62022CJ0130
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2024 m. gruodžio 12 d. (
*1
)
„Apeliacinis skundas – Viešoji tarnyba – Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatai ir kitų Europos Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygos – Laikinieji tarnautojai – Neterminuotos sutarties nutraukimas – Įspėjimo laikotarpis – Lojalumo ir konfidencialumo pareigos tolesnis taikymas – Drausminė procedūra – Administracinio tyrimo pradėjimas – Nutraukimas nesiimant tolesnių veiksmų – Neteisėti veiksmai, dėl kurių priekaištaujama Paskyrimų tarnybai – Neturtinė žala – Įrodymai – Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygos“
Byloje C‑130/22 P
dėl 2022 m. vasario 24 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
DD, atstovaujamas Rechtsanwältin N. Lorenz,
apeliantas,
dalyvaujant kitai proceso šaliai:
Europos Sąjungos pagrindinių teisių agentūrai
(FRA), iš pradžių atstovaujamai M. O’Flaherty, vėliau – S. Rautio, padedamų Rechtsanwalt B. Wägenbaur,
atsakovei pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro penktosios kolegijos pirmininko pareigas einantis ketvirtosios kolegijos pirmininkas I. Jarukaitis, teisėjai E. Regan ir Z. Csehi (pranešėjas),
generalinis advokatas P. Pikamäe,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Apeliaciniu skundu DD prašo panaikinti 2021 m. gruodžio 21 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą DD / FRA (T‑703/19, toliau – skundžiamas sprendimas, EU:T:2021:923); jame tas teismas atmetė SESV 270 straipsniu grindžiamą ieškinį, kuriuo iš esmės buvo prašoma atlyginti neturtinę žalą, ex æquo et bono įvertintą 50000 EUR, kurią apeliantas teigė patyręs dėl Europos Sąjungos pagrindinių teisių agentūros (FRA) pradėtos ir vykdytos administracinės procedūros.
Teisinis pagrindas
Pareigūnų tarnybos nuostatai
2
Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) 11 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:
„Pareigūnas atlieka savo pareigas ir vykdo veiklą vadovaudamasis tik [Europos] Sąjungos interesais. Jis nesiekia gauti ir nepriima jokios vyriausybės, institucijos, organizacijos ar jo institucijoje nedirbančio asmens nurodymų. Patikėtas pareigas jis atlieka objektyviai, nešališkai ir laikydamasis pareigos būti lojaliu Sąjungai.“
3
Pareigūnų tarnybos nuostatų 12 a straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Pareigūnai susilaiko nuo bet kokios formos psichologinio ar seksualinio priekabiavimo.“
4
Pareigūnų tarnybos nuostatų 17 straipsnyje nurodyta:
„1.   Be leidimo pareigūnas negali atskleisti jokios informacijos, gautos atliekant savo pareigas, išskyrus atvejus, kai tokia informacija jau yra išviešinta ar visuomenei sudaryta galimybė ją sužinoti.
2.   Išėjęs iš tarnybos pareigūnas lieka susaistytas šia prievole.“
5
Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnio antroje pastraipoje numatyta:
„Apie bet kokį sprendimą, susijusį su konkrečiu asmeniu, kuriam taikomi šie Tarnybos nuostatai, tuojau pat raštu pranešama atitinkamam pareigūnui [Apie bet kurį individualų sprendimą, priimtą pagal šiuos Tarnybos nuostatus, nedelsiant raštu pranešama atitinkamam pareigūnui]. Bet kokiame sprendime, kuris daro neigiamą poveikį pareigūnui, nurodomos tokį sprendimą pagrindžiančios priežastys.“
6
Pareigūnų tarnybos nuostatų 86 straipsnyje nurodyta:
„1.   Pareigūnui arba buvusiam pareigūnui, tyčia ar dėl aplaidumo nesilaikiusiam pagal šiuos Tarnybos nuostatus kylančių įsipareigojimų, gali būti taikoma drausminė nuobauda.
2.   Jeigu [p]askyrimų tarnyba [(toliau – PT)] arba [Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF)] sužino faktų apie 1 dalyje minėtą įsipareigojimų nesilaikymą, jie [jos] gali pradėti administracinį tyrimą, kad patikrintų, ar įsipareigojimų nebuvo laikomasi.
3.   Drausminės taisyklės, tvarka ir priemonės bei administracinio tyrimo taisyklės ir tvarka nustatytos IX priede.“
7
Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Kai OLAF atliekamas tyrimas nustato, kad institucijos pareigūnas ar buvęs pareigūnas gali būti asmeniškai įtrauktas, tas asmuo skubiai apie tai informuojamas, jeigu tai nekenkia tyrimui. Bet kokiu atveju, baigus tyrimą negalima daryti išvadų, kuriose pareigūnas būtų įvardijamas, jeigu tam pareigūnui nebuvo sudaryta galimybė paaiškinti su juo susijusių faktų. Išvadose daroma nuoroda į tokius paaiškinimus.
<…>
3.   Jeigu po OLAF tyrimo pareigūnui, kuriam buvo pateikti įtarimai, negalima iškelti jokios bylos, OLAF direktoriaus sprendimu toks tyrimas baigiamas nesiimant jokių tolesnių veiksmų, OLAF direktorius apie tai raštu informuoja pareigūną. Pareigūnas gali pareikalauti, kad šis sprendimas būtų įtrauktas į jo asmens bylą.“
8
Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šio priedo 1 straipsnyje nustatytos taisyklės, padarius būtinų pakeitimų, taikomos kitiems administraciniams tyrimams, kuriuos atlieka [paskyrimų tarnyba].“
9
Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 3 straipsnyje nurodyta:
„Remdamasi tyrim[o] ataskaita, informavusi atitinkamą pareigūną apie visus bylose surinktus įrodymus ir išklausiusi to pareigūno, [paskyrimų tarnyba] gali:
a)
nuspręsti, kad nėra pagrindo pareigūnui kelti kokią nors bylą, tokiu atveju pareigūnas apie tai informuojamas raštu; arba
b)
nuspręsti, net jeigu įsipareigojimai ir buvo ar greičiausiai buvo pažeisti, kad nebus imtasi jokių drausminių priemonių ir, jei reikia, pareigūnui nusiųsti įspėjimą; arba
c)
jeigu įsipareigojimai pažeidžiami, kaip apibrėžta Tarnybos nuostatų 86 straipsnyje:
i)
nuspręsti pradėti drausminę procedūrą, numatytą šio priedo 4 skirsnyje, arba
ii)
nuspręsti pradėti drausminę procedūrą drausmės komisijoje.“
10
Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 29 straipsnyje numatyta:
„Jeigu pareigūnui pagal šio priedo 1 straipsnio 3 dalį ir 22 straipsnio 2 dalį nebuvo patvirtinta jokių kaltinimų, pareigūnas turi teisę reikalauti, kad patirta žala būtų atitaisyta tinkamai viešai paskelbiant [paskyrimų tarnybos] sprendimą.“
Kitų Europos Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygos
11
Kitų Europos Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygų (toliau – KTĮS) 47 straipsnis suformuluotas taip:
„Išskyrus tarnybos nutraukimą dėl mirties, laikinieji darbuotojai atleidžiami iš darbo: <…>
c) jeigu darbo sutartis sudaryta neapibrėžtos trukmės laikotarpiui:
<…>
i)
pasibaigus sutartyje apibrėžtam įspėjimo laikotarpiui; įspėjimo laikotarpio trukmė negali būti mažesnė kaip vienas mėnuo už kiekvienus visus tarnybos metus, bet ne trumpesnė kaip trys mėnesiai ir ne ilgesnė kaip 10 mėnesių. <…>
<…>“
Reglamentas (EB) Nr. 45/2001
12
2000 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 45/2001 dėl asmenų apsaugos Bendrijos institucijoms ir įstaigoms tvarkant asmens duomenis ir laisvo tokių duomenų judėjimo (OL L 8, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 26 t., p. 102) 4 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta:
„Asmens duomenys turi būti:
a)
tvarkomi sąžiningai ir teisėtai;
<…>“
Ginčo aplinkybės
13
Skundžiamo sprendimo 1–26 punktuose ginčo aplinkybės išdėstytos taip:
„1.
[Apeliantas] DD 2000 m. rugpjūčio 1 d. buvo įdarbintas Europos rasizmo ir ksenofobijos kontrolės centre (EUMC), tapusiame Europos Sąjungos pagrindinių teisių agentūra (FRA), kaip laikinasis tarnautojas, kaip tai suprantama pagal [KTĮS] 2 straipsnio a punktą. Iš pradžių jis buvo įdarbintas pagal terminuotą sutartį, bet nuo 2006 m. gruodžio 16 d. su juo buvo sudaryta neterminuota darbo sutartis.
2
2013 m. birželio 13 d. raštu FRA direktorius informavo [apeliantą] apie savo sprendimą nutraukti neterminuotą darbo sutartį ir paprašė jo neatvykti į darbo vietą per įspėjimo laikotarpį, „kuris prasideda [tą pačią dieną] ir baigiasi 2014 m. balandžio 12 d.“.
3
KTĮS 47 straipsnio c punkto i papunktyje numatytas dešimties mėnesių įspėjimo terminas baigėsi 2014 m. balandžio 13 d. Per įspėjimo laikotarpį [apeliantas] buvo atleistas nuo pareigos vykdyti savo funkcijas ir atvykti į FRA patalpas.
4
2014 m. kovo 5 d. ir spalio 9 d. elektroniniais laiškais (toliau kartu – ginčijami elektroniniai laiškai) [apeliantas] iš savo asmeninio elektroninio pašto dėžutės persiuntė buvusiam FRA pareigūnui A tam tikrą konfidencialią FRA vidiniam naudojimui skirtą informaciją. Tai buvo dokumentai, kuriuose, be kita ko, buvo FRA jos buvusiam patarėjui teisės klausimais B atliktų mokėjimų sąrašas.
5
2015 m. kovo 20 d. FRA direktorius, remdamasis [Pareigūnų tarnybos nuostatų] IX priedo 2 straipsniu, pradėjo administracinį tyrimą dėl FRA vidiniam naudojimui skirtų dokumentų perdavimo išorės naudotojams aplinkybių (toliau – <…> administracinis tyrimas).
6
[Administracinis] tyrimas buvo atliktas remiantis trimis sprendimais (toliau kartu – sprendimai, susiję su administracinio tyrimo pradėjimu), t. y. pirma, 2015 m. kovo 20 d. Sprendimu DIR/003/2015 dėl administracinio tyrimo pradėjimo (toliau – sprendimas pradėti administracinį tyrimą), antra, 2016 m. kovo 3 d. Sprendimu DIR/004/2016 dėl administracinio tyrimo apimties išplėtimo (toliau – sprendimas išplėsti administracinį tyrimą) ir, trečia, 2016 m. kovo 18 d. Sprendimu DIR/005/2016 dėl tyrimo komiteto paskyrimo.
7
2015 m. spalio 8 d. Sprendimu DD / FRA (F‑106/13 ir F‑25/14, EU:F:2015:118) Tarnautojų teismas panaikino šio sprendimo 2 punkte nurodytą sprendimą nutraukti sutartį. Vis dėlto jis atmetė [apelianto] reikalavimą atlyginti neturtinę žalą.
8
[Apeliantas] dėl Tarnautojų teismo sprendimo pateikė apeliacinį skundą; jis buvo atmestas 2017 m. liepos 19 d. Sprendimu DD / FRA (T‑742/15 P, <…>, EU:T:2017:528).
9
2016 m. vasario 29 d. FRA, vykdydama 2015 m. spalio 8 d. Sprendimą DD / FRA (F‑106/13 ir F‑25/14, EU:F:2015:118), grąžino [apeliantą] į darbą.
10
2016 m. kovo 30 d. FRA nusiuntė [apeliantui] raštą, kuriame jį informavo, pirma, apie tai, kad pradeda administracinį tyrimą ir, antra, apie 2016 m. balandžio 5 d. numatytą surengti apklausą.
11
Tos pačios dienos elektroniniuose laiškuose [apeliantas] paprašė FRA pateikti surinktus jo kaltę patvirtinančius įrodymus. Atsakydami į prašymą tyrėjai tą pačią dieną pateikė jam tam tikrus dokumentus, įskaitant 2014 m. spalio 9 d. elektroninio laiško kopiją.
12
2016 m. balandžio 4 d. elektroniniu laišku, papildydama šio sprendimo 11 punkte paminėtą išsiųstą elektroninį laišką, FRA [apeliantui] pateikė papildomų įrodymų, įskaitant 2014 m. kovo 5 d. elektroninio laiško kopiją.
13
2016 m. balandžio 5 d. FRA tyrėjai apklausė [apeliantą] ir kitus septynis liudytojus.
14
2016 m. spalio 10 d. [apeliantui] buvo pranešta, kad tyrimo ataskaita [(toliau – tyrimo ataskaita)] parengta.
15
2016 m. spalio 12 d. [apeliantas] paprašė FRA pateikti jam tyrimo ataskaitoje padarytas išvadas, tyrimo išvadas ir visus kitus dokumentus, tiesiogiai susijusius su jam pateiktais kaltinimais.
16
2016 m. spalio 20 d. elektroniniu laišku, atsakydama į šio sprendimo 15 punkte nurodytą elektroninį laišką, FRA pateikė [apeliantui] tyrimo ataskaitoje padarytas išvadas.
17
2016 m. lapkričio 17 d. [apeliantas] buvo pakviestas į 2016 m. gruodžio 6 d. numatytą surengti apklausą, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 3 straipsnį. [Apeliantas] taip pat gavo tyrimo ataskaitos ir jos priedų kopiją.
18
2016 m. gruodžio 5 d. FRA informavo [apeliantą], kad šio sprendimo 17 punkte nurodyta apklausa nukelta į vėlesnę datą.
19
Apklausa surengta 2017 m. sausio 12 d. Per apklausą [apeliantas] pateikė rašytinį pareiškimą, kuriame teigė, kad FRA nutekino 2014 m. spalio 9 d. elektroninį laišką, ir paprašė pradėti šiuo klausimu vidaus tyrimą.
20
2017 m. sausio 13 d. [apeliantas] gavo šio sprendimo 19 punkte nurodytos apklausos protokolą.
21
2017 m. sausio 20 d. [apeliantas] FRA direktoriui pateikė savo galutines pastabas dėl tyrimo ataskaitos.
22
2017 m. balandžio 28 d. FRA direktorius nusprendė nutraukti administracinį tyrimą nesiimant tolesnių veiksmų. Apie šį sprendimą [apeliantui] pranešta 2017 m. gegužės 4 d.
23
2018 m. rugpjūčio 27 d. [apeliantas] pateikė prašymą <…>, numatytą Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalyje, jame prašė, pirma, leisti susipažinti su tam tikrais dokumentais, t. y. sprendimais, susijusiais su administracinio tyrimo pradėjimu, ir 2015 m. kovo 20 d. FRA žmogiškųjų išteklių padalinio vadovo raštu direktoriui <…>, antra, pradėti tyrimą dėl administracinio tyrimo konfidencialumo pažeidimo ir, trečia, atlyginti neturtinę žalą, kurią jis patyrė dėl neteisėto FRA elgesio per administracinį tyrimą.
24
2018 m. gruodžio 21 d. FRA direktorius iš dalies patenkino 2018 m. rugpjūčio 27 d. prašymą ir suteikė [apeliantui] galimybę susipažinti su tam tikrais jo prašomais dokumentais, nurodytais šio sprendimo 23 punkte (toliau – 2018 m. gruodžio 21 d. sprendimas). Tarp [apeliantui] pateiktų dokumentų buvo sprendimai, susiję su administracinio tyrimo pradėjimu. Likusi prašymo dalis buvo atmesta.
25
2019 m. kovo 5 d. [apeliantas], remdamasis Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalimi, apskundė 2018 m. gruodžio 21 d. sprendimą <…>
26
2019 m. birželio 24 d. sprendimu FRA direktorius pateikė [apeliantui] 2015 m. kovo 20 d. raštą ir atmetė likusią šio sprendimo 25 punkte nurodyto skundo dalį (toliau – 2019 m. birželio 24 d. sprendimas).“
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
14
2019 m. spalio 11 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šio sprendimo 1 punkte nurodytą apelianto ieškinį.
15
Grįsdamas pirmąjį reikalavimą, kuriuo Tarnautojų teismo prašė priteisti iš FRA atlyginti neturtinę žalą, tariamai patirtą dėl pažeidimų, kuriuos FRA padarė pradėdama administracinį tyrimą ir jį vykdydama, apeliantas nurodė devynis neteisėtais FRA veiksmais (toliau kartu – neteisėti veiksmai) grindžiamus neteisėtumo pagrindus:
–
pirmasis grindžiamas tuo, kad tyrėjai neturėjo pakankamų įgaliojimų atlikti tyrimą dėl jo [tariamai] padaryto Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 ir 17 straipsnių pažeidimo ir 2014 m. kovo 5 d. elektroninio laiško, todėl administracinis tyrimas neturėjo teisinio pagrindo, buvo pažeista Pareigūnų tarnybos nuostatų 86 straipsnio 2 dalis ir 2013 m. gegužės 22 d. FRA valdybos sprendimo 2013/01 dėl administracinių tyrimų ir drausminių procedūrų vykdymo 2 straipsnis (toliau – pirmasis neteisėtumo pagrindas),
–
antrasis grindžiamas tuo, kad sprendimas pradėti administracinį tyrimą nebuvo paremtas pagrįstu įtarimu (toliau – antrasis neteisėtumo pagrindas),
–
trečiasis grindžiamas tuo, kad FRA laiku neinformavo apie administracinio tyrimo pradėjimą ir neperdavė jam su šiuo tyrimu susijusių sprendimų (toliau – trečiasis neteisėtumo pagrindas),
–
ketvirtasis grindžiamas pernelyg ilga ir nepagrįsta administracinės procedūros trukme (toliau – ketvirtasis neteisėtumo pagrindas),
–
penktasis grindžiamas tuo, kad sprendimas nutraukti tyrimą buvo nepagrįstas (toliau – penktasis neteisėtumo pagrindas),
–
šeštasis grindžiamas tuo, kad tyrimo ataskaitoje padaryta teisės klaida ir akivaizdi vertinimo klaida,
–
septintasis grindžiamas tuo, kad FRA neužtikrino administracinio tyrimo konfidencialumo,
–
aštuntasis grindžiamas Reglamento Nr. 45/2001 4 straipsnio 1 dalies a punkto ir 5 straipsnio 1 dalies a punkto pažeidimu (toliau – aštuntasis neteisėtumo pagrindas) ir
–
devintasis grindžiamas rūpestingumo pareigos pažeidimu, objektyvumo ir nešališkumo stoka ir piktnaudžiavimu įgaliojimais.
16
Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas konstatavo, kad trečiasis ir ketvirtasis neteisėtumo pagrindai yra pagrįsti. Vis dėlto jis nusprendė, kad šiuo atveju neįvykdytos Sąjungos institucijos ar įstaigos atsakomybės atsiradimo sąlygos. Jis nusprendė, kad apeliantas neįrodė nei to, kad dėl neteisėtų veiksmų iš tikrųjų patyrė neturtinės žalos, nei tų veiksmų ir tariamos žalos priežastinio ryšio.
Apeliacinės bylos šalių reikalavimai
17
Apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
priteisti patirtos neturtinės žalos, ex æquo et bono įvertintos 50000 EUR, atlyginimą, taip pat prireikus panaikinti 2018 m. gruodžio 21 d. sprendimą ir 2019 m. birželio 24 d. sprendimą,
–
priteisti iš FRA visas bylinėjimosi išlaidas.
18
FRA Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš apelianto visas bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
19
Grįsdamas apeliacinį skundą apeliantas nurodo aštuonis pagrindus, grindžiamus Bendrojo Teismo klaidomis, padarytomis atitinkamai kiekvienoje iš aštuonių skundžiamo sprendimo dalių, t. y. dėstant faktines aplinkybes, nagrinėjant pirmąjį, antrąjį ir penktąjį–devintąjį neteisėtumo pagrindus, taip pat dalyje, kurioje nagrinėtas padarytos žalos realumas ir priežastinio ryšio buvimas.
Dėl pirmojo pagrindo, trečiojo pagrindo antros dalies ir penktojo pagrindo
Šalių argumentai
20
Pirmuoju pagrindu, trečiojo pagrindo antra dalimi ir penktuoju pagrindu, kuriuos reikia nagrinėti kartu, apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus ir padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad nagrinėjamu atveju dešimties mėnesių įspėjimo laikotarpis turi būti laikomas įprastiniu darbo laikotarpiu, per kurį apeliantas nebuvo atleistas nuo lojalumo ir konfidencialumo pareigų, nustatytų jam atitinkamai pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 ir 17 straipsnius.
21
Apeliantas visų pirma tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 3 ir 78 punktuose Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus ir klaidingai kvalifikavo faktines aplinkybes, kai nusprendė, kad įspėjimo laikotarpiu apeliantas buvo ne „atleistas nuo pareigos vykdyti funkcijas“, bet kad jo buvo paprašyta neatlikti savo profesinių užduočių ir nesilankyti FRA patalpose. Taigi priešingai, nei Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 77 ir 78 punktuose, įspėjimo laikotarpis negali būti laikomas įprastu darbo laikotarpiu. Vadinasi, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad dėl šio laikotarpio apeliantas negalėjo būti atleistas nuo lojalumo ir konfidencialumo pareigų, kurios jam nustatytos atitinkamai pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 ir 17 straipsnius. Dublike apeliantas priduria, kad šiuo įrodymų iškraipymu pagrįstos Bendrojo Teismo išvados, pateiktos skundžiamo sprendimo 58, 63, 86, 155, 174, 229, 243 ir 245 punktuose.
22
Apeliantas taip pat mano, kad skundžiamo sprendimo 77–80 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai konstatavo, kad lojalumo ir konfidencialumo pareigos taikomos įspėjimo laikotarpiu. Pirma, įspėjimo laikotarpis, per kurį apeliantas, kitaip nei bet kuris kitas darbuotojas, negalėjo patekti į FRA patalpas, negali būti laikomas „įprastu darbo laikotarpiu“. Antra, Bendrasis Teismas Pareigūnų tarnybos nuostatų 17 straipsnį aiškino plačiai, t. y. kad šiuo laikotarpiu suinteresuotasis asmuo yra personalo narys tol, kol egzistuoja sutartiniai santykiai. Be to, apeliantas mano, kad iš šios nuostatos versijų prancūzų ir vokiečių kalbomis matyti, jog, siekiant taikyti Pareigūnų tarnybos nuostatų 17 straipsnį, vien šių santykių egzistavimo įspėjimo laikotarpiu nepakanka. Maža to, visose Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 straipsnio kalbinėse versijose kaip jų taikymo reikalavimas nurodytas aktyvus tarnautojo statusas.
23
Galiausiai apeliantas teigia, jog skundžiamo sprendimo 154 punkte konstatavęs, kad 2014 m. kovo 5 d., t. y. tą dieną, kai buvo išsiųstas vienas iš ginčijamų elektroninių laiškų, apeliantas vis dar buvo tarnautojas, kuriam taikomi Pareigūnų tarnybos nuostatai, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.
24
FRA teigimu, pirma, teigdamas, kad dešimties mėnesių įspėjimo laikotarpis šiuo atveju nėra „įprastas darbo pagal darbo sutartį laikotarpis“, apeliantas siekia užginčyti Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą, o tai apeliacinėje instancijoje yra nepriimtina. Bet kuriuo atveju per įspėjimo laikotarpį apeliantas ir toliau naudojosi visomis savo finansinėmis teisėmis ir liko susaistytas savo, kaip personalo nario, pareigų, išskyrus pareigą dirbti įspėjimo laikotarpiu.
25
Antra, FRA nurodo, kad apeliantas, teigdamas, jog Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 ir 17 straipsniuose numatytos pareigos netaikomos įspėjimo laikotarpiu, tik pakartoja ieškinyje ir dublike nurodytus argumentus, kuriuos Bendrasis Teismas atmetė. Bet kuriuo atveju iš jurisprudencijos matyti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatuose numatytos pareigos taikomos atostogų dėl asmeninių priežasčių laikotarpiu, todėl jos taikomos ir įspėjimo apie atleidimą iš darbo laikotarpiu.
Teisingumo Teismo vertinimas
26
Pirma, dėl apelianto argumento, kad skundžiamo sprendimo 3 ir 78 punktuose Bendrasis Teismas tariamai iškraipė įrodymus, reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją iš SESV 256 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos matyti, kad tik Bendrasis Teismas turi jurisdikciją, viena vertus, konstatuoti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka jam pateiktų bylos dokumentų, ir, antra, vertinti šias faktines aplinkybes. Darytina išvada, kad faktinių aplinkybių vertinimas nėra Teisingumo Teismo kontrolei pateiktinas teisės klausimas, nebent būtų iškraipyti Bendrajam Teismui pateikti įrodymai (2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo NS / Parlamentas, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
27
Toks iškraipymas konstatuotinas, kai, nesiremiant naujais įrodymais, egzistuojančių įrodymų vertinimas yra akivaizdžiai klaidingas arba akivaizdžiai prieštarauja jų formuluotei. Vis dėlto toks iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos medžiagoje esančių dokumentų, neatliekant faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo iš naujo. Be to, kai apeliantas teigia, kad buvo iškraipyti įrodymai, jis turi tiksliai nurodyti, kokius įrodymus Bendrasis Teismas iškraipė, ir įrodyti nagrinėjimo klaidas, dėl kurių, jo nuomone, šis teismas iškraipė įrodymus (2023 m. balandžio 27 d. Sprendimo Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro ir kt. / Komisija, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, 73 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija, taip pat 2024 m. sausio 11 d. Sprendimo Foz / Taryba, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28
Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 3 ir 78 punktuose Bendrasis Teismas remiasi 2013 m. birželio 13 d. elektroniniu laišku, kuriame FRA informavo apeliantą apie sprendimą nutraukti jo darbo sutartį. Kaip Bendrasis Teismas konstatavo skundžiamo sprendimo 2 punkte ir kaip pripažįsta pats apeliantas, iš šio elektroninio laiško aiškiai matyti, kad FRA direktorius jo paprašė neatvykti į darbo vietą įspėjimo laikotarpiu.
29
Apeliantas nepateikia argumentų, galinčių atskleisti esminį Bendrojo Teismo atlikto šio elektroninio laiško aiškinimo netikslumą. Iš tiesų apeliantas aiškiai ir tiksliai nepaaiškina, kaip Bendrasis Teismas iškraipė minėto elektroninio laiško turinį, kai skundžiamo sprendimo 3 ir 78 punktuose konstatavo, kad įspėjimo laikotarpiu apeliantas buvo atleistas nuo pareigos vykdyti savo funkcijas ir atvykti į FRA patalpas. Taigi šis argumentas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
30
Antra, dėl argumento, susijusio su tariama teisės klaida, padaryta Bendrajam Teismui klaidingai nusprendus, jog įspėjimo laikotarpis turi būti laikomas „įprastu darbo laikotarpiu“, pažymėtina, jog skundžiamo sprendimo 77–80 ir 154 punktuose jis iš esmės konstatavo, kad per dešimties mėnesių įspėjimo laikotarpį, kurio apeliantas turėjo laikytis, nors buvo atleistas nuo pareigos vykdyti jo darbo sutartyje numatytas funkcijas ir atvykti į FRA patalpas, jam vis dėlto buvo toliau taikomos Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytos teisės ir pareigos, be kita ko, lojalumo ir konfidencialumo pareigos.
31
Šiuo klausimu iš KTĮS 47 straipsnio c punkto i papunkčio matyti, kad, išskyrus tarnybos nutraukimą dėl mirties, tuo atveju, kai darbo sutartis sudaryta neapibrėžtos trukmės laikotarpiui, laikinieji tarnautojai atleidžiami iš darbo pasibaigus sutartyje numatytam įspėjimo laikotarpiui, kuris negali būti trumpesnis nei vienas mėnuo už kiekvienus tarnybos metus, bet ne trumpesnis kaip trys mėnesiai ir ne ilgesnis kaip dešimt mėnesių.
32
Iš to matyti, kad įspėjimo laikotarpiu laikinasis tarnautojas nepraranda Sąjungos tarnautojo statuso, taigi jam toliau taikomos pareigos, tenkančios kiekvienam Sąjungos pareigūnui, išskyrus atvejus, kai aiškiai nustatyta kitaip (pagal analogiją žr. 2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Connolly / Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 69 punktą).
33
Taigi Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 77, 79 ir 154 punktuose konstatavo, kad įspėjimo laikotarpiu, kuris tęsėsi iki darbo sutarties su FRA pabaigos, apeliantas išsaugojo Sąjungos tarnautojo, kuriam taikomos iš Pareigūnų tarnybos nuostatų kylančios teisės ir pareigos, statusą.
34
Kalbant konkrečiai, dėl argumento, kad Bendrasis Teismas klaidingai manė, jog įspėjimo laikotarpiu taikomos lojalumo ir konfidencialumo pareigos, kylančios atitinkamai iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 ir 17 straipsnių, reikia pažymėti, kad, priešingai, nei teigia apeliantas, remiantis šių straipsnių sistema, kontekstu ir tikslu negalima teigti, kad, nesant specialių nuostatų, jie taikomi tik tada, kai atitinkamo Sąjungos tarnautojo ar pareigūno padėtis yra „aktyvi“, t. y. kai jis turi atlikti savo profesines užduotis, todėl minėti straipsniai nebetaikomi nuo momento, kai pradedamas skaičiuoti įspėjimo laikotarpis.
35
Pirma, kiek tai susiję su Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 straipsniu, jame numatyta lojalumo pareiga tikrai taikoma laikotarpiu, kai suinteresuotasis asmuo turi pareigūno ar tarnautojo statusą, nes ši pareiga iš esmės skirta pasitikėjimo santykiams, kurie turi egzistuoti tarp pareigūno ar tarnautojo ir atitinkamos Sąjungos institucijos, išsaugoti (šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Connolly / Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 44 punktą).
36
Kita vertus, dėl konfidencialumo pareigos, pagal kurią, kaip nurodyta Pareigūnų tarnybos nuostatų 17 straipsnio pirmoje pastraipoje, be leidimo bet kuris Sąjungos pareigūnas ar tarnautojas negali atskleisti jokios informacijos, gautos atliekant savo pareigas, išskyrus atvejus, kai tokia informacija jau yra išviešinta ar visuomenei sudaryta galimybė ją sužinoti, pakanka pažymėti, kad iš šios nuostatos antros pastraipos matyti, jog išėjęs iš tarnybos toks pareigūnas ar tarnautojas lieka susaistytas šia prievole.
37
Taigi šis principas juo labiau taikomas įspėjimo laikotarpiu, kuris prireikus taikomas prieš Sąjungos pareigūno ar tarnautojo tarnybos nutraukimą.
38
Šių išvadų negali paneigti apelianto pateikti argumentai, kad nagrinėjamu atveju FRA direktorius nurodė jam įspėjimo laikotarpiu nevykdyti profesinių užduočių ir uždraudė patekti į šios įstaigos patalpas, taigi šiuo laikotarpiu darbdavys jo nelaikė darbuotoju.
39
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad nors KTĮS 47 straipsnio c punkto i papunktyje aiškiai nenumatyta, kad tarnautojo, kurio sutartis nutraukiama, darbo sąlygos gali būti pakeistos įspėjimo laikotarpiu, todėl preziumuojama, kad šis laikotarpis yra įprastas darbo laikotarpis, vis dėlto Sąjungos institucijos, įstaigos ir organai turi plačią diskreciją organizuodami savo tarnybų darbą ir paskirdami darbuotojus, su sąlyga, kad šis paskyrimas atitinka tarnybos interesus ir paskiriant laikomasi pareigų lygiavertiškumo principo, įskaitant darbuotojus, kuriems taikomas įspėjimo laikotarpis.
40
Taigi sprendimas atleisti laikinąjį tarnautoją, kurio darbo sutartis nutraukiama, nuo pareigos vykdyti jo darbo sutartyje numatytas funkcijas ir uždrausti jam įspėjimo laikotarpiu atvykti į Sąjungos institucijos ar įstaigos, kurioje jis dirba, patalpas, iš esmės gali būti laikomas priemone, kurios imtasi tarnybos interesais, ir, priešingai, nei teigia apeliantas, nebūtinai reiškia, kad šis įspėjimo laikotarpis negali būti laikomas „įprastu darbo laikotarpiu“.
41
Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 80 punkte konstatavo, jog tai, kad per įspėjimo laikotarpį apeliantas buvo atleistas nuo pareigos vykdyti darbo funkcijas ir negalėjo atvykti į FRA patalpas, nagrinėjamu atveju neatleido jo nuo lojalumo ir konfidencialumo pareigų, kurios jam nustatytos atitinkamai pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 ir 17 straipsnius, todėl apelianto argumentai šiuo klausimu turi būti pripažinti nepagrįstais.
42
Vadinasi, pirmąjį pagrindą, trečiojo pagrindo antrą dalį ir penktąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Dėl antrojo pagrindo ir trečiojo pagrindo pirmos ir trečios dalių
Šalių argumentai
43
Antrajame pagrinde ir trečiojo pagrindo pirmoje ir trečioje dalyse, kuriuos reikia nagrinėti kartu, apeliantas priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad skundžiamo sprendimo 49–84 punktuose jis padarė teisės ir akivaizdžių vertinimo klaidų, taip pat iškraipė įrodymus, vertindamas pirmąjį ir antrąjį neteisėtumo pagrindus, susijusius su administracinio tyrimo pradėjimu ir jo apimties išplėtimu, ir nepateikė pakankamų motyvų šiuo klausimu.
44
Pirma, Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus ir padarė teisės klaidų, kai konstatavo, kad sprendimas pradėti administracinį tyrimą buvo susijęs su ginčijamais elektroniniais laiškais, t. y. taip pat su 2014 m. kovo 5 d. elektroniniu laišku, nors tame sprendime buvo paminėtas tik 2014 m. spalio 9 d. elektroninis laiškas. Apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas neišnagrinėjo jo argumentų dėl to, kad minėtas sprendimas susijęs su vieno dokumento nutekėjimu, t. y. prie 2014 m. spalio 9 d. elektroninio laiško pridėto dokumento, o ne su 2014 m. kovo 5 d. elektroninio laiško turiniu. Šiuo klausimu jis tvirtina, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į to sprendimo tekstą ir į jo priėmimo aplinkybes. Be to, skundžiamo sprendimo 52–61 punktuose Bendrasis Teismas, aiškindamas sprendimo išplėsti administracinį tyrimą esmę, padarė teisės klaidų, nes neatsižvelgė nei į jo aiškią formuluotę, nei į jo priėmimo aplinkybes, be kita ko, į iš Reglamento Nr. 45/2001 kylančius reikalavimus ir sprendimo dėl tyrimo komiteto paskyrimo rezoliucinės dalies formuluotę.
45
Antra, apeliantas teigia, kad atlikdamas analizę Bendrasis Teismas nepakankamai atskyrė administracinio tyrimo pradėjimą ir jo apimties išplėtimą. Nors apeliantas pripažįsta, kad, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 66 punkto, antrasis neteisėtumo pagrindas yra glaudžiai susijęs su pirmuoju, jis mano, kad, kiek tai susiję su pastaruoju neteisėtumo pagrindu, sprendimas pradėti administracinį tyrimą buvo susijęs su vieno dokumento nutekėjimu, o teisės klausimas, iškeltas pateikiant antrąjį neteisėtumo pagrindą, buvo tas, ar įrodymai, kuriuos FRA turėjo pradedama administracinį tyrimą, atitiko tam tikras sąlygas, kad juos būtų galima laikyti prima facie įrodymais, būtinais tam, kad būtų galima pradėti administracinį tyrimą. Taigi Bendrasis Teismas nepakankamai atskyrė ginčijamus elektroninius laiškus ir nenurodė, kad 2014 m. spalio 9 d. elektroninis laiškas, kuris vienintelis iš pradžių buvo paminėtas pradedant administracinį tyrimą, gali būti laikomas tokiu prima facie įrodymu.
46
Trečia, Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, nenurodė pakankamai motyvų ir padarė teisės klaidą, kai konstatavo, priešingai, nei matyti iš labai plačiai suformuluoto 2016 m. kovo mėn. sprendimo išplėsti administracinį tyrimą, kad apelianto argumentas, jog FRA jo atžvilgiu pradėjo „atsitiktinę paiešką“ arba „informacijos rinkimą“, yra tik teiginys, nepatvirtintas jokiais konkrečiais įrodymais.
47
FRA tvirtina, kad antrasis pagrindas ir trečiojo pagrindo pirma ir trečia dalys yra nepriimtini, nurodo, kad apeliantas paprasčiausia ginčija Bendrojo Teismo nustatytas faktines aplinkybes, ir pažymi, kad apelianto argumentai bet kuriuo atveju yra akivaizdžiai nepagrįsti.
Teisingumo Teismo vertinimas
48
Pirma, kadangi apeliantas tvirtina, kad Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, kai klaidingai aiškino sprendimus, susijusius su administracinio tyrimo pradėjimu, reikia pažymėti, kad nors įrodymų iškraipymas gali pasireikšti priešingu dokumento turiniui išaiškinimu, norint nustatyti tokį iškraipymą nepakanka įrodyti, kad dokumentas galėjo būti aiškinamas kitaip, nei jį išaiškino Bendrasis Teismas. Šiuo tikslu būtina įrodyti, kad Bendrasis Teismas akivaizdžiai viršijo dokumento protingo vertinimo ribas, visų pirma aiškindamas jį priešingai jo tekstui (2023 m. kovo 23 d. Sprendimo PV / Komisija, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, 134 punktas).
49
Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, pirma, kad iš pačios sprendimo pradėti administracinį tyrimą rezoliucinės dalies formuluotės, pateiktos ir skundžiamo sprendimo 50 punkte, kuris neginčijamas šiame apeliaciniame procese, matyti, kad šiuo tyrimu buvo siekiama nustatyti faktus ir aplinkybes, kuriomis apeliantas gavo FRA vidiniam naudojimui skirtus dokumentus, nors nuo 2013 m. birželio 14 d. nebeturėjo prie jų prieigos. Antra, sprendimu išplėsti administracinį tyrimą FRA nusprendė, kaip matyti iš to sprendimo teksto, pateikto skundžiamo sprendimo 53 punkte, kuris taip pat neginčijamas apeliaciniame procese, išplėsti tyrimo apimtį laiko ir asmenų atžvilgiu, įtraukiant FRA išorės subjektus ir buvusius tarnautojus, kad būtų galima nustatyti su jais susijusius asmenis ir informacijos nutekėjimo šaltinius.
50
Taigi skundžiamo sprendimo 51, 55 ir 58 punktuose Bendrojo Teismo padaryta išvada, kad sprendimai, susiję su administracinio tyrimo pradėjimu, buvo suformuluoti pakankamai plačiai, kad juos būtų galima laikyti apimančiais visus su ginčijamu informacijos nutekėjimu susijusius elementus, todėl tas tyrimas galėjo būti susijęs su visais kitais dokumentais, kurie galėjo būti neteisėtai atskleisti ir susiję su ginčijamais elektroniniais laiškais, t. y. su 2014 m. spalio 9 d. ir 2014 m. kovo 5 d. elektroniniais laiškais, atsižvelgiant į šių dokumentų tekstą ir kontekstą neatrodo akivaizdžiai neteisinga.
51
Vadinasi, argumentus dėl sprendimų, susijusių su administracinio tyrimo pradėjimu, iškraipymo reikia atmesti kaip nepagrįstus.
52
Antra, dėl argumentų, kad skundžiamo sprendimo 64–85 punktuose Bendrasis Teismas nepakankamai atskyrė administracinio tyrimo pradėjimą ir jo apimties išplėtimą, nes 2014 m. kovo 5 d. elektroninis laiškas negalėjo būti laikomas administracinį tyrimą pradėti leidžiančiu prima facie įrodymu, reikia priminti, kad kaip matyti iš šio sprendimo 26 punkte nurodytos jurisprudencijos, nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas neturi nei kompetencijos nustatyti faktines aplinkybes, nei iš principo kompetencijos nagrinėti įrodymus, kuriais Bendrasis Teismas grindė šias faktines aplinkybes.
53
Iš tikrųjų, jei šie įrodymai buvo gauti teisėtai, buvo laikomasi bendrųjų teisės principų ir įrodinėjimo pareigai bei įrodymų tyrimui taikomų procesinių taisyklių, tik Bendrasis Teismas gali įvertinti jam pateiktų įrodymų įrodomąją galią, išskyrus atvejus, kai jie buvo iškraipyti (2024 m. sausio 11 d. Sprendimo Foz / Taryba, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
54
Pateikdamas argumentus, apibendrintus šio sprendimo 45 punkte, iš tikrųjų apeliantas siekia, kad Teisingumo Teismas iš naujo išnagrinėtų pirmojoje instancijoje pateiktus ir skundžiamame sprendime išnagrinėtus įrodymus, tačiau nenurodo, kad Bendrasis Teismas juos iškraipė, o toks nagrinėjimas iš naujo dėl pirmesniame punkte nurodytų priežasčių viršija Teisingumo Teismo kompetenciją.
55
Taigi šiuos argumentus reikia atmesti kaip nepriimtinus.
56
Galiausiai, trečia, apeliantas priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad skundžiamo sprendimo 85 punkte jis klaidingai konstatavo, jog argumentas, kad 2016 m. kovo mėn. FRA pradėjo „atsitiktinę paiešką“ arba „informacijos rinkimą“, yra paprasčiausias teiginys, nepatvirtintas jokiais konkrečiais įrodymais.
57
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, jog šį priekaištą pagrindžiantys argumentai neįrodo, kad Bendrojo Teismo išvados, padarytos minėtame skundžiamo sprendimo punkte, yra grindžiamos pirmojoje instancijoje pateiktų įrodymų iškraipymu, nes iš tikrųjų šiais argumentais siekiama užginčyti nepriklausomą faktinių aplinkybių vertinimą, kurį šiuo tikslu atliko Bendrasis Teismas.
58
Taigi, remiantis šio sprendimo 26 punkte priminta jurisprudencija, šiuos argumentus reikia atmesti kaip nepriimtinus.
59
Vadinasi, antrąjį pagrindą ir trečiojo pagrindo pirmą ir trečią dalis reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtinus ir iš dalies nepagrįstus.
Dėl ketvirtojo pagrindo
Šalių argumentai
60
Ketvirtajame pagrinde apeliantas teigia, kad skundžiamo sprendimo 145–149 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų, nenurodė pakankamai motyvų ir neišsamiai išnagrinėjo pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį.
61
Visų pirma apeliantas mano, kad skundžiamo sprendimo 146 punkte Bendrasis Teismas klaidingai konstatavo, jog Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnio antra pastraipa yra susijusi su pareiga motyvuoti, be kita ko, Sąjungos pareigūno nenaudai priimtus sprendimus. Paskui jis teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad apeliantas negali teisėtai remtis Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 3 straipsnio pažeidimu, nes sprendimas nutraukti administracinį tyrimą nebuvo motyvuotas. Be to, Bendrasis Teismas nenurodė priežasčių, dėl kurių apeliantas negali remtis Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 41 straipsniu.
62
Galiausiai Bendrasis Teismas tik iš dalies išnagrinėjo penktąjį neteisėtumo pagrindą ir skundžiamo sprendimo 149 punkte teisės požiūriu nepakankamai motyvavo savo sprendimą, kad nereikia nagrinėti kitų argumentų, kuriais apeliantas rėmėsi šiuo klausimu, be kita ko, susijusių su tariamu teisinio saugumo principo pažeidimu.
63
Apeliantas mano, kad nutraukusi administracinį tyrimą ir nepasirinkusi konkrečios galimybės FRA pažeidė teisinio saugumo principą. Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 29 straipsnyje numatytos teisės į Sąjungos pareigūno ar tarnautojo, kuriam pateikti kaltinimai nepasitvirtino, patirtos žalos atlyginimą įgyvendinimas siejamas su aplinkybe, kad paskyrimų tarnyba nusprendė pasirinkti Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 3 straipsnio a punkte numatytą galimybę. Nagrinėjamu atveju nepasirinkusi vienos iš tame 3 straipsnyje nurodytų galimybių FRA nesilaikė šios nuostatos ir Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 29 straipsnio, todėl iš esmės šios nuostatos tapo beprasmės ir neveiksmingos. Taigi FRA pažeidė teisinio saugumo principą, nes apeliantas turėjo teisėtą interesą pasinaudoti Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 29 straipsnyje, siejamame su jų 3 straipsniu, jam suteiktomis teisėmis.
64
FRA teigia, kad ketvirtasis pagrindas nepriimtinas, ir priduria, kad bet kuriuo atveju jis akivaizdžiai nepagrįstas.
65
Pirma, ji pažymi, kad pagal Chartijos 41 straipsnio 2 dalies a punktą šios nuostatos c punktas taikomas tik adresato nenaudai priimtiems sprendimams. FRA teigia, jog skundžiamo sprendimo 145 ir 147 punktuose Bendrasis Teismas teisingai pripažino, kad sprendimas nutraukti drausminę procedūrą nesiimant tolesnių veiksmų nėra atitinkamo asmens nenaudai priimtas aktas, ir pateikė šiuo klausimu pakankamai motyvų.
66
Antra, priešingai, nei teigia apeliantas, sprendimas nutraukti administracinį tyrimą nesiimant tolesnių veiksmų nepažeidžia teisinio saugumo principo.
67
Trečia, ji tvirtina, kad nagrinėjamu atveju prielaida, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai konstatavo, kad sprendimas nutraukti tyrimą nesiimant veiksmų turėjo būti motyvuotas, nesuteikia apeliantui jokios naudos. Taigi apeliantas negali būti teisiškai suinteresuotas dėl motyvavimo stokos kritikuoti sprendimą nutraukti su juo susijusį administracinį tyrimą nesiimant tolesnių veiksmų.
Teisingumo Teismo vertinimas
68
Reikia priminti, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnio antros pastraipos antrą sakinį bet kuris individualus suinteresuotojo pareigūno „nenaudai“ taikant Pareigūnų tarnybos nuostatus priimtas sprendimas turi būti motyvuotas. Šia pareiga nurodyti asmens nenaudai priimto akto motyvus siekiama, pirma, suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kad jis galėtų įvertinti, ar aktas yra pagrįstas, o jeigu aktas turi trūkumų, ginčyti jo teisėtumą, ir, antra, leisti teismui vykdyti kontrolę šiuo klausimu (2019 m. liepos 23 d. Nutarties UC / Parlamentas, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, 5 punktas (generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe nuomonės 6 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)).
69
Nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas, nepriimdamas sprendimo dėl kitų šiuo klausimu apelianto pateiktų argumentų, skundžiamo sprendimo 147 ir 148 punktuose padarė išvadą, kad jis negalėjo teisėtai remtis Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 3 straipsnio pažeidimu dėl to, kad sprendimas nutraukti administracinį tyrimą nesiimant tolesnių veiksmų yra nemotyvuotas, motyvuodamas tuo, jog toks sprendimas nėra „asmens nenaudai priimtas aktas“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsnius.
70
Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti, ar minėtas sprendimas nutraukti administracinį tyrimą yra asmens nenaudai priimtas aktas, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį.
71
Pagal šią nuostatą bet kuris asmuo, kuriam taikomi Pareigūnų tarnybos nuostatai, gali pateikti paskyrimų tarnybai skundą dėl jo nenaudai priimto akto. Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalyje pažymėta, kad Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso spręsti bet kurį Sąjungos ir asmens, kuriam taikomi šie Pareigūnų tarnybos nuostatai, ginčą dėl šio asmens nenaudai priimto akto, kaip jis suprantamas pagal minėto 90 straipsnio 2 dalį, teisėtumo. Pagal KTĮS 117 straipsnį šios nuostatos pagal analogiją taikomos kitų tarnautojų ieškiniams (šiuo klausimu žr. 2022 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Picard / Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 94 punktą).
72
Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją asmens nenaudai priimti aktai, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį, yra tik tie aktai arba priemonės, kurie sukuria privalomų teisinių pasekmių, galinčių tiesiogiai ir nedelsiant paveikti ieškovo interesus, aiškiai pakeisdami jo teisinę padėtį (2022 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Picard / Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 95 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
73
Siekiant nustatyti, ar ginčijamas aktas sukelia tokių pasekmių, reikia remtis šio akto esme ir įvertinti šiuos padarinius pagal objektyvius kriterijus, kaip antai minėto akto turinį, prireikus atsižvelgiant į jo priėmimo aplinkybes ir jį priėmusios institucijos įgaliojimus (2022 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Picard / Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 96 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
74
Iš tiesų sąvoka „asmens nenaudai priimtas aktas“, kaip ji suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį, turi būti aiškinama plačiai ir suprantama kaip bet kuris aktas, galintis tiesiogiai paveikti konkrečią teisinę padėtį (pagal analogiją žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Scuola europea di Varese, C‑431/22, EU:C:2023:1021, 64 punktą).
75
Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 3 straipsnyje, kuriuo siekiama reglamentuoti paskyrimų tarnybos veiksmus pasibaigus administracinio tyrimo, kuris šioje byloje buvo nutrauktas nesiimant tolesnių veiksmų, etapui, išsamiai išvardytos trys galimybės, kurias ši tarnyba turi remdamasi administracinio tyrimo ataskaita. Iš aiškios ir nedviprasmiškos šio straipsnio formuluotės matyti, kad, informavusi atitinkamą Sąjungos pareigūną apie visus byloje surinktus įrodymus ir išklausiusi jį, paskyrimų tarnyba gali, pirma, nuspręsti, kad nėra pagrindo pareigūnui kelti kokią nors bylą, tokiu atveju ji turi pareigūną apie tai informuoti raštu. Antra, net tuo atveju, kai atitinkama pareiga buvo pažeista arba greičiausiai buvo pažeista, paskyrimų tarnyba gali nuspręsti, kad nebus imtasi jokių drausminių priemonių, ir, jei reikia, nusiųsti atitinkamam pareigūnui tik įspėjimą. Trečia, jeigu pareigūnas arba buvęs pareigūnas tyčia ar dėl aplaidumo nevykdo savo pareigų pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus, paskyrimų tarnyba gali nuspręsti pradėti drausminę procedūrą ir prireikus šiuo tikslu kreiptis į drausmės komisiją (šios dienos Sprendimo DD / FRA, C‑587/21 P, 36 punktas).
76
Kadangi sprendimas dėl nutraukimo nesiimant tolesnių veiksmų gali būti laikomas sprendimu, patvirtinančiu, jog, paskyrimų tarnybos nuomone, nėra pagrindo suinteresuotajam asmeniui kelti bylą, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 3 straipsnio a punktą, reikia pažymėti, kad dėl tokio sprendimo pasikeičia jo teisinė padėtis ir jis įgyja tam tikrų teisių.
77
Viena vertus, kaip matyti iš Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 29 straipsnio, siejamo su šio priedo 1 straipsnio 3 dalimi ir 2 straipsnio 1 dalimi, jei suinteresuotajam asmeniui nebuvo patvirtinta jokių kaltinimų, prireikus jis turi teisę į tai, kad patirta žala būtų atitaisyta tinkamai viešai paskelbiant paskyrimų tarnybos sprendimą.
78
Kita vertus, pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 1 straipsnio 3 dalį, siejamą su šio priedo 2 straipsnio 1 dalimi, jei pareigūnui, kuriam buvo pateikti įtarimai, negalima iškelti jokios bylos, dėl jo atliekamas tyrimas nesiimant jokių tolesnių veiksmų baigiamas paskyrimų tarnybos sprendimu, apie tai raštu informuojamas pareigūnas, kuris turi teisę prašyti, kad toks sprendimas būtų įtrauktas į jo asmens bylą.
79
Dėl šių priežasčių sprendimas nutraukti dėl Sąjungos pareigūno ar tarnautojo atliekamą administracinį tyrimą nesiimant tolesnių veiksmų turi būti laikomas aktu, galinčiu tiesiogiai paveikti jo teisinę padėtį, taigi ir „jo nenaudai priimtu aktu“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį, a fortiori, jei remiantis šio akto formuluote ir jo priėmimo aplinkybėmis nėra galimybės, kaip nagrinėjamu atveju, pakankamai užtikrintai konstatuoti, kad nėra pagrindo šiam pareigūnui ar tarnautojui kelti bylą, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 3 straipsnį. Tam, kad apeliantui būtų užtikrinta veiksminga teisminė gynyba, kuri leistų jam apginti iš Pareigūnų tarnybos nuostatų kylančias teises, jis turi galėti tiksliai žinoti konkrečius motyvus, dėl kurių buvo nutraukta dėl jo pradėta administracinė procedūra.
80
Atsižvelgiant į šias aplinkybes reikia pažymėti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 147 ir 148 punktuose konstatavo, kad FRA sprendimas nutraukti su apeliantu susijusią administracinę procedūrą nėra jo nenaudai priimtas aktas, todėl pastarasis negalėjo teisėtai remtis Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 3 straipsnio pažeidimu, motyvuodamas tuo, kad tas sprendimas buvo nemotyvuotas.
81
Vadinasi, reikia pritarti ketvirtajam pagrindui ir panaikinti skundžiamo sprendimo dalį, kurioje Bendrasis Teismas atmetė apelianto pateiktą penktąjį neteisėtumo pagrindą.
Dėl šeštojo pagrindo
Šalių argumentai
82
Šeštuoju pagrindu apeliantas iš esmės priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis skundžiamo sprendimo 169–173 punktuose padarė kelias teisės klaidas ir nevisapusiškai išnagrinėjo jo argumentus, pateiktus grindžiant aštuntąjį neteisėtumo pagrindą. Be to, Bendrasis Teismas nesilaikė pareigos nurodyti atitinkamus motyvus.
83
Šeštojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantas teigia, kad klaidos, kurias Bendrasis Teismas padarė vertindamas pirmąjį ir antrąjį neteisėtumo pagrindus, turi įtakos jo aštuntojo neteisėtumo pagrindo vertinimui, todėl jo argumentai iš dalies sutampa su argumentais, pateiktais grindžiant tuos pirmuosius du pagrindus. Šiomis aplinkybėmis apeliantas iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas nepakankamai motyvavo savo sprendimą, jog nagrinėtu atveju nebuvo pažeistas Reglamento Nr. 45/2001 4 straipsnio 1 dalies a punktas. Apelianto teigimu, Bendrasis Teismas taip pat turėjo išnagrinėti, ar atliekant administracinį tyrimą buvo laikomasi asmens duomenų apsaugos reikalavimų.
84
Šeštojo pagrindo antroje dalyje apeliantas tvirtina, kad Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog atsižvelgiant į tai, kad administracinis tyrimas buvo pradėtas turint pakankamai įrodymų, apeliantas negalėjo pagrįstai remtis Reglamento Nr. 45/2001 pažeidimu. Apeliantas mano, kad administracinio tyrimo pradėjimas ir vykdymas, taip pat visi atlikus administracinį tyrimą priimti aktai neatitiko Reglamento Nr. 45/2001 reikalavimų. Iš tiesų FRA turėjo ginčijamuose elektroniniuose laiškuose pateiktus apelianto asmens duomenis, kurie buvo pridėti prie prašymo leisti susipažinti su trečiojo asmens dokumentais, ir nusprendė vėliau šiuos duomenis tvarkyti su šiuo tikslu nesuderinamu būdu. Jis priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad šis nepateikė nuomonės dėl argumentų, kuriuos jis 2021 m. vasario 15 d. buvo pateikęs savo pastabose dėl FRA atsakymų į Bendrojo Teismo klausimus.
85
FRA teigia, kad šeštasis pagrindas yra akivaizdžiai nepriimtinas. Bet kuriuo atveju šis pagrindas yra nepagrįstas. Ji pažymi, kad apeliantas tik pakartoja pirmojoje instancijoje pateiktus teiginius.
Teisingumo Teismo vertinimas
86
Remiantis šio sprendimo 26 punkte nurodyta jurisprudencija, kaip nepriimtinus reikia iš karto atmesti šeštojo pagrindo pirmoje dalyje išdėstytus argumentus, kuriais apeliantas, teigdamas, kad nėra jokio 2014 m. spalio 9 d. elektroninio laiško įtraukimą į administracinį tyrimą pateisinančio teisinio pagrindo, taigi ir šio tyrimo pradėjimą pateisinančių „prima facie įrodymų“, iš esmės ginčija Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą, bet neteigia, kad jos buvo iškraipytos.
87
Dėl tariamos skundžiamo sprendimo motyvavimo stokos reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją pareiga motyvuoti nereikalauja, kad Bendrasis Teismas išsamiai vieną po kito išnagrinėtų visus ginčo šalių argumentus, todėl Bendrojo Teismo motyvai gali būti numanomi su sąlyga, kad jie leidžia suinteresuotiesiems asmenims sužinoti, dėl kokių priežasčių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę (2023 m. lapkričio 9 d. Sprendimo XC / Komisija, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, 99 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
88
Šiuo atveju skundžiamo sprendimo 170 punkte konstatavęs, jog apelianto argumentai dėl to, kad pradėdama administracinį tyrimą FRA tariamai pažeidė Reglamento Nr. 45/2001 4 straipsnio 1 dalies a punktą ir 5 straipsnio 1 dalies a punktą, yra glaudžiai susiję su argumentais, kuriuos jis nurodė grįsdamas antrąjį neteisėtumo pagrindą, to sprendimo 171–173 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad iš nagrinėjant šį antrąjį neteisėtumo pagrindą atliktos analizės matyti, jog su apeliantu susijęs administracinis tyrimas buvo pradėtas turint pakankamai Pareigūnų tarnybos nuostatų 86 straipsnio 2 dalyje numatytų pareigų nevykdymo įrodymų. Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad apelianto argumentai, kuriais jis priekaištauja FRA pažeidus Reglamento Nr. 45/2001 nuostatas, turi būti atmesti dėl to, kad jie grindžiami klaidinga prielaida.
89
Šių motyvų pakanka, kad apeliantas galėtų suprasti priežastis, dėl kurių jo argumentai buvo atmesti, o Teisingumo Teismas – vykdyti kontrolę. Taigi apelianto nurodytas argumentas dėl nepakankamo motyvavimo turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
90
Iš to matyti, kad šeštojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
91
Dėl šeštojo pagrindo antros dalies pakanka pažymėti, pirma, kad tiek, kiek argumentai, kuriais grindžiama ši dalis, turi būti suprantami kaip susiję su tuo, kad Bendrasis Teismas neišnagrinėjo apelianto argumentų, kuriais buvo papildyti grindžiant aštuntąjį neteisėtumo pagrindą nurodyti argumentai, susiję su Reglamento Nr. 45/2001 4 straipsnio 1 dalies a punkto pažeidimu, kuriuos apeliantas pateikė 2021 m. vasario 15 d. pastabose, iš šio sprendimo 88 punkto matyti, jog Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 172 ir 173 punktuose konstatavęs, kad FRA teisėtai pradėjo administracinį tyrimą, netiesiogiai, bet aiškiai padarė išvadą, kad ginčijamuose elektroniniuose laiškuose esantys apelianto asmens duomenys buvo tvarkomi teisėtai, kaip to reikalaujama pagal šią nuostatą. Taigi Bendrajam Teismui negalima priekaištauti dėl to, kad jis nesilaikė pareigos nurodyti atitinkamus motyvus.
92
Antra, dėl tariamos teisės klaidos, susijusios su Reglamento Nr. 45/2001 4 straipsnio 1 dalies a punkto pažeidimu dėl to, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tai, jog apelianto asmens duomenis apimančius ginčijamus elektroninius laiškus FRA gavo per klaidą, todėl jie nebuvo gauti teisėtai, pakanka priminti, kad Sąjungos teisėje vyrauja laisvo įrodymų vertinimo principas, todėl įrodinėdamos tam tikrą faktinę aplinkybę šalys iš principo turi teisę remtis bet kokiais įrodymais (2020 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Hamas / Taryba, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 73 punktas).
93
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 45/2001 4 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, jog asmens duomenys turi būti tvarkomi sąžiningai ir teisėtai. Vis dėlto, priešingai, nei teigia apeliantas, iš šios nuostatos negalima daryti išvados, kad ja išreiškiama bendresnio pobūdžio taisyklė, kuri nagrinėjamu atveju turėjo sutrukdyti FRA naudoti per administracinį tyrimą šiai įstaigai trečiojo asmens perduotą informaciją vien dėl to, kad ši informacija buvo gauta kitais tikslais ir kad ji buvo perduota minėtai įstaigai per klaidą.
94
Taigi šeštojo pagrindo antra dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
95
Vadinasi, reikia atmesti visą šeštąjį pagrindą.
Dėl septintojo pagrindo
Šalių argumentai
96
Septintajame pagrinde apeliantas teigia, kad skundžiamo sprendimo 223–229 punktuose pateiktoje analizėje Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų, kai jo teiginius dėl tariamo psichologinio priekabiavimo atmetė kaip neaiškiai suformuluotus. Jis teigia, kad trečiasis ir ketvirtasis neteisėtumo pagrindai, kuriuos skundžiamo sprendimo 98, 111 ir 139 punktuose Bendrasis Teismas laikė įrodytais FRA atžvilgiu, yra susiję su administraciniu tyrimu ir atitinka jurisprudencijoje nustatytus kriterijus, t. y. kriterijus, kuriuos turi atitikti neteisėtas elgesys, kad būtų laikomas priekabiavimu. Taigi priešingai, nei matyti iš skundžiamo sprendimo 227 punkto, jų negalima laikyti įprastos administracinio tyrimo eigos dalimi.
97
FRA ginčija apelianto argumentus. Ji teigia, kad septintasis pagrindas yra akivaizdžiai nepriimtinas ir bet kuriuo atveju nepagrįstas, nes apeliantas ginčija tik Bendrojo Teismo atliktą pirmojoje instancijoje pateiktų įrodymų vertinimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
98
Septintuoju pagrindu, pateiktu dėl skundžiamo sprendimo 223–229 punktų, apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog, nepaisant to, kad skundžiamo sprendimo 98, 111 ir 139 punktuose jis padarė išvadą, jog FRA iš tikrųjų galima priekaištauti dėl trečiojo ir ketvirtojo neteisėtumo pagrindo, to nepakanka, kad būtų įrodytas psichologinis priekabiavimas, kurį apeliantas patyrė per administracinį tyrimą.
99
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šis Bendrojo Teismo vertinimas grindžiamas savarankišku faktinių aplinkybių ir įrodymų, susijusių su trečiojo ir ketvirtojo neteisėtumo pagrindų, kurie FRA atžvilgiu pripažinti įrodytais, rimtumu, vertinimu. Skundžiamo sprendimo 227–229 punktuose Bendrasis Teismas pripažino, kad šie neteisėtumo pagrindai, net vertinant juos kaip visumą ir apeliantui nepateikus kitų įrodymų, nepatvirtina psichologinio priekabiavimo, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį.
100
Teisingumo Teisme apeliantas nepateikė jokių teisinių argumentų, galinčių įrodyti, kaip konkrečiai, be kita ko, skundžiamo sprendimo 228 punkte, Bendrasis Teismas, nepaisydamas skundžiamo sprendimo 223–225 punktuose nurodytos jurisprudencijos dėl psichologinio priekabiavimo sąvokos pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį, suklydo teisiškai kvalifikuodamas faktines aplinkybes.
101
Taigi panašu, kad prisidengdamas tariama teisės klaida iš tikrųjų apeliantas siekia, kad Teisingumo Teismas tiesiog iš naujo išnagrinėtų faktines aplinkybes, kurias jis buvo nurodęs grįsdamas savo ieškinį, ir nesiremia tuo, kad Bendrasis Teismas iškraipė šias aplinkybes, o tai, remiantis šio sprendimo 26 punkte nurodyta jurisprudencija, nepatenka į Teisingumo Teismo jurisdikciją.
102
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, septintąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Dėl aštuntojo pagrindo
Šalių argumentai
103
Aštuntuoju pagrindu apeliantas priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad skundžiamo sprendimo 237 ir 240–242 punktuose jis klaidingai išaiškino jurisprudenciją dėl Sąjungos deliktinės atsakomybės, kiek tai konkrečiai susiję su įrodymais, kurie turi būti pateikti siekiant įrodyti neturtinės žalos buvimą. Remdamasis Bendrojo Teismo jurisprudencija jis nurodo, kad įrodymų pateikimas nebūtinai laikomas neturtinės žalos pripažinimo sąlyga ir kad apeliantui pakanka įrodyti, jog veiksmai, dėl kurių priekaištaujama atitinkamai Sąjungos institucijai ar įstaigai, galėjo jam sukelti tokią žalą. Be to, apeliantas teigia, kad iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog neturtinės žalos ir priežastinio ryšio buvimo nereikia tiksliai įrodyti, nes šią žalą taip pat galima nustatyti remiantis pažeidimo pobūdžiu ir aplinkybėmis.
104
Be to, apeliantas tvirtina, kad skundžiamame sprendime nenurodyta jokių motyvų dėl priežasčių, dėl kurių tai, kad FRA neperdavė visų prašomų dokumentų ir nepripažino savo neteisėtų veiksmų per ikiteisminę procedūrą, negalėjo jam sukelti streso, nerimo ir neteisybės jausmo.
105
Galiausiai apeliantas teigia, kad buvo pažeistas Chartijos 47 straipsnis, kuriame įtvirtinta teisė į veiksmingą teisminę gynybą, nes Bendrasis Teismas nepriteisė jam patirtos neturtinės žalos atlyginimo, nepaisant to, kad pripažino, kad per administracinį tyrimą FRA padarė pažeidimų. Apelianto teigimu, dėl Bendrojo Teismo motyvų jis negali pasinaudoti veiksminga teisine gynyba, leidžiančia atlyginti žalą, susijusią su tokio pobūdžio pažeidimais.
106
FRA mano, kad argumentai, kuriais apeliantas kritikuoja skundžiamo sprendimo 242 punktą, yra, pirma, akivaizdžiai nepagrįsti, nes apeliantas tik pakartoja savo ieškinio 134 punkte išdėstytus argumentus, ir, antra, tiek, kiek jis teigia patyręs neturtinę žalą, akivaizdžiai nepriimtini.
107
Dėl apelianto argumento, susijusio su tariamu Chartijos 47 straipsnio pažeidimu, ši įstaiga teigia, kad teisė į veiksmingą teisinę gynybą susijusi su teise kreiptis į teismą, tačiau ji nesuteikia jokių sėkmės garantijų. Be to, FRA tvirtina, kad pagal Sąjungos teisę apeliantas neatleidžiamas nuo įrodinėjimo pareigos ir pagal ją draudžiama patenkinti prašymą atlyginti tariamą neturtinę žalą, jeigu jis grindžiamas vien spėlionėmis.
Teisingumo Teismo vertinimas
108
Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, bet kuriai Sąjungos institucijai ar įstaigai gali kilti atsakomybė dėl jos elgesio, jei yra įvykdytos sąlygos, susijusios su šio elgesio neteisėtumu, žalos realumu ir priežastinio ryšio tarp šio elgesio ir nurodytos žalos buvimu (2020 m. birželio 4 d. Sprendimo Schokker / EASA, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, 54 punktas ir 2022 m. birželio 2 d. Sprendimo EM / Parlamentas, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, 122 punktas).
109
Dėl sąlygų, susijusių su žalos realumu ir priežastinio ryšio buvimu, reikia pažymėti, kad ši atsakomybė kyla tik tuo atveju, jei apeliantas iš tikrųjų patyrė realią ir tikrą žalą ir jei žala pakankamai tiesiogiai kyla dėl tariamo atitinkamo elgesio neteisėtumo. Taigi apeliantas turi pateikti Sąjungos teismui įrodymų, patvirtinančių jo nurodytos žalos buvimą ir dydį, taip pat pakankamai tiesioginio priežastinio ryšio tarp šio neteisėtumo ir nurodytos žalos buvimą (šiuo klausimu žr. 2024 m. kovo 5 d. Sprendimo Kočner / Europolas, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, 135 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
110
Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti kad įrodymų pateikimas nebūtinai laikomas neturtinės žalos pripažinimo sąlyga. Vis dėlto apeliantas turi įrodyti bent tai, kad elgesys, dėl kurio priekaištaujama atitinkamai institucijai, galėjo jam sukelti tokią žalą (šiuo klausimu žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo SELEX Sistemi Integrati / Komisija, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, 38 punktą).
111
Iš to matyti, kad net nesant įrodymų, galinčių patvirtinti neturtinės žalos buvimą ir dydį, tokios žalos buvimo sąlyga gali būti įvykdyta, jei apeliantas įrodo, kad neturtinę žalą tikrai lėmė elgesys, dėl kurio priekaištaujama.
112
Šiuo atveju dėl neturtinės žalos buvimo, kuris grindžiamas ketvirtuoju neteisėtumo pagrindu, susijusiu su pernelyg ilga administracinės procedūros trukme, reikia konstatuoti, kad savarankiškai vertindamas faktines aplinkybes Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, jog šios žalos buvimas negali būti preziumuojamas, nes iki pranešimo apie tyrimą apeliantui negalėjo kilti streso ar nerimo rizikos, o pranešus jam apie jį – procedūra buvo įvykdyta per protingą terminą, todėl skundžiamo sprendimo 234–236 punktuose jis galėjo pagrįstai nuspręsti, kad, remiantis šio sprendimo 110 punkte nurodyta jurisprudencija, apeliantas turi pateikti įrodymų, patvirtinančių, jog streso ir nerimo lygis viršijo per administracinę procedūrą priimtiną lygį, bet jis to nepadarė.
113
Vis dėlto dėl kitų dviejų neteisėtų veiksmų, kuruos Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 89–111 punktuose nagrinėdamas trečiąjį neteisėtumo pagrindą, laikė pagrįstais, t. y. pirma, pareigos laiku informuoti apeliantą apie dėl jo pradėtą administracinį tyrimą ir, antra, dokumentų, tiesiogiai susijusių su jam pateiktais kaltinimais, neperdavimo, minėto sprendimo 237 ir 238 punktuose tas teismas konstatavo, kad to, jog apeliantas remiasi FRA neteisėtais veiksmais per administracinį tyrimą, kuriais buvo pakenkta jo orumui ir neliečiamumui, ir ypač žalingu jų pobūdžiu, nes dėl jų jis patyrė didelę psichologinę traumą, nepakanka siekiant įrodyti neturtinės žalos, kurią jis teigia dėl to patyręs, realumą ir tikrumą, nes jis nepagrindė savo teiginių jokiais įrodymais.
114
Vis dėlto, nurodęs šiuos motyvus, Bendrasis Teismas, pažeisdamas šio sprendimo 110 punkte primintą jurisprudenciją, neįrodė, kad pareigos laiku informuoti apie pradėtą administracinį tyrimą pažeidimas ir dokumentų, tiesiogiai susijusių su apeliantui pateiktais kaltinimais, neperdavimas savaime negalėjo jam sukelti nurodytos žalos, t. y. streso, nerimo ir neteisybės jausmo.
115
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog skundžiamo sprendimo 237 ir 238 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad negalima laikyti, jog apeliantas įrodė neturtinės žalos, kurią jis teigia patyręs dėl pareigos laiku informuoti apie pradėtą administracinį tyrimą pažeidimo ir dokumentų, tiesiogiai susijusių su jam pateiktais kaltinimais, neperdavimą, realumą ir tikrumą, vien dėl to, kad jis nepateikė jo prašymą atlyginti žalą pagrindžiančių įrodymų.
116
Taigi reikia pritarti aštuntajam apeliacinio skundo pagrindui ir panaikinti skundžiamo sprendimo dalį, kurioje Bendrasis Teismas atmetė ieškinyje pateiktus reikalavimus atlyginti žalą, kiek jais siekiama, kad būtų atlyginta žala, kurią apeliantas teigia patyręs dėl trečiajame neteisėtumo pagrinde nurodytų neteisėtų veiksmų.
Dėl bylos grąžinimo Bendrajam Teismui
117
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį, jei apeliacinis skundas pagrįstas, Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą. Jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima padaryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
118
Šiuo atveju iš skundžiamo sprendimo 230 ir 231 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas pripažino pagrįstais ieškinio pagrindus, susijusius su trečiuoju ir ketvirtuoju neteisėtumo pagrindais, todėl to sprendimo 232–243 punktuose jis nusprendė tik dėl žalos, tariamai atsiradusios dėl šiuose neteisėtumo pagrinduose nurodytų neteisėtų veiksmų, t. y. pirma, nepagrįstos administracinės procedūros trukmės ir pareigos laiku informuoti apie pradėtą administracinį tyrimą pažeidimo ir, antra, dokumentų, tiesiogiai susijusių su apeliantui pateiktais kaltinimais, neperdavimu.
119
Kaip konstatuota šio sprendimo 80 punkte, skundžiamo sprendimo 147–148 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad FRA sprendimas nutraukti su apeliantu susijusią administracinę procedūrą nėra jo nenaudai priimtas aktas, todėl nereikėjo iš esmės nagrinėti jo argumentų dėl penktojo neteisėtumo pagrindo, susijusių su šio sprendimo motyvavimo stoka, ir patikrinti, ar nagrinėjamu atveju buvo įvykdytos kitos kumuliacinės sąlygos, būtinos Sąjungos deliktinei atsakomybei kilti.
120
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas mano, kad negali priimti sprendimo dėl prašymo atlyginti neturtinę žalą, kurią apeliantas tariamai patyrė dėl neteisėtų veiksmų, kuriuos jis buvo nurodęs grįsdamas ieškinyje pateiktą penktąjį neteisėtumo pagrindą, ir kad reikia grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis iš esmės išnagrinėtų šį neteisėtumo pagrindą.
121
Be to, Bendrasis Teismas turės išnagrinėti, ar neteisėti veiksmai, kuriuos jis, nagrinėdamas ieškinyje nurodytą trečiąjį neteisėtumo pagrindą, pripažino įrodytais, galėjo apeliantui sukelti nurodytą neturtinę žalą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
122
Kadangi byla grąžinama Bendrajam Teismui, išlaidų, susijusių su šiuo apeliaciniu procesu, klausimo nagrinėjimą reikia atidėti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2021 m. gruodžio 21 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą DD / FRA (T‑703/19, EU:T:2021:923) tiek, kiek jame, pirma, atmestas DD nurodytas penktasis neteisėtumo pagrindas ir, antra, atmesti kaip nepagrįsti su trečiuoju neteisėtumo pagrindu susiję reikalavimai atlyginti žalą, nes jais buvo reikalaujama atlyginti žalą, kurią apeliantas patyrė dėl to, jog Europos Sąjungos pagrindinių teisių agentūra (FRA) nesilaikė pareigos laiku jį informuoti apie dėl jo pradėtą administracinį tyrimą ir neperdavė dokumentų, tiesiogiai susijusių su jam pateiktais kaltinimais.
2.
Atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.
3.
Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl ieškinio, kiek tai susiję su, pirma, penktuoju neteisėtumo pagrindu, kurį DD nurodė grįsdamas ieškinį, ir, antra, neturtinės žalos, kurią DD nurodė pateikdamas trečiąjį neteisėtumo pagrindą, atsiradusios dėl to, kad Europos Sąjungos pagrindinių teisių agentūra (FRA) nesilaikė pareigos laiku jį informuoti apie dėl jo pradėtą administracinį tyrimą ir neperdavė dokumentų, tiesiogiai susijusių su jam pateiktais kaltinimais, realumu.
4.
Atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.