TEISINGUMO TEISMO NUOMONĖ 1/941994 m. lapkričio 15 d.„Bendrijos
kompetencija sudaryti tarptautinius susitarimus paslaugų ir
intelektinės nuosavybės apsaugos srityje – EB sutarties
228 straipsnio 6 dalis“Vadovaudamasi
EB sutarties 228 straipsnio 6 dalimi, Komisija paprašė
Teisingumo Teismo pateikti nuomonę dėl Europos bendrijos kompetencijos
sudaryti Sutartį, įsteigiančią Pasaulio prekybos organizaciją, ypač
Bendrąjį susitarimą dėl paslaugų prekybos (GATS), ir Sutartį dėl
intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, įskaitant
prekybą suklastotomis prekėmis (TRIPS).TurinysPrašymo apžvalgaI – Urugvajaus raundo sutartysII – Europos Bendrijų statusas PPOIII – Derybos dėl PPO sutarties ir jos pasirašymasIV – Komisijos klausimai ir procesasA – Komisijos klausimaiB – ProcesasV – Dėl prašymo priimtinumoVI – Dėl klausimų formuluotėsVII – Ginčo esmėVIII – Klausimai, dėl kurių nėra ginčųIX – Daugiašalės sutartys dėl prekių prekybosX – GATS ir TRIPS sutarčių analizėA – GATS1. GATS prasmė2. GATS turinys3. Paslaugų ir jų teikimo būdų apibūdinimas4. Dvejopas GATS „universalumas“5. Prisiimtų įsipareigojimų pobūdisa) Bendrieji įsipareigojimaib) Konkretūs įsipareigojimai6. Susitarimo dinamiškumasB – TRIPS1. Tikslai ir prasmė2. TRIPS taikymo sritis ir jo tikslų įgyvendinimo priemonės3. Konkrečios materialinės teisės nuostatosa) Autorių teisės ir gretutinės teisėsb) Pramoninė nuosavybėi) Prekių ženklaiii) Geografinės nuorodosiii) Pramoninis dizainasiv) Patentaiv) Integralinių mikroschemų topografijavi) Komercinių paslapčių apsaugavii) Antikonkurencinės praktikos kontrolė licencinėse sutartyse4. Konkrečios procesinės nuostatos (intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo būdai)a) Korekcinės priemonėsb) Procesinės garantijosXI – Bendra prekybos politika, GATS ir TRIPS: šalių pozicijos proceseA – GATSB – TRIPSXII – GATS, TRIPS ir numanomos galiosA – Bendros pastabos apie numanomas galiasB – GATS1. Komisijos pozicijaa) Dėl vidaus kompetencijos buvimoi) Dėl kompetencijos, kylančios iš konkrečių EB sutarties nuostatųii) Dėl galių, kylančių iš bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsnių)b) Dėl Bendrijos išorinių veiksmų poreikio2. Pastabas pateikusių šalių pozicijosi) Dėl kompetencijos, kylančios iš konkrečių EB sutarties nuostatųii) Dėl kompetencijos, kylančios iš Sutarties bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsnių)C – TRIPS1. Komisijos pozicijaa) Dėl vidaus kompetencijosi) Dėl kompetencijos, kylančios iš antrinės teisės aktųii) Dėl kompetencijos, galinčios kilti iš Sutarties bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsniai)b) Dėl Bendrijos išorinių veiksmų būtinybės2. Pastabas pateikusių šalių pozicijosXIII
– Atstovavimo tam tikroms teritorijoms, priklausančioms valstybėms
narėms, tačiau nepriklausančioms Bendrijai, problemaXIV – Kompetencijos klausimo įtaka nuomonės reiškimo ypatumams PPO vidujeXV – Biudžeto ir finansiniai klausimaiXVI – Komisijos, Tarybos ir pastabas pateikusių valstybių atsakymai į klausimus, užduotus prašyme pareikšti nuomonęXVII
– Teisingumo Teismo klausimai, užduoti Komisijai, Tarybai ir
valstybėms narėms, ir į šiuos klausimus pateikti atsakymaiA – Pirmasis klausimasB – Antrasis klausimasC – Trečiasis klausimasD – Ketvirtasis klausimasE – Penktasis klausimasF – Šeštasis klausimasG – Septintasis klausimasH – Aštuntasis klausimasI – Devintasis klausimasJ – Dešimtasis klausimasK – Vienuoliktasis klausimasTeisingumo Teismo nuomonėI– ĮvadasII– Dėl prašymo priimtinumoIII– Dėl Komisijos klausimų formuluotėsIV– Dėl atstovavimo valstybėms narėms pavaldžioms tam tikroms teritorijomsV– Dėl biudžeto ir finansinių klausimųVI– Dėl daugiašalių sutarčių dėl prekių prekybosVII– Dėl EB sutarties 113 straipsnio, GATS ir TRIPSA– GATSB– TRIPSVIII– Dėl numanomų Europos Bendrijos išorės galių, GATS ir TRIPSA– GATSB– TRIPSIX– Dėl valstybių narių ir Bendrijos institucijų pareigos bendradarbiautiI –  Urugvajaus raundo sutartys„Pačios
sudėtingiausios per visą pasaulio istoriją“ (Tarybos nuomone)
ekonominės derybos baigėsi 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše
pasirašius Baigiamąjį dokumentą, išreiškiantį daugiašalių derybų dėl
prekybos Urugvajaus raundo rezultatus. Šios derybos truko septynerius
metus – jos prasidėjo priėmus 1986 m. rugsėjo 20 d. Punta del
Este ministrų deklaraciją. Vyriausybių ir Europos Bendrijų atstovai,
sudarę Baigiamąjį dokumentą, sutarė, jog pageidautina, kad jis
įsigaliotų 1995 m. sausio 1 d. arba kuo anksčiau po šios
datos.Baigiamajame dokumente yra Pasaulio
prekybos organizacijos steigimo sutartis (toliau – PPO sutartis), kuria
siekiama sukurti bendrą institucinę struktūrą valstybių narių prekybos
ryšiams organizuoti. Šioje sutartyje nėra materialinės teisės nuostatų.
Jos yra prieduose, kuriuose pateikiamos įvairios „daugiašalės prekybos sutartys“. Šie priedai yra sudedamoji PPO sutarties dalis.Tarp jų:–        daugiašalės
sutartys dėl prekių prekybos, įskaitant GATT 1994 (1A priedas)_–        Bendrasis susitarimas dėl paslaugų prekybos (GATS, 1B priedas)(1)_–        Sutartis
dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba
(TRIPS, 1C priedas)(2);–        Susitarimas
dėl ginčų sprendimą reglamentuojančių taisyklių ir tvarkos
(2 priedas)_–        Prekybos politikos peržiūros mechanizmas (3 priedas).PPO sutartis ir jos priedai sudaro vieną „paketą“. Valstybė, norinti tapti PPO nare, privalo pritarti visoms Urugvajaus raundo daugiašalėms
sutartims. Ginčų sprendimo tvarka taikoma visoms šioms daugiašalėms
sutartims. Ši tvarka nustato, kad blogiausiu atveju galima imtis
priemonių, vadinamų „kryžminiu atsaku“. Už bet kurio susitarimų visumos
elemento pažeidimą (nesvarbu, ar pažeistas susitarimas prekių, paslaugų,
ar intelektinės nuosavybės srityje) galima atsilyginti kitame
sektoriuje (Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos
22 straipsnio 3 dalies b punktas) arba pagal kitą
susitarimą (22 straipsnio 3 dalies c punktas). Be to,
kaip teigia Komisija, „lygiai taip pat galima siūlyti kompensaciją
kitame sektoriuje arba pagal kitą sutartį, nei ta, kurios nuostatos buvo
pažeistos“.Ši vieno „paketo“ sistema
užbaigė tai, kas buvo vadinama „GATT à la carte“. Atskirų Tokijo raundo
susitarimų dalyvių skaičius buvo nevienodas. Be to, kiekviename
susitarime numatyta savita ginčų sprendimo tvarka.Prie PPO sutarties taip pat pridėtos keturios keliašalės
sutartys (dėl viešųjų pirkimų, civilinės aviacijos orlaivių prekybos,
pieno produktų ir jautienos). Šiose srityse nustatyta vieno „paketo“
principo išimtis: šios sutartys įpareigoja tik tas PPO valstybes nares,
kurios jas yra priėmusios. Tačiau ginčų sprendimo tvarka bus taikoma
santykiams tarp šalių, priėmusių šias sutartis.II –  Europos Bendrijų statusas PPODviejose PPO sutarties nuostatose yra tiesiogiai minimos Europos Bendrijos.IX straipsnyje,
kuriame nustatytos sprendimų priėmimo taisyklės, numatyta, kad kai
sprendimai priimami balsuojant, „Ministrų Konferencijos ir Generalinės
Tarybos posėdžiuose kiekviena PPO valstybė narė turi vieną balsą“, o
„jeigu Europos Bendrijos naudojasi savo balso teise, joms priklauso toks
balsų skaičius, kiek jose yra narių, esančių ir PPO valstybėmis
narėmis“.Be to, XI straipsnio 1 dalyje, kurioje apibūdinamos valstybės narės PPO steigėjos, yra nurodyta:„GATT
1947 susitariančiosios šalys, priklausančios GATT 1947 šios Sutarties
įsigaliojimo dieną, ir Europos Bendrijos, kurios priėmė šią Sutartį bei
daugiašales prekybos sutartis, kurių Tarifinių nuolaidų ir
įsipareigojimų sąrašai pridėti prie GATT 1994 ir kurių paslaugų
Įsipareigojimų sąrašai pridėti prie GATS, tampa PPO valstybėmis narėmis –
steigėjomis.“III –  Derybos dėl PPO sutarties ir jos pasirašymasPunta
del Este deklaraciją, nuo kurios prasidėjo derybos, patvirtino Taryba
ir „tiek, kiek tai su jomis susiję,“ – valstybių narių vyriausybių
atstovai. Derybose Bendrijos ir valstybių narių vardu dalyvavo tik
Komisija. Taryba teigia, jog, „siekiant užtikrinti didžiausią nuoseklumą
derybose, buvo nuspręsta, kad Komisija bus vienintelė Bendrijos ir
valstybių narių derybininkė“. Susirinkimo, kuriame Taryba patvirtino
Punta del Este deklaraciją, protokole buvo įrašyta, kad „šis sprendimas
(įgalioti Komisiją pradėti deklaracijoje numatytas derybas) iš anksto
nesprendžia Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos tam tikrose
srityse klausimo“.PPO sutartį Europos
Sąjungos Tarybos vardu pasirašė Tarybos pirmininkas ir Komisijos narys
Seras Leon Britan, o savo vyriausybių vardu – valstybių narių atstovai.
Šios tvarkos buvo laikomasi ir įgyvendinant 1994 m. kovo 7 ir
8 d. įvykusiame posėdyje Tarybos ir valstybių narių atstovų priimtą
sprendimą. Iš Tarybos pastabų aišku, kad Komisija pati užtikrino, jog
protokole būtų jos pareiškimas, kad „Baigiamasis dokumentas <...>,
taip pat ir prie jo pridėtos sutartys, priklauso išimtinei Europos
bendrijos kompetencijai“.IV –  Komisijos klausimai ir procesasA –  Komisijos klausimai1994 m.
balandžio 6 d., tai yra likus kelioms dienoms iki numatytos PPO
sutarties pasirašymo Marakeše datos ir praėjus kelioms savaitėms po to,
kai Prekybos derybų komitetas (kurį Punta del Este konferencija įsteigė,
kad užbaigtų Urugvajaus raundo derybas) pritarė Baigiamajam dokumentui,
Komisija, vadovaudamasi EB sutarties 228 straipsnio 6 dalimi,
kreipėsi į Teisingumo Teismą prašydama pateikti nuomonę.Komisija pateikė tokius klausimus:„Atsižvelgiant
į Urugvajaus raundo prekybos derybų dėl GATT rezultatus, kurie
pateikiami 1993 m. gruodžio 15 d. Baigiamajame dokumente:1.      Ar,
vadovaujantis EB sutartimi, ypač jos 113 straipsniu arba
113 straipsniu kartu su šios sutarties 100a straipsniu ir
(arba) 235 straipsniu, Europos bendrija yra kompetentinga sudaryti
visas PPO steigimo sutarties dalis, kurios susijusios su paslaugų
prekyba (GATS) ir intelektinės nuosavybės teisių aspektais, susijusiais
su prekyba, įskaitant prekybą suklastotomis prekėmis (TRIPS)?2.      Ar
Europos bendrija yra kompetentinga viena sudaryti tas PPO sutarties
dalis, kurios susijusios su produktais ir (arba) paslaugomis,
patenkančiomis į EAPB ir EAEB sutarčių taikymo sritį?3.      Jei
atsakymas į pirmuosius du klausimus yra teigiamas, ar tai paveiks
valstybių narių galimybes sudaryti PPO sutartį, kai jau sutarta, kad jos
bus PPO narės steigėjos?“B –  ProcesasVadovaujantis
Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnio
1 dalimi, apie prašymą pateikti nuomonę buvo pranešta Europos
Sąjungos Tarybai (toliau – Taryba) ir valstybėms narėms. Taryba ir
Danijos, Vokietijos, Graikijos, Ispanijos, Prancūzijos, Nyderlandų,
Portugalijos bei Jungtinės Karalystės vyriausybės pateikė savo rašytines
pastabas. Europos Parlamento prašymu jam taip pat buvo leista pateikti
savo pastabas.V –  Dėl prašymo priimtinumoOficialiai
nekeldama prašymo nepriimtinumo klausimo, Taryba pažymi, kad visais
atvejais, kai buvo vadovaujamasi 228 straipsnio 6 dalyje
nustatyta tvarka, „prašymas buvo pateiktas prieš pasirašant sutartį“.
Jos nuomone, „yra rimtų priežasčių suabejoti, ar galima prašyti
preliminarios nuomonės (dėl „numatomos sudaryti“ sutarties) <...>
tuomet, kai įsipareigojimai tarptautiniu lygiu jau yra prisiimti“.
Nyderlandų vyriausybė pritaria šioms abejonėms.Ispanijos
vyriausybė oficialiai pareiškė, kad prašymas nepriimtinas. Ji teigia,
kad prašyti pateikti nuomonę galima tik tuomet, kai Bendrija dar nėra
prisiėmusi tarptautinių įsipareigojimų. Ispanijos vyriausybė pažymi, kad
susitarimų pasirašymas reiškia, jog yra patvirtinami per derybas
parengti dokumentai ir prisiimamas įsipareigojimas juos teikti
atitinkamoms institucijoms pritarti.Prancūzijos
vyriausybė kritikuoja Komisiją labiau politiniu požiūriu. Neaptardama
nepriimtinumo klausimų, ji teigia, kad Komisija, kuri prieš pateikdama
prašymą laukė iki paskutinio momento, kai reikėjo sudaryti ir pasirašyti
PPO sutartį, nors nesutarimų dėl nacionalinių vyriausybių kompetencijos
atsirado dar 1992 m., pademonstravo bendradarbiavimo trūkumą ir
jos elgesys prieštaravo Bendrijos bei valstybių narių nuosekliam
požiūriui. Vargu ar valstybės narės gali teikti savo parlamentams
tvirtinti PPO sutartį, kol nėra išspręstas kompetencijos klausimas.
Taryba taip pat negali pateikti Europos Parlamentui pasiūlymo priimti
sprendimą sudaryti sutartį, kol neaišku, koks yra tokio sprendimo
teisinis pagrindas ir kol neišspręstas kompetencijos klausimas.VI –  Dėl klausimų formuluotėsTaryba kritikuoja tai, kaip Komisija suformulavo savo klausimus.Tarybos
nuomone, kadangi procesas remiasi sutartimi, kurią įgyvendindama
atitinkamą savo kompetenciją pasirašė Bendrija ir jos valstybės narės,
reikia išsiaiškinti ne tai, ar Bendrija gali viena sudaryti šią sutartį
(jos teigimu, tai – hipotetinis klausimas), bet ar „tai, kad Bendrija ir
valstybės narės kartu sudarė Urugvajaus raundo sutartis, atitinka
Europos Bendrijų steigimo sutartyse nustatytą kompetencijų padalijimą“.Portugalijos vyriausybės
nuomone, Komisijos suformuluoti klausimai atitinka jau praėjusį
sutarties sudarymo proceso etapą. Iš tikrųjų svarbu nustatyti, ar „mišri
sutartis“ atitinka EB ir EAPB sutarčių principus ir kompetencijos
padalijimo tarp Bendrijos ir valstybių narių taisykles.Jungtinės Karalystės vyriausybė
nagrinėja klausimus kitokia tvarka nei Komisija. Pirmiausia ji
paaiškina Bendrijos kompetenciją pagal numanomų galių teoriją,
pabrėždama valstybių narių paralelią kompetenciją. Antra, ji nurodo,
kodėl sudarant sutartis negali būti remiamasi 113 straipsniu.VII –  Ginčo esmėProblemos,
kurias reikia išnagrinėti, nėra susijusios su visomis prie PPO
sutarties pridėtomis daugiašalėmis sutartimis ar su pačia PPO steigimo
sutartimi.Kaip pažymi Taryba, pirmiausia reikia išnagrinėti materialinės teisės nuostatas.
Dėl institucinių nuostatų nekyla jokių ypatingų kompetencijos problemų:
kompetencija dalyvauti instituciniuose susitarimuose neabejotinai kyla
iš kompetencijos, susijusios su materialinės teisės nuostatomis, nes
institucinių susitarimų tikslas yra užtikrinti materialinių susitarimų
„valdymą“. Todėl čia nebūtina apibūdinti šių institucinių susitarimų.Taryba
paaiškina, kad iš materialinės teisės nuostatų turi būti aptartos trys
didelės sutartys: dėl prekių (GATT 1994), dėl paslaugų (GATS) ir dėl
intelektinės nuosavybės (TRIPS).Taryba,
pastabas pateikusios vyriausybės ir Europos Parlamentas sutaria, kad
Bendrija yra kompetentinga prekių prekybos (kuri yra GATT 1994 ir
įvairių aiškinamųjų memorandumų objektas) srityje. Išlygos buvo
padarytos tik dėl EAPB produktų (išlygą padarė Taryba ir visos pastabas
pateikusios vyriausybės), Sutarties dėl techninių prekybos barjerų
(išlygą padarė tik Nyderlandų vyriausybė) ir būtinybės žemės ūkio
srityje kaip papildomu teisiniu pagrindu naudotis EB sutarties
43 straipsniu (tačiau pastarojoje išlygoje, kurią padarė Taryba,
Jungtinė Karalystė ir Europos Parlamentas, nekeliamas Bendrijos
išimtinės kompetencijos klausimas).Nesutarimų
priežastis yra paslaugos ir intelektinė nuosavybė. Čia Komisija
prieštarauja aštuonioms valstybėms (visoms, išskyrus Belgijos Karalystę,
Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę, Airiją ir Italijos Respubliką) ir
Europos Parlamentui. Nesutarimų esmė trumpai išdėstoma toliau.Komisijos
nuomone, Bendrijos kompetencija yra išimtinė (remiantis bendra prekybos
politika arba numanomomis galiomis, o dar tiksliau – vidaus ir išorės
kompetencijos paraleliu egzistavimu). Pastabas pateikusių valstybių
narių nuomone, kompetencija yra padalyta tarp valstybių narių ir
Bendrijos. Bet kuriuo atveju šios valstybės ir Parlamentas atmeta
galimybę, kad kompetencija kyla iš bendros prekybos politikos.
Parlamentas nepateikia jokios oficialios pozicijos dėl Komisijos
alternatyvaus argumento.VIII –  Klausimai, dėl kurių nėra ginčųPrieš
išdėstant požiūrių skirtumus ir priežastis, kuriomis viena ir kita
šalis grindžia savo ginamas pozicijas, reikia paminėti tuos klausimus,
kuriais jų požiūriai, regis, sutampa. –        Tai,
kad Taryba ir visos valstybės narės pasirašė PPO sutartį ir jos
priedus, reiškia, jog jos sutaria, kad šią sutartį pasirašyti buvo
naudinga ir išties būtina.–        Sutariama
dėl to, kad, remiantis EB sutarties 228 straipsnio 3 dalies
antrąja pastraipa, prieš sudarant PPO sutartį reikia gauti Europos
Parlamento pritarimą, nes šioje sutartyje numatyta sukurti
konkrečią institucinę struktūrą.–        Komisija
pabrėžė, kad „dėl politinių, galbūt ir teisinių priežasčių <...>
Urugvajaus raundo susitarimų visumą reikės patvirtinti vieningai“. Nei
Taryba, nei pastabas pateikusios valstybės narės tam neprieštaravo.IX –  Daugiašalės sutartys dėl prekių prekybosDaugiašalės
sutartys dėl prekių prekybos iš esmės apima GATT 1994, kurio nuostatos
aiškinamos įvairiuose protokoluose, sutartis dėl tam tikrų produktų
(žemės ūkio ir tekstilės) ir sutartis dėl ribojančių nuostatų,
pavyzdžiui, dėl techninių prekybos kliūčių, naudojimo, sanitarinių ir
fitosanitarinių priemonių taikymo bei su prekyba susijusių investicinių
priemonių (TRIMS, „Trade related investment measures“).Komisija
mano, kad visos šios sutartys „yra susijusios su prekių prekyba, jomis
siekiama tarptautinės prekybos plėtros pašalinant prekybos barjerus ir
iškraipymą“ ir jos patenka į EB sutarties 113 straipsnio taikymo
sritį.Taryba pripažįsta, kad „Bendrijos išimtinė kompetencija apima beveik
visas GATT ir jo priedų nuostatas“ ir kad ši kompetencija „iš esmės
kyla iš 113 straipsnio“. Tačiau ji pažymi, kad sutartyse dėl žemės
ūkio bei dėl sanitarinių ir fitosanitarinių priemonių reikia remtis
43 straipsniu, nes jos „yra susijusios ne tik su tarptautinei žemės
ūkio produktų prekybai taikomomis prekybos priemonėmis, bet <..>
visų pirma su žemės ūkio rinkų organizavimo vidaus tvarka“.Jungtinės Karalystės vyriausybė pritaria Tarybos pozicijai dėl žemės ūkio ir savo pastabas pagrindžia konkrečiais pavyzdžiais.Ji
pateikia „du pavyzdžius, kokį poveikį PPO sutarties 1A priede
esančios sutartys gali turėti Bendrijos vidaus žemės ūkio produktų
sistemai. Visų pirma Sutarties dėl žemės ūkio nuostatos, ribojančios
„vidaus paramą“, tiesiogiai paveiks paramos, kurią žemės ūkio gamintojai
ir produktų perdirbėjai gaus dėl žemės ūkio rinkų bendro organizavimo
formų, nustatytų vadovaujantis EB sutarties 43 straipsniu, dydį,
taigi tiesiogiai paveiks ir šių organizavimo formų veikimą. Antra,
Sutarties dėl žemės ūkio nuostatos, ribojančios eksporto subsidijų
įsipareigojimus, paveiks Bendrijos eksporto grąžinamųjų išmokų už
Bendrijos žemės ūkio produktus sistemą, kuri buvo sukurta ir valdoma
vadovaujantis 43 straipsniu. Beveik visose bendrose rinkos
organizavimo formose yra nuostatų dėl grąžinamųjų eksporto išmokų, o
sistema valdoma vadovaujantis Tarybos ir Komisijos įgyvendinimo
reglamentais, kurie priimti pagal nuostatas, reglamentuojančias bendro
organizavimo formas“.Jungtinė Karalystė
pabrėžia, kad šios priemonės skirtos iš Bendrijos kilusiems žemės ūkio
produktams, o įprastos prekybos politikos priemonės (kiekybiniai
apribojimai, tarifai) taikomos importuotiems, ne vietinės gamybos
produktams. Todėl ji daro išvadą, kad šios priemonės patenka į
43 straipsnio taikymo sritį.Šiose pastabose apie žemės ūkį neabejojama išimtine Bendrijos kompetencija.Europos Parlamentas
taip pat mano, kad EB sutarties 43 straipsniu reikia remtis
atsižvelgiant į ypatingą Sutarties dėl žemės ūkio svarbą. Jis pažymi,
kad bendroji lengvatinių tarifų sistema yra grindžiama tiek 113, tiek
43 straipsniu (1992 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamentas
(EEB) Nr. 3917/92 (OL L 396, p. 1) ir 1993 m. gruodžio
20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 3668/93 (OL L 338, p. 22)).Nyderlandų vyriausybė
ypatingą dėmesį skiria Sutarčiai dėl techninių prekybos barjerų. Kitaip
nei Komisija, kuri šios naujos sutarties atžvilgiu išimtinę
kompetenciją priskiria Bendrijai, Nyderlandų vyriausybė mano, kad
„Bendrija daugiausia įgijo išimtinę kompetenciją techninių prekybos
barjerų srityje“, tačiau „valstybės narės vis dar turi savarankiškos
kompetencijos – tiek dėl tam tikrų direktyvų pobūdžio, tiek dėl to, kad
ši sritis nėra visiškai suderinta, be to, ir nesiekiama jos visiškai
suderinti“.Prekių prekybos srityje būtent
EAPB produktai yra tikroji Komisijos ir Tarybos bei pastabas pateikusių
vyriausybių nesutarimų priežastis.Komisijos nuomone,
daugiašalėms prekių prekybos sutartims užtenka vieno teisinio pagrindo –
113 straipsnio, net jeigu jos susijusios su EAPB ar Euratomo
produktais.Komisija stengiasi sumažinti tą
svarbą, kurią kitos šalys suteikia EAPB sutarties 71 straipsniui.
Ši 71 straipsnyje numatyta nuostata dėl įtakos nedarymo valstybėms
narėms nesuteikia jokios teisės EB sutarties 232 straipsnio
1 dalies prasme.Komisija remiasi 1975 m. lapkričio 11 d. Nuomone 1/75 (Rink. p. 1355 ir ypač p. 1365), kurioje nurodyta, kad:„(EAPB
sutarties 71 straipsnis) niekaip negali panaikinti EEB sutarties
113 ir 114 straipsnių galiojimo ir paveikti kompetencijos derėtis
bei sudaryti tarptautines sutartis bendros prekybos politikos srityje
perdavimo Bendrijai“.Galiausiai Komisija
mano, kad, norint teisėtai sudaryti prekybos sutartis pagal EAPB
sutartį, taip pat galima remtis 95 straipsnio nuostatomis.Atvirkščiai, Taryba mano,
jog „tai, kad valstybės narės sudaro GATT ir jos priedus, kai jų
nuostatos neviršija EAPB sutarties 71 straipsnio joms suteiktos
kompetencijos prekybos politikos srityje ribų, akivaizdžiai
neprieštarauja EB sutarties nuostatoms“.Ispanijos vyriausybė
teigia, kad valstybės narės turi išimtinę kompetenciją EAPB produktų
atžvilgiu. Graikijos Respublika pritaria šiai nuomonei. Tokia pati yra
ir Portugalijos vyriausybės nuomonė.Jungtinės Karalystės
vyriausybė, pritardama, kad valstybės narės turi kompetenciją, taip pat
remiasi EAPB sutarties 71 straipsniu, tačiau ji palaiko ir
Komisijos nuomonę, kad, norint teisėtai sudaryti sutartį, galima remtis
ir EAPB sutarties 95 straipsniu.Prancūzijos vyriausybė
teigia, jog „dėl to, kad, vadovaujantis EAPB sutarties
95 straipsniu, EAPB sudaro sutartis, nustatančias EAPB produktų
prekybos taisykles, jai nepereina tos pačios sutarties
71 straipsniu valstybėms narėms suteiktos teisės“, todėl „valstybės
narės gali nuspręsti pačios sudaryti GATT ir jos priedus, neviršydamos
EAPB sutarties 71 straipsniu joms suteiktos kompetencijos ribos“.X –  GATS ir TRIPS sutarčių analizėA –  GATS1.     GATS prasmėKodėl
reikalingas bendrasis susitarimas dėl prekybos paslaugomis? Kai kuriose
išsivysčiusiose šalyse paslaugų sektorius tapo svarbiausiu ekonomikos
sektoriumi. Komisijos nuomone, kai kurie ekonomistai mano, jog dėl to
pranašautinas „esminis pasaulio ekonomikos persitvarkymas, kai įprastinė
pramonė laipsniškai persikels į besivystančias šalis, todėl šios taps
pagrindinėmis pramonės gaminių eksportuotojomis. Išsivysčiusios šalys
daugiausia eksportuos didelės pridėtinės vertės paslaugas ir prekes
(reikalaujančias daug žinių)“. „Tarptautinės prekybos paslaugomis plėtra
buvo lėtesnė už šio sektoriaus augimą nacionalinėse ekonomikose, nes
tarptautinės taisyklės neužtikrino ūkio subjektams būtino saugumo ir
nuspėjamumo. Taip kilo sumanymas sukurti liberalizuojančią sistemą,
susitarus dėl naujų taisyklių.“2.     GATS turinysGATS
yra bandymas perkelti GATT principus į paslaugų sritį, kur prekybos
barjerai yra ne muitai ar importo kvotos, bet taisyklės, nustatančios
patekimo į rinką sąlygas ir reikalavimus paslaugų teikėjų
kvalifikacijai. Taisyklės, kurių reikia laikytis, nėra galutinės. Kaip
Prancūzijos vyriausybė pažymėjo apskritai dėl PPO, GATS – tai derybinė
struktūra jau nustatytoms taisyklėms tobulinti ir susitarimams naujose
srityse sudaryti.3.     Paslaugų ir jų teikimo būdų apibūdinimasPaslaugų sąvoka yra labai plati, nes ji apima „visas bet kokiame sektoriuje teikiamas paslaugas,
išskyrus tas, kurios teikiamos vykdant vyriausybės pavestas funkcijas“.
„Paslauga, teikiama vykdant vyriausybės pavestas funkcijas“, – tai
„kiekviena paslauga, kuri teikiama nekomerciniais pagrindais ir
nekonkuruojant su vienu ar keliais paslaugų teikėjais“ (GATS
1 straipsnio 3 dalies b ir c punktai).GATS 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad prekyba paslaugomis apima keturis paslaugų teikimo būdus:–        vadinamasis
„cross-border supply“ (arba „teikimas į užsienį“): paslauga teikiama iš
vienos šalies narės teritorijos į kitos šalies narės teritoriją. Taryba
pateikia tokį pavyzdį: A šalyje įsteigta architektų firma parengia
elektros instaliacijos projektą B šalyje įsteigtai inžinerinei firmai_–        vadinamasis
„consumption abroad“ (arba „vartojimas užsienyje“): paslauga vienos
šalies narės teritorijoje teikiama bet kokios kitos šalies narės
paslaugos vartotojui. Pavyzdys: A šalyje paslaugos teikiamos turistams,
atvykusiems iš B šalies_–        vadinamasis
„commercial presence“ (komercinis įsisteigimas arba juridinio asmens
įsteigimas): vienos šalies narės paslaugos teikėjas paslaugą teikia per
komercinį įsisteigimą bet kokios kitos šalies narės teritorijoje.
XXVIII straipsnio d punkte nustatyta, kad „komercinis
įsisteigimas“ – tai „bet kokio tipo verslo ar profesinė įmonė,
įskaitant:i)      įsteigus, įgijus ar eksploatuojant juridinį asmenį; arbaii)      įsteigus
ar eksploatuojant padalinį ar atstovybę kitos valstybės narės
teritorijoje siekiant teikti paslaugą“.Taigi,
kaip pažymi Taryba, tai apima A šalies įmonės ar profesijų atstovų
įsisteigimą ir paslaugų teikimą B šalyje. Puikus šio paslaugų teikimo
būdo pavyzdys – banko paslaugos;–        vadinamasis
„movement of persons“ („asmenų judėjimas“, „fizinių asmenų
įsisteigimas“). Tai situacija, kai vienos šalies narės paslaugų teikėjas
teikia paslaugas per fizinius asmenis kitos šalies narės teritorijoje.
Taryba pateikia pavyzdį, kai A šalies įmonė teikia paslaugas B šalyje,
pasitelkdama A šalies darbuotojus. Akivaizdus pavyzdys – statybos
darbai.4.     Dvejopas GATS „universalumas“Taryba
pabrėžia, kad GATS yra dvejopai universalus. Viena, jis apima visus
paslaugų sektorius (paslaugų sąvoka pateikta X dalies
A skyriaus 3 punkte); kitaip tariant, jis apima transportą,
finansines paslaugas ir draudimą, telekomunikacijas, informacines
technologijas ir audiovizualines paslaugas, turizmą, viešbučius ir
restoranus, statybą, laisvąsias profesijas, netgi švietimą ir gydymą ir
t. t. Antra, GATS apima visus paslaugų teikėjų įsisteigimo ir veiklos
aspektus. GATS taikomas „valstybių narių priemonėms, kurios turi įtakos
prekybai paslaugomis“, kaip ji buvo apirėžta. Taigi jis apima:–        visas
su įsisteigimu susijusias sąlygas (įsteigiant ar įsigyjant bendrovę ar
įkuriant padalinį)_–        visas
veiklos vykdymo sąlygas (pradedant bankroto procedūra ir baigiant
mokesčių taisyklėmis ar darbuotojų darbo sąlygomis).5.     Prisiimtų įsipareigojimų pobūdisReikia atskirti bendruosius ir konkrečius įsipareigojimus.a)     Bendrieji įsipareigojimaiPats
svarbiausias įsipareigojimas – tai didžiausio palankumo režimo taikymo
principas (II straipsnio 1 dalis). Tačiau ne ilgiau kaip
dešimt metų (žr. priedą) šalis gali taikyti priemonę, dėl kurios tarp
jos prekybos partnerių atsiranda diskriminacija, jeigu tokia priemonė
yra įrašyta į priedą dėl II straipsnio išimčių ir atitinka tame
priede nustatytas išimčių taikymo sąlygas. Be to, V straipsnyje
numatytos didžiausio palankumo režimo principo nuolatinės išlygos
siekiant regioninės integracijos pagal GATT XXIV straipsnį.Kitas
bendrasis įsipareigojimas yra įsipareigojimas dėl skaidrumo: kiekviena
šalis narė įsipareigoja skelbti visas su paslaugomis susijusias
priemones ar taisykles (III straipsnio 1 dalis), kurios
susitarime vadinamos „su šio susitarimo taikymu susijusiomis ar jam
įtakos turinčiomis atitinkamomis priemonėmis“.Taip
pat yra įsipareigojimas nustatyti administracinių sprendimų, turinčių
poveikį prekybai paslaugomis, priežiūros (teisme, arbitraže ar
administracinėje institucijoje) procedūrą (VI straipsnio
2 dalis).Taip pat reikia paminėti
kiekvienos šalies narės įsipareigojimą užtikrinti, kad jos teritorijoje
esančio paslaugos teikėjo monopolininko veikla neprieštarautų didžiausio
palankumo režimo principui arba konkretiems jos įsipareigojimams
(VIII straipsnio 1 dalis).Galiausiai
valstybės narės prisiima įsipareigojimus pripažinti paslaugų teikėjų
leidimus, licencijas ar sertifikatus (VII straipsnis).b)     Konkretūs įsipareigojimaiSusitarimo III ir IV dalyse bei jo prieduose šalys narės yra įpareigojamos atverti rinką
bet kurios kitos šalies narės paslaugoms bei paslaugų teikėjams ir,
nustatant priemones, darančias poveikį paslaugų teikimui, bet kurios
kitos šalies narės paslaugoms ir paslaugų teikėjams taikyti ne mažiau
palankų režimą kaip tas, kurį ji taiko savo panašioms paslaugoms ir
paslaugų teikėjams (nacionalinio režimo principas).Rinkos
atvėrimo įpareigojimo nustatyti apribojimai nurodyti
XVI straipsnio 2 dalyje: iš esmės jie įpareigoja nenustatyti
kiekybinių apribojimų kitų šalių narių paslaugų teikėjų veiklai. Taryba
pateikia tokių apribojimų pavyzdžių:–        didžiausias
leistinas televizijos ar transporto įmonių, kurias kontroliuoja
trečiųjų šalių įmonės ar piliečiai, skaičius_–        didžiausias leistinas „užsienio“ gydytojų skaičius_–        didžiausia
leistina „užsienio“ kapitalo dalis televizijos, transporto ir kitų
įmonių kapitale_–        draudimas
užsienio kontroliuojamiems bankams ar draudimo bendrovėms užsiimti tam
tikra veikla_–        „kvotų“ nustatymas trečiųjų šalių produktams audiovizualiniame sektoriuje.Šie įsipareigojimai, kurie nėra besąlyginiai ar absoliutūs, įtraukti į šalių įsipareigojimų sąrašus.
Savo sąraše šalis narė gali nurodyti, kad ji ne visai atveria savo
rinką, nustatyti sąlygas (pavyzdžiui, komerciniam įsisteigimui) ar
numatyti apribojimus. Šios sąlygos ir apribojimai yra nurodyti
įsipareigojimų sąrašuose. Tas pats taikytina ir įsipareigojimui dėl
nacionalinio režimo.Europos bendrijos vardu
įsipareigojimų sąrašą parengė Bendrija ir valstybės narės:
įsipareigojimuose minima kiekviena valstybė narė ir kiekvienos valstybės
narės sąlygos ir apribojimai nėra vienodi.Šie
konkretūs įsipareigojimai – tai daugiašalių derybų, per kurias
abipusiškumo buvo siekiama ne atskirai kiekviename sektoriuje, bet
bendrai, rezultatas.6.     Susitarimo dinamiškumasTarybos
nuomone, GATS, kuris skirtas derybų sistemai sukurti, pasižymi
dinamiškumu. Taryba atkreipia dėmesį į GATS XIX straipsnį, kuriame
nustatyta pareiga pradėti reguliarius derybų etapus, kurių tikslas –
laipsniškas liberalizavimas. Taip pat reikia paminėti X straipsnį,
kuriame numatyta, kad dėl kritinės padėties atveju taikomų specialiųjų
rinkos apsaugos priemonių rengiamos nediskriminavimo principu pagrįstos
daugiašalės derybos, bei XIII straipsnį, kuriame nurodyta, kad
didžiausio palankumo režimo principas, konkretūs įsipareigojimai atverti
rinką ir nacionalinio režimo reikalavimas netaikomi viešiesiems
paslaugų pirkimams, bet numatoma, kad tam tikrą laikotarpį šiuo klausimu
bus rengiamos daugiašalės derybos. Galiausiai reikia paminėti
XV straipsnį, kuriame numatoma pradėti derybas siekiant parengti
reikiamą daugiašalę tvarką, kuri padėtų išvengti neigiamos subsidijų
įtakos.B –  TRIPS1.     Tikslai ir prasmėKaip
pažymėjo Prancūzijos vyriausybė, svarbiausias TRIPS tikslas –
pasauliniu lygiu sustiprinti ir suderinti intelektinės nuosavybės
apsaugą.Prancūzijos vyriausybės teigimu,
žlugus ankstesniems bandymams, ypač 1980–1984 metais, kai buvo
peržiūrima Paryžiaus konvencija dėl pramoninės nuosavybės apsaugos,
išsivysčiusios šalys reikalavo, kad intelektinė nuosavybė būtų įtraukta į
Urugvajaus raundą taip, jog būtų pasinaudota viso GATT (kartu su jo
nuostatomis dėl derybų) dinamiškumu ir jo ginčų sprendimo tvarka.Komisija
teigia, kad prekyba suklastotais produktais (suklastoti prekių ženklai,
imituojami produktai, patentinių teisių į produktus ar procesus
pažeidimai, piratinės knygos, įrašai, kompaktinės plokštelės ir
vaizdajuostės) tam tikrose trečiosiose šalyse smarkiai kenkia Bendrijos
pramonei. Nepakankamai veiksminga intelektinės nuosavybės apsauga kai
kuriose trečiosiose šalyse laikoma paveikiančia „prekes, kurios yra
intelektinės nuosavybės teisių objektas“, taip pat, kaip ir kiekvienas
kitas importo apribojimas.Komisija pažymi,
kad tiek Jungtinės Valstijos, tiek Bendrija taiko prekybos apribojimo
priemones toms valstybėms, kurios neužtikrino intelektinei nuosavybei
pakankamos apsaugos arba diskriminavo savo prekybos partnerius. Šios
priemonės padėjo paveikti besivystančias šalis, kad jos pritartų
sumanymui sustiprinti intelektinės nuosavybės apsaugą, nors iki tol jos
buvo linkusios šią teisės šaką laikyti pramoninės ekonomikos šalių
rankose esančia išnaudojimo priemone. Be to, Komisija pažymi, kad
besivystančios šalys vis geriau suvokia galimus intelektinės nuosavybės
apsaugos sustiprinimo privalumus, įskaitant ir didesnę motyvaciją diegti
naujoves vietos lygiu.2.     TRIPS taikymo sritis ir jo tikslų įgyvendinimo priemonėsTRIPS
sutarties taikymo sritis yra labai plati, ji apima literatūros ir meno
kūrinių nuosavybę (autorių teises ir gretutinėms teises), taip pat
pramoninę nuosavybę (prekių ženklus, geografines provenencijos ir kilmės
nuorodas, patentus, dizainus ir modelius, praktinę patirtį), tačiau
neapima augalų veislių (TRIPS 1 straipsnio 2 dalis).TRIPS
sutarties I dalyje (1–8 straipsniai) pateikiamos bendrosios
nuostatos ir pagrindiniai principai. II dalyje
(9–40 straipsniai) nustatyti intelektinės nuosavybės teisių
turėjimo, apimties ir naudojimo standartai. III dalyje
(41–61 straipsniai) nurodytos intelektinės nuosavybės teisių
užtikrinimo taisyklės. IV dalyje (62 straipsnis) pateikiama
intelektinės nuosavybės teisių įsigijimo ir išsaugojimo tvarka.
V dalyje (63 ir 64 straipsniai) nustatyta ginčų sprendimo
tvarka. VI dalyje (65–67 straipsniai) nustatytos laikinosios
nuostatos, o VII dalyje (68–73 straipsniai) – institucinės ir
baigiamosios nuostatos.TRIPS siekiama
nustatyti minimalų intelektinės nuosavybės apsaugos lygį. Pagal šią
sutartį šalys narės gali taikyti didesnę apsaugą ir pasirinkti tokias
priemones, kurios būtų tinkamiausios TRIPS nuostatoms įgyvendinti (TRIPS
1 straipsnio 1 dalis).Sutartis
taikoma konkretiems subjektams (pagal teises, priskiriamas tam tikriems
kitų šalių fiziniams ar juridiniams asmenims; TRIPS 1 straipsnio
3 dalis).TRIPS nustato ir nacionalinio
režimo (3 straipsnis), ir didžiausio palankumo režimo
(4 straipsnis) principus. Tačiau yra numatytos ir abiejų principų
išimtys. Nacionalinio režimo principas taikomas su išimtimis, jau
numatytomis Paryžiaus konvencijoje dėl pramoninės nuosavybės apsaugos,
Berno konvencijoje dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos, Romos
konvencijoje dėl atlikėjų, fonogramų gamintojų ir transliuojančių
organizacijų apsaugos, Vašingtono sutartyje dėl intelektinės nuosavybės
integrinių grandynų srityje. Beje, atlikėjų, fonogramų gamintojų ir
transliuojančių organizacijų požiūriu nacionalinio režimo
įsipareigojimas taikomas tik dėl tų teisių, kurios numatytos pačioje
TRIPS sutartyje (TRIPS 3 straipsnio 1 dalis).Tarybos
nuomone, TRIPS tikslų siekiama dviem būdais: pirma, remiamasi
tarptautinėmis konvencijomis, kurioms, Komisijos teigimu, yra „gana
plačiai pritarta“, būtent Paryžiaus konvencija dėl pramoninės nuosavybės
ir Berno konvencija dėl literatūros ir meno nuosavybės, kuriomis taip
pat siekiama suderinti teises bei taikyti nacionalinio režimo principą
nesuderintose srityse; antra, kaip pabrėžia Komisija, TRIPS tikslų
siekiama konkrečiomis materialinės teisės nuostatomis („papildomais
veiksniais“) „intelektinės nuosavybės srityse, kur „dalyvaujančios šalys
jautė poreikį tuoj pat išplėsti apsaugą“.Remdamasi
Paryžiaus konvencija, TRIPS remiasi visomis šios konvencijos
materialinės teisės nuostatomis, išskyrus tik institucines, baigiamąsias
ir laikinąsias nuostatas (TRIPS 2 straipsnio 1 dalis).
Remdamasi Berno konvencija, ji remiasi visomis Berno konvencijos
materialinės teisės nuostatomis, išskyrus nuostatas dėl autorių
neturtinių teisių (TRIPS 9 straipsnio 1 dalis).Konkrečios materialinės teisės nuostatos pateikiamos TRIPS II, III ir IV dalyse.Vienas
svarbus klausimas, teisių išnaudojimas, šiose konkrečiose materialinės
teisės nuostatose nėra sprendžiamas. Vienoje iš TRIPS bendrųjų nuostatų,
6 straipsnyje, nurodyta:„Ginčams
spręsti pagal šią Sutartį, atsižvelgiant į 3 (nacionalinio režimo) ir 4
(didžiausio palankumo režimo) straipsnius, jokios šios Sutarties
nuostatos negali būti naudojamos sprendžiant klausimą dėl intelektinės
nuosavybės teisių išnaudojimo.“Reikia
prisiminti, jog išnaudojimo principas reiškia, kad intelektinės
nuosavybės teisių turėtojai neturi teisės remtis jomis, norėdami
apriboti tų produktų, kuriuos jie patys išleido į rinką arba kurie buvo
išleisti į rinką jų sutikimu, judėjimą. Komisijos nuomone, TRIPS
6 straipsnis lemia tai, kad „jei viena valstybė narė taiko
„nacionalinio“ išnaudojimo principą (arba „regioninio“ išnaudojimo
principą muitų sąjungų ar laisvos prekybos zonų atveju), TRIPS sutarties
ginčų sprendimo nuostatos (susijusios tiek su skundais dėl pažeidimų,
tieks su skundais ne dėl pažeidimų) negali būti taikomos“.Bendrijos
valstybės narės, įpareigotos taikyti išnaudojimo principą Bendrijos
vidaus prekyboje, gali jo netaikyti, jei importuojamas produktas yra
kilęs iš trečiosios šalies; tas pats taikytina ir pačiai Bendrijai.Tačiau
jei valstybė narė išnaudojimo principą taiko savo nacionaliniams
subjektams ir ne tik prekėms, išleidžiamoms į apyvartą Bendrijos
valstybėje narėje, ji, vykdydama nacionalinio režimo reikalavimą, turi
šį principą taip pat taikyti ir trečiųjų šalių nacionaliniams
subjektams. Lygiai taip pat dėl didžiausio palankumo režimo principo nė
viena TRIPS narė negalės trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams
taikyti nevienodų taisyklių.Komisijos nuomone, TRIPS 6 straipsnis leis šaliai narei „ir toliau priešintis prekių, kuriomis užsienyje (t. y.      trečiojoje šalyje)
prekiauja intelektualinės nuosavybės teisių turėtojas arba kuriomis yra
prekiaujama jo sutikimu, <...> paraleliniam importui“. Komisija
mano, kad išnaudojimo principą taikyti tik Bendrijos vidaus prekybai
„yra būtina, norint laikytis Bendrijos teisės nuostatų ir leisti
Bendrijos intelektinės nuosavybės teisių turėtojams užimti užsienio
rinkas (t. y. trečiųjų šalių rinkas), išlaikant tam tikrą technologinių prekių importo (reimporto) į Bendriją kontrolę“.3.     Konkrečios materialinės teisės nuostatosa)     Autorių teisės ir gretutinės teisėsAutorių teisių apsauga teikiama ne idėjoms, procedūroms, veikimo būdams ar matematinėms koncepcijoms, o jų išraiškai (TRIPS 9 straipsnio 2 dalis). Nustatytas ir mažiausias apsaugos galiojimo terminas (12 straipsnis).Pagal Berno konvenciją kompiuterinės programos turi būti saugomos kaip literatūros kūriniai (TRIPS 10 straipsnio 1 dalis).Atlikėjų, fonogramų gamintojų ir transliuojančių organizacijų gretutinės teisės yra pripažįstamos ir apibrėžtos (TRIPS 14 straipsnis).Kompiuterinių programų autoriams turi būti suteiktos nuomos teisės.
Šios teisės nesuteikiamos kinematografijos kūrinių autoriams, išskyrus
atvejus, kai „dėl tokios nuomos vyksta tų kūrinių masinis kopijavimas,
kuris daro materialinę žalą išimtinei dauginimo teisei, kuri (toje šalyje narėje) suteikta autoriams ir jų teisių perėmėjams“.b)     Pramoninė nuosavybėi)     Prekių ženklaiPrekių ženklams teikiama apsauga taikoma tiek prekių, tiek paslaugų prekių ženklams.Ženklai,
galintys būti prekių ženklais, yra nurodyti ir prekės ženklo
suteikiamos teisės apibrėžtos (TRIPS 15 straipsnio 1 dalis ir
16 straipsnio 1 dalis).Prekių
ženklo registracija gali priklausyti nuo jo naudojimo, tačiau ne nuo
paraiškos įregistruoti prekių ženklą pateikimo (15 straipsnio
3 dalis). Nustatytas ir mažiausias registracijos bei jos
atnaujinimo galiojimo terminas (18 straipsnis). Jei nustatomas
prekių ženklo naudojimo reikalavimas, TRIPS nurodo mažiausią laikotarpį,
kiek prekių ženklas gali būti nenaudojamas, kad būtų išlaikyta jo
registracija (19 straipsnis).Paryžiaus
konvencijos 6bis straipsnio nuostatos dėl žinomų prekių ženklų
apsaugos taikomos ir paslaugoms (16 straipsnio 2 dalis), taip
pat toms prekėms ir paslaugoms, kurios nėra panašios į tas, kurių prekių
ženklas jau įregistruotas (16 straipsnio 3 dalis).TRIPS
šalys narės gali nustatyti licencijų išdavimo ir perdavimo sąlygas.
Tačiau draudžiama nustatyti privalomas licencijas, o prekių ženklas gali
būti perduotas ir neperduodant verslo, kuriam jis priklauso.ii)  Geografinės nuorodosTRIPS
II dalies 3 skyriuje pateikiamos labai išsamios nuostatos,
skirtos geografinių nuorodų apsaugai užtikrinti. Geografinės nuorodos –
tai „nuorodos, iš kurių galima nustatyti, ar prekė yra kilusi iš šalies
narės teritorijos, ar iš tos teritorijos rajono ar vietovės, kai tos
prekės kokybė, reputacija ar kiti ypatumai iš esmės yra priskirtini jos
geografinės kilmės vietai“ (TRIPS 22 straipsnio 1 dalis).Iš esmės siekiama išvengti:„a)      prekei
nurodyti ar ją pristatyti priemonių naudojimo, kurios nurodo ar leidžia
suprasti, kad aptariama prekė yra kilusi iš kitos geografinės srities, o
ne iš tikrosios kilmės vietos, taip, kad visuomenė klaidinama dėl
geografinės prekės kilmės;b)      bet
kokio nuorodos panaudojimo, kuris yra nesąžiningos konkurencijos
veiksmas, kaip jis suprantamas pagal Paryžiaus konvencijos (1967)
10bis straipsnį“ (TRIPS 22 straipsnio 2 dalis).Vyno
ir stiprių alkoholinių gėrimų geografinės nuorodos turi būti papildomai
apsaugotos: priemonės, skirtos išvengti vynus ar stiprius alkoholinius
gėrimus identifikuojančių geografinių nuorodų naudojimo šiems
alkoholiniams gėrimams, kilusiems ne iš tos vietovės, kuri nurodyta
minimoje geografinėje nuorodoje, turi būti taikomos „net jeigu tikroji
prekių kilmė yra nurodyta arba geografinė nuoroda yra vartojama vertime
arba kartu vartojami tokie žodžiai kaip „rūšis“, „tipas“, „stilius“,
„imitacija“ ar pan.“ (TRIPS 23 straipsnio 1 dalis).Tačiau šios taisyklės taikytinos tik ateityje, kadangi:„<...>jokios
šio skyriaus nuostatos nedraudžia šaliai narei toliau ir panašiai
naudoti kitos šalies narės atitinkamas vynų ar stiprių alkoholinių
gėrimų geografines nuorodas, kurias prekėms ar paslaugoms taiko kurie
nors jos nacionaliniai subjektai ar nuolatiniai gyventojai, kurie tos
šalies narės teritorijoje tų pačių ar susijusių prekių ar paslaugų
atžvilgiu nenutrūkstamai naudojo tą geografinę nuorodą arba a) ne mažiau
kaip 10 metų iki 1994 m. balandžio 15 dienos, arba b)
sąžiningai iki tos dienos“ (TRIPS 24 straipsnio 4 dalis).iii)  Pramoninis dizainas TRIPS
taikoma ir pramoninio dizaino srityje. Turi būti užtikrinama naujo arba
originalaus pramoninio dizaino apsauga (25 straipsnio
1 dalis). Nustatytas ir apsaugos turinys bei mažiausia jos trukmė
(26 straipsnis).Tekstilės modeliai
neturi būti saugomi taip, kad būtų nepagrįstai trukdoma siekti tokios
apsaugos ir ją gauti (TRIPS 25 straipsnio 2 dalis).iv)  PatentaiII dalies
5 skyriuje „Patentai“ iš pradžių pateiktos nuostatos dėl
patentuotinų objektų (27 straipsnis). Nediskriminuojant turi būti
patentuojami bet kurie visų technologijos sričių produktų ar procesų
išradimai (27 straipsnis). Tačiau besivystančios šalys turi teisę
tam tikram laikotarpiui atidėti prekių patentų taikymo reikalavimo
įgyvendinimą tokioms technologijos sritims, kuriose pagal jų teisę
nereikalaujama gauti patentų tą dieną, kai toms šalims apskritai
pradedama taikyti ši sutartis (65 straipsnio 4 dalis). Patento
suteikiamos teisės yra apibrėžtos (28 straipsnis) ir jos galioja
mažiausia dvidešimt metų (33 straipsnis). Galiausiai
31 straipsnyje pateikiamos nuostatos, ribojančios sąlygas, kuriomis
gali būti suteikiamos privalomos licencijos. v)     Integralinių mikroschemų topografijaNuostatos
dėl integralinių mikroschemų topografijos skirtos Vašingtono sutarties
dėl integralinių mikroschemų intelektinės nuosavybės trūkumams
kompensuoti. Jos nustato suteikiamų teisių apimtį (36 straipsnis)
ir apsaugos galiojimo terminą (38 straipsnis).vi)  Komercinių paslapčių apsaugaTRIPS
narės privalo saugoti komercines paslaptis nuo nesąžiningos
konkurencijos (39 straipsnio 1 dalis). Tokios paslapties
teisėti turėtojai privalo turėti galimybę neleisti „informacijos
atskleisti kitiems ar kitiems ją įsigyti arba naudoti be jų sutikimo
tokiu būdu, kuris prieštarautų sąžiningai komercijos praktikai“. Ši
apsauga suteikiama tuomet, kai komercinė paslaptis yra slapta, turi
komercinę vertę ir yra objektas veiksmų, kurių imasi tokią informaciją
kontroliuojantis asmuo, norėdamas ją išlaikyti slaptą
(39 straipsnio 2 dalis).vii)  Antikonkurencinės praktikos kontrolė licencinėse sutartyseŠalys
narės pripažino, kad kai kuri su intelektinės nuosavybės teisėmis
susijusi konkurenciją varžanti licencijavimo praktika ar sąlygos gali
daryti neigiamą poveikį prekybai ir trukdyti perduoti bei skleisti
technologiją (40 straipsnis). Todėl TRIPS suteikia joms teisę
apibrėžti tokią licencijavimo praktiką ar sąlygas, kurios reiškia
piktnaudžiavimą intelektinės nuosavybės teisėmis, ir nustatyti
atitinkamas priemones, kurios neleistų vykdyti tokios praktikos arba ją
kontroliuotų.4.     Konkrečios procesinės nuostatos (intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo būdai)Siekiant
užtikrinti vienodą mažiausią intelektinės nuosavybės apsaugą, neužtenka
apibrėžti įvairių suteikiamų teisių turinio. Taip pat reikia nustatyti
„veiksmingas ir tinkamas priemones“ joms užtikrinti (žr. TRIPS
preambulę). Tam skirta TRIPS III dalis, susijusi su tvarka, kurią
turi nustatyti šalys narės, sudarydamos sąlygas efektyviems veiksmams
prieš kiekvieną TRIPS numatytų intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo
veiksmą (41 straipsnio 1 dalis). III dalyje pirmiausia
nurodytos priemonės, kurių intelektinės nuosavybės teisių turėtojų
reikalavimu turi imtis teismo, administracinės ir muitinės institucijos
prieš jų teisių pažeidimus ir gresiančius pažeidimus (a). Antra,
III dalyje nurodoma, kokių priemonių taikymo tvarka turi atitikti
tam tikrus reikalavimus (b).a)     Korekcinės priemonėsTRIPS
nustato priemones, kurių tikslas – nutraukti arba apriboti intelektinės
nuosavybės teisių pažeidimus (įpareigojimas nutraukti pažeidimą,
nuostolių atlyginimas, suklastotų prekių konfiskavimas ar sunaikinimas,
patraukimas baudžiamojon atsakomybėn), taip pat priemones, kurių tikslas
– užkirsti kelią intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui (laikinosios
priemonės, prekių sulaikymas muitinėje).Teismai
turi teisę įpareigoti pažeidėją nepažeidinėti pareiškėjo intelektinės
nuosavybės teisių (44 straipsnio 1 dalis).Teismai
turi teisę įpareigoti pažeidėją tinkamai atlyginti teisės turėtojui
nuostolius, jei šis pažeidėjas žinojo arba turėjo rimtą pagrindą manyti,
kad savo veikla jis pažeidžia intelektinės nuosavybės teisę
(45 straipsnio 1 dalis).Teismai
turi teisę įpareigoti, kad prekės, kuriomis pažeidžiama intelektinės
nuosavybės teisė, be jokios kompensacijos būtų perduotos ne prekybos
kanalais arba, jeigu tai neprieštarauja konstituciniams reikalavimams,
kad jos būtų sunaikintos (46 straipsnis).Baudžiamosios
sankcijos, netgi laisvės atėmimo bausmė, gali būti skiriamos tyčinio
prekių ženklo suklastojimo ar autorių teisių piratavimo komerciniu mastu
atveju (61 straipsnis).TRIPS nustatytos dviejų rūšių prevencinės priemonės. Viena
vertus, teismai turi teisę įpareigoti imtis neatidėliotinų bei
veiksmingų laikinųjų priemonių, kad neleistų įvykti nė vienos
intelektinės nuosavybės teisės pažeidimui (50 straipsnio
1 dalis). Prireikus šių priemonių gali būti imamasi ir inaudita altera parte
(50 straipsnio 2 dalis), tačiau vėliau atsakovas turi teisę
prašyti peržiūrėti sprendimą (50 straipsnio 4 dalis).Kita
vertus, narės turi nustatyti tvarką, leidžiančią teisės turėtojui,
turinčiam rimtą pagrindą įtarti, kad gali būti įvežtos prekės su
suklastotu prekių ženklu arba piratinės prekės, pažeidžiančios autorių
teises, raštu kreiptis į kompetentingas administracines ar teismo
institucijas, kad muitinės institucijos sulaikytų tokių prekių išleidimą
į laisvą apyvartą (51 straipsnis).Šios
priemonės, turinčios sulaikyti prekių išleidimą į laisvą apyvartą, yra
laikinos. Jas pratęsti galima, jei buvo pradėtas procesas dėl bylos
nagrinėjimo iš esmės (žr. 55 straipsnį).b)     Procesinės garantijosIntelektinės
nuosavybės teisių užtikrinimo tvarka turi būti nešališka ir teisinga
(41 straipsnio 2 dalis). Tvarkos nešališkumo ir teisingumo
reikalavimai nurodyti daugelyje nuostatų.Teisių
turėtojai privalo turėti galimybę pasinaudoti civiliniu teismo procesu,
kad būtų užtikrintos intelektinės nuosavybės teisės, o atsakovams turi
būti laiku nusiųstas raštiškas pranešimas, kokiu pagrindu ieškinys
pateiktas (42 straipsnis). Šalims turi būti leidžiama būti
atstovaujamoms nepriklausomo teisininko, o procesui neturi būti
numatytas per daug apsunkinantis reikalavimas asmeniškai dalyvauti
procese (42 straipsnis). Visoms tokių procesų šalims turi būti
suteikiama galimybė pagrįsti savo ieškinius ir pateikti visus
atitinkamus įrodymus (42 straipsnis), taip pat teisė reikalauti iš
priešingos šalies pateikti savo turimus įrodymus (43 straipsnis).
Sprendimai dėl bylos esmės turi remtis tik tais įrodymais, kuriuos šalys
galėjo pateikti, taip pat pageidautina, kad šie sprendimai būtų
raštiški ir pagrįsti (41 straipsnio 3 dalis). Šalys
turi turėti teisę kreiptis į teismą dėl galutinių administracinių
sprendimų ir pirminių teismo sprendimų peržiūrėjimo (41 straipsnio
4 dalis).Turi būti numatyta galimybė
priteisti nuostolius, kuriuos privalo sumokėti intelektinės nuosavybės
teisių turėtojas, jei jis piktnaudžiavo arba neteisėtai naudojosi
numatyta teisių užtikrinimo tvarka (48 straipsnio 1 dalis).XI –  Bendra prekybos politika, GATS ir TRIPS: šalių pozicijos proceseKaip
jau buvo minėta, Komisija, kuri laikosi vienos nuomonės, ir Taryba,
pastabas pateikusios valstybės narės bei Europos Parlamentas, kurie
laikosi kitos nuomonės, visiškai nesutaria dėl to, ar GATS ir TRIPS
reglamentuojami dalykai gali būti įtraukti į bendrą prekybos politiką,
kurią įgyvendinant, vadovaujantis EB sutarties 113 straipsniu,
Komisija turi išimtinę kompetenciją.Toliau nagrinėsime šalių pozicijas dėl GATS ir TRIPS.A –  GATSIš
esmės Komisija teigia, kad GATS reglamentuojamos paslaugos priklauso
bendrai prekybos politikai. Ši politika neturi būti taikoma tik prekėms.
Pagrindinis Komisijos teiginys yra tas, kad kiekviena sutartis, kuria
siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai paveikti komercinės prekybos apimtį
ar struktūrą, yra prekybos politikos sutartis ir turi būti sudaroma
remiantis 113 straipsniu.Kokie yra pagrindiniai Komisijos argumentai?–        Visų
pirma Teisingumo Teismo praktika, kuria remiantis prekybos politikos
sąvokos „turinys yra vienodas nepriklausomai nuo to, ar ji naudojama
vienos valstybės narės tarptautiniuose santykiuose, ar Bendrijos
tarptautiniuose santykiuose“ (minėta Nuomonė 1/75, ypač jos
1362 punkto ketvirtoji pastraipa). Taigi, Komisijos nuomone, nė
viena valstybė narė negali rimtai teigti, kad prekyba paslaugomis nėra
prekyba ir kad šioje srityje jos sudaromos sutartys nėra prekybos
politikos dalis.–        Ekonomistų
nurodomas ryšys tarp prekių ir paslaugų, nes prekybos balanse
atsispindi abu šie sektoriai.–        Praktiškai
vienodos pastarojo laiko teisės teoretikų nuomonės, kad prekyba
paslaugomis yra bendros prekybos politikos dalis. Tačiau Komisija
primena, kad kai kurie „nuosaikesnės“ srovės atstovai neįtraukia tų
paslaugų, kurios teikiamos per šalyje, kurioje teikiamos paslaugos,
esančios įmonės tarpininką. Komisijos nuomone, nėra jokio pagrindo taip
atskirti tiesiogiai užsienyje teikiamų paslaugų, kurios būtų bendros
prekybos politikos dalis, ir paslaugų, teikiamų per komercinį
įsisteigimą, kurios būtų užsienio įsisteigimo politikos dalis.–        GATS tikslas, t. y. prekybos paslaugomis liberalizavimas.–        Naudojamos
priemonės (didžiausio palankumo režimas, skaidrumas), kurios yra
prekybos politikos įprastinės priemonės. Tas pats taikytina ir
nuostatoms dėl rinkos atvėrimo ir nacionalinio režimo. Konkrečių
įsipareigojimų sąrašai, nors ir nemažai susiję su norminiais barjerais,
yra panašūs į narių tarifų sąrašus prekių sektoriuje.Be to, Komisija stengiasi parodyti, kad GATS nuostatos turi savo atitikmenis tarp atitinkamų GATT nuostatų.Prekių
ir paslaugų persipynimo įrodymas taip pat yra galimybė imtis kryžminio
atsako priemonių; šis persipynimas patvirtina, kad prekės ir paslaugos
yra tos pačios prekybos politikos dalys.Nuostatos,
susijusios su vėlesnėmis derybomis (žr. X skyriaus A dalies
6 punktą „GATS dinamiškumas“), „negali pakeisti šio susitarimo
teisinio pagrindo“. „Visi kiti susitarimai, priimti remiantis šiomis
nuostatomis, vėliau turės būti konkrečiai iš esmės įvertinti, kad būtų
nustatytas jų teisinis pagrindas.“Komisijos
nuomone, tai, kad GATS reglamentuojami paslaugų sektoriai nėra visiškai
suderinti Bendrijos teisėje ir kad tam tikrais atvejais juos ir toliau
reglamentuoja nacionalinė teisė, nepaneigia Bendrijos kompetencijos.
„GATT, ypač jo nuostata dėl nacionalinio režimo, jau daugelį metų veikia
valstybių narių vidaus įstatymus ir kitus teisės aktus (pavyzdžiui,
mokesčių įstatymus), nors ir niekada nebuvo teigiama, kad GATT iš dalies
priskirtinas valstybių narių kompetencijai.“Apibendrindama Komisija pateikia dvi pastabas dėl EB sutarties 59 ir 75 straipsnių.Ar
EB sutarties 59 straipsnio antrosios pastraipos nuostatos, kurios
suteikia Tarybai teisę leisti taikyti skyriaus „Paslaugos“ nuostatas,
paslaugas teikiantiems trečiosios šalies piliečiams, įsisteigusiems
Bendrijoje, nedraudžia, kad prekyba paslaugomis būtų įtraukta į EB
sutarties 113 straipsnį? Komisija į šį klausimą atsako neigiamai.
59 straipsnis yra vidinė nuostata, o ne bendros prekybos politikos
nuostata. „Ji negali būti teisiniu pagrindu sutartinei politikai, kuria
siekiama reglamentuoti visus tarptautinius paslaugų teikimo būdus,
pavyzdžiui, GATS.“Ar į GATS įtrauktoje
transporto paslaugų srityje GATS neturėtų vadovautis 75 straipsniu,
kuris suteikia institucijoms vidaus kompetenciją (dėl vidaus ir išorės
kompetencijos paralelumo žr. 1971 m. kovo 31 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą, vadinamą AETR, 22/70, Rink. p. 263)? Komisijos atsakymas yra neigiamas. AETR
precedentu dar galima remtis sudarant sutartis tose transporto
politikos srityse, kurios nėra komercinės. Be to, transporto paslaugų
sektoriuje Taryba nustatė tam tikras prekybą ribojančias priemones,
t. y. 113 straipsniu pagrįstas ekonomines sankcijas, kurios
leidžia nutraukti prekybą transporto paslaugomis.Visos kitos proceso šalys griežtai prieštarauja Komisijos nuomonei.Tarybos
nuomone, pagal Komisijos pateikiamą bendros prekybos politikos sąvokos
aiškinimą ši politika tampa bendra užsienio ekonominių ryšių politika.
Pasaulio ekonomikoje valiutų kursų pokyčiai ar darbo užmokesčio išlaidų
skirtumai labiau veikia tarptautinės prekybos apimtį ir srautą nei,
pavyzdžiui, muitų tarifų pokyčiai. „Jeigu vadovautumės Komisijos
teiginiais, būtinai turėtume padaryti išvadą, kad pagal
113 straipsnį Bendrija turi išimtinę kompetenciją nustatyti
valstybių narių valiutų kursus arba įgyvendinti darbo užmokesčio
nustatymo politiką. Toks aiškinimas visiškai paneigtų valstybių narių
kompetenciją ekonominės politikos klausimais, bent jau užsienio
ekonominių santykių klausimais.“Tarpvyriausybinėje
konferencijoje dėl politinės sąjungos Komisija pasiūlė taip išplėsti
Bendrijos kompetenciją. Bendros prekybos politikos sąvoką siūlyta
pakeisti bendros užsienio ekonominių ryšių politikos sąvoka, apimančia
„ekonomines ir prekybos priemones paslaugų, kapitalo, intelektinės
nuosavybės, investicijų, įsisteigimo ir konkurencijos srityse“, kurių
ribos gali keistis. Ši politika priklausytų išimtinei Bendrijos
kompetencijai (Komisijos pasiūlymo Y 17 straipsnio 2 dalis).
Tik Komisija atstovautų Bendrijai palaikant santykius su trečiosiomis
šalimis, tarptautinėmis organizacijomis ir tarptautinėse konferencijose.Tarybos
manymu, prašydama Teisingumo Teismo pateikti nuomonę, Komisija siekė,
kad teisminio aiškinimo būdu būtų pritarta tiems pasiūlymams, kurie buvo
atmesti Tarpvyriausybinėje konferencijoje dėl politinės sąjungos. Šį
argumentą pateikia ir Prancūzijos, Danijos bei Jungtinės Karalystės
vyriausybės.Iš tiesų Taryba neatskiria tų
argumentų, kuriuos ji pateikia norėdama pašalinti paslaugų sritį iš
prekybos politikos, ir tų argumentų, kuriais ji remiasi nagrinėdama
vidaus ir išorės kompetencijų paralelumo teoriją, norėdama pagrįsti
išvadą apie bendrą Bendrijos kompetenciją.Tarybos
nuomone, GATS iš esmės yra susijęs su paslaugų teikimu per komercinį
įsisteigimą šių paslaugų gavėjo šalyje. Tai lemia pati paslaugų
prigimtis. Jos yra naudojamos ar jomis naudojamasi jų teikimo momentu;
jos nėra laikomos ar gabenamos; taigi jos turi būti naudojamos toje
pačioje vietoje, kur buvo suteiktos. Nustatyti komercinio įsisteigimo
sąlygas reiškia nustatyti trečiųjų šalių bendrovių įsisteigimo sąlygas
ir numatyti teisinę tvarką, kuri bus joms taikoma įsisteigus.Tarybos nuomone, pirminio įsisteigimo
tvarką nustato nacionalinė teisė ir ji nepatenka į bendros prekybos
politikos sąvoką. Be to, aptardama naudojimo užsienyje klausimą
(pavyzdžiui, Indijos turistų viešnagės Prancūzijoje atvejis), Taryba
pažymėjo, kad kompetencija turizmo srityje vis dar priklauso valstybėms
narėms, o pasiūlymą perduoti šią kompetenciją Bendrijai Tarpvyriausybinė
konferencija dėl politinės sąjungos atmetė. Aptardama „asmenų
judėjimą“, Taryba pažymi, kad fizinių asmenų, kurie yra valstybių narių,
nesančių šalimis narėmis, piliečiai ir kurie įdarbinti pas trečiosios
šalies paslaugų teikėją iš valstybės, kuri nėra šalis narė, įvažiavimas į
Bendrijos valstybes nares ir gyvenimas jose yra nacionalinių teisės
aktų objektas ir priklauso tik valstybių narių kompetencijai. Dėl
paslaugų teikimo į užsienį Taryba pažymi, kad valstybių narių
kompetencija reguliuoti šią „tarptautinę prekybą paslaugomis“ niekada
nebuvo ginčijama. „Valstybė narė gali įvesti „ekrano kvotas“, kurių
tikslas – įpareigoti kino teatrus dalį savo repertuaro rezervuoti
Bendrijoje sukurtiems filmams ir šitaip riboti ne Bendrijoje sukurtų
filmų platinimą.“ Remdamasi pateiktais argumentais, Taryba daro išvadą,
kad tarptautinei prekybai paslaugomis 113 straipsnis taikytinas,
jeigu konkrečios paslaugos yra tiesiogiai susijusios su prekių
pristatymu (pavyzdžiui, mechanizmo surinkimas).Jungtinės Karalystės vyriausybė pateikia konkretesnių argumentų dėl bendros prekybos politikos sąvokos reikšmės.Pirmiausia,
aptardama paslaugų sritį, ji teigia, kad sutarties skyriai „Įsisteigimo
teisė“ ir „Paslaugos“ taikytini tik valstybių narių nacionaliniams
subjektams. Tik valstybės narės nacionaliniam subjektui leidžiama
įsteigti pagrindinę įmonę valstybėje narėje. Tik valstybės narės
nacionalinis subjektas, įsisteigęs vienoje valstybėje narėje, gali
įsteigti antrinę įmonę kitoje valstybėje narėje. Be to, tik valstybių
narių nacionaliniai subjektai gali remtis laisvės teikti paslaugas
principu, nors 59 straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta
galimybė laisvės teikti paslaugas principą taikyti ir valstybėje narėje
įsisteigusiems trečiųjų šalių piliečiams.Toliau
Jungtinė Karalystė teigia, kad 113 straipsnio pažodinis
aiškinimas, esą ši nuostata taikoma tik prekių prekybai, visiškai
atitinka Sutarties sistemą. Iš tiesų, „jei valstybės narės galėtų
išlaikyti skirtingą prekybos politiką, t. y. iš trečiųjų šalių
kilusių prekių importui taikyti skirtingas tarifų ir kvotų taisykles,
dėl to prekybos srautai nukryptų kitur“. Tačiau paslaugoms tokio
pavojaus nėra. Nėra „pavojaus, kad paslaugų teikėjai ar asmenys,
ketinantys įsisteigti valstybėje narėje, kuri nustato apribojimus
trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams, tai darys per valstybę narę,
kurioje taisyklės palankesnės. Jei valstybė narė leidžia trečiosios
šalies piliečiui teikti tam tikrą paslaugą savo teritorijoje, dėl to šis
pilietis neįgyja teisės teikti tą paslaugą kitoje valstybėje narėje,
kadangi jis nėra valstybės narės pilietis“. „Jokia logika neleidžia
manyti, kad paslaugų srityje yra reikalinga išimtinė bendra prekybos
politika, o logiškai išimtinė bendra prekybos politika prekių srityje
yra būtina.“Nors ir vartojama sąvoka
„prekyba paslaugomis“, su ja susiję klausimai labai skiriasi nuo tų,
kurie yra susiję su prekėmis. Paslaugų srityje svarbiausi klausimai yra
užsienio įmonių įsteigimas, jų tiesioginės investicijos, paslaugoms
teikti būtinų darbuotojų laisvas judėjimas, taip pat galimybę verstis
profesine veikla teikiant paslaugas reglamentuojančios taisyklės.Galiausiai
Jungtinė Karalystė primena, kad GATS taip pat apima transporto
paslaugas, jo priedai taikomi ir oro transportui bei deryboms dėl jūrų
transporto. Remdamasi EB sutartimi nuo 61 straipsnio 1 dalies
iki 74 straipsnio bei atitinkama Teisingumo Teismo praktika
(minėtas sprendimas AETR ir 1977 m. balandžio 26 d.
Nuomonė 1/76 dėl susitarimo dėl Europos konservavimo fondo vidaus
laivybos laivams įsteigimo projekto, Rink. p. 741), ji daro išvadą, kad
„tik antraštinė dalis „Transportas“ yra sutarčių su trečiosiomis šalimis
dėl transporto paslaugų teikimo sudarymo pagrindas“.Toliau
Jungtinė Karalystė taip pat primena Tarybos praktiką. Kai Taryba ėmėsi
išorinių priemonių, kurių pagrindinis tikslas – reguliuoti transportą,
ji tai darė remdamasi Sutarties antraštine dalimi „Transportas“. Šiame
kontekste Jungtinė Karalystė mini 1979 m. gruodžio 20 d.
Tarybos sprendimą 80/50/EEB, nustatantį konsultacijų tvarką dėl santykių
tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių oro transporto srityje ir
veiksmų, susijusių su šios srities klausimais tarptautinėse
organizacijose (OL L 18, 1980, p. 24), 1982 m. liepos 12 d.
Tarybos sprendimą 82/505/EEB dėl Susitarimo dėl tarptautinio keleivių
vežimo nemaršrutiniais tolimojo susisiekimo ir miesto autobusais (ASOR)
sudarymo (OL L 230, p. 38) tarp Europos ekonominės bendrijos ir
Austrijos, Ispanijos, Suomijos, Norvegijos, Portugalijos, Švedijos,
Šveicarijos ir Turkijos, 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos
reglamentą (EEB) Nr. 4055/86 dėl laisvės teikti paslaugas principo
taikymo jūrų transporto paslaugoms tarp valstybių narių bei valstybių
narių ir trečiųjų šalių (OL L 378, p. 1), 1992 m. birželio
22 d. Tarybos sprendimą 92/384/EEB dėl Europos ekonominės bendrijos
ir Norvegijos Karalystės bei Švedijos Karalystės susitarimo civilinės
aviacijos srityje sudarymo (OL L 200, p. 20), 1992 m.
lapkričio 27 d. Tarybos sprendimą 92/577/EEB dėl Europos ekonominės
bendrijos ir Austrijos Respublikos susitarimo dėl prekių tranzito
keliais ir geležinkeliais (OL L 373, p. 4), 1992 m. lapkričio
30 d. Tarybos sprendimą 92/578/EEB dėl Europos ekonominės bendrijos
ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimo dėl prekių vežimo keliais ir
geležinkeliais sudarymo dėl (OL L 373, p. 26). Jungtinė Karalystė
pažymi, kad Komisija siūlė pastaruosius du sprendimus priimti remiantis
EEB sutarties 113 straipsniu, tačiau Taryba nusprendė remtis EEB
sutarties 75 straipsniu.Prancūzijos vyriausybė iš pradžių atkreipia dėmesį į labai plačią PPO sutarties taikymo sritį:sutartis
„potencialiai gali būti taikoma visiems ekonominiams dalykams, kurie
yra susiję su prekybos plėtra. Taigi į šią sritį gali patekti visos
Bendrijos politikos sritys, tačiau tai nereiškia, kad šios politikos
sritys, kai jos yra taikomos PPO išorės santykiuose ir remiantis jų
tariamu poveikiu prekybai, turėtų visiškai išnykti bendroje prekybos
politikoje. Dėl to kiltų sudėtingų nuoseklumo problemų, pavyzdžiui,
aplinkos apsaugos srityje: tos pačios priemonės priklausytų bendrai
kompetencijai, jei vidaus lygmeniu ar kitose išorinėse srityse būtų
numatomos kaip aplinkos politikos dalis, tačiau jei jos būtų aptariamos
PPO, būtų priskirtos bendrai prekybos politikai, taigi ir išimtinei
Bendrijos kompetencijai“.Prieštaraudama
Komisijos ginamai pozicijai dėl paslaugų, Prancūzijos vyriausybė remiasi
jau nurodytais argumentais, pavyzdžiui, susijusiais su Tarpvyriausybine
konferencija dėl politinės sąjungos, muitų sąjungos ir bendros prekybos
politikos ryšių, atsižvelgiant į pavojų, kad prekybos srautai gali
nukrypti kitur, bei argumentu, kad GATS apima visus paslaugų teikimo
būdus, išskyrus paslaugų teikimą į užsienį. Aptardama Komisijos
pabrėžiamus argumentus dėl rėmimosi įprastinėmis prekybos politikos
priemonėmis (pavyzdžiui, didžiausio palankumo režimo principu ar
nacionalinio režimo principu), Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad šios
priemonės taikomos ne tik valstybių narių prekybos santykiams, bet ir
kitose srityse, ir pateikia pavyzdį – Konvenciją dėl pabėgėlių statuso.
Galiausiai ji daro tokią pačią išvadą kaip ir Taryba: tik tiesiogiai su
prekės tiekimu susijusios paslaugos priskiriamos bendrai prekybos
politikai.Išnagrinėjusi keturis GATS nustatytus paslaugų teikimo būdus, Ispanijos vyriausybė
daro išvadą, kad paskutiniai trys būdai (vartojimas užsienyje,
komercinis įsisteigimas ir asmenų judėjimas) priskiriami valstybių narių
kompetencijai: EB sutarties 48, 52 ir 59 straipsniai reglamentuoja
tik kitų Bendrijos valstybių narių piliečių teisę pasinaudoti
darbuotojų judėjimo laisve, įsisteigimo teise ir laisve teikti
paslaugas.Portugalijos vyriausybė
apskritai pabrėžia, kad Komisijos ir valstybių narių nesutarimo esmė yra
ne PPO sutarties priemonių ir tikslų klausimai, o greičiau PPO
sutartyje reglamentuojamų dalykų pobūdis. „Dabartiniame nacionalinių
ekonomikų internacionalizacijos etape kiekviena vidaus ar išorės
priemonė, nesvarbu, dvišalė ar daugiašalė, kuri nustatoma ekonominių
ryšių srityje, gali tiesiogiai ar netiesiogiai paveikti prekybos apimtį
ar struktūrą. Todėl nustatant išimtinę Bendrijos kompetenciją bendroje
prekybos politikoje negalima remtis vien šiuo kriterijumi <...>.
Toks aiškinimas perkeltų į išimtinės Bendrijos kompetencijos sritį
dalykus, susijusius su prekybos mokesčių, nacionalinių valiutų,
tiesioginių ir netiesioginių darbo užmokesčio išlaidų politika.“Paslaugų
klausimu Portugalijos vyriausybė būtent pabrėžia, kad nors paslaugų
teikimas į užsienį, be abejo, priskirtinas 113 straipsnio taikymo
sričiai, to negalima pasakyti apie kitas paslaugų rūšis, kaip antai
vartojimas užsienyje ar asmenų judėjimas. Iš tiesų pačios valstybės
narės yra kompetentingos nustatyti turizmo, trečiųjų šalių piliečių
atvykimo ir judėjimo taisykles, taip pat taisykles, skirtas iš Bendrijai
nepriklausančių šalių atvykusių darbuotojų statusui. Komercinio
įsisteigimo klausimu Portugalijos vyriausybė pažymi, kad EB sutarties
52 straipsnis nesuteikia Bendrijai kompetencijos dėl trečiųjų šalių
nacionalinių subjektų įsisteigimo.Graikijos Respublika
mano, kad sudarydamos GATS Bendrija ir valstybės narės būtinai veikia
kartu, nes GATS sukuriama institucinė struktūra pasižymi dinamiškumu ir
plėtra. Valstybės narės turi teisę dalyvauti dėl savo pačių turimos
kompetencijos, kuri „konkuruoja su Bendrijos kompetencija, turi
pirmenybę prieš Bendrijos kompetenciją arba yra išimtinė“. Graikijos
Respublika nepateikia išsamesnių paaiškinimų.Nyderlandų vyriausybė
pabrėžia, kad paslaugų teikimas į užsienį nevaidina lemiamo vaidmens
GATS susitarime ir kad iš tiesų jis yra susijęs su trečiųjų šalių
paslaugų teikėjų įsisteigimu bei veikla valstybėse narėse. Kaip pavyzdį,
kai valstybės narės turi išimtinę kompetenciją, ji nurodo fizinių
asmenų (trečiųjų šalių piliečių) persikėlimą į valstybės narės
teritoriją. Ji taip pat pažymi, kad
prekybos politika ir transporto politika yra aiškiai suvokiamos kaip
atskiros sritys ir kad išorinė veikla transporto srityje neturi būti
grindžiama 113 straipsniu. Aptardama
prekybą finansinėmis paslaugomis, ji atkreipia Teisingumo Teismo dėmesį į
kai kurias Bendrijos priemones: Tarybos antrąją direktyvą dėl
bankininkystės, kurioje yra antraštinė dalis, skirta santykiams su
trečiosiomis šalimis apibrėžti(3),
Pirmąją Tarybos direktyvą dėl negyvybės draudimo, kuri suteikia
Bendrijai galimybę sudaryti susitarimus su trečiosiomis šalimis(4), ir Tarybos sprendimą, patvirtinantį su Šveicarija sudarytą susitarimą dėl negyvybės draudimo(5).
Pirmieji du teisės aktai remiasi 57 straipsnio 2 dalimi,
trečiasis – 57 straipsnio 2 dalimi ir 235 straipsniu.
Taigi 113 straipsniu nesiremiama. Vokietijos vyriausybė
taip pat pritaria Tarybos pastaboms. Ji pabrėžia, kad GATS
reglamentuoja ir transporto paslaugas – sritį, kuriai Bendrijos lygmeniu
taikomi EB sutarties 74 ir kiti straipsniai. Jos nuomone, „EB
sutarties 113 straipsnio nepakanka pagrįsti Europos Sąjungos
kompetencijai, nes GATS apimama plati sritis gerokai viršija paslaugų,
susijusių su laisvu prekių judėjimu, ribas“. Be to, ji pažymi, kad kai
kuriuose sektoriuose, pavyzdžiui, švietimo ir kultūros, Bendrija turi
labai ribotą kompetenciją, nes kultūros politika iš esmės lieka
valstybėms narėms, kaip nurodyta EB sutarties 128 straipsnyje. Be
to, kituose sektoriuose Bendrija apskritai neturi jokios kompetencijos.
Kaip pavyzdį Vokietijos vyriausybė nurodo trečiųjų šalių darbuotojų,
norinčių teikti paslaugas, teisę įvažiuoti į šalį, joje gyventi ir
dirbti, taip pat trečiųjų šalių įmonių statuso klausimus.Danijos vyriausybė
mano, kad apskritai Sutarties 113 straipsnis neapima užsienio
ekonominės politikos. Ji, kaip ir Taryba bei kitos vyriausybės, remiasi
svarstymais Tarpvyriausybinėje konferencijoje dėl politinės sąjungos.
Būtent dėl GATS Danijos vyriausybė pareiškia nuomonę, kad
113 straipsniu negali būti remiamasi sudarant susitarimus dėl
paslaugų, ypač transporto srityje. Jos nuomone, būtina remtis kitomis
sutarties nuostatomis (skyriaus „Įsisteigimo teisė“ arba Sutarties
ketvirtosios antrašinės dalies „Transportas“ nuostatomis).Europos Parlamentas
mano, kad Komisija siekia iš viso pašalinti tarptautinius ekonominius
santykius iš bendros prekybos politikos ir šitaip Sutarties
113 straipsnio taikymo sričiai priskirti dalykus, susijusius su
laisvu paslaugų judėjimu, transportu, mokesčiais, taisės aktų derinimu
ir t. t. Jo nuomone, Komisijos argumentai, kuriuos ji pateikia remdamasi
ekonominėmis prielaidomis, yra ginčytini. Reikalingos ne ekonominės
teorijos ar spėlionės, o klausimo nagrinėjimas konkrečiame teisiniame
kontekste. Europos Parlamentas pripažįsta,
kad suverenios valstybės struktūros požiūriu komercinės prekybos sąvoka
apima ne tik gatavus gaminius, bet ir visus etapus nuo pradžios iki
pabaigos – nuo projektavimo stadijos iki pardavimo galutiniam
vartotojui. Kad ir koks įdomus šis požiūris, jis priklauso nuo teisėtumo
pagal Bendrijos teisės normas. Bendros
prekybos politikos sąvoką aiškinant plačiai būtų sumažintos Europos
Parlamento galios, o tai prieštarauja konstituciniam Parlamento
dalyvavimo principui, įtvirtintam Teisingumo Teismo sprendime dėl titano
dioksido (1991 m. birželio 11 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą, C-300/89, Rink. p. I-2867).Europos
Parlamentas tvirtina, kad nei 1979 m. spalio 4 d. Nuomonėje
1/78 (Susitarimas dėl kaučiuko, Rink. p. 2871), nei kitose bylose
Teisingumo Teismas 113 straipsnio netaikė prekių srityje.Europos
Parlamentas pažymi, kad EB sutarties 228 straipsnio 3 dalies
antroji pastraipa (po Mastrichte padarytų pakeitimų), kurioje nurodyta,
kad susitarimams, kurie sukuria institucinę struktūrą, reikia Europos
Parlamento pritarimo, yra būtinas teisinis pagrindas PPO sutarčiai
sudaryti. Aptardamas tam tikrus paslaugų
sektorius, Europos Parlamentas pareiškia, kad teisinis pagrindas
tarptautinėms sutartims transporto srityje sudaryti yra Sutarties 75, o
ne 113 straipsnis. Sutarties 75 straipsnis laikytinas lex specialis,
palyginti su kitomis Sutarties nuostatomis, susijusiomis su Bendrijos
užsienio santykiais. Iš 75 straipsnio 1 dalies a ir
c punktų formuluočių aišku, kad šis straipsnis gali būti teisinis
pagrindas kiekvienam Bendrijos teisės aktui, kuriuo siekiama išspręsti
klausimus, susijusius su transporto ryšiais su trečiosiomis šalimis,
pavyzdžiui, susitarimams dėl tranzito ar infrastruktūros priemonėms prie
sienų su trečiosiomis šalimis. Parlamentas
taip pat mano, kad GATS nuostatos dėl viešųjų pirkimų nepatenka į
Sutarties 113 straipsnio taikymo sritį. Šiuo požiūriu jis remiasi
nagrinėjama byla C-360/93, kurioje reikalavo panaikinti Tarybos
sprendimus dėl Bendrijos ir Jungtinių Valstijų sutarties viešųjų pirkimų
srityje, nes šiuose sprendimuose Taryba rėmėsi tik 113 straipsniu.
Parlamento nuomone, šie sprendimai turėjo būti priimti remiantis 59–66
ir 100a straipsniais. Galiausiai,
aptardamas GATS nuostatas dėl užsienio įmonių, Parlamentas teigia, kad
šioje srityje, kaip teisiniu pagrindu, turi būti remiamasi Sutarties
52 straipsniu ir 57 straipsnio 2 dalimi. Šiame kontekste
jis remiasi savo pastabomis, pateiktomis Teisingumo Teismui dėl prašymo
pateikti Nuomonę 2/92, kurį Teisingumo Teismas šiuo metu nagrinėja.Be
to, Europos Parlamentas ginčija Komisijos argumentus, kuriais ji
grindžia savo teiginį, kad paslaugos priklauso bendrai prekybos
politikai, remdamasis tuo, kad Bendrijos sprendimai dėl ekonominių
sankcijų buvo priimti remiantis tik 113 straipsniu. Visų pirma šių
priemonių tikslas buvo nutraukti prekybos srautus, t. y. paveikti
prekių prekybą, o ne reguliuoti transportą. Todėl, pavyzdžiui, prekybos
embargo Irakui atveju(6), kai
embargas buvo nustatytas tiek importuojamiems, tiek eksportuojamiems
gaminiams, būtų sunku įsivaizduoti, kaip ši priemonė galėtų veikti, jei
ji nebūtų taikoma ir oro bei jūrų transportui. Antra, šios priemonės
buvo patvirtintos esant nepaprastoms aplinkybėms. Tai – netipiniai
dokumentai, kuriuose teisinis pagrindas nurodytas po konstatuojamosios
dalies, kur minimi suderinti valstybių narių politiniai veiksmai.
Geriausias to įrodymas – Europos Sąjungos sutartis, kurioje šioms
priemonėms skirta atskira nuostata. Mastrichte priimtame Sutarties
228a straipsnyje nustatyta, kad „tais atvejais, kai bendroji
pozicija ar bendrasis veiksmų planas, patvirtinti pagal Europos Sąjungos
sutarties nuostatas, susijusias su bendra užsienio ir saugumo politika,
numato, kad Bendrija visiškai nutrauks arba iš dalies apribos
ekonominius santykius su viena ar keletu trečiųjų šalių, Taryba imasi
būtinų skubių priemonių“.B –  TRIPSKomisijos
argumentai grindžiami dvejopa samprata. Viena vertus, bendra prekybos
politika apima visas priemones, kurių pagrindinis tikslas – paveikti
prekių arba paslaugų prekybos apimtį ar struktūrą reguliuojant arba
derinant intelektinės nuosavybės teises. Kita vertus, intelektinės
nuosavybės teisių taisyklės yra glaudžiai susijusios su tų prekių ir
paslaugų prekyba, kurioms ir taikomos šios taisyklės. Tuo remdamasi ji
daro išvadą, kad Bendrijos kompetencija vadovaujantis EB sutarties
113 straipsniu yra išimtinė.Kai
numatomos sutarties tikslas yra tiesiogiai reguliuoti prekybą
intelektinės nuosavybės teisėmis, ji turi būti laikoma bendros prekybos
politikos dalimi.Norėdama parodyti labai
artimą intelektinės nuosavybės teisių ryšį su prekėmis ir paslaugomis,
Komisija remiasi EB sutarties 36 straipsniu ir atitinkama
Teisingumo Teismo taisykle dėl paslaugų.Komisijos
nuomone, tie intelektinės nuosavybės teisių aspektai, kurie yra susiję
su prekyba, patenka į bendros prekybos politikos taikymo sritį.Be to, Komisija pateikia keletą pavyzdžių iš institucijų praktinės veiklos.Komisija
mini tris atvejus, kai Taryba ir ji pati pasinaudojo Tarybos reglamentu
(EEB) Nr. 2641/84, kuriuo buvo sukurta nauja prekybos politikos
priemonė, leidžianti Bendrijai reaguoti į bet kokią neteisėtą trečiųjų
šalių prekybos praktiką ir pašalinti Bendrijos pramonei dėl jos
atsiradusią žalą(7). Nors šiame
reglamente konkrečiai neminimas intelektinės nuosavybės teisių
pažeidimas, iki šiol Taryba ir Komisija juo pasinaudojo tris kartus,
gindamos Bendrijos interesus intelektinės nuosavybės srityje. Komisija
padarė išvadą, kad, norėdama apsaugoti Bendrijos intelektinės nuosavybės
teises, kurios veikia jos prekių ir paslaugų prekybos su užsieniu
apimtį, Bendrija, reaguodama į neteisėtą prekybos praktiką, turi
išimtinę kompetenciją imtis įgyvendinimo priemonių, panaudodama
galiojančias prekybos politikos priemones.Be
to, nuo 1989 m. sausio 1 d. Bendrija, atsakydama į Bendrijos
pramonei taikomas diskriminuojančias taisykles intelektinės nuosavybės
teisių apsaugos srityje, palyginti su taisyklėmis, taikomos Jungtinių
Valstijų pramonei, išbraukė Korėjos Respubliką iš šalių, galinčių
naudotis jos bendrąja tarifų lengvatų sistema(8).Taip
pat daugelyje dvišalių sutarčių, kurias Bendrija sudarė su trečiosiomis
šalimis, yra nuostatų, susijusių su intelektinės nuosavybės teisių
apsauga. Pavyzdžiui, beveik visose remiantis Sutarties
113 straipsniu devintajame dešimtmetyje sudarytose dvišalėse
sutartyse dėl tekstilės gaminių yra nuostatų, susijusių su tekstilės
gaminių prekių ženklų, dizaino ar modelių apsauga(9).
Taip pat, vadovaudamasi Sutarties 113 straipsniu, Bendrija sudarė
nemažai dvišalių sutarčių su trečiosiomis šalimis dėl tam tikrų vynų,
kurių kilmės šalys yra šios šalys ir kurie gali naudoti kilmės nuorodą,
pavadinimų apsaugos(10).
Vėliau į Europos sutartis, sudarytas su Vidurio ir Rytų Europos
valstybėmis, Bendrija įtraukė nuostatas, pagal kurias reikalaujama kelti
intelektinės nuosavybės apsaugos lygį. Šių sutarčių prekybinės
nuostatos, taip pat nuostatos, susijusios su intelektinės nuosavybės
teisėmis, įgyvendintos laikinosiomis sutartimis. Tarybos sprendimai,
kuriais šios laikinos sutartys pradėtos taikyti Bendrijoje, buvo
pagrįsti EB sutarties 113 straipsniu(11).Taigi
1986 m. gruodžio 1 d. Tarybos reglamentas (EEB)
Nr. 3842/86, nustatantis priemones, skirtas uždrausti suklastotas
prekes išleisti į laisvą apyvartą(12),
buvo priimtas remiantis Sutarties 113 ir 235 straipsniais.
Komisijos nuomone, šis reglamentas, kurio tikslas – sutrukdyti išleisti į
rinką suklastotas prekes, yra klasikinė prekybos politikos priemonė,
kuria siekiama apsaugoti Bendrijos intelektinės nuosavybės teises
tarptautiniu lygiu.Galiausiai grįsdama savo
argumentus Komisija nurodo Bendrijos veiksmus užsienio reikalų srityje,
visų pirma dalyvavimą tarptautinėse konferencijose, kuriose buvo
priimtas protokolas dėl Madrido susitarimo dėl prekių ženklų
tarptautinės registracijos ir Vašingtono sutartis dėl integralinių
mikroschemų intelektinės nuosavybės (IPIC sutartis), ir, antra, Tarybos
sprendimą, įgaliojantį Komisiją Bendrijos vardu derėtis dėl naujų
priemonių ginant atlikėjų ir fonogramų gamintojų teises(13).Kaip
jau buvo minėta išdėstant šalių pozicijas dėl GATS, Taryba griežtai
prieštarauja Komisijos pateiktam plačiam bendros prekybos politikos
aiškinimui. Jos nuomone, to, kad TRIPS veikia prekybą, neužtenka, kad
būtų galima ją priskirti bendros prekybos politikos taikymo sričiai.
Nustatant akto teisinį pagrindą, reikšmės turi pagrindinis tikslas.
Aptardama EB sutarties 100a straipsnį, Taryba remiasi 1993 m.
kovo 17 d. Sprendimu dėl „atliekų direktyvos“ Komisija prieš Tarybą (C‑155/91, Rink. p. I‑939, 19 ir 20 punktai).Kaip
ir reikšdama pastabas dėl GATS, Taryba primena, kad Tarpvyriausybinėje
konferencijoje dėl politinės sąjungos Komisijos pasiūlymai suteikti
Bendrijai išimtinę kompetenciją sudaryti tarptautines sutartis dėl
intelektinės nuosavybės buvo atmesti.Į
Komisijos pastabą, kad ji pasiūliusi Tarybai priimti sprendimą,
įpareigojantį valstybes nares prisijungti prie Berno (Paryžiaus akto) ir
Romos konvencijų, Taryba atsako, kad ji nepriėmė šio pasiūlymo būtent
dėl to, jog toks sprendimas būtų reiškęs neįprastą kompetencijos
perdavimą. Aptardama Bendrijos vaidmens
intelektinės nuosavybės srityje tarptautiniu lygiu klausimą, Taryba
pažymi, kad kiekvieną kartą, kai ji įgaliodavo Komisiją derėtis
Bendrijos vardu, tai buvo daroma tose srityse, kuriose galiojo antrinės
teisės aktai.Vokietijos vyriausybė
mano, kad EB sutarties 113 straipsnis gali būti teisinis TRIPS
pagrindas tik intelektinės nuosavybės teisių perleidimo ar naudojimosi
jomis atveju, kai yra tiesioginis ryšys su prekių tiekimu ir
susijusiomis paslaugomis. Jungtinės Karalystės
vyriausybė mano, kad Sutartyje numatytas bendros prekybos politikos
uždavinys prekių atžvilgiu yra leisti vidaus rinkoje laisvai judėti
visoms prekėms, nesvarbu, ar jos yra valstybės narės, ar trečiosios
šalies kilmės, tik išleistos į apyvartą valstybėje narėje. Tai
nereiškia, kad bendros prekybos politikos taikymo sritis apima ir
derybas dėl tarptautinių sutarčių, kurių tikslas – užtikrinti, kad tiek
Bendrijoje, tiek trečiosiose šalyse būtų gerbiamos intelektinės
nuosavybės teisės. Tai, kad viena valstybė narė pripažįsta, jog asmuo
turi intelektinės nuosavybės teises į prekę, kuri buvo importuota iš
trečiosios šalies, neturi įtakos intelektinės nuosavybės teisių turėtojo
kitoje valstybėje narėje teisei remtis tos valstybės narės intelektinės
nuosavybės teisės nuostatomis, kad būtų apribotas šios prekės importas –
šis teisių turėtojas, norėdamas apginti savo teises pagal tos valstybės
narės nacionalinius įstatymus, gali remtis EB sutarties
36 straipsniu. Todėl tai, kad intelektinės nuosavybės teisės
nepriklausys bendrai prekybos politikai, nereiškia, jog prekybos srautai
nukryps į kitas valstybes.Komisijos
poziciją dėl bendros prekybos politikos taikymo srities pavadinusi
ekstravagantiška, Jungtinės Karalystės vyriausybė pažymi, kad neįmanoma į
išimtinę Bendrijos kompetencijos sritį įtraukti dalyko, kurį nemažai
vis dar reglamentuoja nacionalinės teisės aktai. Tačiau ji pripažįsta,
kad TRIPS sutarties III dalies 4 skyriaus
(51–60 straipsnių) nuostatos dėl muitinės įstaigų teisės sustabdyti
suklastotų prekių išleidimą į laisvą apyvartą, kurias atitinka minėto
Reglamento Nr. 3842/86 dėl suklastotų prekių nuostatos, yra
pagrįstos Sutarties 113 straipsniu. Prancūzijos vyriausybė
pažymi, jog net sutarties pavadinimas rodo, kad TRIPS iš esmės skirta
ne tarptautinei prekybai, išskyrus keletą su suklastotų prekių prekyba
susijusių nuostatų (t. y. įvairius III dalies straipsnius,
numatančius intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo būdus, ir
69 straipsnį, pagal kurį valstybės narės sutaria bendradarbiauti
siekdamos panaikinti tarptautinę prekybą prekėmis, pažeidžiančiomis
intelektinės nuosavybės teises). Iš esmės ji skirta intelektinės
nuosavybės teisių turėtojų galioms, kurių apsaugą pasauliniu lygiu
reikėjo stiprinti ir derinti, nustatyti.Atsakydama
į Komisijos argumentą, kad į sutartis su trečiosiomis šalimis buvo
įtrauktos nuostatos, susijusios su intelektine nuosavybe, Prancūzijos
Respublika pabrėžia, kad šios nuostatos pateikiamos tik viename
straipsnyje ir kad jomis reikalaujama tik „dėti visas pastangas“, o tai
iš tikrųjų aktualu tik suinteresuotosioms trečiosioms šalims.Prancūzija
teigia, kad TRIPS sutartis, kurios pagrindinis objektas – ne
tarptautinė ekonominė prekių prekyba, o intelektinės nuosavybės teisių
apsauga, kaip teisiniu pagrindu negali remtis tik 113 straipsniu..Danijos vyriausybės
nuomone, Bendrija, remdamasi 113 straipsniu, negali turėti
išimtinės kompetencijos intelektinės nuosavybės srityje, nes, kaip
paaiškėjo 1993 m. spalio 20 d. Sprendime Phil Collins ir kt.
(C‑92/92 ir C‑326/92, Rink. p. I‑5145), – tai sritis, kuri, nesant
suderintų Bendrijos taisyklių, priklauso nacionalinės teisės
kompetencijai. Graikijos, Nyderlandų ir Portugalijos vyriausybės
taip pat mano, kad TRIPS sutartis yra susijusi su tomis sritimis,
kurios priklauso valstybių narių kompetencijai, jei Bendrijos lygiu
nuostatos nebuvo suderintos.Ispanijos vyriausybė
pažymi, kad nėra Bendrijos teisės aktų, reglamentuojančių visus
intelektinės nuosavybės teisės aspektus, todėl valstybės narės išlaiko
savo kompetenciją, o Bendrija negali reikalauti išimtinės kompetencijos
šioje srityje.Ispanijos vyriausybė,
atsakydama Komisijai, kuri savo argumentus pagrindžia pavyzdžiais, kaip
Bendrija, siekdama apsaugoti intelektinę nuosavybę, ėmėsi bendros
prekybos politikos priemonių, teigia, kad šios priemonės nustatė importo
tvarką, nė kiek nepaveikė intelektinės nuosavybės ir nereiškė, kad
Bendrija prisiima kokius nors įsipareigojimus šioje srityje. Europos Parlamentas
dėl tų pačių priežasčių, kurias jis išdėstė aptardamas GATS (žr.
XI skyriaus A dalį), taip pat prieštarauja Komisijos nuomonei
dėl TRIPS.XII –  GATS, TRIPS ir numanomos galiosA –  Bendros pastabos apie numanomas galias Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad GATS ir TRIPS nepriskiriami bendrai prekybos politikai, savo papildomose pastabose Komisija
teigia, kad Bendrijos išimtinę kompetenciją galima pagrįsti numanomų
galių, kylančių iš specialiųjų Sutarties nuostatų (pavyzdžiui, EB
sutarties 54 straipsnio) arba iš bendrųjų nuostatų (pavyzdžiui, EB
sutarties 100a ir 235 straipsnių), teorija. Tačiau pastabas pateikusios valstybės ir Taryba pripažįsta, kad Bendrija turi tam tikrą kompetenciją, bet mano, jog dalis kompetencijos priklauso ir valstybėms narėms.Komisija skiria dvi situacijas, kada Bendrija turėtų išimtinio pobūdžio numanomą kompetenciją tarptautiniu lygiu:–        pirmoji
situacija: Sutarties nuostatomis Bendrijos institucijoms buvo suteikta
vidaus kompetencija konkrečiam tikslui pasiekti, ir kad tas tikslas būtų
pasiektas, Bendrija turi būtinai dalyvauti tarptautiniame susitarime
(tai Komisija vadina „Doktrina pagal Nuomonę 1/76“). Komisijos nuomone,
tam nebūtina, kad vidaus kompetencija jau būtų įgyvendinta.–        Antroji
situacija: antrinės teisės aktai yra priimti, netgi tose srityse, kurių
nereglamentuoja bendra politika, ir numatomuose sudaryti
tarptautiniuose susitarimuose yra taisyklių, kurios galėtų paveikti ar
pakeisti galiojančių Bendrijos taisyklių taikymo sritį, jeigu jas
valstybės narės patvirtintų už Bendrijos institucijų sistemos ribų (tai
Komisija vadina „AETR doktrina“).Taryba teigia,
kad Komisijos argumentuose apie numanomas galias ignoruojamas skirtumas
tarp kompetencijos buvimo ir jos įgyvendinimo. Tik tuomet, kai Bendrija
įgyvendina savo vidaus kompetenciją, iš to kylanti išorinė kompetencija
gali būti išimtinė. Be to, jei valstybės narės išlaiko savo vidaus
kompetenciją, jos taip pat privalo ją išlaikyti ir tarptautiniu lygiu.Jungtinės Karalystės vyriausybė
mano, kad jei tarptautinio susitarimo projekto objektas patenka į EB
sutarties nuostatos, kuri leidžia imtis vidaus priemonių, taikymo sritį
ir šios vidaus priemonės buvo patvirtintos vadovaujantis minėta
nuostata, Bendrija gali daryti išvadą, kad ši nuostata jai suteikia
numanomą išorės kompetenciją sudaryti atitinkamą sutartį. Tačiau tai,
kad Bendrija turi numanomą galią sudaryti tarptautinę sutartį, nebūtinai
reiškia, jog valstybės narės neturi kompetencijos dalyvauti sudarant tą
susitarimą, ypač kai vidaus taisyklės, skirtos sutarties projekto
dalykui, nėra išimtinio derinimo priemonės. Tokiomis aplinkybėmis
valstybės narės galėtų dalyvauti sudarant atitinkamą tarptautinę
sutartį. Pagal šiuos Teisingumo Teismo praktikoje nustatytus principus
Bendrija yra kompetentinga dalyvauti sudarant GATS susitarimą
vadovaujantis EB sutarties 54, 57, 66, 75, 84, 99 ir
100a straipsniais, o sudarant TRIPS sutartį – 100a, 113 ir
235 straipsniais. Valstybės narės taip pat yra kompetentingos
sudaryti abu šiuos susitarimus. Jungtinės
Karalystės vyriausybės nuomone, tai, ar Bendrijos kompetencija yra
išimtinė, priklauso ne tik nuo Sutarties nuostatų, bet ir nuo priemonių,
kurias Bendrijos institucijos patvirtino taikydamos šias nuostatas,
taikymo srities. Prancūzijos vyriausybė
pažymi, kad tuo atveju, kai Bendrija turi vidaus kompetenciją, bet jos
dar neįgyvendino, ir tais atvejais, kai sutarčių su trečiosiomis šalimis
nuostatos nepaveikia Bendrijos priimtų taisyklių, valstybės narės
išlaiko kompetenciją sudaryti tarptautinius susitarimus.Vokietijos vyriausybės
nuomone, numanoma Bendrijos išorės kompetencija yra išimtinė tik tada,
kai Bendrijos institucijos iš tikrųjų įgyvendina savo vidaus
kompetenciją. Neįgyvendinta įstatymų leidybos vidaus kompetencija negali
suteikti išimtinės išorės kompetencijos.Portugalijos vyriausybė
pabrėžia, kad tose srityse, kurios nėra Bendrijos reguliuojamos arba
kuriose šis reguliavimas atitinka minimalaus suderinimo reikalavimus,
valstybės narės išlaiko savo paralelią kompetenciją, tačiau tik
laikinai. Europos Parlamentas pažymi, kad
net jei Teisingumo Teismas, remdamasis numanomų galių teorija,
pripažintų Bendrijos kompetenciją sudaryti PPO sutartį ir jos priedus,
tokiame sprendime turėtų būti tiksliai nurodytas teisinis pagrindas
sudaryti sutartį Bendrijos vardu.B –  GATS1.     Komisijos pozicijaKomisijos
argumentai gali būti suskirstyti į dvi dalis. Pirmojoje dalyje Komisija
siūlo nustatyti institucijų vidaus kompetenciją, iš kurios galima
kildinti Bendrijos kompetenciją tarptautiniu lygiu. Antrojoje dalyje
Komisijos tikslas – įtikinti, kad Bendrijos veiksmai yra būtini, arba
nurodyti pavojų, kurį gali sukelti atskiri valstybių narių veiksmai su
trečiosiomis šalimis.a)     Dėl vidaus kompetencijos buvimoPirma,
Komisija stengiasi parodyti, kad Bendrijos vidaus kompetencija kyla iš
Sutarties skyrių, skirtų įsisteigimo teisei ir paslaugoms; ji beveik
nesiremia antrinės teisės aktais (i). Antra, jei būtų nuspręsta, kad
Bendrija neturi pakankamai galių pagal konkrečias Sutarties nuostatas,
Komisija mano, jog Bendrija galėjo sudaryti GATS remdamasi bendrosiomis
Sutarties nuostatomis, pavyzdžiui, 100a ir 235 straipsniais (ii).i)     Dėl kompetencijos, kylančios iš konkrečių EB sutarties nuostatųKomisija
mano, kad Bendrijos vidaus kompetencija apima keturis GATS numatytus
paslaugų teikimo būdus. Jos nuomone, laisvė teikti paslaugas
vadovaujantis Sutarties nuostatomis apima „teikimą į užsienį“ (žr.,
pavyzdžiui, 1974 m. gruodžio 3 d. Sprendimą Van Binsbergen,
33/74, Rink. p. 1299) ir „vartojimą užsienyje“, kaip apibrėžta GATS
(dėl kelionių gidų žr.1991 m. vasario 26 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją,
C‑154/89, Rink. p. I‑659, 9 ir 10 punktus). Sutarties nuostatos
dėl laisvės teikti paslaugas (59 straipsnis ir 60 straipsnio
trečioji pastraipa) ir dėl įsisteigimo teisės (52 ir 58 straipsniai
kartu su 66 straipsniu) taip pat apima paslaugas, teikiamas per
komercinį įsisteigimą (GATS numatytą trečiąjį paslaugų teikimo būdą) ar
per įsisteigusius fizinius asmenis (GATS numatytą ketvirtąjį, paskutinį
paslaugų teikimo būdą).Taigi pagrįsdama
savo poziciją Komisija mini tik nuostatas, susijusias su Bendrijos
valstybių narių piliečiais. Tačiau ji mano, kad nė viena Sutarties
skyrių, skirtų įsisteigimo teisei ir paslaugoms, nuostata neįpareigoja
Bendrijos teisės aktų leidėjo jam suteiktas galias taikyti tik
Bendrijoje. Ji pažymi, jog sprendime AETR nustatytai taisyklei
būdinga tai, kad ji taikoma tais atvejais, kai Sutartyje aiškiai
numatytas tik vidaus taisyklių nustatymas.Komisija
pažymi, kad lygiai taip pat, kaip ir Sutarties skyriuje, skirtame
laisvei teikti paslaugas, GATS vartojama paslaugų sąvoka apima visas bet
kokiame sektoriuje teikiamas paslaugas, išskyrus tas, kurios teikiamos
„vykdant vyriausybės pavestas funkcijas“ (GATS 1 straipsnio
3 dalies b punktas). Jos nuomone, ši išimtis turėjo būti
nustatyta norint išvengti konfliktų su EB sutarties nuostatomis, kurios
paslaugų sričiai nepriskiria veiklos, vykdomos įgyvendinant viešosios
valdžios funkcijas.Komisija, remdamasi
Teisingumo Teismo praktika, kuri įpareigoja valstybes nares, remiantis
Bendrijos teise, „imtis visų procesinio ar materialinio pobūdžio
priemonių, būtinų Bendrijos teisės veiksmingam taikymui užtikrinti“,
daro išvadą, kad Bendrija turi kompetenciją prisiimti tokio pat pobūdžio
įsipareigojimus pagal tarptautinę sutartį. Todėl ji mano, kad GATS
VI straipsnio 2 dalies a punkto reikalavimas valstybėms
narėms išlaikyti arba įsteigti teismus arba nustatyti paslaugų teikėją
paveikiančių administracinių sprendimų peržiūros procesą priklauso
Bendrijos išimtinei kompetencijai.Pereidama
prie GATS XVI straipsnio, kuriame numatyti konkretūs
įsipareigojimai rinkos atvėrimo srityje, Komisija laikosi nuomonės, kad
vidaus srityje Bendrija turi pakankamai galių, jog galėtų panaikinti
šiame straipsnyje išvardytus rinkos atvėrimo kiekybinius apribojimus
(kvotas, didžiausią asmenų, kuriuos gali įdarbinti paslaugų teikėjas,
skaičių, priemones, kurias taikant reikalaujama, kad paslaugų teikėjų
bendrovės turėtų tam tikrą struktūrą, ir t. t.).Nuo
Mastrichto sutarties pasirašymo vidaus srityje Bendrija taip pat turi
tam tikras teisės aktų leidybos galias, kurios taikytinos ir visam GATS
XI straipsniui. Jame nustatyta, kad, išskyrus XII straipsnyje
numatytas aplinkybes (mokėjimų balanso pusiausvyros apsauga), PPO
valstybės narės negali taikyti apribojimų tarptautiniams pervedimams ir
mokėjimams už einamuosius sandorius, susijusius su jų konkrečiais
įsipareigojimais. Bendrijos teisėje taip pat buvo uždrausti bet kokie
kapitalo judėjimo ir mokėjimų apribojimai tarp valstybių narių ir tarp
valstybių narių bei trečiųjų šalių (EB sutarties 73b straipsnio 1
ir 2 dalys). Be to, 73c straipsnio 2 dalies nuostatos
suteikė Tarybai galių, būtinų priemonėms, taikytinoms kapitalo judėjimui
į trečiąsias šalis ar iš jų, susijusiam su tiesioginėmis
investicijomis, patvirtinti. Diplomų,
licencijų ir sertifikatų pripažinimo srityje (GATS VII straipsnis)
Komisija laikosi nuomonės, kad Bendrija pagal Sutarties 49, 57 ir
66 straipsnius turi vidaus įgaliojimų ir kad ji jais pasinaudojo. Šiuo
atžvilgiu Komisija primena 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos
direktyvą 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po
bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL
1989, L 19, p. 16) ir 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą
92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo
pripažinimo sistemos (OL L 209, p. 25).Komisija
pripažįsta, kad bendroji abipusio pripažinimo sistema, kurią sukūrė
šios dvi direktyvos, netaikoma kvalifikacijai ar profesinei patirčiai,
įgytai trečiosiose šalyse. Tačiau, jos nuomone, iš 1994 m. vasario
9 d. Sprendimo Tawil-Albertini (C‑154/93, Rink. p. I‑451) ratio decidendi
galima aiškiai suprasti, kad kvalifikacijų, įgytų trečiosiose šalyse,
pripažinimas gali būti patvirtintas Bendrijos lygiu (sprendimo
11–15 punktai).Galiausiai visų
transporto rūšių atžvilgiu Bendrija turi pakankamai didelius vidaus
įgaliojimus, kad galėtų imtis priemonių, būtinų siekiant konkrečių
bendros politikos tikslų (EB sutarties 74 ir kiti straipsniai). Visos
transporto rūšys – tai visų pirma paslaugų teikimas, kuriam būtini
tarptautiniai veiksmai, jei norima pasiekti Sutarties tikslus. Minėtame
Reglamente Nr. 4055/86 yra nustatytos taisyklės, pagal kurias
įgyvendinamas laisvės teikti paslaugas principas jūrų transporto
paslaugoms tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių. Be to, Bendrija jau
plačiai pasinaudojo šiomis galiomis išorės klausimais.ii)  Dėl galių, kylančių iš bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsnių)Jei
galių, kurias Bendrija turi pagal EB sutarties specialiąsias nuostatas,
neužtektų visoms GATS sritims apimti, Komisija laikosi nuomonės, kad
jam sudaryti būtų galima remtis 100a straipsniu. Jos nuomone, šis
straipsnis „aiškiai“ teisiškai įpareigoja Tarybą imtis veiksmų vidaus
rinkai sukurti.Jei būtų nuspręsta, kad šio
pagrindo taip pat nepakanka, Komisija mano, kad tuomet būtų būtina
remtis Sutarties 235 straipsniu ir suteikti Bendrijos institucijoms
būtinų galių išorės klausimais. Jei įvykdytos 235 straipsnio
sąlygos, valstybės narės neturi galimybės imtis bendrų veiksmų,
sudarydamos sutartį už Bendrijos sistemos ribų. Komisija tvirtina, kad
šios sąlygos yra tikrai įvykdytos. Būtinybė sudaryti sutartį nėra
ginčijama: ji prisidėtų prie sutarties tikslų įgyvendinimo ir tiesiogiai
paveiktų bendrosios rinkos veikimą. Vienašališki valstybių narių
veiksmai už Bendrijos sistemos ribų ne tik neprisidėtų prie konkrečių
Bendrijos tikslų įgyvendinimo, bet turbūt trukdytų tai daryti, nuolat
keldami pavojų vidaus rinkai ir ją ardydami.b)     Dėl Bendrijos išorinių veiksmų poreikioVisų
pirma Komisija pabrėžia, kad jei sutarties šalys būtų ir Bendrija, ir
jos valstybės narės, tai pakenktų vidaus rinkos darnumui. Savo teiginiui
pagrįsti ji pateikia tris argumentus.Iš
pradžių, pateikdama finansinių paslaugų pavyzdį, ji teigia, kad,
pripažinus valstybių narių kompetenciją, tos valstybės narės, kurios
turi stiprius finansinių paslaugų centrus, įgytų privilegijuotą padėtį
dvišalėse derybose su trečiosiomis šalimis. Pateikusios palyginti
dosnius pasiūlymus, jos galėtų gauti didžiausias nuolaidas. Todėl jų
paslaugų teikėjų padėtis rinkoje neproporcingai pagerėtų, palyginti su
kitų valstybių narių paslaugų teikėjų padėtimi.Komisijos
nuomone, būtent to siekta išvengti minėta Antrąja direktyva 89/646 dėl
bankininkystės. Šioje direktyvoje, kuri suderino leidimų išdavimo
sąlygas Bendrijoje, taip pat yra nuostatų dėl prekybos finansinėmis
paslaugomis su trečiosiomis šalimis (žr. III antraštinės dalies,
skirtos santykiams su trečiosiomis šalimis, 8 ir 9 straipsnius). Ja
taip pat siekiama panaikinti trečiųjų šalių bankams taikomas skirtingas
sąlygas patekti į vidaus rinką ir abipusiškumo pagrindu užtikrinti, kad
trečiosios šalys suteiktų Bendrijos kredito įstaigoms iš visų valstybių
narių tokias pačias galimybes patekti į rinką, kokias Bendrija suteikė
jos kredito įstaigoms. Jei Komisija mano, kad kuri nors trečioji šalis
nesudaro Bendrijos kredito įstaigai tokių galimybių patekti į rinką, ji
„gali pateikti Tarybai pasiūlymus suteikti Komisijai įgaliojimus derėtis
dėl to, kad Bendrijos kredito įstaigoms būtų sudarytos panašios
konkurencijos sąlygos kaip ir tos šalies kredito įstaigoms. Taryba
sprendimą priima kvalifikuotąja balsų dauguma“ (žr. Antrosios direktyvos
9 straipsnio 3 dalį). Toliau
Komisija pažymi, kad valstybėje narėje įsteigtos trečiųjų šalių bankų
dukterinės įmonės, vadovaujantis Sutarties 58 straipsniu laikomos
Bendrijos subjektais, galėtų konkuruoti su kitų valstybių narių bankais
be šių valstybių sutikimo.Galiausiai Komisija teigia, kad, griežtai laikantis sprendimo AETR,
nėra pagrindo nuspręsti, jog Bendrijos kompetencija apsiriboja tomis
sritimis, kurios buvo suderintos Bendrijoje, atsižvelgiant į tai, kad
buvo suderintos ne visos paslaugų sritys. Jei būtų vadovaujamasi šiuo
kompetencijos padalijimo kriterijumi, tos valstybės narės, kurių
svarbiausius paslaugų sektorius reglamentuoja suderintos taisyklės,
visiškai priklausytų nuo Bendrijos tvarkos, o tuo metu kitos valstybės
narės, kurių pagrindinių paslaugų sektorių suderintos taisyklės visai
arba beveik nereglamentuoja, išlaikytų beveik neribotą laisvę derėtis.
Komisijos nuomone, esant tokiai padėčiai Bendrija prarastų galimybę
derėtis derinant visų valstybių narių interesus visuose paslaugų
sektoriuose.Antra, Komisija laikosi
nuomonės, kad jei valstybės narės išlaikytų dalį kompetencijos šiais
klausimais, tai galėtų paveikti ar pakeisti galiojančių Bendrijos
taisyklių taikymo sritį. Savo teiginį jį grindžia trimis argumentais.Visų
pirma ji atkreipia dėmesį į tai, kad praėjus trejiems metams po PPO
sutarties įsigaliojimo valstybės narės galės vienašališkai pakeisti savo
konkrečių įsipareigojimų sąrašus ir suteikti kompensaciją toms GATS
narėms, kurios sugebės įrodyti, kad dėl šio pakeitimo jų teisės buvo
„panaikintos arba joms buvo pakenkta“. Kadangi GATS sistemoje
kompensacija reiškia, jog galima pakeisti tik įstatymų ar kitų teisės
aktų nuostatas (pavyzdžiui, siekiant palengvinti patekimo į rinką
sąlygas paslaugų sektoriuje), Komisija mano, kad tai neišvengiamai
paveiktų Bendrijos teisės aktus arba pakeistų jų taikymo sritį. Todėl
valstybėms narėms negali būti pripažinta teisė sudaryti GATS.Komisijos
nuomone, kad tarptautiniai įsipareigojimai galėtų paveikti galiojančias
Bendrijos taisykles, visai nebūtina, kad tie įsipareigojimai joms
prieštarautų. Užtenka to, kad jie taikomi toje srityje, kurios „didžioji
dalis“ yra reglamentuojama Bendrijos taisyklėmis (žr. 1993 m. kovo
19 d. Nuomonę 2/91, Rink. p. I-1061, 25 ir 26 punktus).
Bendrijos taisyklės reglamentuoja visą GATS taikymo sritį. Galiausiai
Komisija pabrėžia, kad iš esmės per trejus metus po PPO sutarties ir
jos priedų įsigaliojimo neįmanoma pakeisti jokių konkrečių
įsipareigojimų. Taigi, jei valstybės narės sudarytų PPO sutartį savo
vardu, jos galėtų visą šį laikotarpį netaikyti Bendrijos teisės dėl to,
kad Bendrijos teisės aktai neatitinka jų įsipareigojimų pagal GATS.2.     Pastabas pateikusių šalių pozicijosTaryba ir pastabas pateikusios vyriausybės ginčija Komisijos poziciją.Nei
valstybės narės, nei Taryba nepateikė jokių pastabų dėl poreikio
Bendrijai imtis veiksmų išorės klausimais. Kokiais argumentais jos
remiasi ginčydamos Bendrijos kompetenciją, kurią Komisija grindžia
konkrečioms EB sutarties nuostatomis ar antrine teise arba 100a ir
235 straipsnių bendrosiomis nuostatomis?i)     Dėl kompetencijos, kylančios iš konkrečių EB sutarties nuostatų Visų pirma Taryba,      Ispanijos vyriausybė ir Portugalijos vyriausybė
mano, kad GATS vartojama paslaugų sąvoka yra platesnė už šią sąvoką
Bendrijos teisėje. Skirtingai nei GATS, Sutartyje nereglamentuojamos
nemokamai teikiamos paslaugos (Sutarties 60 straipsnis). Tarybos
nuomone, Komisija nepastebi jokio skirtumo tarp taisyklių, taikomų
valstybių narių piliečiams bei bendrovėms, ir taisyklių, taikomų
trečiųjų šalių piliečiams bei bendrovėms. Taryba teigia, kad Sutarties
nuostatose dėl įsisteigimo teisės ir laisvės teikti paslaugas nieko
nepasakyta apie trečiųjų šalių piliečiams ir bendrovėms taikytinas
taisykles. Vienintelė išimtis – Sutarties 59 straipsnio
2 dalis. Šia nuostata sukuriamas konkretus teisinis pagrindas
priimti teisės aktus dėl trečiųjų šalių paslaugų teikėjų, kurie jau įsisteigę Bendrijoje.
Ji būtų visiškai nereikalinga, jei, kaip teigia Komisija, vidaus
klausimais Bendrija jau turėtų kompetenciją nustatyti trečiųjų šalių
piliečiams laisvės teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvės taisykles.Tarybos
teigimu, trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams Bendrijos teisė
nustato taisykles, reglamentuojančias tik antrinį įsisteigimą ir
paslaugų teikimą iš pirminės įmonės Bendrijoje. Aptardama „komercinį
įsisteigimą“, Taryba atskiria trečiosios šalies bendrovių dukterines
įmones nuo tokių bendrovių padalinių. Ji pripažįsta, kad Bendrijos teisė
gali būti taikoma trečiosios šalies bendrovės dukterinei įmonei
Bendrijoje. Kita vertus, Bendrijoje įsteigti trečiųjų šalių bendrovių
padaliniai priklauso valstybių narių kompetencijai, nes Sutarties
58 straipsnyje minimos tik pačios bendrovės.Taryba
ginčija Komisijos teiginį, kad Bendrija yra kompetentinga prisiimti
konkrečius įsipareigojimus, susijusius su rinkos atvėrimu paslaugoms. Po
ilgų ginčų konkrečių įsipareigojimų sąrašai buvo pateikti Bendrijos ir
valstybių narių vardu, ir šiuose įsipareigojimuose skirtingoms
valstybėms narėms nustatyti apribojimai ir sąlygos yra skirtingi. Taryba
pabrėžia, kad peržiūrėjus dokumentą, nustatantį konkrečius
įsipareigojimus paslaugų srityje, kuriam ji teikia ypatingą svarbą,
paaiškėja, kad jis išties tiesiogiai susijęs būtent su nacionaliniais
įstatymais. Taigi Bendrijos ir valstybių narių pateikti pasiūlymai dėl
konkrečių įsipareigojimų iš esmės priklauso valstybių narių
kompetencijai. Tarybos nuomone, jau vien tai, kad toks sąrašas yra,
leidžia atsakyti į Teisingumo Teismui pateiktus klausimus.Ispanijos vyriausybės
nuomone, ištisos GATS dalys reglamentuoja tokias sritis, kuriose
Bendrija neturi vidaus galių. Taigi valstybių narių kompetencijai
priklauso GATS nuostatos, susijusios su:–        pageidaujančių
įsisteigti Bendrijoje trečiųjų šalių bendrovių paslaugų teikimu
(komercinis įsisteigimas)_–        paslaugų
teikimu pasinaudojant fizinių asmenų – trečiųjų šalių piliečių –
judėjimu_–        nemokamų paslaugų teikimu_–        įsipareigojimais
Bendrijoje neįsisteigusių trečiųjų šalių piliečių kapitalo judėjimo
srityje (GATS XI straipsnis), atsižvelgiant į tai, kad Sutarties
67 straipsnyje reikalaujama panaikinti tik tokio kapitalo, kuris
priklauso valstybėje narėje gyvenantiems asmenims, judėjimo apribojimus_–        įsipareigojimais,
susijusiais su trečiosiose šalyse įgytų diplomų ar vardų pripažinimu.Portugalijos vyriausybė pabrėžia, kad GATS numatyti paslaugų teikimo būdai, išskyrus „teikimą į užsienį“, priskirtini valstybių narių kompetencijai.Ji
tvirtina, kad „patys svarbiausi ir patys jautriausi tarptautinio
paslaugų liberalizavimo dalykai yra susiję su trečiųjų šalių bendrovių
įsisteigimo sąlygomis ir savarankiškai dirbantiems asmenims bei
bendrovių darbuotojams taikomomis taisyklėmis“. Jos nuomone, šie dalykai
priklauso valstybių narių kompetencijai.Danijos vyriausybės
nuomone, nėra abejonių, kad paslaugų sektoriuje priimti Bendrijos
teisės aktai apima tik tam tikras sritis. Šiose srityse priimti teisės
aktai skirti tik tam tikriems paslaugų teikimo aspektams apibrėžti. Iš
to galima daryti išvadą, kad valstybės narės yra kompetentingos sudaryti
tarptautines sutartis tiek tose srityse, kuriose nėra Bendrijos
taisyklių, tiek tose srityse, kuriose Bendrijos taisyklių yra nedaug.Nyderlandų vyriausybė
pritaria Tarybos nuomonei ir konkrečiai pamini vieną valstybių narių
išimtinės kompetencijos atvejį – kai fiziniai asmenys persikelia iš
trečiosios šalies į Bendriją (darbuotojų judėjimas).Apibendrindama Jungtinės Karalystės vyriausybė
mano, kad Bendrija yra kompetentinga dalyvauti sudarant GATS susitarimą
remiantis EB sutarties 54, 57, 66, 75, 84, 99 ir
100a straipsniais. Kai kurie susitarimo aspektai priklauso
Bendrijos kompetencijos sritims, kurias reglamentuoja minėtos nuostatos
ir kuriose Bendrija patvirtino vidaus taisykles. Tačiau ne visa GATS
reglamentuojama ekonominė veikla buvo Bendrijos teisės aktų dalykas. Net
jei tokie teisės aktai ir būdavo priimami, tai dažniausiai buvo
minimalaus derinimo priemonės, nustatančios minimalius standartus,
kuriuos valstybės narės gali viršyti. Todėl galima daryti išvadą, kad
valstybės narės taip pat yra kompetentingos dalyvauti sudarant GATS. Iš pradžių Jungtinė Karalystė pabrėžia, kad nei įsisteigimo teisei, nei paslaugoms skirtuose skyriuose nėra nuostatų dėl:–        paslaugos
teikimo iš trečiosios šalies teritorijos į valstybės narės teritoriją
(GATS I straipsnio 2 dalies a punktas)_–        paslaugos
teikimo, kurį trečiosios šalies paslaugos teikėjas atlieka per
komercinį įsisteigimą (išskyrus EB sutarties 58 straipsnyje
nurodytą bendrovę) valstybės narės teritorijoje (GATS I straipsnio
2 dalies c punktas)_–        paslaugos
teikimo, kurį trečiosios šalies paslaugos teikėjas atlieka trečiosios
šalies fiziniams asmenims teikiant paslaugas valstybės narės
teritorijoje (GATS I straipsnio 2 dalies d punktas).Jungtinės
Karalystės vyriausybė ypač pabrėžia tai, kad nė viena Sutarties
nuostata nereglamentuoja trečiųjų šalių nacionaliniais subjektais
esančių fizinių ir juridinių asmenų, norinčių teikti paslaugas
valstybėse narėse, pirmojo įsisteigimo. Ji pažymi, kad Sutarties
59 straipsnio antroji pastraipa skirta tik Bendrijoje jau
įsteigtiems trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams. Jei šioje srityje
nėra Bendrijos vidaus taisyklių, ji ir toliau priklauso valstybių narių
kompetencijai.Aptardama dukterinių
bendrovių ir padalinių klausimą, Jungtinės Karalystės vyriausybė
pripažįsta, kad Bendrijos institucijos, remdamosi EB sutarties
57 straipsnio 2 dalimi, patvirtino priemones, nustatančias
„Bendrijos išorės kompetencijos įgyvendinimo trečiųjų šalių nacionalinių
subjektų įsisteigimo Bendrijoje taisykles“. Taigi
1977 m. gruodžio 12 d. Pirmosios Tarybos direktyvos
77/780/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kredito
įstaigų veiklos pradėjimu ir vykdymu, koordinavimo (OL L 322, p. 30)
9 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad „<...> Bendrija,
pagal Sutarties nuostatas sudarydama sutartis su viena ar daugiau
trečiųjų šalių, gali susitarti abipusiškumo principo pagrindu taikyti
nuostatas, kredito įstaigų, kurių pagrindinės buveinės yra ne
Bendrijoje, filialams sukuriančias vienodas sąlygas visoje Bendrijos
teritorijoje“. Minėtos Direktyvos 89/646 8 ir 9 straipsniais
siekiama užtikrinti, kad trečiosiose šalyse veikiančioms Bendrijos
kredito įstaigoms būtų suteikiamos tokios pačios privilegijos, kurios
suteikiamos bendrovių Bendrijoje, atitinkančių Sutarties
58 straipsnyje pateiktą bendrovių apibrėžimą, pagrindinėms
bendrovėms iš trečiųjų šalių.Tokių pačių
nuostatų yra ir draudimo sektoriuje. 1979 m. kovo 5 d. Tarybos
direktyvos 79/267/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su
tiesioginio gyvybės draudimo veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo (OL L
63, p. 1) 32 straipsnyje nustatyta, kad „Bendrija gali, remdamasi
sutartimis, sudarytomis su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis pagal
Sutartį, sutikti taikyti kitas nei šioje antraštinėje dalyje išdėstytas
nuostatas, kad būtų abipusiškai užtikrinta polisų savininkų apsauga
valstybėse narėse“. O 1990 m. lapkričio 8 d. Tarybos direktyva
90/619/EEB (OL L 330, p. 50) įterpto 32b straipsnio 3 dalyje
nustatyta, kad „jeigu Komisija <…> susidaro nuomonę, kad trečioji
šalis Bendrijos draudimo įmonėms nesudaro tokių pačių sąlygų veiksmingai
dalyvauti rinkoje, kaip Bendrija sudaro tos trečiosios šalies draudimo
įmonėms, Komisija gali pasiūlyti Tarybai įgalioti ją pradėti derybas,
kad Bendrijos draudimo įmonėms būtų garantuotos vienodos konkurencijos
galimybės. Taryba prima sprendimą kvalifikuotąja balsų dauguma“.Trečiųjų
šalių fizinių asmenų pirmojo įsisteigimo klausimu Jungtinės Karalystės
vyriausybė taip pat remiasi antrinės teisės aktų nuostatų buvimu. 1973 m.
gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 73/148/EEB dėl valstybių narių
piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su
įsisteigimu ir paslaugų tiekimu, panaikinimo (OL L 172, p. 14)
1 straipsnio c punktas, priimtas remiantis 54 straipsnio
2 dalimi ir 63 straipsnio 2 dalimi, suteikia teisę
gyventi sutuoktiniui ar vaikams, kurie yra trečiosios šalies piliečiai. Jungtinės
Karalystės vyriausybė priduria, kad šios išimtinės nuostatos trečiųjų
šalių juridinių ar fizinių asmenų pirmojo įsisteigimo srityje dažnai yra
ribotos taikymo srities.Pavyzdžiui,
minėtos Pirmosios direktyvos dėl bankininkystės 77/780
III antraštinė dalis netrukdo valstybėms narėms taikyti griežtesnių
sąlygų trečiųjų šalių kredito įstaigų padaliniams, pradedantiems savo
veiklą ar veikiantiems Bendrijoje, palyginti su sąlygomis, taikomomis
Bendrijos kredito įstaigoms (taip pat žr. minėtos Antrosios direktyvos
89/646 dėl bankininkystės preambulės konstatuojamąsias dalis ir
1992 m. lapkričio 10 d. Tarybos direktyvos 92/96/EEB dėl
draudimo, OL L 360, p. 1, devintą konstatuojamąją dalį).Jungtinės
Karalystės vyriausybė daro išvadą, kad, išskyrus šias išimtines
nuostatas, trečiųjų šalių juridinių ir fizinių asmenų pirmasis
įsisteigimas yra sritis, kur valstybės narės išlaiko savo laikiną
kompetenciją. Toliau ji nagrinėja
atitinkamą valstybių narių ir Bendrijos kompetenciją nustatyti
taisykles, skirtas trečiųjų šalių bendrovių dukterinių bendrovių ir
padalinių veiklai apibrėžti, kai jie jau įsteigti Bendrijoje.Ji
pažymi, kad kai trečiojoje šalyje įregistruotų įmonių dukterinės
bendrovės ar padaliniai įsisteigia valstybėje narėje, Bendrija,
remdamasi Sutarties skyriais, skirtais įsisteigimui ir paslaugoms, yra
kompetentinga nustatyti jų veiklos taisykles. Ji taip pat pabrėžia, kad
kai kuriuose sektoriuose Bendrija jau pasinaudojo šia kompetencija.1989 m.
vasario 13 d. Tarybos direktyva 89/117/EEB (OL L 44, 1989, p. 40)
dėl prievolių, susijusių su metinės finansinės atskaitomybės dokumentų
skelbimu (OL L 44, p. 40), taikoma ne tik Bendrijos, bet ir trečiųjų
šalių bendrovių padaliniams (1 ir 3 straipsniai). Taip pat ir
1989 m. gruodžio 21 d. Vienuoliktoji Tarybos direktyva
89/666/EEB dėl atskleidimo reikalavimų filialams, įsteigtiems valstybėse
narėse tam tikrų tipų bendrovių, kurioms taikomi kitos valstybės
įstatymai (OL L 395, p. 36), taikoma trečiųjų šalių bendrovių
padaliniams (7–10 straipsniai). Minėtos Pirmosios direktyvos 77/780
dėl bankininkystės III dalyje ir minėtoje Direktyvoje 79/267dėl
draudimo taip pat yra nuostatų, skirtų tų bendrovių, kurios turi
pagrindinę buveinę ne Bendrijoje, padaliniams.Tačiau
kitose srityse, kai nėra Bendrijos vidaus teisės aktų, taisyklės,
taikytinos trečiosios šalies bendrovės dukterinės įmonės ar padalinio
veiklai, vis dar priklauso valstybių narių kompetencijai.Aptardama
GATS VI straipsnio 2 dalies a punkto nuostatas (dėl
reikalavimo išlaikyti arba įsteigti teismus arba nustatyti procesą,
kurių paskirtis – prekybą paslaugomis paveikiančių administracinių
sprendimų peržiūra) Jungtinės Karalystės vyriausybė laikosi nuomonės,
kad valstybės narės yra kompetentingos spręsti klausimus, susijusius su
jurisdikcija, procesu ir teisių gynimo priemonėmis, atsižvelgiant į tam
tikras antrinės teisės nuostatas, derinančias vidaus procesus ir teisių
gynimo priemones. Šiame kontekste Jungtinės
Karalystės vyriausybė mini 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos
direktyvą 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su
peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo
darbų pirkimo sutartis, derinimo (OL L 395, p. 33).
Tačiau ji patikslina, kad ši direktyva – tai dalinio suderinimo
priemonė, suteikianti valstybėms narėms plačias galimybes pasirinkti
būdus, kuriais jos sieks direktyvoje nustatytų tikslų.Ji
daro išvadą, kad valstybės narės yra kompetentingos dalyvauti sudarant
GATS susitarimą tose srityse, kurios nurodytos šio susitarimo
VI straipsnio 2 dalies a punkte.Galiausiai
aptardama GATS VII straipsnį (diplomų ir kvalifikacijos
pripažinimas) Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad nors Bendrijos
taisyklės numato valstybėse narėse įgytų kvalifikacijų derinimą ir
abipusį pripažinimą, valstybės narės išlieka kompetentingos nustatyti
taisykles dėl trečiosiose šalyse įgytos kvalifikacijos. Šiame kontekste
ji remiasi minėtu sprendimu Tawil-Albertini.ii)  Dėl kompetencijos, kylančios iš Sutarties bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsnių)Taryba
nesutinka, kad Sutarties 100a ir 235 straipsniai teisiškai
įpareigoja Bendrijos teisės aktų leidėją veikti. Pritarus tokiai idėjai
būtų panaikintas skirtumas tarp kompetencijos buvimo ir jos
įgyvendinimo, ir tai visiškai prieštarautų Sutarties
3b straipsniui, kuriame išdėstytas subsidiarumo principas.Jungtinės Karalystės
vyriausybė teigia, kad Teisingumo Teismas yra paneigęs, jog minimalius
standartus nustatančios direktyvos galėtų būti Bendrijos išimtinės
kompetencijos šaltinis (žr minėtos Nuomonės 2/91 21 punktą).
Išimtinė išorės kompetencija gali būti grindžiama tik išimtinėmis vidaus
derinimo priemonėmis. A fortiori, jei nėra vidaus taisyklų, išimtinė išorės kompetencija negali būti grindžiama 100 straipsniu. Prancūzijos vyriausybė
Sutarties 235 straipsnį aiškina kitaip nei Komisija. Priešingai
nei Komisija, ji mano, kad Taryba turi plačias galias įvertinti, ar
Bendrija privalo imtis veiksmų vienam iš Bendrijos tikslų įgyvendinti.
Ji teigia, kad šiuo konkrečiu atveju tokios būtinybės nebuvo. Vokietijos vyriausybė
teigia, kad 235 straipsniu negalima suteikti galių Bendrijai
tokiose srityse, kurios priklauso valstybių narių išimtinei
kompetencijai ir kad bet kuriuo atveju prekybos paslaugomis
liberalizavimas pasauliniu lygiu nėra vienas iš Bendrijos tikslų.Portugalijos vyriausybė
prieštarauja Komisijos numanomam teiginiui, kad privaloma ir išimtinė
kompetencija konkrečioje srityje vidaus ar išorės klausimais gali kilti
iš Sutarties 235 straipsnio. Savo nuomonei pagrįsti ji pateikia
tokius argumentus.Pirma, Taryba ir toliau
gali laisvai nustatyti, kokios priemonės yra tinkamiausios Bendrijos
tikslams įgyvendinti. Pavyzdžiui, dėl tam tikrų tarptautinių ar vidinių
priežasčių ji galėtų pasinaudoti Bendrijos ir valstybių narių
bendradarbiavimo mechanizmu, kuris užsienio santykių srityje leistų
sudaryti mišrias sutartis. Tokia buvo Teisingumo Teismo nuomonė, kai jis
nusprendė, kad „nors 235 straipsnis ir leidžia Tarybai imtis „visų
tinkamų priemonių“ ir užsienio ryšių srityje, jis nenustato jokios
pareigos, o suteikia Tarybai galimybę, kurios nepanaudojimas neturi
poveikio sprendimo teisėtumui“ (minėto sprendimo AETR
95 punktas). Antra, 235 straipsnis neleidžia, kad valstybėms
narėms priklausanti kompetencija būtų perduota Bendrijai. Tokiu atveju
reikėtų būtinai pakeisti sutartis.Ispanijos vyriausybė mano, kad Sutarties 100a ir 235 straipsniai ir daugelis kitų nuostatų yra Bendrijos kompetencijos teisinis pagrindas.Europos Parlamentas
teigia, kad rėmimasis EB sutarties 235 straipsniu jokiu būdu
negali būti aiškinamas kaip keliantis pavojų jo laisvei atsisakyti
suteikti pritarimą, jei, atsižvelgiant į Sutarties tikslus ir piliečių
interesus, sutartis jam atrodo nepriimtina.C –  TRIPS1.     Komisijos pozicijaLygiai kaip ir dėl GATS, Komisijos argumentai
gali būti suskirstyti į dvi dalis. Pirmojoje Komisija siūlo nustatyti
institucijų vidaus kompetenciją, iš kurios galima kildinti Bendrijos
kompetenciją tarptautiniu lygiu. Antrojoje dalyje Komisijos tikslas yra
įrodyti Bendrijos veiksmų poreikį ir atskleisti pavojų, kurį gali
sukelti nesuderinti valstybių narių veiksmai su trečiosiomis šalimis.a)     Dėl vidaus kompetencijosIš
pradžių Komisija stengiasi parodyti, kad Bendrijos kompetencija vidaus
reikalais kyla iš antrinės teisės aktų intelektinės nuosavybės srityje
(i). Toliau, jei būtų nuspręsta, kad Bendrija neturi pakankamai galių
remdamasi antrinės teisės aktais, ji teigia, kad Bendrija galėtų
sudaryti TRIPS remdamasi bendrosiomis Sutarties nuostatomis, pavyzdžiui,
100a ir 235 straipsniais (ii).i)     Dėl kompetencijos, kylančios iš antrinės teisės aktųAptardama
TRIPS, iš pradžių Komisija teigia, kad EB sutarties 36 straipsnio
tikslas nėra valstybių narių išimtinei kompetencijai priskirti tam
tikras sritis (žr. 1991 m. spalio 4 d. sprendimo Richardt ir „Les Accessoires Scientifiques“, C-367/89, Rink. p. I-4621, 19–21 punktus).Toliau
ji labai išsamiai papunkčiui palygina TRIPS sutartį su Bendrijos teisės
nuostatomis ir daro bendro pobūdžio išvadą, kad Bendrija turi išorės
kompetenciją, būtiną visai TRIPS sutarčiai sudaryti.1.
Aptardama autorių teises (TRIPS II dalies 1 skyrius,
9–14 straipsniai) Komisija pirmiausia pripažįsta, kad Bendrija nėra
nei Berno konvencijos (Konvencija dėl literatūros ir meno kūrinių
apsaugos, 1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas), nei Romos
konvencijos (1961 m. spalio 26 d. Tarptautinė konvencija dėl
atlikėjų, fonogramų gamintojų ir transliuojančių organizacijų apsaugos)
šalis.Ji pabrėžia, kad TRIPS sutarties
II dalies 1 skyriaus nuostatos dėl autorių teisių ir
gretutinių teisių įpareigoja PPO narius nustatyti minimalią apsaugą. Ji
primena, kad Taryba priėmė daug direktyvų autorių teisių ir gretutinių
teisių srityje, ir mano, kad jos vidaus reikalais apima TRIPS
10–14 straipsniuose reglamentuojamas sritis. 1991 m.
gegužės 14 d. Tarybos direktyvos 91/250/EEB dėl kompiuterinių
programų teisinės apsaugos (OL L 122, p. 42) 1 straipsnio
1 dalis atitinka TRIPS sutarties 10 straipsnio 1 dalį,
kurioje nustatyta, kad kompiuterinės programos turi būti saugomos kaip
literatūros kūriniai pagal Berno konvenciją. Komisijos nuomone,
1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvos 92/100/EEB dėl
nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių
teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346,
p. 61) 2 straipsnio 1 dalis atitinka TRIPS sutarties
11 straipsnį dėl nuomos teisių. Šios direktyvos 6 straipsnio
1 dalies, 7 straipsnio ir 8 straipsnio 1 dalies
nuostatos reguliuoja tuos pačius dalykus kaip ir TRIPS sutarties
14 straipsnis (gretutinės teisės). 1993 m. spalio 29 d.
Tarybos direktyva 93/98/EEB dėl autorių ir gretutinių teisių apsaugos
terminų suderinimo (OL L 290, p. 9) reguliuoja tuos
pačius dalykus kaip ir TRIPS sutarties 12 straipsnis dėl autorių
teisių apsaugos galiojimo termino. Galiausiai Komisija pažymi, kad ji
pateikė Tarybai pasiūlymą priimti direktyvą dėl duomenų bazių teisinės
apsaugos (OL C 308, 1993 11 15, p. 1), kurios tikslas –
patikslinti duomenų bazių apsaugą atsižvelgiant į autorių teises ir
suteikti teisę sutrukdyti be leidimo gauti duomenų bazėse esančią
informaciją. Ji teigia, kad šis pasiūlymas kol kas nebuvo priimtas,
tačiau pabrėžia, kad Bendrijos galia priimti tokią direktyvą nebuvo
ginčyta. 2. Aptardama prekių ženklus (TRIPS
sutarties II dalies 2 skyriaus 15–21 straipsniai),
Komisija pažymi, kad Bendrijoje 1993 m. gruodžio 20 d. Taryba
priėmė Reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo
(OL L 11, 1994, p. 1) ir 1988 m. gruodžio 21 d.
– Pirmąją direktyvą 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems
su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1).Ji
pripažįsta, kad Pirmoji direktyva skirta tik tiems nacionalinės teisės
aktams, kurie turi tiesioginį poveikį vidaus rinkos veikimui, tačiau
pabrėžia, kad Taryba pareiškė galinti vėliau priimti naujų direktyvų dėl
prekių ženklams skirtų nacionalinės teisės aktų derinimo. 3.
Dėl geografinių nuorodų ir kilmės nuorodų (TRIPS 3 skyriaus
22–24 straipsniai) Komisija mano, kad Bendrijos nuostatos šioje
srityje yra tikslesnės ir išsamesnės negu minėto TRIPS skyriaus
nuostatos.Visų pirma 1978 m. gruodžio
18 d. Tarybos direktyva 79/112/EEB dėl valstybių narių įstatymų,
reglamentuojančių galutiniam vartotojui parduoti skirtų maisto produktų
ženklinimą etiketėmis, pateikimą ir reklamą, derinimo
(OL L 33, 1979, p. 1) uždraudė maisto produktus taip
ženklinti, kad etiketė galėtų suklaidinti pirkėją dėl maisto produkto
kilmės. Vėliau, 1992 m. liepos 14 d., Taryba priėmė Reglamentą
(EEB) Nr. 2081/92 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų
geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos
(OL L 208, p. 1). Galiausiai bendros vyno rinkos
organizavimo kontekste arba remdamasi Sutarties 43 ir
100a straipsniais Taryba priėmė daug reglamentų dėl vynų ir
stipriųjų alkoholinių gėrimų pateikimo ir pavadinimų.4.
Pramoninio dizaino klausimu (TRIPS II dalies 4 skyrius, 25 ir
26 straipsniai) Komisija teigia pasiūliusi Tarybai, remiantis
Sutarties 100a straipsniu, priimti direktyvą dėl dizaino teisinės
apsaugos, skirtą nacionalinės teisės aktams suderinti, taip pat
pasiūliusi priimti reglamentą dėl Bendrijos pramoninio dizaino. Jos
nuomone, šiuose dviejuose pasiūlymuose numatytas apsaugos lygis būtų
gerokai didesnis už bendro pobūdžio pareigas, nustatytas TRIPS sutarties
25 ir 26 straipsniuose. 5. Patentų
klausimu (TRIPS II dalies 5 skyrius, 27–34 straipsniai)
Komisija teigia, kad Bendrijos teisės sistemai priklauso tiek
1973 m. spalio 5 d. Miuncheno konvencija dėl Europos patentų
išdavimo, tiek 1989 m. gruodžio 15 d. Liuksemburgo sutartis
dėl Bendrijos patentų (OL L 401, p. 1), kurias valstybės
narės pasirašė, tačiau jos dar neįsigaliojo. Ji mano, kad Bendrija turi
galią priimti nuostatas patentų teisės srityje, nes šios nuostatos
būtinos, kad vidaus rinka tinkamai veiktų. Be to, 1992 m. birželio
18 d. Taryba priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 1768/92 dėl medicinos
produktų papildomos apsaugos liudijimo sukūrimo (OL L 182,
p. 1), yra patvirtinusi bendrąją poziciją dėl pasiūlymo priimti
direktyvą dėl biotechnologinių išradimų teisinės apsaugos, kuri
suderintų valstybių narių teisę biotechnologinių medžiagų patentabilumo
klausimais.6. Integralinių mikroschemų
topografijos klausimu Komisija pabrėžia, kad Bendrijoje 1986 m.
gruodžio 16 d. Tarybos direktyva 87/54/EEB dėl puslaidininkių
įtaisų topografijų teisinės apsaugos (OL L 24, 1987,
p. 36) yra TRIPS II dalies 6 skyriaus atitikmuo
(35–38 straipsniai dėl integralinių mikroschemų topografijos).7.
Aptardama TRIPS sutarties III dalį, kurioje nustatytos
intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo taisyklės, Komisija pabrėžia,
kad šioje srityje Bendrijos galios vidaus klausimais yra tokios pat
plačios kaip ir pagal TRIPS sutarties 41–61 straipsnių nuostatas.
Ji priduria, kad Bendrija jau įgyvendino savo galias priimdama minėtą
Reglamentą Nr. 3842/86, nustatantį priemones, skirtas uždrausti
suklastotas prekes išleisti į laisvą apyvartą. Apibendrindama Komisija teigia, kad visos TRIPS sutarties nuostatos turi savo atitikmenis Bendrijos vidaus antrinės teisės aktuose.ii)  Dėl kompetencijos, galinčios kilti iš Sutarties bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsniai)Tvirtindama,
kad sudarant TRIPS sutartį kaip teisiniu pagrindu galima remtis 100a
arba 235 straipsniu, Komisija iš esmės pateikia tokius pačius
argumentus, kuriuos ji minėjo ir išdėstydama savo poziciją dėl GATS.
Vienintelis papildomas argumentas dėl TRIPS yra toks: kadangi TRIPS
nustato taisykles tokiose srityse, kuriose nėra suderintų Bendrijos
priemonių, ją pasirašius būtų galima iš karto suderinti taisykles
Bendrijoje ir taip prisidėti prie vidaus rinkos kūrimo ir veikimo.b)     Dėl Bendrijos išorinių veiksmų būtinybėsKomisija
teigia, kad jei Bendrija būtų tik paprasta TRIPS šalis, kaip ir jos
valstybės narės, vidaus rinkos nuoseklumui iškiltų pavojus dėl dviejų
priežasčių. Pirma, šioje rinkoje būtų iškreipta konkurencija, antra, dėl
to būtų dirbtinai iškreiptos konkurencijos galimybės trečiųjų šalių
rinkose.Komisija taip apibūdina rinkos
iškraipymo pavojų: jei valstybės narės galėtų laisvai derėtis ir
savarankiškai sudaryti sutartis TRIPS nurodytose srityse, jos galėtų
savo įmonėms sudaryti palankesnę konkurencinę situaciją nei kitų
valstybių narių įmonėms, taip suteikdamos savo ekonomikai pranašumą,
nesuderinamą su neiškreipta konkurencija vidaus rinkoje.Komisija
pateikia antrinės teisės akto pavyzdį, kuris neleidžia valstybėms
narėms laisvai derėtis dėl dvišalių sutarčių su trečiosiomis šalimis.Vadovaudamosi
minėta Direktyva 87/54 dėl puslaidininkių įtaisų topografijų apsaugos,
valstybės narės gali šią apsaugą trečiųjų šalių subjektams suteikti tik
esant tam tikroms sąlygoms. Šia direktyva jau buvo daugelį kartų
pasinaudota abipusiškumo pagrindu suteikiant puslaidininkių įtaisų
topografijų apsaugą ribotam skaičiui šalių, kurios atitinka direktyvos
kriterijus ir Bendrijos nacionaliniams subjektams suteikia tokį patį
apsaugos lygį. Valstybėms narėms neleidžiama nukrypti nuo Tarybos
sprendimų nuostatų, kuriomis suteikiama tokia apsauga. Tai paaiškinanti
priežastis nurodoma direktyvos preambulėje, kurioje teigiama, kad
valstybių narių teisės aktuose nustatytos teisinės apsaugos skirtumai
tiesiogiai neigiamai veikia vidaus rinką. Aptardama
pavojų, kuris kompetencijos padalijimo atveju kiltų bendram Bendrijos
taisyklių nuoseklumui, Komisija teigia, kad jei TRIPS sutartį priimtų ir
valstybės narės savo vardu, ir Bendrija, tai galėtų „paveikti“
Bendrijos teisę arba „pakeisti jos taikymo sritį“, kaip paaiškinta
sprendime AETR.Visų pirma, nors ir
nustatydama tik minimalius reikalavimus, TRIPS „paveiks“ Bendrijos teisę
tose srityse, kuriose Bendrijos suteikiamas apsaugos lygis yra mažesnis
už TRIPS numatytą apsaugos lygį. Antra,
net jei TRIPS nustato tik minimalų apsaugos lygį, jis turės būti
taikomas visoms šios sutarties narėms. Jei valstybės narės galėtų už
Bendrijos sistemos ribų derėtis su trečiosiomis šalimis, kad trečiųjų
šalių nacionaliniams subjektams būtų taikoma intelektinės nuosavybės
apsauga, šioje srityje atsirastų skirtumų ir potencialių konfliktų tarp
jų išorės santykių tvarkos ir Bendrijos tvarkos. Trečia,
nors TRIPS numato tik minimalius reikalavimus, Bendrijos taisyklės
nenustato net minimalaus apsaugos lygio intelektinės nuosavybės srityje.
Remdamasi minėta Nuomone 2/91, kurioje Teisingumo Teismas nusprendė,
jog vien tai, kad ir tarptautinės nuostatos, ir Bendrijos nuostatos
reglamentuoja tą pačią sritį, gali paveikti Bendrijos teisę, net jei jos
neprieštarauja vienos kitoms, Komisija daro išvadą, kad jei TRIPS
sudarys valstybės narės, tai „paveiks“ galiojančias Bendrijos taisykles.Ketvirta,
TRIPS palieka savo valstybėms narėms galimybę padidinti apsaugos lygį
su sąlyga, kad naujoji apsauga ir toliau atitiks minimalius sutarties
reikalavimus. Kadangi pagal Bendrijos teisę yra taikomas nacionalinis
arba „Bendrijos“ išnaudojimo principas, užtektų, kad viena valstybė narė
taikytų TRIPS numatyto „tarptautinio išnaudojimo“ principą, jog dėl to
būtų paveiktos Bendrijos taisyklės ir vidaus rinkos veikimas. Galiausiai,
jei bendros kompetencijos pagrindu TRIPS sudarytų ir Bendrija, ir
valstybės narės, tai turėtų rimtų pasekmių Bendrijos teisei, nes dėl to
praktiškai būtų „užšaldytos“ arba nevykdomos Bendrijos derinimo
priemonės TRIPS taikymo srityje. Be to, Bendrijos teisė būtų „paveikta“,
jei valstybės narės toliau remtųsi EB sutarties 36 straipsnio
išimtimi, kad apsaugotų konkretų intelektinės nuosavybės teisių
„turinį“, o tai trukdytų derinti Bendrijos lygiu ir kurti vidaus rinką
arba jai veikti.2.     Pastabas pateikusių šalių pozicijos Iš pradžių Taryba
nagrinėja Bendrijos intelektinės nuosavybės srities teisės aktų
leidybos būklę. Ji išskiria keturis Bendrijos teisės aktų „blokus“.–        Pirmąjį
„bloką“ sudaro Bendrijos priemonės, nustatytos remiantis EB sutarties
43 straipsniu, kurios skirtos geografinių nuorodų apsaugai.Taryba
mano, kad šio pirmojo „bloko“ taikymo sritis atitinka TRIPS
II dalies 3 skyriaus, skirto geografinėms nuorodoms, reikšmę
ir kad šiuo atveju numanomos išorės kompetencijos sąlygos pagal
sprendimą AETR yra įvykdytos.–        Antrąjį
„bloką“ sudaro Bendrijos priemonės dėl nacionalinės teisės aktų
derinimo, nustatytos remiantis Sutarties 100a straipsniu, o kai
kuriais atvejais – remiantis 57 ir 66 straipsniais, ir skirtos tam
tikriems intelektinės nuosavybės taisyklių aspektams. Į
šį „bloką“ patenka direktyvos, susijusios su autorių ir gretutinėmis
teisėmis (1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyva 92/100/EEB
dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių
teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346,
p. 61); 1993 m. rugsėjo 27 d. Tarybos direktyva 93/83/EEB
dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų
palydoviniam transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo
(OL L 248, p. 15); 1993 m. spalio 29 d. Tarybos
direktyva 93/98/EEB dėl autorių ir gretutinių teisių apsaugos terminų
suderinimo (OL L 290, p. 9); 1991 m. gegužės
14 d. Tarybos direktyvos 91/250/EEB dėl kompiuterinių programų
teisinės apsaugos (OL L 122, p. 42); 1986 m.
gruodžio 16 d. Tarybos direktyva 87/54/EEB dėl puslaidininkių
įtaisų topografijų teisinės apsaugos (OL L 24, p. 36) ir
1988 m. gruodžio 21 d. Pirmoji direktyva 89/104/EEB valstybių
narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti
(OL L 40, p. 1)).Tarybos
nuomone, antrasis teisės aktų „blokas“ tik iš dalies apima TRIPS
II dalies 1 ir 2 skyriuose nurodytas sritis (autorių teisės ir
prekių ženklai). Be to, Taryba pažymi, kad jokia derinimo priemonė
nebuvo nustatyta pramoninio dizaino ir patentų srityje (TRIPS
II dalies 4 ir 5 skyriai). Bet
kuriuo atveju priimtos Bendrijos teisės nuostatos nereikalauja jų
taikyti trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams, o vienas iš TRIPS
tikslų būtent yra nustatyti minimalias sąlygas, taikytinas šių šalių
nacionaliniams subjektams.–        Trečiąjį
Bendrijos teisės aktų „bloką“ sudaro tos Bendrijos priemonės, kuriomis
siekiama tam tikriems intelektinės nuosavybės teisių aspektams sukurti
Bendrijos apsaugos sistemą, papildančią kiekvienos valstybės
nacionalinių teisės aktų sukurtą sistemą. Šios priemonės apima
1992 m. birželio 18 d. Tarybos reglamentą (EEB)
Nr. 1768/92 dėl medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimo
sukūrimo (OL L 182, p. 1) ir minėtą Reglamentą
Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo.Tarybos
nuomone, šio trečiojo „bloko“ priemonėmis siekiama tik sukurti
Bendrijos apsaugos sistemą, papildančią nacionalinę sistemą. Todėl ji
teigia, kad jei sprendime AETR išdėstyta numanomų galių teorija
galioja Bendrijos teisės aktams, tai įmanoma tik toje srityje, kurią
apima šios papildomos sistemos, o ne tose, kurios ir toliau sudaro (iš
dalies suderintų) nacionalinių prekių ženklų sistemų ir (nesuderintų)
nacionalinių patentų sistemų turinį.–        Ketvirtajam
teisės aktų „blokui“ priklauso minėtas Reglamentas Nr. 3842/86,
nustatantis priemones, skirtas uždrausti suklastotas prekes išleisti į
laisvą apyvartą. Tarybos nuomone, šis
reglamentas atitinka tik kai kurias TRIPS sutarties III dalies
nuostatas (susijusias su intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimu),
t. y. tas, kuriomis draudžiama išleisti į apyvartą suklastotas
prekes (TRIPS 51–60 straipsniai). Tačiau esminės III dalies
nuostatos ir toliau priklauso valstybių narių kompetencijai (41–50 ir
61 straipsniai). Tai ypač pasakytina apie nuostatas dėl baudžiamųjų
sankcijų taikymo (TRIPS 61 straipsnis). Todėl Taryba teigia, kad sprendime AETR
nustatyta taisyklė gali būti taikoma tik toje labai ribotoje srityje,
kur reglamento, draudžiančio išleisti į laisvą apyvartą suklastotas
prekes, nuostatos susilieja su tam tikromis TRIPS sutarties nuostatomis.
Taryba daro išvadą, kad ir Bendrija, ir valstybės narės yra kartu kompetentingos sudaryti TRIPS sutartį.Jungtinės Karalystės vyriausybė
iš pradžių pabrėžia, kad kiekvieną kartą, kai Bendrija imdavosi teisės
aktų leidybos iniciatyvos intelektinės nuosavybės srityje, ji
nepamiršdavo pripažinti, jog nacionalinės intelektinės nuosavybės teisės
ir toliau egzistavo. Taigi kiekviena
valstybė narė išlaiko savo teisinę patentų, prekių ženklų, autorių
teisių ir dizaino apsaugos sistemą. Jungtinės Karalystės vyriausybė
pabrėžia, kad tiek Bendrijos prekių ženklas, tiek Bendrijos patentas
(kai jis bus įvestas) egzistuos greta nacionalinių teisių, nedarydami
joms jokio esminio poveikio. Toliau
Jungtinės Karalystės vyriausybė atkreipia dėmesį į tai, kad Bendrijos
taisyklių, nustatančių intelektinės nuosavybės teisių turinį, nėra daug.
Yra mažai pavyzdžių, kaip buvo derinamos nacionalinės taisyklės,
apibrėžiančios konkretų intelektinės nuosavybės objektą. Jungtinė
Karalystė pateikia du pavyzdžius: minėtą Direktyvą 89/104 dėl prekės
ženklo ir minėtą Direktyvą 87/54 dėl puslaidininkių įtaisų topografijų.Aptardama
autorių teises ir gretutines teises, Jungtinė Karalystė pažymi, kad kai
kurios TRIPS nuostatos apibrėžia autorių teisių ir gretutinių teisių
konkretų objektą arba turinį, o Bendrijoje nėra jokių bandymų suderinti
šias sritis. Todėl ji daro išvadą, kad „tai, kaip valstybės narės,
remdamosi arba nesiremdamos (Berno) konvencija, savo nacionaliniuose
teisės aktuose apibrėžia autorių teisių ir gretutinių teisių turinį, yra
valstybių narių reikalas“.Jungtinė
Karalystė, aptardama autorių teises, taip pat primena, jog TRIPS
sutarties 9 straipsnyje reikalaujama, kad jos narės laikytųsi Berno
konvencijos 1–21 straipsnių. Kadangi pati Bendrija nėra Berno
konvencijos šalis, tik valstybės narės gali priimti sprendimą sudaryti
sutartį, įpareigojančią valstybes nares laikytis Berno konvencijos
principų palaikant santykius su trečiosiomis šalimis.Aptardama
patentus, Jungtinė Karalystė pažymi, kad nėra jokių Bendrijos lygiu
suderintų taisyklių. O Komisijai, kuri remiasi Konvencija dėl Bendrijos
patentų, Jungtinės Karalystės vyriausybė atsako, kad dėl šios dar
neįsigaliojusios konvencijos buvo deramasi tarpvyriausybiniu, o ne
Bendrijos lygiu, todėl ji neturi įtakos nacionalinėms patentų sistemoms.Be
patentų ir autorių teisių sričių, Jungtinė Karalystė mini dar tris
intelektinės nuosavybės teisės sritis, reglamentuojamas TRIPS, dėl kurių
nėra jokių suderintų Bendrijos nuostatų: tai pramoninis dizainas ir
modeliai, komercinių paslapčių apsauga ir intelektinės nuosavybės teisių
užtikrinimo būdai. Jungtinė Karalystė
pabrėžia, kad net ir tose srityse, kuriose nacionalinės taisyklės
derinamos Bendrijos lygiu, derinimo apimtis yra ribota, nes yra
akivaizdžiai remiamasi valstybių narių teisės aktais arba neakivaizdžiai
pripažįstama, kad valstybės narės gali ir toliau naudotis savo
intelektinės nuosavybės apsaugos sistemomis tokiose srityse, kurių
nereglamentuoja Bendrijos teisės aktai.Ji pateikia keletą pavyzdžių.a)      Minėtos
Direktyvos 87/54 dėl puslaidininkių įtaisų topografijų nuostatos
nepažeidžia valstybių narių suteiktų teisių įgyvendinant jų
įsipareigojimus pagal tarptautines sutartis. b)      Minėtoje
Direktyvoje 89/104 dėl prekių ženklų numatomas ne visiškas visų
valstybių narių atitinkamų teisės aktų suderinimas, o tik tų nuostatų,
kurios tiesiogiai veikia vidaus rinkos funkcionavimą (trečia preambulės
konstatuojamoji dalis). Taigi valstybės narės išlaiko teisę saugoti
prekybinius prekių ženklus, įgytus naudojant.c)      Minėta
Direktyva 91/250 dėl kompiuterinių programų teisinės apsaugos
nepažeidžia jokių nacionalinių nuostatų dėl patentų teisių, prekių
ženklų, nesąžiningos konkurencijos, verslo paslapčių, puslaidininkinių
gaminių apsaugos ar sutarčių teisės (9 straipsnio 1 dalis).d)      Minėta
Direktyva 92/100 dėl nuomos ir panaudos teisių valstybėms narėms
visiškai paliekama teisė nuspręsti, ar kolektyvinio teisių
administravimo organizacijoms galima pavesti įgyvendinti teisę į
teisingą administravimą ir nustatyti to įgyvendinimo ribas, taip pat
numatyti, iš ko tokio atlyginimo galima pareikalauti arba jį atsiimti
(4 straipsnis).e)      Minėta
Direktyva 93/83 dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių
taisyklių, taikomų palydoviniam transliavimui ir kabeliniam perdavimui,
koordinavimo suteikia valstybėms narėms galimybę numatyti gretutinių
teisių turėtojų apsaugą, didesnę už teisę uždrausti transliuoti,
nurodytą Direktyvos 92/100 8 straipsnyje (6 straipsnis).Apskritai
Jungtinės Karalystės vyriausybė taip pat pažymi, kad, išskyrus keletą
jos nurodytų išimčių, jokia Bendrijos priemone intelektinės nuosavybės
srityje nėra sprendžiami abipusiškumo, abipusio pripažinimo ar trečiųjų
šalių nacionaliniams subjektams suteiktinų teisių Bendrijoje klausimai.Apibendrindama
ji tvirtina, kad Bendrija ir valstybės narės kartu yra kompetentingos
dalyvauti sudarant TRIPS sutartį. Žinoma, remiantis numanomų galių
doktrina ir atsižvelgiant į tai, kad kai kuriuos TRIPS sutarties
aspektus reglamentuoja vidaus priemonės, nustatytos pagal EB sutarties
100a ir 235 straipsnius, Bendrija yra kompetentinga dalyvauti
sudarant TRIPS, tačiau valstybės narės taip pat yra kompetentingos, nes
jos tose srityse, kurios yra TRIPS sutarties objektas, išlaiko svarbią
vidaus kompetenciją.Aptardamos TRIPS ir
numanomas galias, visos valstybės narės, išskyrus Jungtinę Karalystę,
apskritai pritaria Tarybos pastaboms. Tik Vokietijos, Ispanijos,
Prancūzijos, Portugalijos ir Nyderlandų vyriausybės plačiau aptaria šį
klausimą. Vokietijos vyriausybė
pritaria nuomonei, kad TRIPS turi būti sudaryta kaip mišri sutartis.
Viena vertus, Bendrija yra kompetentinga tiek, kiek teisės aktų ji
priėmė intelektinės nuosavybės srityje. Kita vertus, valstybės narės
taip pat yra kompetentingos dėl trijų priežasčių. Autorių teisė iš esmės
yra nesuderinta; prie tarptautinių konvencijų šioje srityje prisijungė
būtent valstybės narės; daugumą TRIPS sutartyje nustatytų pareigų iš
esmės gali įgyvendinti tik valstybės narės (pavyzdžiui, pareigą
nustatyti administracinį, civilinį ir netgi baudžiamąjį procesą
įvairioms intelektinės nuosavybės teisėms taikyti). Ispanijos vyriausybė
taip pat mano, kad TRIPS turi būti sudaryta kaip mišri sutartis. Visų
pirma Bendrijos teisės aktai apima tik kai kuriuos intelektinės ir
pramoninės nuosavybės teisių aspektus. Be to, ne visuomet jų tikslas yra
suderinti nacionalinės teisės aktus. Pavyzdžiui, minėtas Reglamentas
Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekės ženklo neturi įtakos nacionalinės
teisės aktams prekių ženklų srityje; jis paprasčiausia nustato konkrečią
Bendrijos prekių ženklo, kuris egzistuoja greta nacionalinių prekių
ženklų, apsaugos tvarką. Be to, kai kurios šios srities Bendrijos
nuostatos nustato tik minimalią apsaugą. Taigi valstybės narės išlaiko
galimybę nustatyti griežtesnes priemones (žr., pavyzdžiui, 1987 m.
kovo 16 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 823/87 dėl specialiųjų
nuostatų, susijusių su rūšiniais vynais, pagamintais konkrečiuose
regionuose (OL L 84, p. 59), 18 straipsnį).Ispanijos
vyriausybė taip pat mano, kad valstybių narių kompetencijai priklauso
TRIPS nuostatos, susijusios su priemonėmis, skirtomis veiksmingai
intelektinės ir pramoninės nuosavybės teisių apsaugai užtikrinti,
pavyzdžiui, nešališko ir teisingo proceso garantija, įrodymų pateikimu,
teise būti išklausytam, sprendimų motyvavimu, teise apskųsti sprendimą,
laikinosiomis priemonėms ir teismo nustatytais įpareigojimais, muitinės
tarnybų veiksmais, kompensacijomis ir baudžiamosiomis sankcijomis.
Bendrijos teisės sistemoje šiais klausimais nėra jokių nuostatų.Be
to, Ispanijos vyriausybė kritikuoja tai, kad Komisija remiasi Sutarties
36 straipsniu. Jos nuomone, šis pagrindas visiškai netinka.
36 straipsnis taikomas tik prekybai „tarp valstybių narių“ ir todėl
netaikomas trečiųjų šalių importo apribojimams dėl intelektinės
nuosavybės apsaugos priežasčių (žr. 1976 m. birželio 15 d.
Sprendimą EMI, 96/75, Rink. p. 913).Prancūzijos vyriausybė pritaria Tarybos pastaboms.Tačiau
ji pabrėžia, kad Komisijos pozicija dėl patentų, kurie sudaro TRIPS
sutarties esmę, yra kritikuotina. Ji primena, kad Europos lygiu visus
klausimus išsprendžia tarptautinės konvencijos, kurių svarbiausioji
(minėta Miuncheno konvencija dėl Europos patentų išdavimo) praktiškai
viršija Bendrijos ribas, nes prie jos prisijungė septyniolika Europos
valstybių.Be to, Prancūzijos vyriausybė
priduria, kad vienas iš TRIPS ypatumų yra tas, kad ji sudaroma toje
srityje, kurią jau daugelį metų reglamentuoja išsamios daugiašalės
konvencijos, kurios ir toliau lieka galioti ir kurias toliau
administruoja specializuota Jungtinių Tautų institucija – Pasaulio
intelektinės nuosavybės organizacija (PINO). Bendrija niekada neketino
pakeisti valstybių narių šiose konvencijose, ji nėra PINO narė ir
neprašė ja tapti. Jei pritartume Komisijos teiginiui, valstybės narės
netektų savo išorės paralelinės kompetencijos ir nebegalėtų nei
sudaryti, nei administruoti dvišalių ar daugiašalių sutarčių tose
srityse, kurias reglamentuoja TRIPS. Aptardama TRIPS, Portugalijos vyriausybė taip pat pritaria Tarybos pastaboms.Ji paprasčiausia pažymi, kad iš Teisingumo Teismo praktikos (minėti sprendimai EMI, Phil Collins ir kt.)
galima spręsti, jog, vadovaujantis dabartine Bendrijos teise ir nesant
Bendrijos nuostatų dėl nacionalinės teisės aktų suderinimo, valstybės
narės yra kompetentingos nustatyti literatūros ir meno kūrinių
nuosavybės apsaugos sąlygas ir ypatumus. Jos nuomone, Bendrijos derinimo
priemonės reglamentuoja tik labai mažą dalį TRIPS sutartyje
reglamentuojamų dalykų (II dalies 6 skyrius, skirtas
integralinių mikroschemų topografijai).Be
to, Portugalijos vyriausybė teigia, kad valstybės narės privalo
dalyvauti ir dėl to, jog TRIPS III dalyje yra įtvirtintos nuostatos
dėl teismo procesų (TRIPS III dalies 2 skyrius) ir
baudžiamojo proceso (TRIPS III dalies 5 skyrius), o šie
dalykai priklauso valstybių narių kompetencijai.Nyderlandų vyriausybė
mano, kad TRIPS daugiausia apima tas sritis, kuriose valstybės narės
yra kompetentingos, nes Bendrijos lygiu nėra suderinta jokių nuostatų.
Ji primena, kad Reglamentas dėl Bendrijos prekių ženklo nepakeičia
nacionalinės teisės aktų dėl prekių ženklų, o konvencijose dėl patentų
nustatytos taisyklės yra tarpvyriausybinio pobūdžio.Be
to, ji pažymi, kad TRIPS apima ir tokias sritis, kuriose valstybės
narės turi išimtinę kompetenciją, pavyzdžiui, TRIPS 61 straipsnis
dėl baudžiamojo proceso. Skirtingai nei visos kitos valstybės narės,
Nyderlandų vyriausybė remiasi Europos Sąjungos sutarties
VI skyriaus nuostatomis dėl bendradarbiavimo teisingumo ir vidaus
reikalų srityse. Jos nuomone, tai, kad tarpvyriausybinėje konferencijoje
baudžiamosios teisės nuostatos buvo svarstomos atskirai nuo EB
sutarties nuostatų, aiškiai parodo, kad ši sritis priklauso valstybių
narių kompetencijai. Nyderlandų vyriausybės
nuomone, jau vien dėl šių priežasčių valstybės narės privalo dalyvauti
sudarant TRIPS sutartį. Toks dalyvavimas yra svarbus ir dėl to, kad tik
valstybės narės gali atsakyti už sutartyje numatytų pareigų įvykdymą
šioje srityje.XIII –  Atstovavimo tam tikroms teritorijoms, priklausančioms valstybėms narėms, tačiau nepriklausančioms Bendrijai, problemaAptardama priklausomų teritorijų, kurių užsienio ryšiai priklauso tam tikrų valstybių narių kompetencijai, padėtį, Komisija teigia,
kad atitinkamos valstybės narės gali sudaryti PPO sutartį šių
teritorijų vardu, jei šios teritorijos pačios gali būti PPO sutarties
šalys. Taryba teigia, kad GATT
atveju tam tikros valstybės narės yra kompetentingos sudaryti ir vykdyti
sutartis teritorijų, kurioms netaikomos Europos Bendrijų steigimo
sutartys, t. y. užjūrio teritorijų, vardu.Jungtinės Karalystės vyriausybė nurodo,
kad tik ji yra kompetentinga sudaryti PPO sutartį tų jai priklausančių
teritorijų vardu, kurios atskirai nėra PPO narės. Ji remiasi minėta
Nuomone 2/91 (35 punktas).Prancūzijos vyriausybė,
remdamasi ta pačia nuomone, teigia, kad jei tarptautinės sutarties
nuostatos nepatenka į asociacijos su užjūrio šalimis ir teritorijomis
susitarimus, valstybės narės, kurių kompetencijai priklauso šių
teritorijų tarptautiniai santykiai, yra kompetentingos sudaryti tą
sutartį. PPO sutartis ir prie jos pridėtos
sutartys daugeliu požiūriu nepriskiriamos prie asociacijos su užjūrio
šalimis ir teritorijomis susitarimų. Visų pirma dėl PPO sutarties ir jos
priedų materialinių nuostatų tam tikriems konkretiems sektoriams,
tokiems kaip transporto paslaugų teikimas, taip pat intelektinei
nuosavybei šiuo metu netaikomos asociacijos su užjūrio šalimis ir
teritorijomis taisyklės. Be to, tai išplaukia iš „asmeninės“ PPO
sutarties ir jos priedų taikymo srities. Iš tiesų gaminių prekyba tarp
užjūrio šalių bei teritorijų ir trečiųjų šalių, Bendrijos valstybėje
narėje neįsisteigusių trečiųjų šalių įmonių ar piliečių įsisteigimas ir
paslaugų teikimas nepatenka į asociacijos su užjūrio šalimis ir
teritorijomis susitarimų nuostatų taikymo sritį.Nyderlandų vyriausybė
mano, kad, nepaisant to, kaip galiausiai būtų nuspręsta dėl
kompetencijos padalijimo tarp Bendrijos ir valstybių narių, valstybės
narės, turinčios ryšių su užjūrio šalimis ir teritorijomis, bent jau
turi teisę, gindamos šių šalių ir teritorijų interesus, savarankiškai
sudaryti PPO sutartį ir, kai ši sutartis yra taikoma, veikti šių šalių
ir teritorijų labui.Šiame kontekste ji
primena Teisingumo Teismo sprendimą minėtoje Nuomonėje 1/78 dėl
Tarptautinės sutarties dėl gamtinio kaučiuko ir minėtoje Nuomonėje 2/91
dėl TDO konvencijos Nr. 170.Ji taip
pat remiasi EB sutarties 227 straipsnio 3 ir 5 dalių a ir
b punktuose (kurie buvo priimti sudarant Europos Sąjungos sutartį)
minimu atstovavimu užjūrio šalims ir teritorijoms. Ji teigia, kad ši
deklaracija galioja visiems Europos Sąjungos sutarties skyriams(14).
Jos manymu, vadovaujantis šia deklaracija, valstybė narė, tarptautiniu
lygiu atstovaujanti jai priklausančioms teritorijoms, turi kiek įmanoma
užtikrinti, kad jos veiksmai neprieštarautų Bendrijos nustatytai bendrai
pozicijai tuo klausimu. Nyderlandų vyriausybės teigimu, šie principai
galioja ir vykdant PPO sutartį.XIV –  Kompetencijos klausimo įtaka nuomonės reiškimo ypatumams PPO vidujeKomisija
teigia sutikusi, kad valstybės narės būtų PPO valstybėmis narėmis, nes
manė, jog dėl politinių priežasčių reikia išlaikyti GATT viduje buvusią
padėtį, t. y. bendrą Europos Bendrijų ir valstybių narių narystę,
sutvirtintą Bendrijos taisyklėmis dėl GATT viduje užimamų pozicijų.Ji
mano, kad jei sutartį sudarytų tik Bendrija, valstybės narės, kurios
taptų PPO tikrosiomis narėmis pagal PPO sutarties XI ir
XIV straipsnius (žr. II dalį dėl Europos Bendrijų statuso
PPO), nebegalėtų įgyvendinti visų savo savarankiškų teisių PPO viduje,
tačiau kaip PPO narės turėtų paklusti Bendrijos tvarkai, kuri nustatyta
EB sutarties 113 straipsnyje ar kitose atitinkamose nuostatose.
Komisija būtų jų atstovė, o oficialias pozicijas PPO būtų galima priimti
tik 113 straipsnyje (ar bet kokiame kitame atitinkamame Sutarties
straipsnyje) nustatyta tvarka. Valstybės narės galėtų pareikšti savo
nuomonę ir laikytis tam tikros pozicijos tik tuomet, kai joms tai būtų
leista arba kai jos reikštų nuomonę vienos iš joms „priklausančių
teritorijų“ vardu. Tokia šiuo metu yra padėtis GATT.Komisija
mano, kad jei valstybės narės išlaikytų tam tikras galias GATS arba
TRIPS, joms, kaip ir Bendrijai, tektų atsidurti tokioje padėtyje, kai
būtų teisiškai neįmanoma įgyvendinti teisės imtis kryžminių atsakomųjų
priemonių. Taigi, jei valstybė narė pagal savo kompetenciją būtų
tinkamai įgaliota imtis atsakomųjų priemonių, tačiau manytų, kad jeigu
jų būtų imamasi tose srityse, kurias apima GATS arba TRIPS, jos būtų
neveiksmingos, ji pagal Bendrijos teisę neturėtų galios imtis atsakomųjų
priemonių prekių prekybos srityje, nes pagal Sutarties
113 straipsnį ši sritis bet kuriuo atveju priklauso išimtinei
Bendrijos kompetencijai. Ir, atvirkščiai, jei Bendrijai būtų suteiktos
teisės imtis atsakomųjų priemonių prekių srityje, tačiau manytų
negalinti jos įgyvendinti, ji teisiškai negalėtų imtis šių priemonių
paslaugų arba TRIPS srityje, nes tam būtinos galios būtų suteiktos
valstybėms narėms.Komisijos nuomone, jei
valstybės narės būtų pripažintos kompetentingomis GATS ir TRIPS srityse,
dėl to ir valstybės narės, ir Bendrija atsidurtų nepageidautinoje
padėtyje. Pavyzdžiui, jei trečioji šalis įgytų teisę imtis atsakomųjų
priemonių prieš Bendriją dėl GATT ar kurios nors iš sutarčių, susijusių
su prekėmis, pažeidimo, bet galiausiai, taikant Susitarimo dėl ginčų
sprendimo 22 straipsniu nustatytą tvarką, gautų leidimą imtis
atsakomųjų priemonių tokioje srityje, kuri pagal GATS ar TRIPS
priskiriama valstybių narių kompetencijai, valstybės narės būtų
„nubaustos“ už pažeidimą, kurį įvykdė tik Bendrija. Lygiai taip pat
Bendrija nukentėtų nuo atsakomųjų priemonių prekių srityje už GATS ar
TRIPS pažeidimą, kurį padarė tik viena iš jos valstybių narių.Taryba griežtai
nesutinka, kad Bendrijos ir jos valstybių narių dalyvavimo PPO būdų
nustatymas yra politinio pobūdžio klausimas. Ji teigia, kad bendrą
Bendrijos ir valstybių narių dalyvavimą PPO galima pagrįsti teisiškai ir
vadovaujantis Sąjungos veiklos užsienio reikaluose nuoseklumo principu,
kuris įtvirtintas Europos Sąjungos sutarties C straipsnio
antrojoje pastraipoje(15) ir J.1 straipsnio 4 dalies antrame ir ketvirtame sakiniuose(16), EB sutarties 5 straipsnyje ir minėtoje Teisingumo Teismo nuomonėje 2/91 nustatytose sąlygose.Taryba
teigia suvokianti Bendrijos institucijų ir valstybių narių teisinę
pareigą surasti būdų užtikrinti Bendrijos ir valstybių narių bendrą,
suderintą ir nuoseklią veiklą. Ji pripažįsta, kad kol kas negali
pateikti dokumento, apibrėžiančio tokias dalyvavimo taisykles. Ji
tvirtina, kad už tai atsakinga yra Komisija, kuri dėl savo
„bekompromisio“ požiūrio į Bendrijos išimtinę kompetenciją sudaryti PPO
sutartį ir jos priedus atsisakė dalyvauti svarstant šią problemą.Tačiau,
Tarybos nuomone, ši problema nėra neįveikiama. Urugvajaus raunde
derybos Bendrijos ir jos valstybių narių vardu vyko taip, kad būtų
užtikrintas veiksmų vieningumas. Vykdant PPO sutartis greičiausiai
iškils mažiau problemų nei derantis dėl jų.Komisijos
teiginys, kad ateityje gali būti pažeisti Sąjungos sutartyje, Sutartyse
ir Teisingumo Teismo praktikoje nustatyti reikalavimai, yra visiškai
nepagrįstas. Beje, Komisija gali pasinaudoti jai suteiktomis teisinėmis
priemonėmis (Sutarties 169 ir 173 straipsniais) ir užtikrinti, kad
Tarybos ir valstybių narių aktai atitiktų Bendrijos teisę.Pastabas pateikusios valstybės narės pritaria Tarybos nuomonei.Jungtinės Karalystės vyriausybė,
kaip ir Taryba, pirmiausia remiasi minėta Nuomone 2/91 ir Europos
Sąjungos sutarties C straipsnio antrąja pastraipa. Ji pabrėžia, kad
šiuose dokumentuose numatytas glaudus bendradarbiavimas buvo būdingas
Urugvajaus raundo deryboms. Jos parodė, kad, atsižvelgiant į Bendrijos
ir valstybių narių kompetenciją, įmanoma rasti ir veiksmingai
įgyvendinti derybų su trečiosiomis šalimis būdą.Prancūzijos vyriausybė,
pažymėdama, kad Bendrijos balsų skaičius tiesiogiai ir išimtinai
priklauso nuo valstybių narių dalyvavimo PPO, palaikydama Tarybos
nuomonę teigia, jog valstybių narių dalyvavimas grindžiamas ne
tariamomis politinėmis priežastimis, o jų turima kompetencija, kitaip
tariant, neišimtine Bendrijos kompetencija sudaryti šią sutartį. Nyderlandų vyriausybė,
remdamasi minėta Nuomone 2/91, EB sutarties 5 straipsnyje
nustatyta pareiga Bendrijos reikalais veikti sąžiningai ir Europos
Sąjungos sutarties C straipsnio antrojoje pastraipa nustatyta
būtinybe užtikrinti Sąjungos išorinės veiklos nuoseklumą, teigia, kad
Taryba, Bendrija ir valstybės narės galėtų tarpusavyje susitarti dėl
visų veiklos PPO organizacijoje aspektų, pavyzdžiui, abipusio požiūrių
derinimo, atstovo funkcijos vykdymo per derybas ir įsikišimo sprendžiant
ginčus.Ji pabrėžia, kad tokio susitarimo
parengimas, atsižvelgiant į Bendrijos ir valstybių narių turimą
kompetenciją, yra vidaus reikalas, kurį turi išspręsti Bendrija bei
valstybės narės ir kuris nedaro jokios įtakos tam faktui, kad Bendrija
neturi išimtinės kompetencijos PPO sutartyje reglamentuojamose srityse.Ispanijos vyriausybė
pripažįsta, kad jei Bendrijos valstybės narės taip pat dalyvaus
sudarant PPO sutartį ir jos priedus, būtina derinti dabartinę ir
būsimąją Bendrijos ir valstybių narių veiklą naujoje organizacijoje.
Šiame kontekste ji mini tą pačią Teisingumo Teismo praktiką (Nuomones
1/78 ir 2/91) ir tas pačias Sutarčių nuostatas (sąžiningumo pareigą
Bendrijos reikalais, nustatytą EB sutarties 5 straipsnyje), kaip ir
kitos pastabas pateikusios vyriausybės.Graikijos vyriausybė
paprasčiausia pažymi, kad Bendrija ir valstybės narės sugebės kartu
dalyvauti PPO sprendimų priėmimo procese tik tuomet, jei laikysis
Europos Sąjungos išorės veiklos nuoseklumo principo, kuris nustatytas
Europos Sąjungos sutarties C straipsnio antrojoje pastraipoje.XV –  Biudžeto ir finansiniai klausimaiAptardama PPO sutarties finansines nuostatas, Komisija pabrėžia,
kad nors PPO veiklos išlaidos yra būtinos geram organizacijos
funkcionavimui, jos nėra sutarties esminė dalis, kaip buvo finansinės
nuostatos Sutartyje dėl gamtinio kaučiuko, nagrinėtoje minėtoje
Nuomonėje 1/78 (55 punktas). PPO biudžetas yra paprasčiausia
organizacijos bendrųjų tikslų pasiekimo pasekmė.Taigi,
net jei valstybės narės turėtų mokėti nustatytus įnašus, tai negalėtų
paneigti Bendrijos išimtinės kompetencijos sudaryti PPO sutartį:
paprasčiausia valstybės narės Bendrijos vardu vykdytų tuos tarptautinius
įsipareigojimus, kuriuos prisiimti turi teisę tik Bendrija. Jei
Teisingumo Teismas vis dėlto nuspręstų, kad valstybės narės gali savo
vardu mokėti įmokas į PPO biudžetą, Komisija pabrėžia, kad iš to kylanti
bendra kompetencija būtų taikoma tik sprendžiant naujos organizacijos
biudžeto ir finansinius klausimus.Portugalijos vyriausybė
teigia, kad viena iš priežasčių, lemiančių tai, jog Bendrija ir
valstybės narės turi kartu, bet savarankiškai sudaryti tarptautinę
sutartį, yra tai, kad sutarties įgyvendinimo išlaidos yra finansuojamas
nacionalinėmis lėšomis. Bendrijos teismo praktika šį aiškinimą
patvirtino minėtoje Nuomonėje 1/78. Portugalijos
vyriausybė pabrėžia, kad valstybės narės finansuos PPO steigimo ir
veiklos išlaidas, nes jos yra PPO valstybės narės steigėjos (žr. PPO
sutarties XI straipsnį). Ji mano, kad šio fakto užtenka valstybių
narių dalyvavimui sudarant sutartį pagrįsti dėl dviejų priežasčių. Pirmoji
priežastis grindžiama Bendrijos teise: Bendrijos praktikoje viena iš
priežasčių, nulemiančių, kad tarptautinę sutartį sudarytų Bendrija ir
valstybės narės, yra tai, kad valstybės narės finansuoja sutarties
taikymo išlaidas. Priešingai nei teigia
Komisija, visai nesvarbu, ar finansavimas užima sutartyje svarbią vietą
(kaip buvo, pavyzdžiui, Sutartyje dėl gamtinio kaučiuko, dėl kurios buvo
pareikšta Nuomonė 1/78). Teisingumo Teismui pareiškus Nuomonę 1/78,
daug tarptautinių sutarčių dėl biržos prekių buvo sudaryta mišrių
sutarčių forma, nes nacionaliniams biudžetams teko finansinė atsakomybė,
nors įnašai buvo skirti dengti tik toms išlaidoms, kurios buvo
reikalingos institucijų, sukurtų toms sutartims valdyti, veiklai
finansuoti. Ir, atvirkščiai, tokios pačios sutartys vien Bendrijos vardu
buvo sudaromos tik dėl vienos priežasties – jei buvo numatyta jų
išlaidas finansuoti iš Bendrijos biudžeto.Palaikydama
nuomonę, kad valstybės narės turi dalyvauti sudarant PPO sutartį,
Portugalijos vyriausybė pateikia antrąją priežastį, pagrįstą jos pačios
konstitucine teise. Pagal Portugalijos Respublikos konstitucijos
164 straipsnio j punktą Respublikos Asamblėja turi patvirtinti
tarptautines sutartis, kuriose numatytas Portugalijos dalyvavimas
tarptautinėse organizacijose, o Respublikos Prezidentas turi jas
ratifikuoti (žr. 137 straipsnio b punktą). Jos nuomone, tai,
kad Portugalija įstojo į Europos Bendrijas, nereiškia, kad neturi būti
taikomos šios konstitucinės nuostatos, bent jau tuomet, kai Portugalijos
dalyvavimas tarptautinėse organizacijose susijęs su finansiniais
įnašais iš nacionalinio biudžeto. XVI –  Komisijos, Tarybos ir pastabas pateikusių valstybių atsakymai į klausimus, užduotus prašyme pareikšti nuomonęAtsižvelgdamos
į pirmiau pateiktus paaiškinimus, Komisija ir pastabas pateikusios
šalys pateikia tokius atsakymus į užduotus klausimus.Komisija daro išvadą:–        „remiantis
EB sutarties 113 straipsniu Pasaulio prekybos organizacijos (PPO)
steigimo sutarties dalys, susijusios su prekių prekyba, t. y.
1994 m. GATT ir jo priedai, priklauso išimtinei Bendrijos
kompetencijai, galbūt išskyrus kai kuriuos aspektus, susijusius su EAPB
produktais_–        remiantis
EB sutarties 113 straipsniu arba 235 ir (arba)
100a straipsniais, arba, jei reikia, numanomų galių principu,
nurodytu Nuomonėje 1/76 pateiktoje doktrinoje ir sprendime AETR
pateiktoje doktrinoje, PPO sutarties dalis, susijusi su prekyba
paslaugomis (GATS), taip pat priklauso išimtinei Bendrijos
kompetencijai_–        remiantis
EB sutarties 113 straipsniu arba 235 ir (arba)
100a straipsniais, arba, jei reikia, numanomų galių principu,
nurodytu Nuomonėje 1/76 pateiktoje doktrinoje ir sprendime AETR pateiktoje
doktrinoje, PPO sutarties dalis, susijusi su prekyba intelektinės
nuosavybės teisių srityje (TRIPS), taip pat priklauso išimtinei
Bendrijos kompetencijai.“Taryba pateikia tokias išvadas:„Dėl procesoTaryba
palieka Teisingumo Teismui nuspręsti, ar esant šioms ypatingoms
aplinkybėms, kai kalbama ne apie „numatomą“, o apie jau „sudarytą“ ir
pasirašytą sutartį, prašymas pateikti (išankstinę) nuomonę yra
priimtinas. Bet kuriuo atveju ji mano, kad klausimai, kuriuos Komisija
pateikė Teisingumo Teismui, turėtų būti iš naujo suformuluoti.Dėl esmėsBendrija
turi išimtinę kompetenciją beveik viso GATT susitarimo atžvilgiu,
išskyrus kai kurias išimtis, ypač tose srityse, kurios susijusios su
EAPB sutarties reglamentuojamiems produktams taikomomis taisyklėmis ir
su užjūrio teritorijomis, kurioms netaikomos Bendrijos sutartys. Be to,
remiantis sprendimu AETR, Bendrija turi išimtinę kompetenciją tam tikrų ypatingų GATS ir TRIPS sutarčių aspektų atžvilgiu.Be
to, ypač tada, kadangi Taryba jau nusprendė neįgyvendinti potencialios
Bendrijos kompetencijos GATS ir TRIPS sutarčių srityse, valstybių narių
kompetencija turi viršenybę daugelyje tų sričių, kurioms taikomos šios
dvi sutartys. Galiausiai esant dabartinei sutarties būklei kai kurios
GATS ir TRIPS sutarčių sritys bet kuriuo atveju priskirtinos tik
valstybių narių kompetencijai.“Taryba teigia:„Jei prašymas pateikti nuomonę yra priimtinas, Teisingumo Teismas turėtų atsakyti taip:Tai,
kad Bendrija ir valstybės narės kartu sudarys Urugvajaus raundo
sutartis, atitinka Europos Bendrijų steigimo sutartyse nustatytą
kompetencijų padalijimą.“Jungtinės Karalystės vyriausybė daro tokias išvadas:„1.      Bendrija
yra kompetentinga dalyvauti sudarant GATS susitarimą remiantis EB
sutarties 54, 57, 66, 75, 84, 99 ir 100a straipsniais.2.      Valstybės narės taip pat yra kompetentingos dalyvauti sudarant GATS susitarimą.3.      Valstybės narės yra kompetentingos dalyvauti sudarant TRIPS sutartį.4.      Bendrija
taip pat yra kompetentinga dalyvauti sudarant TRIPS sutartį remiantis
EB sutarties 100a, 113 ir 235 straipsniais.5.      Valstybės
narės yra kompetentingos dalyvauti sudarant Pasaulio prekybos
organizacijos steigimo sutartį.“Prancūzijos vyriausybė
„prašo Teisingumo Teismo atsakyti į Komisijos teiginį, kad ir Bendrija,
ir valstybės narės yra kompetentingos sudaryti PPO sutartį (ir prie jos
pridėtas sutartis) ir kad sprendimas dėl Bendrijos neturėtų būti
priimamas remiantis 113 straipsniu kaip vieninteliu teisiniu
pagrindu ar vien 100a, 113 ir 235 straipsniais kaip vieninteliu
teisiniu pagrindu“.Ispanijos vyriausybė
prašo Teisingumo Teismo pateikti nuomonę, patvirtinančią, kad Bendrija
ir valstybės narės turi bendrą kompetenciją Pasaulio prekybos
organizacijos steigimo sutartyje ir todėl ši sutartis yra mišraus
pobūdžio.Portugalijos vyriausybė daro išvadą, kad:„–      PPO
sutarties dalys, susijusios su paslaugomis, intelektinės nuosavybės
teisėmis, EAPB sutartyje reglamentuojamų produktų prekyba, reguliuoja
dalykus, kurie iš dalies priklauso valstybių narių kompetencijai arba
konkuruojančiai kompetencijai_–        PPO
veiklos išlaidų finansavimas iš nacionalinių biudžetų yra klausimas,
priklausantis valstybių narių kompetencijai_–        kadangi
PPO sutartyje nustatyti dalykai iš dalies priklauso Bendrijos
kompetencijai, iš dalies – valstybių narių kompetencijai, mišrios
sutarties forma ne tik atitinka Bendrijos kompetencijų padalijimo
sistemą, kurią įtvirtina pagrindinės sutartys, bet ir yra vienintelis
būdas užtikrinti vienybę ir nuoseklumą tarptautiniu lygiu atstovaujant
Europos Sąjungos ir valstybių narių interesams Pasaulio prekybos
organizacijoje.“ Vokietijos vyriausybė daro išvadą:„GATS
ir TRIPS sutartis, EAPB muitai ir PPO sutartis turi būti patvirtinti
kaip mišrios sutartys. Jas turi ratifikuoti Vokietijos Federacinė
Respublika.“Danijos vyriausybė daro išvadą:„Europos Bendrijos neturi <…> išimtinės kompetencijos sudaryti Pasaulio prekybos organizacijos steigimo sutarties.“Danijos vyriausybės nuomone_„valstybės
narės gali nuspręsti, ar Bendrija turi sudaryti sutartį. Valstybės
narės taip pat gali pasirinkti mišrią formą, t. y. kad sutartį
sudarytų ir Bendrija, ir valstybės narės. Danijos vyriausybės nuomone,
sutarties įgyvendinimo klausimas turi būti svarbus veiksnys priimant šį
sprendimą. Tose srityse, kuriose valstybės narės dabar arba ateityje
ketina įgyvendinti šią sutartį nacionaliniu lygiu, nepageidautina, kad
sutartį sudarytų viena Bendrija. Tai taikytina kai kurioms GATS ir TRIPS
sutarčių dalims. Danijos vyriausybė mano, kad dviejose šių sutarčių
taikymo srityse būtina išlaikyti mišrią kompetenciją, o sutartyje
pridėti nuorodą į būtiną teisinę kompetenciją“.Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Komisijos pateiktas prašymas pateikti nuomonę yra priimtinas, Nyderlandų vyriausybė mano, kad valstybės narės ir Bendrija yra kartu kompetentingos sudaryti PPO sutartį ir jos priedus.Graikijos vyriausybė „tikisi, kad Teisingumo Teismas palaikys Tarybos ginamą poziciją“.Europos Parlamentas Teisingumo Teismui siūlo:–        „paskelbti,
kad Pasaulio prekybos organizacijos steigimo sutartis turi būti
sudaryta remiantis EB sutarties 228 straipsnio 3 dalies
antrąja pastraipa_–        nepaisant
to, kas pirmiau pasakyta, paskelbti, kad EB sutarties
113 straipsnis nėra pakankamas teisinis pagrindas_–        paskelbti,
kad rėmimasis EB sutarties 235 straipsniu ar Teisingumo Teismo
praktika jokiu būdu negali būti aiškinamas kaip galintis nustatyti
Parlamento teisinę pareigą pritarti, net jei Europos Parlamentui,
išnagrinėjusiam sutarties turinį, sudaryti sutartį atrodytų
nepriimtina“.XVII –  Teisingumo Teismo klausimai, užduoti Komisijai, Tarybai ir valstybėms narėms, ir į šiuos klausimus pateikti atsakymaiTeisingumo Teismas nusprendė užduoti Komisijai ir pastabas pateikusioms šalims tokius klausimus.A –  Pirmasis klausimasKomisijos
yra prašoma atsakyti į Tarybos argumentą dėl to, kaip buvo sudarytas
Bendrijos ir valstybių narių vardu pateiktas konkrečių įsipareigojimų
sąrašas. Išnagrinėjus šį dokumentą paaiškėjo, kad patekimo į paslaugų
rinką suvaržymų panaikinimo sąlygos ir tokio panaikinimo apribojimai
kiekvienoje valstybėje narėje skiriasi.Atsakydama
Komisija teigia, kad, jos nuomone, nustatant Bendrijos kompetenciją
visai nesvarbu, kaip buvo sudarytas Bendrijos pateiktas įsipareigojimų
sąrašas, koks yra jo turinys ir pavadinimas.Ji
sutiko, kad sąrašas būtų pateiktas Bendrijos ir jos valstybių narių
vardu tik todėl, kad norėjo išsklaidyti valstybių narių abejones dėl to,
jog savo vardu nepateikusios pasiūlymo dėl paslaugų jos esą negalėtų
būti PPO narėmis. Ši grynai politinė nuolaida nereiškia, kad
pripažįstama valstybių narių kompetencija sudaryti GATS.Valstybių
narių sąlygų, nustatytų dėl patekimo į paslaugų rinką apribojimų
panaikinimo, skirtumai atsirado dėl GATS taikomos metodologijos ir
nevisiško suderinimo Bendrijos lygiu.Pagrindinis
GATS tikslas yra liberalizuoti tarptautinę prekybą paslaugomis. Tačiau
siekiant lankstumo GATS XVI ir XVII straipsniuose PPO valstybėms
narėms yra leista įtraukti į savo konkrečių įsipareigojimų sąrašus
apribojimus ir sąlygas. Skaidrumo sumetimais buvo nuspręsta geriau
išvardyti esančių apribojimų tipus, negu nustatyti bendrą „standstill“
(neveikimo) nuostatą. Galiojančių
apribojimų sąrašai įvairiose valstybėse narėse yra skirtingi, nes
Bendrijos lygiu derinimas nėra visiškai įgyvendintas ir todėl, kad
valstybės narės vis dar turi konkuruojančią kompetenciją vidaus
klausimais. Tačiau tai nereiškia, kad išorės klausimais kompetencija
taip pat yra bendra.Prekių sritis pateikė
puikų pavyzdį, kad Bendrijos išimtinė kompetencija išorės klausimais yra
priešpriešinama iš dalies konkuruojančiai vidaus kompetencijai.
Pavyzdžiui, techninių prekybos kliūčių srities taisyklės vis dar iš
dalies priklauso valstybių narių kompetencijai vidaus klausimais, nors
pagal Sutarties 113 straipsnį Bendrija turi išimtinę kompetenciją
tarptautiniu lygiu. Būtent vadovaudamasi šia nuostata Bendrija sudarė
GATT kodeksą dėl techninių prekybos kliūčių. Jei šiandien reikėtų
sudaryti pozicijų dėl prekėms taikomų standartų ir techninių normų
sąrašą, panašų į įsipareigojimų sąrašą paslaugų srityje, skirtumai būtų
dideli. Tačiau tai neleidžia abejoti Bendrijos išimtine kompetencija
sudaryti tarptautinę sutartį, skirtą šiai sričiai liberalizuoti. Todėl
Bendrija daro išvadą, kad nustatant atitinkamą Bendrijos ir valstybių
narių kompetenciją sudaryti GATS negalima vadovautis jokiu argumentu,
susijusiu su konkrečių įsipareigojimų sąrašų parengimo būdu ir turiniu.B –  Antrasis klausimasPagal
Komisijos pateiktą Nuomonės 1/76 santrauką Bendrija yra kompetentinga
sudaryti tarptautinius susitarimus ne tik tuomet, kai jau buvo
įgyvendinta vidaus kompetencija, bet ir tuomet, kai Bendrijos vidaus
priemonės yra patvirtinamos po to, kai tarptautiniai susitarimai buvo
pasirašyti ir įsigaliojo. Komisijos yra prašoma nurodyti vidaus
priemones, kurias numatoma patvirtinti sudarius ir įgyvendinus GATS ir
TRIPS.Komisija teigia, kad ji pateikė tokių
pasiūlymų dėl Urugvajaus raundo rezultatus įgyvendinančių aktų, kurie
šiuo metu perduoti Tarybai:–        1993 m.
gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl
Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, p. 1) 5 ir
29 straipsnių pakeitimą_–        Tarybos
reglamentų dėl vynų, aromatintų vynų ir stiprių alkoholinių gėrimų
geografinių nuorodų apsaugos (1987 m. kovo 16 d. Tarybos
reglamentas (EEB) Nr. 822/87 dėl vyno rinkos bendro organizavimo
(OL L 84, p. 1); 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos
reglamentas (EEB) Nr. 1576/89, nustatantis bendrąsias spiritinių
gėrimų apibrėžimo, apibūdinimo ir pateikimo taisykles
(OL L 160, p. 1), ir 1991 m. birželio 10 d.
Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1601/91, nustatantis bendrąsias
aromatintų vynų, aromatintų vyno gėrimų ir aromatintų vyno kokteilių
apibrėžimo, aprašymo ir pateikimo taisykles (OL L 149,
p. 1)) pakeitimą_–        sprendimą
taikyti 1986 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos 87/54/EEB
dėl puslaidininkių įtaisų topografijų teisinės apsaugos
(OL L 24, 1987, p. 36) apsaugą ir PPO valstybių narių
fiziniams bei juridiniams asmenims_–        patobulintą
pasiūlymą priimti reglamentą, nustatantį priemones, draudžiančias
išleisti į laisvą apyvartą, eksportuoti ar pervežti tranzitu suklastotas
ar piratines prekes.Komisija taip pat
teigia, kad šiuo metu ji pateikia pasiūlymus tik dėl priemonių, kurios
yra absoliučiai būtinos PPO sutarčiai ir jos priedams tinkamai
įgyvendinti. Dėl šios priežasties ji tik vėliau pasiūlys Bendrijos
priemones GATS įgyvendinti.C –  Trečiasis klausimas1.      Komisija
nurodė, kad jokia EB sutarties skyrių, skirtų įsisteigimo teisei ir
laisvei teikti paslaugas, nuostata neįpareigoja Bendrijos teisės aktų
leidėjo tik viduje (t. y. valstybių narių piliečių atžvilgiu)
įgyvendinti tuos įgaliojimus, kurie jai buvo suteikti šiuose skyriuose. Komisijos prašoma
nurodyti atvejus, kai Bendrijos teisės aktų leidėjas jau pasinaudojo
šiais įgaliojimais trečiųjų šalių piliečių atžvilgiu, ir paaiškinti, kuo
remiantis tai buvo padaryta.Komisija
pateikė trisdešimt trijų antrinės teisės aktų, kurie taikytini ir išorės
subjektams, sąrašą. Kai kurie iš jų buvo priimti bankų, finansų,
draudimo ir telekomunikacijų srityse ir pagrįsti Sutarties
54 straipsniu, 57 straipsnio 2 dalimi arba
66 straipsniu. Kiti buvo priimti transporto srityje ir pagrįsti
Sutarties 84 straipsnio 2 dalimi. Pačius svarbiausius
Komisijos nurodytus aktus galima suskirstyti taip:a)      Kai
kuriuose antrinės teisės aktuose nustatyta, kad jų nuostatos taip pat
taikomos ir trečiųjų šalių įmonių padaliniams Bendrijoje, arba net yra
pateiktos konkrečiai jiems taikytinos nuostatos.Žr.:–        1989 m.
vasario 13 d. Tarybos direktyvos 89/117/EEB dėl valstybėje narėje
įsteigtų kredito ir finansų įstaigų, kurių pagrindinės buveinės yra
kitoje valstybėje narėje, filialų prievolių, susijusių su metinės
finansinės atskaitomybės dokumentų skelbimu (OL L 44,
p. 40), pagrįstos Sutarties 54 straipsniu, 3 straipsnį_–        1989 m.
gruodžio 21 d. Vienuoliktosios Tarybos direktyvos 89/666/EEB dėl
atskleidimo reikalavimų filialams, įsteigtiems valstybėse narėse tam
tikrų tipų bendrovių, kurioms taikomi kitos valstybės įstatymai
(OL L 395, p. 36), pagrįstos Sutarties
54 straipsniu, 7 straipsnį_–        1991 m.
birželio 10 d. Tarybos direktyvą 91/308/EEB dėl finansų sistemos
apsaugos nuo jos panaudojimo pinigų plovimui, pagrįstą
57 straipsnio 2 dalimi ir 100a straipsniu
(OL L 166, p. 77)_–        1994 m.
gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 94/19/EB dėl
indėlių garantijų sistemų (OL L 135, p. 5), pagrįstą
Sutarties 57 straipsnio 2 dalimi. Šios direktyvos
6 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės tikrina, ar kredito
įstaigos, kurios pagrindinė buveinė yra už Bendrijos ribų, įsteigti
padaliniai draudžia indėlius taip, kad draudimas būtų tolygus šioje
direktyvoje nustatytam draudimui. Priešingu atveju valstybės narės gali
nustatyti, kad kredito įstaigos, kurios pagrindinė buveinė yra už
Bendrijos ribų, įsteigti padaliniai turi tapti jų teritorijoje
veikiančių indėlių garantijų sistemų dalyviais.b)      Finansų
srityje Bendrijos taisyklės taikomos visiems vertybiniams popieriams,
kurie įtraukiami į biržos oficialųjį prekybos sąrašą arba dėl kurių
pateikta paraiška įtraukti į oficialųjį prekybos sąrašą biržoje, kuri
yra arba veikia valstybėje narėje, net jeigu jų emitentas įsisteigęs
trečiojoje šalyje.Žr.:1979 m. kovo
5 d. Tarybos direktyvos 79/279/EEB dėl vertybinių popierių
įtraukimo į biržos oficialųjį prekybos sąrašą sąlygų koordinavimo
(OL L 66, p. 21) ir 1980 m. kovo 17 d. Tarybos
direktyvos 80/390/EEB dėl reikalavimų informacinių biuletenių, kuriuos
privaloma paskelbti prieš įtraukiant vertybinius popierius į biržos
oficialųjį prekybos sąrašą, sudarymui, patikrinimui ir platinimui
(OL L 100, p. 1), kurios abi pagrįstos Sutarties
54 straipsnio 3 dalies g punktu ir 100 straipsniu,
pirmuosius straipsnius.c)      Labai
panašiai viena direktyva taikoma trečiųjų šalių bendrovėms, kurių
akcijos yra įtrauktos į Bendrijos biržos oficialųjį prekybos sąrašą.Žr.
1982 m. vasario 15 d. Tarybos direktyvą 82/121/EEB dėl
informacijos, kurią reguliariai turi skelbti bendrovės, kurių akcijos
yra įtrauktos į biržos oficialųjį prekybos sąrašą (OL L 48,
p. 26);, ji pagrįsta Sutarties 54 straipsnio 3 dalies
g punktu ir 100 straipsniu.Kita
direktyva taikoma trečiųjų šalių bendrovėms, įsigyjančioms ar
parduodančioms bendrovės, kuri įsteigta pagal vienos iš valstybių narių
teisės aktus ir kurios akcijos įtrauktos į Bendrijos biržos oficialųjį
prekybos sąrašą, akcijų paketą.Žr.
1988 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvą 88/627/EEB dėl
informavimo apie vertybinių popierių biržos prekybos sąrašuose esančios
bendrovės akcijų paketo įsigijimą ar pardavimą (OL L 348,
p. 62), pagrįstą Sutarties 54 straipsniu.d)      Direktyva
dėl televizijos be sienų įpareigoja valstybes nares užtikrinti, kad
visos televizijos programos, perduodamos jos jurisdikcijai priklausančių
transliuotojų arba transliuotojų, kurie, nepriklausydami jokios
valstybės narės jurisdikcijai, naudoja tos valstybės narės skirtą dažnį
arba tos valstybės narės teritorijoje esančias palydovinio ryšio
priemones arba stoties, perduodančios signalą į ryšio palydovą,
pajėgumus, nepažeistų įstatymų nuostatų, taikomų tos valstybės narės
visuomenei skirtoms transliuojamoms programoms.Žr.
1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyvos 89/552/EEB dėl
valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų
nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo
(OL L 298, p. 23), pagrįstos Sutarties 57 straipsnio
2 dalimi ir 66 straipsniu, 2 straipsnį.e)      Kai
kurie antrinės teisės aktai įgalioja Bendriją bendradarbiauti su
trečiųjų šalių valdžios institucijomis, kad būtų sustiprintas Bendrijos
teisės aktų veiksmingumas.Žr.:–        1992 m.
balandžio 6 d. Tarybos direktyvą 92/30/EEB dėl kredito įstaigų
priežiūros, vykdomos konsoliduotų ataskaitų pagrindu
(OL L 110, p. 52), kuri pagrįsta Sutarties
57 straipsnio 2 dalimi. 8 straipsnyje Tarybai suteikiama
galimybė sudaryti sutartis su trečiosiomis šalimis dėl konsoliduotų
ataskaitų priežiūros priemonių, taikomų kredito įstaigoms, kurių
pagrindinių bendrovių buveinė yra trečiojoje šalyje, bei trečiojoje
šalyje esančioms kredito įstaigoms, kurių pagrindinės bendrovės –
kredito įstaigos ar finansinės holdingo bendrovės buveinė yra
Bendrijoje_–        1989 m.
lapkričio 13 d. Tarybos direktyvą 89/592/EEB, koordinuojančią
taisykles dėl prekybos vertybiniais popieriais, pasinaudojant viešai
neatskleista informacija (OL L 334, p. 30), pagrįstą
sutarties 100a straipsniu. 11 straipsnis suteikia Bendrijai
galimybę sudaryti su trečiosiomis šalimis sutartis dėl dalykų, kuriems
taikoma ši direktyva.f)      Kai
kurie antrinės teisės aktai suteikia Bendrijai galią sudaryti sutartis
su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis, siekiant nustatyti taisykles,
kurios šių trečiųjų šalių bendrovių padaliniams Bendrijoje būtų
palankesnės negu tuose antrinės teisės aktuose numatytos taisyklės, jei
panašios taisyklės taikomos Bendrijos bendrovių padaliniams šiose
trečiosios šalyse (abipusiškumo principas). Šiame kontekste Bendrija
remiasi:–        1977 m.
gruodžio 12 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 77/780/EEB dėl
įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kredito įstaigų steigimusi ir
veikla, suderinimo (OL L 322, p. 30), pagrįstos
Sutarties 57 straipsniu, 9 straipsnio 3 dalimi_–        1979 m.
kovo 5 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 79/267/EEB dėl įstatymų ir
kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio gyvybės draudimo veiklos
pradėjimu ir vykdymu, derinimo (OL L 63, p. 1)
32 straipsniu. Ši direktyva taip pat remiasi Sutarties
57 straipsniu_–        1973 m.
liepos 24 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 73/239/EEB dėl įstatymų
ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės
draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo (OL L 228,
p. 3) 29 straipsniu. Ši direktyva remiasi Sutarties
57 straipsnio 2 dalimi. Remiantis šios direktyvos
29 straipsniu, pagal 57 straipsnio 2 dalį ir
235 straipsnį buvo sudaryta sutartis su Šveicarijos Konfederacija
(OL L 205, 1991, p. 2).g)      Kituose
antrinės teisės aktuose numatyta sukurti pastovią procedūrą, skirtą
Bendrijos ūkio subjektų galimybėms patekti į trečiųjų šalių rinką
įvertinti. Jei paaiškėtų, kad Bendrijos įmonėms rinka neatveriama taip,
kaip Bendrija atveria rinką šių trečiųjų šalių įmonėms, Komisija gali
pradėti derėtis su atitinkama trečiąja šalimi dėl to, kad būtų pagerinta
padėtis, arba pasiūlyti Tarybai uždaryti Bendrijos rinką šios
trečiosios šalies įmonių dukterinėms bendrovėms Bendrijoje.Šiame kontekste Komisija remiasi:–        1989 m.
gruodžio 15 d. Antrosios Tarybos direktyvos 89/646/EEB dėl
įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kredito institucijų veiklos
pradėjimu ir vykdymu, derinimo, iš dalies pakeičiančios Direktyvą
77/780/EEB (OL L 386, p. 1), kuri remiasi
57 straipsnio 2 dalimi, 8 ir 9 straipsniais_–        1990 m.
lapkričio 8 d. Tarybos direktyvos 90/618/EEB, iš dalies
keičiančios, pirmiausia dėl motorinių transporto priemonių civilinės
atsakomybės draudimo, Direktyvą 73/239/EEB ir Direktyvą 88/357/EEB dėl
įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu,
išskyrus gyvybės draudimą, derinimo (OL L 330, p. 44)
4 straipsniu_–        1990 m.
lapkričio 8 d. Antrosios Tarybos direktyvos 90/619/EEB dėl
įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu gyvybės draudimu,
derinimo, išdėstančios nuostatas, padedančias veiksmingai naudotis
laisve teikti paslaugas, ir iš dalies keičiančios Direktyvą 79/267/EEB
(OL L 330, p. 50), 8 straipsniu_–        1993 m.
gegužės 10 d. Tarybos direktyvos 93/22/EEB dėl investicinių
paslaugų vertybinių popierių srityje (OL L 141, p. 27),
pagrįstos Sutarties 57 straipsnio 2 dalimi, 7 straipsniu.h)      Finansų
srityje Tarybos direktyvos įgalioja Bendriją sudaryti sutartis su
trečiosiomis šalimis, siekiant abipusiškai pripažinti prospektus,
sudarytus ir patikrintus vadovaujantis šių trečiųjų šalių taisyklėmis,
norint viešai platinamus vertybinius popierius įtraukti į biržos
prekybos sąrašą.Žr.: 1987 m. birželio
22 d. Tarybos direktyvą 87/345/EEB, iš dalies keičiančią minėtą
Direktyvą 80/390 (OL L 185, p. 81), pagrįstą Sutarties
54 straipsnio 2 dalimi, ir 1989 m. balandžio 17 d.
Tarybos direktyvą 89/298/EEB dėl reikalavimų, taikomų prospekto, kurį
privaloma paskelbti viešai platinant perleidžiamus vertybinius
popierius, sudarymui, patikrinimui ir platinimui, derinimo
(OL L 124, p. 8), pagrįstą Sutarties 54 straipsniu.i)      Viešųjų
pirkimų srityje viena direktyva numato, kad kai pasiūlyme dėl prekių
pirkimo sutarties sudarymo nurodyta, jog daugiau kaip 50 % visos šio
pasiūlymo produktų vertės sudaro produktai, kilę iš trečiosios šalies,
pasiūlymas gali būti atmestas, jei Bendrija nėra sudariusi su šia
trečiąja šalimi sutarties, užtikrinančios lygiavertį ir veiksmingą
atitinkamų šios šalies rinkų atvėrimą Bendrijos įmonėms.Žr.
1990 m. rugsėjo 17 d. Tarybos direktyvos 90/531/EEB dėl
subjektų, veikiančių vandens, energetikos, transporto ir
telekomunikacijų sektoriuose, viešojo pirkimo tvarkos, 29 straipsnį
(OL L 297, p. 1). Direktyva pagrįsta Sutarties
27 straipsnio 2 dalimi, 66, 100a ir 113 straipsniais.Remdamasi
šios direktyvos 29 straipsniu, Europos Bendrija su Jungtinėmis
Amerikos Valstijomis sudarė susitarimo memorandumą dėl viešųjų pirkimų.
Jis užtikrina lygiavertį ir veiksmingą Jungtinių Amerikos Valstijų rinkų
atvėrimą Bendrijos įmonėms, kai viešojo darbų ir prekių pirkimo
sutartis sudaro Jungtinių Valstijų elektros energijos sektoriaus
subjektai (žr. 1993 m. gegužės 10 d. Tarybos sprendimą
93/323/EEB, patvirtinantį susitarimą (OL L 125, p. 1),
pagrįstą 113 straipsniu, ir 1993 m. gegužės 10 d. Tarybos
sprendimą 93/324/EEB dėl Direktyvos 90/531/EEB nuostatų taikymo
Jungtinėms Amerikos Valstijoms, taip pat pagrįstą Sutarties
113 straipsniu (OL L 125, p. 54)).Kitoje
direktyvoje nustatyta, kad kai Komisija nustato, kad sutarčių dėl
paslaugų sudarymo srityje trečioji šalis nesuteikia Bendrijos įmonėms
realių galimybių, kokias Bendrija suteikia tos trečiosios šalies
įmonėms, ji gali pasiūlyti Tarybai nuspręsti sustabdyti arba apriboti
sutarčių dėl paslaugų sudarymą su:–        įmonėmis, kurioms taikoma atitinkamos trečiosios šalies teisė_–        a punkte
nurodytų įmonių susijusiomis įmonėmis, kurios turi Bendrijoje savo
registruotąją buveinę, tačiau neturi tiesioginio ir faktinio ryšio su
valstybės narės ekonomika_–        įmonėmis,
pateikiančiomis pasiūlymus, kurių dalykas yra atitinkamos trečiosios
šalies paslaugos.Žr. 1993 m. birželio
14 d. Tarybos direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo
veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose,
vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (OL L 199, p. 84), kuri
yra pagrįsta EEB sutarties 57 straipsnio 2 dalimi, 66, 100a
ir 113 straipsniais, 37 straipsnio 3 dalį.j)      Jūrų
transporto srityje vienas reglamentas nustato procedūrą, kurios
laikomasi reaguojant į tam tikrų trečiųjų šalių laivų savininkų,
užsiimančių tarptautine linijine laivyba, nesąžiningai nustatomas
kainas.Žr. 1986 m. gruodžio 22 d.
Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4057/86 dėl nesąžiningos kainų
nustatymo veiklos jūrų transporte (OL L 378, p. 14),
pagrįstą Sutarties 84 straipsnio 2 dalimi.Kitas
reglamentas nustato tvarką, taikomą tada, kai trečiosios šalies arba
jos atstovų veiksmai apriboja valstybių narių laivybos bendrovių ar
valstybėje narėje registruotų laivų patekimą į rinką arba kai iškyla
grėsmė, kad tais veiksmais bus apribotas patekimas į rinką
(1 straipsnis). Jis taikomas trečiosios šalies laivybos bendrovėms,
kurios paslaugas teikia tarp savo šalies arba trečiosios šalies ir
vienos arba daugiau valstybių narių (2 straipsnis).
4 straipsnio 1 dalies b punkte leidžiama imtis
suderintųjų veiksmų – atsakomųjų priemonių prieš tokias bendroves.Žr.
1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EEB)
Nr. 4058/86 dėl koordinuotų veiksmų siekiant užtikrinti laisvą
prieigą prie krovinių okeaniniuose reisuose (OL L 378,
p. 21), pagrįstą Sutarties 84 straipsnio 2 dalimi.2.
Jei, kaip teigia Taryba ir kai kurios pastabas pateikusios valstybės
narės, kompetencija būtų apribota tik valstybių narių nacionalinių
subjektų reguliavimu, Komisija prašoma išplėsti savo argumentus, kuriais
remiantis būtų galima iš taip apribotos vidaus kompetencijos kildinti
kompetenciją išorės klausimais, kuri apimtų ir trečiųjų šalių
nacionalinių subjektų reguliavimą.Pirmiausia
Komisija pabrėžia, kad GATS ir EB sutartis remiasi nediskriminavimo
principu ir, siekdamos įgyvendinti savo tikslą – liberalizuoti paslaugų
teikimą, abi sutartys numato tokias pačias teisines priemones. Taigi
Sutarties 52 ir 59 straipsniai neleidžia valstybėms narėms imtis
tokių priemonių, kurios galėtų pažeisti nediskriminavimo dėl
nacionalinės priklausomybės principą, o GATS draudžia savo valstybėms
narėms diskriminuoti skirtingų valstybių narių nacionalinius subjektus
(didžiausio palankumo režimo taisyklė) ir nacionaliniams bei užsienio
paslaugų teikėjams taikyti skirtingas patekimo į rinką ir veiklos
vykdymo (patekimas į rinką ir nacionalinio režimo taisyklė).Todėl
jei būtų pripažinta, kad remiantis kompetencijų paralelizmo teorija
Bendrijai priklauso išorės kompetencija sudaryti GATS, tai nereikštų,
kad Bendrijos įgaliojimai išorės klausimai yra platesni už jos vidaus
įgaliojimus; tai reikštų, kad jie yra panašūs, galbūt net siauresni.Toliau
Komisija pateikia du argumentus, paremiančius Bendrijos išorės
kompetenciją, apimančią trečiųjų šalių nacionalinių subjektų
reguliavimą: pirma, išorės veiksmų poreikį ir, antra, pavojų, kad bus
paveiktos Bendrijos taisyklės.Aptardama
išorės veiksmų poreikį, Komisija pabrėžia, kad ekonominė nauda, kurią
Bendrijos paslaugų teikėjams suteikia Sutartis, buvo beveik visiškai
pasiekta sukūrus vidaus rinką. Siekiant tolesnės valstybių narių
ekonominės plėtros, pirmiausia reikia liberalizuoti prekybą paslaugomis
su trečiosiomis šalims. Komisijos nuomone, Bendrija negali siekti
ekonominės naudos savo subjektams trečiųjų šalių rinkose, jeigu ji
neturi galimybės bendrojoje rinkoje trečiųjų šalių paslaugų teikėjams
pasiūlyti panašių sąlygų, o tai reiškia, kad ji privalo būti
kompetentinga nustatyti jų patekimo į bendrąją rinką taisykles. Norėdama
iliustruoti glaudžią šių dviejų Bendrijos veiklos aspektų tarpusavio
priklausomybę, Komisija pateikia du pavyzdžius: 1989 m. spalio
10 d. Europos ekonominės bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos
sutartį dėl tiesioginio ne gyvybės draudimo ir minėtą Antrąją direktyvą
dėl bankininkystės. Sutarties su Šveicarijos Konfederacija „tikslas yra
abipusiškai nustatyti būtinas ir pakankamas sąlygas, leidžiančias
įmonių, kurių pagrindinė buveinė yra vienos iš Susitariančiųjų Šalių
teritorijoje, atstovybėms ir padaliniams, kurie nori įsisteigti arba yra
įsisteigę kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje, pradėti
savarankišką tiesioginio ne gyvybės draudimo veiklą ar ja užsiimti“
(1 straipsnis). Antrojoje direktyvoje dėl bankininkystės numatyta
galimybė sustabdyti prašymų išduoti leidimą trečiųjų šalių kredito
institucijų dukterinėms bendrovėms priėmimą, siekiant suteikti Bendrijai
galimybę derėtis, kad Bendrijos kredito institucijų dukterinėms
bendrovėms, įsteigtoms šiose trečiosiose šalyse, būtų suteikta galimybė
veiksmingai dalyvauti šių šalių rinkoje.Antrasis
Komisijos pateiktas argumentas yra tai, kad jei Bendrijos vidaus
kompetencija būtų taikoma tik valstybių narių nacionaliniams subjektams,
taip būtų paveikti įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas
principai.Visų pirma, jei kiekviena
valstybė narė galėtų nustatyti trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams
taisykles, reglamentuojančias patekimą į rinką ir savarankiškos veiklos
vykdymą, dėl to galėtų būti iškreiptas paslaugų teikimas ir
konkurencija. Pavyzdžiui, valstybė narė, pasižyminti liberaliausiomis
nuostatomis bankininkystės ir draudimo srityse, pritrauktų didžiąją dalį
šių paslaugų teikėjų iš trečiųjų šalių, nustatydama sąlygas, kurios
būtų ne tokios griežtos, kokios yra nustatytos Bendrijos teisėje (dėl
mažiausio akcinio kapitalo, techninių rezervų, mokumo atsargų ir t. t.);
apdraustieji, gyvenantys ne tokiose liberaliose valstybėse narėse,
nebesinaudotų šiose valstybėse įsteigtų draudimo bendrovių paslaugomis,
ir kreiptųsi į draudimo bendroves, veikiančias liberaliausioje
valstybėje narėje. Be to, atsirastų
pavojus, kad bus paveikti Bendrijos teisės pagrindiniai principai,
nepaisant to, ar Bendrijos lygiu teisės aktai yra suderinti. Pavyzdžiui,
profesinių kvalifikacijų pripažinimo srityje, jei valstybė narė
nustatytų trečiosios šalies piliečiams taisykles, palankesnes negu
Bendrijos piliečiams, ji pažeistų kitų valstybių narių piliečių teisę
įsisteigti ir laisvę teikti paslaugas jos teritorijoje. Be to, tokios
taisyklės prieštarautų Bendrijos pirmenybės ar nuoseklumo principui ir
netgi Sutarties 5 straipsniui.D –  Ketvirtasis klausimasTaryba mano,
kad iš esmės EB sutarties skyriuose, skirtuose įsisteigimo teisei ir
paslaugoms, nieko nepasakyta apie trečiųjų šalių nacionalinių subjektų
(bendrovių ir fizinių asmenų) reguliavimą. Be to, aptardama GATS
nurodytą paslaugų teikimo būdą per „komercinį įsisteigimą“ Taryba
atskiria trečiosios šalies bendrovės dukterines įmones nuo paprasčiausių
trečiosios šalies bendrovės padalinių. Tarybos prašoma paaiškinti savo
nuomonę. Iš pradžių Taryba Teisingumo
Teismą informuoja, kad 1994 m. spalio 4 d. Liuksemburge
įvykusiame Tarybos (bendrieji reikalai) susitikime ji patvirtino
sprendimo sudaryti Urugvajaus raundo sutartis projektą, kuris buvo
nusiųstas Europos Parlamentui, kad šis būtų pasirengęs pareikšti savo
nuomonę vykdant nustatytą pritarimo procedūrą. Šis sprendimo projektas
gali būti iš naujo apsvarstytas, atsižvelgiant į nuomonę, kurią
Teisingumo Teismas turi pateikti 1994 m. lapkričio 15 dieną.
Šiuo etapu Taryba mano, kad Bendrijos kompetenciją teisiškai pagrindžia
EB sutarties 43, 54, 57, 66, 75 straipsniai, 84 straipsnio
2 dalis, 99, 100, 100a, 113 ir 235 straipsniai kartu su
228 straipsnio 3 dalies antrąja pastraipa.Po
1994 m. spalio 11 d. posėdžio Taryba pateikė Teisingumo
Teismui „elgesio kodeksą“ dėl derybų „po Urugvajaus raundo“ paslaugų
srityje, kurį bendru sutarimu priėmė Taryba, valstybės narės ir
Komisija. Jame nustatyta:„1.      Dėl
derybų prekybos paslaugomis srityje, numatytų 1994 m. balandžio
15 d. Marakeše priimtuose ministrų sprendimuose, ir dėl bet kokių
kitų pasitarimų, susijusių su prekyba šioje srityje, kurioms vadovautų
Parengiamasis komitetas arba Pasaulio prekybos organizacijos Paslaugų
prekybos taryba, buvo sutarta, nepateikiant pozicijų dėl naujo mandato
bei dėl kompetencijų padalijimo ir nepažeidžiant Komisijos prašymo
Teisingumo Teismui pateikti nuomonę dėl kompetencijos rezultatų, kad
Komisija turėtų ir toliau(17):a)      derėtis Bendrijos ir valstybių narių vardu pirmiau nurodytose derybose ir pasitarimuose;b)      kiek
įmanoma anksčiau pranešti valstybėms narėms apie visų numatytų
pasitarimų ar derybų su kitomis šalimis laiką ir vietą, nesvarbu, ar jos
vyktų oficialiose derybų grupėse, ar kitur, jei valstybėms narėms nėra
apie tai tiesiogiai pranešama;c)      visais klausimais reikšti nuomonę, priimtą vykdant atitinkamą sprendimų priėmimo procesą(18);d)      užtikrinti,
kad visų valstybių narių atstovai galėtų dalyvauti visuose
svarbiausiuose susitikimuose ir derybose, atsižvelgiant į tai, kad
valstybės narės gali paprašyti pirmininkaujančią valstybę joms
atstovauti;e)      kuo
greičiau išplatinti valstybėms narėms visas oficialias ir neoficialias
pastabas, kurias pateikia GATT sekretoriatas ar kiti dalyviai, įskaitant
ir pačią Komisiją, jei valstybėms narėms šie pranešimai nėra siunčiami
tiesiogiai.2.      Taryba
nusprendžia reguliariai rengti derybų rezultatų aptarimus, remdamasi
Komisijos pranešimais, laiku pateiktais Tarybai, kad ši galėtų
pasirengti savo svarstymams. Taryba apsvarsto derybų tikslų formuluotes
kiekviename paslaugų sektoriuje ir pasilieka teisę tinkamu laiku duoti
Komisijai reikiamus nurodymus.“Taryba mano,
kad iš esmės EB sutarties skyriuose, skirtuose įsisteigimo teisei ir
paslaugoms, nieko nesakoma apie požiūrį į trečiųjų šalių fizinius ir
juridinius asmenis, nes, jos nuomone, sprendžiant iš 52, 59 ir kitų
straipsnių bei 221 straipsnio, EB sutartis nesukuria valstybėms
narėms jokių įpareigojimų, kaip jos turėtų elgtis su trečiųjų šalių
nacionaliniais subjektais.Taryba savo argumentus patikslina pateikdama viešosios paslaugų įmonės privatizavimo pavyzdį.Kadangi
šioje srityje nėra suderintų priemonių Bendrijos lygiu valstybės narės
yra kompetentingos nustatyti privatizavimo sąlygas. Tačiau
įgyvendindamos šią kompetenciją valstybės narės privalo laikytis tų
sąlygų ir apribojimų, kuriuos joms nustato atitinkamos Sutarties
nuostatos (pavyzdžiui, nediskriminavimo dėl nacionalinės priklausomybės
principo, kuris pagal 58 straipsnį yra taikomas bendrovėms). Šiuo
požiūriu reikia atskirti bendroves, įsteigtas valstybėse narėse, ir
„užsienio“ bendroves, t. y. bendroves, įsteigtas trečiosiose
šalyse. Taigi, kai nacionaliniame įstatyme nustatytos sąlygos, kurioms
esant privačios bendrovės galėtų privatizuoti įmonę, valstybėse narėse
įsteigtų bendrovių negalima diskriminuoti jų nacionalinės priklausomybės
pagrindu. Tačiau valstybės narės yra visiškai kompetentingos ir gali
laisvai nustatyti taisykles ne Bendrijos bendrovėms, nes čia netaikoma
jokia Bendrijos teisės nuostata.Remdamasi
tuo pačiu pavyzdžiu Taryba aiškina, kodėl ji, aptardama paslaugų teikimą
per „komercinį įsisteigimą“, daro skirtumą tarp trečiųjų šalių
bendrovių dukterinių bendrovių ir padalinių ar atstovybių.Jos
nuomone, jei trečiosios šalies bendrovė turi dvi dukterines bendroves,
įsteigtas skirtingose valstybėse narėse, privatizaciją skelbianti
valstybė narė, vadovaudamasi EB sutarties 58 straipsniu kartu su
52 straipsniu, nustatydama akcinio kapitalo privatizavimo sąlygas
privačioms bendrovėms negalėtų šioms dviem dukterinėms bendrovėms
taikyti skirtingų reikalavimų.Tačiau jei
trečiosios šalies bendrovė valstybėse narėse turi tik padalinius ar
atstovybes (taigi subjektus, neturinčius juridinio asmens statuso),
58 straipsnis, kuris taikomas tik bendrovėms, čia nebus taikomas,
ir privatizaciją vykdanti valstybė narė šiems įvairiems padaliniams ar
atstovybėms gali taikyti skirtingas taisykles.E –  Penktasis klausimasJungtinė Karalystė
teigia, kad jokia Sutarties nuostata nereglamentuoja fizinių ir
juridinių asmenų, kurie yra trečiųjų šalių nacionaliniai subjektai ir
siekia valstybėse narėse teikti paslaugas, pirmojo įsisteigimo. Tačiau
ji pažymi, kad Bendrijos institucijos ėmėsi priemonių, nustatančių
„taisykles, susijusias su Bendrijos išorės kompetencijos įgyvendinimu
nustatant trečiųjų šalių nacionalinių subjektų įsisteigimą Bendrijoje“.
Šiuo požiūriu Jungtinė Karalystė mini direktyvas, priimtas
bankininkystės ir draudimo srityse. Jungtinės Karalystės yra
prašoma nurodyti, kaip ji suderina šią praktiką (kurios ji neginčija) su
savo principine pozicija, kurią gina aptardama įsisteigimui ir laisvei
teikti paslaugas skirtų skyrių taikymo sritį. Jungtinės Karalystės
vyriausybė konstatuoja, kad EB sutarties skyriuose, skirtuose
įsisteigimui ir paslaugoms, nėra jokių konkrečių nuostatų dėl Bendrijos
vidaus kompetencijos reglamentuoti trečiųjų šalių nacionalinių subjektų
pirmąjį įsisteigimą valstybėse narėse.Vienintelis
įsisteigimo teisei skirto skyriaus tikslas yra užtikrinti, kad vienos
valstybės narės nacionaliniai subjektai galėtų įsisteigti kitos
valstybės narės teritorijoje. Laisvei teikti paslaugas skirto skyriaus
tikslas – užtikrinti šią laisvę vienos valstybės narės nacionaliniams
subjektams, įsisteigusiems kitoje Bendrijos valstybėje narėje. Taigi
šiais skyriais, remiantis Teisingumo Teismo praktika, nesiekiama jokių
specialių tikslų, susijusių su kompetencija tarptautiniu lygiu, kuri
galėtų būti numanomos tarptautinės kompetencijos sudaryti sutartis su
trečiosiomis šalimis pagrindas.Šiuo požiūriu yra skirtumas tarp skyrių, skirtų įsisteigimui bei laisvei teikti paslaugas, ir skyrių, skirtų transportui. 1976 m. liepos 14 d. Sprendime Kramer
(3/76, 4/76 ir 6/76, Rink. p. 1279) Teisingumo Teismas nurodė, kad
kai kurios EEB sutarties, Stojimo akto ir 1970 m. spalio
20 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2142/70 dėl bendro
žuvininkystės produktų rinkos organizavimo (OL L 236,
p. 5) nuostatos suteikia Bendrijai vidaus kompetenciją reguliuoti
žvejybą atviroje jūroje, siekiant išsaugoti biologinius išteklius. Jis
nustatė, kad, remiantis Bendrijos institucijoms nustatytomis pareigomis
bei suteiktomis teisėmis vidaus reikalais, Bendrija yra kompetentinga
prisiimti tarptautinius įsipareigojimus siekiant išsaugoti atviros jūros
biologinius išteklius. Jungtinė Karalystė pabrėžia, kad kiekvienos
valstybės jurisdikcija atviroje jūroje apribota tik su jos vėliava
plaukiojantiems laivams, o žuvų ištekliai yra migruojantys. Taigi vienos
valstybės (arba Bendrijos – visų vandenų, priklausančių jos valstybių
narių teritoriniams vandenims ar jurisdikcijai, atžvilgiu) taikomos
išsaugojimo priemonės neturėtų jokio naudingo poveikio, jei atitinkamų
priemonių nesiimtų ir kaimyninės valstybės. Taigi akivaizdu, kad atviros
jūros išteklius galima išsaugoti tik tuomet, kai šalys, turinčios
jurisdikciją šiuose vandenyse, sudaro tarptautines sutartis.Jungtinės Karalystės vyriausybė pabrėžia, kad sprendime AETR Teisingumo
Teismas galėjo vidaus kompetenciją pagrįsti EEB sutarties 74 ir
75 straipsniais, remdamasis 75 straipsnio a punktu, kuris
„yra taip pat skirtas transportui iš trečiųjų šalių ar į jas, kiek tai
susiję su ta kelionės dalimi, kuri vyksta Bendrijos teritorijoje“. Taigi
Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad „Bendrijos kompetencija taikoma
ir iš tarptautinės teisės kylantiems santykiams ir todėl nagrinėjamoje
srityje lemia būtinybę sudaryti sutartis su suinteresuotomis
trečiosiomis šalimis“. Tačiau Bendrijos
išorės kompetencijos sudaryti GATS pagrindo turi būti ieškoma ne
Sutarties taisyklėse dėl įsisteigimo ir paslaugų, bet antrinės teisės
aktuose, priimtuose įgyvendinant Sutarties skyrius, skirtus įsisteigimui
ir paslaugoms.Tai, kad įsisteigimui ir
paslaugoms skirtuose skyriuose nenustatoma jokių konkrečių tikslų dėl
trečiųjų šalių nacionalinių subjektų pirmojo įsisteigimo ar laisvės
teikti paslaugas, dar nereiškia, kad esant tam tikroms aplinkybėms
Bendrija negalėtų priimti aktų, skirtų trečiųjų šalių nacionaliniams
subjektams. Jungtinė Karalystė nurodo dvi situacijas, kai Bendrija
galėtų tai padaryti.Visų pirma, kai Taryba
priima vidaus taisykles, siekdama padėti valstybių narių nacionaliniams
subjektams įgyvendinti įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas,
šiose vidaus taisyklėse taip pat galima nustatyti trečiųjų šalių
nacionalinių subjektų padėtį, jei tai būtina norint užtikrinti, kad
valstybių narių nacionaliniai subjektai galėtų veiksmingai įgyvendinti
minėtas teises, atsižvelgiant į Sutartyje numatytas sąlygas vidaus
rinkai veikti. Jungtinė Karalystė pateikia du tokius pavyzdžius.
Siekiant padėti valstybių narių piliečiams įgyvendinti įsisteigimo
teisę, vienoje direktyvoje šių piliečių šeimos nariams, kurie yra
trečiosios šalies piliečiai, suteikiama teisė atvykti ir gyventi. Kitas
pavyzdys yra susijęs su taisyklių, taikomų bendrovių, turinčių savo
pagrindinę buveinę valstybėje narėje, padaliniams, taikymu ir bendrovių,
turinčių savo pagrindinę buveinę trečiosiose šalyse, padaliniams. Čia
Jungtinė Karalystė remiasi 1989 m. gruodžio 21 d.
Vienuoliktąja Tarybos direktyva 89/666/EEB dėl atskleidimo reikalavimų
filialams, įsteigtiems valstybėse narėse tam tikrų tipų bendrovių,
kurioms taikomi kitos valstybės įstatymai (OL L 395,
p. 36).Antra, vidaus taisyklėse gali
būti nuostata, aiškiai nurodanti, kad tų taisyklių reglamentuojamų
dalykų atžvilgiu Bendrija turi išorės kompetenciją. Taigi vidaus
taisyklėse gali būti numatyta galimybė sudaryti sutartis su trečiosiomis
šalimis dėl to, kad trečiosios šalies bendrovių padaliniams skirtingose
valstybėse narėse būtų taikomos tokios pačios taisyklės, arba numatyta
galimybė sudaryti sutartis su trečiosiomis šalimis dėl to, kad valstybių
narių bendrovių padaliniams būtų taikomos ne mažiau palankios taisyklės
negu trečiųjų šalių bendrovių padaliniams Bendrijoje taikomos
taisyklės. Čia Jungtinė Karalystė remiasi minėtų Pirmosios ir Antrosios
direktyvų dėl bankininkystės nuostatomis, taip pat 1979 m. kovo
5 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 79/267/EEB dėl įstatymų ir kitų
teisės aktų, susijusių su tiesioginio gyvybės draudimo veiklos pradėjimu
ir vykdymu, derinimo (OL L 63, p. 1) nuostatomis, kurias
ji išsamiau aptarė savo rašytinėse pastabose
(XII. B. 2. i)).Galiausiai
Jungtinės Karalystės vyriausybė primena, kad vadovaujantis Teisingumo
Teismo praktika, jei Bendrija, įgyvendindama įsisteigimui ir paslaugoms
skirtų skyrių nuostatas, priėmė taisykles, kurios pačios yra išimtinio
derinimo priemonės, net jeigu jose nėra aiškių nuostatų dėl tarptautinės
kompetencijos įgyvendinimo, šios vidaus taisyklės gali būti Bendrijos
numanomos tarptautinės kompetencijos pagrindas (žr. minėtą sprendimą AETR).
Tačiau jei atitinkamos vidaus taisyklės nėra išimtinio derinimo
priemonės, iš vidaus kompetencijos įgyvendinimo kylanti išorės
kompetencija taip pat nėra išimtinė.F –  Šeštasis klausimasNei Taryba, nei pastabas pateikusios valstybės narės
neatsakė į Komisijos argumentus, kuriuos ji pateikė, norėdama parodyti
Bendrijos – ir tik jos vienos – išorės veiksmų poreikį. Jos prašomos
atsakyti į šiuos argumentus arba nurodyti, kodėl jos mano, kad į juos
atsakyti nebūtina.Taryba pabrėžia
patyrusi sunkumų, bandydama suprasti Komisijos pateiktus argumentus,
kuriais siekiama parodyti Bendrijos – ir tik jos vienos – išorės veiksmų
poreikį. Dėl kitų argumentų ji mano, kad atsakyti į juos nebūtina dėl
šių priežasčių.Visų pirma Taryba atkreipia
dėmesį, kad Komisijos pateiktas precedentas, skirtas paremti Komisijos
argumentui dėl „poreikio“ vienintelei Bendrijai dalyvauti sudarant GATS
susitarimą, yra vadinamosios „Europos sutartys“ su Vidurio ir Rytų
Europos šalimis, kurias iš tikro sudarė Bendrija ir valstybės narės
kartu.Toliau Taryba, kaip ir Europos
Parlamentas, mano, kad Komisija painioja du skirtingus klausimus:
teisinio pagrindo, kuriuo turi vadovautis Bendrijos teisės aktų
leidėjas, klausimą ir politinio tikslingumo kriterijų, kuriais
remdamasis Bendrijos teisės aktų leidėjas gali nuspręsti veikti (arba
neveikti) ir kokia turi būti jo veiksmų apimtis, klausimą.Pagaliau,
Tarybos nuomone, Komisijos argumentas, kad jei valstybės narės,
įgyvendindamos savo kompetenciją, sudarytų GATS ir TRIPS ir kiltų
pavojus, kad jos imsis skirtingų tarptautinių veiksmų, grindžiamas
klaidingu faktų išdėstymu.Taryba teigia,
kad iki šiol valstybių narių kompetencija daugelyje šių dviejų sutarčių
reglamentuojamų sričių nebuvo ginčijama ir buvo nuolat įgyvendinama
tarptautiniu lygiu (pavyzdžiui, konvencijos, sudarytos prižiūrint PINO).
Tai nesustabdė tolesnės Bendrijos vidaus teisės plėtros ir netrukdė jai
imtis veiksmų tarptautiniu lygmeniu.Danijos ir Graikijos vyriausybės Teisingumo Teismui nepateikė jokių išsamių pastabų šiuo klausimu.Vokietijos vyriausybės
nuomone, jei būtų pritarta Komisijos teiginiui, kad Bendrija yra
įpareigota veikti pasinaudodama EB sutarties 100a ir
235 straipsniais jai suteiktais įgaliojimais, tokia pozicija
prieštarautų Sutarties 4 straipsniui ir reikėtų Sutartį pakeisti.
Federalinė vyriausybė nurodo institucines problemas, kurios kiltų dėl
tokios pozicijos, atsižvelgiant į 1993 m. spalio 12 d. Bundesverfassungsgericht
(Vokietijos Federalinis Konstitucinis Teismas) sprendime dėl Europos
Sąjungos sutarties ratifikavimo išdėstytus paaiškinimus, ypač į
sprendimo C II 3b dalį, kurioje nustatyta:„Sąjungos
sutartyje nustatytas principinis skirtumas tarp ribojančiai apibrėžtos
viešosios valdžios kompetencijos įgyvendinimo ir Sutarties peržiūros;
todėl Sutarties aiškinimas negali lemti jos taikymo išplėtimo; toks
kompetencijos taisyklių aiškinimas Vokietijai būtų neprivalomas.“Ispanijos vyriausybės
nuomone, Komisijos argumentai, kuriuos ji pateikė, norėdama parodyti
Bendrijos – ir tik jos vienos – išorės veiksmų būtinybę, prieštarauja EB
sutarties 3b straipsnyje ir 4 straipsnio 1 dalyje
įtvirtintam specialaus kompetencijos suteikimo principui. Vien
konstatavimas, kad yra poreikis imtis bendrų išorės veiksmų, negali
pagrįsti Bendrijos išimtinės kompetencijos, jei valstybės narės tokios
kompetencijos jai nesuteikė. Jei teigtume priešingai, tai reikštų, kad
Sutartis keičiama pažeidžiant Europos Sąjungos sutarties
N straipsnyje nustatytą tvarką. Ispanijos vyriausybė priduria, kad
vidaus kompetencijos ir išorės kompetencijos paralelizmo teorija,
išplėtota Teisingumo Teismo praktikoje, nereiškia, kad tose srityse, kur
Bendrija neturi vidaus kompetencijos, ji galėtų ją įgyti vos sudariusi
sutartį su išorės subjektu ir šitaip Bendrijos viduje leisti teisės
aktus tose srityse, kuriose anksčiau to negalėjo daryti.Prancūzijos vyriausybė
pažymi, kad EB sutarties 100a ir 235 straipsniai, kuriais Komisija
papildomai rėmėsi, norėdama pagrįsti Bendrijos išimtinę kompetenciją,
suteikia Tarybai plačias galimybes įvertinti, ar buvo įvykdytos jų
taikymo sąlygos.Šiuo klausimu Prancūzijos
vyriausybė pastebi, kad daugelyje TRIPS ir GATS reglamentuojamų sektorių
anksčiau nustatytos Bendrijos taisyklės tebėra nepakeistos. Nėra ir
jokio poreikio vienai Bendrijai veikti, kad Bendrijos tikslai būtų
įgyvendinti. Išskyrus keletą išimčių, šios sutartys nebus Bendrijos
įgyvendinamos; valstybės narės išliks kompetentingos daugelyje sričių.
Todėl Prancūzijos vyriausybė daro išvadą, kad nei būtina, nei galima
vienai Bendrijai sudaryti PPO sutartį.Nyderlandų vyriausybės
nuomone, Komisijos teiginiai norint parodyti Bendrijos – ir tik jos
vienos – išorės veiksmų poreikį grindžiami Komisijos politika, numatyta de lege ferenda. Tačiau atsižvelgiant į dabartinę Bendrijos integracijos būklę, jie negali būti sprendime AETR nustatytų principų taikymo rezultatas.Portugalijos vyriausybė
mano, kad Bendrijos išorės kompetencija turi būti pagrįsta teisiniais
kriterijais ir negali priklausyti nuo vertinimo, koks yra bendrų veiksmų
poreikio pobūdis ar laipsnis. Išorės kompetenciją gali lemti Sutarties
nuostatos, numatančios vidaus kompetenciją, jei šios išorės
kompetencijos įgyvendinimas yra laikomas būtinu vienam iš Bendrijos
tikslų pasiekti ir jeigu Bendrija nepasisavina teisės imtis priemonių
tokiose srityse, kurios priklauso valstybių narių kompetencijai.
Portugalijos vyriausybė taip pat primena specialaus kompetencijos
suteikimo principą, kuriam, jos nuomone, Komisijos pozicija kelia
pavojų.Atsižvelgdama į tai, Portugalijos
vyriausybė mano, kad vien Bendrijos išorės veiksmų būtinybės neužtenka
norint parodyti Bendrijos kompetencijos išimtinumą. Aišku, kad PPO
sutarties priedai GATS ir TRIPS reglamentuoja dalykus, kurie iš dalies
priklauso valstybių narių kompetencijai, todėl Komisijos teiginiai,
kuriais siekiama įrodyti Bendrijos kompetencijos išimtinumą šioje
srityje, atspindi tik politinio pobūdžio vertinimus. Atsakydama
į Komisijos teiginį, kad jei būtų pripažinta, jog Bendrija ir valstybės
narės dalijasi kompetenciją sudaryti sutartį, būtų pažeistas vidaus
rinkos nuoseklumas, iškreipta konkurencija ir atsirastų nelygios
konkurencinės galimybės dalyvauti trečiųjų šalių rinkoje, Jungtinės Karalystės vyriausybė
pabrėžia, kad situacija, kurią Komisija pristato kaip hipotezę, per
Urugvajaus raundo derybas iš tiesų vyravo. Nuo pat derybų pradžios ir
per visas derybas buvo aiškiai nurodyta, kad deramasi nepažeidžiant
Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos konkrečiais klausimais.
Derybas vedė Komisija, kuri turėjo atstovauti Bendrijai ir valstybėms
narėms. Valstybių narių interesai buvo apsaugoti taikant Bendrijos
tvarką, skirtą bendram sutarimui pasiekti. Valstybių narių nuomone,
derybos vyko bendros Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos
pagrindu. Šių derybų rezultatuose buvo visiškai atsižvelgta tiek į
Bendrijos, tiek į valstybių narių interesus. Komisija
finansinių paslaugų sektorių pateikia kaip pavyzdį, kur galėtų būti
iškreipta konkurencija. Tačiau ši hipotezė buvo išbandyta per
daugiašales derybas (Jungtinė Karalystė primena, kad GATS turi priedą
dėl finansinių paslaugų). Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad
buvo pademonstruotos subalansuotos derybinės galios, kurių,
Komisijos nuomone, neįmanoma pasiekti be išimtinės Bendrijos
kompetencijos. Ji pažymi, kad didelių sunkumų, kurių buvo iškilę
derantis dėl GATS priedų dėl finansinių paslaugų, taip pat iškilo
Taryboje bandant susitarti dėl dalykų, laikytinų priklausančiais
išimtinei Bendrijos kompetencijai (Antrosios direktyvos dėl
bankininkystės 9 straipsnyje nustatytas abipusiškumo principas dėl
kredito institucijų).Jungtinės Karalystės
nuomone, pati Komisija visiškai teisingai pažymi, kad paslaugos
valstybėse narėse negali laisvai judėti. Tai reiškia, kad jei trečiosios
šalies subjektui atverta vienos valstybės narės rinka, tai jam savaime
neužtikrina teisės teikti paslaugas ar įsisteigti kitose valstybėse
narėse, nes įsisteigimui ir paslaugoms skirti skyriai taikomi tik
valstybių narių nacionaliniams subjektams.Jungtinės
Karalystės vyriausybė teigia, kad Komisija vis tiek remiasi dviem
argumentais. Pirma, valstybėms narėms sudarant sutartis su trečiosiomis
šalimis kai kurioms valstybėms narėms būtų suteikta privalumų, kurių
neturėtų kitos valstybės narės, o tai būtų nepriimtinas konkurencijos
iškraipymas. Antra, kai kurių valstybių narių nacionaliniai subjektai
gautų trečiųjų šalių rinkose privalumų, kuriais negalėtų pasinaudoti
kitų valstybių narių nacionaliniai subjektai.Tačiau
Jungtinė Karalystė pabrėžia, kad valstybės narės galimybė sudaryti su
trečiąja šalimi sutartį, kurioje būtų nustatytos profesinės veiklos
vykdymo jos teritorijoje sąlygos, negali būti laikoma nesuderinama su
vidaus rinka. 1994 m. vasario 9 d. Sprendime Tawil-Albertini
(C-154/93, Rink. p. I-451) Teisingumo Teismas nusprendė, kad
1978 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva 78/686/EEB dėl dantų
gydytojų diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją
patvirtinančių dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones,
padedančias veiksmingai naudotis įsisteigimo teise ir laisve teikti
paslaugas (OL L 233, p. 1), nekeičia valstybių narių kompetencijos
sudaryti šiuo klausimu tarptautines sutartis su trečiosiomis šalimis.
Tokios kompetencijos įgyvendinimas galėtų paveikti konkurencijos sąlygas
tarp valstybių narių, nes trečiojoje šalyje įgyta kvalifikacija galėtų
būti pripažinta vienoje valstybėje narėje, bet nepripažinta kitoje. Taip
pat dėl šios kompetencijos gali susidaryti tokia situacija, kai vienos
valstybės narės piliečių kvalifikacija bus pripažinta trečiojoje šalyje,
o kitos valstybės narės piliečių kvalifikacija čia nebus pripažinta,
nepaisant to, kad Bendrijoje kvalifikacijos laikomos lygiavertėmis.
Tokia situacija, atspindinti kompetencijos šiame sektoriuje padalijimą
tarp Bendrijos ir valstybių narių, pati savaime negali būti laikoma
prieštaraujančia vidaus rinkai. Valstybės narės a fortiori turi
turėti tokią pačią galimybę sudaryti su trečiosiomis šalimis sutartis
dėl paslaugų prekybos tuose sektoriuose, kuriuose nėra priimta vidaus
taisyklių. Kita vertus, tose srityse,
kuriose priimtos vidaus taisyklės, Taryba gali nuspręsti, kad Bendrija
įgyvendins išimtinę išorės kompetenciją (žr., pavyzdžiui, Antrąją
direktyvą dėl bankininkystės). Būtent Taryba, priimdama vidaus taisykles
tam tikrame sektoriuje, gali nuspręsti, ar reikia Bendrijai suteikti
išimtinę išorės kompetenciją konkrečiu klausimu. Jei Taryba nuspręstų
suteikti Bendrijai išimtinę išorės kompetenciją, tai leistų suvienodinti
skirtingų valstybių narių konkurencijos sąlygas tiek Bendrijos viduje,
tiek trečiųjų šalių rinkose. Todėl sprendimą dėl valstybių narių išorės
kompetencijos apimties priėmus vidaus taisykles pagal įsisteigimui ir
paslaugoms skirtus skyrius priima Bendrijos teisės aktų leidėjas. Šis
požiūris yra priimtinesnis už Komisijos ginamą poziciją, kad Bendrijos
išimtinė išorės kompetencija automatiškai kyla iš pačios Sutarties
nuostatų. Jungtinės Karalystės vyriausybės nuomone, kadangi pačiuose
Sutarties skyriuose, skirtuose įsisteigimui ir paslaugoms, nenurodytas
„konkretus objektas“, galintis suteikti Bendrijai numanomą išorės
kompetenciją, būtent vidaus taisyklės, priimtos vadovaujantis šiais
skyriais, gali būti Bendrijos išorės kompetencijos paslaugų srityje
pagrindas. Tačiau ne visose GATS numatytose ekonominės veiklos srityse
yra tokių taisyklių, o ir ten, kur yra, jos ne visuomet visiškai
suderina atitinkamų sektorių taisykles.Komisija
teigia, kad bendra valstybių narių ir Bendrijos kompetencija pakenktų
vidaus rinkai. Norėdama paremti šį argumentą, ji pabrėžia, kad
trečiosios šalies paslaugų teikėjai galėtų įsteigti bendrovę pagal
valstybės narės įstatymus, leidžiančius jiems tai padaryti, ir tuomet
kitose valstybėse narėse įsteigti atstovybes ir padalinius, taip šių
valstybių nacionaliniams subjektams padidindami konkurenciją su
atitinkamos trečiosios šalies bendrovėmis. Jungtinės Karalystės
vyriausybė nepritaria šiam argumentui.Pirma,
trečiosios šalies nacionalinio subjekto įsteigta dukterinė bendrovė
valstybėje narėje turi laikytis šios valstybės narės nacionalinių
įstatymų, o jos atstovybės ir padaliniai savo ruožtu turi laikytis tų
valstybių narių, kuriose jie yra įsteigti, įstatymų.Antra,
GATS tikslas nėra leisti, kad bendrovės įsteigimas vienoje valstybėje
narėje taptų tramplinu patekti ir į kitų valstybių narių rinkas.
Konkrečių įsipareigojimų sąrašo dalyje „Nacionalinio režimo apribojimai“
nustatyta, kad „mažiau palankios taisyklės gali būti taikomos (trečiųjų
šalių bendrovių) dukterinės bendrovėms, kurios įsteigtos vadovaujantis
valstybės narės teisės aktais, jei Bendrijos teritorijoje jos turi tik
registruotąją buveinę, išskyrus atvejus, kai galima įrodyti, kad jos
turi faktinį ir pastovų ryšį su vienos iš valstybių narių ekonomika“.Be
to, dukterinės bendrovės įsteigimas yra tik vienas iš GATS numatytų
būdų teikti paslaugas. Paslaugas taip pat galima teikti per atstovybes
ar padalinius. Jei trečiųjų šalių nacionaliniai subjektai įsteigtų
atstovybes ar padalinius, tai negalėtų taip paveikti vidaus rinkos,
kaip, Komisijos nuomone, ją galėtų paveikti šių nacionalinių subjektų
dukterinių bendrovių įsteigimas valstybėse narėse. Trečiosios šalies
bendrovės padalinio ar atstovybės įsteigimas vienoje valstybėje narėje
nesuteikia teisės tam padaliniui ar atstovybei nei įsisteigti, nei
teikti paslaugas kitų valstybių narių teritorijoje; tačiau, išskyrus
pirmiau nurodytus apribojimus, GATS taikomas atstovybių ir padalinių
steigimui lygiai taip pat, kaip ir dukterinių bendrovių steigimui.Taigi
negalima daryti išvados, kad išimtinė išorės kompetencija remiasi
pasekmėmis, kurias Sutarties 58 straipsnis sukeltų trečiųjų šalių
nacionaliniams subjektams, kurie įsisteigia valstybės narės
teritorijoje. Taigi Komisijos pateikiamas argumentas, paremtas
58 straipsniu, bet kuriuo atveju negali kelti pavojaus valstybių
narių kompetencijai taikant GATS įsisteigimui valstybėse narėse per
atstovybes ir padalinius. Aptardama
Komisijos argumentą dėl galimybės imtis kryžminio atsako priemonių,
Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad kompetencijos sudaryti
tarptautinę sutartį padalijimo tarp Bendrijos ir valstybių narių
klausimą reikia spręsti atsižvelgiant ne į vienos iš šios sutarties
nuostatų taikymo sritį, o į visų jos nuostatų visumą. Vien tai, kad yra
nuostata dėl kryžminio atsako priemonių, nepadidina Bendrijos
kompetencijos ir nesumažina valstybių narių kompetencijos dėl paslaugas
reglamentuojančios sutarties.Į Komisijos
teiginį, kad jei GATS sudarytų valstybės narės, tai paveiktų arba
pakeistų Bendrijos teisės taikymo sritį, nes Bendrijos taisyklės apima
GATS visumą, Jungtinė Karalystė atsako, kad šis teiginys yra visiškai
neteisingas. Iš tiesų Bendrijos vidaus taisyklės nereguliuoja visų
ekonominės veiklos rūšių įsisteigimo ir paslaugų srityje; ten, kur
taisyklės nustatytos, dažniausiai jos yra tik dalinio suderinimo
priemonės arba nustato minimalius standartus.Jungtinė Karalystė išreiškia savo nuostabą dėl Komisijos teiginio, kad sprendime AETR nustatytas
principas lemia Bendrijos išimtinę kompetenciją sudaryti GATS, nes GATS
gali tam tikrais atžvilgiais prieštarauti Bendrijos pirminės ar
antrinės teisės aktams. Derėdamasi dėl GATS, Komisija turėjo siekti
užtikrinti jo atitiktį Bendrijos teisei. Komisija teigia, kad ji
derėjosi atsižvelgdama į visą galiojančią Bendrijos teisę. Jungtinės
Karalystės vyriausybė susidarė aiškų įspūdį, kad Komisija stengiasi bet
kokia kaina surasti bent vieną galimą GATS ir Bendrijos teisės
neatitikimą, kad galėtų juo pasinaudoti kaip pretekstu, patvirtinančiu
išimtinę Bendrijos kompetenciją. Jungtinė Karalystė pabrėžia, jog
Komisijai nepavyko įrodyti, kad iš tiesų yra prieštaravimų tarp GATS ir
galiojančių Bendrijos taisyklių. Tačiau net jei tokių prieštaravimų tarp
GATS ir galiojančių Bendrijos taisyklių atsirastų, tai neatimtų iš
valstybių narių kompetencijos tose srityse, kurioms netaikomos
atitinkamos Bendrijos taisyklės.Į Komisijos
teiginį, kad jei valstybės narės savo vardu taip pat sudarytų TRIPS
sutartį, tai paveiktų arba pakeistų Bendrijos teisės taikymo sritį,
Jungtinė Karalystė atsako, kad, be jokios abejonės, Bendrija yra
kompetentinga TRIPS srityje, tačiau tik tiek, kiek TRIPS gali paveikti
suderinimo priemones, nustatytas vadovaujantis 100a straipsniu arba
Reglamentu dėl Bendrijos prekių ženklo, priimtu vadovaujantis
235 straipsniu. Jungtinė Karalystė pabrėžia, kad ji nesutinka su
Komisija ne dėl Bendrijos išorės kompetencijos TRIPS srityje, bet dėl
šiai kompetencijai suteikiamo išimtinio pobūdžio.Jungtinė
Karalystė, remdamasi Teisingumo Teismo nuomonėje 2/91 suformuluotais
principais, mano, kad kompetencija sudaryti TRIPS yra padalyta tarp
Bendrijos ir valstybių narių, nes dauguma TRIPS apimamų sričių Bendrijos
lygiu yra arba visai nesuderintos, arba suderintos tik iš dalies,
intelektinės nuosavybės srityje suteikus aiškų ar numanomą pripažinimą
nacionalinei teisei.Komisija pateikia tik
vieną pavyzdį tos srities, kurioje TRIPS nustatomi minimalūs
reikalavimai yra griežtesni už Bendrijos teisės aktuose nustatytus
reikalavimus (privalomų licencijų puslaidininkių topografijų srityje
suteikimo sąlygos, nurodytos minėtoje Direktyvoje 87/54). Tai, kad TRIPS
galėtų paveikti ar pakeisti šios direktyvos taikymo sritį, yra
pakankama priežastis, kad Bendrija dalyvautų sudarant TRIPS sutartį.
Tačiau tai nereiškia, kad Bendrijai gali būti perduodama išimtinė
kompetencija sudaryti sutartį, nemažai susijusią su klausimais, kurių
Bendrijos teisės aktų leidėjai niekada nesprendė ir kurių atžvilgiu EB
sutarties nuostatose ar atitinkamuose antrinės teisės aktuose aiškiai
pripažįstama, kad valstybės narės išlaiko savo kompetenciją.Į
Komisijos teiginį, kad valstybių narių teisė veikti TRIPS
reglamentuojamose srityse galėtų sukelti jų išorės taisyklių neatitikimą
ir prieštaravimą, kurie savo ruožtu galėtų trukdyti dabartiniam ar
būsimam taisyklių derinimui Bendrijos lygiu, Jungtinė Karalystė atsako,
jog vien tai, kad valstybės narės turi bendrą kompetenciją su Bendrija
sudaryti TRIPS sutartį, jokiu būdu neleidžia joms veikti nesilaikant
galiojančių Bendrijos taisyklių, t. y. priimti įstatymų ar sudaryti
naujų tarptautinių sutarčių, prieštaraujančių Bendrijos teisei.G –  Septintasis klausimasKomisijos
yra prašoma paaiškinti argumentus, kuriuos ji pateikia norėdama
parodyti, kad jei Bendrija ir valstybės narės kartu dalyvautų sudarant
GATS ir TRIPS sutartis, dėl to būtų paveiktos ar pakeistos galiojančios
Bendrijos taisyklės. Komisijos nuomone, jei
bendra kompetencija būtų pripažinta bankininkystės srityje, Bendrijos
taisyklės, kaip paaiškinta sprendime AETR, galėtų būti paveiktos ar pakeistos trimis būdais.Visų
pirma, jei valstybės narės galėtų pačios nustatyti savo konkrečius
įsipareigojimus dėl galimybės užsiimti bankininkyste savo teritorijoje,
būtų paveiktos minėtos Antrosios direktyvos dėl bankininkystės
nuostatos, ypač nuostatos dėl leidimų išdavimo sąlygų suderinimo
(II dalis). Be to, prasmės netektų Antrosios direktyvos
9 straipsnyje nustatyta derybų tvarka, taikoma siekiant Bendrijos
kredito institucijoms gauti galimybę patekti į trečiųjų šalių rinkas,
kuri būtų lygiavertė trečiųjų šalių bendrovių galimybėms Bendrijos
rinkoje. Būtų grįžta į tą laiką, kai kiekviena valstybė narė turėjo savo
abipusiškumo sistemą.Be to, valstybės
narės, įgyvendindamos savo kompetenciją, turėtų galimybę nustatyti
konkrečių savo įsipareigojimų pobūdį ir lygį. Kartu galėtų egzistuoti
kelių lygių reikalavimai: tose srityse, kurios priklauso valstybių narių
kompetencijai, būtų A lygio konkretūs įsipareigojimai pagal GATS, o
tose srityse, kurios priklauso Bendrijos kompetencijai, būtų Bendrijos
taisyklės (B lygis) ir konkretūs Bendrijos įsipareigojimai pagal GATS (C
lygis). Kadangi šie trys lygiai gali būti skirtingi, labai tikėtina,
kad Bendrijos taisyklės būtų paveiktos ar pakeistos, kaip paaiškinta
sprendime AETR. Pagaliau patekimo į
bankininkystės rinką Bendrijos nustatytos taisyklės netektų savo
reikšmės, jei kiekviena valstybė narė galėtų nustatyti savo
įsipareigojimus, kurie, kaip ir Bendrijos įsipareigojimai, turėtų būti
taikomi remiantis didžiausio palankumo režimo principu. Tai pirmiausia
pasakytina apie tas sritis, kuriose reikalaujama mišri kompetencija dėl
to, kad Bendrijos taisyklėse pateikiami tik minimalūs reikalavimai.
Kadangi tokiomis aplinkybėmis Bendrija ir valstybės narės įgyvendintų
savo kompetenciją tuo pačiu klausimu, bet koks valstybės narės
prisiimtas įsipareigojimas padarytų Bendrijos įsipareigojimą beprasmį.Komisija
taip pat mini intelektinės nuosavybės teisių išnaudojimo problemą. Ji
pabrėžia tai, kad TRIPS leidžia valstybėms narėms laisvai nustatyti savo
taisykles dėl išnaudojimo, jei tik jos taikomos atsižvelgiant į
didžiausio palankumo režimo ir nacionalinio režimo principus (žr.
6 straipsnį), o Bendrijos teisėje taikomas Bendrijos išnaudojimo
principas. Taigi esant mišriai kompetencijai, galėtų būti trejopų
taisyklių dėl išnaudojimo:–        įgyvendindamos
savo kompetenciją, kai kurios valstybės narės trečiosioms šalims galėtų
taikyti tarptautinio išnaudojimo sistemą_–        kitos valstybės narės vadovautųsi nacionalinio išnaudojimo principu_–        tačiau
bet kuriuo atveju visos valstybės narės tose srityse, kurios priklauso
Bendrijos kompetencijai, turėtų taikyti Bendrijos išnaudojimo principą.Atsižvelgiant
į tai, kad ne visuomet būtų lengva nustatyti, kokiomis taisyklėmis
vadovaujantis produktas ar paslauga, susiję su intelektinės nuosavybės
teise, buvo importuoti į valstybę narę, valstybėse narėse galėtų būti
keliamos bylos dėl intelektinės nuosavybės teisių pažeidimų. Grėstų
pavojus, kad bus paveiktas ir paralelinis importas. Tikėtina, kad būtų
pakeista ar paveikta laisvo judėjimo principo taikymo sritis.Pavyzdžiui,
jei intelektinės nuosavybės teisės turėtojas trečiosios šalies rinkoje
prekiauja tam tikru gaminiu arba juo yra prekiaujama su jo sutikimu,
paralelinis importuotojas galėtų importuoti šį gaminį į Bendrijos
valstybes nares, kurios taiko tarptautinio išnaudojimo principą. Tačiau
teisės turėtojas galėtų prieštarauti šiuo gaminio importui į tas
valstybes nares, kurios taiko nacionalinio išnaudojimo principą. Iš
minėto Teisingumo Teismo sprendimo EMI prieš CBS galima numanyti,
kad teisės turėtojas galės uždrausti paraleliniam importuotojui
importuoti tą produktą į kitas valstybes nares iš tos valstybės, kuri
taiko tarptautinio išnaudojimo principą, nes teisės turėtojas iš tikro
nebūtų sutikęs, kad paralelinis importuotojas pirmą kartą importuotų
gaminį į Bendriją. Taigi nebūtų galima taikyti Bendrijos išnaudojimo
principo. Todėl suderinimas šioje srityje atrodo būtinas ir iš dalies
jis jau buvo įgyvendintas kai kurių intelektinės nuosavybės teisių
atžvilgiu, kad nebūtų galima taikyti tarptautinio išnaudojimo principo. Komisija
primena, kad GATS neleidžia konkrečių įsipareigojimų sąrašų
vienašališkai keisti trejus metus po GATS įsigaliojimo. Po šio termino,
jei dėl tokio keitimo yra panaikinamos arba apribojamos kitų GATS narių
teisės, joms turi būti suteikta kompensacija (XXI straipsnis).
Todėl Komisija mano, kad jei būtų pripažinta bendra kompetencija,
valstybės narės galėtų nesutikti su jokia nauja Bendrijos teisės plėtra,
bijodamos, kad joms teks pasiūlyti trečiosioms šalims kompensaciją.
Komisijos nuomone, šis pavojus užšaldyti Bendrijos teisę reiškia
Bendrijos teisės paveikimą ar pakeitimą, kaip paaiškinta sprendime AETR. Be
to, Komisija atkreipia dėmesį į GATS V straipsnį, kuriame numatyta
bendra leidžianti nukrypti išlyga ekonominės integracijos susitarimams.
Tačiau yra neaiškumų dėl kai kurių V straipsnio nuostatų
aiškinimo. Nėra visiškai aišku, ar su Vidurio ir Rytų Europos šalimis
sudarytos Europos sutartys atitinka V straipsnio sąlygas (žr.
Bendrijos ar Bendrijų sudarytas sutartis: 1991 m. gruodžio
16 d. sutartį su Lenkijos Respublika, OL L 348, 1993, p. 2;
1991 m. gruodžio 16 d. sutartį su Čekijos ir Slovakijos
Federacine Respublika, OL L 115, 1992, p. 2; 1991 m. gruodžio
16 d. sutartį su Vengrijos Respublika, OL L 347, 1993, p. 2;
1993 m. kovo 8 d. sutartį su Bulgarijos Respublika, OL L 323,
p. 2; 1993 m. vasario 1 d. sutartį su Rumunija, OL L 81, p.
2). Jei paaiškėtų, kad tam tikros sutartys neatitinka šios nuostatos,
jas, kaip preferencinius susitarimus, būtų galima išsaugoti tik tuo
atveju, jei būtų priimta leidžianti nukrypti nuo didžiausio palankumo
principo išlyga. Jei valstybės narės neleistų pateikti prašymo dėl
tokios išlygos, šiose sutartyse numatytos lengvatos, vadovaujantis
didžiausio palankumo principu, turėtų būti suteiktos visoms GATS
valstybėms narėms.Komisija taip pat
pabrėžia, kad minėtos Direktyvos 87/54 dėl puslaidininkių įtaisų
topografijų 6 straipsnyje nustatytos privalomų licencijų išdavimo
sąlygos yra švelnesnės nei TRIPS nustatytos minimalios sąlygos.
Remdamasi minėta Nuomone 2/91 (25 ir 26 punktais), Komisija
primena, jog vien tai, kad tą patį klausimą reglamentuoja ir
tarptautinės taisyklės, ir Bendrijos teisės nuostatos, gali paveikti
Bendrijos teisę, net jei jos neprieštarauja vienos kitoms.Galiausiai
Komisija pažymi, kad dėl unikalaus PPO sutarties paketo pobūdžio ir dėl
kryžminio atsako priemonių taisyklės, nustatytos Susitarime dėl ginčų
sprendimo, jei būtų pripažinta mišri kompetencija, vienai valstybei
narei pažeidus vieną iš PPO priedų dėl to būtų galima imtis atsakomųjų
priemonių pagal kitą sutartį, kuri priklauso Bendrijos kompetencijos
sričiai. Tokia galimybė imtis kryžminio atsako priemonių pati savaime
reiškia tai, kad yra paveikiamos arba pakeičiamos Bendrijos taisyklės,
kaip paaiškinta sprendime AETR.H –  Aštuntasis klausimasTRIPS
sutarties II dalies 3 skyrius įpareigoja kiekvieną valstybę
narę saugoti kitų valstybių narių geografines nuorodas. Taryba ir
Komisija nurodo, kad 1992 m. liepos 14 d. Tarybos reglamentas
(EEB) Nr. 2081/92 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų
geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos (OL L 208, p. 1)
iš dalies įvykdo šį reikalavimą. Tarybos ir Komisijos yra prašoma nurodyti, kaip šis reglamentas gali būti trečiųjų šalių kilmės vietos ir geografinių nuorodų apsaugos pagrindas.Komisija
nurodo, kad vadovaujantis 12 straipsniu šis reglamentas taip pat
taikomas trečiųjų šalių geografinėms nuorodoms: tos šalys, kurios
tenkina jame nurodytas sąlygas (t. y. gali suteikti atitinkamas
garantijas ir turi kontrolės sistemą), taikydamos tą pačią tvarką galėtų
gauti specialią apsaugą, numatytą šio reglamento 13 straipsnyje.Taryba
primena, kad TRIPS II dalies 3 skyrius įpareigoja kiekvieną
susitariančiąją šalį saugoti kitų susitariančiųjų šalių saugomus
pavadinimus. Iš to galima daryti išvadą, kad įgyvendinant šią sutartį
gali būti suteikiama Bendrijos taisyklėmis numatyta apsauga.Pateikdama
tokios situacijos pavyzdį, Taryba mini PPO narės Vengrijos Respublikos
skundą, kad pavadinimui „Tokay“ Bendrijos suteikiama apsauga
prieštarauja TRIPS, nes ji turėtų būti suteikta tik tiems vynams, kurie
pagaminti Vengrijos Tokay regione. Kadangi pavadinimą „Tokay“ saugo
Bendrijos teisės aktai, Taryba mano, kad ne valstybės narės, o Bendrija
yra kompetentinga atsakyti į Vengrijos Respublikos pretenzijas tokiame
ginče.Tačiau Taryba pripažįsta, kad
trečiųjų šalių geografinių nuorodų apsaugos problema gali iškilti ir
tuomet, kai Bendrijos taisyklės nėra paveikiamos, ir kad ji savo
rašytinėse pastabose tokios situacijos nenumatė. Čia
Taryba kaip pavyzdį pateikia Meksikoje pagaminto alkoholinio gėrimo,
pavadinto „Meksikos tekila“, apsaugą Ispanijoje. Tarybos nuomone,
nepažeidžiant Bendrijos antrinės teisės akto šiuo klausimu, jis
priklauso valstybių narių kompetencijai. Atsižvelgdama į šį pavyzdį,
Taryba norėtų pakeisti savo rašytines pastabas: Bendrijos priemonių
geografinių nuorodų taikymo sritis nevisiškai atitinka TRIPS
II dalies 3 skyriaus nuostatų taikymo sritį. Taigi Bendrijos
kompetencija, pagrįsta sprendimo AETR teorija, neapima viso 3 skyriaus nuostatų, todėl dalinė kompetencija čia priklauso ir valstybėms narėms.I –  Devintasis klausimasKomisijos ir Tarybos
yra prašoma nurodyti, ar tokioje situacijoje, kai yra Bendrijos aktas,
kuriuo suderinamos intelektinės nuosavybės teisės, valstybės narės turi
taisykles, kurias jos privalo priimti, taikyti trečiųjų šalių
nacionaliniams subjektams.Dėl atvejų, kai
Bendrijos aktais derinamos intelektinės nuosavybės teises, kurias apima
Paryžiaus konvencija dėl pramoninės nuosavybės apsaugos arba Berno
konvencija dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos, Komisija mano, kad šios tarptautinės konvencijos šį klausimą išsprendžia.Paryžiaus
konvencijos 2 ir 3 straipsniuose numatyta, kad Paryžiaus sąjungos
šalių nacionaliniams subjektams ir tiems asmenims, kurių nuolatinė
gyvenamoji vieta yra šių šalių teritorijose arba jie yra ten faktiškai
ir tikrai įsisteigę, taikomas nacionalinio režimo principas, suteikiant
jiems visas intelektinės nuosavybės srityje teisės aktų numatytas
dabartines ir ateities „privilegijas“. Taigi šis principas automatiškai
taikomas 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos
89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) nuostatoms.Vadovaujantis
Berno konvencijos 3 ir 5 straipsniais, autoriai, kurie yra vienos
iš Berno sąjungos šalių piliečiai arba kurie ten įprastai gyvena,
naudojasi visomis esamomis ir būsimomis teisėmis, kurias piliečiams
suteikia teisės aktai. Šis principas turi būti automatiškai taikomas šių direktyvų nuostatoms dėl autorių teisių:–        1992 m.
lapkričio 19 d. Tarybos direktyvos 92/100/EEB dėl nuomos ir
panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms,
intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61)_–        1993 m.
rugsėjo 27 d. Tarybos direktyvos 93/83/EEB dėl tam tikrų autorių
teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam
transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo (OL L 248, p. 15).Aptariant
kitas intelektinės nuosavybės teises, atsakymai priklauso nuo Bendrijos
aktų turinio. 1986 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos
87/54/EEB dėl puslaidininkių įtaisų topografijų teisinės apsaugos (OL L
24, 1987, p. 36) 3 straipsnio 7 dalyje nustatyta, kad Taryba
priima sprendimą dėl to, ar suteikti apsaugą trečiųjų šalių piliečiams.
1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvoje 92/100/EEB dėl
nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių
teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61) buvo
numanoma, kad Romos konvencijos šalių piliečiams valstybės narės ir
toliau abipusiškai suteikia šias teises ir taiko nacionalinio režimo
principą. Šią poziciją aiškiai patvirtino 1993 m. spalio 29 d.
Tarybos direktyva 93/98/EEB dėl autorių ir gretutinių teisių apsaugos
terminų suderinimo (OL L 290, p. 9). Jos preambulės dvidešimt trečia
konstatuojamoji dalis remiasi trečiosios šalies piliečio teise į apsaugą
pagal tarptautinę sutartį.Taryba iš
pradžių teigia, kad iš esmės, kai yra Bendrijos aktų, suderinančių
intelektinės nuosavybės teises, valstybės narės nėra įpareigotos
trečiųjų šalių piliečiams taikyti taisykles, kurias priimti turi jos
pačios.Apskritai derinimo priemonėmis
siekiama sukurti vidaus rinką ir leisti jai veikti, jų tikslas yra
pašalinti kliūtis laisvam judėjimui Bendrijoje. Jomis nesiekiama
suderinti taisyklių, taikytinų trečiųjų šalių piliečiams ir bendrovėms.
Be to, dažniausia jose nenumatyta, kokias taisykles valstybė narė gali
taikyti trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams.Tačiau
Taryba pripažįsta, kad kartais Bendrijos derinimo priemonėse gali būti
nustatyta bendra taisyklė, taikytina bet kokiai veiklai, vykdomai
valstybių narių teritorijoje, taigi ir trečiųjų šalių piliečių ar
bendrovių veiklai. Pavyzdžiui, derinimo priemonėje gali būti numatyta,
kad kiekvienas profesijos atstovas, norintis užsiimti savo veikla
Bendrijoje, arba kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo, norintis
užsitikrinti savo turimos intelektinės nuosavybės teisės apsaugą,
privalo įsiregistruoti. Tokia bendra taisyklė būtų taikoma trečiųjų
šalių nacionaliniams subjektams.Todėl
Taryba mano, kad atsakymas į devintąjį klausimą gali būti pateiktas tik
atsižvelgiant į dabartinę suderinimo Bendrijos lygiu būklę: šiuo metu
Bendrijos teisės aktai tik išimtiniais atvejais nustato valstybėms
narėms įpareigojimus dėl intelektinės nuosavybės teisių, kurios turi
būti suteiktos trečiųjų šalių piliečiams.J –  Dešimtasis klausimasKadangi
Bendrija nėra daugelio konvencijų, sudarytų intelektinės nuosavybės
srityje ir administruojamų PINO, šalis, Komisijos yra prašoma nurodyti,
kas dalyvautų administruojant šias konvencijas, jei būtų pripažinta
Bendrijos išimtinė kompetencija sudaryti su trečiosiomis šalimis
konvencijas intelektinės nuosavybės srityje.Pirmiausia Komisija
teigia, kad savo argumentais ji tik bando įrodyti, jog Bendrija turi
išimtinę kompetenciją sudaryti PPO sutartį, nes iš esmės ji yra prekybos
srities sutartis. Ji netvirtina, kad Bendrija turi išimtinę
kompetenciją sudaryti su trečiosiomis šalimis visas konvencijas
intelektinės nuosavybės srityje.Jos
nuomone, norint nustatyti, ar sudaryta prekybos sutartis, reikia
išnagrinėti konkrečią konvenciją ir, jei tai nėra prekybos sutartis,
reikia išnagrinėti, ar Bendrijos teisės aktų leidėjas jau patvirtino
priemones, kurias galėtų paveikti aptariamoji konvencija, arba rengiasi
tai padaryti sudarydamas minėtą konvenciją.Komisija
pabrėžia, kad Bendrijos išorės kompetencija plečiasi, ypač intelektinės
nuosavybės srityje. Taigi šiuo metu Bendrija negali nei tapti PINO
nare, nei prisijungti prie galiojančių konvencijų, pavyzdžiui, Paryžiaus
ir Berno, nes tokia galimybė suteikiama tik valstybėms. Komisija turi
stebėtojo statusą PINO ir savo veiksmus derina su valstybėmis narėmis.
Tačiau Bendrija buvo labiau susijusi su dviejų neseniai priimtų PINO
konvencijų rengimu: 1989 m. gegužės 26 d. Vašingtono sutarties
dėl intelektinės nuosavybės integrinių grandynų srityje apsaugos ir
1989 m. birželio 28 d. Madrido protokolo dėl Madrido
susitarimo dėl prekių ženklų tarptautinės registracijos. Ji delegacijos
statusu dalyvavo Diplomatų konferencijoje ir gali tapti šių konvencijų
susitariančiąja šalimi.K –  Vienuoliktasis klausimasTarybos ir pastabas pateikusių valstybių
yra prašoma tiksliai nurodyti, kaip gali būti užtikrintas Bendrijos ir
valstybių narių išorės veiksmų nuoseklumas, jei būtų pripažinta, jog
GATS ir TRIPS sutartims sudaryti reikia, kad dalyvautų ir Bendrija, ir
valstybės narės.Taryba pažymi, kad
Bendrijos ir valstybių narių bendro dalyvavimo PPO klausimas dar nėra
išspręstas, nes kol Teisingumo Teismas nėra pareiškęs savo nuomonės,
išlieka neaiškumų dėl Bendrijos ir valstybių narių bendros kompetencijos
buvimo.Taryba tik trumpai apibūdina sprendimą, kuris bus priimtas, jei paaiškėtų, kad dalyvavimas turi būti bendras.Visų pirma sprendimas turi visiškai atitikti Sutartis ir Bendrijos acquis.
Be to, reikėtų taikyti vieno bendro atstovo principą net ir tose
srityse, kurios nepriklauso arba nevisiškai priklauso išimtinei
Bendrijos kompetencijai. Patys sprendimai turėtų būti priimami Taryboje
net ir ne Bendrijai priklausančiose srityse, kad ji galėtų visiškai
atlikti tą vaidmenį, kuris jai numatytas Europos Sąjungos sutartyje. Be
to, turėtų būti taikomas vienos „pašto dėžutės“ principas, kad PPO
narėms netektų našta spręsti, kas yra kompetentingas – Bendrija ar
valstybės narės. Kiekvienas prašymas pasitarti ir kiekvienas skundas
turi būti adresuotas arba „Europos Sąjungai“, arba „Bendrijai ir
valstybėms narėms“ ir turi būti priimtas, nepaisant to, kas tuo
konkrečiu atveju yra kompetentingas.Taryba
priduria, kad Teisingumo Teismui, turinčiam atsakyti į jam užduotą
klausimą, ar valstybėms narėms priklauso kompetencija vienoje ar kitoje
GATS arba TRIPS nurodytoje srityje, nebūtina žinoti, kokios tvarkos bus
laikomasi, jei bus pripažinta, kad Bendrija ir valstybės narės turi
dalyvauti kartu. Tačiau ji teigia suvokianti tas pareigas, kurios jai
teks vadovaujantis Sutarties straipsniais, reikalaujančiais laikytis
Europos Sąjungos išorės veiksmų nuoseklumo.Danijos vyriausybės
nuomone, vadovaujantis Europos Sąjungos sutarties C straipsniu, EB
sutarties 5 straipsniu ir Teisingumo Teismo praktika, Bendrijos
institucijos ir valstybės narės yra įpareigotos sąžiningai
bendradarbiauti, ir pareiga galioja tiek tuo atveju, kai Bendrija turi
išimtinę kompetenciją, tiek tuo atveju, kai Bendrijos ir valstybių narių
kompetencija yra bendra. Antruoju atveju ši pareiga taikoma, nepaisant
to, kaip valstybės narės įgyvendina savo kompetenciją.Vokietijos vyriausybė
remiasi 1994 m. gegužės mėn. Tarybos priimtu „elgesio kodeksu“,
kurio tikslas – „po Urugvajaus raundo“ toliau tęsti derybas paslaugų
srityje (žr. pirmiau atsakyme į ketvirtąjį klausimą pateiktą šio
susitarimo tekstą), taip pat Taryboje svarstomu „elgesio kodekso“
projektu, kuris būtų bendrai taikomas visai PPO. Šiais kodeksais
siekiama pašalinti sunkumus užtikrinant Bendrijos ir valstybių narių
išorės veiksmų vienodumą.Graikijos vyriausybė
taip pat teigia, kad valstybių narių ir Bendrijos veiksmų vienybę PPO
gali užtikrinti „elgesio kodeksas“, priimtas Taryboje susirinkusių
valstybių narių vyriausybių atstovų. Šiame kodekse nustatyta, kad
Komisija yra valstybių narių ir Bendrijos „bendras atstovas“ PPO tiek
sprendžiant tuos klausimus, kurie priklauso išimtinei Bendrijos
kompetencijai, tiek tuos klausimus, kurie priklauso valstybių narių
kompetencijai. Kalbant apie antrąją klausimų kategoriją, valstybės narės
bus skatinamos priimti bendrąją poziciją, kurią Komisija išreikš PPO
kompetentingose institucijose. Galiausiai, Graikijos vyriausybės
nuomone, tuo – ir tik tuo – atveju, jei valstybėms narėms nepavyktų
sutarti dėl bendrosios pozicijos, jos galėtų PPO pareikšti savo
valstybės nuomonę. Ispanijos vyriausybė
taip pat pabrėžia poreikį priimti elgesio kodeksą, kuriame būtų
numatyta galimybė remtis Sutartyse numatytomis procedūromis, kai
svarstomi klausimai, priklausantys Bendrijos kompetencijai, ir bendro
valstybių narių sutarimo siekimą, kai sprendžiami klausimai priklauso jų
kompetencijai. Jei paaiškėtų, kad bendro sutarimo pasiekti neįmanoma,
Ispanijos vyriausybės nuomone, valstybės narės galėtų laisvai pristatyti
savarankiškas pozicijas. Be to, Komisija būtų įgaliota išreikšti
Tarybos ir valstybių narių nuomonę bei derėtis jų vardu, vadovaudamasi
tais nurodymais, kuriuos pagal situaciją Komisijai suteiktų Taryba ar
valstybės narės.Prancūzijos vyriausybė
taip pat teigia, kad, siekiant įgyvendinti Urugvajaus raundo sutartis,
vadovaujantis ES sutarties C straipsnio antrąja pastraipa ir EB
sutarties 5 straipsniu, reikia užtikrinti Bendrijos ir jos
valstybių narių veiksmų nuoseklumą. Prancūzijos vyriausybės nuomone,
elgesio kodekso projektas, šiuo metu svarstomas Taryboje, leistų
užtikrinti tokią veiksmų vienybę. Šiame kodekse turi būti numatyta:
principas, kad Komisija yra vienintelė atstovė PPO; Bendrijos
dalyvavimas PPO derybose Bendrijos ir valstybių narių vardu,
atsižvelgiant į jai suteiktus įgaliojimus; nuolatiniai pranešimai apie
derybas Tarybai ir jos paskirtoms derybas prižiūrinčioms institucijoms;
valstybių narių dalyvavimas kiekviename derybų ar diskusijų etape. Be
to, Komisija turėtų priimti valstybių narių prašymus pasitarti ir, jei
būtina, laikinai sustabdyti diskusijas. Kad derybos vyktų tvarkingai,
Komisija, valstybės narės ir Tarybos Generalinis sekretoriatas turėtų
glaudžiai bendradarbiauti. Visi veiksmai ir priimtos pozicijos Bendrijos
kompetencijos klausimais turi būti pagrįstos priimta bendrąja pozicija,
vadovaujantis atitinkamomis Sutarties nuostatos, o nacionalinės
kompetencijos klausimais – bendru sutarimu. Valstybės narės savo nuomonę
nacionalinės kompetencijos klausimais galėtų pareikšti tik tuomet, jei
nebūtų įmanoma priimti bendrosios pozicijos.Nyderlandų vyriausybė,
pabrėždama kuo glaudesnio Bendrijos ir jos valstybių narių
bendradarbiavimo poreikį įgyvendinant bendrą kompetenciją, remiasi
Nuomone 2/91. Šis bendradarbiavimas galėtų būti išreikštas elgesio
kodekso priėmimu. Šiame kontekste Nyderlandų vyriausybė primena buvusio
EEB sutarties 116 straipsnio turinį, Jungtinių Tautų Maisto ir
žemės ūkio organizacijoje galiojantį susitarimą ir procesą, taikomą
Europos Sąjungos sutarties trečiojo ramsčio sistemoje, t. y.
nustatytą K.5 straipsnyje.Portugalijos vyriausybės
nuomone, sunkumai, kurie galėtų iškilti atstovaujant valstybių narių
interesams PPO arba formuojant jų valią, nelemia atsakymo į kompetencijų
padalijimo klausimą ir netrukdo sudaryti mišrių sutarčių. Portugalijos
vyriausybė primena bendradarbiavimo ir nuoseklumo pareigas, nustatytas
Europos Sąjungos sutarties C straipsnyje, J.1 straipsnio
4 dalyje, J.2 straipsnio 3 dalyje ir EB sutarties
5 straipsnyje. Bendrijos ir valstybių narių vienodų veiksmų tikslas
buvo pasiektas derantis dėl PPO. Portugalijos vyriausybės nuomone,
įgyta patirtimi reikėtų remtis rengiant elgesio kodeksą, kuris nustatytų
Komisijos, kaip valstybių narių atstovės, ypatingas pareigas ir būdus,
kaip valstybėms narėms priimti bendrąsias ar suderintas pozicijas tais
klausimais, kurie priklauso jų kompetencijai. Kai klausimas yra susijęs
su gyvybiškais arba labai svarbiais valstybės narės interesais, turi
būti stengiamasi sprendimus priimti bendru sutarimu. Jungtinės Karalystės
vyriausybė pabrėžia, kad tikroji Teisingumo Teismo klausimo svarba yra
susijusi su Bendrijos ir valstybių narių būsimu dalyvavimu PPO. Ji
primena, kad Bendrija ir valstybės narės veiksmingai bendradarbiavo
Urugvajaus raundo daugiašalėse derybose – taip arba beveik taip, kaip
jos būtų dalyvavusios, jei bendra kompetencija visų būtų pripažinta nuo
pat pradžių. Tai rodo, kad toks bendradarbiavimas yra politiškai
įmanomas ir gali būti ypač veiksmingas užtikrinant Bendrijos ir
valstybių narių interesų apsaugą. Tačiau
vienas bendradarbiavimo metodas nebūtinai tinka visoms sutartims ir
visoms aplinkybėms. Dėl šios priežasties Jungtinė Karalystė gali
nurodyti tik tikėtinus sutartos procedūros, pagal kurią būtų galima
siekti išorės veiksmų nuoseklumo PPO, požymius.1.
Procedūra turi apimti Bendrijos ir valstybių narių elgseną PPO, kai
sprendžiami Bendrijos arba valstybių narių kompetencijai priklausantys
dalykai.2. Komisija paprastai pasisakys ir
derėsis Bendrijos bei valstybių narių vardu; tačiau išimtiniais atvejais
valstybės narės taip pat turės galimybę pareikšti savo nuomonę ir
derėtis. Atitinkama procedūra nustatys sąlygas, kurioms esant valstybės
narės galėtų įgyvendinti šią teisę.3. Komisija informuos valstybes nares apie derybų ir diskusijų būklę ir suteiks joms tinkamas galimybes dalyvauti.4. Komisija laiku išplatins valstybėms narėms visus atitinkamus dokumentus, įskaitant tekstus.5. Komisija atsižvelgs į valstybių narių požiūrius. Dėl atitinkamų procedūrų bus siekiama susitarti.6.
Pozicijos ar veiksmai, kurių būtų nuspręsta imtis, bus pagrįsti
atitinkamomis Bendrijos taisyklėmis ir procesu, kai jie taikomi
(pavyzdžiui, EB sutarties 228 straipsnio 1 dalies antruoju
sakiniu), o kitais atvejais – bendru sutarimu priimta bendrąja pozicija.7.
Valstybės narės, kaip ir dabar, administraciniais ir biudžeto
klausimais veiks ir išsakys nuomones savo vardu, tačiau stengsis
nesilaikyti skirtingų pozicijų.8. Turi būti
priimtos nuostatos, nustatančios, kaip Bendrija pasinaudos ginčų
sprendimo tvarka, numatyta PPO sutartyje. Šiose nuostatose turi būti
numatyta, kad Komisija ir valstybės narės glaudžiai bendradarbiauja.9.
Turi būti priimtos nuostatos, numatančios, kokios pozicijos reikėtų
laikytis, jei atskiras valstybes nares paveiktų kitų PPO sutarties šalių
elgesys, pažeidžiantis šios sutarties nuostatas. Turi būti numatytos
Komisijos ir valstybių narių konsultacijos ir glaudus jų
bendradarbiavimas.Jungtinės Karalystės
vyriausybė nė kiek neabejoja, kad ateityje bus nustatyta procedūra,
kuriai bus būdingi pirmiau nurodyti ypatumai. Valstybės narės neketina
susilpninti tos didžiulės derybinės galios, kurią jos turi visos kartu;
svarbiausias jų interesas – kuo veiksmingiau išnaudoti šią derybinę
galią. Teisingumo Teismo nuomonė I– Įvadas1.      Klausimais,
kuriuos Komisija, vadovaudamasi EB steigimo sutarties
228 straipsnio 6 dalimi, pateikė Teisingumo Teismui, prašydama
pateikti nuomonę, visų pirma siekiama išsiaiškinti, ar Bendrijos turi
išimtinę kompetenciją sudaryti daugiašales sutartis dėl prekių prekybos,
jei šios sutartys yra susijusios su EAPB ir Euratomo sutartyse
reglamentuojamais produktais. Šie klausimai taip pat yra susiję su
galima Bendrijos išimtine kompetencija, kylančia iš EB sutarties
113 straipsnio arba iš vidaus ir išorės kompetencijos paralelumo,
arba iš EB sutarties 100a ar 235 straipsnių, sudaryti Bendrąjį
susitarimą dėl prekybos paslaugomis (toliau – GATS) ir Sutartį dėl
intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, įskaitant
prekybą suklastotomis prekėmis (toliau – TRIPS).2.      Šios
sutartys yra pridėtos prie Pasaulio prekybos organizacijos steigimo
sutarties (toliau – PPO sutartis). Ji nustato bendrą institucinę
struktūrą, reguliuojančią jos narių prekybos santykius tose srityse,
kurios yra reglamentuojamos sutartyse ir su jomis susijusiuose
dokumentuose, įtrauktuose į šios sutarties priedus (PPO sutarties
II straipsnio 1 dalis). Šios įvairios sutartys atspindi
daugiašalių derybų dėl prekybos Urugvajaus raundo, kurios prasidėjo
1986 m. rugsėjo 20 d. Punta del Estės ministrų deklaracija,
rezultatus.3.      Patvirtinusios
šią deklaraciją, Taryba ir valstybės narės nusprendė, kad, „siekiant
kuo didesnio nuoseklumo derybose, Komisija bus vienintelė Bendrijos ir
valstybių narių derybininkė“. Tačiau posėdžio protokole buvo užfiksuota,
kad šis sprendimas „nesprendžia Bendrijos ir valstybių narių
kompetencijos tam tikrose srityse klausimo“.4.      Prekybos
derybų komitetas – speciali institucija, kurią Punta del Estės
konferencija įsteigė Urugvajaus raundo deryboms, surengęs aukščiausio
lygio pareigūnų susitikimą, 1993 m. gruodžio 15 d. patvirtino
Baigiamąjį dokumentą, išreiškiantį daugiašalių derybų dėl prekybos
Urugvajaus raundo rezultatus.5.      1994 m.
kovo 7 ir 8 d. įvykusiame posėdyje Taryba nusprendė pasirašyti šį
Baigiamąjį dokumentą ir PPO sutartį. Ji įgaliojo Tarybos pirmininką ir
komisarą serą Leon Britan 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše
Europos Sąjungos Tarybos vardu pasirašyti Baigiamąjį dokumentą ir PPO
sutartį. Teigdami, kad šie aktai „taip pat skirti ir nacionalinės
kompetencijos klausimams“, valstybių narių vyriausybių atstovai tą pačią
dieną taip pat sutarė, kad pasirašys Baigiamąjį dokumentą ir PPO
sutartį. Protokole Komisija pažymėjo, kad „Baigiamasis dokumentas
<...> ir prie jo pridėtos sutartys priklauso išimtinei Bendrijos
kompetencijai“.6.      1994 m.
balandžio 6 d. Komisija pateikė savo prašymą pateikti nuomonę.
Klausimus ji suformulavo taip:„Atsižvelgiant
į Urugvajaus raundo prekybos derybų dėl GATT rezultatus, kurie
pateikiami 1993 m. gruodžio 15 d. Baigiamajame dokumente:1.      Ar,
vadovaujantis EB sutartimi, ypač jos 113 straipsniu atskirai arba
113 straipsniu kartu su šios Sutarties 100a straipsniu ir
(arba) 235 straipsniu, Europos Bendrija yra kompetentinga sudaryti
visas PPO steigimo sutarties dalis dėl prekybos paslaugomis (GATS) ir
intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, įskaitant
prekybą suklastotomis prekėmis (TRIPS)?2.      Ar
Europos Bendrija yra kompetentinga viena sudaryti ir tas PPO sutarties
dalis, kurios susijusios su gaminiais ir (arba) paslaugomis,
patenkančiais į EAPB ir EAEB sutarčių taikymo sritį?3.      Jei
atsakymas į pirmuosius du klausimus yra teigiamas, ar tai paveiks
valstybių narių galimybes sudaryti PPO sutartį, atsižvelgiant į tai, kad
jau sutarta, jog bus PPO narės steigėjos?“7.      Sutartys,
dėl kurių buvo susitarta Urugvajaus raundo metu, išties buvo
pasirašytos 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše. Bendrijos ir
valstybių narių vardu jos buvo pasirašytos vadovaujantis anksčiau
minėtais sprendimais (žr. 5 punktą).8.      1994 m.
gegužės 24 d. apie Komisijos pateiktą prašymą pateikti nuomonę
buvo pranešta Tarybai ir valstybėms narėms. II– Dėl prašymo priimtinumo9.      Iš
pradžių reikia priminti, kad, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika,
pagal Sutarties 228 straipsnio 6 dalį jo gali būti prašoma
pateikti nuomonę klausimais, susijusiais su kompetencijos sudaryti tam
tikrą sutartį su trečiosiomis šalimis padalijimu tarp Bendrijos ir
valstybių narių, kaip ir yra nagrinėjamu atveju (žr. 1975 m.
lapkričio 11 d. Nuomonę 1/75, Rink. p. 1355. ir ypač p. 1360,
1979 m. spalio 4 d. Nuomonės 1/78, Rink. p. 2871,
30 punktą ir 1993 m. kovo 19 d. Nuomonės 2/91, Rink. p.
I-1061, 3 punktą).10.    Ispanijos
vyriausybė mano, kad prašymas nepriimtinas. Jos nuomone, pagal
228 straipsnį prašyti pateikti nuomonę galima tik tuomet, kai
Bendrija dar nėra prisiėmusi tarptautinio įsipareigojimo. Ispanijos
vyriausybė pabrėžia, kad Baigiamojo akto pasirašymas Marakeše reiškia,
jog patvirtinami per derybas parengti dokumentai ir kad pasirašiusios
šalys turi pateikti juos atitinkamoms savo institucijoms pritarti.
Tarybai ir Nyderlandų vyriausybei tik kyla abejonių, ar susitarimas,
kuris jau pasirašytas, vis dar gali būti „numatytas“ sudaryti
susitarimas, kaip nurodyta 228 straipsnyje.11.    Šie prieštaravimai ir abejonės turi būti atmesti.12.    Teisingumo
Teismo gali būti prašoma pateikti nuomonę pagal Sutarties
228 straipsnio 6 dalį bet kada iki to momento, kai Bendrija
galutinai pareiškia sutikimą įsipareigoti pagal susitarimą. Kol toks
sutikimas nebuvo pareikštas, susitarimas lieka numatytu sudaryti
susitarimu. Todėl niekas netrukdo priimti šį prašymą. III– Dėl Komisijos klausimų formuluotės13.    Taryba
kritikuoja tai, kaip Komisija suformulavo savo klausimus. Kadangi byla
yra susijusi su sutartimi, kurią, vadovaudamosi atitinkama savo
kompetencija, pasirašė Bendrija ir valstybės narės, reikia sužinoti ne
tai, ar Bendrija gali viena pasirašyti ir sudaryti šią sutartį (Tarybos
nuomone, tai teorinė hipotezė), bet nustatyti, ar „tai, kad Bendrija ir
valstybės narės kartu sudarė Urugvajaus raundo sutartis, <…>
atitinka Europos Bendrijų steigimo sutartyse nustatytą kompetencijos
padalijimą“, o taip nebūtų, jei visos sutarties nuostatos priklausytų
Bendrijos išimtinei kompetencijai.14.    Tarybos
kritika, prie kurios prisideda Portugalijos vyriausybė, turi būti
atmesta. Ar klausimai būtų užduoti taip, kaip siūlo Taryba, ar
suformuluoti taip, kaip padarė Komisija, pagrindinė užduotis yra
nustatyti, ar Bendrijos kompetencija sudaryti PPO sutartį ir jos priedus
yra išimtinė, ar ne. Būtent į šį esminį klausimą Teisingumo Teismas
stengsis atsakyti savo nuomonėje, nagrinėdamas kai kuriuos konkrečius
klausimus, kylančius iš daugiašalių sutarčių dėl prekių prekybos, GATS
ir TRIPS. Bet prieš tai reikėtų išnagrinėti Tarybos ir kai kurių
pastabas pateikusių vyriausybių argumentus dėl valstybėms narėms
priklausančių teritorijų atstovavimo ir Portugalijos vyriausybės
pateikiamus argumentus dėl valstybių narių dalyvavimo finansuojant PPO
veiklą. IV– Dėl atstovavimo valstybėms narėms pavaldžioms tam tikroms teritorijoms15.    Komisijos
teiginiui, kad Bendrija turi išimtinę kompetenciją sudaryti PPO sutartį
ir jos priedus, prieštarauja Taryba ir daugelis pastabas pateikusių
vyriausybių, teigdamos, kad kai kurios valstybės narės išlieka
kompetentingos sudaryti ir vykdyti sutartis, susijusias su teritorijoms,
kurioms netaikomos Europos Bendrijų steigimo sutartys. 16.    Prancūzijos
vyriausybė taip pat teigia, kad PPO sutartis ir jos priedai daugeliu
atvejų nepatenka į susitarimų dėl PTOM (užjūrio šalių ir teritorijų)
asociacijos taikymo sritį, todėl šiais atvejais tik ji yra kompetentinga
sudaryti PPO sutartį ir jos priedus.17.    Kaip
Teisingumo Teismas nusprendė minėtoje Nuomonėje 1/78 (62 punktas),
aptariamos teritorijos, jei jos nepatenka į EEB sutarties taikymo
sritį, Bendrijos atžvilgiu yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir
trečiosios šalys. Todėl valstybės narės, kurioms priklauso šios
teritorijos, gali dalyvauti sudarant sutartį ne kaip Bendrijos narės, o
kaip valstybės, atsakingos už joms priklausančių teritorijų, kurioms
netaikoma Bendrijos teisė, tarptautinius santykius.18.    Tačiau
kaip Teisingumo Teismas pabrėžė toje nuomonėje (tas pats punktas), šių
valstybių narių ypatinga padėtis nedaro įtakos klausimo dėl
kompetencijos sričių padalijimo Bendrijoje sprendimui. V– Dėl biudžeto ir finansinių klausimų19.    Remdamasi
PPO sutarties VII straipsniu, kuriame nustatyta, kad kiekviena
narė prisideda prie PPO išlaidų, ir atsižvelgdama į tai, kad Bendrijos
valstybės turi tapti PPO narėmis steigėjomis (žr. XI straipsnio
1 dalį), Portugalijos vyriausybė teigia, kad vien šio fakto užtenka
valstybių narių dalyvavimui sudarant sutartį pagrįsti, net jei
finansavimas neturi tokios lemiamos svarbos, kokią turėjo Tarptautinėje
sutartyje dėl gamtinio kaučiuko, dėl kurios buvo pareikšta minėta
Nuomonė 1/78. Portugalijos vyriausybė pateikia dar vieną argumentą,
pagrįstą savo konstitucine teise, kuria remdamasis nacionalinis
parlamentas turi patvirtinti tarptautines sutartis, kuriose numatytas
Portugalijos dalyvavimas tarptautinėse organizacijose.20.    Į
šį argumentą užtenka atsakyti, kad vidaus teisės sistemos nuostatos,
net jeigu jos yra konstitucinės, negali paveikti sutartyje numatyto
tarptautinių kompetencijos padalijimo tarp valstybių narių ir Bendrijos.21.    Pirmajam
argumentui taip pat negali būti pritarta. Kadangi PPO yra tarptautinė
organizacija, kuri turės tik einamosios veiklos biudžetą, o ne
finansinės politikos priemonę, to, kad valstybės narės prisiims dalį PPO
išlaidų, jokiu būdu savaime neužtenka valstybių narių dalyvavimui
sudarant sutartį pagrįsti. VI– Dėl daugiašalių sutarčių dėl prekių prekybos22.    Aptardamos
daugiašales sutartis dėl prekių prekybos, Komisija ir pastabas
pateikusios šalys sutaria ir pripažįsta, kad daugiausia šios sutartys
priklauso Bendrijos išimtinei kompetencijai, kurią ji pagal EB sutarties
113 straipsnį turi bendros prekybos politikos srityje. Nuomonių
skirtumų esama tik dėl tam tikrų punktų.23.    Nei
Taryba, nei kuri nors pastabas pateikusi valstybė neginčija Komisijos
teiginio, kad Bendrija turi išimtinę kompetenciją sudaryti daugiašales
sutartis dėl prekių prekybos, jei jos taikomos Euratomo sutartyje
reglamentuojamiems gaminiams. Tačiau, kadangi šią problemą Komisija
iškėlė savo antrajame klausime, ją reikia išnagrinėti.24.    EB
sutarties 232 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad šios
Sutarties nuostatos „nepažeidžia Europos atominės energijos bendrijos
steigimo sutarties nuostatų“. Kadangi Euratomo sutartyje nėra jokių
nuostatų dėl išorės prekybos, niekas netrukdo, kad sutartys, sudarytos
remiantis EB sutarties 113 straipsniu, būtų taikomos ir
tarptautinei prekybai Euratomo sutartyje reglamentuojamais produktais.25.    Kita
vertus, EAPB sutartyje reglamentuojami produktai yra nesutarimų tarp
Komisijos, kuri teigia, kad iš EB sutarties 113 straipsnio kylanti
Bendrijos išimtinė kompetencija taip pat galioja ir EAPB sutartyje
reglamentuojamiems gaminiams, ir Tarybos bei daugelio pastabas
pateikusių valstybių narių, kurios teigia, kad, remiantis EAPB sutarties
71 straipsniu, ši kompetencija priklauso valstybėms, objektas.26.    Žinoma,
EAPB sutarties 71 straipsnyje nustatyta, kad „ši Sutartis nedaro
įtakos valstybių narių vyriausybių galioms prekybos politikos srityje,
išskyrus joje numatytus atvejus“. Beje, EB sutarties 232 straipsnio
1 dalyje nustatyta, kad ši Sutartis neturi įtakos EAPB steigimo
sutarties nuostatoms, ypač valstybių narių teisėms ir pareigoms bei
institucijų įgaliojimams.27.    Tačiau
kadangi EAPB sutartis buvo parengta tuomet, kai dar nebuvo Europos
ekonominės bendrijos, šios Sutarties 71 straipsnis galėjo būti
taikomas tik anglių ir plieno gaminiams. Bet kuriuo atveju kompetenciją
valstybėms narėms ja buvo galima suteikti tik sutarčių, susijusių būtent
su EAPB sutartyje reglamentuojamais gaminiais, srityje. Kita vertus,
vadovaujantis EB sutarties 113 straipsniu, tik Bendrija yra
kompetentinga sudaryti bendro pobūdžio išorės sutartis, t. y.
sutartis, apimančias visų rūšių prekes, net jei tarp jų yra EAPB
sutartyje reglamentuojamų gaminių. Kaip Teisingumo Teismas pareiškė
minėtoje Nuomonėje 1/75 (p. 1365, 3 punktas), EAPB sutarties
71 straipsnis negali „padaryti EEB sutarties 113 ir
114 straipsnių negaliojančių ir paveikti kompetencijos derėtis bei
sudaryti tarptautines sutartis bendros prekybos politikos srityje
perdavimo Bendrijai“. Šiuo atveju, išnagrinėjus daugiašales sutartis dėl
prekių prekybos, paaiškėjo, kad nė viena iš jų nėra konkrečiai susijusi
su EAPB sutartyje reglamentuojamais gaminiais. Iš to galima daryti
išvadą, kad Bendrijos išimtine kompetencija sudaryti šias sutartis
neturi būti abejojama dėl to, kad jos taip pat taikomos EAPB sutartyje
reglamentuojamiems gaminiams.28.    Taryba
pabrėžia, kad jai priimant sprendimą sudaryti PPO sutartį ir prie jos
pridėtą Sutartį dėl žemės ūkio ir Sutartį dėl sanitarinių ir
fitosanitarinių priemonių taikymo, reikia remtis EB sutarties
43 straipsniu, nes jos yra susijusios ne tik su tarptautinei
prekybai žemės ūkio produktais taikomomis prekybos priemonėmis, bet ir
visų pirma su žemės ūkio rinkų organizavimo vidaus tvarka. Jungtinės
Karalystės vyriausybė pirmiausia tvirtina, kad Sutartyje dėl žemės ūkio
numatyti įsipareigojimai sumažinti vidaus paramą ir eksporto
gražinamąsias išmokas paveiks bendrą rinkų organizavimą ir kad būdami
susiję su Bendrijos, o ne importuotais produktais, jie nepatenka į EB
sutarties 113 straipsnio taikymo sritį.29.    Kalbant
apie Sutartį dėl žemės ūkio reikia pripažinti, kad 43 straipsnis
yra laikomas tinkamu teisiniu pagrindu direktyvai, kurios tikslas yra
nustatyti vienodas produktų prekybos taisykles ne tik prekybai
Bendrijoje, bet prekybai trečiųjų šalių kilmės produktais
(žr. 1989 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą,
C‑131/87, Rink. p. I‑3764, 27 punktą). Tačiau ta direktyva
buvo skirta įgyvendinti vienam ar keletui bendros žemės ūkio politikos
tikslų, skelbiamų Sutarties 39 straipsnyje. To negalima pasakyti
apie Sutartį dėl žemės ūkio, kuri yra pridėta prie PPO sutarties. Šios
sutarties tikslas – pasauliniu lygiu „sukurti teisingą ir į rinką
orientuotą prekybos žemės ūkio produkcija sistemą“ (žr. Sutarties dėl
žemės ūkio preambulę). Tai, kad dėl į šią sutartį įtrauktų
įsipareigojimų reikalaujama, kad vidaus priemonės būtų nustatytos
remiantis Sutarties 43 straipsniu, nereiškia, kad patys
tarptautiniai įsipareigojimai negali būti priimti remiantis tik
113 straipsniu.30.    Taryba
taip pat pareiškia, kad priimdama sprendimą sudaryti Sutartį dėl
sanitarinių ir fitosanitarinių priemonių taikymo ji dėl tų pačių
priežasčių, kurios buvo nurodytos aptariant Sutartį dėl žemės ūkio,
turės remtis EB sutarties 43 straipsniu.31.    Šis
argumentas turi būti atmestas. Kaip nurodyta jos preambulėje, Sutartimi
dėl sanitarinių ir fitosanitarinių priemonių taikymo siekiama „sukurti
daugiašalę taisyklių bei elgsenos sistemą, kuria vadovaujantis būtų
rengiamos, priimamos bei įgyvendinamos sanitarinės ir fitosanitarinės
priemonės, kad būtų kuo labiau sumažintas jų neigiamas poveikis
prekybai“. Tokia sutartis gali remtis vien 113 straipsniu.32.    Nyderlandų
vyriausybės nuomone, galima pateisinti bendrą Bendrijos ir valstybių
narių dalyvavimą PPO sutartyje, nes valstybės narės turi savarankišką
kompetenciją techninių prekybos barjerų srityje tiek dėl tam tikrų
Bendrijos direktyvų neprivalomo pobūdžio, tiek dėl to, kad ši sritis
nėra visiškai suderinta ir nenumatoma jos visiškai suderinti.33.    Šiam
argumentui negali būti pritarta. Sutartis dėl techninių prekybos
barjerų yra bendros prekybos politikos dalis, nes jos nuostatomis
paprasčiausia siekiama užtikrinti, kad techniniai reglamentai ir
standartai bei techninių reglamentų ir standartų atitikties įvertinimo
procedūros nesudarytų nereikalingų kliūčių tarptautinei prekybai (žr.
sutarties preambulę ir 2.2 bei 5.1.2 straipsnius).34.    Atsižvelgiant
į pirmiau išdėstytus paaiškinimus, darytina išvada, kad pagal EB
sutarties 113 straipsnį tik Bendrija yra kompetentinga sudaryti
daugiašales sutartis dėl prekių prekybos. VII– Dėl EB sutarties 113 straipsnio, GATS ir TRIPS35.    Iš
esmės Komisija gina teiginį, kad GATS ir TRIPS sudarymas priklauso
Bendrijos išimtinei kompetencijai, kurią remdamasi EB sutarties
113 straipsniu Bendrija turi prekybos politikos srityje. Šiai
nuomonei iš esmės prieštaravo Taryba, pastabas pateikusios valstybės
narės ir Europos Parlamentas, kurio prašymu buvo leista pateikti savo
pastabas. Iš pradžių reikia išnagrinėti šį pagrindinį Komisijos teiginį
atsižvelgiant į GATS ir TRIPS. A– GATS36.    Iš
esmės atsižvelgdama į gana platų bendros prekybos politikos sąvokos
aiškinimą Teisingumo Teismo praktikoje (žr. minėtos Nuomonės 1/78, 44 ir
45 punktus), prekių ir paslaugų ryšius arba sąsają, GATS tikslus
bei naudojamas priemones, Komisija daro išvadą, kad bendra prekybos
politika apima ir paslaugas, ir nedaro skirtumo tarp įvairių paslaugų
teikimo būdų, ypač tiesioginių paslaugų, teikiamų į užsienį, ir
paslaugų, teikiamų per komercinį įsisteigimą paslaugų gavėjo šalyje.
Komisija taip pat teigia, kad tarptautinės komercinio pobūdžio sutartys
transporto srityje (ne tos, kuriomis nustatomos saugumo taisyklės)
priskirtinos bendros prekybos politikos, o ne bendrai transporto
politikai skirtos Sutarties antrašinės dalies taikymo sričiai.37.    Iš pradžių reikia aptarti ne transporto paslaugas, o tuomet – konkrečias transporto paslaugas.38.    Aptariant
pirmąsias paslaugas reikia priminti, kad pateikdamas Nuomonę 1/75 dėl
Bendrijos kompetencijos apimties dėl susitarimų, susijusių su vietos
išlaidų standartu, Teisingumo Teismas nusprendė, „kad bendros prekybos
politikos sritis, tiksliau eksporto politikos sritis, būtinai apima
paramos eksportui sistemas, tiksliau priemones, susijusias su kreditais,
kurie skirti vietos išlaidoms, susijusioms su eksporto veikla,
finansuoti“ (Rink. 1975, p. 1362). Aptariamos vietos išlaidos apėmė tiek
prekių tiekimo, tiek paslaugų teikimo išlaidas. Tačiau Teisingumo
Teismas, neatskirdamas prekių ir paslaugų sektorių, nepripažino
išimtinės Bendrijos kompetencijos.39.    Minėtoje
savo Nuomonėje 1/78 (44 punktas) Teisingumo Teismas atmetė tokį
113 straipsnio aiškinimą, kuris „įgyvendinant bendrą prekybos
politiką leistų naudotis tik priemonėmis, kuriomis siekiama daryti įtaką
tik tradiciniams išorės prekybos aspektams“. Atvirkščiai, jis
nusprendė, kad „išorės prekybos klausimo sprendimas turi remtis plačiu
požiūriu“, atsižvelgiant į tą „faktą, kad 113 straipsnyje išvardytų
prekybos politikos objektų sąrašas <…> laikomas nebaigtiniu
sąrašu“ (minėtos Nuomonės 1/78 45 punktas).40.    Savo
prašyme pateikti nuomonę Komisija pabrėžė, kad kai kuriose
išsivysčiusiose šalyse paslaugų sektorius tapo svarbiausiu ekonomikos
sektoriumi, o pasaulio ekonomika patiria esminius struktūrinius
pokyčius. Pastebima tendencija perkelti įprastinę pramonę į
besivystančias šalis, o išsivysčiusios šalys daugiausia tampa didelės
pridėtinės vertės paslaugų ir prekių eksportuotojomis. Teisingumo
Teismas pažymi, kad šią tendenciją patvirtina PPO sutartis ir jos
priedai, kurie buvo bendro derybų proceso, apimančio ir prekes, ir
paslaugas, objektas.41.    Atsižvelgiant
į šią tendenciją tarptautinėje prekyboje, iš Sutartyje numatytos
bendros prekybos politikos plataus pobūdžio galima spręsti, kad prekybos
paslaugomis iš esmės negalima automatiškai neįtraukti į
113 straipsnio taikymo sritį, kaip to pageidauja kai kurios
pastabas pateikusios vyriausybės.42.    Norint
patikslinti šią išvadą, vis dėlto reikia atsižvelgti į prekybos
paslaugomis sąvoką, pateiktą GATS, ir nustatyti, ar Sutarties sistemos
visuma nesiekiama, kad tam tikrais atvejais paslaugos nebūtų įtrauktos į
113 straipsnį.43.    Pagal
GATS I straipsnio 2 dalį prekyba paslaugomis apima keturis
paslaugų teikimo būdus: 1) teikimą į užsienį, kuriam nereikia, kad
asmenys judėtų; 2) vartojimą užsienyje, kai paslaugos gavėjas turi
persikelti į PPO valstybės narės teritoriją, kur yra įsikūręs paslaugos
teikėjas; 3) komercinį įsisteigimą, t. y. dukterinės bendrovės ar
padalinio įsteigimą PPO valstybės narės teritorijoje, kur turi būti
teikiama paslauga; 4) PPO valstybės narės fizinių asmenų įsisteigimą,
dėl kurio vienos valstybės narės paslaugų teikėjas gali teikti paslaugas
kitos valstybės narės teritorijoje.44.    Kai
paslauga teikiama į užsienį, vienoje šalyje įsikūręs paslaugos teikėjas
teikia paslaugą kitoje šalyse esančiam vartotojui. Šiuo atveju nei
teikėjas persikelia į gavėjo šalį, nei gavėjas persikelia į teikėjo
šalį. Taigi ši situacija analogiška prekių prekybai, kuri, be jokios
abejonės, priskiriama Sutartyje numatytai bendrai prekybos politikai.
Todėl nėra jokių ypatingų priežasčių, kurios neleistų tokio paslaugų
teikimo įtraukti į bendros prekybos politikos sąvoką.45.    To
negalima pasakyti apie kitus tris GATS numatytus paslaugų teikimo
būdus: vartojimą užsienyje, komercinį įsisteigimą ir fizinių asmenų
įsisteigimą.46.    Aptariant
fizinių asmenų įsisteigimą, iš Sutarties 3 straipsnio, kuriame
„bendra prekybos politika“ (b punktas) yra atskirta nuo „priemonių,
susijusių su asmenų atvykimu ir judėjimu“ (d punktas), galima
daryti išvadą, kad taisyklės, reglamentuojančios situaciją, kai trečiųjų
šalių piliečiai kerta valstybių narių išorės sienas, negali būti
priskiriamos bendrai prekybos politikai. Apskritai tai, kad Sutartyje
yra skyrių, skirtų laisvam fizinių ir juridinių asmenų judėjimui, rodo,
kad šie dalykai nepriklauso bendrai prekybos politikai.47.    Todėl
galima daryti išvadą, kad GATS nurodyti paslaugų teikimo būdai
„vartojimas užsienyje“, „komercinis įsisteigimas“ ir „fizinių asmenų
įsisteigimas“ nepriklauso bendrai prekybos politikai.48.    Kalbant
apie konkrečias transporto paslaugas pažymėtina, kad joms Sutartyje
skirta speciali antraštinė dalis (IV antraštinė dalis), atskirta nuo VII
antraštinės dalies, skirtos bendrai prekybos politikai. Būtent
nagrinėdamas transporto politiką Teisingumo Teismas pirmą kartą
nusprendė, kad Bendrijos kompetencija sudaryti tarptautines sutartis
„kyla ne tik iš Sutartyje aiškiai išreikštų įgaliojimų, pavyzdžiui, 113
ir 114 straipsniuose nurodytų įgaliojimų dėl tarifų ir prekybos
sutarčių ir 238 straipsnyje nurodytų įgaliojimų dėl asociacijos
sutarčių, bet taip pat gali kilti ir iš kitų Sutarties nuostatų bei jų
pagrindu Bendrijos institucijų priimtų aktų“ (žr. 1971 m. kovo
31 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, 22/70, vadinamą AETR,
Rink. p. 263, 16 punktą). Šis sprendimas pagrįstas nuomone,
kad tarptautinės sutartys transporto srityje neparemtos
113 straipsniu.49.    Sprendimo AETR taikymo
sritis negali būti sumažinama sutartis dėl saugumo taisyklių,
pavyzdžiui, susijusių su profesionalių vairuotojų vairavimo laiku,
kurios buvo nagrinėjamos AETR sprendime, atskiriant nuo komercinio
pobūdžio sutarčių.50.    Iš tiesų sprendime AETR jos
nėra atskiriamos. Teisingumo Teismas savo tyrimą patvirtino
1977 m. balandžio 26 d. Nuomonėje 1/76 (Rink. p. 741) dėl
sutarties, kurios tikslas buvo pagerinti vidaus laivybos ekonominę
padėtį, t. y. dėl ekonominio pobūdžio sutarties, kurioje
nenustatomos saugumo taisyklės. Be to, remiantis transportui skirta
antraštine dalimi buvo sudaryta daug sutarčių su trečiosiomis šalimis,
kurių ilgą sąrašą savo pastabose pateikė Jungtinė Karalystė.51.    Savo
nuomonei pagrįsti Komisija taip pat paminėjo daug embargo priemonių,
kurios buvo paremtos 113 straipsniu ir susijusios su transporto
paslaugos nutraukimu (priemonės prieš Iraką): 1990 m. rugpjūčio
8 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2340/90 dėl draudimo
Bendrijai prekiauti su Iraku ir Kuveitu (OL L 213, p. 1);
1990 m. spalio 29 d. Tarybos reglamentas (EEB)
Nr. 3155/90, išplečiantis ir iš dalies keičiantis Reglamentą (EEB)
Nr. 2340/90 dėl draudimo Bendrijai prekiauti su Iraku ir Kuveitu
(OL L 304, p. 1); ir 1991 m. gegužės 7 d.
Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1194/91, iš dalies keičiantis
Reglamentą (EEB) Nr. 2340/90 ir Reglamentą (EEB) Nr. 3155/90
dėl draudimo Bendrijai prekiauti su Iraku ir Kuveitu
(OL L 115, p. 37); priemonės prieš Jugoslavijos
Federacinę Respubliką (Serbiją ir Juodkalniją): 1993 m. balandžio
26 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 990/93 dėl Europos
ekonominės bendrijos prekybos su Jugoslavijos Federacine Respublika
(Serbija ir Juodkalnija) (OL L 102, p. 14); priemonės
prieš Haitį: 1993 m. birželio 24 d. Tarybos reglamentas (EEB)
Nr. 1608/93 dėl embargo kai kuriems Europos ekonominės bendrijos ir
Haičio prekybiniams ryšiams įvedimo (OL L 155, p. 2)).
Šie precedentai nėra įtikinami. Kaip pabrėžė Europos Parlamentas,
embargo dėl produktų eksporto ir importo nebūtų veiksmingas, jei tuo pat
metu nebūtų nuspręsta nutraukti ir transporto paslaugų teikimą. Tai
buvo priedas, būtinas pagrindinei priemonei įgyvendinti. Taigi šie
precedentai nėra susiję su klausimu, ar Bendrija, vadovaudamasi
113 straipsniu, turi išimtinę kompetenciją sudaryti tarptautines
sutartis transporto srityje.52.    Pagal
nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką paprasčiausia Tarybos
praktika negali paneigti Sutarties taisyklių, taigi negali sukurti
Bendrijos institucijoms privalomo precedento dėl tinkamo teisinio
pagrindo pasirinkimo (1988 m. vasario 23 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Tarybą, 68/86, Rink. p. 855, 24 punktas).53.    Atsižvelgiant
į pirmiau išdėstytus paaiškinimus, darytina išvada, kad tik paslaugų
teikimas į užsienį patenka į Sutarties 113 straipsnio taikymo
sritį, o tarptautinės paslaugų srities sutartys į ją nepatenka.  B– TRIPS54.    Argumentu,
kad pagal 113 straipsnį Bendrija turi išimtinę kompetenciją,
Komisija iš esmės teigia, jog taisyklės, skirtos intelektinės nuosavybės
teisėms, yra glaudžiai susijusios su prekių ir paslaugų, kurioms jos
taikomos, prekyba.55.    Iš
pradžių reikia pabrėžti, kad TRIPS III dalies 4 skyriuje,
kuriame numatyti intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo būdai, yra
specialių nuostatų dėl pasienyje taikytinų priemonių. Kaip pažymėjo
Jungtinės Karalystės vyriausybė, šis skyrius turi savo atitikmenį
1986 m. gruodžio 1 d. Tarybos reglamento (EEB)
Nr. 3842/86, nustatančio priemones, skirtas uždrausti suklastotas
prekes išleisti į laisvą apyvartą (OL L 357, p. 1),
nuostatose. Šis reglamentas, nustatydamas draudimą išleisti į laisvą
apyvartą suklastotas prekes, teisingai paremtas Sutarties
113 straipsniu: jis susijęs su priemonėmis, kurių muitinės
institucijos turi imtis prie Bendrijos išorės sienų. Kadangi tokio
pobūdžio priemonių Bendrijos institucijos gali imtis savarankiškai,
remdamosi EB sutarties 113 straipsniu, tik Bendrija gali sudaryti
tarptautines šioje srities sutartis.56.    Komisijos
nuomonei pritarti negalima, išskyrus nuomonę dėl TRIPS nuostatų,
kuriomis siekiama uždrausti išleisti į laisvą apyvartą suklastotas
prekes.57.    Žinoma,
yra ryšys tarp intelektinės nuosavybės ir prekių prekybos. Intelektinės
nuosavybės teisės leidžia jų turėtojams sutrukdyti kitiems imtis tam
tikrų veiksmų. Galimybė uždrausti naudoti prekės ženklą, gaminti
produktą, kopijuoti modelį, atkurti knygą, diską ar vaizdajuostę
neišvengiamai paveiks prekybą. Be to, intelektinės nuosavybės teisėmis
ir siekiama tokio poveikio. Tačiau to neužtenka, kad jas būtų galima
priskirti 113 straipsnio taikymo sričiai. Intelektinės nuosavybės
teisės konkrečiai neskirtos tarptautinei prekybai: jos vidaus prekybai
įtakos turi ne mažiau nei tarptautinei prekybai, o gal net daugiau.58.    Kaip
teisingai pažymėjo Prancūzijos vyriausybė, svarbiausias TRIPS tikslas –
pasauliniu lygiu sustiprinti ir suderinti intelektinės nuosavybės
apsaugą. Pati Komisija pripažįsta, kad TRIPS nustato taisykles tokiose
srityse, kuriose nėra Bendrijos derinimo priemonių, todėl ją sudarius
būtų galima suderinti taisykles Bendrijoje ir taip prisidėti prie vidaus
rinkos sukūrimo ir veikimo.59.    Čia
reikia pabrėžti, kad vidaus teisės aktų dėl intelektinės nuosavybės
leidybos srityje Bendrija pagal 100 ir 100a straipsnius yra
kompetentinga suderinti nacionalinės teisės aktus ir, kurdama naujas
teises vietoj nacionalinės teisės aktuose numatytų teisių, gali remtis
235 straipsniu, kaip ji padarė priimdama Tarybos reglamentą dėl
Bendrijos prekių ženklo (1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos
reglamentas (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo
(1994 m. sausio 14 d. OL L 11, p. 1). Šioms
nuostatoms taikomos balsavimo taisyklės (vieningas balsavimas pagal 100
ir 235 straipsnius) arba darbo reglamentas (konsultacijos su
Parlamentu pagal 100, 235 straipsnius ir bendro sprendimo procedūra
pagal 100a straipsnį) skiriasi nuo taisyklių, taikomų pagal
113 straipsnį.60.    Jei
būtų pripažinta, kad Bendrija turi išimtinę kompetenciją sudaryti
sutartis su trečiosiomis šalimis siekiant derinti intelektinės
nuosavybės apsaugą ir kartu užsiimti derinimu Bendrijos lygiu, Bendrijos
institucijos galėtų išvengti suvaržymų dėl proceso ir balsavimo būdo,
joms nustatyto Bendrijoje.61.    Šios
išvados negalima pakeisti remiantis institucijų praktika imantis
savarankiškų priemonių ar sudarant išorės sutartis pagal
113 straipsnį.62.    Komisija
mini tris atvejus, kai vadovaujantis „nauja prekybos politikos
priemone“ (Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2641/84 dėl bendros
prekybos politikos sustiprinimo ginantis nuo neteisėtos prekybos
praktikos (OL L 252, p. 1), kuris pats buvo pagrįstas
Sutarties 113 straipsniu) buvo pradėtas procesas, siekiant apginti
Bendrijos interesus intelektinės nuosavybės srityje: 1987 m. kovo
12 d. Komisijos sprendimas 87/251/EEB dėl tarptautinio konsultacijų
ir ginčų sprendimo proceso pradėjimo dėl Jungtinių Amerikos Valstijų
priemonių, uždraudžiančių importuoti į Jungtines Amerikos Valstijas tam
tikrus aramido pluoštus (OL L 117, p. 18); pranešimas dėl
proceso dėl „neteisėtos prekybos praktikos“ pradėjimo dėl neteisėto
garso įrašų atkūrimo Indonezijoje (OL C 136, 1987, p. 3);
pranešimas dėl tyrimo proceso dėl neteisėtos prekybos praktikos, kaip
apibrėžta Tarybos reglamente (EEB) Nr. 2641/84, susijusios su
Bendrijos garso įrašų piratavimu Tailande, pradėjimo
(OL C 189, 1991, p. 26).63.    Priemonės,
kurių remiantis šiuo reglamentu galima imtis reaguojant į nepakankamą
intelektinės nuosavybės teisių, priklausančių Bendrijos įmonėms, apsaugą
trečiosiose šalyse (arba jų diskriminavimą šiose šalyse), nėra
susijusios su TRIPS svarbiausiu tikslu suderinti intelektinės nuosavybės
apsaugą. Reglamento Nr. 2641/84 10 straipsnio 3 dalyje
nustatyta, kad šias priemones sudaro: visų nuolaidų, dėl kurių buvo
sutarta per derybas prekybos politikos srityje, panaikinimas;
galiojančių muitų padidinimas arba naujų mokesčių importui įvedimas;
kiekybinių apribojimų arba kitų priemonių, pakeičiančių importo ar
eksporto sąlygas atitinkamai trečiajai šaliai, įvedimas. Visos šios
priemonės dėl savo pobūdžio priklauso prekybos politikai.64.    Komisija
taip pat remiasi priemonėmis, kurias Bendrija nustatė Korėjai pagal
1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentą (EEB)
Nr. 4257/88 dėl bendrųjų lengvatinių tarifų taikymo 1989 m.
tam tikriems pramonės produktams, kilusiems iš besivystančių šalių
(OL L 375, p. 1). Kadangi Korėja diskriminavo savo
prekybos partnerius intelektinės nuosavybės apsaugos srityje (žr.
reglamento aštuonioliktą konstatuojamąją dalį), Komisija sustabdė
bendrųjų lengvatinių tarifų taikymą jos produktams (to paties reglamento
1 straipsnio 3 dalis).65.    Šis
argumentas nėra labiau įtikinamas nei pirmiau pateiktasis. Kadangi
Teisingumo Teismas nusprendė, kad bendrųjų lengvatų nustatymas yra
prekybos politikos priemonė (žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo
dėl bendrųjų lengvatinių tarifų Komisija prieš Tarybą, 45/86,
Rink, p. 1493, 21 punktą), jų sustabdymas taip pat yra
prekybos politikos priemonė. Iš to tikrai negalima spręsti, kad pagal
113 straipsnį Bendrija turi išimtinę kompetenciją sudaryti su
trečiosiomis šalimis sutartį, kuria siekiama suderinti intelektinės
nuosavybės apsaugą tarptautiniu lygiu.66.    Pagrįsdama
savo argumentą, Komisija taip pat mini nuostatas dėl intelektinės
nuosavybės apsaugos, įtrauktas į sutartis su trečiosiomis šalimis,
kurios buvo sudarytos remiantis Sutarties 113 straipsniu.67.    Reikia
pažymėti, kad šių nuostatų apimtis yra labai ribota. 1988 m.
gruodžio 9 d. pasirašytoje Europos ekonominės bendrijos sutartyje
su Kinijos Liaudies Respublika dėl prekybos tekstilės gaminiais
(OL L 380, p. 1) ir 1989 m. gruodžio 11 d.
pasirašytoje Europos ekonominės bendrijos sutartyje su Tarybų
Socialistinių Respublikų Sąjunga dėl prekybos tekstilės gaminiais
(OL L 397, p. 1) numatytas tik konsultacijų dėl prekių ženklų
apsaugos arba tekstilės gaminių dizainų apsaugos procesas. Be to, visose
trijose laikinosiose sutartyse, kurias Bendrija sudarė su kai kuriomis
Rytų Europos šalimis (1991 m. gruodžio 16 d. sutartis su
Vengrija (OL L 116, 1992, p. 1); 1991 m. gruodžio
16 d. sutartis su Čekoslovakijos Federacine Respublika
(OL L 115, 1992, p. 1); 1993 m. kovo 8 d.
sutartis su Bulgarijos Respublika (OL L 323, p. 1)), yra
vienodai suformuluota nuostata, raginanti šias šalis pagerinti
intelektinės nuosavybės apsaugą, kad per tam tikrą laikotarpį būtų
užtikrintas „toks apsaugos lygis, koks užtikrinamas Bendrijoje“ pagal
Bendrijos aktus. Kaip teisingai pabrėžė Prancūzijos vyriausybė, tokio
pobūdžio nuostatos įpareigoja tik trečiąją šalį, kuri yra sutarties
šalis.68.    Tai,
kad Bendrija ir jos institucijos turi teisę į išorės sutartis, paremtas
113 straipsniu, įtraukti papildomų nuostatų, kurios nustato tik
konsultavimosi tvarką arba taisykles, raginančias kitą sutarties šalį
pagerinti intelektinės nuosavybės apsaugos lygį, nereiškia, kad Bendrija
yra kompetentinga viena sudaryti tokio pobūdžio ir apimties tarptautinę
sutartį kaip TRIPS.69.    Galiausiai,
kaip teigia Komisija, akivaizdu, kad 1988 m. gruodžio 23 d.
Susitarime su Austrijos Respublika dėl abipusės rūšinių vynų ir vyno
„Retsina“ kontrolės ir apsaugos (OL L 56, 1989, p. 1) ir
1994 m. sausio 26 ir 31 d. Susitarime su Australija dėl
prekybos vynu (OL L 86, p. 1) yra nuostatų, susijusių su
abipuse vynų apibūdinimų apsauga. Bendrijos teritorijoje Austrijos vynų
regionų pavadinimai suteikiami tik tų Austrijos regionų vynams ir gali
būti naudojami tik vadovaujantis Austrijos teisės aktuose numatytomis
sąlygomis (Sutarties 3 straipsnio 3 dalis). Panaši nuostata
įtraukta ir į Susitarimą su Australija (7 straipsnio 3 dalis).70.    Tačiau
sprendžiant iš 1994 m. sausio 24 d. Tarybos sprendimo
94/184/EB dėl Europos Bendrijos ir Australijos susitarimo dėl prekybos
vynu sudarymo (OL L 86, p. 1) preambulės, ši sutartis
buvo pasirašyta Bendrijos lygiu, nes jos nuostatos yra tiesiogiai
susijusios su bendros žemės ūkio politikos priemonėmis, būtent su
Bendrijos taisyklėmis dėl vyno ir vynuogių auginimo. Be to, šiuo
precedentu negalima remtis pateikiant argumentus dėl patentų ir dizaino,
komercinių paslapčių apsaugos, prekių ženklų ar autorių teisių, kurioms
taikoma TRIPS.71.    Atsižvelgiant
į pirmiau išdėstytus paaiškinimus, darytina išvada, kad, išskyrus TRIPS
nuostatas dėl draudimo išleisti į laisvą apyvartą suklastotas prekes,
TRIPS nepatenka į bendros prekybos politikos sritį.  VIII– Dėl numanomų Europos Bendrijos išorės galių, GATS ir TRIPS72.    Jei
Teisingumo Teismas atmestų Bendrijos pagrindinį teiginį, kad ji pagal
113 straipsnį turi išimtinę kompetenciją, Komisija papildomai
pareiškė, kad Bendrijos išimtinė kompetencija sudaryti GATS ir TRIPS
netiesiogiai kyla iš Sutarties nuostatų, numatančių jos vidaus
kompetenciją, arba iš šias nuostatas įgyvendinančių antrinės teisės
aktų, arba iš poreikio prisiimti tarptautinių įsipareigojimų siekiant
įgyvendinti Bendrijos tikslą, kuris nustatytas Bendrijoje. Komisija taip
pat teigia, kad net jei Bendrija pritrūktų būtinų įgaliojimų
vadovaujantis Sutarties specialiosiomis nuostatomis arba antrinės teisės
aktais, ji savo išimtinę kompetenciją galėtų pagrįsti Sutarties 100a ir
235 straipsniais. Taryba ir pastabas pateikusios valstybės narės,
pripažindamos, kad Bendrija turi tam tikrą kompetenciją, nesutinka, kad
ji yra išimtinė. A– GATS73.    Komisija
nurodo tris galimus Bendrijos išimtinės išorės kompetencijos šaltinius
sudaryti GATS: įgaliojimai, kuriuos sutartis suteikia Bendrijos
institucijoms vidaus srityje; poreikis sudaryti sutartį siekiant
įgyvendinti Bendrijos tikslus; ir galiausiai 100a ir
235 straipsniai.74.    Pirma,
Komisija pareiškia, kad GATS nėra jokios ypatingos srities ar
nuostatos, kur Bendrija neturėtų atitinkamų įgaliojimų imtis priemonių
Bendrijoje. Komisijos nuomone, šie įgaliojimai nurodyti skyriuose,
skirtuose įsisteigimo teisei, laisvei teikti paslaugas ir transportui.
Iš šių įgaliojimų Bendrijos viduje kyla išimtinė išorės kompetencija.75.    Šis argumentas turėtų būti atmestas.76.    Būtent
remdamasis 75 straipsnio 1 dalies a punkto nuostata,
kuri tiek, kiek tai susiję su per Bendrijos teritoriją einančiu
maršrutu, taikoma ir transportui iš trečiųjų šalių ir į jas, minėtoje
AETR byloje Teisingumo Teismas nusprendė (27 punktas), kad
„Bendrijos kompetencija taikoma ir santykiams, kylantiems iš
tarptautinės teisės, todėl nagrinėjamoje srityje atsiranda poreikis
sudaryti sutartis su atitinkamomis trečiosiomis šalimis“.77.    Tačiau net ir transporto srityje Bendrijos išimtinė išorės kompetencija ipso facto nekyla iš jos kompetencijos nustatyti vidaus taisykles. Kaip buvo pabrėžta sprendime AETR (17
ir 18 punktai), valstybės narės – nesvarbu, ar jos veikia
individualiai, ar kolektyviai, – netenka teisės prisiimti įsipareigojimų
trečiosioms šalims, tik jeigu ir tik tuomet, kai jau nustatytos
Bendrijos taisykles, kurias galėtų paveikti šie įsipareigojimai. Taigi
Bendrijos išorės kompetencija tampa išimtine tik tuomet, kai viduje jau
yra priimtos bendros taisyklės. Tačiau ne visus su transportu susijusius
klausimus kol kas yra reglamentuoja Bendrijos taisyklės.78.    Posėdyje
Komisija pareiškė, kad valstybėms narėms vis dar priklausanti laisvė
vykdyti išorės politiką sudarant dvišales sutartis su trečiosiomis
šalimis neišvengiamai iškreiptų paslaugų srautus ir ilgainiui pakenktų
vidaus rinkai. Dėl to, jos nuomone, keleiviai skrydžiams rinksis tų
valstybių oro uostus, kurios yra sudariusios su trečiąja šalimi ir jos
oro bendrove „open-skies“ tipo dvišalę sutartį, leidžiančią pasiūlyti
geriausią kokybės ir kainos santykį transporto srityje. Komisija taip
pat teigė, kad dėl Vokietijos ir Lenkijos sutarties, atleidžiančios
Vokietijos vežėjus nuo bet kokių tranzito mokesčių, nors atitinkamoje
Lenkijos ir Nyderlandų sutartyje Nyderlandų vežėjams nustatytas
650 DM (Vokietijos markių) mokestis, buvo iškreipta konkurencija
tarp olandų ir vokiečių vežėjų, kurių maršrutas siekė Rusiją,
Baltarusiją ir Baltijos valstybes.79.    Į
šį argumentą užtenka atsakyti, kad nė viena Sutarties nuostata
nedraudžia institucijoms jų priimamose bendrose taisyklėse nustatyti,
kaip turi būti derinami santykių su trečiosiomis šalimis veiksmai, ar
nurodyti, kaip valstybės narės turėtų elgtis išorės santykių atžvilgiu.
Beje, šią galimybę puikiai iliustruoja daugelis transporto srities
reglamentų, kuriuos Komisija mini atsakyme į Teisingumo Teismo užduotą
trečiąjį rašytinį klausimą.80.    1986 m.
gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4058/86 dėl
koordinuotų veiksmų siekiant užtikrinti laisvą prieigą prie krovinių
okeaniniuose reisuose (OL L 378, p. 21) 3 straipsnio trečiojoje
pastraipoje nustatyta, kad Taryba, laikydamasi Sutarties
84 straipsnio 2 dalyje nustatytos balsavimo tvarkos, gali
nuspręsti dėl suderintųjų veiksmų, jei trečiosios šalies nustatyta
priemonė riboja valstybių narių laivininkystės bendrovių prieigą prie
krovinių. 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamente (EEB)
Nr. 4055/86 dėl laisvės teikti paslaugas principo taikymo jūrų
transporto paslaugoms tarp valstybių narių bei valstybių narių ir
trečiųjų šalių (OL L 378, p. 1) reikalaujama sustabdyti
arba pakeisti galiojančius susitarimus dėl pasidalijimo kroviniais
(3 straipsnis) ir Bendrijos leidimo kiekvienai būsimai sutarčiai
dėl pasidalijimo kroviniais (5 straipsnis).81.    Skirtingai
nei transportui skirtame skyriuje, įsisteigimo teisei ir laisvei teikti
paslaugas skirtuose skyriuose nėra jokių nuostatų, kurios aiškiai
išplėstų Bendrijos kompetenciją taip, kad ji apimtų „iš tarptautinės
teisės kylančius santykius“. Kaip teisingai pabrėžė Taryba ir dauguma
pastabas pateikusių valstybių, vienintelis jų tikslas yra valstybių
narių nacionaliniams subjektams užtikrinti įsisteigimo teisę ir laisvę
teikti paslaugas. Juose nėra jokių nuostatų, kurios spręstų trečiųjų
šalių nacionalinių subjektų pirmojo įsisteigimo problemą ar
reglamentuotų galimybę užsiimti savarankiška veikla.. Taigi negalima iš
šių skyrių kildinti Bendrijos išimtinės kompetencijos sudaryti su
trečiosiomis šalimis sutartis, kuriomis siekiama liberalizuoti pirmąjį
įsisteigimą ir patekimą į paslaugų rinką, išskyrus sutartis, kuriose
numatytas paslaugų teikimas į užsienį, kaip apibrėžta GATS, kurios
paremtos 113 straipsniu (žr. 42 punktą).82.    Antra,
remdamasi minėta Nuomone 1/76 (3 ir 4 punktai), Komisija teigia,
kad Bendrijos išimtinė išorės kompetencija neapsiriboja tais atvejais,
kai vidaus kompetencija jau buvo pasinaudota patvirtinant priemones,
kuriomis siekiama įgyvendinti bendrą politiką. Komisijos nuomone, kai
pagal Bendrijos teisę institucijoms suteikiama vidaus kompetencija
įgyvendinti konkrečius tikslus, Bendrijos kompetencija tarptautiniu
lygiu yra numanoma remiantis šiomis nuostatomis. Užtenka, kad Bendrijos
dalyvavimas tarptautinėje sutartyje būtų būtinas vienam iš Bendrijos
tikslų įgyvendinti.83.    Šiuo
požiūriu Komisija nurodo tiek su vidaus, tiek su išorės klausimais
susijusias priežastis ir tvirtina, kad tik Bendrija turėtų dalyvauti
sudarant GATS ir TRIPS. Kalbėdama apie vidaus reikalus, Komisija teigia,
kad be jos išimtinio dalyvavimo būtų pakenkta vidaus rinkos
nuoseklumui. Išorės reikalų srityje Europos Bendrija negali sau leisti
būti neveikli tarptautinėje arenoje: yra neginčijama būtinybė sudaryti
PPO sutartį ir jos priedus, atspindinčius bendrą požiūrį į tarptautinę
prekybą (apimant prekes, paslaugas ir intelektinę nuosavybę).84.    Tokiam Nuomonės 1/76 taikymui GATS negali būti pritarta.85.    Nuomonėje
1/76 nagrinėjama problema, kuri skiriasi nuo problemos, kylančios dėl
GATS. Joje nagrinėtas vidaus laivybos ekonominės padėties gerinimas
Reino ir Mozelio upių baseinuose bei visuose Nyderlandų ir Vokietijos
vidaus vandenų keliuose, susijungiančiuose su Reino baseinu, panaikinant
trumpalaikius perteklinius pajėgumus. Šio tikslo nebuvo galima pasiekti
priimant atskiras Bendrijos taisykles, nes šiais laivybos keliais
tradiciškai naudojasi Šveicarijos laivai. Taigi kad Šveicarija laikytųsi
šios tvarkos, būtinai reikėjo priimti tarptautinę sutartį (žr. minėtos
Nuomonės 1/76 2 punktą). Lygiai taip pat jūros išteklių saugojimo
srityje nebūtų veiksminga vidaus teisės aktų priemonėmis riboti su
valstybių narių vėliavomis plaukiojančių laivų žvejybą atviroje jūroje,
jei tokie patys apribojimai nebūtų taikomi laivams, plaukiojantiems su
trečiųjų šalių, kurios ribojasi su tais vandenimis, vėliavomis. Taigi
išorės kompetencija gali būti įgyvendinama ir taip tapti išimtine prieš
tai nepriėmus vidaus teisės akto.86.    Tačiau
paslaugų srityje situacija yra kitokia: valstybių narių nacionalinių
subjektų įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas įgyvendinimas
nėra neatskiriamai susijęs su taisyklėmis, kurias reikia Bendrijoje
nustatyti trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams arba trečiosiose
šalyse nustatyti Bendrijos valstybių narių nacionaliniams subjektams.87.    Trečia,
bandydama pagrįsti išimtinę išorės kompetenciją, Komisija remiasi
Sutarties 100a ir 235 straipsniais.88.    Aptariant
100a straipsnį neginčytina, kad įgyvendinus derinimo kompetenciją
nustatytos derinimo priemonės gali riboti valstybių narių laisvę derėtis
su trečiosiomis šalimis. Tačiau negalima teigti, kad tam tikroje
srityje neįgyvendinta derinimo kompetencija Bendrijoje suteikia
Bendrijai šios srities išimtinę išorės kompetenciją.89.    235 straipsnis,
kuris leidžia Bendrijai imtis papildomų priemonių, jei neužtenka jai
aiškiai ar numanomai suteiktų įgaliojimų įgyvendinti jos tikslus, pats
savaime nesukuria Bendrijos išimtinės kompetencijos tarptautiniu lygiu.
Išskyrus atvejus, kai vidaus kompetencija gali būti veiksmingai
įgyvendinta tik kartu su išorės kompetencija (žr. minėtą Nuomonę 1/76 ir
pirmiau 85 punktą), vidaus kompetencija gali lemti išimtinę išorės
kompetenciją tik tuomet, kai yra įgyvendinta. Tas pats a fortiori taikytina ir 235 straipsniui.90.    Nors
vienintelis įsisteigimo teisei ir laisvei teikti paslaugas skirtuose
skyriuose aiškiai nurodytas tikslas – įgyvendinti šias laisves Bendrijos
valstybių narių nacionalinių subjektų naudai, tai nereiškia, kad
Bendrijos institucijoms uždrausta pasinaudoti joms šioje srityje
suteiktais įgaliojimais siekiant nustatyti taisykles, taikytinas
trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams. Taryba, remdamasi Sutarties
54 straipsniu ir 57 straipsnio 2 dalimi, priėmė daug
aktų, kuriuose pateikiamos tokios nuostatos (tačiau jų nepaminėjo savo
pastabose). Komisija visą tokių aktų sąrašą pateikė atsakydama į
Teisingumo Teismo užduotą klausimą.91.    Išnagrinėjus
šiuos aktus paaiškėjo, kad šiomis išorės srities nuostatomis gali būti
siekiama labai įvairių tikslų.92.    Koordinavimo
direktyvos dėl atskleidimo reikalavimų ir bendrovių ataskaitų taikomos
tik pačioms bendrovėms, o ne jų padaliniams. Tai sukėlė tam tikrą
neatitikimą dalininkų ir trečiųjų asmenų apsaugos srityje tarp
bendrovių, kurios veikia kitose valstybėse narėse įsteigusios
padalinius, ir bendrovių, kurios veikia ten įsteigusios dukterines
bendroves. Todėl remiantis Sutarties 54 straipsniu 1989 m.
gruodžio 21 d. priimta Tarybos direktyva 89/666/EEB dėl atskleidimo
reikalavimų filialams, įsteigtiems valstybėse narėse tam tikrų tipų
bendrovių, kurioms taikomi kitos valstybės įstatymai
(OL L 395, p. 36), kuria siekta apibrėžti tokiems
padaliniams nustatytus atskleidimo reikalavimus. Siekiant išvengti
diskriminavimo dėl bendrovių kilmės šalies, ši direktyva turėjo būti
taikoma ir pagal trečiųjų šalių teisę įsteigtų bendrovių padaliniams.93.    Be
to, 1989 m. gruodžio 15 d. Antrojoje Tarybos direktyvoje
89/646/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kredito
institucijų veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo, iš dalies
keičiančioje Direktyvą 77/780/EEB, (OL L 386, p. 1), kuri
remiasi Sutarties 57 straipsnio 2 dalimi, yra
III skyrius „Santykiai su trečiosiomis šalimis“. Ši direktyva
sukūrė vienodą leidimų sistemą ir numatė abipusį kontrolės pripažinimą.94.    Kartą
gavusi leidimą įsisteigti valstybėje narėje, kredito institucija gali
vykdyti savo veiklą kitoje valstybėje narėje (pavyzdžiui, įsteigdama
padalinį) be naujo šios valstybės leidimo. Tokiomis aplinkybėmis
trečiojoje šalyje buveinę turinčiai kredito institucijai užtektų
įsteigti dukterinę bendrovę valstybėje narėje arba įsigyti šioje
valstybėje buveinę turinčios įmonės kontrolinį akcijų paketą, kad galėtų
be papildomo leidimo steigti padalinius visose kitose Bendrijos
valstybėse. Todėl šios direktyvos III antraštinėje dalyje numatytos
priemonės, įskaitant ir derybų procesą, kurių tikslas yra pasiekti, kad
Bendrijos kredito institucijoms trečiosiose šalyse būtų suteiktos
lygiavertės konkurencijos galimybės. Panašios nuostatos buvo priimtos
draudimo srityje (1990 m. lapkričio 8 d. Tarybos direktyvos
90/618/EEB, iš dalies keičiančios, pirmiausia dėl motorinių transporto
priemonių civilinės atsakomybės draudimo, Direktyvą 73/239/EEB ir
Direktyvą 88/357/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su
tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo
(OL L 330, p. 44), 4 straipsnis; 1990 m.
lapkričio 8 d. Antrosios Tarybos direktyvos 90/619/EEB dėl įstatymų
ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu gyvybės draudimu,
suderinimo, išdėstančios nuostatas, padedančias veiksmingai naudotis
laisve teikti paslaugas, ir iš dalies keičiančios Direktyvą 79/267/EEB
(OL L 330, p. 50) 8 straipsnis) ir finansų srityje
(1993 m. gegužės 10 d. Tarybos direktyvos 93/22/EEB dėl
investicinių paslaugų vertybinių popierių srityje (OL L 141,
p. 27) 7 straipsnis).95.    Kai
Bendrija į savo vidaus teisės aktus įtraukia nuostatas, susijusias su
trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams taikytinomis taisyklėmis, arba
aiškiai įgaliojo savo institucijas derėtis su trečiosiomis šalimis, ji
įgyja išimtinę išorės kompetenciją šiais aktais reglamentuojamose
srityse.96.    Tas
pats taikytina, net jei nėra aiškių nuostatų, įgaliojančių jos
institucijas derėtis su trečiosiomis šalimis, tose srityse, kur Bendrija
visiškai suderino galimybės užsiimti savarankiška veikla taisykles, nes
taip priimtos bendros taisyklės gali būti paveiktos, kaip nurodyta
minėtame sprendime AETR, jei valstybės narės išsaugotų laisvę derėtis su trečiosiomis šalimis.97.    Tačiau tai netaikytina visiems paslaugų sektoriams, o tai pripažino ir pati Komisija.98.    Galima daryti išvadą, kad Bendrija ir valstybės narės dalijasi kompetenciją sudaryti GATS. B– TRIPS99.    Pagrįsdama
savo teiginį, kad Bendrija turi išimtinę kompetenciją sudaryti TRIPS,
Komisija remiasi antrinės teisės aktų, kurie galėtų būti paveikti, kaip
nurodyta minėtame sprendime AETR, jei valstybės kartu dalyvautų
sudarant TRIPS, egzistavimu, taip pat, kaip ir GATS atveju, poreikiu
Bendrijai dalyvauti sutartyje siekiant įgyvendinti vieną iš Sutarties
nustatytų tikslų („Nuomonės 1/76 doktrina“) ir 100a bei
235 straipsniais.100. Kaip
ir GATS atveju, galimybė remtis Nuomone 1/76 yra ginčytina:
intelektinės nuosavybės srities derinimas ar vienodinimas Bendrijos
lygiu nebūtinai turi vykti kartu sudarant sutartis su trečiosiomis
šalimis, kad būtų veiksmingas.101. Be
to, kaip jau buvo nurodyta, Sutarties 100a ir 235 straipsniai
patys savaime negali suteikti Bendrijai išimtinės kompetencijos.102. Taigi
lieka tik išnagrinėti, ar Bendrijos lygiu priimti antrinės teisės aktai
gali būti paveikti, kaip nurodyta minėtame sprendime AETR, jei valstybės narės dalyvautų sudarant TRIPS, kaip teigia Komisija.103. Pakanka
pasakyti, kad tam tikrų TRIPS numatytų sričių derinimas Bendrijos lygiu
yra tik dalinis, o kitose srityse apskritai nėra jokių derinimo aktų.
Pavyzdžiui, prekių ženklų srityje derinimas yra tik dalinis:
1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB
valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti
(OL L 40, 1989, p. 1) konstatuojamojoje dalyje nurodyta,
kad ji skirta tik tiems nacionalinės teisės aktams, kurie „turi
tiesioginės įtakos vidaus rinkos funkcionavimui“, suderinti. Kitose
TRIPS nurodytose srityse apskritai nėra priimta jokių Bendrijos derinimo
aktų. Tokia padėtis yra komercinių paslapčių apsaugos, dizaino
(pateikta tik keletas pasiūlymų) ir patentų srityse. Patentų srityje
vieninteliai Komisijos minimi aktai yra tarpvyriausybinio pobūdžio
konvencijos, o ne Bendrijos aktai: 1973 m. spalio 5 d.
Miuncheno konvencija dėl Europos patentų išdavimo (JORF, 1977 m.
rugsėjo 27 d. Dekretas Nr. 77‑1151, p. 5002) ir
1989 m. gruodžio 15 d. Liuksemburgo sutartis dėl Bendrijos
patentų (OL L 401, p. 1), kuri dar neįsigaliojo.104. Kai
kurios pastabas pateikusios vyriausybės teigia, kad TRIPS nuostatos,
susijusios su priemonėmis, skirtomis veiksmingai intelektinės nuosavybės
teisių apsaugai užtikrinti, pavyzdžiui, nešališko ir teisingo proceso
garantija, įrodymų pateikimo taisyklės, teisė būti išklausytam,
sprendimų motyvavimas, apskundimo teisė, laikinosios priemonės ir
nuostolių priteisimas, priklauso valstybių narių kompetencijai. Jei šiuo
argumentu norima pasakyti, kad visi šie klausimai patenka į tam tikrą
sritį, kuri palikta valstybėms narėms, jis yra nepriimtinas. Be jokios
abejonės, Bendrija yra kompetentinga suderinti nacionalines taisykles
šiose srityse, jeigu jos, remiantis Sutarties 100 straipsnio
formuluote, „turi tiesioginį poveikį bendrosios rinkos kūrimui ar
veikimui“. Tačiau tai nepaneigia fakto, kad Bendrijos institucijos kol
kas neįgyvendino savo kompetencijos „intelektinės nuosavybės teisių
užtikrinimo“ srityje, išskyrus Reglamentą Nr. 3842/86 (minėtą
55 punkte), nustatantį priemones, skirtas uždrausti suklastotas
prekes išleisti į laisvą apyvartą.105. Galima daryti išvadą, kad Bendrija ir jos valstybės narės dalijasi kompetenciją sudaryti GATS. IX– Dėl valstybių narių ir Bendrijos institucijų pareigos bendradarbiauti106. Posėdyje
Komisija atkreipė Teisingumo Teismo dėmesį į sunkumus, kurių iškiltų
įgyvendinant sutartis, jei būtų pripažinta, kad Bendrija ir valstybės
narės dalijasi kompetenciją dalyvauti sudarant GATS ir TRIPS sutartis.
Nors derybose buvo vadovaujamasis Sutarties 113 straipsnyje
nustatytu procesu, padarius keletą nedidelių pakeitimų, Pasaulio
prekybos organizacijoje valstybės narės neišvengiamai norės reikšti savo
nuomones tais klausimais, kurie priklauso jų kompetencijai, jei prieš
tai nepavyks pasiekti bendro sutarimo. Be to, prasidės nesibaigiančios
diskusijos dėl to, ar nagrinėjamas klausimas priklauso Bendrijos
kompetencijai ir todėl turi būti taikomi atitinkamose Sutarties
nuostatose nustatyti Bendrijos mechanizmai, ar valstybių narių
kompetencijai, kai galioja bendro sutarimo taisyklė. Šitaip būtų
pažeista Bendrijos veiksmų išorės srityje vienybė ir gerokai susilpninta
jos derybinė galia.107. Atsakant
į šį gana pagrįstą susirūpinimą keliantį klausimą, visų pirma reikia
pabrėžti, kad sunkumai, kurių gali atsirasti PPO sutartį ir jos priedus
įgyvendinant būtino bendradarbiavimo siekiant užtikrinti veiksmų vienybę
srityje, jei Bendrija ir valstybės narės dalyvautų kartu, negali
paveikti atsakymo į klausimą dėl kompetencijos, nes tai yra ankstesnis
klausimas. Kaip pabrėžė Taryba, kompetencijos padalijimo klausimo
sprendimas negali priklausyti nuo sunkumų, kurių galėtų iškilti vykdant
sutartis.108. Tais
atvejais, kai aišku, kad sutarties ar konvencijos sritis iš dalies
priklauso Bendrijos kompetencijai ir iš dalies – valstybių narių
kompetencijai, svarbu užtikrinti glaudų valstybių narių ir Bendrijos
institucijų bendradarbiavimą tiek per derybas ir sudarant sutartį, tiek
vykdant įsipareigojimus. Ši pareiga bendradarbiauti kyla iš reikalavimo
vieningai atstovauti Bendrijai tarptautiniu lygiu (1978 m.
lapkričio 14 d. Nutarimo 1/78, Rink. p. 2151, 34–36 punktai ir
minėtos Nuomonės 2/91 36 punktas).109. Ši
pareiga bendradarbiauti yra dar svarbesnė tuomet, kai sudaromos tokios
sutartys kaip PPO sutarties priedai, kurios yra neatsiejamai susijusios,
ir atsižvelgiant į Susitarime dėl ginčų sprendimo numatytas kryžminio
atsako priemones. Nesant glaudaus bendradarbiavimo, jei valstybė narė,
savo kompetencijos srityje tinkamai įgaliota imtis atsakomųjų priemonių,
manytų, kad jų ėmusis tose srityse, kurias apima GATS arba TRIPS, jos
būtų neveiksmingos, pagal Bendrijos teisę ji neturėtų galios imtis
atsakomųjų priemonių prekių prekybos srityje, nes, vadovaujantis
Sutarties 113 straipsniu, ši sritis iš esmės priklauso išimtinei
Bendrijos kompetencijai. Ir, atvirkščiai, jei Bendrija įgytų teisę imtis
atsakomųjų priemonių prekių srityje, tačiau manytų negalinti jos
įgyvendinti nesant glaudaus bendradarbiavimo, ji atsidurtų tokioje
padėtyje, kai būtų teisiškai neįmanoma imtis šių priemonių GATS arba
TRIPS srityse, kurios priklauso valstybių narių kompetencijai.110. Kadangi
trečiąjį klausimą Komisija uždavė su sąlyga, kad Teisingumo Teismas
pripažins išimtinę Bendrijos kompetenciją, į jį nebus atsakyta.Remdamasis šiais motyvais_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas G. C Rodríguez Iglesias, kolegijų
pirmininkai R. Joliet (pranešėjas), F. A. Schockweiler,
P. J. G. Kapteyn ir C. Gulmann, teisėjai
G. F. Mancini, C. N. Kakouris,
J. C. Moitinho de Almeida, J. L. Murray,
D. A. O. Edward ir A. M. La Pergola_išklausęs
pirmąjį generalinį advokatą F. G. Jacobs, generalinius
advokatus C. O. Lenz, G. Tesauro, G. Cosmas,
P. Léger ir M. Elmer_pareiškia šią nuomonę:1.     Pagal
EB sutarties 113 straipsnį tik Bendrija yra kompetentinga sudaryti
daugiašales sutartis dėl prekių prekybos.2.     Bendrija ir jos valstybės narės turi bendrą kompetenciją sudaryti GATS.3.     Bendrija ir jos valstybės narės turi bendrą kompetenciją sudaryti TRIPS sutartį.Rodríguez IglesiasJolietSchockweilerKapteynGulmannManciniKakourisMoitinho de AlmeidaMurrayEdward       La PergolaPriimta 1994 m. lapkričio 15 d. Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1 –	GATS yra trumpinys anglų kalba: General Agreement on Trade in Services.2 –	TRIPS yra trumpinys anglų kalba: Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights.3–      1989 m.
gruodžio 15 d. Tarybos direktyva 89/646/EEB dėl įstatymų ir kitų
teisės aktų, susijusių su kredito įstaigų veiklos pradėjimu ir vykdymu,
derinimo, iš dalies keičianti Direktyvą 77/780/EEB (OL L 386,
p. 1).4
–      1973 m. liepos 24 d.
Tarybos direktyva 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių
su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu
ir vykdymu, derinimo (OL L 228, p. 3).5
–      1991 m. birželio 20 d.
Tarybos sprendimas 91/370/EEB dėl Europos ekonominės bendrijos ir
Šveicarijos Konfederacijos susitarimo dėl tiesioginio draudimo, išskyrus
gyvybės draudimą, sudarymo (OL L 205, p. 2).6
–      1990 m. rugpjūčio 8 d.
Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2340/90 dėl draudimo Bendrijai
prekiauti su Iraku ir Kuveitu (OL L 213, p. 1).7 –      1984 m.
rugsėjo 17 d. reglamentas dėl bendrosios prekybos politikos
sustiprinimo ginantis nuo neteisėtos prekybos praktikos
(OL L 252, p. 1).8 –      Žr.
1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentą (EEB)
Nr. 4257/88 dėl bendrųjų tarifų lengvatų taikymo 1989 metais tam
tikriems pramonės gaminiams, kurių kilmės šalys yra besivystančios šalys
(OL L 375, p. 1).9 –      Žr.,
pavyzdžiui, 1988 m. gruodžio 9 d. pasirašytos Europos
ekonominės bendrijos sutarties su Kinijos Liaudies Respublika dėl
prekybos tekstilės gaminiais 18 straipsnį (OL L 380,
p. 1) ir 1989 m. gruodžio 11 d. pasirašytos Europos
ekonominės bendrijos sutarties su Tarybų
Socialistinių Respublikų
Sąjunga dėl prekybos tekstilės gaminiais 20 straipsnį
(OL L 397, p. 1).10 –      Žr.,
pavyzdžiui, Sutartį su Maroko Karalyste: 1977 m. kovo 8 d.
Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 482/77 (OL L 65,
p. 1), sutartį su Tuniso Respublika: 1987 m. lapkričio
30 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 3618/87
(OL L 340, p. 27); sutartį su Austrija: 1988 m.
gruodžio 12 d. Tarybos sprendimas 89/146/EEB (OL 1989,
L 56, p. 1).11 –      Žr.,
pavyzdžiui, 1992 m. vasario 25 d. Tarybos sprendimą
92/230/EEB (OL L 116, p. 1) dėl laikinosios sutarties su
Vengrijos Respublika (35 straipsnis); 1993 m. gruodžio
10 d. Tarybos sprendimą 93/690/EB (OL L 323, p. 1)
dėl laikinosios sutarties su Bulgarijos Respublika (37 straipsnis),
1992 m. vasario 25 d. Tarybos sprendimą 92/229/EEB
(OL L 115, p. 1) dėl laikinosios sutarties su
Čekoslovakijos Federacine Respublika (36 straipsnis).12 –      OL L 357, p. 1.13 –      1991 1 31 (OL C 24, p. 5).14 –      „Konferencija,
pažymėdama, kad, esant ypatingoms aplinkybėms, gali atsirasti
nesutarimų tarp Sąjungos interesų ir Europos bendrijos steigimo
sutarties 227 straipsnio 3 ir 5 dalių a ir b punktuose
nurodytų užjūrio šalių ir teritorijų interesų, sutinka, kad Taryba turi
stengtis surasti sprendimą, kuris atitiktų Sąjungos poziciją. Tačiau jei
paaiškėtų, kad tai neįmanoma, Konferencija sutinka, kad atitinkama
valstybė narė gali veikti minėtų užjūrio šalių ir teritorijų interesais,
jei tai nekelia pavojaus Bendrijos interesams. Ši valstybė narė Tarybai
ir Komisijai praneša, kad gali kilti toks interesų konfliktas, ir, jei
atskirų veiksmų negalima išvengti, aiškiai nurodo, kad ji veikia pirmiau
minėtos užjūrio teritorijos interesais. 	Ši deklaracija taip pat taikoma Makao ir Rytų Timorui.“15 –      „Sąjunga
visų pirma užtikrina visos savo užsienio veiklos nuoseklumą išorės
santykių, saugumo, ekonominės ir plėtros politikos sričių atžvilgiu. Už
tokio nuoseklumo užtikrinimą yra atsakingos Taryba ir Komisija. Abi jos
pagal savo atitinkamus įgaliojimus užtikrina šių politikos sričių
įgyvendinimą“.16 –      Pagal
šį straipsnį valstybės narės „nesiima jokių veiksmų, prieštaraujančių
Sąjungos interesams arba galinčių sumenkinti jos, kaip darną
tarptautiniuose santykiuose skatinančios jėgos, veiksmingumą. Taryba
užtikrina, kad šių principų būtų laikomasi“.17 –      Į
Tarybos protokolą bus įrašyta tokia deklaracija: „Taryba, valstybės
narės ir Komisija susitaria, kad šio elgesio kodekso pirmoji dalis
netrukdo Komisijai savo atsakomybe siekti visus klausimus išspręsti per
derybas“.18 –      Į Tarybos protokolą bus įrašytos tokios deklaracijos:
a) „Taryba pareiškia, kad 1 dalies c punkte vartojama sąvoka
„atitinkamas sprendimų priėmimo procesas“ nacionalinės kompetencijos
atveju reiškia bendrą sutarimą“;	b)
„Komisija pareiškia, kad įgyvendinant atitinkamą sprendimų priėmimo
procesą reikia kiek įmanoma stengtis, kad būtų pasiektas bendras
sutarimas“.