62005CC0288_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą Federacinio Teisingumo Teismo ( Bundesgerichtshof ) Penktasis baudžiamųjų bylų skyrius prašo išaiškinti, ką reiškia Konvencijos, įgyvendinančios 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimą(2) (toliau – KĮŠS), 54 straipsnio sąvokos „tos pačios veikos“ ir baudžiamosios bausmės „įvykdymas“. Nacionalinis teismas taip pat nori sužinoti, ar bausmės įvykdymo sąvokai daro poveikį 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos(3) (toliau – Pagrindų sprendimas) perkėlimas į nacionalinę teisę.
Atitinkamos nuostatos
KĮŠS
2. Pagal Protokolo dėl Šengeno acquis
integravimo į Europos Sąjungos sistemą(4) (toliau – Protokolas) 1 straipsnį trylikai Europos Sąjungos valstybių narių, tarp jų ir Italijos Respublikai bei Vokietijai, leidžiama glaudžiau tarpusavyje bendradarbiauti vadinamosios „Šengeno acquis “ taikymo srityje.
3. Protokolo priedas „Šengeno acquis “ apibrėžia kaip, be kita ko, apimančią 1985 m. birželio 14 d. Šengene pasirašytą susitarimą tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo(5) (toliau – Šengeno susitarimas) ir ypač KĮŠS.
4. Protokole nustatyta, kad trylika Protokolo 1 straipsnyje išvardytų valstybių narių nuo Amsterdamo sutarties įsigaliojimo dienos, t. y. 1999 m. gegužės 1 d., nedelsdamos taiko Šengeno acquis (6) .
5. KĮŠS 54–58 straipsniai sudaro III antraštinės dalies „Policija ir saugumas“ 3 skyrių (pavadintą „ Ne bis in idem principo taikymas“).
6. KĮŠS 54 straipsnis nustato, kad „(asmuo), kurio teismo procesas vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra galutinai baigtas, už tas pačias veikas negali būti persekiojamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje, jei jau paskirta bausmė, ji jau įvykdyta, faktiškai vykdoma arba pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Šalies įstatymus nebegali būti vykdoma“.
7. Pagal 55 straipsnį „Susitariančioji Šalis, ratifikuodama, priimdama arba patvirtindama šią Konvenciją, gali pareikšti, jog 54 straipsnis jos nesaisto“, jei veikos, dėl kurių kitose valstybėse buvo priimtas nuosprendis, visos arba iš dalies buvo padarytos jos teritorijoje, jei šios veikos sudaro nusikaltimą tos Susitariančiosios Šalies nacionaliniam saugumui ar kitiems ne mažiau svarbiems interesams ir (arba) jei tokias veikas padarė tos Susitariančiosios Šalies pareigūnai, pažeisdami savo tarnybines pareigas.
8. 56 straipsnis nustato, kad „(jei) asmuo, kurio teismo procesas yra galutinai baigtas vienoje Susitariančiojoje Šalyje, yra už tas pačias veikas toliau persekiojamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje, laisvės atėmimo laikas pirmojoje Susitariančiojoje Šalyje išskaičiuojamas iš bet kurios jam skiriamos bausmės laiko. Tiek, kiek leidžia nacionalinės teisės aktai, taip pat atsižvelgiama į bausmes, nesusijusias su laisvės atėmimu“.
Pagrindų sprendimas
9. Pagrindų sprendimas buvo priimtas pagal ES sutarties VI antraštinę dalį „Nuostatos dėl policijos ir teisminio bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose“, o būtent remiantis jos 31 straipsnio a ir b punktais bei 34 straipsnio 2 dalies b punktu.
10. Kaip pažymėta jo preambulės šeštoje konstatuojamojoje dalyje, šis Pagrindų sprendimas „baudžiamosios teisės srityje yra pirmoji konkreti priemonė, įgyvendinanti abipusio pripažinimo principą, kurį (1999 m. Tamperės) Europos Vadovų Taryba pavadino teisminio bendradarbiavimo „kertiniu akmeniu“.
11. Esminiai Pagrindų sprendimo tikslai yra dvejopi: visų pirma panaikinti tarp valstybių narių asmenų, kurie buvo nuteisti galutine bausme ir pasislėpė nuo teisingumo, formalias ekstradicijos procedūras ir, antra, pagreitinti asmenų, įtariamų padarius nusikalstamą veiką, ekstradicijos procedūras. Iki šiol egzistavusi ekstradicijos sistema tarp valstybių narių turi būti pakeista nauja supaprastinta ir greitesne pirmiau minėtų kategorijų asmenų perdavimo sistema tarp teisminių institucijų, siekiant įvykdyti baudžiamąsias sankcijas arba vykdyti baudžiamąjį persekiojimą už nusikalstamas veikas(7) .
12. Remiantis dešimta konstatuojamąja dalimi, „Europos arešto orderio mechanizmas remiasi aukštu valstybių narių tarpusavio pasitikėjimu“.
13. 1 straipsnio 1 dalyje Europos arešto orderis apibrėžtas kaip teisminis sprendimas, kurį išduoda valstybė narė (toliau – išduodančioji valstybė narė), kad kita valstybė narė (toliau – vykdančioji valstybė narė) areštuotų ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo. Pagal 1 straipsnio 2 dalį reikalaujama, kad valstybės narės vykdytų Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi Pagrindų sprendimo nuostatomis.
14. 2 straipsnio 1 dalis taip apibrėžia Europos arešto orderio taikymo sritį: „Europos arešto orderis gali būti išduotas už veiką, baustiną pagal išduodančios valstybės narės teisę laisvės atėmimo bausme arba įkalinimu, kurio ilgiausias terminas − bent 12 mėnesių, arba, kai bausmė arba sprendimas dėl įkalinimo jau yra priimtas, – bent keturi mėnesiai“.
15. 2 straipsnio 2 dalyje pateiktas sąrašas nusikalstamų veikų, už kurias taikomas perdavimas pagal Europos arešto orderį, jei išduodančioje valstybėje narėje už jas baudžiama laisvės atėmimu arba įkalinimu, kurio ilgiausias terminas − bent treji metai. 2 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „(kitų), į šio straipsnio 2 dalį neįrašytų, nusikalstamų veikų atvejais, perdavimas gali būti vykdomas su sąlyga, kad veikos, už kurias yra išduotas Europos arešto orderis, būtų laikomos nusikalstamomis veikomis pagal vykdančiosios valstybės narės teisę, nesvarbu, kokia būtų veikos sudėtis ar kaip ji būtų apibūdinama“.
16. 3 straipsnis išdėsto pagrindus, kuriais remdamasi vykdančiosios valstybės narės teisminė institucija atsisako vykdyti Europos arešto orderį, įskaitant atvejus, kai jai „yra pranešta, kad prašomam perduoti asmeniui kurioje nors valstybėje narėje yra priimtas galutinis teismo sprendimas už tą pačią veiką, jei paskyrus bausmę toji bausmė yra atlikta arba atliekama, arba pagal nuosprendį priėmusios šalies teisę nebegali būti atliekama“(8) .
17. 4 straipsnis išdėsto pagrindus, kuriais remdamasi vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį. Atsisakyti leidžiama, inter alia, šiais atvejais:
– kai asmuo, kuriam taikomas Europos arešto orderis, vykdančiojoje valstybėje narėje yra patrauktas baudžiamojon atsakomybėn už tą pačią veiką, kurios pagrindu yra išduotas Europos arešto orderis (4 straipsnio 2 punktas),
– kai vykdančiosios valstybės narės teisminės institucijos yra nusprendusios netraukti baudžiamojon atsakomybėn už nusikalstamą veiką, dėl kurios yra išduotas Europos arešto orderis, arba sustabdyti teismo procesą, arba kai prašomam perduoti asmeniui kurioje nors valstybėje narėje už tą pačią veiką yra priimtas galutinis teismo sprendimas, ir dėl to teismo procesas toliau negali būti vykdomas (4 straipsnio 3 punktas),
– jei vykdančiajai teisminei institucijai yra pranešta, kad prašomam perduoti asmeniui trečiojoje valstybėje dėl tos pačios veikos yra priimtas galutinis teismo sprendimas, jei skyrus bausmę toji bausmė yra atlikta arba tuo metu atliekama, arba pagal nuosprendį priėmusios šalies teisę nebegali būti atliekama (4 straipsnio 5 punktas).
18. 5 straipsnis reglamentuoja išduodančiosios valstybės narės suteikiamas garantijas ypatingais atvejais. 5 straipsnio 1 punkte nustatyta, kad „kai Europos arešto orderis yra išduotas siekiant įvykdyti bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, priimtą in absentia, jei asmuo nebuvo pašauktas į teismą asmeniškai ar kitaip informuotas apie teismo posėdžio datą ir vietą, kas sąlygojo sprendimo priėmimą in absentia, perdavimui gali būti taikomas reikalavimas, kad išduodančioji teisminė institucija asmeniui, dėl kurio arešto yra išduotas Europos orderis, tinkamai užtikrintų galimybę prašyti persvarstyti bylą išduodančiojoje valstybėje narėje ir dalyvauti teisme“.
19. 34 straipsnis reikalauja, kad valstybės narės imtųsi visų būtinų priemonių, kad iki 2003 m. gruodžio 31 d. būtų pradėta laikytis Pagrindų sprendimo nuostatų.
20. Komisija savo pastabose pažymėjo, kad Italija tinkamai perkėlė Pagrindų sprendimą į nacionalinę teisę, o Vokietijos Konstitucinis Teismas ( Bundesverfassungsgericht ) 2005 m. liepos 18 d. Sprendime Pagrindų sprendimą į Vokietijos teisę perkeliantį įstatymą pripažino negaliojančiu. Dėl šios priežasties 2006 m. liepos 20 d., t. y. neilgai trukus po posėdžio nagrinėjamoje byloje, Bundestag
priėmė naują Pagrindų sprendimą perkeliantį įstatymą, kuris įsigaliojo 2006 m. rugpjūčio 2 dieną(9) .
Nacionalinė byla ir klausimai, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą
21. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs nacionalinis teismas nagrinėja J. Kretzinger apeliacinį skundą, kuriuo šis skundžia Augsburgo regioninio teismo ( Landgericht Augsburg ) nuosprendį. Bundesgerichtshof
pateikia tokį pagrindinės bylos faktinių aplinkybių apibūdinimą:
22. Dviem atvejais – 1999 m. gegužės mėn. ir 2000 m. balandžio mėn. – J. Kretzinger sunkvežimiu per Italiją ir Vokietiją į Jungtinę Karalystę gabeno cigaretes, kurias prieš tai tretieji asmenys kontrabandos būdu įvežė į Graikiją. Jos buvo paslėptos po kitais kroviniais. Šios cigaretės nebuvo deklaruotos jokioje muitinėje.
23. Pirmąją 34 500 kontrabandinių cigarečių pakuočių siuntą 1999 m. gegužės 3 d. konfiskavo Italijos finansų policijos ( Guardia di Finanza ) pareigūnai. J. Kretzinger Italijoje buvo trumpai sulaikytas ir (arba) jam šioje valstybėje narėje buvo paskirtas kardomasis kalinimas. 2001 m. vasario 22 d. Venecijos apeliacinis teismas ( Corte d’appello di Venezia ), tenkindamas prokuroro apeliacinį skundą dėl pirmojoje instancijoje priimto išteisinamojo nuosprendžio, in absentia
pripažino J. Kretzinger kaltu dėl 6 900 kilogramų kontrabandinio užsieninio tabako importo bei laikymo ir muito už šį tabaką nesumokėjimo. Šis teismas skyrė J. Kretzinger „vienerių metų ir aštuonių mėnesių laisvės atėmimo bausmę < ... > už abi nusikalstamas veikas, kuriomis jis buvo kaltinamas“. Panašu, kad bausmės vykdymas buvo atidėtas. Pagal Italijos įstatymus šis nuosprendis yra įsiteisėjęs.
24. Antrojoje siuntoje buvo 14 927 kontrabandinių cigarečių pakuočių. 2000 m. balandžio 12 d. J. Kretzinger sustabdė Italijos Guardia di Finanza pareigūnai. Jis ir vėl Italijoje buvo trumpai sulaikytas ir (arba) šioje valstybėje narėje jam buvo paskirtas kardomasis kalinimas. 2001 m. sausio 25 d. Ankonos teismo ( Tribunale di Ancona ) nuosprendžiu, taip pat priimtu in absentia
remiantis tomis pačiomis Italijos teisės nuostatomis, jis vėl buvo nuteistas dvejų metų laisvės atėmimo bausme (vykdymo neatidedant). Pagal Italijos įstatymus šis sprendimas taip pat yra įsiteisėjęs.
25. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, nepaisant kelių bandymų gauti paaiškinimus dėl šių sprendimų, jis negalėjo aiškiai nustatyti, su kuriais importo muitais jie buvo susiję ir ypač ar bent vienas iš priimtų sprendimų buvo grindžiamas kaltinimais, susijusiais su sukčiavimu muitinėje, ir ar už šią nusikalstamą veiką buvo skirta bausmė.
26. J. Kretzinger buvo pateikti kaltinimai Landgericht Augsburg
dėl vengimo mokėti muitus, kurie turėjo būti sumokėti importavus kontrabandines prekes į Graikiją (nusikaltimas pagal Vokietijos mokesčių kodekso 347 straipsnį), ir jis buvo pripažintas kaltu. Landgericht
nuteisė J. Kretzinger vienerių metų ir dešimties mėnesių laisvės atėmimo bausme už pirmąją siuntą ir vienerių metų laisvės atėmimo bausme už antrąją.
27. Landgericht Augsburg
žinojo apie Italijos teismų priimtus nuosprendžius, tačiau pažymėjo, kad J. Kretzinger paskirtos bausmės nebuvo įvykdytos. Landgericht Augsburg
manė, kad nors abu Italijoje priimti nuosprendžiai ir jo paties sprendimai buvo priimti dėl tų pačių faktinių aplinkybių – tų pačių dviejų cigarečių siuntų gabenimų, – KĮŠS 54 straipsnis neturėjo būti taikomas.
28. Panašu, kad Italijos valdžios institucijos nesiėmė jokių veiksmų pagal Pagrindų sprendimą Italijoje priimtiems nuosprendžiams įvykdyti.
29. J. Kretzinger pareiškė skundą teisės klausimais Bundesgerichtshof (prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) baudžiamųjų bylų skyriui. Šis teismas abejoja dėl Landgericht Augsburg
argumentų suderinamumo su ES teise.
30. Ypač jis abejoja dėl pastarojo teismo išvados, jog J. Kretzinger nuosprendžiai Italijoje dar nereiškia, kad turi būti taikoma KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtinta ne bis in idem
taisyklė ir kad, atsižvelgiant į tai, baudžiamosioms byloms Vokietijoje nedaroma jokių kliūčių. Bundesgerichtshof domisi, ar kelionė iš Graikijos į Šiaurės Europą reiškia tai, jog „kontrabandininkas gali būti nubaustas už nusikaltimus valstybės biudžetui atskirose baudžiamosiose bylose kiekvienoje valstybėje narėje, per kurią jis keliauja, kiekvieną kartą, kai tik jis kerta sieną, ir todėl jam gali tekti kiekvieną iš šių bausmių atlikti paeiliui, ar vis dėlto vienoje valstybėje narėje paskirta bausmė už (tiktai) vieną šios kontrabandinės kelionės dalį gali uždrausti tolesnį persekiojimą visoje Europoje“.
31. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismą priimti prejudicinį sprendimą ir atsakyti į šiuos klausimus:
„1.	Ar laikomas patraukimu baudžiamojon atsakomybėn už „tas pačias veikas“ KĮŠS 54 straipsnio prasme atvejis, kai kaltinamasis yra nuteistas Italijos teismo dėl kontrabandinio užsieninio tabako importo į Italiją ir jo laikymo šioje valstybėje bei dėl vengimo pasienyje sumokėti importo mokesčius už šio tabako importą, o paskui dėl ankstesnio tų pačių prekių įsigijimo Graikijoje Vokietijos teismo nuteistas dėl vengimo sumokėti (formaliai) Graikijos importo mokesčius, kurių mokėjimo prievolė atsirado dėl ankstesnio trečiųjų šalių įvykdyto šių prekių importo, jei kaltinamasis iš pat pradžių ketino Graikijoje įsigytas prekes per Italiją nugabenti į Jungtinę Karalystę?
2.	Ar KĮŠS 54 straipsnio prasme bausmė „įvykdyta“ arba „vykdoma“, jei:
a) kaltinamajam buvo paskirta laisvės atėmimo bausmė, kurios vykdymas pagal sprendimą priėmusios valstybės narės įstatymus atidėtas;
b) kaltinamasis buvo trumpai sulaikytas ir (arba) jam buvo paskirtas kardomasis kalinimas, ir šis sulaikymas pagal sprendimą priėmusios valstybės narės įstatymus turi būti įskaitytas į laisvės atėmimo bausmės atlikimo laiką?
3.	Ar bausmės įvykdymo sąvokai pagal KĮŠS 54 straipsnį išaiškinti turi įtakos tai, kad:
a) (pirmoji) nuosprendį priėmusi valstybė, atsižvelgdama į perkeltą į vidaus teisę 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimą dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, 2002, p. 1), gali bet kuriuo metu įvykdyti nuosprendį, kuris pagal jos vidaus teisę yra įsiteisėjęs;
b) sprendimą priėmusios valstybės teisinės pagalbos prašymas dėl nuteisto asmens perdavimo arba sprendimo vykdymo šioje valstybėje negali būti automatiškai patenkinamas, nes nuosprendis buvo priimtas in absentia ?“
32. Rašytines pastabas pateikė Austrijos, Čekijos Respublikos, Vokietijos, Lenkijos, Ispanijos ir Švedijos vyriausybės bei Komisija. J. Kretzinger advokatas buvo paskirtas tik pasibaigus rašytinei bylos daliai. Dėl šios priežasties pagrindinės J. Kretzinger pastabos buvo pateiktos tik 2006 m. liepos 4 d. posėdyje, kuriame žodines pastabas taip pat pateikė Vokietija, Nyderlandai, Ispanija ir Komisija.
33. Reikia pažymėti, kad rašytinės pastabos buvo pateiktos dar prieš priimant sprendimą Van Esbroeck (10), tačiau posėdis vyko jau po šio sprendimo priėmimo.
Vertinimas
Pirmasis klausimas
34. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ką reiškia KĮŠS 54 straipsnio sąvoka „tos pačios veikos“ ir, konkrečiai kalbant, ar galima kontrabandinių prekių gabenimą sunkvežimiu iš Graikijos per Italiją ir Vokietiją į Jungtinę Karalystę pripažinti ta pačia veika, kaip apibrėžta šioje nuostatoje, jeigu kaltinamasis iš pat pradžių ketino gabenti prekes iš Graikijos į Jungtinę Karalystę.
35. Mano manymu, pirmajame klausime iškeltos problemos jau yra išspręstos sprendime Van Esbroeck, kurį patvirtina vėlesnė teismo praktika(11) .
36. Sprendime Van Esbroeck
Teisingumo Teismas konstatavo, kad „vienintelis tinkamas KĮŠS 54 straipsnio taikymo kriterijus“ yra „materialinių veikų identiškumo kriterijus, suprantamas kaip konkrečių neatskiriamai tarpusavyje susijusių veikų visuma“(12) . Materialinės veikos yra „tos pačios veikos“, jeigu jos yra veikų, kurios savo pobūdžiu yra neatskiriamai tarpusavyje susijusios laiko, erdvės atžvilgiu ir savo tikslu, visuma(13) . Teisingumo Teismas atsisakė pripažinti, kad norint veikas priskirti „toms pačioms veikoms“ KĮŠS 54 straipsnio prasme, būtinas identiškas saugomas teisinis interesas arba identiškas veikos kvalifikavimas(14) . Būtent nacionalinis teismas, remdamasis bylos faktinėmis aplinkybėmis, turi nustatyti, ar „nagrinėjamos materialinės veikos yra neatskiriamai susijusios laiko, erdvės atžvilgiu ir savo tikslu“(15) .
37. Remiantis sprendimu Van Esbroeck, būtent nacionalinis teismas turi išnagrinėti, ar J. Kretzinger persekiojimas Vokietijoje už cigarečių kontrabandą į Graikiją ir persekiojimas Italijoje už tų pačių prekių kontrabandą į Italiją yra susiję su veikomis, kurios yra neatskiriamai susijusios laiko, erdvės atžvilgiu ir savo tikslu.
38. Šiuo atžvilgiu nacionaliniam teismui reikėtų turėti omenyje, kad Teisingumo Teismas sprendime Van Esbroeck
pažymėjo, jog įvykių seka, sudaryta iš susijusių eksporto ir importo operacijų, „iš esmės gali sudaryti veikų, kurios savo pobūdžiu yra neatskiriamai tarpusavyje susijusios, visumą“(16) . Kaip teisingai šioje byloje pabrėžė generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer, „yra absurdiška kalbėti apie importą ir eksportą teritorijoje, reguliuojamoje teisinės sistemos, kuria iš esmės siekiama panaikinti apribojimus tiek asmenims, tiek prekėms“(17) .
39. Pagal analogiją lygiai tą pačią logiką galime pritaikyti ir čia. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad J. Kretzinger ketino aptariamas kontrabandines prekes vienos kelionės metu gabenti sausuma nuo įvežimo į Bendriją vietos (Graikija) iki galutinės paskirties vietos (Jungtinė Karalystė). Tai neišvengiamai reiškė, kad viena po kitos bus kertamos vidinės ES sienos. Šie sienų kirtimai yra vienos visa apimančios veikų eigos atskiri etapai, todėl jų nereikėtų dirbtinai atskirti. Iš esmės galima pripažinti, kad jie yra susiję laiko, erdvės atžvilgiu ir (dėl kelionės, kurios dalis jie yra, galutinio tikslo, taip pat juos pagrindžiančių ketinimų vienovės) savo tikslu. Todėl panašu, kad cigarečių kontrabanda į Graikiją (Vokietijoje vykdomas persekiojimas) ir tų pačių cigarečių kontrabanda į Italiją, sunkvežimiui kirtus Italijos sieną pakeliui į galutinę paskirties vietą Jungtinėje Karalystėje (Italijoje vykdomas persekiojimas), yra pagrįsti „tomis pačiomis veikomis“ KĮŠS 54 straipsnio prasme.
40. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį klausimą atsakyti taip:
„KĮŠS 54 straipsnio formuluotė „tos pačios veikos“ reiškia materialinių veikų identiškumą, suprantamą kaip konkrečių aplinkybių, kurios yra neatskiriamai tarpusavyje susijusios laiko, erdvės atžvilgiu ir savo tikslu, visuma. Nuspręsti, ar veikos pagrindinėje byloje yra taip susijusios, turi kompetentingas nacionalinis teismas. Vis dėlto, jeigu kaltinamasis iš pat pradžių ketino kontrabandines prekes vienos operacijos metu gabenti nuo įvežimo į Bendriją vietos iki galutinės paskirties vietos Bendrijoje, visi vėlesni vidinių sienų kirtimai šios operacijos metu gali iš esmės šiuo tikslu būti pripažįstami veikomis, kurios yra neatskiriamai tarpusavyje susijusios“.
Antrasis klausimas
41. Antrasis klausimas susideda iš dviejų dalių.
Antrojo klausimo a punktas. Pirma dalis
42. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal nacionalinius įstatymus paskirta laisvės atėmimo bausmė, kurios vykdymas atidėtas, gali būti pripažįstama „įvykdyta“ arba „vykdoma“ bausme KĮŠS 54 straipsnio prasme. Toliau abu šiuos reikalavimus vadinsiu „įvykdymo sąlyga“.
43. Aš pritariu visoms pastabas pateikusioms šalims, kad taikant KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtintą principą ne bis in idem laisvės atėmimo bausmė, kurios vykdymas atidėtas, prilygsta bausmei, kuri yra arba „įvykdyta“, arba „vykdoma“.
44. Netgi trumpas lyginamosios teisės tyrimas parodo, kad nors konkretūs reikalavimai valstybėse narėse ir skiriasi, jos visos pripažįsta bendrą idėją, jog kaltinamajam, kuris pripažintas kaltu, paskirtos laisvės atėmimo bausmės vykdymas tam tikromis aplinkybėmis, siekiant sušvelninti bausmę, gali būti atidėtas. Pagrindinė mintis yra ta, kad kai nusikaltėliams, kurie, kaip tikėtina, nebenusikals, paskirta palyginti neilga laisvės atėmimo bausmė, leisti šiam asmeniui patirti neigiamą gyvenimo kalėjime poveikį nėra naudinga nei visuomenei, nei pačiam šiam asmeniui. Nusikaltėlio reintegraciją geriau užtikrina bausmės vykdymo atidėjimas, taikomas, jeigu probacijos laikotarpiu šis nusikaltėlis laikosi tam tikrų sąlygų.
45. Aplinkybės, kurioms esant bausmės vykdymas atidedamas, skiriasi kiekvienoje nacionalinėje teisės sistemoje. Vis dėlto yra tam tikrų bendrų esminių panašumų, susijusių su nusikaltimo sunkumu (taigi ir taikytina bausme), taip pat nusikaltėlio asmeninėmis aplinkybėmis. Paprastai vertindamas pastarąsias aplinkybes bausmę skiriantis teisėjas turi tam tikrą diskreciją.
46. Laisvės atėmimo bausmės vykdymo atidėjimas visada priklauso nuo to, ar nusikaltėlis laikosi tam tikrų sąlygų, kurias probacijos laikotarpiu nustato kompetentingas teismas. Šios sąlygos valstybėse narėse yra skirtingos, be to, priklauso nuo konkrečios bylos aplinkybių. Kompetentingos valdžios institucijos kontroliuoja, ar nusikaltėlis laikosi šių sąlygų, o jeigu jos pažeidžiamos, kompetentingas teismas turi teisę nurodyti atlikti bausmę, kurios vykdymas atidėtas. Paprastai nurodymas atlikti bausmę priklauso nuo teisėjo diskrecijos, tačiau kartais gali būti privalomas. Apskritai nuosprendis už kitą nusikalstamą veiką reiškia, kad turės būti atlikta ir ta bausmė, kurios vykdymas atidėtas.
47. Jeigu nurodoma atlikti bausmę, kurios vykdymas atidėtas, turi būti atlikta visa iš pradžių paskirta laisvės atėmimo bausmė.
48. Tačiau jeigu nusikaltėlis laikosi probacijos laikotarpiu taikomų sąlygų, (nelygu valstybė narė) arba registruojama, kad jis tinkamai atliko bausmę, arba laikoma, kad nusikalstama veika nebuvo padaryta, o nuosprendis nebuvo priimtas.
49. Iš esmės į laisvės atėmimo bausmę, kurios vykdymas atidėtas, yra įtraukta bausmė, kuri yra vykdoma. Asmuo, kuriam laisvės atėmimo bausmės vykdymas yra atidėtas, buvo teisiamas, pripažintas kaltu ir jam buvo paskirta bausmė. Probacijos laikotarpiu, per kurį šis asmuo turi laikytis tam tikrų privalomų sąlygų, įprasta jo veiksmų laisvė laikinai apribojama. Jis taip pat žino, kad, pažeidęs bausmės vykdymo atidėjimo sąlygas, gali keliauti į kalėjimą atlikti laisvės atėmimo bausmę. Jis gyvena su šiuo Damoklo kardu, kabančiu virš jo galvos.
50. Todėl akivaizdu, kad laisvės atėmimo bausmė, kurios vykdymas atidėtas, iš tikrųjų „baudžia“ nusikaltėlį, nors ir mažiau nei neatidėliotinai vykdoma laisvės atėmimo bausmė. Dėl šios priežasties per probacijos laikotarpį ji turėtų būti pripažįstama bausme, kuri yra „įvykdyta“ arba „vykdoma“, kaip apibrėžta KĮŠS 54 straipsnyje.
51. Taip pat norėčiau pažymėti, kad apskritai nacionaliniame
kontekste asmeniui, kuriam paskirtos bausmės vykdymas yra atidėtas, yra pripažįstama teisė pasinaudoti principu ne bis in idem . Jam jau vieną kartą buvo kilusi grėsmė būti nubaustam, todėl jam nebeturėtų grėsti persekiojimo rizika dėl tų pačių veikų antrąjį kartą(18) . Nežinau nė vienos priežasties, kodėl ši išvada turėtų būti kitokia Šengeno susitarimo kontekste.
52. Todėl siūlyčiau Teisingumo Teismui į antrojo klausimo a punktą atsakyti taip:
„Laisvės atėmimo bausmė, kurios vykdymas buvo atidėtas su sąlyga, kad tam tikrą laikotarpį nusikaltėlis laikysis tam tikrų sąlygų, nustatytų pagal sprendimą priėmusios valstybės įstatymus, yra įvykdyta arba vykdoma bausmė KĮŠS 54 straipsnio prasme ir, jeigu laikomasi kitų sąlygų pagal šią nuostatą, lemia šiame straipsnyje įtvirtinto ne bis in idem
principo taikymą.“
Antrojo klausimo b punktas. Antra dalis
53. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar laikomasi KĮŠS 54 straipsnio įvykdymo sąlygos, jeigu kaltinamasis trumpai sulaikomas ir (arba) jam paskiriamas kardomasis kalinimas, ir šis sulaikymas pagal sprendimą priėmusios valstybės narės įstatymus turi būti įskaitytas į laisvės atėmimo bausmės atlikimo laiką. Patogumo dėlei pastarąją koncepciją aš pavadinsiu „įskaitymo principu“.
54. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tiesiogiai apribojo savo klausimą tais atvejais, kai kardomojo kalinimo laikotarpiai yra trumpi. Tačiau, remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą, nėra aišku, ar trumpi J. Kretzinger sulaikymo laikotarpiai Italijoje(19) buvo praleisti policijai jį sulaikius tardymo tikslais be teisėjo įsikišimo, ar jam taip pat buvo paskirtas kardomasis kalinimas kompetentingo teisėjo sprendimu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausime tiesiogiai minimos abi sulaikymo rūšys. Dėl šios priežasties, taip pat atsižvelgdama į pateiktas rašytines pastabas, pirmiausia nagrinėsiu kardomąjį kalinimą apskritai, nesvarbu, kokia jo trukmė, o vėliau – policijos sulaikymo laiką.
– Kardomasis kalinimas
55. Reikėtų pradėti nuo dviejų išankstinių pastabų.
56. Pirma, kardomasis kalinimas demokratinėse visuomenėse yra jautri baudžiamosios teisės ir politikos sritis, nes saugo visuomenės interesus asmens laisvės sąskaita. Bendra taisyklė yra ta, kad iš piliečių negali būti atimta jų asmens laisvė, nebent kompetentingas teismas, laikydamasis įstatyme nustatyto proceso, nuteisė juos už nusikalstamos veikos padarymą(20) . Būtent dėl šios priežasties prevenciniam sulaikymui taikomos griežtos procesinės ir materialinės garantijos pagal Europos žmogaus teisių konvenciją (toliau – EŽTK)(21), o asmenys, kuriems buvo taikytas ikiteisminis sulaikymas, tačiau kurie vėliau buvo paleisti nepareiškus kaltinimų arba buvo teisiami, bet išteisinti, gali tam tikromis aplinkybėmis įgyti teisę į kompensaciją(22) .
57. Antra, ikiteisminio sulaikymo tikslas nėra (ir negali būti) kaltinamojo nusikaltimu, už kurį jis dar tik bus nuteistas, baudimas. Kaip pažymėjo Europos žmogaus teisių teismas, kardomojo kalinimo tikslas – išvengti to, kad kaltinamasis nepasirodys teisme, kad būdamas laisvėje imsis veiksmų trukdydamas vykdyti teisingumą, darys kitus nusikaltimus arba trikdys viešąją tvarką(23) . Taigi, kaip nurodo Vokietija, Ispanija ir Austrija, ikiteisminis sulaikymas taikomas dar prieš priimant bet kokį nuosprendį ar prieš kitą baudžiamosios bylos išsprendimą.
58. Pereidama prie iškelto klausimo, galiu pasakyti, jog pritariu visoms pastabas pateikusioms šalims (išskyrus, aišku, J. Kretzinger), kad kardomojo kalinimo laikotarpiai negali automatiškai būti pripažinti (iš dalies ar visiškai) bausmės įvykdymu
KĮŠS 54 straipsnio prasme.
59. KĮŠS 54 straipsnis taikomas tik tada, kai „teismo procesas < ... > yra galutinai baigtas“. Kardomasis kalinimas taikomas iki teismo. Todėl iš esmės su šiuo kalinimu susiduriame dar prieš tai, kai pagal taikytinas taisykles teismo procesas „yra galutinai baigtas“. Todėl, aiškinant pažodžiui, KĮŠS 54 straipsnis negali būti taikomas šiems laikotarpiams, net jeigu pagal nacionalinius įstatymus į juos turi būti atsižvelgta vėliau skiriant bet kokią laisvės atėmimo bausmę.
60. Be to, kardomojo kalinimo tikslai yra visai kiti nei tie, kurių visuomenė siekia vykdydama bausmę(24) .
61. Todėl aš atmetu argumentą, kad asmuo, kuriam buvo taikytas kardomasis kalinimas (ypač jeigu taikytas trumpai), kartu būtinai atitinka įvykdymo sąlygą pagal KĮŠS 54 straipsnį.
62. Tą konstatavus, reikia pasakyti, kad, kaip nurodo J. Kretzinger, Austrija, Nyderlandai ir Komisija, gali būti tokių aplinkybių, kai ikiteisminis sulaikymas turės tokį poveikį. Jeigu kaltinamasis, kuriam buvo taikytas ikiteisminis sulaikymas, vėliau yra nuteisiamas laisvės atėmimo bausme, teismo procesas yra galutinai baigiamas ir (šiuo momentu) įvykdoma pirmoji KĮŠS 54 straipsnio taikymo sąlyga. Tokiomis aplinkybėmis kyla klausimas, ar kardomojo kalinimo laiką, kurį pagal nacionalinius įstatymus reikia įskaityti į paskirtos laisvės atėmimo bausmės atlikimo laiką, galima pripažinti patenkinančiu KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtintą įvykdymo sąlygą.
63. Atsakant į šį klausimą, reikia išskirti du scenarijus.
64. Pagal pirmąjį scenarijų kardomojo kalinimo laikas bent jau prilygsta įkalinimo terminui, paskirtam galutine laisvės atėmimo bausme. Tiek, kiek man pavyko įsitikinti, tam tikrą įskaitymo principo versiją(25), kai vykdoma bet kuri laisvės atėmimo bausmė, galime rasti visų valstybių narių baudžiamosios teisės sistemose. Kaip teisingai pažymėjo J. Kretzinger ir Ispanijos atstovai, šis principas yra bendrojo proporcingumo principo (o taip pat, pridurčiau, bendrųjų teisingumo principų) speciali išraiška baudžiamojoje justicijoje: bausmė turi būti proporcinga nusikaltimui. Taigi pagal nacionalinę teisę kardomasis kalinimas turi būti išskaičiuotas iš bet kurių įkalinimo laikotarpių, paskirtų galutine laisvės atėmimo bausme. Jeigu pirmieji laikotarpiai savo trukme bent jau prilygsta pastariesiems laikotarpiams, laisvės atėmimo bausmė pripažįstama įvykdyta kardomojo kalinimo metu. Priešingu atveju nusikaltėliui būtų taikoma griežtesnė bausmė nei visuomenė mano esant reikalinga už tą nusikalstamą veiką.
65. Ta pati išvada taikytina ir kalbant apie KĮŠS 54 straipsnį. Iš tiesų ši išvada yra neišvengiama, jeigu laikomasi nuomonės (kaip darau aš), kad įskaitymo principas atsiranda baudžiamojoje justicijoje taikant bendruosius teisingumo principus bei proporcingumo principą ir kad taip įskaitymo principas įgyja bendrojo ES teisės principo statusą(26) . Tai reiškia, kad net jeigu nacionaliniai įstatymai nenumato
jokio įskaitymo principo(27), ES teisė reikalauja, kad valstybės narės pripažintų, jog KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtinta įvykdymo sąlyga yra tenkinama, jeigu vienoje iš valstybių narių nuteistajam buvo taikytas kardomasis kalinimas, lygus arba ilgesnis nei kitoje valstybėje už tas pačias veikas paskirtos laisvės atėmimo bausmės laikas. Dėl šios priežasties KĮŠS 54 straipsnis neleistų tolesnio to paties asmens baudžiamojo persekiojimo už tas pačias materialias veikas.
66. Pagal antrąjį scenarijų kardomojo kalinimo laikas yra trumpesnis nei galutinės laisvės atėmimo bausmės laikas. Šio scenarijaus ribose dar reikėtų išskirti dvi situacijas.
67. Pagal pirmąją nusikaltėlis toliau atlieka likusį savo įkalinimo laiką (t. y. skirtumą tarp kardomojo kalinimo laiko ir paskirtos laisvės atėmimo bausmės)(28) . Akivaizdu, kad KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtinta įvykdymo sąlyga yra tenkinama, nes bausmė yra „vykdoma“. Jeigu tarsime, kad kitos KĮŠS 54 straipsnio sąlygos yra įvykdytos, kitos valstybės narės turėtų susilaikyti nuo šio nusikaltėlio persekiojimo už tas pačias veikas antrąjį kartą.
68. Pagal antrąją situaciją nusikaltėlis atliko kardomojo kalinimo laiką, tačiau yra laisvėje, paskyrus laisvės atėmimo bausmę. Bausmė negali būti pripažinta visiškai įvykdyta (nes vis dar reikia atlikti dalį bausmės), ji taip pat nėra vykdoma (nes kaltinamasis ne kalėjime). Taigi įvykdymo sąlyga netenkinama. Tokiomis aplinkybėmis kaltinamasis negali remtis KĮŠS 54 straipsniu, jeigu prieš jį dėl tų pačių veikų kitoje valstybėje narėje iškeliama baudžiamoji byla.
69. Tačiau pastaruoju atveju pagal Bendrijos teisę nusikaltėlis vis tiek galės remtis įskaitymo principu, kad iš laisvės atėmimo bausme antrojoje valstybėje narėje paskirto įkalinimo laiko būtų išskaičiuotas kardomojo kalinimo laikas pirmojoje valstybėje narėje.
70. Kaip jau esu nurodžiusi, manau, kad įskaitymo principas yra ES teisės bendrasis principas, atsiradęs iš proporcingumo baudžiamojoje teisėje principo ir bendrųjų teisingumo principų, ir skirtingas nei ne bis in idem principas, nors ir susijęs su pastaruoju. Taigi nusikaltėlis gali juo remtis tiesiogiai.
71. Net jeigu Teisingumo Teismas atmestų šį siūlymą, KĮŠS 56 straipsnis(29), kaip teigia Komisija ir Švedija, vis tiek įpareigoja valstybę narę įskaityti visus kaltinamojo sulaikymo kitoje valstybėje narėje laikotarpius į laisvės atėmimo bausmę, kurią ši pirmoji valstybė narė nori paskirti.
72. Plati KĮŠS 56 straipsnio formuluotė rodo, kad šis straipsnis taikomas tada, kai dėl kokių nors priežasčių valstybėje narėje pradedamas kaltinamojo persekiojimas, nors šio asmens teismo procesas jau yra galutinai baigtas kitoje valstybėje narėje(30) . Galima pažymėti, kad taip gali atsitikti arba kai taikoma viena iš KĮŠS 55 straipsnio nukrypti leidžiančių nuostatų, arba kai procesas „yra galutinai baigtas“, tačiau netenkinama KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtinta įvykdymo sąlyga. Kitomis aplinkybėmis yra taikytinas KĮŠS 54 straipsnio principas ne bis in idem .
– Policijos sulaikymo laikas
73. Daugelyje valstybių narių policijai yra leidžiama trumpai sulaikyti įtariamąjį, siekiant jį apklausti ar vykdyti parengtinį tyrimą. Apskritai tokie laikotarpiai negali viršyti 48–72 valandų, ir per jas įtariamasis turi būti pristatytas kompetentingam teisėjui, kuris turi nuspręsti, ar sankcionuoti tolesnį sulaikymą, paskirti kardomąjį kalinimą, ar paleisti jį pateikus kaltinimus arba jų nepateikus(31) . Kaip ir kardomojo kalinimo atveju (ir dėl tų pačių priežasčių, susijusių su asmens laisvės viršenybe, pagrindinėmis demokratinėmis vertybėmis ir pagarba įstatymo viršenybei), policijos sulaikymui taip pat taikomos griežtos Europos žmogaus teisių teismo išaiškintos EŽTK 5 straipsnio 1 dalies c punkto ir 3 dalies sąlygos(32) .
74. Nežinau jokių svarių priežasčių, kodėl taikant KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtintą įvykdymo sąlygą policijos sulaikymo laikas turėtų būti vertinamas kitaip nei kardomojo kalinimo laikas(33) . Taikoma ta pati logika mutatis mutandis .
75. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į antrojo klausimo antrą dalį atsakyti taip:
„Kaltinamojo sulaikymo vienoje valstybėje narėje ir (arba) kardomojo kalinimo laikotarpiai neturi būti pripažįstami bausme, kuri yra „įvykdyta“ arba „vykdoma“, kaip apibrėžta KĮŠS 54 straipsnyje, nebent šie laikotarpiai bent jau prilygsta įkalinimo terminui, paskirtam nuosprendyje, kuriuo yra galutinai baigtas teismo procesas, kurį vykdant kaltinamasis buvo sulaikytas arba jam buvo taikytas kardomasis kalinimas.“
Trečiasis klausimas
76. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar Pagrindų sprendimas turi poveikį KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtintos sąvokos „įvykdymo sąlyga“ aiškinimui ir, jei turi, tai kokį. Trečiasis klausimas taip pat susideda iš dviejų dalių.
77. Kaip jau esu nurodžiusi(34), Bundesverfassungsgericht
2005 m. liepos 18 d., t. y. vieną dieną prieš šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą gaunant Teisingumo Teismo kanceliarijoje, panaikino įstatymą, perkeliantį Pagrindų sprendimą į Vokietijos teisę. Panašu, kad šiuo metu Pagrindų sprendimas Vokietijoje nėra taikomas. Vis dėlto 2006 m. liepos 20 d. buvo priimtas naujas Pagrindų sprendimą perkeliantis įstatymas, kuris įsigaliojo 2006 m. rugpjūčio 2 d., t. y. jau įvykus posėdžiui nagrinėjamoje byloje.
78. Kaip pažymėjo Čekijos Respublika, nėra visiškai aišku, kodėl sprendimui nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje priimti reikia atsakymo į trečiojo klausimo antrą dalį (kurioje klausiama apie nuosprendžių, priimtų in absentia, ir ypač Pagrindų sprendimo 5 straipsnio 1 dalies poveikį KĮŠS 54 straipsniui). Italijos valdžios institucijos neišdavė Europos arešto orderio. Taip pat, remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą, nepanašu, kad jos ruoštųsi jį išduoti.
79. Atsižvelgiant į tai, trečiasis klausimas tikriausiai yra tik hipotetinis ir todėl nepriimtinas pagal teismų praktiką(35) .
80. Vis dėlto, remiantis turimais duomenimis, neatmestina galimybė, kad šie klausimai, kuriais akivaizdžiai keliama ES teisės aiškinimo problema, būtų svarbūs pagrindinėje byloje. Tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali tą įvertinti. Todėl iš esmės Teisingumo Teismas privalo priimti sprendimą(36) .
81. Be to, tiek, kiek tai susiję su klausimo antra dalimi, nacionalinis teismas savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą pažymi, kad užsienio teismų nuosprendžių, priimtų in absentia, statusas Vokietijoje vertinamas kontraversiškai. Todėl atrodo, kad atsakymas į šį klausimą iš tiesų gali padėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui sprendžiant, kaip, nepaisant Pagrindų sprendimo 5 straipsnio 1 dalies, tokie nuosprendžiai turėtų būti vertinami KĮŠS 54 straipsnio kontekste.
82. Todėl siūlau pateikti atsakymus į abi trečiojo klausimo dalis.
83. Taip pat norėčiau pažymėti, kad trečiasis klausimas numato situaciją, pagal kurią Europos arešto orderis yra išduotas, siekiant prašomam perduoti asmeniui „vykdyti laisvės atėmimo bausmę, arba sprendimą dėl įkalinimo“. Mano vertinimas apsiribos šiomis aplinkybėmis.
Trečiojo klausimo a punktas. Pirma dalis
84. Pirmoje dalyje iš esmės klausiama, ar „įvykdymo“ sąvokos pagal KĮŠS 54 straipsnį išaiškinimui turi įtakos tai, kad pagal perkeltą į nacionalinę teisę Pagrindų sprendimą išduodančioji valstybė narė (šiuo atveju Italija), kurioje buvo priimtas galutinis nuosprendis, gali bet kuriuo metu paprašyti vykdančiosios valstybės narės (šiuo atveju Vokietijos) areštuoti ir perduoti kaltinamąjį, siekdama įvykdyti šį nuosprendį.
85. Man nesuprantama, kaip Pagrindų sprendimas galėtų turėti poveikį KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtintos sąvokos „įvykdymo sąlyga“ aiškinimui.
86. Pagrindų sprendimo 1 straipsnis nustato, jog išduodant arešto orderį siekiama, kad kita valstybė narė areštuotų ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant „patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę, arba sprendimą dėl įkalinimo“.
87. Pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte kaip vienas iš privalomų Europos arešto orderio nevykdymo pagrindų tiesiogiai nurodytas atvejis, kai „(vykdančiosios) valstybės narės < ... > teisminei institucijai yra pranešta, kad prašomam perduoti asmeniui kurioje nors valstybėje narėje yra priimtas galutinis teismo sprendimas už tą pačią veiką, jei paskyrus bausmę toji bausmė yra atlikta arba atliekama, arba nebegali būti atlikta pagal nuteisusios valstybės narės įstatymus“.
88. Remiantis šiomis nuostatomis, peršasi logiška išvada, kad jeigu Europos arešto orderis yra išduotas jau pasibaigus teismo procesui ir priėmus nuosprendį tam, kad būtų įvykdyta laisvės atėmimo bausmė, iš esmės įvykdymo sąlyga pagal KĮŠS 54 straipsnį nėra tenkinama. Visiškai akivaizdu – Europos arešto orderis, priimtas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, yra išduotas būtent todėl, kad atitinkama bausmė nebuvo
įvykdyta arba nėra
vykdoma. Todėl negalima taikyti KĮŠS 54 straipsnio. Tai neišvengiamai reiškia, kad tokiomis aplinkybėmis principas ne bis in idem nedraudžia valstybei narei iškelti baudžiamosios bylos dėl tų pačių veikų, net jeigu konkretus nusikaltėlis už tas pačias veikas jau buvo teisiamas ir jam buvo priimtas nuosprendis kitoje valstybėje narėje.
89. Taigi remiantis pačiu Pagrindų sprendimu akivaizdu, jog Europos arešto orderio faktinis išdavimas, jau nekalbant apie vien tik tokio orderio išdavimo ateityje galimybę, neturi jokio poveikio principui ne bis in idem . Atvirkščiai, kaip rodo 3 straipsnio 2 dalis, principas ne bis in idem
lemia tai, ar pagal Pagrindų sprendimą išduotas arešto orderis bus, ar nebus vykdomas.
90. Šią išvadą patvirtina ir tai, kad, kaip savo pastabose pažymėjo Austrija, Šengeno susitarimo šalys(37) ir valstybės, kurioms taikomas Pagrindų sprendimas, nesutampa. Jeigu KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtinto principo ne bis in idem taikymas priklausytų nuo Pagrindų sprendimo nuostatų, rezultatas būtų teisinis netikrumas.
91. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į trečiojo klausimo pirmą dalį atsakyti taip:
„Įvykdymo sąvokai pagal KĮŠS 54 straipsnį neturi jokios įtakos tai, kad valstybė narė, kurioje kaltinamasis buvo nuteistas galutiniu ir pagal nacionalinę teisę įsiteisėjusiu sprendimu, pagal Tarybos pagrindų sprendimą dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos gali bet kuriuo metu išduoti Europos arešto orderį, kad šis kaltinamasis jai būtų perduotas, siekiant įvykdyti paskirtą bausmę.“
Trečiojo klausimo b punktas. Antra dalis
92. Trečiojo klausimo antroje dalyje iš esmės klausiama, ar įvykdymo sąvokai pagal KĮŠS 54 straipsnį išaiškinti turi įtakos tai, kad nuosprendis, pagal kurį išduotas Europos arešto orderis, buvo priimtas in absentia .
93. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį klausimą vertina, remdamasis Pagrindų sprendimo 5 straipsnio 1 punktu. Jis mano, jog galimybė šioje nuostatoje numatytomis aplinkybėmis perdavimui taikyti sąlygą, kad byla turi būti persvarstyta, gali kelti abejonių, ar Italijoje priimti nuosprendžiai iš tikrųjų gali būti pripažinti teismo procesu, kuris „yra galutinai baigtas“, kaip apibrėžta KĮŠS 54 straipsnyje (darant prielaidą, kad sąvoka „galutinai baigtas“ neturi būti vertinama, atsižvelgiant vien tik į vidaus teisę). Nacionalinis teismas atkreipia dėmesį į galimybę, kad už veikas, kurios yra susijusios su keliomis valstybėmis narėmis ir nukreiptos prieš Bendrijos finansinius interesus, iš esmės gali likti nenubausta. Taip būtų tuo atveju, jeigu vienos valstybės narės sprendimas, priimtas in absentia, turėtų baudžiamąjį persekiojimą kitose valstybėse narėse uždraudžiantį poveikį, tačiau šis sprendimas, priimtas in absentia, niekada nebūtų vykdomas, o valstybė, kurioje sprendimas priimtas, nedėtų jokių pastangų jam įvykdyti(38) .
94. Klausimo formuluotėje didžiausias dėmesys skirtas tam, kokį poveikį pirmojoje valstybėje narėje in absentia priimti nuosprendžiai gali turėti aiškinant KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtintą įvykdymo sąlygą. Vis dėlto, kaip teisingai pastebėjo kelios pastabas pateikusios šalys, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo esmė, atrodo, yra tokia: ar nuosprendžiai, priimti in absentia, turi būti pripažįstami sprendimais, kuriais teismo procesas „yra galutinai baigtas“, kaip apibrėžta KĮŠS 54 straipsnyje.
95. Pagrindų sprendimo 5 straipsnio 1 punkte tiesiogiai aptartos nuosprendžių, priimtų in absentia, pasekmės Europos arešto orderio atveju. 5 straipsnio 1 punkte nustatyta, kad jeigu prašomas išduoti asmuo „nebuvo pašauktas į teismą asmeniškai ar kitaip informuotas apie teismo posėdžio datą ir vietą, kas sąlygojo sprendimo priėmimą in absentia “, vykdančioji valstybė narė turi teisę šio asmens perdavimui taikyti reikalavimą, kad „išduodančioji teisminė institucija asmeniui, dėl kurio arešto yra išduotas Europos orderis, tinkamai užtikrintų galimybę prašyti persvarstyti bylą išduodančiojoje valstybėje narėje ir dalyvauti teisme“.
96. Ši nuostata atspindi Europos žmogaus teisių teismo praktikoje dėl EŽTK 6 straipsnio (teisė į teisingą bylos nagrinėjimą) įtvirtintus reikalavimus. Pagal šią teismo praktiką (ir priešingai nei teigia Lenkija) teismo procesas in absentia
pats savaime dar nėra nesuderinamas su Konvencijos 6 straipsniu. Tačiau tam, kad nebūtų pamintas teisingumas, toks teismo procesas turi būti vykdomas, laikantis EŽTK įtvirtintų griežtų procesinių ir materialinių reikalavimų. Iš esmės pagal EŽTK teismo procesas in absentia
yra leistinas tik tada, jeigu vienareikšmiškai nustatyta, jog kaltinamasis atsisakė savo teisės dalyvauti teisme arba pasislėpė nuo teisingumo(39) .
97. Vertinant trečiojo klausimo antrą dalį pažodžiui, tiesioginis atsakymas (kaip teisingai pažymi Ispanija) turėtų būti toks, kad galutinių nuosprendžių priėmimas in absentia
neturi jokios reikšmės įvykdymo sąlygai pagal KĮŠS 54 straipsnį. Europos arešto orderio priėmimas, siekiant įvykdyti nuosprendį, priimtą in absentia, iš esmės reiškia, kad nėra laikomasi KĮŠS 54 straipsnio įvykdymo sąlygos. Tai aplinkybei, jog nuosprendis nebuvo įvykdytas, neturi reikšmės tai, ar šios sąlygos nesilaikoma todėl, kad nuosprendis kaltinamajam buvo priimtas in absentia
(taigi ir nebuvo tikimasi nuosprendį įvykdyti), ar todėl, kad kaltinamasis pasislėpė jau priėmus nuosprendį. Tai neišvengiamai reiškia, kad Pagrindų sprendimo 5 straipsnio 1 punkto galimas poveikis šio orderio vykdymui arba atsisakymui vykdyti negali turėti jokios reikšmės teisingam KĮŠS 54 straipsnio aiškinimui(40) .
98. Kaip jau esu nurodžiusi, už tikrojo klausimo taip pat slepiasi kitas klausimas – ar, atsižvelgiant į Pagrindų sprendimo 5 straipsnį, sprendimas, priimtas in absentia, turi būti pripažįstamas sprendimu, kuriuo teismo procesas „yra galutinai baigtas“, kaip apibrėžta KĮŠS 54 straipsnyje. Dalį atsakymo į šį klausimą galima rasti sprendime Gözütok ir Brügge (41) . Šioje byloje Teisingumo Teismas konstatavo, kad KĮŠS 54 straipsnio prasme sprendimais, kuriais teismo procesas „yra galutinai baigtas“, pripažįstami sprendimai, kurie pagal nacionalinę teisę galutinai uždraudžia toliau vykdyti teismo procesą arba galutinai nutraukia persekiojimą.
99. Kaip rodo ir Teisingumo Teismo sprendimas Gözütok ir Brügge, ir pati KĮŠS 54 straipsnio formuluotė, būtent nuosprendį priimanti valstybė narė pagal savo vidaus teisės sistemą turi nuspręsti, ar sprendimas, įskaitant priimtąjį in absentia, pagal nacionalinę teisę galutinai uždraudžia toliau vykdyti baudžiamąjį procesą dėl tų pačių veikų, ar tokiu sprendimu teismo procesas yra galutinai baigtas ir, jeigu taip, tai kokiomis aplinkybėmis. Tokia išvada atitinka kitus tarptautinius instrumentus, ypač EŽTK Protokolo Nr. 7 4 straipsnį, reguliuojantį principo ne bis in idem
taikymą nacionaliniame lygyje. Visi šie instrumentai pačiai atitinkamai vidaus teisės sistemai palieka spręsti, kas yra galutinis sprendimas, kuriuo baudžiamasis procesas yra galutinai baigtas(42) .
100. Todėl vertindamos kaltinamojo, nuteisto in absentia, reikalavimą, pagrįstą KĮŠS 54 straipsniu, visos kitos valstybės narės yra saistomos to, ar nuosprendį priėmusi valstybė narė sprendimą, priimtą in absentia, pripažįsta sprendimu, kuriuo teismo procesas „yra galutinai baigtas“. Teigiamu atveju ir jeigu laikomasi kitų KĮŠS 54 straipsnio sąlygų, toks sprendimas reikštų, kad, laikantis abipusio pasitikėjimo principo, kuriuo pagrįstas KĮŠS 54 straipsnis, supranacionaliniame Šengeno kontekste pradedamas taikyti principas ne bis in idem (43) .
101. Šiai išvadai taikytina viena svarbi išlyga. Sprendimo priėmimą sąlygojusio teismo proceso in absentia
metu turėjo būti laikytasi EŽTK 6 straipsnyje įtvirtintų reikalavimų. Remiantis bendraisiais ES teisės principais ir ES 6 straipsnio 1 ir 2 dalimis, šie reikalavimai taip pat yra taikomi ES kontekste. Sprendimas, priimtas in absentia, pažeidžiant EŽTK, ipso facto
pažeistų šiuos bendruosius ES teisės principus, kurie apima svarbiausias ir pagrindines žmogaus teises, net jeigu toks sprendimas būtų teisėtas ir galutinis pagal nacionalinę teisę. Atsižvelgiant į tai, toks sprendimas negalėtų būti teisėtai pripažįstamas sprendimu, kuriuo teismo procesas „yra galutinai baigtas“, kaip apibrėžta KĮŠS 54 straipsnyje.
102. Iš tiesų būtent todėl Pagrindų sprendimo 5 straipsnio 1 dalis atkartoja sąlygas, kurios yra skirtos nustatyti, ar nuosprendis, priimtas in absentia, galioja, ir kurias Europos žmogaus teisių teismas įtvirtino savo praktikoje dėl EŽTK 6 straipsnio.
103. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į trečiojo klausimo antrą dalį atsakyti taip:
„Įvykdymo sąvokai pagal KĮŠS 54 straipsnį neturi jokios įtakos tai, jog Pagrindų sprendimo 5 straipsnio 1 dalis nereikalauja, kad vykdančiosios valstybės narės teisminės institucijos automatiškai vykdytų Europos arešto orderį, išduotą siekiant įvykdyti bausmę, kuri yra paskirta nuosprendžiu, priimtu in absentia .
Sprendimu, priimtu in absentia, teismo procesas yra galutinai baigtas pagal KĮŠS 54 straipsnį tada, kai pagal nuosprendį priėmusios valstybės narės teisės sistemą šis sprendimas galutinai uždraudžia toliau vykdyti baudžiamąjį procesą, su sąlyga, kad teismo proceso metu buvo laikytasi ES 6 straipsnio ir bendrųjų Bendrijos teisės principų, garantuojančių pagarbą pagrindinėms teisėms, saugomoms Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje.“
Išvada
104. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus atsakyti taip:
1. KĮŠS 54 straipsnio formuluotė „tos pačios veikos“ reiškia materialinių veikų identiškumą, suprantamą kaip konkrečių aplinkybių, kurios yra neatskiriamai tarpusavyje susijusios laiko, erdvės atžvilgiu ir savo tikslu, visuma. Nuspręsti, ar veikos pagrindinėje byloje yra taip susijusios, turi kompetentingas nacionalinis teismas. Vis dėlto, jeigu kaltinamasis iš pat pradžių ketino kontrabandines prekes vienos operacijos metu gabenti nuo įvežimo į Bendriją vietos iki galutinės paskirties vietos Bendrijoje, visi vėlesni vidinių sienų kirtimai šios operacijos metu gali iš esmės šiuo tikslu būti pripažįstami veikomis, kurios yra neatskiriamai tarpusavyje susijusios.
2. a)	Laisvės atėmimo bausmė, kurios vykdymas buvo atidėtas su sąlyga, kad tam tikrą laikotarpį nusikaltėlis laikysis tam tikrų sąlygų, nustatytų pagal sprendimą priėmusios valstybės įstatymus, yra įvykdyta arba vykdoma bausmė KĮŠS 54 straipsnio prasme ir, jeigu laikomasi kitų sąlygų pagal šią nuostatą, lemia šiame straipsnyje įtvirtinto ne bis in idem
principo taikymą.
2. b)	Kaltinamojo sulaikymo vienoje valstybėje narėje ir (arba) kardomojo kalinimo laikotarpiai neturi būti pripažįstami bausme, kuri yra „įvykdyta“ arba „vykdoma“, kaip apibrėžta KĮŠS 54 straipsnyje, nebent šie laikotarpiai bent jau prilygsta įkalinimo terminui, paskirtam nuosprendyje, kuriuo yra galutinai baigtas teismo procesas, kurį vykdant kaltinamasis buvo sulaikytas arba jam buvo taikytas kardomasis kalinimas.
3. a)	Įvykdymo sąvokai pagal KĮŠS 54 straipsnį neturi jokios įtakos tai, kad valstybė narė, kurioje kaltinamasis buvo nuteistas galutiniu ir pagal nacionalinę teisę įsiteisėjusiu sprendimu, pagal Tarybos pagrindų sprendimą dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos gali bet kuriuo metu išduoti Europos arešto orderį, kad šis kaltinamasis jai būtų perduotas, siekiant įvykdyti paskirtą bausmę.
3. b)	Įvykdymo sąvokai pagal KĮŠS 54 straipsnį neturi jokios įtakos tai, jog Pagrindų sprendimo 5 straipsnio 1 dalis nereikalauja, kad vykdančiosios valstybės narės teisminės institucijos automatiškai vykdytų Europos arešto orderį, išduotą siekiant įvykdyti bausmę, kuri yra paskirta nuosprendžiu, priimtu in absentia .
Sprendimu, priimtu in absentia, teismo procesas yra galutinai baigtas pagal KĮŠS 54 straipsnį tada, kai pagal nuosprendį priėmusios valstybės narės teisės sistemą šis sprendimas galutinai uždraudžia toliau vykdyti baudžiamąjį procesą, su sąlyga, kad teismo proceso metu buvo laikytasi ES 6 straipsnio ir bendrųjų Bendrijos teisės principų, garantuojančių pagarbą pagrindinėms teisėms, saugomoms Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje.
(1) .
(2)  –	OL L 239, 2000, p. 19.
(3)  –	OL L 190, 2002, p. 1.
(4)  –	Pridėtas prie Europos Sąjungos sutarties (toliau – ESS) ir Europos bendrijos steigimo sutarties.
(5)  –	OL L 239, 2000, p. 13.
(6)  –	2 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa.
(7)  –	Penkta konstatuojamoji dalis.
(8)  –	3 straipsnio 2 punktas.
(9)  –	Bundesgesetzblatt 2006, I Nr. 6, 2006 m. liepos 25 d.
(10)  –	2006 m. kovo 9 d. Sprendimas Van Esbroeck
(C-436/04, Rink. p. I-2333). Generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer savo išvadą pateikė 2005 m. spalio 20 dieną.
(11)  –	Žr. 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimus Gasparini ir kt.
(C‑467/04, Rink. p. I‑9199) ir Van Straaten
(C‑150/05, Rink. p. I‑9327).
(12)  –	36 punktas.
(13)  –	37 punktas.
(14)  –	Sprendimo Van Esbroeck
(minėto 10 išnašoje) 31, 32 ir 35 punktai. Kai konkurencijos teisės srityje už tas pačias veikas tarpusavyje konkuruoja Bendrijos ir nacionalinės sankcijos, Teisingumo Teismas papildomai reikalauja, kad, norint taikyti ne bis in idem
principą, Bendrijos ir nacionalinėmis taisyklėmis saugomas teisinis interesas būtų identiškas. Dėl tų priežasčių, kurias išdėsčiau savo išvados Gasparini (sprendimas minėtas 11 išnašoje) 155–158 punktuose, laikausi nuomonės, kad akivaizdų prieštaravimą tarp dviejų teismo praktikos krypčių galima išspręsti.
(15)  –	38 punktas.
(16)  –	37 punktas.
(17)  –	Išvados (minėtos 10 išnašoje) 52 punktas.
(18)
–	Plg. su analize apie taisyklės, draudžiančios dvigubą nubaudimo grėsmę, ir principo ne bis in idem
tarpusavio ryšį mano išvados byloje Gasparini
(minėta 11 išnašoje) 72–77 punktuose.
(19)  –	Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad pirmojo persekiojimo atveju J. Kretzinger buvo sulaikytas tik vieną dieną. Kalbant apie antrąjį persekiojimą Ankonoje, informacijos šiuo klausimu apskritai nepateikta.
(20)  –	Žr. EŽTK 5 straipsnio 1 dalies c punktą ir 3 dalį.
(21)  –	Europos žmogaus teisių teismo praktika dėl EŽTK 5 straipsnio 1 dalies c punkto ir 3 dalies yra labai gausi. Žr. ypač 2000 m. liepos 31 d. Sprendimą Jėčius prieš Lietuvą
(peticijos Nr. 34578/97).
(22)  –	Taip, pavyzdžiui, yra Prancūzijoje.
(23)  –	Žr., pavyzdžiui, 2003 m. liepos 24 d. Sprendimą Smirnova prieš Rusiją
(peticijos Nr. 46133/99 ir 48183/99, 59 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(24)
–	Žr. 57 punktą.
(25)  –	Šis principas Prancūzijos baudžiamojoje teisėje konkrečiai vadinamas principe d'imputation, o Vokietijos – Anrechnungsprinzip . Žr. taip pat neseniai priimtą House of Lords
2000 m. liepos 27 d. Sprendimą Regina prieš Governor of Her Majesty’s Prison Brockhill, Ex parte Evans, kuriame lordas Hope of Craighead nurodė „bendrą principą < ... > kad į suėmimo laikotarpius iki teismo arba iki bausmės skyrimo, kurie yra priskirtini tik tai nusikalstamai veikai, už kurią nusikaltėlis yra teisiamas, turi būti atsižvelgta apskaičiuojant, kokį laiką nusikaltėlis turi praleisti laisvės atėmimo vietoje po nuosprendžio priėmimo“. Šis principas taip pat atsispindi Pagrindų sprendimo 26 straipsnio (šis straipsnis yra 3 skyriuje, pavadintame „Perdavimo pasekmės“) 1 dalyje, pagal kurią „(išduodančioji) valstybė narė išskaičiuoja visus dėl Europos arešto orderio vykdymo buvusius laisvės atėmimo laikotarpius iš viso buvimo nelaisvėje išduodančioje valstybėje narėje laiko dėl laisvės atėmimo bausmės paskyrimo arba sprendimo dėl įkalinimo vykdymo“. Kai kuriose valstybėse narėse, pavyzdžiui, Vokietijoje ir dalyje Jungtinės Karalystės, bausmių skyrimo taisyklės leidžia kompetentingam teisėjui netaikyti šio principo dėl priežasčių, susijusių su nusikaltėlio elgesiu kardomojo kalinimo metu. Vis dėlto bet koks nukrypimas turi būti tinkamai pagrįstas.
(26)  –	Žr. mano išvados byloje Kraaijenbrink, C‑367/05, 53–64 punktuose išdėstytą vertinimą. Šią išvadą aš taip pat pateikiau šiandien.
(27)  –	Žinoma, ši galimybė yra tik teorinė. Kaip jau esu paaiškinusi, visi nacionaliniai baudžiamieji įstatymai pripažįsta kardomojo kalinimo laikotarpių įskaitymo principą.
(28)  –	Arba, kaip aš jau esu apibūdinusi, jam taikomas probacijos laikotarpis, susijęs su (laisvės atėmimo) bausme, kurios vykdymas atidėtas.
(29)  –	Mano manymu, KĮŠS 56 straipsnis tik išdėsto bendrą įskaitymo principą (kuris taikomas bet kuriai ankstesnei bausmei, paskirtai už tas pačias veikas, kad ir koks būtų jos pobūdis) Šengeno srityje ir tik tiek, kiek tai susiję su laisvės atėmimo bausmėmis. Mano supratimu, tai, kad tiek 54, tiek 56 straipsniai yra KĮŠS III antraštinės dalies 3 skyriuje „ Ne bis in idem principo taikymas“, nesumenkina tos aplinkybės, kad abu jie yra savarankiški ES teisės principai. Esu aptarusi įskaitymo principą savo išvados byloje Kraaijenbrink
(minėta 26 išnašoje) 53–64 punktuose ir remiuosi šiuo vertinimu.
(30)  –	Byloje Kraaijenbrink (minėta 26 išnašoje) Nyderlandų vyriausybė smarkiai prieštaravo Komisijos žodinėms pastaboms šiuo atžvilgiu. Žr. mano išvados šioje byloje 54 punktą.
(31)  –	Nuostatos dėl įtariamųjų terorizmu sulaikymo gali būti ne tokios liberalios.
(32)  –	Svarbiausia byla – 1988 m. lapkričio 29 d. Sprendimas Brogan ir kt. prieš Jungtinę Karalystę
(A serija, Nr. 145‑B).
(33)  –	Tiesa tai, kad kai kurios nacionalinės sistemos numato, jog policijos sulaikymo laikotarpiai (paprastai neviršijantys 24 valandų) neišskaičiuojami iš galutinio nuosprendžiu paskirto laisvės atėmimo laiko. Tai yra nereikšminga išimtis iš bendros taisyklės.
(34)  –	20 punktas.
(35)  –	Žr., pavyzdžiui, sprendimo Van Straaten (minėto 11 išnašoje) 34 punktą.
(36)  –	Ten pat, 33 punktas.
(37)
–	Pagrindų sprendimas yra taikomas visoms ES valstybėms narėms, o KĮŠS – tik toms, kurios visiškai įgyvendino Šengeno acquis, taip pat Norvegijai ir Islandijai, kurios yra KĮŠS Susitariančiosios Šalys, ir Jungtinei Karalystei ir Airijai, kiek tai susiję su, inter alia, KĮŠS 54–58 straipsniais. Žr. mano išvados byloje Gasparini
(minėtos 11 išnašoje) 75 punktą.
(38)
–	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, būtent taip ir atsitiko Italijoje priimtų nuosprendžių atveju.
(39)  –	Europos žmogaus teisių teismo Didžioji kolegija visai neseniai 2006 m. kovo 1 d. Sprendime Sejdovic prieš Italiją
(peticija Nr. 56581/00, § 81 ir paskesni) apibendrino teismo procesui in absentia
taikytinus principus.
(40)
–	Žr. vertinimą 85–90 punktuose dėl trečiojo klausimo pirmos dalies, kuris lygiai taip pat tinka ir čia.
(41)  –	2003 m. vasario 11 d. Sprendimas (C‑187/01 ir C‑385/01, Rink. p. I‑1345).
(42)  –	Žr. taip pat 1966 m. Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto 14 straipsnio 7 dalį, kuri nustato, kad „(niekas) neturi būti antrą kartą teisiamas ar baudžiamas už nusikaltimą, už kurį jis jau buvo galutinai nuteistas ar išteisintas pagal kiekvienos šalies įstatymą ir baudžiamojo proceso normas “.
(43)  –	Žr. sprendimą Gozütok ir Brügge
(minėtas 41 išnašoje).