62007CC0350
GENERALINIO ADVOKATO
JÁN MAZÁK IŠVADA,
pateikta 2008 m. lapkričio 18 d. (
1
)
Byla C-350/07
Kattner Stahlbau GmbH
prieš
Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft
„Konkurencija — EB 81, 82 ir 86 straipsniai — Privalomas dalyvavimas draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų organizacijoje — Sąvoka „įmonė“ — Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi — Laisvė teikti paslaugas — EB 49 ir 50 straipsniai — Apribojimas — Pateisinimas — Reikšmingo socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros pažeidimo rizika“
1.
Saksonijos Landessozialgericht (Aukštesnysis socialinis teismas) prašo Teisingumo Teismo nustatyti, ar tokia organizacija kaip Maschinenbau- ir Metall- Berufsgenossenschaft (toliau – MMB), kuri teikia draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų paslaugas, turi būti laikoma įmone EB 81 ir 82 straipsnių prasme. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Vokietijos teisėje įtvirtinta pareiga kai kuriems darbdaviams dalyvauti tokioje organizacijoje kaip MMB (
2
) pažeidžia Sutarties nuostatas, ypač nuostatas dėl laisvės teikti ir (arba) gauti paslaugas.
I — Nacionalinės teisės pagrindai
2.
Socialinės saugos kodekso (Sozialgesetzbuch) VII knyga skirta privalomajam draudimui nuo nelaimingų atsitikimų (toliau – SGB VII) (
3
). SGB VII 152 straipsnyje „Paskirstomosios lėšos“ įtvirtinta:
„1.   Įmokos nustatomos paskirstant per kalendorinius metus išmokėtas sumas. Paskirstomos praėjusių metų išmokos ir rezervui skirtos kaupiamosios lėšos. Papildomos įmokos gali būti renkamos tik trūkstant apyvartinių lėšų.“
3.
SGB VII 153 straipsnyje „Apskaičiavimo pagrindas“ įtvirtinta:
„1.   Jei šiame įstatyme nenustatyta kitaip, įmokos apskaičiuojamos atsižvelgiant į reikalingas lėšas (paskirstomąsias lėšas), apdraustųjų darbo užmokesčio dydį ir rizikos klases.
2.   Į apdraustųjų darbo užmokestį atsižvelgiama neviršijant maksimalios metinio darbo užmokesčio sumos.
3.   Įstatuose gali būti numatyta, kad 18 metų ir vyresnių apdraustųjų minimali įmoka apskaičiuojama pagal minimalų metinį darbo užmokestį. <…>
4.   Apskaičiuojant įmokas galima visiškai ar iš dalies neatsižvelgti į įmonių rizikingumą, jeigu išlaidos pensijoms, pašalpoms mirties atveju ir piniginėms išmokoms grindžiamos:
1)
nelaimingais atsitikimais įmonėse, uždarytoms ketveri metai iki einamųjų metų, arba
2)
nelaimingais atsitikimais, pirmą kartą nustatytais ketveri metai iki einamųjų metų.
Bendra įmonėms paskirstomų išlaidų suma, neatsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų rizikos lygį, negali viršyti 30% visų išlaidų pensijoms, pašalpoms mirties atveju ir piniginėms išmokoms. Įgyvendinimo nuostatos numatomos įstatuose.“
4.
SGB VII 157 straipsnyje „Rizikos lygiai“ įtvirtinta:
„1.   Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstaiga savarankiškai sudaro rizikos lentelę. Pagal rizikos lentelę ji nustato rizikos klases įmokoms diferencijuoti. <…>
2.   Rizikos lentelė turi būti padalyta į skyrius, o jiems priskiriamos žmonių grupės – apibūdintos pagal jiems kylančią riziką, vadovaujantis įprastais draudimo rizikos padalijimo principais. <…>
3.   Rizikos klasės apskaičiuojamos atsižvelgiant į išmokėtų išmokų ir darbo užmokesčio santykį.
<…>“.
5.
SGB VII 176 straipsnis „Peržiūrėjimo pareiga“ įtvirtina, kad tiek, kiek:
„1)
profesinio draudimo fondo mokama pensija yra 4,5 kartų didesnė nei vidutinė profesinių draudimo fondų mokama pensija;
2)
profesinio draudimo fondo, kurio ne mažiau nei 20% ir ne daugiau nei 30% visų perskirstomųjų išlaidų sudaro išmokos pensijoms, pašalpoms mirties atveju ir piniginėms išmokoms įmonėms pagal 153 straipsnio 4 dalį nenurodant nelaimingo atsitikimo rizikos lygio, išlaidos tris kartus viršija profesinio draudimo fondų vidutines išlaidas pensijai arba
3)
profesinio draudimo fondo kompensuojama dalis penkis kartus viršija profesinio draudimo fondų vidutiniškai kompensuojamą dalį,
profesinio draudimo fondai vieni kitiems kompensuoja išlaidų perviršį. Pagal 2 papunktį išmokama suma mažinama tiek, kiek ji viršija profesinio draudimo fondo, neatsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų rizikos laipsnį pagal 2 papunktį, įmonėms paskirstomą sumą.“
II — Procesas pagrindinėje byloje ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
6.
Kattner Stahlbau GmbH (toliau – Kattner) yra 2003 m. lapkričio 13 d. įsteigta ribotos atsakomybės bendrovė, kuri vykdo veiklą nuo . MMB pranešė Kattner, kad pastarosios atžvilgiu, vadovaujantis SGB VII nuostatomis, MMB yra pagal įstatymą kompetentinga draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų organizacija. Pagal SGB VII 136 straipsnį Kattner buvo įtraukta į MMB suteikiant narystės numerį Nr. 600212360. Minėtame pranešime nurodytas ir sprendimas įtraukti Kattner į MMB profesinio draudimo fondą.
7.
2004 m. lapkričio 1 d. laišku Kattner informavo MMB apie ketinimą pasibaigus 2004 metams nutraukti privalomąjį dalyvavimą šiame fonde. Nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad Kattner ketino apsidrausti nuo atitinkamos rizikos privačioje kompanijoje.
8.
2004 m. lapkričio 15 d.MMB informavo Kattner, kad pagal SGB VII MMB yra pagal įstatymą kompetentinga draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų organizacija Kattner atžvilgiu. Teisiškai neįmanoma išstoti iš organizacijos arba nutraukti įstatymu nustatyto dalyvavimo joje. Taigi Kattner prašymą nutraukti dalyvavimą MMB reikia atmesti. pranešimui buvo pritarta ir MMB sprendimu, ir Leipcigo socialinio teismo (Sozialgericht Leipzig) sprendimu.
9.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad savo apeliaciniu skundu, pateiktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmusiam teismui, Kattner tvirtina, jog privalomas dalyvavimas MMB pažeidžia Bendrijos teisę, nes riboja jos laisvę gauti paslaugas. Kattner pridėjo pasiūlymą, kurį jai pateikė Danijos draudimo bendrovė, tomis pačiomis kaip ir MMB sąlygomis galinti apdrausti nuo nelaimingų atsitikimų darbe, profesinių ligų ir nelaimingų atsitikimų vykstant į darbą ir iš jo pagal Vokietijos teisę. Be to, išmokos visiškai atitinka išmokų sąrašą, patvirtintą Deutsche Gesetzliche Unfallversicherung (Vokietijos privalomojo nelaimingų atsitikimų draudimo organizacijos). Kattner tvirtina, kad „MMB suteiktos vienintelės išimtinės teisės pažeidžia EB 82 ir 86 straipsnius ir kad konkurencijos apribojimas negali būti pateisintas. Tai taip pat taikoma susijusiam paslaugų teikimo laisvės pagal EB 49 ir paskesnį straipsnį apribojimui. Berods, joks privalomas bendrasis interesas nepateisina Vokietijos nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų draudimo organizacijų monopolijos atitinkamose srityse“.
10.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Vokietijos sistema iš esmės skiriasi nuo Italijos įstatymais numatytos draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistemos, todėl 2002 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo sprendime Cisal (
4
) pateikti paaiškinimai neleidžia atsakyti į visus jo nagrinėjamoje byloje kylančius svarbius klausimus. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad sprendimo Cisal santraukos antrajame punkte konstatuota, jog „įmonės sąvoka [EB 81 ir 82 straipsnių prasme] neapima organizacijos, įstatymu įpareigotos administruoti privalomojo draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistemą, jeigu išmokų ir įmokų dydžiai yra kontroliuojami valstybės ir jeigu privalomas dalyvavimas, būdingas tokiai sistemai, yra būtinas sistemos finansinei pusiausvyrai ir solidarumo principui, reiškiančiam, jog teikiamos išmokos nebūtinai proporcingos sumokėtoms įmokoms, įgyvendinti. <…> Tokia organizacija vykdo išimtinai socialinio pobūdžio funkciją. Todėl jos veikla nėra ekonominė veikla konkurencijos teisės prasme“.
11.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, kyla abejonių dėl to, ar MMB yra „organizacija, kuri įstatymu įpareigojama administruoti privalomąją draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistemą“. Be to, pagrindinis Italijos ir Vokietijos sistemų skirtumas šiuo atžvilgiu yra tas, kad byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Cisal, nagrinėtas Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL) turėjo monopoliją, o Vokietijos sistema grindžiama oligopoline struktūra. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, kad privalomąjį draudimą nėra pavesta administruoti MMB organizacijai, ji pati tiesiogiai jį teikia. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, MMB vykdoma „administravimo veikla“ iš esmės yra tokia pati kaip ūkio subjektų, ypač draudimo kompanijų.
12.
Tokiomis aplinkybėmis Saksonijos Landessozialgericht nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir 2007 m. liepos 24 d. Nutartimi pateikti pagal Teisingumo Teismui EB 234 straipsnį šiuos prejudicinius klausimus:
„a)
Ar [MMB] yra įmonė [EB] 81 ir 82 straipsnių prasme?
b)
Ar [Kattner] pareiga būti [MMB] nare nepažeidžia Bendrijos teisės nuostatų?“
III — Procesas Teisingumo Teisme
13.
Kattner, MMB, Vokietijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines pastabas. Nebuvo prašoma surengti posėdį ir jis nesurengtas.
IV — Priimtinumas
14.
Teisingumo Teismui buvo pateikta keletas prieštaravimų dėl Saksonijos Landessozialgericht pateiktų prejudicinių klausimų priimtinumo.
15.
Pirma, MMB ir Komisija teigia, kad Teisingumo Teismas gali aiškinti tik Bendrijos teisę ir negali priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės ar priemonių atitikties Bendrijos teisei. Šiuo klausimu Komisija teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą reikia performuluoti, nes juo siekiama nacionalinės teisės išaiškinimo ir jis nenurodo aplinkybių, kuriomis, anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmusio teismo, tokią bendrovę, kaip MMB, būtų galima laikyti įmone EB 81 ir 82 straipsnių prasme. Tačiau šios aplinkybės išdėstytos nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą tekste.
16.
Pirmiausia reikia priminti, kad per procedūrą pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos taikyti Bendrijos teisės taisyklių konkrečiam atvejui, taigi ir kvalifikuoti nacionalinės teisės nuostatų tokios taisyklės atžvilgiu. Tačiau jis gali pateikti nacionaliniam teismui visapusišką Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris jam galėtų būti naudingas vertinant šių nacionalinės teisės nuostatų veikimą (
5
).
17.
Mano nuomone, pirmuoju klausimu nacionalinis teismas prašo, kad Teisingumo Teismas taikytų EB 81 ir 82 straipsnius konkrečiai bylai. Todėl manau, kad Teisingumo Teismui būtina performuluoti pirmąjį iš jam pateiktų klausimų (
6
). Taigi pirmąjį klausimą reikia suprasti taip, kad juo klausiama, ar įmonės sąvoka EB 81 ir 82 straipsnių prasme apima tokią draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų organizaciją kaip MMB. Be to manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutartyje pateikta informacija ir ją papildančios Kattner, MMB, Vokietijos vyriausybės ir Komisijos rašytinės pastabos Teisingumo Teismui pakankamai atskleidžia faktines aplinkybes ir reglamentavimo pagrindą, kad būtų galima išaiškinti šioje byloje nagrinėjamas Bendrijos konkurencijos teisės nuostatas.
18.
Antra, dėl antrojo klausimo Komisija teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepakankamai tiksliai nurodė išaiškinti prašomas Bendrijos teisės taisykles.
19.
Nors antruoju klausimu išties nenurodomos Bendrijos teisės nuostatos, kurias prašoma išaiškinti, tačiau iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia įsitikinti, ar EB 49 ir paskesnį straipsnį, EB 82 straipsnį ir EB 86 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jie uždraudžia tokios bendrovės kaip Kattner pareigą būti tokios organizacijos kaip MMB nare.
20.
Trečia, MMB mano, kad atsakymai į Teisingumo Teismui pateiktus Landessozialgericht, Saksonija, klausimus negali būti „naudingi“ šiam teismui, nes jis negali nutraukti privalomo Kattner dalyvavimo fonde. Kattner narystę MMB galima nutraukti tik panaikinus arba pakeitus 2004 m. sausio 27 d. Sprendimą dėl narystės, kuris nebuvo užginčytas.
21.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 234 straipsnyje nurodyta procedūra yra bendradarbiavimo priemonė tarp Europos Bendrijų Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų. Bendradarbiaujant nacionalinis teismas, kuris vienintelis tiesiogiai žino pagrindines bylos faktines aplinkybes ir kuris turi prisiimti atsakomybę už priimtą sprendimą, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali geriausiai įvertinti prejudicinio sprendimo būtinybę jo nagrinėjamoje byloje ir klausimų, kuriuos reikia pateikti Teisingumo Teismui, reikšmę. Tai nepakeičia to, kad prireikus, siekdamas patikrinti savo jurisdikciją, Teisingumo Teismas turi įvertinti sąlygas, kuriomis nacionalinis teismas jam pateikė bylą, ir ypač nustatyti, ar prašomas Bendrijos teisės aiškinimas yra susijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, kad Teisingumo Teismas nepateiktų konsultacinių nuomonių apie bendruosius ar hipotetinius klausimus. Jeigu paaiškėja, kad pateiktas klausimas yra akivaizdžiai nereikšmingas šiai bylai išspręsti, Teisingumo Teismas turi pripažinti, kad nėra reikalo priimti sprendimą (
7
).
22.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ginčas pagrindinėje byloje daugiausia susijęs su Kattner pareiga dalyvauti MMB pagal nacionalinę teisę ir tuo, kad nacionalinis teismas abejoja, ar ši pareiga atitinka Bendrijos teisę. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas, atrodo, turi reikšmės pagrindinės bylos aplinkybėms arba dalykui ir todėl, mano nuomone, nėra akivaizdžiai nereikšmingas šiai bylai išspręsti.
23.
Todėl, mano nuomone, reikia atmesti prieštaravimus dėl priimtinumo.
V — Bylos esmė
A — Pirmasis klausimas
1. Pagrindiniai bylos šalių argumentai
24.
Kattner tvirtina, kad į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti teigiamai ir kad toks draudimo fondas kaip MMB yra įmonė EB 81 ir 82 straipsnių prasme.
25.
Skirtingai nuo sprendime Cisal nagrinėtos Italijos draudimo sistemos, Vokietijoje išmokų ir įmokų sumą įtvirtina ne įstatymas, o kiekvieno draudimo fondo įstatai arba taisyklės. Nors įmokų pagrindas apskaičiuojamas pagal įstatymą, Kattner mano, kad šie kriterijai palieka daug laisvės draudimo fondams. Kattner pažymi, kad teisės aktų leidėjas neturi įtakos ankstesnių metų draudimo fondo reikalavimams pagal SGB VII 152 straipsnį arba apdraustų asmenų darbo užmokesčiui. Nors apskaičiuojant apdraustųjų asmenų įmokas yra taikoma maksimali darbo užmokesčio riba (
8
), pagal SGB VII 85 straipsnio 2 dalies 2 punktą kompetentingas draudimo fondas gali padidinti šią ribą. Iš tiesų Vokietijoje visi draudimo fondai pasinaudojo šia galimybe. Be to, draudimo fondai apskaičiuodami įmokas gali pagal SGB VII 153 straipsnio 3 dalį atsižvelgti bent į minimalų metinį darbo užmokestį. Tačiau ši nuostata suformuluota kaip neprivaloma. Taip pat, nors įstatymas neįtvirtina minimalios įmokos sumos, SGB VII 161 straipsnis leidžia galimybę, kuria pasinaudojo beveik visi Vokietijos profesinio draudimo fondai, numatyti visiems vienodą minimalią įmoką. Kattner taip pat tvirtina, jog iš SGB VII 157 straipsnio formuluotės matyti, kad rizikos lentelės sudarymas priklauso išimtinei draudimo fondo kompetencijai ir jam taikoma tik ribota teisminė kontrolė. Pagal SGB VII 158 straipsnį draudimo fondo sudarytą rizikos lentelę turi tvirtinti kompetentinga priežiūros institucija. Tačiau toks tvirtinimas yra tik formalus veiksmas ir jis neatliekamas ypač retais atvejais. Be to, tai, kad pagal SGB VII 162 straipsnį draudimo fondas gali rinkti arba išmokėti papildomas premijas, nuolaidas ir priemokas, liudija, jog įmokų dydis nereglamentuojamas.
26.
Dėl apdraustiesiems asmenims mokamų išmokų pažymėtina, kad tokių išmokų sumą pirmiausia nustato draudimo fondas, o ne teisės aktų leidėjas. Nors SGB VII 26 ir paskesniame straipsnyje bei 81 ir paskesniame straipsnyje nustatomos bendrosios išmokos, kurias turi mokėti draudimo fondai, juose nėra nuostatų, teisiškai įtvirtinančių jų sumą. Pavyzdžiui, draudimo fondas pagal SGB VII 85 straipsnio 2 dalį gali padidinti minimalaus metinio darbo užmokesčio sumą, kuri naudojama apskaičiuojant tam tikras išmokas.
27.
Kattner mano, kad Vokietijos sistemoje esančių solidarumo elementų neužtenka, kad draudimo fondai nebūtų laikomi įmonėmis EB 81 ir paskesnio straipsnio prasme. Šiuo požiūriu Kattner pirmiausia pabrėžia, kad pagal sprendimą Cisal socialinį draudimo sistemos tikslą patvirtina išmokų mokėjimas net ir tuo atveju, jei nesumokėtos įmokos. Tačiau vien socialinio draudimo sistemos tikslo nepakanka, kad atitinkama veikla būtų kvalifikuojama kaip ekonominė veikla. Anot Kattner, nesant jokių duomenų apie tokias nesumokėtas įmokas, šis solidarumo elementas negali turėti sprendžiamosios įtakos. Be to, tokias nesumokėtas įmokas galima išieškoti vėlesniame etape. Antra, Kattner mano, kad pagal SGB VII 157 straipsnį įmokos apskaičiuojamos remiantis tikruoju nelaimingo atsitikimo rizikos laipsniu, o ne bendraisiais kriterijais. Trečia, Kattner tvirtina, kad, priešingai nei Cisal bylos aplinkybėmis, kuriomis išmokų dydį nustatė Italijos teisė ir šios išmokos buvo mokamos neatsižvelgiant į sumokėtas įmokas ir draudimo įstaigos investicijų finansinius rezultatus, nagrinėjamoje byloje nėra rizikos, kad mokamų išmokų nepadengs įmokos, nes pagal SGB VII 152 straipsnio 1 dalį įmokos nustatomos paskirstant per kalendorinius metus išmokėtas sumas. Ketvirta, Kattner pažymi, kad Cisal byloje tai, kad nebuvo tiesioginio ryšio tarp surinktų įmokų ir suteiktų išmokų, buvo pagrindinis kriterijus pripažinti solidarumo egzistavimą. Dėl įmokų ir išmokų santykio Vokietijos teisinėje sistemoje Kattner tvirtina, kad Vokietijos teisė nenumato atleidimo nuo pareigos mokėti įmokas, jeigu darbo užmokestis nesiekia tam tikro lygio. Be to, pagal SGB VII 161 straipsnį draudimo fondai gali rinkti vienodą minimalią įmoką. Dauguma draudimo fondų pasinaudojo šia galimybe, kuri leidžia suderinti minimalias įmokas ir išmokas. Taip pat maksimali įmoka gali susidaryti, kai apskaičiuojant įmokos dydį atsižvelgiama, inter alia, į įstatymu nustatytą maksimalaus metinio darbo užmokesčio dydį. Tačiau į maksimalaus metinio darbo užmokesčio dydį taip pat atsižvelgiama apskaičiuojant išmokas ir taip užtikrinamas proporcingas santykis tarp įmokų ir išmokų. Penkta, Kattner taip pat mano, jog solidarumo principas reiškia, kad didelės nelaimingų atsitikimų rizikos įmones finansuoja mažesnės rizikos įmonės. Tačiau Kattner tvirtina, kad rizikos peržiūrėjimo taisyklės Vokietijoje užtikrina tik sistemos išlaikymą, o ne solidarumą. Kattner pažymi, kad rizika peržiūrima pirmiausia toje pačioje rizikos kategorijoje, o peržiūrėjimas tarp tos pačios draudimo įstaigos skirtingų padalinių arba skirtingų įstaigų yra skirtas tik sistemai palaikyti. Šešta, Kattner tvirtina, kad atsižvelgiant į tai, jog įmanoma atskirti senas prievoles nuo naujų, nebūtina išlaikyti privalomojo draudimo, kuris padengtų tokias senas prievoles, kurių svarba laikui bėgant gali mažėti.
28.
Kattner taip pat tvirtina, kad organizacijos finansavimo būdas nėra reikšmingas ją kvalifikuojant kaip įmonę EB 81 ir paskesnio straipsnio prasme. Tačiau Kattner teigia, kad nors privalomojo draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įmokos yra nustatytos perskirstymo būdu, šiai Vokietijos sistemai būdingas ir kapitalizavimas. Be to, pagal SGB VII 164 straipsnį ir siekdami užtikrinti, kad būtų sumokėtos įmokos, draudimo fondai gali visus metus, inter alia, rinkti avansines įmokas, kad padengtų draudimo išmokas. Taigi, tokių fondų finansavimas iš tiesų nesiskiria nuo privačių draudimo įmonių, kurios taip pat atsižvelgia į numatomas metines išmokas ir atitinkamai apskaičiuoja įmokas.
29.
MMB, Vokietijos vyriausybė ir Komisija mano, kad toks draudimo fondas, kaip MMB, nėra įmonė EB 81 ir 82 straipsnių prasme. Jos mano, kad pagal sprendimą Cisal tokie draudimo fondai nesiverčia ekonomine veikla, bet siekia vien socialinių tikslų ir yra Vokietijos socialinės apsaugos sistemos sritis. Be to, darbuotojai gali įgyvendinti savo teises pagal nagrinėjamą draudimo sistemą neatsižvelgiant į darbdavio kaltę arba į tai, ar jis iš tiesų sumokėjo įmokas. MMB ir Vokietijos vyriausybė pabrėžia, kad jokia rizika nėra pašalinama iš nagrinėjamo draudimo taikymo apimties. MMB ir Komisija taip pat pabrėžia, kad aptariami draudimo fondai Vokietijoje yra pelno nesiekiančios organizacijos.
30.
MMB, Vokietijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, kad draudimo įmokų rinkimo ir išmokų mokėjimo būdas parodo, kad nagrinėjama privalomojo draudimo schema įgyvendinamas solidarumo principas.
31.
Dėl įmokų MMB pažymi, kad pagal SGB VII 150 straipsnį tik darbdavys, o ne darbuotojas atsako už jų sumokėjimą. Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad, priešingai nei privačios draudimo įmokos, kurios yra pagrįstos apdraustojo asmens rizika, pagal nagrinėjamą Vokietijos draudimo sistemą, apskaičiuojant mokėtinas įmokas arba siekiant atsisakyti mokėti išmokas, negalima atsižvelgti į riziką didinančius kriterijus, pavyzdžiui, ankstesnę darbuotojo ligos istoriją. Išmokos mokamos neatsižvelgiant į darbdavio arba aukos kaltę ir į tai, ar įmokos buvo mokamos.
32.
MMB, Vokietijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, kad Vokietijos nelaimingų atsitikimų draudimo sistema finansuojama pagal paskesnio reikalavimų padengimo principą. Draudimo fondo narių įmokos apskaičiuojamos dalijant fondo nariams bendrą fondo ankstesnių metų prievolių sumą, įskaitant rezervus nenumatytiems atvejams. Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad konkrečios įmonės įmokos pagrįstos apdraustiesiems asmenims mokamu darbo užmokesčiu, atsižvelgiant į tai, kokiai rizikos klasei priklauso atitinkamos įmonės veiklos šaka. Pagal SGB VII 153 straipsnio 1 dalį atskiros veiklos šakos yra suskirstytos į klases, atspindinčias nelaimingų atsitikimų skaičių ir sunkumą kiekvienoje šakoje.
33.
Anot Vokietijos vyriausybės, įmokas reglamentuojančiomis nuostatomis subsidiarumo principas taikomas trimis lygiais. Pirma, kiekvienas draudimo fondas turi nustatyti rizikos lygius, kuriuose rizika suskirstoma į klases. Kiekvienai veiklos šakai priklausančios įmonės yra sugrupuotos į rizikos klases, neatsižvelgiant į faktinę kiekvienos įmonės riziką. Anot Vokietijos vyriausybės ir Komisijos, atsižvelgiant į tai, kad įmokos pagrįstos konkrečiai veiklos šakai būdinga rizika, solidarumo principas taikomas tarp tos pačios šakos įmonių. Antra, paprastai draudimo fondai pagrindžia konkrečios veiklos šakos rizikos lygius neseniai įvykusiais nelaimingais atsitikimais, o ne anksčiau įvykusiais nelaimingais atsitikimais ir taip iš konkrečios veiklos šakos rizikos įvertinimo pašalinama daug veiksnių. Todėl solidarumo principas taikomas tarp veiklos šakų, kurias apima draudimo fondas. Trečia, solidarumo principas veikia tarp draudimo fondų. Pagal SGB VII 176 straipsnį, jeigu profesinio draudimo fondo išmokos viršija tam tikrą sumą, kiti profesinio draudimo fondai privalo kompensuoti perviršį. Šiuo požiūriu MMB pažymi, kad šiuo metu 500–600 mln. eurų mokama kaip kompensacija pagal SGB VII 176 ir paskesnį straipsnius. Vokietijos vyriausybė ir Komisija mano, kad, atsižvelgiant į kompensavimo sistemą tarp draudimo įstaigų, įtvirtintą SGB VII 176 ir paskesniame straipsniuose, nagrinėjamą draudimo sistemą nebūtinai turi administruoti viena centrinė organizacija, siekiant, kad būtų užtikrintas solidarumo principo įgyvendinimas.
34.
Komisija ir MMB pabrėžia, kad nagrinėjamos Vokietijos draudimo sistemos vaidmuo yra nelaimingų atsitikimų prevencija. Komisija taip pat pažymi, kad Vokietijos sistema prevenciškai koreguoja mokėtinas įmokas pagal nelaimingų atsitikimų tendenciją konkrečioje įmonėje; taip įmokų dydis kažkiek susiejamas su draudžiamąja rizika. Tačiau Komisija pabrėžia, kad ryšys tarp įmokų ir rizikos nėra vienintelis ir kad netenkinamas Teisingumo Teismo įtvirtintas „griežto proporcingumo“ reikalavimas.
35.
Dėl išmokų MMB, Vokietijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, kad jų vertė nebūtinai proporcinga apdraustojo darbo užmokesčiui. Vokietijos vyriausybė ir MMB pabrėžia, kad daugiau nei 30% draudimo fondo išmokų yra piniginiai mokėjimai, skirti, inter alia, nelaimingų atsitikimų prevencijai ir tam, kad būtų kompensuotos medicininės išlaidos, nesusijusios su apdraustojo asmens darbo užmokesčiu ir sumokėtomis įmokomis. Dėl tokių išmokų, kaip išmokos praradus pajamas, ir pensijų, kurios priklauso nuo iki nelaimingo atsitikimo gauto darbo užmokesčio, Vokietijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, kad minimalus ir maksimalus darbo užmokestis, į kurį galima atsižvelgti, nustatytas SGB VII 85 straipsnyje, taip atskiriant teikiamas išmokas nuo apdraustojo asmens darbo užmokesčio.
36.
MMB, Vokietijos vyriausybė ir Komisija pabrėžia, kad nagrinėjama Vokietijos draudimo nuo nelaimingų atsitikimų sistema yra kontroliuojama valstybės. MMB tvirtina, kad ją reguliuoja viešoji teisė ir kad ji privalo vykdyti įstatymu jai pavestas funkcijas. Be to, pagal SGB VII 31 straipsnį teisės ir pareigos, susijusios su socialinėmis išmokomis pagal SGB, negali būti sukurtos, pakeistos arba panaikintos, išskyrus įstatymo numatytus atvejus. Anot MMB, Vokietijos vyriausybės ir Komisijos, išmokas ir jų mokėjimo sąlygas nustato įstatymas. Anot Vokietijos vyriausybės, didele dalimi įmokų apskaičiavimas priklauso nuo draudimo fondų, ypač todėl, kad jie nustato rizikos lygius. Tačiau MMB ir Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad tokių rizikos lygių nustatymą aiškiai turi patvirtinti valstybės priežiūros įstaiga. Anot Vokietijos vyriausybės, nustatydami tokius rizikos lygius draudimo fondai privalo laikytis įstatymų, ypač Pagrindinio įstatymo, o pagal SGB VII 157 straipsnį jie privalo numatyti rizikos klases, kurios leistų suskirstyti įmokas laipsniais. MMB tvirtina, kad įmokos turi būti apskaičiuojamos pagal SGB VII 150 straipsnį ir kad negalima daryti išimčių atskiroms įmonėms. Be to, draudimo fondams draudžiama konkuruoti tarpusavyje.
2. Įvertinimas
37.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar tokia organizacija kaip MMB gali būti laikoma įmone EB 81 ir 85 straipsnių prasme. Verta priminti, kad ginčas nutartį dėl prejudicinio sprendimo pateikusiame teisme sutelktas į tai, ar Kattner gali nutraukti privalomą dalyvavimą MMB. Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjamoje byloje Kattner tvirtina, kad MMB padėtis, kai ji yra vienintelė ir išimtinė draudimo paslaugų teikėja, pažeidžia EB 82 ir 86 straipsnius.
38.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos matyti, kad Vokietijoje paprastai reikalaujama, jog darbuotojai būtų apdrausti draudimu nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą teismas konstatavo, kad privaloma narystė skirtingose darbdavių profesinio draudimo fonduose Vokietijoje yra pagrįsta taisyklėmis, apibrėžiančiomis sektorinę ir teritorinę konkrečių draudimo fondų kompetenciją.
39.
Atsižvelgdamas į konkurencijos teisės kontekstą, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog įmonės sąvoka apima visus subjektus, vykdančius ūkinę veiklą, neatsižvelgiant į šio subjekto teisinį statusą ir jo finansavimo būdą (
9
).
40.
Sprendime Albany (
10
) apibendrindamas sprendimą Poucet ir Pistre (
11
) Teisingumo Teismas nurodė, kad ši sąvoka neapima organizacijų, kurioms pavesta valdyti tam tikras solidarumo principu grindžiamas privalomojo socialinio draudimo sistemas. Pagal Poucet ir Pistre byloje nagrinėtą ligos ir motinystės draudimo sistemą išmokos visiems gavėjams buvo vienodos, nors įmokos – proporcingos pajamoms; pagal senatvės draudimo sistemą senatvės pensijos buvo finansuojamos dirbančiųjų; be to, įstatymais nustatytos teisės į pensiją nebuvo proporcingos senatvės draudimo sistemai mokamoms įmokoms; galiausiai sistemos, turinčios lėšų perteklių, prisidėjo prie sistemų, turinčių struktūrinių finansinių sunkumų, finansavimo. Toks solidarumas neišvengiamai reikalavo, kad įvairias sistemas valdytų vienas subjektas ir kad narystė sistemose būtų privaloma (
12
).
41.
Sprendime Albany Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad sprendime Fédération Française des Sociétés d’Assurance ir kiti (
13
) jis nusprendė priešingai, jog pelno nesiekianti įstaiga, kuri valdo senatvės draudimo sistemą, skirtą privalomai bazinei sistemai papildyti, įsteigtą įstatymu kaip neprivaloma sistema ir veikiančią pagal kapitalizacijos principą, yra įmonė Sutarties 85 ir paskesnių straipsnių prasme. Neprivaloma narystė, kapitalizacijos principo taikymas ir aplinkybė, kad išmokos priklausė tik nuo mokamų įmokų dydžio ir nuo valdančios įstaigos investicinės veiklos finansinių rezultatų, lėmė, jog ši įstaiga pripažinta vykdanti ūkinę veiklą, konkuruojančią su gyvybės draudimo bendrovėmis (
14
).
42.
Atsižvelgdamas į draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų kontekstą sprendime Cisal Teisingumo Teismas pripažino, kad organizacija, būtent INAIL, įpareigota administruoti privalomojo draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistemą, vykdė socialinio pobūdžio funkciją ir nevykdė ekonominės veiklos konkurencijos teisės prasme. Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad INAIL nėra įmonė EB 81 straipsnio ir 82 straipsnio prasme (
15
).
43.
Darydamas šią išvadą sprendime Cisal Teisingumo Teismas pažymėjo, kad draudžiamoji apsauga nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų rizikos jau ilgą laiką yra socialinės apsaugos, kurią valstybės narės užtikrina visiems ar tik daliai savo gyventojų, dalis (
16
). Tačiau Teisingumo Teismas konstatavo, kad vien socialinio draudimo sistemos tikslo nepakanka, kad atitinkama veikla būtų kvalifikuojama kaip ekonominė veikla (
17
). Todėl draudimo sistema siekiama ne tik socialinio tikslo, bet ir įgyvendinti solidarumo principą (
18
). Kadangi INAIL buvo finansuojama įmokomis, kurių dydis ne visuomet yra proporcingas apdraudžiamai rizikai, o teikiamų išmokų vertė nebūtinai proporcinga apdraustojo darbo užmokesčiui, Teisingumo Teismas nusprendė, jog tai, kad nėra tiesioginio ryšio tarp surinktų įmokų ir suteiktų išmokų, patvirtina solidarumą tarp didesnį darbo užmokestį gaunančių darbuotojų ir tų, kurie, egzistuojant tokiam tiesioginiam ryšiui, dėl nedidelių pajamų neturėtų adekvačios socialinės apsaugos (
19
). Teisingumo Teismas konstatavo, kad tokiai draudimo sistemai būdingas privalomasis dalyvavimas turi esminę reikšmę sistemos finansinei pusiausvyrai ir tam, kad būtų įgyvendintas solidarumo principas, reiškiantis, jog apdraustiems asmenims teikiamos išmokos nebūtinai proporcingos jų sumokėtoms įmokoms (
20
).
44.
Sprendime Cisal Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad nagrinėjama Italijos sistema įgyvendinamas solidarumo principas, ir pabrėžė, kad du pagrindiniai INAIL administruojamos sistemos vertinimo kriterijai, t. y. mokėtinų įmokų suma ir teikiamos išmokos, yra kontroliuojami valstybės (
21
).
45.
Nors iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad vien socialinio draudimo sistemos tikslo akivaizdžiai nepakanka, kad atitinkama veikla nebūtų kvalifikuojama kaip ekonominė veikla, manau, kad, be kitų veiksnių, toks tikslas vis tiek yra reikšmingas nustatant, ar konkreti veikla nėra ekonominė veikla. Todėl būtina išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama įstatymu numatyta draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistema siekiama socialinio tikslo.
46.
Iš SGB VII 1 straipsnio atrodytų (tik jeigu tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad nagrinėjamos draudimo sistemos tikslas yra, pirma, nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų ir visų dėl darbo kylančių pavojų sveikatai prevencija visomis įmanomomis priemonėmis ir, antra, įvykus nelaimingam atsitikimui darbe ar susirgus profesine liga – apdraustųjų sveikatos ir darbingumo atgavimas bei jiems arba jų teisių perėmėjams dėl to padarytos žalos atlyginimas piniginėmis išmokomis. Be to, atrodo (tik jeigu tai patikrins nacionalinis teismas), kad draudžiamoji apsauga pagal šią sistemą suteikiama neatsižvelgiant į galimą aukos arba darbdavio kaltę ir į tai, ar darbdavys iš tikrųjų mokėjo įmokas. Taip pat iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą atrodo, kad draudimo įstaigos yra pagal viešąją teisę įsteigtos organizacijos ir nesiekia pelno.
47.
Būtina išnagrinėti ir tai, ar nagrinėjama Vokietijos draudimo sistema įgyvendinamas solidarumo principas ir ar pagrindiniai tokios sistemos vertinimo kriterijai yra kontroliuojami valstybės.
48.
Vertindamas, ar konkrečia socialinio draudimo sistema įgyvendinamas solidarumo principas, Teisingumo Teismas ypatingą dėmesį skyrė pagal sistemą mokamų įmokų ir teikiamų išmokų dydžiui. Solidarumo principo nesilaikoma, jeigu pagal sistemą apdraustųjų asmenų gaunamos išmokos tiesiogiai priklauso nuo jų arba jų vardu sumokėtų įmokų. Todėl socialinio draudimo sistemos, suteikiančios draudžiamąją apsaugą nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų, mano nuomone, turi turėti perskirstymo elementų, viršijančių privačios draudiminės apsaugos perskirstymo elementus (
22
).
49.
Kalbant apie įmokas pagal nagrinėjamą Vokietijos sistemą pažymėtina, kad sprendime Cisal Teisingumo Teismas didelę reikšmę teikė tam, kad nagrinėta Italijos draudimo sistema buvo finansuojama įmokomis, kurių dydis ne visuomet yra proporcingas apdraudžiamai rizikai. Iš bylos medžiagos atrodo, tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti, ar pagal nagrinėjamą Vokietijos sistemą darbdavio mokamos įmokos nustatomos ne vien pagal aktuarinius konkrečios įmonės rizikingumo apskaičiavimus (
23
), bet ir, inter alia, pagal SGB VII 152 ir 153 straipsnius, taip pat remiantis, pirma, draudimo fondo finansinių išteklių poreikiu praėjusiais kalendoriniais metais, antra, apdraustųjų asmenų darbo užmokesčiu ir, trečia, įmonių šakos, kuriai priklauso įmonė, rizikos klase.
50.
Taip pat atrodo, kad pagal nagrinėjamą Vokietijos finansavimo sistemą veiklos šakos yra suskirstytos į rizikos klases, atsižvelgiant į su veikla susijusius rizikos faktorius, ir kad įmokos apskaičiuojamos, inter alia, pagal veiklos šakos rizikingumą, o ne vien konkrečios įmonės rizikingumą. Tokių rizikos klasių sukūrimas įmokoms nustatyti, mano nuomone, užtikrina, kad tarp tos pačios veiklos šakų įmonių įgyvendinamas solidarumo principas. Taip pat atrodo (tik jeigu tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad SGB VII 176 straipsnyje įtvirtinta, jog profesinio draudimo fondai privalo kompensuoti vieni kitiems išlaidų dalį, gerokai viršijančią vidutines visų Vokietijos profesinio draudimo fondų išlaidas. Tokio kompensavimo galimybė, atrodo, užtikrina, kad nagrinėjama Vokietijos draudimo sistema sukuria tam tikrą solidarumą nacionaliniu lygiu tarp Vokietijoje apdraustų asmenų.
51.
Pagal nagrinėjamą Vokietijos draudimo sistemą mokamų išmokų suma taip pat nebūtinai proporcinga apdraustojo asmens darbo užmokesčiui, nes tam tikros išmokos yra vienodos neatsižvelgiant į tai, ar už apdraustąjį asmenį buvo mokamos santykinai didelės, ar mažos įmokos. Nepaisant to, kad pagal SGB VII 153 straipsnį apdraustojo asmens darbo užmokestis yra kriterijus įmokoms apskaičiuoti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pažymėjo, kad 2002 m. 12,4% visų išmokų, pavyzdžiui, išmokos stacionariai slaugai ir ambulatorinei slaugai, nepriklausė nuo apdraustojo asmens pajamų.
52.
Šiuo požiūriu Teisingumo Teismas konstatavo sprendime Cisal, jog „tai, kad nėra tiesioginio ryšio tarp surinktų įmokų ir suteiktų išmokų, patvirtina solidarumą tarp didesnį darbo užmokestį gaunančių darbuotojų ir tų, kurie, egzistuojant tokiam tiesioginiam ryšiui, dėl nedidelių pajamų neturėtų adekvačios socialinės apsaugos“ (
24
). Taip pat manau, jog atsižvelgiant į tai, kad draudimo įmokos yra pagrįstos ne tik kiekvienos įmonės arba iš tiesų veiklos šakos rizikingumu, Vokietijoje laikomasi solidarumo principo tarp darbuotojų neatsižvelgiant į jų veiklą.
53.
Dėl klausimo, ar nagrinėjamos Vokietijos draudimo sistemos pagrindiniai elementai yra kontroliuojami valstybės, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, kad minimalų ir maksimalų darbo užmokestį draudimo fondas gali nustatyti savo taisyklėse ir kad šie skaičiai yra svarbūs ne tik vertinant įmokas, bet ir išmokas, ypač pensijas (
25
). Taip pat greičiausiai verta pažymėti, kad, nors toks klausimas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą konkrečiai nekeliamas, Kattner tvirtina, jog rizikos lygius nustato kompetentingas draudimo fondas ir jiems taikoma tik ribota teisminė kontrolė. Tačiau MMB ir Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad tokiems rizikos lygiams nustatyti reikalingas aiškus valstybinės priežiūros institucijos leidimas.
54.
Nors profesinio draudimo fondams Vokietijoje akivaizdžiai palikta tam tikra diskrecija ir jie gali daryti tam tikrą įtaką kai kurioms skiriamoms išmokoms, atrodo (tik jeigu tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad aptariamą lankstumą leidžia būtent įstatymas ir kad šioje lanksčioje sistemoje išlaikomi minėtos sistemos solidarumo elementai (
26
). Todėl manytina, kad pagrindiniai mokėtinų išmokų nustatymo kriterijai pagal nagrinėjamą Vokietijos draudimo sistemą ir pagal šią sistemą teikiamų išmokų pobūdis bei jų skyrimo sąlygos (
27
) yra įtvirtintos įstatymu ir draudimo fondai privalo jų laikytis.
55.
Todėl manau, kad nagrinėjama Vokietijos draudimo sistema, berods, taiko solidarumo principą ir pagrindiniai šios sistemos kriterijai yra kontroliuojami valstybės. Tačiau būtina įvertinti daug konkrečių nagrinėjamos sistemos kriterijų, kuriuos pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kurie skiriasi nuo kitų anksčiau Teisingumo Teismo nagrinėtų sistemų.
56.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priimtoje nutartyje pažymėjo, kad, skirtingai nuo situacijos Cisal byloje, Vokietijoje nėra nuostatos dėl įmokų sumos ribojimo tais atvejais, kai draudžiama labai didelė rizika (
28
).
57.
Mano nuomone, socialinio draudimo sistemos konkrečius kriterijus ir solidarumo principo laikymąsi reikia vertinti individualiai, atsižvelgiant į visus reikšmingus faktorius. Tai, kad Teisingumo Teismas ankstesnėje praktikoje nustatė arba nenustatė, kad konkretūs sistemos kriterijai liudija, kad laikomasi solidarumo principo, nebūtinai turi sprendžiamąją reikšmę kitose bylose. Manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvada dėl aiškios (
29
) maksimalios įmokų ribos nebuvimo pagal Vokietijos draudimo sistemą negali sumenkinti arba pašalinti solidarumo elementų, kurių, berods, yra šioje sistemoje (
30
). Toks faktorius yra reikšmingas, tik jeigu jis daro esminę įtaką pagal sistemą sumokėtų įmokų ir skiriamų išmokų santykiui ir dėl to iš tikrųjų liaujamasi laikytis solidarumo principo (
31
). Tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
58.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat mano, kad Italijos draudimo sistema, aptariama Cisal byloje, iš esmės skiriasi nuo nagrinėjamos Vokietijos sistemos ir kad INAIL turėjo monopoliją, o Vokietijos sistema grindžiama oligopoline struktūra. Taip pat, anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, MMB vykdoma „administravimo veikla“ iš esmės yra tokia pati kaip ūkio subjektų, ypač draudimo kompanijų. MMB„neadministruoja sistemos, o yra jos dalis“.
59.
Mano nuomone, tai, kad valstybė narė nusprendė paskirstyti socialinės apsaugos sistemos įgyvendinimą kelioms organizacijoms pagal sektorius arba geografinę teritoriją, negali paversti šių organizacijų veiklos ekonominio pobūdžio veikla, jeigu yra esminių solidarumo ir valstybės kontrolės elementų. Jeigu būtų nuspręsta atvirkščiai, neproporcinga reikšmė, palyginti su nagrinėjamos sistemos turiniu, būtų suteikiama techninei arba organizacinei tvarkai, kurią valstybė narė pasirinko savo socialinės apsaugos sistemai organizuoti.
60.
Iš tiesų sprendime Poucet ir Pistre Teisingumo Teismas nusprendė, kad ligos ir motinystės draudimo sistemos veikla regioniniu ir sektoriaus pagrindu Prancūzijoje nebuvo ekonominio pobūdžio. Be to, sprendime AOK (
32
) Teisingumo Teismas nustatė, kad ligonių kasų, kurios buvo organizuotos regioniniu ir sektoriaus pagrindu, veikla Vokietijoje nebuvo ekonominio pobūdžio.
61.
Panašiai tai, kad, anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, draudimo fondai Vokietijoje ne įpareigojami administruoti privalomąją draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistemą, o veikiau įpareigojami teikti draudimo paslaugas (
33
), savaime tiesiogiai nepaverčia tokios veiklos ekonominio pobūdžio veikla, jeigu jai būdingi būtini solidarumo ir valstybės kontrolės elementai.
62.
Todėl manau, kad į pirmąjį prejudicinį klausimą reikėtų atsakyti taip, kad įmonės sąvoka EB 81 straipsnio ir 82 straipsnio prasme neapima tokių fondų, kaip MMB, įpareigotų administruoti socialinės apsaugos sistemą, pagrįstą solidarumo principu, jeigu pagrindiniai šioje išvadoje nurodyti šios sistemos elementai yra kontroliuojami valstybės, o tai nustatyti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
B — Antrasis klausimas
63.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, pirma, EB 82 ir 86 straipsnius ir, antra EB 49 ir paskesnį straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais uždraudžiama valstybės narės nacionalinėje teisėje įtvirtinti pareigą tokiems darbdaviams kaip Kattner dalyvauti tokiame fonde kaip MMB siekiant apsidrausti draudimu nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų.
64.
Aiškinant EB 82 straipsnį ir 86 straipsnį, mano nuomone, iš šių nuostatų formuluotės akivaizdu, kad jos taikomos įmonių veiklai (
34
). Atsižvelgdamas į tai, manau, jog nagrinėjamoje Vokietijos sistemoje tokia organizacija kaip MMB nėra įmonė, ir nemanau, jog EB 82 ir 86 straipsnius galima aiškinti taip, kad jais uždraudžiamas privalomas tokio darbdavio kaip Kattner dalyvavimas tokiame fonde.
1. Pagrindiniai šalių argumentai dėl EB 49 ir paskesnio straipsnių
65.
Kattner mano, kad paslaugų monopolis sukuria paslaugų teikimo laisvės ir įsisteigimo laisvės nediskriminacinių barjerų, kuriuos galima pateisinti tik privalomais viešojo intereso pagrindais. Kattner tvirtina, kad dėl pareigos dalyvauti draudimo fonde privatiems draudikams de facto neįmanoma konkuruoti su MMB. Šis ribojimas negali būti pateisintas ir viešuoju interesu, nes nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų draudimo paslaugą gali teikti ir privačios draudimo bendrovės.
66.
MMB tvirtina, kad Vokietijos draudimo fondai negali įgyvendinti jiems įstatymu pavestų tikslų be privalomos narystės, nes „gera rizika“ pereitų privatiems fondams, o profesinio draudimo fondams arba valstybei liktų „bloga rizika“. Toks perėjimas pažeistų visos sistemos finansinę pusiausvyrą, nes „blogos“ rizikos atveju privatų draudimą būtų galima įsigyti tik mokant labai dideles įmokas arba jo išvis nebūtų galima įsigyti. Tvirtinant, kad privačios draudimo įmonės gali suteikti draudimo paslaugą, neatsižvelgiama į tai, kad tokios draudimo bendrovės gali ekonomiškai nepajėgti suteikti visų paslaugų, prieinamų pagal dabartinę sistemą.
67.
Vokietijos vyriausybė tvirtina, jog atsižvelgiant į tai, kad aptariami profesinio draudimo fondai vien dėl socialinio jų veiklos pobūdžio nėra įmonės, kompetentinga valstybė narė, nustatydama pareigą dalyvauti tokiuose socialinio draudimo fonduose, taip pat nepažeidžia, inter alia, paslaugų teikimo laisvės.
68.
Komisija mano, kad tokiai įmonei, kaip Kattner, nustatyta pareiga dalyvauti profesinio draudimo fonde nepatenka į paslaugų teikimo laisvės taikymo sritį. Tik valstybė narė yra atsakinga už privalomos narystės tokiose socialinio draudimo sistemose taisykles.
2. Įvertinimas
69.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos teisė nepažeidžia valstybių narių kompetencijos organizuoti savo socialinės apsaugos sistemas. Nesant suderinimo Bendrijos lygiu (
35
), kiekvienos valstybės narės teisės aktuose nustatoma, pirma, teisės arba pareigos priklausyti socialinės apsaugos sistemai sąlygos ir, antra, sąlygos, suteikiančios teisę į tokias išmokas. Vis dėlto naudodamosi šia teise valstybės narės ir toliau laikosi Bendrijos teisės (
36
).
70.
Mano nuomone, tai nereiškia, kad socialinės apsaugos sistemos yra pašalinamos iš EB Sutarties taikymo srities, nes naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Bendrijos teisės (
37
). Teisingumo Teismas pripažino, kad tam tikrų paslaugų ypatingas pobūdis nepakeičia to, kad ir joms taikomas pagrindinis judėjimo laisvės principas. Taigi aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai priskiriami prie socialinio draudimo srities, nepašalina Sutarties 49 ir 50 straipsnių taikymo (
38
).
71.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Vokietijoje konkretus darbdavys iš esmės turi pareigą ne tik apsidrausti draudimu nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų, bet ir apsidrausti konkrečiame profesinio draudimo fonde. Atrodo, kad Vokietijos teisinėje sistemoje įtvirtina pareiga dalyvauti konkrečiame profesinio draudimo fonde siekiant apsidrausti įstatymu reikalaujamu draudimu a priori apriboja darbdavio galimybę pasirinkti draudimo paslaugos teikėją, nes jis negali pasirinkti, kokiame Vokietijos draudimo fonde dalyvauti, arba apsidrausti tik privačioje draudimo bendrovėje Vokietijoje ar kitose valstybėse narėse (
39
).
72.
Tačiau, kaip minėjau atsakyme į pirmąjį prejudicinį klausimą, manau, tik jeigu tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad nagrinėjama Vokietijos draudimo sistema yra pagrįsta solidarumo principu ir turi perskirstymo elementų, kurie nebūdingi privačiam draudimui. Todėl labai abejoju, ar privačios draudimo bendrovės gali pasiūlyti privačią nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų draudimo paslaugą, kuri apimtų minėtus solidarumo elementus (
40
). Taigi, mano nuomone, iš esmės privalomas dalyvavimas tokiame draudimo fonde, kaip MMB, iš tikrųjų nėra paslaugų teikimo laisvės apribojimas (
41
).
73.
Tačiau jeigu Teisingumo Teismas pripažintų, kad privalomas dalyvavimas tokiame draudimo fonde, kaip MMB, yra paslaugų teikimo laisvės apribojimas, prieš priimdamas sprendimą, ar EB 49 ir paskesnis straipsniai draudžia tokią pareigą, Teisingumo Teismas turėtų įvertinti, ar ji gali būti objektyviai pateisinama. Šiuo požiūriu Teisingumo Teismas yra kelis kartus nusprendęs, kad negalima atmesti galimybės, jog šiurkštus socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros pažeidimo pavojus gali būti privalomasis bendrojo intereso pagrindas, galintis pateisinti laisvės teikti paslaugas principo suvaržymą (
42
).
74.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą trumpai konstatavo, kad privaloma narystė nėra reikšminga nagrinėjamos Vokietijos sistemos finansinei pusiausvyrai arba solidarumo principo taikymui. Tačiau, mano nuomone, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neaišku, ar šis nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teiginys pagrįstas privalomos narystės būtinumo trūkumu pagal šiuo metu galiojančią Vokietijos sistemą, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad privaloma narystė būtų nereikalinga, jeigu esama sistema būtų pakeista.
75.
Tokiomis aplinkybėmis manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui tenka, remiantis visa jam prieinama informacija, nustatyti, ar pareiga dalyvauti tokiame profesinio draudimo fonde, kaip MMB, yra būtina esamos Vokietijos nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų draudimo sistemos finansinei pusiausvyrai arba ar gali būti nustatytos mažiau ribojančios priemonės.
76.
Atsižvelgdamas į išdėstytus samprotavimus ir su sąlyga, kad kai kuriuos aspektus patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, manau, kad EB 49 ir paskesnis straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie nedraudžia tokio darbdavio kaip Kattner privalomo dalyvavimo tokiame draudimo fonde kaip MMB siekiant apsidrausti draudimu nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų.
VI — Išvada
77.
Todėl, mano nuomone, į šioje byloje pateiktus klausimus reikėtų atsakyti taip:
1)
„įmonės“ sąvoka EB 81 straipsnio ir 82 straipsnio prasme neapima tokių fondų, kaip Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft, įpareigotų administruoti socialinės apsaugos sistemą, pagrįstą solidarumo principu, jeigu pagrindiniai šioje išvadoje nurodyti šios sistemos elementai yra kontroliuojami valstybės, o tai nustatyti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas;
2)
EB 49 ir paskesnis straipsniai, 82 straipsnis ir 86 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad jie nedraudžia tokio darbdavio kaip Kattner
Stahlbau GmbH privalomo dalyvavimo tokiame draudimo fonde kaip Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft siekiant apsidrausti draudimu nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Atrodo, kad tokia organizacija kaip MMB pagal Vokietijos teisę vadinama darbdavio atsakomybės draudimo fondu. Dėl glaustumo šioje išvadoje tokius fondus vadinsiu draudimo fondais.
(
3
)	BGBl. 2007 I, 2007 m. balandžio 20 d., p. 554.
(
4
)	2002 m. sausio 22 d. Sprendimas (C-218/00, Rink. p. I-691).
(
5
)	Žr. ypač 1987 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą van Gastel (37/86, Rink. p. 3589, 8 punktas).
(
6
)	Žr. 2008 m. birželio 26 d. Sprendimą Wiedemann (sujungtos bylos C-329/06 ir C-343/06, Rink. p. I-4635, 45 punktas).
(
7
)	2006 m. vasario 21 d. Sprendimas Ritter-Coulais (C-152/03, Rink. p. I-1711, 13–15 punktai).
(
8
)	Pavyzdžiui, 57120 eurų 2003 metais.
(
9
)	1991 m. balandžio 23 d. Sprendimas Höfner ir Elser Case (C-41/90, Rink. p. I-1979, 21 punktas) ir 4 išnašoje minėto sprendimo Cisal 22 punktas. Taip pat pagal nusistovėjusią teismo praktiką ekonominė veikla yra bet kuri veikla, kurią sudaro prekių tiekimas ar paslaugų teikimas į atitinkamą rinką: Sprendimas Komisija prieš Italiją (118/85, Rink. p. 2599, 7 punktas) ir Sprendimas Komisija prieš Italiją (C-35/96, Rink. p. I-3851, 36 punktas).
(
10
)	1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas (C-67/96, Rink. p. I-5751).
(
11
)	1993 m. vasario 17 d. Sprendimas (C-159/91 ir C-160/91, Rink. p. I-637).
(
12
)	Žr. 10 išnašoje minėto sprendimo Albany 78 punktą.
(
13
)	1995 m. lapkričio 16 d. Sprendimas (C-244/94, Rink. p. I-4013).
(
14
)	Žr. 10 išnašoje minėto sprendimo Albany 79 punktą.
(
15
)	4 išnašoje minėto sprendimo Cisal 32 ir 45 punktai.
(
16
)	Žr. 4 išnašoje minėto sprendimo Cisal 32 punktą.
(
17
)	Žr. 4 išnašoje minėto sprendimo Cisal 37 punktą ir 10 išnašoje minėto sprendimo Albany 86 punktą; taip pat žr. 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Pavlov ir kt. (sujungtos bylos C-180/98–C-184/98, Rink. p. I-6451, 118 punktas).
(
18
)	Žr. 4 išnašoje minėto sprendimo Cisal 38 punktą.
(
19
)	Ten pat, 39–42 punktai.
(
20
)	Ten pat, 44 punktas.
(
21
)	Ten pat, 44 punktas.
(
22
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato F. Jacobs išvados 10 išnašoje minėtoje byloje Albany 37–82 punktus. Taip pat žr. generalinio advokato F. Jacobs išvados 4 išnašoje minėtoje byloje Cisal 50–66 punktus.
(
23
)	Tačiau atrodo, kad konkrečių įmonių įmokas galima peržiūrėti atsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų rodiklius. Pažymėčiau, kad iš generalinio advokato F. Jacobs išvados byloje Cisal atrodo, jog pagal Italijos nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų draudimo sistemą vidutinės darbuotojų įmokos apskaičiuojamos kaip procentinė darbo užmokesčio dalis. Šį procentinė dalis priklausė nuo įmonės, kurioje jie dirbo, veiklos rizikingumo. Taip nustatytas procentinis dydis galėjo būti keičiamas konkrečioms įmonėms, jeigu jos galėjo įrodyti, kad, pavyzdžiui, dėl saugumo priemonių jų veikla yra mažiau rizikinga nei nacionalinis vidurkis. Žr. generalinio advokato F. Jacobs išvados 4 išnašoje minėtoje byloje 22 punktą.
(
24
)	42 punktas.
(
25
)	Žr., kad būtų galima palyginti, 4 išnašoje minėto sprendimo Cisal 40 ir 41 punktus.
(
26
)	Žr. šios išvados 49–52 punktus.
(
27
)	Žr. 17 išnašoje minėto sprendimo Pavlov ir kiti 114 punktą, kuriame Teisingumo Teismas pažymėjo, kad toje byloje nagrinėjamas fondas „apibrėžia įmokų ir išmokų sumas ir veikia remdamasis kaupimo principu. Taigi Fondo teikiamų išmokų lygis priklauso nuo jo investicijų sėkmingumo <…>“.
(
28
)	Atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia Teisingumo Teismo teiginį, pateiktą sprendimo Cisal 39 punkte, kad „(Italijos) draudimo sistema yra finansuojama įmokomis, kurių dydis ne visuomet yra proporcingas apdraudžiamai rizikai. Pavyzdžiui, iš bylos medžiagos matyti, kad įmokų dydis negali viršyti maksimalios ribos, net jeigu veikla yra labai rizikinga, o einamosios rizikos finansavimo pusiausvyra padalijama tarp visų tos pačios kategorijos įmonių“ (pažymėta mano).
(
29
)	Atrodytų (tik jeigu tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad SGB VII 152 straipsnyje numatyta maksimali renkamų įmokų suma, o, inter alia, SGB VII 153 straipsnyje įtvirtinami kriterijai, į kuriuos galima atsižvelgti apskaičiuojant įmokas.
(
30
)	Žr. šios išvados 49–52 punktus.
(
31
)	Žr. šios išvados 49–52 punktus.
(
32
)	2004 m. kovo 16 d. Sprendimas (sujungtos bylos C-264/01, C-306/01, C-354/01 ir C-355/01, Rink. p. I-2493).
(
33
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje teigia, kad MMB„veikla iš esmės yra draudimo paslaugų teikimas, apdorojimas ir žalos atlyginimas“.
(
34
)	Neturiu priežasčių manyti, kad „įmonės“ sąvoka pagal EB 86 straipsnį skiriasi nuo šios sąvokos, vartojamos EB 81 ir EB 82 straipsniuose.
(
35
)	Mano nuomone, nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų draudimas, kaip socialinės apsaugos sistemos dalis, nėra harmonizuotas Bendrijos teisėje. Žr., inter alia, 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančios Direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB, (Trečiosios ne gyvybės draudimo direktyvos) (OL L 228, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 346) 2 straipsnio 2 dalį, kurioje įtvirtina, kad: „ši direktyva netaikoma draudimo rūšims ar operacijoms ir draudimo įmonėms ar institucijoms, kurioms netaikoma Direktyva 73/239/EEB, taip pat ji netaikoma tos direktyvos 4 straipsnyje nurodytoms draudimo įmonėms“. Pagal Pirmosios Tarybos direktyvos 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo (OL L 228, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 14) 2 straipsnio 1 dalį „ši direktyva netaikoma <…> d) draudimui, sudarančiam įstatymu nustatytos socialinės apsaugos sistemos dalį“. Taip pat žr. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/83/EB dėl gyvybės draudimo (OL L 345, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 3) 3 straipsnio 4 dalį. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje tai nėra reikšminga, taip pat žr. Direktyvos 2002/83 2 straipsnio 3 dalį.
(
36
)	Žr. 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimą Kohll (C-158/96, Rink. p. I-1931, 17 ir 18 punktai ir juose nurodyta praktika).
(
37
)	Žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimą Smits ir Peerbooms (C-157/99, Rink. p. I-5473, 45 ir 46 punktai), kuriame išaiškinta, kad valstybės narės įgyvendindamos kompetenciją nustatyti „kokiomis sąlygomis atsiranda teisė arba pareiga apsidrausti pagal socialinio draudimo sistemą“„privalo laikytis Bendrijos teisės“ (pažymėta mano).
(
38
)	Šiuo klausimu žr. sprendimo Kohll, minėto 35 išnašoje, 20 ir 21 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką. Taip pat žr. 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimą Freskot (C-355/00, Rink. p. I-5263, 53 punktas).
(
39
)	Reikia pabrėžti, kad Teisingumo Teismui nėra pateikta informacijos, ar pareiga dalyvauti konkrečiame draudimo fonde buvo nustatyta diskriminaciniais tikslais arba turi diskriminacinį poveikį, išskyrus tą, kuris savaime yra susijęs su tokia pareiga. Tačiau atrodo, kad pareiga dalyvauti konkrečiame fonde garantuoja, kad privačios draudimo bendrovės suteikiamas draudimas gali tik papildyti įstatymo numatytą draudimą.
(
40
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje teigia, kad draudimą nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų teikia privačios draudimo bendrovės Belgijoje, Danijoje, Suomijoje ir Portugalijoje. Tačiau atrodo (tik jeigu tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad tokios privačios draudimo sistemos veikia siekdamos pelno ir neapima Vokietijos sistemoje esančių solidarumo elementų. Be to, nors nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodoma, kad Kattner pridėjo pasiūlymą, kurį jai pateikė Danijos draudimo bendrovė, tomis pačiomis kaip ir MMB sąlygomis galinti apdrausti nuo nelaimingų atsitikimų darbe, profesinių ligų ir nelaimingų atsitikimų vykstant į darbą ir iš jo, ir pagal kurį teikiamos išmokos visiškai atitinka Deutsche Gesetzliche Unfallversicherung (Vokietijos privalomojo nelaimingų atsitikimų draudimo organizacijos) patvirtintą išmokų sąrašą, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra duomenų, ar Danijos draudimo bendrovė veikia ne siekdama pelno, o kitu pagrindu.
(
41
)	Žr. pagal analogiją 37 išnašoje minėto sprendimo Freskot 67 ir 68 punktus.
(
42
)	35 išnašoje minėto sprendimo Kohll 41 punktas; 36 išnašoje minėto sprendimo Smits ir Peerbooms 72 punktas; 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimas Müller-Fauré (C-385/99, Rink. p. I-4509, 73 punktas) ir Sprendimas Stamatelaki (C-444/05, Rink. p. I-3185, 30 punktas).