62023CC0790
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2025 m. balandžio 30 d. (
1
)
Byla C-790/23 (Qassioun) (
i
)
X
prieš
Maahanmuuttovirasto
(Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas, Suomija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prieglobsčio politika – Reglamentas (ES) Nr. 604/2013 – Valstybės narės, atsakingos už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai – 18 straipsnis – Atsakingos valstybės narės pareigos – Pareigos atsiimti tarptautinės apsaugos prašytoją, kurio „prašymas buvo atmestas“ – Prašymas, pateiktas valstybėje narėje, kuriai taikomas Reglamentas Nr. 604/2013, bet ji nesaistoma direktyvų 2011/95/ES ir 2013/32/ES – Trečiosios šalies pilietis, kurio laikinąją apsaugą, suteiktą pagal nacionalinę teisę, Danija panaikino – Sąvoka „atmestas [tarptautinės apsaugos] prašymas““
I. Įvadas
1.
Gavęs šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas turi dar vieną galimybę priimti sprendimą dėl diferencijuoto Danijos Karalystės dalyvavimo bendroje Europos prieglobsčio sistemoje (BEPS) (
2
) ir jos taisyklių taikymo pasekmių apimties.
2.
Pagal SESV trečiosios dalies V antraštinę dalį, kuri, be kita ko, apima sienų kontrolės, prieglobsčio ir imigracijos politiką, ši valstybė narė turi ypatingą statusą, nustatytą prie ES sutarties ir SESV pridėtu Protokolu (Nr. 22) dėl Danijos Karalystės pozicijos, todėl skiriasi nuo kitų valstybių narių. Nors pagal su Europos Sąjunga pasirašytą tarptautinį susitarimą (
3
) ši valstybė narė įsipareigojo taikyti Reglamentą (ES) Nr. 604/2013 (
4
), jai nėra privalomos su juo susijusios direktyvos 2011/95/ES (
5
) ir 2013/32/ES (
6
). Taigi sprendimai, kuriuos ši valstybė narė priima nagrinėdama jai pateiktus tarptautinės apsaugos prašymus pagal savo nacionalinės teisės nuostatas, yra priimami atsižvelgiant į materialines sąlygas ir laikantis tai valstybei narei būdingų procedūrų.
3.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Sirijos pilietės ir Maahanmuuttovirasto (Nacionalinė imigracijos institucija, Suomija) (toliau – Suomijos imigracijos institucija), kuriai ji pateikė tarptautinės apsaugos prašymą, kai tik buvo panaikinta Danijos Karalystės jai suteikta laikina apsauga. Suomijos imigracijos institucija atmetė jos prašymą kaip nepriimtiną, motyvuodama tuo, kad už jo nagrinėjimą atsakinga valstybė narė yra Danijos Karalystė, be to, pastaroji taip pat sutiko ją atsiimti pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktą. Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas, Suomija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nepritaria šio atsiėmimo teisiniam pagrindui, motyvuodamas tuo, kad ši nuostata taikoma trečiosios šalies piliečiui, „kurio prašymas buvo atmestas ir kuris pateikė prašymą kitai valstybei narei“, o tai neatitinka jo nagrinėjamos situacijos.
4.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad valstybė narė, kuriai asmuo pateikė naują tarptautinės apsaugos prašymą, gali prašyti Danijos Karalystės jį atsiimti, jei yra įvykdytos šio reglamento 18 straipsnio 1 dalies d punkte nurodytos sąlygos (
7
). Nagrinėjamu atveju Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, ar tokios sąlygos iš tiesų yra įvykdytos, kai Danijos Karalystė neatmetė ankstesnio apeliantės tarptautinės apsaugos prašymo siaurąja prasme, bet panaikino laikinąją apsaugą, kurią anksčiau jai buvo suteikusi pagal savo vidaus teisę.
5.
Dėl priežasčių, kurias dabar išdėstysiu, laikausi nuomonės, kad Danijos Karalystė negali būti laikoma atsakinga valstybe nare, kuriai tenka reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punkte numatyta pareiga atsiimti. Žinoma, faktiškai taikant šį reglamentą Danijos Karalystei, skatinamas platus šios nuostatos taikymo sąlygų aiškinimas. Vis dėlto, kaip paaiškinsiu, šis aiškinimas, mano nuomone, prieštarauja taisyklių ir sąvokų, kurias Sąjungos teisės aktų leidėjas suderino direktyvomis 2011/95 ir 2013/32, kuriomis grindžiamas reglamentas „Dublinas III“, o platesne prasme ir BEPS, prasmei bei taikymo sričiai.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
1. Sąjungos ir Danijos susitarimas
6.
Sąjungos ir Danijos susitarimu, kuris Sąjungos vardu buvo patvirtintas Sprendimu 2006/188/EB (
8
), Sąjunga ir Danijos Karalystė susitarė, inter alia, „pagal tarptautinę teisę“ išplėsti Reglamento (EB) Nr. 343/2003 (
9
) taikymą jų savitarpio santykiams. Vėliau, remdamasi šio susitarimo 3 straipsnio 2 dalimi, ši valstybė narė pranešė Europos Komisijai apie savo sprendimą taikyti šio reglamento „pakeitimą“ – reglamentą „Dublinas III“.
7.
Sąjungos ir Danijos susitarimo preambulės vienuoliktoje pastraipoje nurodyta, kad „Europos [Sąjungos] Teisingumo Teismas turėtų turėti jurisdikciją, siekiant užtikrinti vieningą šio Susitarimo, įskaitant reglamentų nuostatas ir [Sąjungos] įgyvendinimo priemones, sudarančias šio Susitarimo dalį, taikymą ir aiškinimą“.
8.
Šio susitarimo 1 straipsnyje „Tikslas“ numatyta:
„1.   Šio Susitarimo tikslas – vadovaujantis 2 straipsnio 1 dalimi ir 2 straipsnio 2 dalimi, taikyti [reglamento „Dublinas II“] nuostatas <…> ir juos įgyvendinančias priemones [Sąjungos] ir Danijos santykiams.
2.   Susitariančiųjų Šalių uždavinys – pasiekti, kad reglamentų nuostatos ir juos įgyvendinančios priemonės būtų vienodai taikomos ir aiškinamos visose valstybėse narėse.
<…>“
9.
Šio susitarimo 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„[Reglamento „Dublinas II“] nuostatos, <…>, remiantis tarptautine teise yra taikomos [Sąjungos] ir Danijos santykiams.“
2. Reglamentas „Dublinas III“
10.
Reglamento „Dublinas III“ 2 straipsnio b ir d punktuose nustatyta:
„Šiame reglamente:
<…>
b)
tarptautinės apsaugos prašymas – tarptautinės apsaugos prašymas, kaip apibrėžta [Direktyvos 2011/95] (
10
) 2 straipsnio h punkte;
<…>
d)
tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas – bet koks kompetentingų institucijų pagal [Direktyvą 2013/32] ir [Direktyvą 2011/95] atliekamas tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas arba dėl jo priimti sprendimai ar teismo sprendimai, išskyrus atsakingos valstybės narės pagal šį reglamentą nustatymo procedūras“.
11.
Šio reglamento 3 straipsnyje „Galimybė naudotis tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūra“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės nagrinėja kiekvieną trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės, bet kurios iš jų teritorijoje, įskaitant pasienį arba tranzito zonas, prašančio tarptautinės apsaugos, prašymą. Prašymą nagrinėja viena valstybė narė, būtent ta, kuri yra atsakinga pagal III skyriuje nustatytus kriterijus.
2.   Jei remiantis šiame reglamente išvardytais kriterijais negalima nustatyti jokios už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą atsakingos valstybės narės, už jo nagrinėjimą yra atsakinga pirmoji valstybė narė, kuriai buvo pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas.
<…>“
12.
Minėto reglamento 18 straipsnyje nustatytos tokios „[a]tsakingos valstybės narės pareigos“:
„1.   Pagal šį reglamentą atsakinga valstybė narė įpareigojama:
<…>
d)
<…> atsiimti trečiosios šalies pilietį arba asmenį be pilietybės, kurio prašymas buvo atmestas ir kuris paprašė apsaugos kitoje valstybėje narėje arba kuris be teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento yra kitoje valstybėje narėje.
2.   <…>
Į 1 dalies d punkto taikymo sritį patenkančiais atvejais, kai prašymas buvo atmestas tik pirmojoje instancijoje, atsakinga valstybė narė užtikrina, kad atitinkamas asmuo turėtų arba būtų turėjęs galimybę pasinaudoti veiksminga teisės gynimo priemone <…>.“
B.
Suomijos teisė
13.
Pagal 2004 m. balandžio 30 d.Ulkomaalaislaki
(301/2004) (Užsieniečių įstatymas 301/2004) 103 straipsnio 2 dalį tarptautinės apsaugos prašymas gali būti atmestas kaip nepriimtinas, jei prašytojas gali būti perduotas kitai valstybei, atsakingai už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą pagal reglamentą „Dublinas III“.
C.
Danijos teisė
14.
Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos Udlændingeloven (Užsieniečių įstatymas) (
11
) 7 straipsnio 1–3 dalyse nustatyta:
„1.   Užsieniečiui, pateikusiam prašymą, išduodamas leidimas laikinai gyventi šalyje, jeigu jam taikoma 1951 m. liepos 28 d. Pabėgėlių konvencija[ (
12
)].
2.   Užsieniečiui, pateikusiam prašymą, išduodamas leidimas laikinai gyventi šalyje, jeigu jam grįžus į kilmės šalį gresia mirties bausmė, kankinimas, nežmoniškas ar žeminamas elgesys arba baudimas. Pirmame sakinyje nurodytas prašymas taip pat laikomas prašymu išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje pagal 1 dalį.
3.   2 dalyje nurodytais atvejais, kai mirties bausmės, kankinimo, nežmoniško ar žeminamo elgesio arba baudimo rizika grindžiama itin rimta padėtimi kilmės šalyje, kuriai būdingas savavališkas smurtas ir išpuoliai prieš civilius gyventojus, leidimas laikinai gyventi išduodamas pateikus prašymą. Pirmame sakinyje nurodytas prašymas taip pat laikomas prašymu išduoti leidimą gyventi šalyje pagal 1 ir 2 dalis.“
15.
Danijos Užsieniečių įstatymo 11 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Leidimas laikinai gyventi šalyje, išduotas numatant galimybę nuolat gyventi šalyje, pratęsiamas pateikus prašymą, išskyrus atvejus, kai yra pagrindas panaikinti leidimą gyventi šalyje <…>. Udlændingestyrelse (Užsieniečių reikalų tarnyba, Danija (
13
)) ex officio priima sprendimą dėl pagal 7 straipsnį <…> išduoto leidimo laikinai gyventi šalyje pratęsimo, jei tam yra pagrindas. <…>“
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
16.
Apeliantė Sirijos pilietė 2016 m. liepos 1 d. pateikė Danijos valdžios institucijoms tarptautinės apsaugos prašymą.
17.
2016 m. rugpjūčio 29 d. jai buvo suteikta laikinoji apsauga pagal Danijos Užsieniečių įstatymo 7 straipsnio 3 dalį ir, tuo remiantis, išduotas leidimas gyventi šalyje. Šis leidimas gyventi, įsigaliojęs išdavimo dieną, iš pradžių galiojo vienus metus. Vėliau Danijos užsieniečių reikalų tarnybos iniciatyva jis buvo kelis kartus pratęstas tokiam pat laikotarpiui. Vis dėlto 2020 m. lapkričio 17 d. ši tarnyba, remdamasi šio įstatymo 11 straipsnio 2 dalimi, vėlgi savo iniciatyva nusprendė nepratęsti ginčijamo dokumento galiojimo, motyvuodama tuo, kad išnyko jo išdavimo priežastys. 2021 m. liepos 2 d.Flygtningenævnet (Danijos pabėgėlių apeliacinis komitetas) patvirtino šį sprendimą ir nurodė apeliantei per vieną mėnesį išvykti iš Danijos.
18.
2021 m. liepos 27 d. apeliantė pateikė tarptautinės apsaugos prašymą Suomijoje.
19.
2021 m. liepos 29 d. Suomijos imigracijos institucija, kuri yra kompetentinga nagrinėti šį prašymą Suomijos institucija, pateikė Danijos Karalystei prašymą atsiimti apeliantę pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktą. 2021 m. rugpjūčio 5 d. Danija patenkino šį prašymą.
20.
2021 m. lapkričio 12 d. Suomijos imigracijos institucija atmetė apeliantės tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepriimtiną, motyvuodama tuo, kad už šio prašymo nagrinėjimą atsakinga Danijos Karalystė, ir taip numatydama jos perkėlimą į šią valstybę narę ir uždrausdama jai dvejus metus atvykti į Suomiją.
21.
Apeliantė apskundė šį sprendimą Helsingin hallinto-oikeus (Helsinkio administracinis teismas, Suomija). Vėliau ji paprašė leisti pateikti apeliacinį skundą Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas).
22.
Grįsdama šį prašymą, ji, be kita ko, nurodo, kad sprendimas, kuriuo Suomijos imigracijos tarnyba atmetė jos tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepriimtiną, prieštarauja Sąjungos teisei.
23.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar yra įvykdytos reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punkte numatytos sąlygos, apimančios pareigą atsiimti, ir, konkrečiau kalbant, ar pirmasis apeliantės Danijoje pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas gali būti laikomas „[tarptautinės apsaugos] prašymu, kuris buvo atmestas“ Danijos kompetentingos institucijos, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
24.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia pažymėjo, kad dėl nagrinėjamo prašymo iš pradžių buvo priimti keli iš dalies palankūs sprendimai, nes Danijos užsieniečių reikalų tarnyba išdavė apeliantei leidimą laikinai gyventi šalyje ir vėliau jį kelis kartus pratęsė. Šis teismas priduria, kad tik vėliau šios institucijos iniciatyva buvo priimtas sprendimas nepratęsti leidimo laikinai gyventi šalyje. Šis teismas kelia klausimą, ar esant tokiai situacijai galima konstatuoti, kad tarptautinės apsaugos prašymas buvo atmestas, kaip tai suprantama pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktą.
25.
Antra, atsižvelgdamas į ypatingą Danijos Karalystės teisinę padėtį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad nacionalinė tvarka, šioje valstybėje narėje taikoma nagrinėjant tarptautinės apsaugos prašymus, skiriasi nuo tvarkos, taikomos kitose valstybėse narėse, todėl svarsto, kokią sąvokos „prašymas“ apibrėžtį reikėtų pateikti.
26.
Šiomis aplinkybėmis Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, kad prašymo atmetimas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, apima atvejį, kai apsaugos poreikiu grindžiamas, anksčiau atitinkamam asmeniui Danijoje jo prašymu suteiktas leidimas laikinai gyventi šalyje nebuvo pratęstas, ir sprendimas nepratęsti buvo priimtas ne šio asmens prašymu, o institucijos ex officio?“
27.
Rašytines pastabas pateikė Suomijos imigracijos institucija, Suomijos, Danijos, Vokietijos, Nyderlandų ir Šveicarijos vyriausybės bei Komisija. Šios šalys ir suinteresuotieji asmenys (išskyrus Nyderlandų ir Šveicarijos vyriausybes), kaip ir apeliantė, dalyvavo 2025 m. sausio 29 d. įvykusiame posėdyje, per kurį jie taip pat atsakė į Teisingumo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
IV. Analizė
28.
Savo prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo atsakyti, ar reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis taikomas situacijai, kai trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės Danijos Karalystės suteikta laikinoji apsauga buvo panaikinta pateikus tarptautinės apsaugos prašymą pagal šios valstybės narės vidaus teisės nuostatas ir jis po šio panaikinimo pateikė prašymą kitai valstybei narei.
A.
Pirminės pastabos
29.
Visų pirma, būtina tiksliau apibrėžti, kokio pobūdžio apsaugą Danijos Karalystė suteikė apeliantei daugiau nei ketverių metų laikotarpiu, remdamasi Danijos Užsieniečių įstatymo 7 straipsnio 3 dalimi. Suomijos vyriausybė savo pastabas grindžia prielaida, kad tokios apsaugos suteikimas turi būti laikomas lygiaverčiu tarptautinės apsaugos suteikimui.
30.
Aš laikausi nuomonės, jog ši prielaida turi būti atmesta, nes laikinoji apsauga, kuria naudojasi apeliantė, negali būti laikoma „tarptautine apsauga“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 2 straipsnio a punktą. Paaiškėjo, kad apeliantė negavo nei pabėgėlio statuso, kaip jis suprantamas pagal šios direktyvos 2 straipsnio e punktą, nei papildomos apsaugos statuso, kaip jis suprantamas pagal šios direktyvos 2 straipsnio g punktą.
31.
Tiesa, ši laikina apsauga suteikta remiantis sąlygomis, kurios yra gana panašios į minėtos direktyvos 15 straipsnyje nustatytas papildomos apsaugos suteikimo sąlygas. Danijos Užsieniečių įstatymo 7 straipsnio 3 dalyje numatyta apsauga skiriama trečiųjų šalių piliečiams, kuriems dėl kilmės šalyje susiklosčiusios bendros padėties, pavyzdžiui, karo, gali grėsti mirties bausmė, kankinimai, nežmoniškas ar žeminamas elgesys arba baudimas (
14
).
32.
Vis dėlto ji skiriasi dviem aspektais. Viena vertus, Danijos Užsieniečių įstatymo 7 straipsnio 3 dalyje numatyta laikinoji apsauga suteikiama atsižvelgiant į Danijos teisėje nustatytas materialines sąlygas ir laikantis joje numatytų procedūrų. Kita vertus, tokios laikinosios apsaugos gavėjui suteiktos teisės tiek savo pobūdžiu, tiek apimtimi skiriasi nuo Direktyvos 2011/95 VII skyriuje nurodytų teisių, susietų su papildomos apsaugos statusu.
33.
Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą klausimą nagrinėsiu remdamasis tuo, kad Danijos Užsieniečių įstatymo 7 straipsnio 3 dalyje numatyta laikinoji apsauga yra kitos rūšies apsauga, nepatenkanti į direktyvų 2011/95 ir 2013/32 taikymo sritį, nustatoma ir teikiama remiantis tik Danijos teisės nuostatomis.
B.
Dėl esmės
34.
Reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnyje apibrėžiamos bendros ir konkrečios pareigos, tenkančios valstybei narei, atsakingai už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, kurios prašoma perimti arba atsiimti tokios apsaugos prašytoją.
35.
Pareigos, susijusios tiek su šio prašytojo perėmimu ar atsiėmimu, tiek su jo tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimu, nustatomos atsižvelgiant į šio prašymo nagrinėjimo šioje valstybėje narėje procedūros stadiją. Reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalyje pateiktas baigtinis keturių atvejų sąrašas. Pirma, prašytojo, prašymą pateikusio kitoje valstybėje narėje, perėmimas savo žinion (a punktas). Antra, prašytojo, kurio prašymas nagrinėjamas atsakingoje valstybėje narėje ir kuris paprašė tarptautinės apsaugos kitoje valstybėje narėje, atsiėmimas (b punktas). Trečia, trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės, kuris atsiėmė prašymą tuo metu, kai jis buvo nagrinėjamas atsakingoje valstybėje narėje, ir paprašė tarptautinės apsaugos kitoje valstybėje narėje, atsiėmimas (c punktas). Ketvirta, trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės, kurio [tarptautinės apsaugos] „prašymas buvo atmestas ir kuris paprašė apsaugos kitoje valstybėje narėje“, atsiėmimas (d punktas). Prašoma išaiškinti būtent šį ketvirtąjį atvejį. Teisingumo Teismo teigimu, reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punkte, be kita ko, nurodyti atvejai, kai atsakingos institucijos sprendimu tarptautinės apsaugos prašymas buvo atmestas ir šis sprendimas dar netapo galutinis (
15
).
36.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia nustatyti, kokiu mastu gali būti laikoma, kad Danijos Karalystė atmetė apeliantės tarptautinės apsaugos prašymą, kaip tai suprantama pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktą, panaikindama laikinąją apsaugą, kurią jai buvo suteikusi pagal savo vidaus teisę.
37.
Nesu abejingas tam tikrų valstybių narių argumentams, kuriais, atsižvelgiant į specifinę Danijos Karalystės teisinę padėtį, siūloma šios nuostatos sąlygas aiškinti pakankamai plačiai, kad būtų užtikrintas veiksmingas šios valstybės narės dalyvavimas taikant reglamentą „Dublinas III“ ir taip garantuotas Sąjungos ir Danijos susitarimo 2 straipsnio veiksmingumas. Taigi Vokietijos vyriausybė teigia, kad griežtas reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punkto nuostatų aiškinimas padarytų jų taikymą Danijos Karalystei neįmanomą, nepaisant šiai valstybei narei suteiktos galimybės savanoriškai ir pasirinktinai įsitraukti į laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę.
38.
Vis dėlto tokie argumentai, mano nuomone, peržengia plataus reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punkto sąvokų aiškinimo ribas. Net jei šis aiškinimas apima tik Danijos Karalystės pareigas perimti arba atsiimti asmenis, dėl jų kyla pavojus supainioti sąvokas ir koncepcijas, kurios buvo suderintos direktyvomis 2011/95 ir 2013/32 ir kuriomis grindžiamas reglamentas „Dublinas III“.
39.
Taigi Danijos ir Šveicarijos vyriausybės iš esmės teigia, kad 2016 m. liepos 1 d. pateiktą apeliantės tarptautinės apsaugos prašymą Danijos Karalystė atmetė „laikinai“, kai suteikė jai savo vidaus teisėje numatytą laikiną apsaugą ir pratęsė jos taikymą, o paskui jį atmetė „galutinai“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktą, kai 2021 m. liepos 2 d. patvirtino šios apsaugos panaikinimą. Taigi, remiantis šiuo išaiškinimu, tarptautinės apsaugos prašymas, kuriuo remiantis buvo vienas po kito priimti sprendimai pratęsti leidimo laikinai gyventi šalyje galiojimą, o vėliau – sprendimai jo nepratęsti, buvo nagrinėjamas nuo 2016 m. rugpjūčio 29 d. iki 2021 m. liepos 2 d., kai jis buvo galutinai atmestas. Tokią išvadą daro ir Vokietijos vyriausybė, kuri remiasi sąvokos „tarptautinės apsaugos prašymo atsiėmimas“ apibrėžtimi, pateikta reglamento „Dublinas III“ 2 straipsnio e punkte. Jos nuomone, galima laikytis nuomonės, kad, apeliantei neatšaukus savo prašymo, šis prašymas faktiškai egzistavo tol, kol dėl jo buvo priimtas galutinis sprendimas, pavyzdžiui, dėl to, kad dėl jo buvo priimti tik keli sprendimai išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje arba pratęsti jo galiojimą. Danijos vyriausybė pridūrė, kad šiomis aplinkybėmis sprendimas atmesti tarptautinės apsaugos prašymą ir sprendimas panaikinti laikinąją apsaugą turi tokį pat teisinį poveikį.
40.
Suomijos imigracijos institucija nesutinka su tokiu aiškinimu, iš esmės teigdama, kad tik 2016 m. rugpjūčio 29 d. sprendimas, kuriuo apeliantei buvo išduotas leidimas laikinai gyventi šalyje, gali būti analizuojamas kaip sprendimas atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, nes šiuo sprendimu apeliantei nebuvo suteikta tarptautinė apsauga. Jos nuomone, sprendimas panaikinti laikinąją apsaugą pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnį neturi teisinės galios.
41.
Nyderlandų vyriausybė savo ruožtu teigia, kad sąvoka „atmestas prašymas“ yra bendrinė sąvoka, apimanti įvairius atvejus, kai prašytojas neturi arba nebeturi teisės į tarptautinę apsaugą.
42.
Manau, kad dėl tokių išaiškinimų gali kilti daugiau sunkumų, nei jais išsprendžiama, nes dėl jų iškraipomos teisės nuostatos.
43.
Pirma, dėl jų reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punkte taikymo sritis išplečiama įtraukiant situaciją, kurios Sąjungos teisės aktų leidėjas šioje nuostatoje nenumatė, bet kurią konkrečiai reglamentuoja šio reglamento 12 straipsnyje. Reglamento „Dublinas III“ 12 straipsnio 4 dalyje, kuri įtraukta į šio reglamento III skyrių, aiškiai nustatytos sąlygos, kuriomis valstybė narė, išdavusi tarptautinės apsaugos prašytojui leidimą gyventi šalyje, gali būti laikoma atsakinga už šio prašytojo prašymo nagrinėjimą.
44.
Antra, šiuose išaiškinimuose neatsižvelgiama į direktyvų 2011/95 ir 2013/32 bei reglamento „Dublinas III“„taikymą kartu“, kurį Teisingumo Teismas mini 2020 m. gruodžio 10 d. Sprendime Minister for Justice and Equality (Prašymas suteikti tarptautinę apsaugą Airijoje) (
16
). Peržengiant šiose direktyvose apibrėžtų pagrindinių sąvokų prasmę ir apimtį, šiais aiškinimais keliamas pavojus, kad bus įdiegta „kintamosios geometrijos“ sąlyga („prašymas[, kuris] buvo atmestas“), būtent tuo atveju, kai Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino nustatyti aiškų ir veiksmingą už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą atsakingos valstybės narės nustatymo metodą (
17
), kuris būtų grindžiamas tiek valstybėms narėms, tiek atitinkamiems asmenims objektyviais ir teisingais kriterijais, kaip numatyta šio reglamento 4 ir 5 konstatuojamosiose dalyse.
45.
Tiesa, Sąjungos ir Danijos susitarimo 2 straipsnyje numatyta, kad Danijai taikomos reglamento „Dublinas III“ nuostatos. Vis dėlto iš jo 1 straipsnio 2 dalies taip pat matyti, jog susitariančiųjų šalių uždavinys – pasiekti, kad reglamentų nuostatos ir juos įgyvendinančios priemonės būtų vienodai taikomos ir aiškinamos visose valstybėse narėse. Pagal šio susitarimo preambulės vienuoliktą pastraipą Teisingumo Teismas turi turėti jurisdikciją užtikrinti tokį vienodumą.
46.
Kadangi reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punkto taikymo sąlygos grindžiamos taisyklėmis, kurios buvo suderintos direktyvomis 2011/95 ir 2013/32, pripažinimas, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos šioje byloje, Danijos Karalystė atmetė tarptautinės apsaugos paraišką, nors ji tik nustojo taikyti nacionalinę apsaugą, kurią buvo suteikusi pagal savo vidaus teisę, mano nuomone, prieštarauja šiam tikslui.
47.
Šio reglamento 18 straipsnio 1 dalies d punkte vartojama sąvoka „tarptautinės apsaugos prašymas“ arba „prašymas“ yra apibrėžta minėto reglamento 2 straipsnio b punkte, kuriame daroma nuoroda į Direktyvos 2011/95 2 straipsnio h punktą. Nors Teisingumo Teismas pabrėžė, kad Danijos Karalystės kompetentingoms institucijoms pagal šios valstybės narės vidaus nuostatas pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas neginčijamai yra „prašymas“, pateiktas valstybei narei, jis vis dėlto nusprendė, kad toks prašymas nėra „tarptautinės apsaugos prašymas“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, t. y. prašymas „suteikti pabėgėlio statusą arba papildomos apsaugos statusą“, nes pagal prie ESS ir SESV pridėtą Protokolą (Nr. 22) dėl Danijos pozicijos minėta direktyva Danijos Karalystei netaikoma, kaip priminta jos 51 konstatuojamojoje dalyje (
18
).
48.
Iš to darau išvadą, kad, nesant Danijoje pateikto „tarptautinės apsaugos prašymo“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2011/95, negalėjo būti priimtas sprendimas atmesti tokį prašymą, kaip tai suprantama pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktą.
49.
Pridursiu, kad nesutinku su Nyderlandų vyriausybės nuomone, jog šiame reglamente tiksliai nenurodyta, ką reiškia sąvoka „atmestas prašymas“. Minėto reglamento 2 straipsnio d punkte sąvoka „tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas“ apibrėžta kaip „bet koks kompetentingų institucijų pagal [Direktyvą 2013/32] ir [Direktyvą 2011/95] atliekamas tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas arba dėl jo priimti sprendimai ar teismo sprendimai, išskyrus atsakingos valstybės narės pagal šį reglamentą nustatymo procedūras“ (
19
). Taigi, kai tam tikras prašymas atmetamas sprendimu, susijusiu su pabėgėlio statusu ir (arba) papildomos apsaugos statusu, kaip tai suprantama pagal to paties reglamento 18 straipsnio 1 dalies d punktą, šis sprendimas turi būti priimtas pagal taisykles, išdėstytas Direktyvoje 2013/32, o konkrečiai – jos 11 straipsnio 2 dalyje (
20
).
50.
Šiomis aplinkybėmis nemanau, kad nagrinėjamoje byloje galima pripažinti, jog tarptautinės apsaugos prašymas buvo nagrinėjamas ketverius metus iš eilės, per kuriuos jis buvo iš pradžių laikinai, o vėliau – galutinai atmestas.
51.
Iš to aiškėja, kad Danijos valdžios institucijų priimtas sprendimas atimti iš apeliantės laikinąją apsaugą ir leidimą gyventi šalyje, kurie jai buvo suteikti 2016 m. rugpjūčio 29 d. pagal nacionalinės teisės nuostatas, negali būti kvalifikuojamas kaip „sprendimas atmesti prašymą“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktą, nes, viena vertus, iš šio sprendimo nematyti, kad apeliantė neatitinka pabėgėlio statuso gavimo reikalavimų pagal Direktyvos 2011/95 2 straipsnio d punktą, ar papildomos apsaugos statuso gavimo reikalavimų, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio f punktą, ir, kita vertus, šis sprendimas priimtas nesilaikant Direktyvoje 2013/32 numatytų procedūrinių nuostatų.
52.
Šiomis aplinkybėmis nesutinku su Nyderlandų vyriausybės argumentu, kad jei antroji valstybė narė (nagrinėjamu atveju – Suomijos Respublika) taptų atsakinga už šio prašymo nagrinėjimą, nors pirmoji valstybė narė (būtent Danijos Karalystė) jau būtų išnagrinėjusi, ar prašytojas atitinka tarptautinės apsaugos reikalavimus (arba jų nebeatitinka), būtų pažeistas reglamento „Dublinas III“ tikslas. Iš tikrųjų tokiu atveju Suomijos valdžios institucijoms nereikėtų persvarstyti Danijos valdžios institucijų padarytos išvados, nes nagrinėjimo procedūrai būtų taikomos kitokios taisyklės, apibrėžtos direktyvose 2011/95 ir 2013/32, išaiškintos Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, kurios Danijos Karalystei neprivalomos.
53.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, nemanau, kad galima pripažinti, jog Danijos Karalystė atmetė apeliantės tarptautinės apsaugos prašymą, kaip tai suprantama pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktą.
54.
Ši išvada atitinka Teisingumo Teismo išvadą, padarytą Sprendime Bundesrepublik Deutschland (Danijos atmestas prieglobsčio prašymas), susijusiame su Direktyvos 2013/32 įgyvendinimu.
55.
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Danijos Karalystės priimtas sprendimas dėl tarptautinės apsaugos prašymo negali būti kvalifikuojamas kaip „galutinis sprendimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/32 (
21
) 2 straipsnio e punktą, t. y. kaip sprendimas dėl to, ar pagal Direktyvą 2011/95 trečiosios šalies piliečiui ar asmeniui be pilietybės suteikiamas pabėgėlio statusas arba papildomos apsaugos statusas, kurio nebegalima apskųsti pagal Direktyvos 2013/32 V skyrių.
56.
Iš to Teisingumo Teismas padarė išvadą, jog dėl to, kad egzistuoja ankstesnis Danijos Karalystės sprendimas atmesti šiai valstybei narei pagal jos nacionalinės teisės nuostatas pateiktą tarptautinės apsaugos prašymą, negalima tarptautinės apsaugos prašymo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvą 2011/95, kurį suinteresuotasis asmuo pateikė kitai valstybei narei po to, kai buvo priimtas minėtas ankstesnis sprendimas, pripažinti „paskesniu prašymu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/32 2 straipsnio q punktą ir 33 straipsnio 2 dalies d punktą (
22
). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pridūrė, kad priešingos išvados nelemia nei Sąjungos ir Danijos susitarimas, nei tai, kad Danijos teisės aktuose gali būti numatytos tokios pačios arba panašios tarptautinės apsaugos suteikimo sąlygos kaip Direktyvoje 2011/95 (
23
).
57.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas situacijai, kai trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės buvo panaikinta nacionalinė apsauga, kurią Danijos Karalystė jam suteikė po to, kai jis pateikė tarptautinės apsaugos prašymą pagal šios valstybės narės vidaus teisės nuostatas ir po šio panaikinimo pateikė prašymą kitoje valstybėje narėje.
58.
Vadinasi, Suomijos kompetentingos institucijos turės nustatyti, kuri valstybė narė pagal reglamento „Dublinas III“ III skyriuje nustatytus kriterijus bus paskirta atsakinga už apeliantės tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą (
24
). Visų pirma, šios institucijos, mano nuomone, turėtų įvertinti, ar Danijos Karalystė gali būti laikoma atsakinga pagal šio reglamento 12 straipsnio 4 dalį, nes ši valstybė narė praeityje yra apeliantei išdavusi leidimą gyventi šalyje, ar, atvirkščiai, yra apeliantės asmenine ar šeimine padėtimi grindžiamų priežasčių, kuriomis galima pateisinti Suomijos Respublikos pasiskelbimą atsakinga už šio prašymo nagrinėjimą.
V. Išvada
59.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas, Suomija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, 18 straipsnio 1 dalies d punktas
turi būti aiškinamas taip:
jis netaikomas situacijai, kai trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės Danijos Karalystės suteikta nacionalinė apsauga buvo panaikinta pateikus tarptautinės apsaugos prašymą pagal šios valstybės narės vidaus teisės nuostatas ir jis po šio panaikinimo pateikė prašymą kitai valstybei narei.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo ar pavardės.
(
2
)	Šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Danijos atmestas prieglobsčio prašymas) (C-497/21, toliau – Sprendimas Bundesrepublik Deutschland (Danijos atmestas prieglobsčio prašymas), EU:C:2022:721).
(
3
)	Europos [Sąjungos] ir Danijos Karalystės susitarimas dėl valstybės narės, atsakingos už Danijoje ar kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijų ir mechanizmų ir „Eurodac“ sistemos, skirtos pirštų atspaudams lyginti, siekiant veiksmingai taikyti Dublino konvenciją (OL L 66, 2006, p. 38; toliau – Sąjungos ir Danijos susitarimas).
(
4
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai (OL L 180, 2013, p. 31), toliau – reglamentas „Dublinas III“.
(
5
)	2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9).
(
6
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60).
(
7
)	Žr. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Danijos atmestas prieglobsčio prašymas) (49 punktas).
(
8
)	2006 m. vasario 21 d. Tarybos sprendimas dėl Europos [Sąjungos] ir Danijos Karalystės susitarimo, išplečiančio Tarybos reglamento (EB) Nr. 343/2003, nustatančio valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijus ir mechanizmus, ir Reglamento (EB) Nr. 2725/2000 dėl „Eurodac“ sistemos sukūrimo pirštų atspaudams lyginti siekiant veiksmingiau taikyti Dublino konvenciją nuostatų taikymą Danijai, sudarymo (OL L 66, 2006, p. 37).
(
9
)	2003 m. vasario 18 d. Tarybos reglamentas, nustatantis valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijus ir mechanizmus (OL L 50, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 109, toliau – reglamentas „Dublinas II“). Šis reglamentas buvo panaikintas reglamentu „Dublinas III“.
(
10
)	Direktyvos 2011/95 2 straipsnio h punkte tarptautinės apsaugos prašymas apibrėžtas kaip „trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pateiktas prašymas dėl valstybės narės apsaugos, kuris, kaip galima suprasti, siekia pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso ir kuris aiškiai neprašo kitokios rūšies apsaugos, kuriai netaikoma [ta direktyva] ir kurios galima prašyti atskirai“.
(
11
)	Įstatymas, konsoliduotas 2023 m. rugpjūčio 10 d.lovbekendtgørelse nr. 1079 (Potvarkis dėl kodifikavimo Nr. 1079) (toliau – Danijos Užsieniečių įstatymas).
(
12
)	1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašyta konvencija (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, Nr. 2545 (1954 m.), įsigaliojusi 1954 m. balandžio 22 d. ir papildyta 1967 m. sausio 31 d. Niujorke priimtu Protokolu dėl pabėgėlių statuso, įsigaliojusiu 1967 m. spalio 4 d.
(
13
)	Toliau – Danijos užsieniečių reikalų tarnyba.
(
14
)	Dėl laikinosios apsaugos taikymo srities, numatytos Danijos Užsieniečių įstatymo 7 straipsnio 3 dalyje žr., be kita ko, 2017 m. lapkričio 6 d.Højesteret (Aukščiausiasis Teismas, Danija) sprendimą Nr. 107/2017.
(
15
)	Žr. 2018 m. liepos 5 d. Sprendimą X (C-213/17, EU:C:2018:538, 31 ir 32 punktai).
(
16
)	C-616/19, EU:C:2020:1010, 47 punktas.
(
17
)	Žr. 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Tudmur (C-185/24 ir C-189/24, EU:C:2024:1036, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
18
)	Žr. 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Khan Yunis ir Baabda (C-123/23 ir C-202/23, EU:C:2024:1042, 60 punktas), kuriame daroma nuoroda į Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Danijos atmestas prieglobsčio prašymas) (35 ir 43 punktai). Pastarajame sprendime remiamasi 2021 m. gegužės 20 d. Sprendimu L. R. (Norvegijos Karalystės atmestas prieglobsčio prašymas) (C-8/20, EU:C:2021:404) grindžiama patirtimi, nes pagal Europos [Sąjungos] ir Islandijos Respublikos bei Norvegijos Karalystės susitarimą dėl valstybės, atsakingos už prieglobsčio prašymo, pateikto valstybėje narėje arba Islandijoje ar Norvegijoje, nagrinėjimą, nustatymo kriterijų ir mechanizmų (OL L 93, 2001, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 78), Europos Sąjungos vardu patvirtintą 2001 m. kovo 15 d. Tarybos sprendimu 2001/258/EB (OL L 93, 2001, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 76), Norvegijos Karalystė yra trečioji valstybė, taikanti reglamentą „Dublinas III“.
(
19
)	Pasviruoju šriftu išskirta mano.
(
20
)	Šiame straipsnyje nustatyta, kad „[v]alstybės narės taip pat užtikrina, kad tais atvejais, kai pabėgėlio statuso ir (arba) papildomos apsaugos statuso prašymas atmetamas, sprendime būtų nurodomos faktinės bei teisinės priežastys ir raštu pateikiama informacija apie tai, kaip galima apskųsti neigiamą sprendimą. Valstybėms narėms nereikia kartu su neigiamu sprendimu raštu pateikti informacijos, kaip apskųsti tą sprendimą tais atvejais, kai prašytojui tokia informacija buvo pateikta anksčiau raštu arba jam prieinamomis elektroninėmis priemonėmis.“
(
21
)	Žr. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Danijos atmestas prieglobsčio prašymas) (45 punktas).
(
22
)	Žr. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Danijos atmestas prieglobsčio prašymas) (47 punktas).
(
23
)	Žr. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Danijos atmestas prieglobsčio prašymas) (48 punktas).
(
24
)	Žr. reglamento „Dublinas III“ 3 straipsnio 1 dalį ir 2017 m. vasario 16 d. Sprendimą C. K. ir kt. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, 56 punktas).