62002CC0301_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje byloje iš esmės pateikiami du klausimai, susiję su įgaliojimų Europos centriniame banke (toliau – ECB) perdavimu. Pirma, klausiama, ar Valdančioji taryba(2) galėjo teisėtai perduoti įgaliojimus Vykdomajai valdybai(3) priimti Įdarbinimo sąlygų įgyvendinimo taisykles. Antruoju klausimu prašoma nustatyti, ar Vykdomoji valdyba galėjo įgalioti ECB pirmininko pavaduotoją priimti tam tikrus valdymo aktus, be kita ko, sprendimus, kuriais pratęsiamas naujai įdarbintų tarnautojų bandomasis laikotarpis.
2. Šie klausimai kyla iš C. S. Tralli, buvusio ECB tarnautojo, apeliacinio skundo dėl 2002 m. birželio 27 d. Europos bendrijų pirmosios instancijos teismo sprendimo Tralli prieš ECB (4) .
I – Teisinis pagrindas
3. Pagal prie EB sutarties pridėto protokolo dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko statuto (toliau – ECBS statutas) 12 straipsnio 3 dalį „Valdančioji taryba priima Darbo reglamentą, kuriame nustato ECB ir jo sprendimus priimančių organų vidaus struktūrą“.
4. ECBS statuto 36 straipsnio 1 dalis papildomai nurodo, kad „Vykdomosios valdybos siūlymu Valdančioji taryba nustato ECB personalo įdarbinimo sąlygas“.
5. Remiantis ECBS statuto 36 straipsnio 1 dalimi, Valdančioji taryba priėmė Europos centrinio banko personalo įdarbinimo sąlygas ( Conditions of Employment for Staff of the European Central Bank )(5), kurios pagal ginčo faktinių aplinkybių metu galiojusią redakciją numato:
„9. a)		ECB ir jo tarnautojų darbo santykiai yra nustatyti pagal šias įdarbinimo sąlygas sudarytose darbo sutartyse. Vykdomosios valdybos priimtose Personalo taisyklėse patikslinamos šių Įdarbinimo sąlygų įgyvendinimo taisyklės:
< ... >
10. a)		Darbo sutartys tarp ECB ir jo tarnautojų – tai priėmimo į tarnybą raštai, kuriuos pasirašo tarnautojai < ... >
b) 	pagal Personalo taisyklių nuostatas tarnybai gali būti nustatytas bandomasis laikotarpis. Bet kuriuo atveju bandomasi laikotarpis negali trukti ilgiau nei dvylika mėnesių.
11. a)		ECB gali nutraukti sutartį su savo tarnautoju motyvuotu Vykdančiosios tarybos sprendimu < ... > dėl šių priežasčių:
i)	dėl nuolatinės nekompetencijos < ... > ;
< ... >
41. Tarnautojai gali < ... > prašyti administracine tvarka peržiūrėti jų skundus ir reikalavimus dėl sprendimų individualiose bylose atitikties personalo politikai ir ECB tarnybos sąlygoms. Administraciniu patikrinimu nepatenkinti tarnautojai gali pasinaudoti Personalo taisyklėse numatyta skundų nagrinėjimo procedūra.
Šiomis procedūromis negali būti ginčijamas:
< ... >
iii)	bet koks sprendimas po bandomojo laikotarpio nepatvirtinti tarnautojo priėmimo į tarnybą“. (Neoficialus vertimas)
6. Remdamasi ECBS statuto 12.3 straipsniu, Valdančioji taryba priėmė ECB Darbo reglamentą(6), kurio 21 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„21.3. Įdarbinimo sąlygas įgyvendina Personalo taisyklės, kurias priima ir keičia Vykdomoji valdyba.“ (Neoficialus vertimas)
7. Remdamasi šia nuostata ir Įdarbinimo sąlygų 9 straipsnio a punktu, ECB Vykdomoji valdyba priėmė Personalo taisykles ( European Central Bank Staff Rules ), kurios numato:
„2.1 Bandomasis laikotarpis
Įdarbinimo sąlygų 10 straipsnio b punktas taikomas tokiomis sąlygomis:
2.1.1. Tarnybai gali būti nustatomas trijų mėnesių bandomasis laikotarpis < ... > . Ypatingais atvejais Vykdomoji valdyba, atsižvelgdama į 2.1.2 punkto a papunktį, gali nustatyti ilgesnį nei trijų mėnesių bandomąjį laikotarpį
< ... >
2.1.2. Jei bandomuoju laikotarpiu tarnautojas neatlieka savo pareigų dėl ligos, nelaimingo atsitikimo, motinystės atostogų arba ypatingais atvejais dėl specialių atostogų, trunkančių ilgiau nei vieną mėnesį, Vykdomoji valdyba gali bandomąjį laikotarpį pratęsti atitinkamam laikotarpiui.
Be to, ypatingais atvejais Vykdomoji valdyba gali:
a) pratęsti bandomąjį laikotarpį iki bendros dvylikos mėnesių trukmės; arba
b) pratęsti bandomąjį laikotarpį iki bendros dvylikos mėnesių trukmės, paskiriant asmenį atlikti kitas pareigas.
2.1.3 	Įspėjusi prieš mėnesį, Vykdomoji valdyba gali nutraukti sutartį, jei asmuo nepatenkinamai atlieka pareigas arba yra nekompetentingas. (Neoficialus vertimas)“
II – Faktinės bylos aplinkybės
8. 2000 m. birželio 20 d. C. S. Tralli buvo įdarbintas ECB apsaugos darbuotoju. Įdarbinimo laiške buvo nurodyta, kad pagal darbo sutartį jam taikoma trijų mėnesių bandomojo laikotarpio sąlyga.
9. 2000 m. rugpjūčio 21 d. ieškovo viršininkas jam pranešė, kad jo darbas neatitiko nagrinėjamoms pareigoms nustatytų reikalavimų. Ieškovo atlikto darbo trūkumai buvo aptarti per 2000 m. rugsėjo 1 d. įvykusį pokalbį.
10. 2000 m. rugsėjo 8 d. ieškovas gavo vidaus pranešimo kopiją, kurioje ECB apsaugos koordinatorius prašė ieškovo viršininko pratęsti jo bandomąjį laikotarpį. Šiame pranešime buvo nurodyta, kad šis papildomas bandymo laikotarpis yra būtinas dėl ieškovo nepakankamo profesinio darbo našumo tam, kad jam būtų leista dalyvauti papildomuose apmokymuose.
11. 2000 m. rugsėjo 18 d. laišku ECB informavo ieškovą apie bandomojo laikotarpio pratęsimą iki 2000 m. gruodžio 31 dienos(7) . Ieškovui buvo pranešta, kad sprendimas dėl jo kandidatūros patvirtinimo bus priimtas atsižvelgiant į jo profesinio darbo našumą pratęstu bandymo laikotarpiu.
12. 2000 m. lapkričio 29 d. laišku ieškovui buvo pranešta, kad Vykdančioji valdyba nusprendė nuo 2000 m. gruodžio 31 d. nutraukti sutartį(8) . Šis sprendimas buvo grindžiamas tuo, kad net ir prailgintu bandomuoju laikotarpiu profesinis ieškovo darbo našumas nepagerėjo.
III – Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
13. 2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismui pateiktu ieškiniu C. S. Tralli pradėjo bylą dėl sprendimo nutraukti sutartį panaikinimo (byla T‑373/00).
14. Be kita ko, C. S. Tralli pareiškė dar tris ieškinius, kuriais siekiama:
– panaikinti ECB pirmininko sprendimą atmesti jo protestą dėl sprendimo pratęsti bandomąjį laikotarpį (byla T–27/01),
– pripažinti, kad ECB pirmininkas neteisėtai atsisakė susipažinti su jo prašymu išnagrinėti sprendimą nutraukti sutartį (byla T–56/01), ir
– panaikinti ECB pirmininko sprendimą atmesti jo protestą dėl sprendimo nutraukti sutartį (byla T–69/01).
15. Šiuos skirtingus ieškinius Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo kartu ir nusprendė atmesti ieškinį byloje T‑373/00 bei konstatuoti, kad nėra būtina priimti sprendimų bylose T‑27/01, T‑56/01 ir T‑69/01.
IV – Dėl apeliacinio skundo
16. C. S. Tralli pateikė šį apeliacinį skundą, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2002 m. rugpjūčio 26 dieną.
17. Apeliaciniu skundu siekiama panaikinti skundžiamą sprendimą ir ECB sprendimus dėl bandomojo laikotarpio pratęsimo ir sutarties nutraukimo. Be to, C. S. Tralli Teisingumo Teismo prašo jam priteisti iš ECB sumokėti bazinį 32 304 eurų metinį atlyginimą kartu su išmokomis ir kitais Įdarbinimo sąlygose numatytais atlyginimo priedais, apskaičiuotais nuo 2000 m. gruodžio 31 dienos. Galiausia C. S. Tralli prašo priteisti iš ECB bylinėjimosi išlaidas.
18. ECB prašo apeliacinį skundą atmesti ir priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
19. Grįsdamas savo reikalavimus, C. S. Tralli nurodo tris apeliacinio skundo pagrindus, kurie bus nagrinėjami iš eilės:
– įgaliojimų perdavimą reglamentuojančių taisyklių pažeidimą,
– Personalo taisyklių 2.1.2 ir 2.1.3 straipsnių pažeidimą ir
– bylinėjimosi išlaidų paskirstymą nustatančių taisyklių pažeidimą.
A – Dėl pirmo apeliacinio skunde pagrindo, susijusio su įgaliojimų perdavimą reglamentuojančių taisyklių pažeidimu
20. Pirmuoju teisiniu pagrindu ieškovas iš esmės teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė įgaliojimų perdavimą reglamentuojančias taisykles.
21. Pirmosios instancijoje teisme ieškovas teigė, kad Personalo taisyklės yra neteisėtos. Dėl to Pirmosios instancijos teismas nusprendė:
„43 Ieškovo nuomone, Personalo taisyklės neturėjo jokio teisinio pagrindo. Iš tiesų jis nustato ECB personalo įdarbinimo sąlygas ir todėl, remiantis ECBS statuto 36 straipsnio 1 dalimi, jį turėjo priimti ne Vykdomoji valdyba, kuri šiuo klausimu neturėjo kompetencijos, o Valdančioji taryba Vykdomosios valdybos siūlymu.
44 Šiuo aspektu pakanka priminti, kad byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas X prieš ECB
(2001 m. spalio l d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas X prieš ECB, T 333/99, Rink. p. II 3021; Rink VT p. I A 199 ir II 921) Pirmosios instancijos teismui buvo pateiktas pareiškimas dėl neteisėtumo, pagrįstas tuo pačiu pagrindu, kuriuo remiasi ieškovas šioje byloje. To sprendimo 96–109 punktuose Pirmosios instancijos teismas iš esmės nurodė, kad Personalo taisyklės nėra neteisėtos, kaip skundžia ieškovas, būtent tiek, kiek pagal ECB darbo reglamento 21 straipsnio 3 dalį Valdančioji taryba įgaliojo Vykdomąją valdybą nustatyti Įdarbinimo sąlygų įgyvendinimo taisykles, t. y. Personalo taisykles.“
22. C. S. Tralli teigia, kad atmesdamas prieštaravimą dėl neteisėtumo, Pirmosios instancijos teismas padarė teisinę klaidą. Grįsdamas savo teiginį jis pateikia trijų rūšių argumentus.
23. Pirma, C. S. Tralli teigia, kad pagal ECBS statuto 36 straipsnio 1 dalį ECB Vykdomoji valdyba neturi kompetencijos priimti Personalo įdarbinimo sąlygų. Tokią kompetenciją turi Valdančioji taryba, o Vykdomoji valdyba šiuo klausimu turi tik teisę teikti pasiūlymus. Be to, tokiu atveju Valdančioji taryba nėra įgaliota perduoti savo įgaliojimų Vykdomajai valdybai, nes tam prieštarauja ECBS statuto 12 straipsnio 3 dalis ir pati „darbo reglamento“ sąvoka.
24. Antra, C. S. Tralli mano, kad Pirmosios instancijos teismas suklydo konstatuodamas, kad Valdančioji taryba teisėtai perdavė įga liojimus priimti Personalo įdarbinimo sąlygas Vykdomajai valdybai. Iš tiesų iš teismo praktikos matyti, kad Bendrijos teisėje įgaliojimų perdavimas privalo būti aiškiai nustatytas. Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas tik „darė prielaidą, kad įgaliojimai buvo numanomai perduoti pagal Darbo reglamento 21 straipsnio 3 dalį“(9) .
25. Galiausia C. S. Tralli pabrėžia, kad priimdama Personalo taisyklių 2.1.2 ir 2.1.3 straipsnius Vykdomoji valdyba pažeidė Darbo reglamento 21.3 straipsnį, nes priėmė ne Įdarbinimo sąlygų įgyvendinimo priemones, o atskiras taisykles. Šios nuostatos leido bandomąjį laikotarpį pratęsti vienašališkai, nors Įdarbinimo sąlygų 10 straipsnio b punktas numatė, kad šiuo laikotarpiu gali būti susitarta pagal darbo sutartyje nustatytas sąlygas. Be to, šios nuostatos numatė vieną atleidimo iš darbo bandomojo laikotarpio metu kriterijų, susijusį su netinkamu darbuotojo elgesiu ar netinkamais jo darbo rezultatais, kuris skiriasi nuo Įdarbinimo sąlygų 11 straipsnio a punkto i papunktyje nustatyto kriterijaus.
26. Mano nuomone, nagrinėjimą reikėtų pradėti atsižvelgiant į 1958 m. birželio 13 d. Sprendimą Meroni prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją (10) .
27. Šioje byloje ieškovas EAPB Aukščiausiąją valdžios instituciją kaltino tuo, kad ji kai kuriuos savo įgaliojimus perdavė „Briuselio organizacijoms“, t. y. ne pagal EAPB sutarties nuostatas įsteigtoms privačioms organizacijoms. Ieškovas pabrėžė, kad šios sutarties 8 straipsnis, nustatantis Aukščiausiosios valdžios institucijos pareigą užtikrinti joje numatytų tikslų įgyvendinimą, nenumatė įgaliojimų perdavimo galimybės.
28. Teisingumo Teismas šį argumentą atmetė dėl šių motyvų(11) :
„ < ... > negalima daryti išvados, jog neįmanoma, kad pagal privatinę teisę įsteigtoms įstaigoms, turinčioms išskirtines juridinio asmens teises ir savo įgaliojimus, būtų patikėtas (EAPB sutarties) 53 straipsnio a pastraipoje numatytų „bendrų kelių įmonių finansinių mechanizmų“ įgyvendinimas;
taikant to paties straipsnio b pastraipą, pačios Aukščiausiosios valdžios institucijos įsteigtais finansiniais mechanizmais siekiama tokių pačių tikslų, kurie yra leistini taikant a pastraipą;
todėl reikia sudaryti galimybę, kad tokie mechanizmai būtų panašūs savo forma, ir ypač kad jie galėtų pasinaudoti organizacijų, turinčių savarankiško juridinio asmens, teisėmis;
atsižvelgiant į tai, (EAPB) sutarties 53 straipsnyje numatytų finansinių mechanizmų, kuriems leidimą įgalioti suteikia Aukščiausioji valdžios institucija arba pati įgalioja, sudarymas suteikia jai teisę nustatytomis sąlygomis bei jai kontroliuojant perduoti šioms organizacijoms tam tikrus įgaliojimus.“
29. Kaip pabrėžė vienas autorius(12), todėl Teisingumo Teismas manė, kad EAPB sutarties nuostatos, suteikiančios Aukščiausiosios valdžios institucijai teisę priimti teisės aktus, buvo pakankamas teisinis pagrindas leisti jai perduoti tam tikrus įgaliojimus atskiroms privačioms organizacijoms, turinčioms savarankiško juridinio asmens teises. Todėl galima konstatuoti, kad įgaliojimų perdavimas pagal Bendrijos teisę yra teisėtas, jeigu, kaip yra ir nagrinėjamos bylos atveju, nėra perdavimą aiškiai draudžiančios nuostatos(13) .
30. Todėl manau, kad iš esmės Valdančioji taryba turėjo teisę perduoti tam tikrus savo įgaliojimus ECB Vykdomajai valdybai. Pirmasis ieškovo argumentas dėl neturėjimo teisės perduoti įgaliojimus yra atmestinas.
31. Dėl įgaliojimų perdavimui taikytinų taisyklių reikėtų pažymėti, kad minėtas Meroni prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją sprendimas įrodo, jog įgaliojimai gali būti perduodami teisėtai laikantis kelių sąlygų. Šios sąlygos, sudarančios bendrą įgaliojimų perdavimo Bendrijos teisėje tvarką(14), yra šios:
– įgaliojančioji institucija negali įgaliojamam subjektui perduoti kitų nei jis pats yra gavęs įgaliojimų(15),
– įgaliojamam subjektui naudojantis perduotais įgaliojimais turi būti taikomos tos pačios sąlygos kaip ir tuo atveju, jeigu šiais įgaliojimais tiesiogiai naudotųsi pati įgaliojančioji institucija, ypač motyvavimo ir paskelbimo reikalavimų atžvilgiu(16),
– įgaliojimų perdavimas negali būti preziumuojamas: net jei įgaliojančioji institucija turi teisę perduoti įgaliojimus, ji privalo priimti aiškų sprendimą dėl įgaliojimų perdavimo(17),
– galima perduoti tik aiškiai apibrėžtus(18) vykdomuosius įgaliojimus: Teisingumo Teismas nusprendė, kad vertinimo įgaliojimų perdavimas, kuriuo norima perduoti didelę diskreciją, pakeičia įgaliojančiojo subjekto pasirinkimą į įgaliotojo subjekto, taigi šitaip kartu yra perduodama ir atsakomybė(19) . Tam tikrose srityse, pavyzdžiui, bendrojoje žemės ūkio politikoje, Teisingumo Teismas vis dėlto nusprendė, kad „įgyvendinimo“ sąvoka turi būti aiškinama plačiai, atsižvelgiant į sutarties sistemą ir praktikos reikalavimus(20) .
32. Šioje byloje C. S. Tralli teigia, kad nėra įvykdytos dvi paskutinės sąlygos. Antruoju ir trečiuoju argumentais jis tvirtina, kad ginčijamas įgaliojimų perdavimas nebuvo aiškus ir kad Personalo taisyklių 2.1.2 ir 2.1.3 straipsniai viršija vien Įdarbinimo sąlygas.
33. Nustatant, ar antrasis argumentas nėra pagrįstas, pakanka perskaityti Darbo reglamentą, kurio 21 straipsnio 3 dalyje Valdančioji taryba, kuriai yra suteikti įgaliojimai priimti personalo įdarbinimo sąlygas, aiškiai nurodė, jog „Įdarbinimo sąlygas įgyvendina Personalo taisyklės, kurias priima ir keičia Vykdomoji valdyba“.
34. Valdančioji taryba aiškiai perdavė Vykdomajai valdybai įgaliojimus priimti Įdarbinimo sąlygas įgyvendinančias nuostatas. Priešingai nei teigia ieškovas, Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime nepasitenkino tik „daryti prielaidą, kad įgaliojimai buvo numanomai perduoti pagal Darbo reglamento 21 straipsnio 3 dalį“(21) .
35. Dėl trečiojo argumento manau, kad Personalo taisyklių 2.1.2 ir 2.1.3 straipsniai neturi reikšmės susijusių Įdarbinimo sąlygų nuostatų apimčiai.
36. Kaip jau minėjau, vadovaujantis Įdarbinimo sąlygų 10 straipsnio b papunkčiu, „priėmimui į tarnybą gali būti nustatomas bandomasis laikotarpis“, kuris „negali jokiu būdu trukti ilgiau nei dvylika mėnesių“. Tačiau pagal Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnį Vykdomoji valdyba numatė, kad „išimtiniais atvejais Vykdomoji valdyba gali pratęsti bandomąjį laikotarpį iki bendros dvylikos mėnesių trukmės“. Vadinasi, Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnis nustato bandomojo laikotarpio įgyvendinimo sąlygas, nepažeisdamos Valdančiosios tarybos nustatytos maksimalios tokio laikotarpio trukmės.
37. Tai, kad Valdančioji taryba galėjo vienašališkai pratęsti bandomąjį laikotarpį, nereiškia, kad Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnis yra negaliojantis. 2002 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime Pflugradt prieš ECB (22) Teisingumo Teismas aiškiai nusprendė, kad tai, jog tarp ECB ir jo tarnautojų yra susiklostę sutartinio pobūdžio darbo santykiai, nereiškia, kad ECB valdymo organai negali priimti vienašališkų priemonių atsižvelgiant į jam
patikėto bendrojo intereso įgyvendinimą. Kadangi galimybė imtis tokių priemonių yra numatyta Įdarbinimo sąlygose, konstatuotina, kad, priešingai nei teigia ieškovas, Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnyje nustačius galimybę išimtiniais atvejais priimti vienašališką sprendimą pratęsti bandomąjį laikotarpį, tai neturėjo jokios įtakos Įdarbinimo sąlygų pobūdžiui ar reikšmei(23) .
38. Kaip jau minėjau, Personalo taisyklių 2.1.3 straipsnis suteikia teisę Vykdomajai valdybai tuo atveju, kai asmuo „nesugeba dirbti arba yra nekompetentingas“, nutraukti sutartį per bandomąjį laikotarpį. Žinoma, „nesugebėjimas dirbti“ nėra minimas Įdarbinimo sąlygų 11 straipsnio a punkto i papunktyje, kuris numato, kad „ECB gali nutraukti sutartį su savo tarnautoju < ... > dėl jo nuolatinės nekompetencijos“.
39. Vis dėlto nesugebėjimas dirbti, kaip ir nekompetentingumas, yra susijęs su asmens sugebėjimu tinkamai atlikti savo pareigas. Be to, sąvoka gebėjimas dirbti per bandomąjį laikotarpį yra susijusi su bandomuoju laikotarpiu, nes bandomasis laikotarpis ir yra visuomet nustatomas tam, kad būtų galima patikrinti kandidato gebėjimą atlikti jam paskirtas pareigas. Todėl negalima teigti, kad Personalo taisyklių 2.1.3 straipsnyje numačius galimybę nutraukti darbo sutartį dėl nesugebėjimo dirbti atveju būtų peržengtos Įdarbinimo sąlygų įgyvendinimo nuostatų ribos.
40. Iš to išplaukia, kad pagal minėtas nuostatas Vykdomoji valdyba aiškiai veikė neperžengdama vykdomųjų įgaliojimų, kuriuos jai pagal Darbo reglamento 21.3 straipsnį perdavė Valdančioji taryba, ribų.
41. Todėl pirmasis ieškovo teisinis pagrindas yra atmestinas.
B – Dėl antrojo apeliaciniame skunde nurodyto teisinio pagrindo dėl Personalo taisyklių 2.1.2 ir 2.1.3 straipsnių pažeidimo
42. Ieškovas papildomai nurodo antrąjį teisinį pagrindą tuo atveju, jei Teisingumo Teismas pripažintų Personalo taisyklių 2.1.2 ir 2.1.3 straipsnius teisėtais. Juo remiamasi ginčijant sprendimo 48–83 punktus.
43. Šiuose punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad sprendimai pratęsti bandomąjį laikotarpį ir nutraukti darbo sutartį neprieštaravo Įdarbinimo sąlygoms ir Personalo taisyklėms dėl šių motyvų:
„48 Pirma, ieškovas tvirtina, kad sprendimą pratęsti bandomąjį laikotarpį pasirašė direktorius ir Personalo skyriaus vadovas, nors pagal Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnį sprendimus pratęsti bandomąjį laikotarpį priima ECB Vykdomoji valdyba.
49 Pirmosios instancijos teismas pastebi, kad jo prašymu ECB pateikė, pirma, 1999 m. kovo 16 d. ECB Vykdomosios valdybos susirinkimo protokolo ištrauką, iš kurios matyti, kad šis organas perdavė įgaliojimus priimti sprendimus pratęsti bandomąjį laikotarpį ECB pirmininko pavaduotojui, ir, antra, 2000 m. rugsėjo 13 d. pasiūlymą pratęsti ieškovo bandomąjį laikotarpį, kuriame ECB pirmininko pavaduotojas 2000 m. rugsėjo 15 d. ranka pažymėjo savo sutikimą. Todėl sprendimas pratęsti bandomąjį laikotarpį buvo priimtas nepažeidžiant taikytinų procedūrinių reikalavimų < ... > .
< ... >
54 Trečia, ieškovas mano, kad atsakovas negalėjo savo sprendimo pratęsti bandomąjį laikotarpį grįsti Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnio antrąja pastraipa. Jis pastebi, kad remiantis šia nuostata, bandomasis laikotarpis gali būti pratęstas tik „ypatingomis aplinkybėmis“. Ieškovo manymu, tokios „ypatingos aplinkybės“ gali atsirasti tik dėl darančios poveikį jo funkcijoms atlikti ilgalaikės kliūties, kuri tiesiogiai trukdo pasiekti bandomojo laikotarpio tikslą. Tačiau, jo nuomone, nagrinėjamu atveju tokių aplinkybių nebuvo. Pats netinkamas pareigų atlikimas, kuris nurodytas kaip bendrasis pagrindas, negali būti laikomas tokia išimtine aplinkybe.
55 Atsakovas į tai atsakė, pirma, kad pirmasis sutartas ieškovo bandomasis laikotarpis daugiausia tęsėsi per vasaros atostogas ir kad dėl mažesnio ECB aktyvumo šiuo laikotarpiu ieškovo sugebėjimas atlikti šias pareigas negalėjo būti tinkamai patikrintas. Tačiau toks sugebėjimų patikrinimas buvo būtinas, nes ieškovas pirmojo sutarto bandomojo laikotarpio metu pareigas atliko su tam tikrais trūkumais.
56 Pirmosios instancijos teismas teigia, kad pati vienintelė aplinkybė, jog šiuo atveju bandomasis laikotarpis tęsėsi vasaros atostogų metu, negali būti laikoma išimtine aplinkybe Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnio prasme. Priešingai, tokią aplinkybę administracija privalo numatyti iš anksto
priėmimo į darbą metu. Tačiau ECB gali visiškai teisingai manyti, kad tokia aplinkybė egzistuoja tuo atveju, kai dėl objektyviai pateisinamų priežasčių administracija abejoja tarnautojo–stažuotojo sugebėjimo atlikti pareigas, kurioms jis buvo priimtas į darbą, tačiau iš dalies dėl vasaros atostogų metu sumažėjusios veiklos ji bandomuoju laikotarpiu dar negalėjo susidaryti galutinės nuomonės, ar asmens priėmimą į tarnybą reikėtų patvirtinti, ar sutartį vis dėlto nutraukti.
57 Tačiau iš bylos medžiagos, būtent iš 2000 m. rugsėjo 8 d. rašto matyti, kad administracija pirminiu sutartu bandomuoju laikotarpiu negalėjo įsitikinti ieškovo sugebėjimais: ar ieškovas turi būti galutinai priimtas į tarnybą, ar dėl netinkamo pareigų vykdymo sutartis turėtų būti nutraukta. Vis dėlto aišku, kad administracija pirmuoju sutartu bandomuoju laikotarpiu abejojo ieškovo sugebėjimu eiti pareigas, būtent jo sugebėjimu valdyti ECB apsaugos sistemą, nors dar negalėjo galutinai apsispręsti, ar pasibaigus pirminiam bandomajam laikotarpiui derėtų nutraukti sutartį. Aukštesniųjų vadovų abejonių buvimą patvirtina ir pats ieškovas savo rašte, kuriame jis pareiškė apie norą pagerinti pareigų atlikimą. Tokiomis aplinkybėmis atsakovas visiškai galėjo manyti, kad yra išimtinės aplinkybės Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnio antrosios pastraipos prasme, kuriomis remiantis leidžiama pratęsti ieškovo bandomąjį laikotarpį.
< ... >
61 Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ieškovui nepavyko įrodyti, jog
sprendimas pratęsti bandomąjį laikotarpį yra neteisėtas < ... > .
< ... >
68 (Dėl sprendimo atleisti iš darbo) ieškovas iš esmės teigia, kad bandomuoju laikotarpiu jam nebuvo suteikta galimybė prisitaikyti prie kasdieninių apsaugos tarnybos reikalavimų, kad jam nebuvo leista ramiai susipažinti su tarnybos eiga, nors jis iš karto ėmėsi vykdyti įprastines komandos užduotis, ir kad jis neturėjo apmokymų. Būtent dėl priekaištų, kad netinkamai naudojo ECB informatikos sistemą, jis pabrėžė, kad šio dalyko apmokymų bandomuoju laikotarpiu nepakako.
69 Pirmosios instancijos teismas mano, kad sprendimas atleisti iš darbo bandomuoju laikotarpiu panaikintinas, jei asmeniui nebuvo sudarytos normalios bandomojo laikotarpio atlikimo sąlygos (Statuto kontekste žr. 1985 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Patrinos prieš ESK, 3/84, Rink.p. 1421, 20–24 punktus ir 1994 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Correia prieš Komisiją, T‑568/93, Rink. p. I-A-271 ir II-857, 34 punktą).
70 Todėl būtina nagrinėti, ar šiuo atveju ieškovui buvo sudarytos normalios
sąlygos atlikti bandomąjį laikotarpį.
71 Iš bylos medžiagos, būtent iš 2000 m. rugsėjo 8 d. ECB apsaugos koordinatoriaus rašto ieškovo viršininkui, kurį ieškovas pasirašė, jog su juo susipažino, matyti, kad per pirmąsias keturias darbo ECB savaites jis išėjo pagrindinių jam priskirtų užduočių apmokymo programą. Šios programos tikslus ir turinį buvo nustatęs ECB apsaugos tarnautojų prižiūrėtojas („vadovas“), 2000 m. birželio 29 d. patvirtinęs apmokymų planą, kuris buvo pateiktas Pirmosios instancijos teismo prašymu. Ieškovas ir posėdyje tvirtino, kad šiuo laikotarpiu jis dalyvavo tam tikruose apmokymuose apie skirtingų ECB apsaugos sistemos darbo įrenginių veikimą ir darbo metu jį prižiūrėjo du patyrę kolegos, kurie pagal savo specializaciją buvo paskirti atsakingais asmenimis ( godfather ). Posėdyje ieškovas taip pat patvirtino, kad kolegos jį aktyviai supažindindavo su pagrindinėmis būsimas pareigas
reglamentuojančiomis instrukcijomis. Dėl ieškovo teiginio, kad šios instrukcijos nebuvo pakankamai aiškios, konstatuotina, kad jis nepateikė jokio konkretaus įrodymo, kuris leistų Pirmosios instancijos teismui nustatyti, kodėl ši priežiūros sistema buvo neveiksminga.
72 Be to, iš dėl šios bylos nagrinėjimo tikslais pateikto 2001 m. gruodžio 21 d. ECB apsaugininkų prižiūrėtojo pavaduotojo rašto, kurio turinį posėdyje patvirtino ir pats ieškovas, matyti, kad 2000 m. rugpjūčio 23–25 d. ieškovas papildomai išklausė apmokymus apie skirtingas kontrolės, įskaitant ir tam tikras informatikos, sistemas. Galiausia iš to paties rašto išplaukia ir tai, be to, ieškovas tai asmeniškai patvirtino posėdyje, kad pratęsus bandymo laikotarpį jis dvi dienas dalyvavo informatikos apmokymuose, iš kurių viena diena buvo ieškovo metinių atostogų metu, siekiant pakartoti atskirų sistemų veiklą. Ieškovas dar kartą kritikavo, kad apmokymų nepakako, tačiau nepateikė jokių konkrečių įrodymų, kurie leistų Pirmosios instancijos teismui padaryti išvadą apie priežastis, dėl kurių šie apmokymai neleido atlikti jam darbo pagal nustatytus reikalavimus ir gauti jo poreikius atitinkantį apmokymą.
73 Iš to, kas pasakyta, aišku, kad ECB naujai įdarbintiems tarnautojams, tarp jų ir ieškovui, yra sukūrusi apmokymų programą, leidžiančią ieškovui per šešių mėnesių bandomąjį laikotarpį suvokti jam tenkančių užduočių pobūdį ir tai, ko iš jo tikimasi. Tokiomis aplinkybėmis nėra įrodymų, pagrindžiančių ieškovo reikalavimus, kad jam bandomajam laikotarpiui atlikti nebuvo sudarytos normalios sąlygos.
< ... >
83 Iš to išplaukia, kad pareiškimas dėl Įdarbinimo sąlygų ir Personalo taisyklių prieštaravimo proporcingumo principui yra atmestinas.“
44. Antruoju apeliacinio skundo teisiniu pagrindu siekiama užginčyti šį įvertinimą. Jis susideda iš penkių dalių, kurias nagrinėsiu iš eilės.
45. Pirma, C. S. Tralli teigia, kad sprendimas dėl bandomojo laikotarpio pratęsimo buvo priimtas pažeidžiant Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnį. Jo manymu, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 49 punkte, tik Vykdomoji valdyba turėjo įgaliojimus pratęsti bandomąjį laikotarpį ir negalėjo šių įgaliojimų perduoti ECB pirmininko pavaduotojui.
46. Pažymėtina, kad remdamasis bylos įrodymais skundžiamo sprendimo 49 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog Vykdomoji valdyba 1999 m. kovo 16 d. susirinkime įgaliojimus priimti sprendimus pratęsti naujai įdarbintų tarnautojų bandomąjį laikotarpį perdavė ECB pirmininko pavaduotojui. Atsižvelgiant į ieškovo argumentas, būtina ištirti, ar šis įgaliojimas yra galiojantis.
47. Manau, kad šiuo aspektu svarbūs teismų praktikoje nustatyti Europos Bendrijų Komisijos narių įgaliojimo principai.
48. Manau, kad įgaliojimai yra specifinė jų perdavimo forma, grindžiama „vidinės organizacijos kompetencija“ pripažįstamos Sutarties įsteigtoms Bendrijų institucijoms ir įstaigoms(24), kuri, skirtingai nuo kitų įgaliojimų perdavimo formų, bendrai apsiriboja įgaliojimu priimti individualius sprendimus. Todėl visos minėtame sprendime Meroni prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją
nustatytos sąlygos taikytinos įgaliojimų režimui.
49. Nusistovėjusioje Teisingumo teismo teismų praktikoje(25) yra įtvirtinta, kad nepažeisdama jos veiklą reguliuojančio kolegialumo principo(26) Komisija gali įgalioti savo narius jos vardu priimti tam tikrus sprendimus. Teisingumo Teismo nuomone, tokia įgaliojimų perdavimo sistema neatima iš Komisijos įgaliojimų priimti sprendimus, nes narys priima sprendimus Komisijos vardu ir ji už jį yra visiškai atsakinga(27) . Be to, Teisingumo Teismas manė, kad ši sistema buvo „būtina, atsižvelgiant į labai išaugusį sprendžiamųjų teisės aktų, būtinų Komisijos funkcijoms įvykdyti, skaičių“(28) . Teisingumo Teismo nuomone, „būtinybė užtikrinti sprendimus priimančiojo organo gebėjimą veikti atitinka kiekvienai institucinei sistemai būdingą principą, kurio < ... > išdėstymas atitinka Susiliejimo sutarties 16 straipsnį, kuriuo vadovaudamasi „Komisija patvirtina savo darbo tvarkos taisykles, užtikrindama savo ir savo padalinių veiklą“(29) .
50. Tačiau pagal teismo praktiką tokia įgaliojimų perdavimo sistema įmanoma tik valdymo ar administracinių teisės aktų atžvilgiu, neįskaitant jokio esminio sprendimo priėmimo(30), nors įgaliojimai gali būti susiję su sprendimu atlikti tyrimus pagal Reglamento Nr. 17(31) 14 straipsnio 3 dalį, sprendimu nutraukti teikiamą pagalbą(32) arba sprendimu, kuriuo reikalaujama sumokėti delspinigius po to, kai buvo patvirtintas sprendimas skirti baudą(33) . Priešingai, įgaliojimai negali būti perduoti priimti sprendimą dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo(34) ar sprendimą pateikti motyvuotą nuomonę ar pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB sutarties 226 straipsnį(35) .
51. Manau, kad teismo praktika, susijusi su Komisijoje nustatyta įgaliojimų sistema, taikytina ir nagrinėjamos bylos atveju.
52. Jei įgaliojimai yra suteikiami apribojant teisę tik valdymo ir administracinių aktų priėmimu, jie negali iš Vykdomosios valdybos atimti teisės priimti sprendimų: ECB pirmininko pavaduotojo sprendimas pratęsti bandomąjį laikotarpį buvo priimtas Vykdomosios valdybos vardu, o pastaroji prisiėmė visą atsakomybę. Be to, būtinybė užtikrinti sprendimus priimančio organo veiklą, kaip ir Komisijos atveju, yra išdėstyta pirminės teisės nuostatoje, būtent ECBS statuto 12 straipsnio 3 dalyje, numatančioje, kad „Valdančioji taryba priima Darbo reglamentą, kuriame nustato ECB ir jo sprendimus priimančių organų vidaus struktūrą“.
53. Tačiau šiuo atveju nebuvo ginčijama, jog nagrinėjami įgaliojimai buvo perduoti valdymo ir administraciniams aktams priimti. Iš esmės tai yra tiesiog ECB pirmininko pavaduotojo sprendimas dėl naujai įdarbinto tarnautojo bandomojo laikotarpio pratęsimo reikalingumo. Vadinasi, ECB pirmininko pavaduotojas neturi jokių įgaliojimų priimti „esminius sprendimus“ minėtos teismų praktikos prasme.
54. Tokiomis aplinkybėmis manau, kad Valdančioji taryba turėjo teisę įgalioti ECB pirmininko pavaduotoją priimti sprendimus pratęsti naujai įdarbinto tarnautojo bandomąjį laikotarpį ir kad dėl šios priežasties pirmoji teisinio pagrindo dalis yra atmestina.
55. Antra, C. S. Tralli teigia, kad Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnis prieštarauja „aukščiausioms Bendrijos teisės normoms“ ir, inter alia, „principui, pagal kurį Europos Bendrijos yra teisinė bendrija“(36) . Jis mano, kad nurodant tokius neaiškius kriterijus kaip „ypatingi atvejai“, kurie nepatikslina Įdarbinimo sąlygų taikymo sąlygų, ginčijama nuostata atveria kelią šališkų priemonių taikymui.
56. Neatsižvelgiant į tai, kad šis argumentas yra susijęs su Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnio teisėtumu ir kad todėl turėtų būti nagrinėjamas kartu su pirmuoju teisiniu pagrindu, manau, kad jis yra akivaizdžiai nepagrįstas.
57. Aišku, kad tokios sąvokos, šiuo atveju Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnyje numatyti „ypatingi atvejai“, yra vadinamieji „teisiniai standartai“. Tai yra lanksčios normos, pagrįstos specialiai neapibrėžtais kriterijais, atskleidžiančiais teisės aktų leidėjo valią palikti jų turinį nustatyti atitinkamoms administracinėms ar teisminėms institucijoms, atsižvelgiant į kiekvieną atskirą atvejį tam, kad jas būtų galima geriausiai pritaikyti nagrinėjamomis faktinėmis aplinkybėmis. Teisiniai standartai yra žinomi daugumai, jei ne visoms, teisinėms sistemoms, inter alia, ir Bendrijos teisės sistemai(37) . Šiuo atveju, kaip ir kitais, išvengiama šališkų sprendimų rizikos, nes nagrinėjamiems sprendimams taikoma teisminė kontrolė.
58. Todėl manau, kad antra teisinio pagrindo dalis yra aiškiai nepagrįsta.
59. Trečia, ieškovas ginčija, jog Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad
abejonės dėl stažuotojo profesinių sugebėjimų gali būti laikomos „ypatingomis aplinkybėmis“, kuriomis, vadovaujantis Personalo taisyklių 2.1.2 straipsniu, buvo grindžiamas sprendimas pratęsti bandomąjį laikotarpį. Jis mano, kad bandomojo laikotarpio tikslas yra patikrinti, ar yra tokių abejonių, o Pirmosios instancijos teismas tokią taisyklę ir išimtį pritaikė jas sukeisdamas.
60. Visų pirma primintina, kad teismo praktikoje yra nustatyta, jog ECB savo paslaugų organizacijoje ir personalo valdyme naudojasi dideliais vertinimo įgaliojimais, kad galėtų užtikrinti jai patikėto bendro intereso įgyvendinimą(38) .
61. Bendrijos institucijose ar įstaigose bandomojo laikotarpio ar stažo paprastai pakanka, kad valdžios įstaiga, turinti teisę priimti sprendimą, galėtų įsitikinti
asmens sugebėjimu eiti pareigas, į kurias jis buvo priimtas dirbti. Toks įsitikinimas gali pasireikšti bandomąjį laikotarpį atliekantį asmenį paskiriant į pareigas arba priimant sprendimą nutraukti jo sutartį ar neskirti jo į pareigas. Iš tiesų tokios situacijos, kai po bandomojo laikotarpio ar stažo valdžios įstaiga, turinti teisę priimti sprendimą, vis dar abejoja, ar ji turėtų pratęsti asmens bandomąjį laikotarpį, yra retos.
62. Todėl nebuvo nustatyta, kad Pirmosios instancijos teismas, manydamas, jog abejonės dėl stažuotojo sugebėjimų galėjo būti „ypatingas atvejis“, pagrindžiantis jo bandomojo laikotarpio pratęsimą pagal Personalo taisyklių 2.1.2 straipsnį, būtų padaręs teisės klaidą.
63. Ketvirta, ieškovas ginčija Pirmosios instancijos teismo išvadą, kad jo bandomasis laikotarpis buvo pratęstas abejojant profesiniais sugebėjimais. Jis pabrėžia, kad atsiliepime į ieškinį byloje T‑373/00 ECB nurodė, jog ieškovo bandomasis laikotarpis buvo pratęstas todėl, kad jis tęsėsi atostogų laikotarpiu.
64. Neatsižvelgiant į šio reikalavimo priimtinumo klausimą, pastebėtina, kad minėtame atsiliepime į ieškinį ECB nurodė dviejų rūšių argumentus:
„12. Pirma, (ECB) remiasi tuo, kad ieškovas savo pareigas pradėjo eiti 2000 m. liepos 1 d. (ir kad) didelė jo bandomojo laikotarpio dalis tęsėsi (atostogų) metu.
13. Antra, (ECB) atsižvelgė į tai, kad prieš įsidarbindamas ECB ieškovas keturiolika metų dirbo privačioje saugos bendrovėje. Todėl jis nusprendė, kad netinkamas ieškovo pareigų atlikimas
iš esmės galėjo būti paaiškinamas galimais naujo darbo ECB sunkumais ir būtinybe prisitaikyti prie naujų darbo sąlygų ir kad bandomojo laikotarpio pratęsimas suteiktų ieškovui papildomą galimybę įrodyti savo privalumus ir sugebėjimą prisitaikyti (39) .
65. Tokiomis aplinkybėmis ieškovo argumentas dėl byloje T‑373/00 ECB pateikto atsiliepimo į ieškinį turinio bet kuriuo atveju yra aiškiai nepagrįstas.
66. Galiausia ieškovas nurodo įvairius pagrindus, siekdamas įrodyti, kad, priešingai nei Pirmosios instancijos teismas yra nurodęs skundžiamo sprendimo 70–73 punktuose, jam nebuvo sudarytos normalios sąlygos atlikti bandomąjį laikotarpį.
67. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika(40), Teisingumo Teismas neturi kompetencijos nustatyti faktinių aplinkybių, nei iš esmės tirti įrodymų, kuriuos Pirmosios instancijos teismas laikė tinkamu patvirtinti faktines aplinkybes. Kadangi įrodymai buvo gauti teisėtai ir buvo laikytasi bendrųjų teisės principų bei įrodinėjimo pareigos ir įrodymų pateikimo procedūros taisyklių, tik Pirmosios instancijos teismas galėjo įvertinti jam pateiktų įrodymų svarbą. Tačiau tokį įvertinimą, jei yra akivaizdu, kad įrodymai buvo iškreipti, teisės požiūriu turi teisę peržiūrėti Teisingumo Teismas.
68. Nagrinėjamos bylos atveju Pirmosios instancijos teismas, remdamasis byloje pateitais įrodymais, konstatavo, kad „niekas neleidžia daryti išvados, jog ieškovui nebuvo sudarytos normalios sąlygos atlikti bandomąjį laikotarpį“(41) .
69. Tokiomis aplinkybėmis paskutinė teisinio pagrindo dalis yra akivaizdžiai nepriimtina. Kadangi ieškovas neįrodė ir net rimtai nepagrindė, kad Pirmosios instancijos teismas iškreipė jam pateiktą faktinę ir įrodomąją medžiagą, būdai, kuriais buvo užtikrinamas naujai įdarbintų tarnautojų apmokymas, jo naujai priimtiems tarnautojams taikomų apmokymo metodų įvertinimas negali būti ginčijami šiame apeliaciniame skunde.
70. Remdamasis tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti visą antrąjį teisinį pagrindą.
C – Dėl trečiojo apeliaciniame skunde nurodyto teisinio pagrindo dėl bylinėjimosi išlaidų paskirstymą nustatančių taisyklių pažeidimo
71. Paskutiniu apeliacinio skundo pagrindu siekiama užginčyti Pirmosios instancijos teismo nustatytą bylinėjimosi išlaidų paskirstymą. Skundžiamame sprendime šis išlaidų paskirstymas nustatytas taip:
„95 Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Tačiau pagal šio Procedūros reglamento 88 straipsnį bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas.
96 Tokiomis aplinkybėmis byloje T‑373/00 kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
97 Priešingai, bylose T‑27/01, T‑56/01 ir T‑69/01 atsakovas pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalies antrąją pastraipą, nukrypstant nuo to paties Procedūros reglamento 88 straipsnio, Pirmosios instancijos teismo prašė iš ieškovo priteisti visas, įskaitant ir atsakovo patirtas, bylinėjimosi išlaidas. Jis mano, kad šio ieškinio pareiškimas yra piktnaudžiavimas teise. Todėl dėl šių ieškinių patirtos bylinėjimosi išlaidos Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalies antrosios pastraipos prasme turi būti laikomos nepagrįstomis.
98 Ieškovas bylose T‑27/01 ir T‑69/01 prašo, kad pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalies antrąją pastraipą jo patirtas bylinėjimosi išlaidas padengtų atsakovas, net jei ieškinys ir būtų atmestas kaip nepriimtinas. Jis nurodo, kad taip susiklosčius aplinkybėms jis iš esmės buvo priverstas pateikti šiuos skirtingus ieškinius tam, kad galėtų apsaugoti savo teises. Jo manymu, pagal Įdarbinimo sąlygų 41 ir 42 straipsnius, prieš pareikšdamas ieškinį dėl sprendimo pratęsti bandomąjį laikotarpį ir sprendimo nutraukti darbo sutartį, jis galėjo ir turėjo pradėti neteisminį šių sprendimų skundo nagrinėjimo procesą. Tačiau atsakovas šį argumentą paneigė dar per administracinę procedūrą. Tokia neaiški situacija susidarė dėl atsakovo kaltės. Todėl, jo teigimu, jis buvo priverstas pareikšti panašius ieškinius bylose T‑373/00, T‑27/01 ir T‑69/01.
99 Pirmosios instancijos teismas mano, kad, priešingai nei teigia ieškovas, iš Įdarbinimo sąlygų 41 straipsnio iii papunkčio akivaizdu, jog sprendimas dėl bandomojo laikotarpio pratęsimo ir sprendimas nutraukti darbo sutartį negali būti prašymo skundą nagrinėti neteismine ginčų tvarka dalykas ar reikalavimas. Iš tiesų pagal šią nuostatą šių dviejų sprendimų tikslas yra „nepriimti į tarnybą bandomąjį laikotarpį atliekančio Personalo nario“.
100 Todėl ieškinių pareiškimas bylose T‑27/01 ir T‑69/01 sukėlė atsakovui nepagrįstų bylinėjimosi išlaidų.
101 Dėl bylos T‑56/01, kurią Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2001 m. kovo 13 d., primintina, jog ieškovas šį ieškinį dėl neveikimo pareiškė dėl to, kad jam nebuvo atsakyta į 2000 m. vasario 5 d. pareikštą skundą, nors pagal Personalo taisyklių 8.2.1. straipsnį šis skundas buvo numanomai atmestas praėjus mėnesiui nuo reikalavimo pareiškimo, ir kad ECB pirmininkas ieškovo reikalavimą atmetė 2001 m. kovo 12 dieną.
102 Todėl, nesant reikalo nagrinėti iki pareiškiant ieškinį dėl neveikimo ar dėl to, kad ieškinys atmestinas kaip nepriimtinas dėl oficialaus neįspėjimo, nė kiek ne mažiau svarbu yra tai, jog pareiškus ieškinį byloje T‑56/01
arba bent jau praėjus kelioms dienos nuo šios datos ieškovas žinojo, kad atsakovas apibrėžė savo poziciją EB sutarties 232 straipsnio antrosios pastraipos prasme. Tačiau jis vis tiek nesiėmė tinkamų priemonių užkirsti kelią šiuo ieškiniu sukeltoms atsakovo nepagrįstoms išlaidoms.
103 Todėl, užuot priteisus iš atsakovo bylinėjimosi išlaidas, kaip to prašė ieškovas, jis pats padengs trečdalį atsakovo patirtų bylinėjimosi išlaidų bylose T‑27/01, T‑56/01 ir T‑69/01.“
72. C. S. Tralli teigia, kad šiuo požiūriu skundžiamas sprendimas yra negaliojantis dėl padarytos teisinės klaidos. Jis mano, kad, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas, ieškiniai bylose T‑27/01, T‑56/01 ir T‑69/01 buvo pareikšti remiantis pagrįstais pagrindais.
73. Pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio antrą paragrafą „apeliacinis skundas negali būti paduotas vien dėl teismo išlaidų dydžio ar šalies, kuriai buvo priteista jas atlyginti“. Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „tuo atveju, kai visi kiti apeliacinio skundo pagrindai yra atmetami, reikalavimas dėl tariamo Pirmosios instancijos teismo sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų neteisėtumo privalo būti atmestas kaip nepriimtinas pagal minėtąją nuostatą“(42) .
74. Kadangi aš manau, kad visi kiti apeliacinio skundo pagrindai yra atmestini, paskutinis pagrindas, kuriuo skundžiamas Pirmosios instancijos teismo sprendimas dėl išlaidų paskirstymo, pagal minėtą teismo praktiką turėtų būti pripažintas nepriimtinu.
V – Išvada
75. Atsižvelgdamas į visus anksčiau minėtus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui, vadovaujantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 118 straipsniu ir 69 straipsnio 2 dalimi, apeliacinį skundą atmesti ir priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	Vadovaujantis EB 112 straipsnio 1 dalimi, ECB valdančiąją tarybą sudaro ECB valdybos nariai ir nacionalinių centrinių bankų valdytojai.
(3)
–	Vadovaujantis EB 112 straipsnio 2 dalimi, valdybą sudaro pirmininkas, pirmininko pavaduotojas ir keturi kiti nariai: jie visi skiriami bendru valstybių narių ar jų vyriausybių vadovų sutarimu, pagal Tarybos rekomendaciją, pasikonsultavus su Europos Parlamentu ir ECB valdančiąja taryba.
(4)
–	T–373/00, T–27/01, T–56/01 ir T–69/01 (Rink VT, p. 1‑A‑97 ir II‑453, toliau – ginčijamas sprendimas).
(5)
–	Šios Įdarbinimo sąlygos buvo priimtos 1998 m. birželio 9 d. Europos centrinio banko sprendimu 1999/330/EB (OL 1999, L 125, p. 32, toliau – Įdarbinimo sąlygos).
(6)
–	OL L 125, 1999, p. 34; pataisymas OL L 273, 2000, p. 40 (toliau – Darbo reglamentas).
(7)
–	Toliau – „sprendimas pratęsti bandomąjį laikotarpį“.
(8)
–	Toliau – „sprendimas nutraukti sutartį“.
(9)
–	Apeliacinio skundo 36 punktas.
(10)
–	Sprendimas 9/56, Rink. p. 9. Šiuo aspektu taip pat žr. minėtą Pirmosios instancijos teismo sprendimą (102–104 punktus).
(11)
–	Minėtos bylos Meroni prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją
p. 42 ir 43.
(12)
–	Žr. K. Lenaerts, „Regulating the regulatory process: ‘delegation of powers’ in the European Community“, European Law Review, 1993, p. 23 (p. 40 iki 42).
(13)
–	Taip pat šiuo aspektu žr. minėtą sprendimą X prieš ECB
(102 punktas). Doktrinoje, pavyzdžiui, žr. minėtą K. Lenaerts (p. 41 ir 42) ir Y. Gautier 1995 m. sausio 7 d pristatytą ir apgintą disertaciją „La délégation en droit communautaire“, p. 357 ir 358.
(14)
–	Apie diskusiją apie įgaliojimų perdavimo Bendrijos teisėje sąlygas žr. minėtą Y. Gautier (p. 418 ir kiti).
(15)
–	Minėtos bylos Meroni prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją
(p. 40)
(16)
–	Ten pat, p. 40 ir 41.
(17)
–	Ten pat, p. 42.
(18)
–	Ten pat, p. 43, 44, 46 ir 47.
(19)
–	Apie normų, turinčių esminę reikšmę nagrinėjamam atvejui, ir iš „vykdomosios kompetencijos“ EB sutarties 202 ir 211 straipsnių srityje atsirandančių normų  atskyrimą žr., inter alia, 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Köster
(25/70, Rink .
p. 1161, 6 punktas) ir 1992 m. spalio 27 d. Sprendimą Vokietija prieš Komisiją
(C‑240/90, Rink .
p. I‑5383, 36 ir 37 punktai).
(20)
–	Žr., inter alia, 1975 m spalio 30 d. Sprendimą Rey Soda
(23/75, Rink p. 1279) ir 1987 m. kovo 11 d. Sprendimą Rau ir kt. prieš Komisiją
(279/84, 280/84 ir 286/84, Rink p. 1069, 14 punktas); taip pat 2004 m. vasario 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Afrikanische Frucht-Compagnie ir Internationale Fruchtimport Weichert prieš Tarybą ir Komisiją
(T‑64/01 ir T‑65/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje 118 punktas).
(21)
–	Apeliacinio skundo 36 punktas.
(22)
–	Byla C‑409/02 P, dar nepaskelbta Rinkinyje (33–37 punktai).
(23)
–	Šiuo aspektu taip pat žr. Pirmosios instancijos teismo ginčijamame sprendime nurodytas aplinkybes (50–52 punktas).
(24)
–	Konstatuotina, kad kiekviena Bendrijų institucija ir įstaiga organizuodama savo darbą turi didelius vertinimo įgaliojimus: dėl Bendrijų institucijų žr., i nter alia, 1964 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Muller prieš Komisiją
(109/63 ir 13/64, Rink p. 1293) ir 1984 m. birželio 21 d. Sprendimą Lux prieš Audito rūmus
(69/83, Rink p. 2447, 17 punktas); dėl Sutartimi įsteigtų Bendrijų įstaigų žr., inter alia, 2003 m. liepos 10 d. Sprendimą Komisija prieš EIB
(C‑15/00, Rink p. I‑7281, 67 punktas) ir 2002 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimą Pflugradt prieš ECB (T‑178/00 ir T‑341/00, Rink p. II‑4035; Rink . VT, p. I‑A-205 ir II‑1039), patvirtinto apeliacine tvarka minėtu 2004 spalio 14 d. priimtu Sprendimu Pflugradt prieš ECB
(C‑409/02 P, dar nepaskelbtas Rinkinyje).
(25)
–	Žr., inter alia, 1986 m. rugsėjo 23 d. Sprendimą AKZO Chemie prieš Komisiją
(5/85, Rink. p. 2585, 35 punktas).
(26)
–	Taikant 1965 m. balandžio 8 d. Europos Bendrijų jungtinės tarybos ir jungtinės Komisijos steigimo sutarties (OL L 152, 1967, p. 2, dar vadinama „Susiliejimo sutartis“) 17 straipsnį.
(27)
–	Minėtas sprendimas AKZO Chemie prieš Komisiją
(36 punktas).
(28)
–	Ten pat, 37 punktas.
(29)
–	Ten pat.
(30)
–	Ten pat.
(31)
–	1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentas, pirmasis Sutarties 81 ir 82 straipsnių taikymo reglamentas (OL 13, 1962, p. 204). Žr. 1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Hoechst prieš Komisiją
(46/87 ir 227/88, Rink .
p. 2859, 44–46 punktai) ir 1989 m. spalio 17 d. Sprendimą Dow Chemical Ibérica ir kt. prieš Komisiją
(97/87 iki 99/87, Rink p. 3165, 58 punktas).
(32)
–	2003 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimas Maja prieš Komisiją
(T‑254/99, p. II‑757, 43 punktas).
(33)
–	1995 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimas CB prieš Komisiją
(T‑275/94, p. II‑2169, 71 punktas).
(34)
–	1994 m. birželio 15 d. Sprendimas Komisija prieš BASF ir kt.
(C‑137/92 P, Rink .
p. I‑2555, 71 punktas).
(35)
–	1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją
(C‑191/95, Rink .
p. I‑5449, 48 punktas).
(36)
–	Apeliacinio skundo 44 punktas.
(37)
–	Tarp daugelio pavydžių žr. „šio sektoriaus kliento“ sąvoką, kalbant apie komercinio atstovavimo sutartį, 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendime Kontogeorgas
(C‑104/95, Rink. p. I‑6643, 25-27 punktai), „ypatingų atvejų“ sąvoką, kalbant apie atskirą įmonės balanso aktyvų ir pasyvų eilučių įvertinimą, 1999 m. rugsėjo 14 d. Sprendime DE + ES Bauunternehmung
(C‑275/97, Rink . p. I‑5331, 31 ir 32 punktai) arba „mokėjimo“ sąvoką, kalbant apie netiesioginius mokesčius už kapitalo jungimą, 2001 m. birželio 21 d Sprendime SONAE (C‑206/99, Rink. p. I‑4679, 22–26 punktai).
(38)
–	Minėtas Pirmosios instancijos teismo sprendimas Pflugradt prieš ECB
(54 punktas), patvirtintas apeliacine tvarka 2004 spalio 14 d. priimtu minėtu sprendimu Pflugradt prieš ECB .
(39)
– Išskirta mano.
(40)
–	Žr. kaip neseniai pateiktus pavyzdžius 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimą T.Port prieš Komisiją
(C‑122/01 P, Rink. p. I‑4261, 27 punktas) ir 2004 m. liepos 9 d. Nutartį Fichtner prieš Komisiją
(C‑116/03, dar nepaskelbta Rinkinyje, 33 punktas).
(41)
–	Skundžiamo sprendimo 73 punktas.
(42)
–	2001 m. liepos 12 d. Sprendimas Komisija ir Prancūzija prieš TF1 (C‑302/99 P ir C‑308/99 P, Rink .
p. I‑5603, 31 punktas) ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Freistaat Sachsen ir kt. prieš Komisiją (C‑57/00 P ir C‑61/00 P, Rink. p I‑9975, 124 punktas); taip pat kaip ir 2000 m. gruodžio 13 d. Nutartis SGA prieš Komisiją (C‑39/00 P, Rink. p. I–11201, 77 punktas). Šiuo aspektu žr. ir 1995 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Henrichs prieš Komisiją (C‑396/93 P, Rink . p. I‑2611, 66 punktas) ir 2000 m. gruodžio 13 d. Nutartį Sodima prieš Komisiją (C‑44/00 P, Rink . I‑11231, 93 punktas).