos pirminę teisę tiek, kiek į ją konkrečiai perkeltos EŽTK 6 ir 13 straipsnių nuostatos.
30. Tačiau, aišku, hipotetiškai ir kaip pirma aprašyta, nustačius, kad nacionalinė teisė atitinka antrinę teisę, šiuo klausimu nebebūtų galima kvestionuoti nacionalinės teisės kartu privalomai nekvestionuojant antrinės teisės teisėtumo.
31. Iš tikrųjų šiuo atveju aptariama antrinė teisė yra Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis, kuriuo pripažįstama teisė į veiksmingą teisės gynimo priemonę, ir ši teisė taip pat turi būti perkelta į nacionalinę teisę. Darant prielaidą, kad direktyva tinkamai perkelta į nacionalinės teisės sistemą, perkeltos nuostatos mažų mažiausiai užtikrintų pagal direktyvos 39 straipsnį reikalaujamą teisinę apsaugą. Todėl, nepaisant to, kas išdėstyta pirma, ir traktuojant, kad antrasis klausimas turi savarankišką prasmę, klausimą, ar nacionalinė teisė neprieštarauja Sąjungos pirminei teisei, galiausiai reikia suprasti kaip klausimą, ar antrinė teisė atitinka reikalavimą užtikrinti teisminę apsaugą, todėl logiška, kad nuo to ir reikia pradėti atsakymą į klausimą. Tačiau prieš tai turėčiau pasiūlytą variantą kiek labiau išplėtoti.
32. Šiuo požiūriu atrodo aišku, kad Sąjungos teisėje pripažintos teisės į veiksmingą teisės gynimo priemonę turinys ir taikymo apimtis kiekvienu atskiru atveju ją saugančiose nuostatose arba Bendrijos principuose nesikeičia. Todėl negali kilti klausimo, ar Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnyje pripažinta teisė į teisės gynimo priemonę prieglobsčio srityje draudžia konkrečią nacionalinę teisės normą arba, jei taip nėra, ar nedraudžia šioje srityje Sąjungos prisiimta teisė, kuri yra iš Romos konvencijos išplaukiančio „pagrindinio Bendrijos teisės principo“ atspindys, kaip nurodyta minėtos direktyvos 27 konstatuojamojoje dalyje. Tokiu atveju susidurtume su dviem skirtingomis teisėmis ir turėtume susitaikyti su tuo, kad antrinės teisės norma, pvz. Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis, gali to nedrausti ir išlikti teisėta, o Sąjungos bendrasis principas tai draustų.
33. Todėl, atmetus pirmą variantą, reikia manyti, kad Tribunal administratif iš tikrųjų pateikia du klausimus, nors ir ne subsidiariai, kaip jis išdėstė savo prašyme pateikti prejudicinį sprendimą, ir ne tik dėl 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 5 dalies atitikties Direktyvai 2005/85/EB. Konkrečiau kalbant, Tribunal administratif tiesiogiai klausia, ar Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis draudžia 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 5 dalį, ir netiesiogiai, jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, – ar kaip bendrasis Sąjungos teisės principas, kuris išplaukia iš EŽTK 6 ir 13 straipsnių, teisė į veiksmingą teisės gynybos priemonę draudžia tą nacionalinę nuostatą, todėl ir Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnį, kuris turėtų būti pripažintas negaliojančiu dėl to, kad pažeidžia Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnyje pripažintą pagrindinę teisę.
34. Todėl suprantu, kad pateikto prejudicinio klausimo formuluotė bet kuriuo atveju reikalauja nustatyti, pirma, ar minėta pagrindinė teisė teisiniu požiūriu tinkamai išdėstyta Direktyvoje 2005/85/EB, atsižvelgiant į tai, ar jos išraiška neprieštarauja Chartijos 47 straipsnyje apibrėžtam tos teisės turiniui, todėl netiesiogiai – EŽTK jai suteiktai reikšmei ir taikymo apimčiai. Tai reiškia, kad pirmiausia reikėtų atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotą papildomą klausimą, kurį reikia performuluoti į klausimą dėl Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnio galiojimo ir neprieštaravimo Chartijos 47 straipsniui. Jei bus išsklaidytos visos abejonės dėl Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnio atitikties Chartijos 47 straipsniui, bus logiška atsakyti į šioje byloje pateiktą pirmąjį ir pagrindinį klausimą(5) .
B – Direktyvos 2005/85/EB galiojimas: direktyvos 39 straipsnio palyginimas su Chartijos 47 straipsniu
35. Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtinta, kad veiksmingos teisminės apsaugos principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kylantis iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų ir įtvirtintas EŽTK 6 straipsnyje (žr., pavyzdžiui, šiuos sprendimus: 1986 m. gegužės 15 d. Johnston, 222/84, Rink. p. 1651, 18 ir 19 punktai; 2002 m. liepos 25 d. Unión de Pequeños Agricultores prieš Europos Sąjungos Tarybą, C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 39 punktas; 2010 m. gruodžio 22 d. DEB, C‑279/09, Rink. p. I‑0000, 29 punktas).
36. Įsigaliojus Lisabonos sutarčiai ir į Chartijos 47 straipsnį veiksmingą teisinę gynybą įtraukus kaip pagrindinę teisę, pagal ESS 6 straipsnio 1 dalį Chartija įgijo „tokią pat teisinę galią, kaip ir Sutartys“, ir valstybės narės, įgyvendindamos Sąjungos teisę, turi į ją atsižvelgti (Chartijos 51 straipsnio 1 dalis).
37. Pagal Chartijos 47 straipsnį kiekvienas asmuo, kurio „teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės“, pažeistos, turi teisę į veiksmingą jų gynybą teisme (1 dalis) tokiomis aplinkybėmis, kad „jo bylą per kiek įmanoma trumpesnį laiką viešai ir teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas“, ir jis turi galimybę gauti teisinę pagalbą, būti ginamas ir atstovaujamas (2 dalis), taip pat atitinkamais atvejais gauti nemokamą teisinę pagalbą (3 dalis).
38. Remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa ir Chartijos 52 straipsnio 7 dalimi, aiškinant Chartijos 47 straipsnį reikia atsižvelgti į su Pagrindinių teisių chartija susijusius išaiškinimus, kurie pirmą kartą buvo parengti prižiūrint Konvento prezidiumui, o vėliau jo atnaujinti. Minėtuose išaiškinimuose tik nurodoma, kad Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa grindžiama EŽTK 13 straipsniu, o antra pastraipa atitinka EŽTK 6 straipsnio 1 dalį, nors abiem atvejais numatoma platesnė apsauga.
39. Remdamasis ankstesniais svarstymais, manau, kad šie išaiškinimai turi ne tik aiškinamąją vertę: deklaruojant, kad teisė į veiksmingą teisinę gynybą įtvirtinta Sąjungos teisėje taip, kaip ji išdėstyta Chartijos 47 straipsnyje, ši teisė įgyja savarankišką esmę ir turinį, nes šis straipsnis nėra tik EŽTK 6 ir 13 straipsnių junginys. Kitaip tariant, pagrindinė teisė, Sąjungos deklaruota ir užtikrinta, įgyja savo turinį, kurio apibrėžtį, žinoma, iš esmės suformavo ją grindžiančios tarptautinės priemonės, tarp kurių, visų pirma, EŽTK, taip pat konstitucinės tradicijos, iš kurių kyla aptariama teisė, bei teisinei valstybei būdingų principų bendra koncepcija. Nagrinėjant šį klausimą jokiu būdu negalima ignoruoti savo tradicijų, kurioms atstovauja senesnė negu pusės amžiaus Sąjungos teisė, kuri, kaip teisės sistema, suteikė paskatą plėtotis jai būdingų principų doktrinai.
40. Iš tikrųjų, EŽTK 13 straipsnis tiek, kiek jo tikslas užtikrinti, kad EŽTK įtvirtintos teisės būtų veiksmingai ginamos prie konvencijos prisijungusių valstybių nacionalinėse institucijose, pagal jo nuostatas taikomas tik EŽTK teisėms. Tačiau sunku sutikti, kad nors Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa ir grindžiama tomis nuostatomis, jos taikymo sritis taip pat apima tik Chartijoje įtvirtintas teises.
41. Todėl tai įpareigoja daryti išvadą, kad, priešingai Liuksemburgo ir Nyderlandų vyriausybių nuomonei, tai, jog EŽTK 13 straipsnyje reikalaujama atskira teisinės gynybos priemonė numatyta tik EŽTK užtikrintoms teisėms ginti, neturi reikšmės atsakant į teismo pateiktus prejudicinius klausimus.
42. Trumpai tariant, Chartijos 47 straipsnyje pripažintos teisės į teisinę gynybą turinys apibrėžtas atsižvelgiant į EŽTK šiai teisei numatytą esmę ir taikymo sritį (Chartijos 52 straipsnio 3 dalis), o jį apibrėžus taikymo sritis nustatyta Chartijoje(6), tai yra: „teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės“. Todėl, kiek tai susiję su šia byla, galima sakyti, jog ši teisė neabejotinai taikoma „sprendimams, priimtiems dėl prieglobsčio prašymo“, nes tokiems sprendimams gali būti taikoma „veiksminga teisės gynimo priemonė, kurią galima panaudoti teisme“ ir kuri pagal Direktyvos 2005/85/EB 27 konstatuojamąją dalį „atspindi pagrindinį Bendrijos teisės principą“, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija galiausiai įtvirtintą pirminėje teisėje.
43. Nagrinėdami teisę į veiksmingą teisinę gynybą tik kaip gynybą teismuose, galime konstatuoti, kad Sąjunga visiems užtikrina teisę teisme reikalauti, kad būtų apgintos Sąjungoje pripažintos teisės ir laisvės, kurios yra pažeistos. Labai svarbu, kad kreipimasis į teismą būtų veiksmingas, tiek teismui teisinėmis priemonėmis prireikus užtikrinant dėl pažeidimo kilusios žalos atlyginimą, tiek praktiniu požiūriu, tai yra jis turi nepriklausyti nuo sąlygų, dėl kurių taptų neįmanoma arba labai sudėtinga jį įgyvendinti.
44. Šis Chartijos 47 straipsnyje pripažintos teisės privalomas turinys išplaukia iš EŽTK, kurią aiškina Europos Žmogaus Teisių Teismas(7), ir jį natūraliai atitinka Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis, kuris tiesiogiai užtikrina, kad „prieglobsčio prašytojai turėtų teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę, kurią galėtų panaudoti teisme“, kad galėtų apskųsti bet kuriuos to straipsnio 1 dalyje nurodytus administracinius sprendimus, kuriais atmetamas prašymas, tai yra dėl priežasčių, susijusių su pagrįstumu, forma arba procedūra.
45. Atsižvelgiant į valstybių narių procesinės teisės autonomiją, Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad valstybės narės „numato terminus ir reikalingas taisykles, kad prašytojas galėtų pasinaudoti savo teise į veiksmingą teisės gynimo priemonę“, o 39 straipsnio 3 dalyje taip pat paaiškinama, kad „prireikus valstybės narės numato taisykles pagal savo tarptautinius įsipareigojimus“, skirtas priemonės veiksmingumui užtikrinti, priimdamos apsaugos priemones, kad būtų garantuotas jos rezultatas.
46. Tokiomis aplinkybėmis akivaizdu, kad Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis atitinka Chartijos 47 straipsnį, todėl netiesiogiai – EŽTK numatytus būtinus teisės į veiksmingą teisinę gynybą turinio reikalavimus, ir taip įvykdomas teisėtumo reikalavimas, kuris pagal ESS 6 straipsnio 1 dalį taikomas visoms antrinės teisės nuostatoms, nustačius, kad Pagrindinių teisių chartija „turi tokią pat teisinę galią, kaip ir Sutartys“.
47. Be to, kaip Sąjunga yra įpareigota, tai padaryta dviem lygiais. Pirma, šioje srityje naudodamasi savo teisėkūros įgaliojimais, ji tiesiogiai, nustatydama pabėgėlio statuso suteikimo arba panaikinimo procedūras, numato teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę. Antra, ji reikalauja, kad valstybės narės konkrečiai vykdytų savo įgaliojimus organizuoti tas procedūras ir, be kita ko, tai darytų tokiomis sąlygomis, kurios užtikrintų, kad teisė būtų įgyvendinta, tai yra taip, kad valstybių narių procesinės teisės autonomija netaptų kliūtimi jos veiksmingumui.
48. Išsklaidžius abejones dėl Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnio, turi būti nustatyta, ar šis straipsnis draudžia 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 5 dalį, ir kartu atsakyta į Tribunal administratif pateiktą pirmąjį klausimą.
C – Direktyvos 39 straipsnio taikymo apimties aiškinimas lyginant su 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 5 dalimi
49. 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 1 dalis iš esmės yra Direktyvos 2005/85/EB 23 straipsnio 4 dalies kopija, nes jame vardijamos tos pačios sąlygos, kuriomis prieglobsčio prašymas gali būti nagrinėjimas pagal pagreitintą procedūrą. Skaitant direktyvos 23 straipsnio 4 dalyje išvardytus atvejus, aišku, kad pagreitinta procedūra bus užbaigta priimant sprendimą atmesti prašymą, nes nurodomi tokie atvejai, kai prašytojas akivaizdžiai negali būti laikomas pabėgėliu (b punktas), pateiktas nepagrįstas prašymas (c punktas), prašytojas pateikia prašymą tik siekdamas atidėti sprendimo vykdymą, kuriuo remiantis jis būtų išsiųstas iš šalies (j punktas). Tokio aiškinimo, priešingai, nepatvirtina direktyvos 23 straipsnio 3 dalis, kurioje numatyta galimybė vykdyti pagreitintą procedūrą, „jeigu tikėtina, kad prašymas bus pagrįstas arba jeigu prašytojas turi ypatingų poreikių“.
50. Nors nuostatos ir neneigia galimybės priimti teigiamą sprendimą(8), visgi aišku, kad 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnyje numatyta pagreitinta procedūra realiai prilygsta iš anksto numatyto prašymo atmetimo procedūrai. Todėl turi būti numatyta galimybė teisme veiksmingai apskųsti sprendimus, kuriais užbaigiama tokia procedūra. Iš tiesų 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad, „siekiant pakeisti pagal pagreitintą procedūrą priimtą sprendimą atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, galima šį sprendimą apskųsti Tribunal administratif“ .
51. Kyla kitas klausimas, ar turėtų būti numatyta galimybė apskųsti teisme patį sprendimą nagrinėti prašymą pagal pagreitintą procedūrą, kurią tiesiogiai draudžia 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 5 dalis.
52. Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, kad valstybės narės turi užtikrinti, kad prieglobsčio prašytojai turėtų teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę dėl „sprendimą [‑o], priimtą [‑o] dėl prieglobsčio prašymo“. Tribunal administratif šioje byloje klausia, kaip reikia aiškinti šią konkrečią formuluotę, būtent ar traktuotina, kad joje nurodomas tik galutinis sprendimas dėl prašymo, ar taip pat įtraukiamas sprendimas nagrinėti prašymą pagreitinta tvarka.
53. Žinoma, Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnio tekstas gali būti suprantamas taip, kad „sprendimas, priimtas dėl prieglobsčio prašymo“ yra bet kuris su prieglobsčio prašymu susijęs sprendimas. Todėl galutinio sprendimo dėl prieglobsčio prašymo tarpiniams arba parengiamiesiems sprendimams gali būti taikoma atskira teisės gynimo priemonė.
54. Tačiau toks aiškinimas nedera su interesu, kad prieglobsčio prašymo procesas būtų greitas. Direktyvos 11 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad tuo suinteresuoti tiek valstybės narės, tiek prieglobsčio prašytojai, taip pat tuo interesu grindžiama Direktyvos 2005/85/EB 23 straipsnio 2 dalis, kurioje nustatyta, kad: „valstybės narės, nepažeisdamos tinkamo ir išsamaus nagrinėjimo principo, užtikrina, kad tokia procedūra būtų kuo greičiau baigta“.(9)
55. Be šios teleologinės priežasties, iš direktyvos 39 straipsnio matyti, jog aiškiai siekiama, kad būtų skundžiami tik sprendimai, kuriais prieglobsčio prašymas atmestas a) dėl esminių priežasčių arba b) dėl formalių arba su procesu susijusių priežasčių, dėl kurių neįmanoma priimti sprendimo iš esmės.
56. Iš tiesų direktyvos 39 straipsnio sąvoka „sprendimas, priimtas dėl prieglobsčio prašymo“ apima a punkto i–iii papunkčiuose išvardytų sprendimų sąrašą, kurie, dėl to, kad prieglobsčio prašymas nepriimamas nagrinėti arba priimamas pasienyje, prilygsta galutiniam sprendimui atmesti prašymą kaip nepagrįstą. Tai būdinga taip pat kitiems sprendimams, kurie direktyvos 39 straipsnio 1 dalies b–e punktuose aiškiai numatomi kaip atvejai, kai privaloma užtikrinti veiksmingą teisės gynimo priemonę: atsisakymas atnaujinti prašymo nagrinėjimą po jo nutraukimo, sprendimas toliau nenagrinėti vėlesnio prašymo, sprendimas neišduoti leidimo įvažiuoti, jei pirmesnis prašymas buvo atsiimtas, jo buvo atsisakyta arba jis buvo atmestas, sprendimas panaikinti pabėgėlio statusą.
57. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, galima daryti išvadą, kad Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis aiškiai apima tuos sprendimus, kurie reiškia, kad prieglobsčio prašymas tikrai nebus patenkintas.
58. Kadangi sprendimas nagrinėti prašymą pagal pagreitintą procedūrą gali turėti pasekmių sprendimo iš esmės turiniui, akivaizdu, kad turi būti galimybė tokiam turiniui taikyti veiksmingą teisės gynimo priemonę. Tačiau tai nebūtinai reiškia, kad tokia teisės gynimo priemonė turi būti taikoma būtent sprendimui nagrinėti pagal pagreitintą procedūrą ir iškart, kai jis priimamas. Lemiamas veiksnys yra tai, kad tokio sprendimo iš esmės požymių turinčiam sprendimui turėtų būti įmanoma taikyti teisės gynimo priemonę prieš tai, kai prieglobsčio prašymas galutinai ir neginčijamai atmetamas, todėl toks sprendimas turi būti vykdomas(10) .
59. Tai reiškia, kad iš esmės Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis nereikalauja, jog nacionalinė teisė numatytų specialią arba atskirą, arba, jei pageidaujama, tiesioginę teisės gynimo priemonę prieš sprendimą nagrinėti prieglobsčio prašymą pagreitinta tvarka.
60. Žinoma, su viena sąlyga: motyvus, kuriais remiantis pasirinkta pagreitinta tvarka, turi būti įmanoma veiksmingai užginčyti teisme kartu su galutiniu sprendimu dėl prašymo, kurį visais atvejais galima apskųsti.
61. Jei būtų ne taip ir jei, kaip mano Tribunal administratif, motyvai, kuriais remiantis pasirinkta pagreitinta procedūra, pagal 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 5 dalį būtų neskundžiami, tektų daryti išvadą, kad Sąjungos teisė draudžia tokias pasekmes.
62. Dar reikia nustatyti, ar Sąjungos teisė draudžia ginčijamą nacionalinę tvarką, kai pasirinkus nagrinėti ne pagal įprastą, bet pagal pagreitintą procedūrą atsiranda skirtumų, dėl kurių prieglobsčio prašytojas atsiduria blogesnėje padėtyje, nes savo teise į veiksmingą teisės gynimo priemonę jis gali pasinaudoti tik per penkiolikos dienų laikotarpį ir tik vienos instancijos procese.
63. Pirma, dėl aplinkybės, jog skundo dėl sprendimo, priimto pagal įprastą procedūrą, pateikimo terminas yra vienas mėnuo, o priimto pagal pagreitintą procedūrą – tik penkiolika dienų, akivaizdu, kad svarbus dalykas, Komisijos nuomone, yra tai, kad laiko iš esmės turi pakakti veiksmingai teisinei gynybai parengti ir pateikti; tačiau negalima patvirtinti, kad nepakanka penkiolikos dienų laikotarpio, kuris įprastas vykdant sutrumpintas procedūras, o atsižvelgiant į svarstymus dėl procesinių terminų tinkamumo – tai protingas ir proporcingas terminas, atsižvelgiant į susijusias teises ir interesus(11) .
64. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, nacionalinis teismas turėtų įvertinti, jei konkrečiu atveju dėl bylos aplinkybių minėtas terminas yra per trumpas, ar vien šis faktas galėtų būti pakankama priežastis patenkinti dėl administracinio sprendimo nagrinėti prieglobsčio prašymą pagreitinta tvarka pateiktą (netiesiogiai) skundą, kad, patenkinęs skundą dėl sprendimo dėl prašymo pagrįstumo, nustatytų, jog turi būti nagrinėjama pagal įprastą procedūrą.
65. Antra, kalbant apie skirtumą, jog tik dėl pagal įprastą procedūrą priimto sprendimo susijęs asmuo turi teisę į procedūrą dviejose instancijose, pažymėtina, kad šioje byloje lygiai taip pat aišku, kad svarbu tik tai, kad būtų galimybė dėl bylos nagrinėjimo kreiptis bent į vieną instanciją, tai ir užtikrinama pagal Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnį, pagal EŽTK nieko papildomai nereikalaujama(12), o pagal Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto, kuriuo vadovaujasi praktiškai visos valstybės narės, kad apibrėžtų pagrindinių teisių turinį, 14 straipsnį dviejų instancijų procesas numatytas tik baudžiamųjų bylų atvejais, o ši byla nėra baudžiamoji.
66. Taigi manau, kad Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis, visapusiškai suderintas su Chartijos 47 straipsniu užtikrinta pagrindine teise, iš esmės nedraudžia tokios nacionalinės nuostatos kaip 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 5 dalis.
VII – Išvada
67. Atsižvelgdamas į išdėstytus samprotavimus, Teisingumo Teismui į Tribunal administratif
pateiktus prejudicinius klausimus siūlau atsakyti taip:
„1. Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnis atitinka Chartijos 47 straipsnio turinį.
2. Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsniu nedraudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios įtvirtintos Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje iš dalies pakeisto 2006 m. gegužės 5 d. Įstatymo dėl prieglobsčio teisės ir kitų papildomos apsaugos būdų 20 straipsnio 5 dalimi, pagal kurias prieglobsčio prašytojas neturi teisės pateikti teismui jokio atskiro skundo dėl administracinės valdžios sprendimo nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymo pagrįstumą pagreitintos procedūros tvarka, jeigu motyvus, kurie šiame procedūriniame sprendime jau buvo išnagrinėti ir dėl kurių prašymas buvo atmestas, galima veiksmingai užginčyti teisme, šį skundą įtraukiant į pagrindinį skundą, kurį bet kuriuo atveju galima pateikti dėl prieglobsčio prašymo procedūrą užbaigiančio galutinio sprendimo.“
(1) .
(2) – Susidomėjimas šiuo klausimu neišvengiamai sukėlė gausias mokslines diskusijas; kai kurias studijas jau galima paminėti. Pavyzdžiui, G. Rolla „La Carta de Derechos Fundamentales de la Unión Europea y el Convenio Europeo de Derechos Humanos: Su contribución a la formación de una jurisdicción constitucional de los derechos y libertades“, Revista Europea de Derechos Fundamentales
Nr. 15, 2010, p. 15–39, B. Genevois „La Convention européenne des droits de l'homme et la Charte des droits fondamentaux de l'Union européenne: complémentarité ou concurrence?“, Revue Française de Droit Administratif
Nr. 3, 2010, p. 437–444, F. J. García Roca ir P. A. Fernández Sánchez (koord.) Integración europea a través de derechos fundamentales: de un sistema binario a otro integrado, Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, Madridas, 2009.
(3) – Direktyva 2005/85/EB, nustatanti būtiniausius reikalavimus dėl pabėgėlio statuso suteikimo ir panaikinimo tvarkos valstybėse narėse (OL L 326, p. 13).
(4) – Mémorial A, Nr. 78, 2006 m. gegužės 9 d., iš dalies pakeistas 2007 m. liepos 17 d. įstatymu ( Mémorial A,
Nr. 121) ir 2008 m. rugpjūčio 29 d. įstatymu ( Mémorial A,
Nr. 138).
(5) – Vokietijos vyriausybė savo pastabose netiesiogiai laikosi tokio paties požiūrio, nes pirmiausia pradeda nagrinėti prejudicinius klausimus pateikusio teismo papildomą klausimą.
(6) – Kuri, pagal chartijos 52 straipsnio 3 dalį, visada gali numatyti didesnę apsaugą nei EŽTK.
(7) – Apskritai šiuo klausimu žr. P. van Dijk, F. van Hoof, A. van Rijn, L. Zwaak (leid.) Theory and practice of the European Convention on Human Rights, 4‑asis leidimas, Intersciencia, Antverpenas, 2006.
(8) – Iš tikrųjų, 2006 m. gegužės 5 d. įstatymo 20 straipsnio 2 dalyje numatyta teisė apskųsti, „jei prašymas atmetamas“, taigi neneigiama galimybė, kad, nepaisant pagreitintą procedūrą grindžiančių motyvų, procedūra gali būti užbaigta suteikiant prašomą tarptautinę apsaugą.
(9) – Kaip savo rašytinių pastabų 7–10 punktuose nurodė Graikijos vyriausybė, nors pagreitintų procedūrų praktika plačiai paplitusi, vis dėlto ji visada kelia tarptautinių institucijų bei pačių valstybių susirūpinimą, jog visais atvejais būtų užtikrinta, kad procedūrų skubumas neigiamai nepaveiktų asmens teisių garantijų. Komisija savo pastabų 54 punkte taikliai pažymi, kad pagreitinta nepriimtinų arba nepagrįstų prašymų nagrinėjimo tvarka gali būti pateisinama tuo, kad ir pagrįsti prašymai išnagrinėjami greičiau. Todėl nereikia svarstyti Nyderlandų vyriausybės rašytinių pastabų 34–36 punktuose išsamiai išdėstytų proceso kliūčių, kurios, jos nuomone, įrodo atskiros teisės gynimo priemonės nereikalingumą.
(10) – Pagal chartijos 47 straipsnį ir Direktyvos 2005/85/EB 39 straipsnį tokia priemonė turi būti veiksminga ir todėl ja naudojantis galima iš naujo nagrinėti administraciniame procese priimtą sprendimą arba teismai gali patenkinti administracinių institucijų atmestą prašymą.
(11) – Žr., inter alia, šiuos EŽTT sprendimus: 2000 m. spalio 26 d. Kudla prieš Lenkiją
ir 2003 m. liepos 24 d. Ryabykh prieš Rusiją.
(12) – Žr. 2007 m. gegužės 9 d. EŽTT sprendimą Homann prieš Vokietiją .