62003CC0072_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Vis daugėja atvejų, kai Teisingumo Teismas turi pareikšti savo nuomonę dėl laisvo judėjimo taisyklių taikymo valstybių narių vidaus situacijoms. Vienas iš klausimų, neatsakytų mūsų teismų praktikoje šioje srityje, neabejotinai yra toks: ką apima Bendrijos teisės taikymo sritis ir kokia apimtimi Teisingumo Teismas yra kompetentingas atsakyti į prejudicinį klausimą dėl tokių situacijų. Atrodo, šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą suteikia Teisingumo Teismui progą iš naujo išnagrinėti šį klausimą.
2. Iš tikrųjų šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara
(Italija) prašo Teisingumo Teismo pareikšti savo nuomonę dėl mokesčio, taikomo, kai prekės išvežamos už valstybės narės savivaldybės teritorijos ribų, kuriuo vienodai apmokestinamos prekės, eksportuojamos į kitą valstybę narę, ir prekės, išvežamos į kitą nagrinėjamos valstybės narės teritorijos dalį, atitikties Bendrijos teisei(2) . Iš pirmo žvilgsnio kyla klausimas, ar reikia atskirti produktų, apmokestinamų dėl jų eksporto iš Italijos, atvejį nuo produktų, apmokestinamų dėl jų išvežimo į kitas Italijos teritorijos dalis, atvejo.
3. Jei atsižvelgtume į sprendimus bylose Lancry ir kt.
ir Simitzi, atsakymas atrodytų paprastas(3) . Jeigu mokestis imamas dėl teritorijos sienų kirtimo, nesvarbu ar tai yra valstybės narės vidaus siena, mokestis gali būti laikomas muitui lygiaverčio poveikio mokesčiu. Šiuo atveju visiškai nesvarbu, ar mokestis daro poveikį tik prekybai Bendrijos viduje, ar ir vidaus prekybai. Pakanka, kad būtų kirsta siena, tam kad visas nustatantis mokestį teisės aktas prieštarautų EB 25 straipsniui. Taigi Teisingumo Teismo praktika pateikia paprastą ir aiškų atsakymą į šioje byloje pateiktą klausimą.
4. Vis dėlto šis atsakymas manęs netenkina. Nusistovėjusi Teisingumo Teismo praktika iš esmės leidžia nustatyti principą, priešingą tam, kuris yra taikomas lygiaverčio poveikio mokesčių srityje, pagal kurį laisvo judėjimo taisyklės yra netaikomos situacijoms, susijusioms tik su valstybės narės vidaus prekyba. Nors buvo padarytos išimtys iš šio griežto principo, jos buvo taikomos tik išimtiniais atvejais atsižvelgiant į ypatingas situacijos aplinkybes ir visada laikantis laisvo judėjimo taisyklių netaikymo išskirtinai vidaus situacijoms principo(4) . Todėl reikia kelti klausimą, ar požiūris, kurio laikomasi lygiaverčio poveikio mokesčių srityje, yra vis dar pagrįstas ir, jei taip nėra, ar nereikėtų taikyti kito tinkamesnio požiūrio, kurio rezultatas būtų toks pat.
I – Teisinis pagrindas, faktinės aplinkybės ir prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktas klausimas
5. Šioje byloje nagrinėjamas mokestis yra istorinis „palikimas“. Jo ištakas sutinkame 1846 m. liepos 14 d. Notificazione Governatoriale, kurį išleido Lunigiana Estense
provincijos gubernatorius. Po Italijos Karalystės susijungimo, 1860 m. rugsėjo 19 d. Karališkuoju dekretu jis buvo nustatytas kaip mokestis už marmuro gabenimą Carrara keliais. 1911 m. liepos 15 d. įstatymu Nr. 749 jis buvo pakeistas savivaldybėje išgauto marmuro išvežimo mokesčiu.
6. Šis mokestis šiuo metu yra grindžiamas sudėtingais teisės aktais. Įstatymo Nr. 749 vienintelio straipsnio nuostatose, pakeistose 1997 m. gruodžio 27 d. įstatymu Nr. 449, galiojančiose faktinių aplinkybių metu, nurodyta:
„Mokestis, kuriuo apmokestinamas Carrara savivaldybės teritorijoje išgautas ir išvežamas iš jos marmuras, yra nustatomas šios savivaldybės naudai. Šį mokestį savivaldybė taiko ir renka tuo metu, kai marmuras yra išvežamas už jos ribų, remdamasi savivaldybės tarybos ( Consiglio Comunale ), pasikonsultavus su socialiniais partneriais, priimtu specialiu nutarimu.
Kiekvienais metais, priimdama savivaldybės biudžeto projektą, Consiglio Comunale
nustato kitais metais rinktino mokesčio dydį. Tačiau, jei savivaldybė turi prisiimti ilgalaikius įsipareigojimus, kurie turi būti finansuojami arba garantuojami iš mokesčio gaunamomis pajamomis, Consiglio Comunale
gali iš anksto daugeliui metų nustatyti šio mokesčio dydį.
Consiglio Comunale
nusprendus, savivaldybė, remdamasi savivaldybės ir provincijos įstatymuose nustatyta tvarka, bei gavus provincijos administracinio komiteto ( Giunta provinciale amministrativa ) patvirtinimą, gali nuspręsti, kad viena iš mokesčio gaunamų pajamų dalių skiriama padengti Marina di Carrara
uosto statybos ir eksploatavimo išlaidas, prireikus taikant 1903 m. vasario 12 d. įstatymą Nr. 50, o kita dalis − užtikrinti marmuro pramonės darbuotojų įmokų Cassa nazionale di previdenza per gli operai
mokėjimą.“
7. Ši nuostata, vėliau patikslinta 1999 m. sausio 26 d. įstatyminiu dekretu Nr. 8, panaikinta ir pakeista 1999 m. kovo 25 d. įstatymu Nr. 75, nustato:
„Vienintelis įstatymo Nr. 749/1911 < … > straipsnis reiškia, kad mokesčiu yra apmokestinamas marmuras ir marmuro produktai ir jis yra nustatomas atsižvelgiant į su vietinio marmuro sektoriaus veikla tiesiogiai ar netiesiogiai susijusias išlaidas.“
8. Galiausiai reikia atsižvelgti į 1999 m. kovo 23 d. Carrara savivaldybės ( Comune di Carrara ) nutarimą, kuris numato, kad savivaldybės taryba kasmet nustato mokesčio dydį, atsižvelgdama, inter alia, į marmuro pramonės padarytą žalą aplinkai. Priešingai, po faktinių aplinkybių atsiradimo 2001 ir 2004 m. padaryti įstatymų ir kitų teisės aktų pakeitimai neturi reikšmės Teisingumo Teismo nagrinėjimui šioje byloje(5) .
9. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad dėl šių teisės aktų taikymo Carrara savivaldybės teritorijoje išgaunamas ir naudojamas marmuras nėra apmokestinamas mokesčiu, o marmuras, naudojamas arba apdirbamas kaimyninėse savivaldybėse, gali būti iš dalies arba visiškai apmokestinamas.
10. Bylos faktinės aplinkybės yra šios. Bendrovė Carbonati Apuani Srl
verčiasi marmuro nuolaužų kasyba ir perdirbimu bei žemės kasyba Carrara savivaldybėje. 2001 m. gegužės 7 d. reikalavimu susimokėti Carrara savivaldybė pareikalavo iš bendrovės sumokėti mokestį už marmuro išvežimą iš savivaldybės 2001 m. balandžio mėn. Bendrovė apskundė ši reikalavimą nacionaliniame teisme, pažymėdama, kad teisės aktai, kurių pagrindu buvo reikalaujama šio mokėjimo, prieštarauja Bendrijos teisei.
11. Bylą nagrinėjančio teismo pateiktas klausimas yra susijęs su šių teisės aktų atitiktimi EB 23, 81, 85 ir 86 straipsniams.
II – Pirminės pastabos
12. Šios pastabos yra trijų rūšių. Jos leidžia mums patikslinti pateikto klausimo kontekstą.
A – Dėl pateikto klausimo priimtinumo
13. Savo rašytinėse pastabose Komisija prašo Teisingumo Teismą pasisakyti dėl pateikto klausimo priimtinumo. Reikėtų iškelti klausimą, ar šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą tenkina reikalavimus, išplaukiančius iš Teisingumo Teismo praktikos, pagal kuriuos nacionalinis teismas privalo apibrėžti pateikiamo klausimo faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas(6) .
14. Šis prieštaravimas yra nepagrįstas. Faktinė situacija nėra sudėtinga, ir nors ji nėra išsamiai aprašyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, išsamus aprašymas aiškiai išplaukia iš pagrindinės bylos šalių pateiktų rašytinių pastabų. Kalbant apie teisinį pagrindą, jis yra aiškiai nurodytas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą(7) . Tokiomis aplinkybėmis būtų netikslinga reikalauti, kad Teisingumo Teismas turėtų visą informaciją apie bylą tam, kad įvertintų aiškinimo, dėl kurio į jį buvo kreiptasi, svarbą. Vien tik to, kad Komisija galėjo pateikti naudingas pastabas šioje byloje pakaktų įrodyti, kad nutartis buvo pakankamai motyvuota(8) . Šioje byloje Teisingumo Teismas turi pakankamai informacijos, leidžiančios atsakyti į jam pateiktą teisinį klausimą.
15. Kalbant apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą, bet kuriuo atveju būtų netinkama numatyti kitus nepriimtinumo motyvus nei atvejai, kai Teisingumo Teismas negali nustatyti bylos dalyko dėl informacijos trūkumo(9) ar dėl dirbtinai suformuotos bylos(10) . Tokia atsargumo taisyklė, atrodo, atitinka EB 234 straipsnyje numatyto teisminio bendradarbiavimo, kuris paremtas dviejų teismų bendradarbiavimo būtinumu siekiant priimti sprendimą toje pačioje byloje, pobūdį ir esmę.
B – Dėl šioje byloje taikytinos teisės nustatymo
16. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kreipiasi į Teisingumo Teismą su prašymu pareikšti savo nuomonę dėl Italijos teisės aktų atitikties EB 23 straipsniui dėl Muitų sąjungos ir EB 81, 85 ir 86 straipsniams dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių.
17. Pirmiausia priminkime, kad procedūroje, pradėtoje remiantis EB 234 straipsniu, Teisingumo Teismas yra nekompetentingas priimti sprendimą dėl nacionalinių nuostatų atitikties Bendrijos teisei. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, šioje byloje pateiktą klausimą reikia suprasti kaip klausimą, kuriuo Teisingumo Teismo prašoma pateikti nacionaliniam teismui išsamų Bendrijos teisės aiškinimą, kuris leistų jam įvertinti šių teisės aktų atitiktį priimant sprendimą jo nagrinėjamoje byloje(11) .
18. Reikia apibrėžti atsakymo į pirmą klausimo dalį objektą.
19. Šiuo klausimu neturėtų kilti problemų. Pirma, EB 86 straipsnis neturi būti taikomas šioje byloje, kadangi nagrinėjama priemonė nėra susijusi nei su valstybės įmonėmis, nei su įmonėms suteiktų specialių arba išimtinių teisių įgyvendinimu.
20. Antra, mokestis yra valstybės priemonė, kuriai EB 81 ir 82 straipsniai negali būti taikomi. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką į įmonėms taikomas konkurencijos taisykles neatsižvelgiama vertinant valstybės narės įstatymų arba poįstatyminių aktų atitiktį Bendrijos teisei(12) . Aišku, kad negalima atmesti galimybės, jog valstybės priemonė prieštarauja EB 81 ir 82 straipsniams, skaitomiems kartu su EB 10 straipsniu, jei ji gali panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumą. Teisingumo Teismo nuomone, taip yra tuo atveju, kai valstybė įpareigoja sudaryti prieštaraujančius EB 81 straipsniui susitarimus ar skatina jų sudarymą, arba sustiprina tokių susitarimų poveikį, arba panaikina savo teisės aktų oficialų pobūdį, perleisdama privatiems ūkio subjektams atsakomybę priimti sprendimus, turinčius poveikį ekonominei sričiai(13) . Mažiausiai reikia, kad būtų įrodytas tiesioginis ryšis tarp nagrinėjamos priemonės ir prieštaraujančių konkurencijai įmonių veiksmų. Tačiau tokio ryšio negalima nustatyti pagrindinės bylos aplinkybėse. Bet kuriuo atveju vien tik tvirtinimo, kad yra „poveikis laisvai konkurencijai“, kaip, pavyzdžiui, nurodo ieškovė pagrindinėje byloje, nepakanka tam, kad ginčijamam mokesčiui būtų taikomos šios taisyklės.
21. Kadangi EB 81, 85 ir 86 straipsniai iš esmės nėra taikomi pagrindinės bylos aplinkybėms, negalima jais remtis vertinant ginčijamo mokesčio atitiktį Bendrijos teisei.
C – Dėl požiūrio, kurio laikomasi šioje išvadoje
22. Į taip apibrėžtą klausimą, atrodo, yra paprastas atsakymas. Šios rūšies mokesčio nesuderinamumo su Bendrijos teise priežastis yra klasikinė Teisingumo Teismo praktikoje. Ją nesunku išnagrinėti taikant EB 25 straipsnio aiškinimo principus, įtvirtintus minėtuose sprendimuose Lancry ir kt.
ir Simitzi . Pirmiausia laikomasi būtent tokio požiūrio.
23. Tačiau atrodo, kad tokio požiūrio nepakanka. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką laisvo judėjimo taisyklės yra netaikomos situacijoms, kurių aplinkybės ir pasekmės atsiranda tik vienos valstybės narės viduje(14) . Jei Teisingumo Teismas turėtų patvirtinti minėtuose sprendimuose Lancry ir kt.
ir Simitzi
pateiktą aiškinimą, iškiltų grėsmė su laisvu judėjimu susijusių klausimų vertinimo nuoseklumui. Tačiau manau, kad Bendrijos teisės nuostata jokiu būdu neturi būti aiškinama kaip sukurianti nenuoseklumą Bendrijos teisės sistemoje, jei yra galimas kitas aiškinimas. Todėl norėčiau pasiūlyti Teisingumo Teismui kitą aiškinimą.
III – Teisingumo Teismo praktikos taikymas ginčijamam mokesčiui lygiaverčio poveikio mokesčių srityje
A – Teismų praktikos bylose Lancry ir kt. ir Simitzi taikymo pagrįstumas
24. Ši byla turi precedentą − minėtą bylą Simitzi . Pastarojoje byloje buvo kalbama apie mokestį, kuriuo kartu buvo apmokestinami produktai, importuojami į geografiniu požiūriu atskirtą Graikijos teritorijos dalį − Dodekaneso salas, ir iš jų eksportuojami produktai. Remdamasis sprendimuose Legros ir kt.
ir Lancry ir kt. pateikta analize, Teisingumo Teismas pritaikė šioje byloje lygiavertiškumo tarp, pirma, kliūčių, kurios atsiranda dėl pasienyje taikomo mokesčio eksportuojamiems iš visos valstybės narės teritorijos produktams, ir, antra, kliūčių, kurios atsiranda dėl kertant teritorinio vieneto ribas taikomo mokesčio išvežamiems iš vienos valstybės narės regiono į kitus tos pačios valstybės regionus produktams, principą(15) . Kadangi šių abiejų rūšių mokesčių poveikis yra vienodas, jie turi būti taip pat draudžiami.
25. Remiantis tokiu principu, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą šiuo atveju gali būti paprastai atsakyta, kad iš savivaldybės teritorijos išvežamoms prekėms taikomas mokestis yra eksporto muitui lygiaverčio poveikio mokestis ne tik todėl, kad juo apmokestinamos iš valstybės narės, kuriai priklauso ši savivaldybė, teritorijos eksportuojamos prekės, bet ir todėl, kad juo yra apmokestinamos prekės, kurios yra išvežamos iš savivaldybės į kitas tos pačios valstybės teritorijos dalis(16) .
26. Tačiau Carrara savivaldybė prieš tokį nagrinėjimą pateikė du prieštaravimus. Pirmas prieštaravimas, kad skirtingai nuo minėto sprendimo Simitzi aplinkybių, ginčijamas mokestis yra susijęs tik su vienu produktu − Carrara marmuru, o ne su visais eksportuojamais iš savivaldybės produktais.
27. Šis pirmas prieštaravimas yra nepagrįstas. Kalbant apie lygiaverčio poveikio mokesčius, nėra jokio reikalavimo dėl susijusių su ginčijamu mokesčiu produktų kiekio. Panašus reikalavimas išplaukia iš Teisingumo Teismo pateiktos vidaus mokesčių sąvokos EB 90 straipsnio prasme, t. y., kad ši sąvoka apima „visas produktų grupes“, kurioms gali būti taikoma „bendra vidaus mokesčių tvarka“(17) . Tačiau jis netaikytinas lygiaverčio poveikio mokesčių srityje. Šioje srityje Sutartis siekia pašalinti visus tarifinius prekybos apribojimus, t. y. net jei jie yra susiję tik su vienu produktu(18) .
28. Kitas prieštaravimas yra dėl mažo Carrara teritorijos dydžio palyginti su byloje Simitzi
nagrinėjamo regiono teritorija.
29. Šis prieštaravimas taip pat yra nepagrįstas. Šiose dviejose bylose buvo nagrinėjami kompetentingų valdžios institucijų veiksmai, sukuriantys tarifinius prekybos apribojimus. Minėtoje Simitzi
byloje nagrinėjamu atveju tokie veiksmai paprasčiausiai kartojosi daug kartų. Bet šioje byloje yra svarbus tik tokio taikymo rezultatas, t. y. piniginių prekybos apribojimų Bendrijos rinkoje buvimas, nepaisant jo nedidelio ar net minimalaus dydžio(19) . Taigi remiantis nacionaliniu įstatymu savivaldybės teritorijoje savivaldybės tarybos nustatytas mokestis, pavyzdžiui, šioje byloje nagrinėjamas mokestis, ir mokestis, nustatytas kiekvienai teritorijos daliai, kurioje, remiantis Vyriausybės nutarimu, jį taiko administracinių regionų centrų savivaldybės tarybos, pavyzdžiui, Simitzi
byloje nagrinėjamas mokestis, neturi būti vertinami skirtingai.
B – Gynybos argumentų atmetimas
30. Darant prielaidą, kad minėtoje Simitzi
byloje nustatytas principas yra taikytinas šiuo atveju, lieka įvertinti Carrara savivaldybės pateiktų gynybos argumentų turinį. Šie argumentai yra trijų rūšių.
31. Pirma, jie apima ginčijamo mokesčio galimas pasekmes. Savivaldybė mano, kad šis mokestis neiškraipo konkurencijos Bendrijos rinkoje.
32. Vis dėlto reikia priminti, kad lygiaverčio poveikio mokestis pagal Sutartį apibrėžiamas kaip bet koks vienašališkai taikomas piniginis mokestis, kuriuo yra apmokestinamos nacionalinės ar užsienio prekės dėl to, kad jos kerta valstybės sieną, net jeigu jis nėra renkamas valstybės naudai ir neturi jokio diskriminacinio arba apsauginio poveikio(20) . Todėl šis vertinimas nepriklauso nei nuo poveikio, kurį mokestis gali padaryti prekybai tarp valstybių narių, nei nuo konkurencijos iškraipymo, kurį jis gali sukelti. Iš to taip pat išplaukia, kad savivaldybės argumentas, pagal kurį nagrinėjamas produktas nekonkuruoja su ne iš savivaldybės teritorijos kilusiais produktais, nėra svarbus.
33. Antra, savivaldybės argumentai grindžiami mokesčio nustatymu siekiamais tikslais. Šio mokesčio tikslas, inter alia,
yra padengti kelių bei uostų infrastruktūros įrengimo ir remonto išlaidas, imtis aplinkos apsaugos priemonių, palaikyti iniciatyvas kultūros srityje ir galiausiai finansuoti darbuotojams skirtos socialinės paramos priemones. Toks yra pagrindinis Italijos Respublikos argumentas, pateiktas per posėdį. Ji taip pat pažymi, kad visos nurodytos veiklos rūšys yra tiesiogiai susijusios su marmuro sektoriumi ir verslu.
34. Tačiau iš bendro ir absoliutaus bet kokių muitų, taikomų judančioms tarp valstybių narių prekėms, draudimo pobūdžio išplaukia, kad muitai yra draudžiami nepaisant jų taikymo tikslo ir iš jų gaunamų pajamų paskirties(21) . Todėl nei socialinis, aplinkos apsaugos, kultūrinis ar kitas tikslas, dėl kurio jis buvo nustatytas, nei tai, kad iš jo gaunamos pajamos yra skirtos marmuro sektoriui, negali sutrukdyti kvalifikuoti ginčijamą mokestį kaip muitui lygiaverčio poveikio mokestį EB 23 ir EB 25 straipsnių prasme(22) .
35. Yra tik viena išimtis iš lygiaverčio poveikio mokesčio draudimo principo, kurią pripažino Teisingumo Teismas. Jis pripažino, kad „tam tikrais atvejais negalima pašalinti galimybės, kad konkreti ir realiai suteikta paslauga gali būti proporcingai atlyginta“(23) . Bet tokiais atvejais taip pat reikia, kad realiai suteikta paslauga būtų konkrečiai teikiama atitinkamam ūkio subjektui ir kad nustatytos rinkliavos dydis būtų proporcingas šiai paslaugai(24) . Jei visos šios sąlygos yra įvykdytos, galima teisėtai manyti, kad nustatyta rinkliava nėra paprasta atitinkamos valstybės narės apsaugos priemonė.
36. Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar byloje šios sąlygos buvo įgyvendintos. Tačiau reikia priminti pagrindinius aiškinimo elementus, kurie gali būti naudingi šiam vertinimui, kai jie išplaukia iš Teisingumo Teismui pateiktų bylos medžiagos dokumentų. Pažymėdama šios išimties naudą, savivaldybė savo pastabose pripažino, kad iš 1999 m. kovo 25 d. įstatymo Nr. 75, pateikiančio autentišką įstatymo, kuris nustato ginčijamą mokestį, aiškinimą, išplaukia, kad sektoriaus ūkio subjektai nėra „ tiesioginiai
šio mokesčio pajamų gavėjai“(25) . Šis mokestis netiesiogiai atitinka visų šios pramonės ūkio subjektų bendrą interesą. Pirmiausia reikia patikrinti, ar pajamos iš šio mokesčio yra skirtos su marmuro sektoriumi susijusioms išlaidoms padengti. Bet, net darant prielaidą, kad taip yra, tariamos naudos iš šio mokesčio pagrindas bet kuriuo atveju būtų visų eksportuotojų bendras interesas, o ne realiai konkrečiam asmeniui suteiktos paslaugos(26) . Šią išvadą dar labiau patvirtina tai, kad mokestis, kurį moka eksportuotojai, priklauso tik nuo išvežamo marmuro kiekio. Taigi iš tikrųjų jis nėra susijęs su konkrečiam asmeniui suteiktų paslaugų realiomis sąnaudomis(27) .
37. Iš šio nagrinėjimo išplaukia, kad visi Carrara savivaldybės pateikti gynybos argumentai yra nepriimtini.
C – Dėl atsisakymo vertinti mokestį kaip vidaus mokestį
38. Galiausiai Carrara savivaldybė siūlo laikyti ginčijamą mokestį vidaus mokesčiu pagal EB 90 straipsnį. Visų pirma ji remiasi tuo, kad savivaldybės teritorijoje nebėra arba yra tik nedidelis kiekis marmuro produktų. Iš to logiškai išplaukia, kad mokestį reikia suprasti kaip bendro pobūdžio vidaus mokestį, kuris netaikomas marmurui, liekančiam savivaldybėje. Be to, šiuo mokesčiu tokiu pat būdu ir toje pačioje prekybos stadijoje apmokestinamas Italijos teritorijoje esantis ir eksportuojamas marmuras. Kadangi tokia sistema nenumato jokios diskriminacijos, reikia ją pripažinti atitinkančia Sutarties nuostatas.
39. Šie motyvai nėra įtikinantys. Viena vertus, šalys nepriėjo prie susitarimo, kad savivaldybės teritorijoje iš tikrųjų lieka nedaug vietinės produkcijos. Bet, kita vertus, rėmimasis tokiu faktu neturi jokios reikšmės vertinant ginčijamą mokestį. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 90 straipsnis numato piniginius mokesčius, patenkančius į bendrą vidaus mokesčių sistemą, kuriais periodiškai pagal tuos pačius kriterijus apmokestinami vietiniai produktai ir užsienio produktai(28) . Šioje byloje nustatyta, kad pagamintos ir likusios Carrara savivaldybės teritorijoje prekės neapmokestinamos ginčijamais mokesčiais. Priešingai nei per posėdį teigė Carrara savivaldybė ir Italijos Respublika, produktų paskirtis yra apmokestinimą lemianti sąlyga. Norint taikyti mokestį nepakanka, kad marmuras būtų išgautas savivaldybės teritorijoje, dar reikia, kad šis neapdirbtas arba apdirbtas marmuras būtų išvežtas iš jos teritorijos. Taigi iš ginčijamų teisės aktų teksto aiškiai išplaukia, kad pagrindinė apmokestinimo priežastis yra savivaldybės teritorijos ribų kirtimas. Šis fiskalinis mechanizmas buvo nustatytas taip, kad jis yra taikomas (marmuro) išvežimui ir eksportui. Toks yra objektyvus kriterijus, kurio pagrindu jis buvo nustatytas. Tai, kad produktų, kurie neturi būti eksportuoti, yra nedaug, nekeičia šios tvarkos, kuri vienintelė yra svarbi nagrinėjamam vertinimui, pobūdžio.
40. Tačiau darant prielaidą, priešingai nei ką tik buvo nurodyta, kad aplinkybė, jog (ginčijamas produktas) nėra naudojamas ir vartojamas vietiniu mastu, yra šio nagrinėjimo lemiantis veiksnys, ar gali savivaldybė pagrįstai teigti, kad dėl šios aplinkybės iš tikrųjų galima laikyti ginčijamą mokestį vidaus mokesčiu?
41. Galima tuo suabejoti. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas nustatė, kad kalbant apie iš kitos valstybės narės importuojamam produktui taikomą mokestį, tapačių arba panašių vietinių produktų nebuvimas neatleidžia šio mokesčio nuo EB 90 straipsnyje nustatytos tvarkos taikymo, jei nagrinėjamas mokestis patenka į bendrą vidaus mokesčių sistemą(29) . Priešingai, tokiu atveju mokestis būtų laikomas lygiaverčio poveikio mokesčiu, jei paaiškėtų, kad mokestis iš tikrųjų yra specialiai skirtas apmokestinti importuojamus arba eksportuojamus produktus(30) . Šiuo atveju ginčijamo mokesčio struktūros nagrinėjimas nepalieka jokių rimtų abejonių dėl jo paskirties ir dėl jį nustačiusio teisės aktų leidėjo siekiamų tikslų(31) . Šis mokestis nustatytas specialiai eksportuojamiems produktams. Todėl jis negali būti laikomas vidaus mokesčiu EB 90 straipsnio prasme.
42. Tokiomis aplinkybėmis teiginys, kad mokestis tokiu pat būdu ir toje pačioje prekybos stadijoje taikomas itališkiems ir eksportuojamiems produktams, yra nesvarbus. Jei padarysime išvadą, kad EB 25 straipsnis taikomas mokesčiams, kuriais apmokestinamos prekės, kai jos kerta valstybės narės savivaldybės teritorijos ribas, tai turi būti lyginami ne itališki ir eksportuojami produktai, bet produktai, kurie turi likti Italijos teritorijoje ir išvežami iš jos produktai. Atsižvelgiant į pastarąją nuomonę mokestis išvežamam marmurui aiškiai sudaro grėsmę Bendrijos muitų teritorijai ir pažeidžia EB 25 straipsnį.
43. Iš šių pastabų išplaukia, kad ginčijamas mokestis priskiriamas muitui lygiaverčio poveikio mokesčių grupei neatsižvelgiant į tai, ar jis yra susijęs su vidaus prekyba arba su prekyba tarp valstybių narių. Todėl jis negalėtų išvengti draudimo principo, kurį EB sutartis taiko tokiems mokesčiams, taikymo.
IV – Kitas požiūris
A – „Lancry požiūrio“ trūkumai
44. Požiūris, kuris ką tik buvo pateiktas remiantis Teisingumo Teismo šiuo klausimu taikoma praktika, pavyzdžiui, minėta byla Lancry ir kt., turi pranašumą užtikrinant bendros muitų teritorijos vientisumą ir kartu Sutarties nuostatų dėl Muitų sąjungos vienodą taikymą. Iš tikrųjų būtų keista pripažinti, kaip tai primena savo išvadoje byloje Lancry ir kt.
generalinis advokatas G. Tesauro, kad vieningoje rinkoje „draudžiami prekybos tarp Portugalijos ir Danijos apribojimai, tačiau į prekybos tarp Neapolio ir Kaprio apribojimus neatsižvelgiama“(32) . Bet, kita vertus, jis turi didelių trūkumų. Mano nuomone, yra trys pagrindiniai trūkumai.
45. Pirma, šios teismų praktikos pagrindai yra nestabilūs. Norint tai įrodyti, pakanka perskaityti Sutarties nuostatas, kuriomis jis remiasi. EB 23 ir EB 25 straipsniuose numatyta pašalinti tarifinius valstybių narių tarpusavio prekybos
apribojimus. Taigi neatrodo, kad šios nuostatos turi būti taikomos prekybai tarp tos pačios valstybės narės teritorijos dalių.
46. Be abejo, Lancry teismų praktika grindžiama idėja, kad pagal savo pobūdį mokestis už sienos kirtimą kelia grėsmę „Bendrijos muitų teritorijos vientisumui“(33) . Teoriškai tai gali būti tiesa, bet praktiškai sukelia neigiamas pasekmes. EB 23 straipsnis išreiškia tik Bendrijos valstybių įkūrėjų siekį apriboti šių valstybių narių kompetenciją muitų srityje. Bet tuo jos nesiekė atimti iš šių valstybių kompetenciją reguliuoti tik su jų teritorijomis susijusias situacijas. Iš laisvo judėjimo principo, kuris taikomas transnacionalinėms situacijoms, Teisingumo Teismas faktiškai išvedė pasienio situacijoms taikomą principą, sutapatindamas regioninę ir nacionalinę sienas(34) . Tačiau Muitų sąjungos sistema pirmiausia yra laisvo judėjimo tarp valstybių narių sistema, o ne vidaus sienų kirtimo sistema. Sutapatindamas jas, Teisingumo Teismas turi taikyti laisvo judėjimo principą mokesčiams, taikomiems su juo nesusijusiose situacijose.
47. Antra, minėtas sprendimas Lancry ir kt.
bei vėlesnė teismų praktika sukelia Teisingumo Teismui grėsmę būti nenuosekliam. Iš tikrųjų galima buvo tikėtis, kad „ Lancry požiūris “ bus taikomas visose srityse, susijusiose su nuostatomis dėl laisvo judėjimo(35) . Niekas, atrodo, neprieštaravo tam, kad šioje byloje taikomi motyvai būtų taikomi kitais prekybos apribojimų atvejais. Užuot remiantis Bendrijos muitų teritorijos vieningumui keliama grėsme, pakaktų nurodyti grėsmę vidaus rinkai(36) arba net ekonominiam vieningumui, atsiradusiam iš Ekonominės ir pinigų sąjungos(37) . Šios sąvokos teoriškai galėtų turėti tas pačias praktines pasekmes. Tačiau Teisingumo Teismo požiūris buvo kitoks. Visose šiose srityse jis pasirinko išsaugoti klasikinį laisvo judėjimo taisyklių netaikymo išskirtinai vidaus situacijoms principą.
48. Taigi lieka prieštaravimas, kurio, atrodo, niekas negali pateisinti, tarp lygiaverčio poveikio mokesčių srityje taikomo požiūrio ir bendro požiūrio, kurio Teisingumo Teismas laikosi kitose srityse(38) . Be abejo, naujausia teismų praktika mažina skirtumus tarp Muitų sąjungos ir kitų laisvo judėjimo sistemų. Neseniai Teisingumo Teismas stengėsi išplėsti savo kompetenciją, norėdamas pareikšti savo nuomonę dėl Bendrijos teisės taikymo vidaus situacijoms, galinčioms turėti ryšį su šios teisės reglamentuojamomis situacijomis(39) . Bet šiuo atveju jis neiškėlė klausimo dėl Bendrijos teisės netaikymo išskirtinai vidaus situacijoms principo. Mano nuomone, Teisingumo Teismo nenoras atsisakyti šio principo parodo teisėtas apsaugos nuo savavališko Bendrijos teisės taikymo srities išplėtimo priemones.
49. Galiausiai paskutinis argumentas, kuris turėtų įtikinti atsisakyti „ Lancry
požiūrio“, yra tas, kad yra rimtų priežasčių grįžti prie dažniausiai lygiaverčio poveikio priemonių srityje taikomos teismų praktikos. Viena, ši teismų praktika atitinka laisvo judėjimo taisyklių, kurios neturi būti taikomos išskirtinai vidaus situacijose, raidę ir dvasią. Kita, ji, atrodo, atitinka bendrą Teisingumo Teismo nenorą aiškinti laisvo prekių judėjimo taisykles atsižvelgiant į laisvo vertimosi komercine veikla principą. Viena iš pagrindinių priežasčių, pateisinančių laisvo judėjimo taisyklių taikymą tik transnacionalinėms situacijoms, yra siekis išsaugoti šių taisyklių taikymą tik galimam prekybos liberalizavimui(40) .
50. Visos šios priežastys, atrodo, skatina laikytis naujo požiūrio, tačiau neginčija teisėtų reikalavimų, kuriais pagrįsta teismų praktika Lancry ir kt.
B – Galimi požiūriai
51. Klasikiniu požiūriu ginčijamas mokestis turi sudėtingą struktūrą, kurioje reikia išskirti atskirus elementus, t. y. priklausančius Bendrijos teisės nuostatų dėl laisvo judėjimo taikymo sričiai ir nepriklausančius jai. Tai reiškia, kad nagrinėjami teisės aktai turi būti aiškinami ne bendrai, o atsižvelgiant į tai, ar jie veikia prekybą Bendrijos viduje, ar ne (41) .
52. EB 25 straipsnyje nustatytas draudimas apima ginčijamą mokestį tiek, kiek jis yra taikomas eksportuojamiems iš Italijos teritorijos produktams. Taigi šiems nacionalinės teisės aktams reikia taikyti šios išvados 24–43 punktuose pateiktą nagrinėjimą. Tačiau tiek, kiek šiuo mokesčiu yra apmokestinami Italijoje liekantys produktai, jam Bendrijos Muitų sąjungos sistema netaikoma.
53. Šiuo klausimu Teisingumo Teismui teoriškai yra siūlomi trys požiūriai.
54. Pirmas požiūris yra susijęs su tikslu grįžti prie Bendrijos teisės netaikymo valstybės narės taikomam mokesčiui vidaus prekybos jos teritorijoje atveju principo. Taip Teisingumo Teismas priimtų poziciją, kuriai generalinis advokatas G. Tesauro savo išvadoje, priimtoje byloje Lancry ir kt., teikia pirmenybę.
55. Šis požiūris yra kritikuotinas, nes jis neigia teisėtą susirūpinimą, kuris buvo „ Lancry požiūrio“ priėmimo motyvu. Pirmiausia jis susijęs su praktiniais Bendrijoje judančių produktų kilmės arba paskirties nustatymo sunkumais(42) . Jis taip pat yra susijęs su sunkumais, kuriuos sukuria vadinamoji „atvirkštinė diskriminacija“(43) . Ši sąvoka apima, inter alia, atvejus, kai valstybės narės piliečiai, nesinaudojantys Sutartyje nustatytomis judėjimo laisvėmis, atsiduria mažiau palankioje teisinėje padėtyje nei piliečiai, kurie naudojasi šių laisvių suteikiamomis teisėmis. Kaip žinoma, Teisingumo Teismas laiko nusistovėjusia taisykle ignoruoti šiuos atvejus, remdamasis Bendrijos teisės netaikymu išskirtinai vidaus situacijoms(44) . Todėl tik nacionalinis teismas turi įvertinti šias situacijas(45) . Tačiau šio kompetencijos trūkumo pripažinimo pasekmė galėtų būti ta, kad nacionalinis teismas liktų bejėgis diskriminacinių situacijų, kurios priklauso Bendrijos teisei, atžvilgiu(46) . Būtų sunku pripažinti, kad Bendrijos teisės nedomintų situacija, prie kurios sukūrimo ji pati prisidėjo. Tokiais atvejais Bendrijos teisė sukūrė problemą, kuri nacionalinėje teisėje nebuvo žinoma ir, be abejo, netoleruojama, ir gali būti, kad pastaroji su ja negalėtų kovoti.
56. Siekiant išvengti šių sunkumų, antras galimas požiūris būtų taikyti vidaus situacijoms taikomam mokesčiui tokį požiūrį, kuris buvo įtvirtintas sprendime Guimont (47) .
Kalbama apie pasiūlymą nacionaliniam teismui taikyti požiūrį, išplaukiantį iš lygiaverčio poveikio mokesčių draudimo, situacijoms, kuriose atitinkamos valstybės vidaus teisė įpareigotų suteikti nacionaliniams ūkio subjektams tas pačias teises, kokias tokiose situacijose Bendrijos teisė suteikia eksportuotojams. Atskirtos Bendrijos teisės taikymo požiūriu dvi teisės aktų dalys būtų tiesiogiai ar netiesiogiai aiškinamos pagal tuos pačius laisvo prekių judėjimo principus.
57. Nors šiam požiūriui minėtoje byloje teikiama pirmenybė, man neatrodo, kad jis yra visiškai tinkamas. Viena vertus, teikdamas pirmenybę Teisingumo Teismo kompetencijos priimant prejudicinius sprendimus išplėtimui, jis gali privesti prie sunkiai kontroliuojamo Bendrijos teisės taikymo srities išplėtimo. Sprendimo Guimont
tekstas gali būti labai plačiai aiškinamas. Remiantis šiuo tekstu praktiškai nėra situacijų, kurioms negalėtų būti taikoma Teisingumo Teismo kompetencija ir kurioms negaliotų, bent jau netiesiogiai, Bendrijos teisė. Tam iš tikrųjų pakanka, kad nagrinėjama situacija galėtų būti susijusi su Bendrijos teisės aiškinimo klausimu, kuris akivaizdžiai nebūtų nepagrįstas. Tokį ryšį nėra sunku nustatyti, ypač dėl to, kad iš esmės tik nacionalinis teismas turi įvertinti, ar yra svarbu ir būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą(48) . Kita vertus, šio požiūrio veiksmingumas priklauso nuo to, ar nacionalinė teisė suteikia išskirtinai vidaus situacijoje esantiems subjektams tas pačias teises, kaip ir Bendrijos teisė(49) . Taigi jis palieka galimų atvirkštinių diskriminacijų sprendimą tik taikant vidaus teisės priemones ir numatant galimybę surasti jose tinkamą priemonę. Tačiau tokia paieška tam tikrais atvejais gali susidurti su kliūtimis, susijusiomis net su atitinkamos teisės sistemos pobūdžiu(50) .
58. Todėl galiausiai aš suteikiu pirmenybę trečiam požiūriui, kuris turi du privalumus: leidžia išsaugoti laisvo judėjimo taisyklių netaikymo išskirtinai vidaus situacijoms principą ir leidžia atsižvelgti į šio principo praktikoje sukeliamus sunkumus. Jis nustato skirtumą tarp ginčijamų nacionalinės teisės aktų
ir iš jų išplaukiančių vidaus situacijų . Jei pirmieji iš dalies išplaukia iš Bendrijos nuostatų dėl Muitų sąjungos, tai antrosios – akivaizdžiai ne. Bet tai nereiškia, kad jos visai nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį. Man atrodo, kad joms kaip „likusioms“ situacijoms, galinčioms patirti jas reguliuojančių Sutarties teisės normų taikymo poveikį, yra taikomi bendri Bendrijos teisės principai.
C – Siūlomas požiūris
59. Nagrinėjimo tikslais siūlau atskirti Bendrijos teisės taikymo vidaus situacijoms, pavyzdžiui, šios bylos atveju, klausimą nuo taikytinų šiose situacijose Bendrijos teisės priemonių klausimo, nes šie du klausimai iškelia dvi skirtingas problemas.
1. Bendrijos teisės taikymas šioje byloje nurodytai situacijai
60. Reikia priminti principą, pagal kurį visos valstybės narės, atsižvelgdamos į pagal Sutarties teisės normas prisiimtus įsipareigojimus, gali įtvirtinti mokesčių sistemą, kuri, jų nuomone, geriausiai tinka atitinkamam produktui(51) . Negalima užginčyti valstybių narių fiskalinei kompetencijai paliktų vidaus mokesčių klausimų. Tačiau tai nereiškia, kad vidaus situacija, kuri išplaukia taikant Sutarties teisės normas mokesčių teisės aktams, yra visiškai svetima Bendrijos teisei.
61. Kalbama apie nacionalinės teisės aktus, kurių taikymo sritis yra iš dalies apribota dėl laisvo judėjimo, dėl kurio ir toliau atsiranda daug ginčijamų situacijų Bendrijos teisės požiūriu, taisyklių taikymo. Viena vertus, tiek, kiek jie yra susiję su Bendrijos prekyba, nacionalinės teisės aktai neturi būti taikomi teikiant pirmenybę Bendrijos laisvo judėjimo sistemos taikymui. Tačiau, kita vertus, tiek, kiek jie yra susiję su išskirtinai vidaus situacijomis, jie toliau išsaugo savo poveikį. Taigi atsižvelgiant į produktų paskirtį šiuose teisės aktuose numatytiems produktams yra taikomos skirtingos sistemos. Tai gali sukelti diskriminaciją dėl alternatyvaus Bendrijos nuostatų arba nacionalinių nuostatų taikymo praktiškai panašioms situacijoms(52) . Taigi šioje byloje atsižvelgiant į produktų paskirtį taikomos dvi skirtingos sistemos, nors bet kuriuo atveju kalbama apie tą pačią produktų išvežimo iš valstybės narės savivaldybės teritorijos situaciją.
62. Šiuo atveju nei nacionalinės teisės aktai, nei Bendrijos teisė nesukuria diskriminacijos. Tačiau ji kyla dėl Bendrijos teisės taikymo iš dalies nagrinėjamiems nacionalinės teisės aktams. Net jei ji nebuvo pageidaujama ar numatoma, ši situacija yra neišvengiama Bendrijos teisės taikymo pasekmė. Net jei ji iš esmės priklauso vidaus teisei, ši situacija taip pat yra „likusi“ situacija Bendrijos teisės požiūriu. Dėl noriai ar nenoriai sukeltų pasekmių Bendrijos teisė tampa viena iš jos sudėtinių dalių.
63. Gali būti, kad šis „įtraukimas“ nepasireikš kaip pakankamai svarbus materialinio priklausomumo Bendrijos teisei veiksnys, kad situacija būtų laikoma patenkančia į Bendrijos teisės taikymo sritį. Pagal bendrą taisyklę iš tikrųjų nepakanka, kad situacija kiltų iš Bendrijos teisės taikymo tam, kad patektų į jos taikymo sritį. Dar reikia įrodyti, kad ji kelia grėsmę vienam iš specialių Sutarties tikslų. Klasikinis atvejis yra, kai nagrinėjama situacija nustato prekybos Bendrijos viduje apribojimus(53) . Šiuo atveju galima taikyti šiai situacijai pagrindinių laisvių nuostatas ir bendros rinkos apsaugos principus. Bet iki šiol Sutarties tikslai buvo plečiami. Mano nuomone, akivaizdžiai vienas iš pagrindinių Bendrijos tikslų yra naikinti prielaidas bet kokiai diskriminacijai atsirasti dėl pačios Bendrijos teisės normų taikymo(54) . Iš to išplaukia, kad taikant Bendrijos teisės normas, kiek tai yra įmanoma, būtina vengti sudaryti sąlygas nediskriminavimo principo pažeidimui.
64. Atsižvelgiant į jos pobūdį ir pasekmes, šioje byloje nagrinėjama situacija yra susijusi su Bendrijos teise, todėl jos negalima pašalinti iš Bendrijos teisės taikymo srities.
2. Nagrinėjamai situacijai taikomos Bendrijos teisės priemonės
65. Priemonės, kurios paprastai taikomos šiam Bendrijos teisės taikymo srities išplėtimui, yra pagrindiniai Bendrijos teisės principai. Šie principai yra Bendrijos teisės sistemos pagrindinių teisės normų pobūdžio. Jie nustato objektyvias visų į Bendrijos teisę galinčių patekti taisyklių ir situacijų ribas(55) . Jie taip pat naudojami arba kaip Bendrijos teisės aktų galiojimo įvertinimo kriterijai, arba kaip į Bendrijos teisės taikymo sritį patenkančių aktų ir situacijų aiškinimo kriterijai. Atsižvelgiant į tai, reikia vertinti Teisingumo Teismo įprastinę formuluotę, pagal kurią valstybės pasiteisinimai, susiję su nacionaline priemone, kuri gali apriboti Sutartyje garantuojamas pagrindines laisves, „turi būti aiškinami atsižvelgiant į pagrindinius teisės principus, ir ypač į pagrindines teises“(56) . Man atrodo, kad galima taikyti šią formuluotę vertinant „likusią“ situaciją, pavyzdžiui, pirmiau nurodytą, jeigu yra nustatyta, kad ją reglamentuoja Bendrijos teisė.
66. Kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi atlikti šį įvertinimą. Jos aiškiai turi plačią diskreciją vertinti ir naudoti priemones, kurias joms suteikė Bendrijos teisė. Tai išplaukia iš to fakto, kad jos turi atsižvelgti į konkrečius kolizinius interesus tik nacionaliniame kontekste. Akivaizdu, kad nagrinėjantis bylą nacionalinis teismas gali geriau nustatyti, ar šiuo atveju yra diskriminacija. Šioje byloje nagrinėjamu atveju jam, pavyzdžiui, reikia nustatyti, kad skirtingas požiūris, taikomas produktams, liekantiems nacionalinėje teritorijoje, ir eksportui skirtiems produktams, yra pateisinamas. Tačiau gali atsitikti, kad nacionalinė teisė nesuteikia jam priemonių nustatyti ar panaikinti panašią diskriminaciją(57) . Šiuo atveju, man atrodo, Bendrijos teisė turi suteikti jam turimas teisines priemones.
67. Tarp šiuo atveju taikomų principų yra, inter alia, bendras nediskriminavimo principas, kurį Teisingumo Teismas įtvirtino kaip pagrindinį Bendrijos teisės principą(58) . Klasikiniu požiūriu šis principas yra tik laisvo judėjimo taisyklių „funkcinis išplėtimas“(59) . Faktiškai, kai Bendrijos teismas taiko šį principą, jis dažniausiai siekia apsaugoti Sutartyje įtvirtintas laisves. Teisingumo Teismo klasikinėje doktrinoje šis principas buvo numatytas kaip Sutarties ginamų ekonominių laisvių įgyvendinimo priemonė(60) .
68. Šiuo metu, atrodo, yra palanki situacija pripažinti savarankišką šio principo pobūdį ir suteikti jam savarankišką taikymo sritį. Galima pripažinti, kad ekonominių laisvių taikymas nebėra būtina nediskriminavimo principo taikymo sąlyga. Tai logiškai išplaukia iš sprendimo Martínez Sala, skaitomo atsižvelgiant į sprendimą Baumbast ir R (61) . Byloje Martínez Sala
Teisingumo Teismas siekė atskirti nediskriminavimo principo taikymą nuo bet kurios koncepcijos, susijusios su ekonominės veiklos vykdymu. Iš bylos Baumbast ir R
išplaukia, kad Europos Sąjungos pilietybės suteikiamos teisės tiesiogiai yra asmeninė valstybių narių piliečių kaip Sąjungos piliečių nuosavybė. Tarp šių teisių yra teisė nepatirti nepateisinamos diskriminacijos(62) .
69. Tai nereiškia, kad Bendrijos teisės taikymo sritis turi būti išplėsta visoms tariamai diskriminacinėms nacionalinėms situacijoms. Kaip ir Sutarties nuostatos dėl laisvo judėjimo arba Sąjungos pilietybės(63) nediskriminavimo principas nesiekia išplėsti Bendrijos teisės materialinio taikymo srities vidaus situacijoms, neturinčioms jokio ryšio su Bendrijos teise(64) . Bet, mano manymu, išskyrus pateisinančias išimtis, jokia diskriminacija neturėtų būti taikoma dėl šių produktų kilmės arba paskirties subjektui, kuris atsidūrė „likusioje“ situacijoje, išplaukiančioje iš Bendrijos (teisės). Bendrijos apsauga jam turi būti taikoma ne taikant laisvo judėjimo taisykles, bet atsižvelgiant į nediskriminavimo principą.
3. Nagrinėjimo išvada
70. Visą šį nagrinėjimą galima apibendrinti taip:
1. Mokestis, pavyzdžiui, šioje byloje nagrinėjamas mokestis, yra muitui lygiaverčio poveikio mokestis tiek, kiek juo apmokestinamos iš valstybės narės teritorijos eksportuojamos prekės.
2. Situacijos, kurios gali susidaryti taikant EB 25 straipsnį nagrinėjamam mokesčiui, kai jos yra susijusios su produktais, kurie turi likti nacionalinėje teritorijoje, turi būti vertinamos atsižvelgiant į bendrus Bendrijos teisės principus, ir ypač į nediskriminavimo principą.
71. Ar į mano pasiūlymą būtų atsižvelgta, ar ne, siūlau Teisingumo Teismui priimti sprendimą, kuris atkurtų nuoseklumą tarp lygiaverčio poveikio mokesčių srities ir kitų laisvo judėjimo sričių. Jei jis atsižvelgtų į mano pasiūlymą, turėtų dvigubos naudos. Viena vertus, jis galėtų iš esmės toliau laikytis principo, pagal kurį laisvo judėjimo taisyklės netaikomos situacijoms, kurios nėra susijusios su nagrinėjamomis taisyklėmis. Kita vertus, atsižvelgdamas į kompetencijos, kurią jis jau turi remiantis minėtu sprendimu Guimont,
jis galėtų suteikti nacionaliniams teismams veiksmingas priemones, skirtas reguliuoti ginčijamas situacijas, susidariusias taikant Bendrijos teisę.
V – Sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą veikimas laiko atžvilgiu
72. Carrara savivaldybė prašo Teisingumo Teismo, jei jis nustatytų, kad mokestis marmurui yra nesuderinamas su Bendrijos teise, apriboti šio sprendimo veikimą laiko atžvilgiu. Šiuo klausimu ji nurodė neaiškumus, susijusius su nagrinėjamam mokesčiui taikomomis pagrindinėmis teisės nuostatomis, ir sunkias finansines pasekmes, kurias toks sprendimas gali sukelti savivaldybei .
73. Iš esmės nacionalinis teismas gali ir turi taikyti pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismo išaiškintą normą net santykiams, atsiradusiems ir susidariusiems prieš priimant sprendimą dėl prašymo dėl išaiškinimo(65) . Tik esant ypatingoms aplinkybėms, atsižvelgdamas į imperatyvius teisinio tikrumo reikalavimus, Teisingumo Teismas gali apriboti suinteresuotų asmenų galimybę remtis jo išaiškinta nuostata tam, kad šie asmenys galėtų užginčyti sąžiningai nustatytus teisinius santykius(66) .
74. Šios bylos nagrinėjimas parodė, kad nebuvo jokių pagrįstų abejonių dėl EB 25 straipsnio taikymo srities. Joks rimtas įrodymas, galintis sukelti abejonių dėl tokio mokesčio nesuderinamumo su Bendrijos teise, nebuvo pateiktas. Vis dėlto reikia atsižvelgti į atvejus, kuriuose mokestis buvo užginčytas iki minėto sprendimo Legros ir kt. priėmimo. Iš tikrųjų iki šio sprendimo paskelbimo savivaldybė galėjo pagrįstai manyti, kad šis mokestis yra suderinamas su Bendrijos teise bent jau todėl, kad juo buvo apmokestinama išskirtinai vidaus prekyba. Priešingai, šiame sprendime atliktas nagrinėjimas turėjo sukelti rimtų abejonių dėl ginčijamo mokesčio teisėtumo. Be to, tokio požiūrio laikėsi Teisingumo Teismas minėtame sprendime Simitzi .
75. Kadangi ginčijamas mokestis yra tokio pat pobūdžio kaip ir nagrinėtas sprendime Simitzi, man atrodo, kad tikslinga jo atžvilgiu laikytis tokio pat požiūrio. Taigi Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad Sutarties nuostatomis, susijusiomis su muitams lygiaverčio poveikio mokesčiais, savo prašymuose grąžinti ginčijamą mokestį, sumokėtą iki 1992 m. liepos 16 d., gali remtis tik ieškovai, kurie iki šios dienos pareiškė ieškinį teisme arba pateikė jam lygiavertį skundą.
76. Pridursime, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų patvirtinti mano siūlomą nagrinėjimą, jis negalėtų šiuo klausimu laikytis kito požiūrio. Viena vertus, yra teisinga manyti, kad minėtas sprendimas Legros ir kt.
sukūrė šioje srityje naują teisinę situaciją, kurią atitinkamos šalys galėjo laikyti stabilia ir aiškia. Kita vertus, siūlomas požiūris nesiekia kito rezultato, nei tas, kuris išplaukia iš sprendimo Simitzi, net jei nagrinėjimas atliekamas nauju būdu.
VI – Išvada
77. Atsižvelgdamas į šias pastabas, siūlau Teisingumo Teismui į šioje byloje jam pateiktus klausimus atsakyti taip:
1. Mokestis, kuriuo valstybė narė apmokestina iš jos savivaldybės teritorijos išvežamas prekes, yra muitui lygiaverčio poveikio mokestis tiek, kiek juo apmokestinamos į kitą valstybę narę eksportuojamos prekės.
2. Situacijos, kurios gali susidaryti taikant EB sutarties nuostatas, susijusias su muitui lygiaverčio poveikio mokesčiais, nagrinėjamam mokesčiui tiek, kiek jos yra susijusios su produktais, kurie yra išvežami į kitą nacionalinės teritorijos dalį, turi būti vertinamos atsižvelgiant į bendrus Bendrijos teisės principus, ir ypač į nediskriminavimo principą.
3. Sutarties nuostatomis, susijusiomis su muitui lygiaverčio poveikio mokesčiais, savo prašymuose grąžinti ginčijamą mokestį, sumokėtą iki 1992 m. liepos 16 d., gali remtis tik ieškovai, kurie iki šios dienos pareiškė ieškinį teisme arba pateikė jam lygiavertį skundą.
(1) .
(2)
–	Patikslinkime, kad Teisingumo Teismui pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą buvo užduoti tokio pat pobūdžio klausimai dėl šio mokesčio taikymo trijose šiuo metu nagrinėjamose bylose, dėl kurių buvo priimta nutartis dėl sujungimo ( GE.M.E.G. Srl ir kt., C‑426/03–C‑429/03).
(3)
–	1994 m. rugpjūčio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas Lancry ir kt.
(C‑363/93, C‑407/93, C‑408/93, C‑410/93 ir C‑411/93, Rink. p. I-3957) ir 1995 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Simitzi
(C‑485/93 ir C‑486/93, Rink. p. I-2655). Šios teismų praktikos pagrindas yra 1992 m. liepos 16 d. Sprendimas Legros ir kt . (C‑163/90, Rink. p. I-4625).
(4)
–	Žr., inter alia, 1997 m. gegužės 7 d. Teisingumo Teismo sprendimą Pistre ir kt.
(C‑321/94–C‑324/94, Rink. p. I-2343) ir 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Guimont
(C-448/98, Rink. p. 10663).
(5)
–	Iš ginčų, kurie vyko posėdyje, bet kuriuo atveju atrodo, kad šie pakeitimai nepakeičia teisės aktų pobūdžio ir taikymo srities, kuri yra mūsų nagrinėjimo objektas šioje byloje.
(6)
–	1993 m. sausio 26 d. Sprendimas Telemarsicabruzzo ir kt.
(C‑320/90–C‑322/90, Rink. p. I-393, 6 ir 7 punktai).
(7)
–	Šia prasme situacija skiriasi nuo tos, dėl kurios buvo priimta 1996 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo nutartis Banco de Fomento e Exterior
(C-326/95, Rink. p. I-1385), paskelbusi jam pateiktus prašyme priimti prejudicinį sprendimą klausimus aiškiai nepriimtinais.
(8)
–	Žr., inter alia, 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Pavlov ir kt.
(C‑180/98–C-184/98, Rink. p. I‑6451, 52 ir 53 punktai).
(9)   –	Žr., inter alia, 1979 m. liepos 12 d. Sprendimą Union laitière normande
(244/78, Rink. p. 2663) ir 6 išnašoje minėto sprendimo Telemarsicabruzzo ir kt .
(10)
–	Žr., inter alia, 1980 m. kovo 11 d. Sprendimą Foglia (104/79, Rink. p. 745) ir 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Foglia (244/80, Rink. p. 3045).
(11)
–	Žr., inter alia, 1998 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimą Sodiprem ir kt.
(C‑37/96 ir C‑38/96, Rink. p. I-2039, 22 punktas).
(12)
–	1984 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas Duphar
(238/82, Rink. p. 523, 30 punktas).
(13)
–	1988 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas Van Eycke
(267/86, Rink. p. 4769, 16 punktas) ir galiausiai 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Consorzio Industrie Fiammiferi
(C‑198/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 45 ir 46 punktai).
(14)
–	Žr., inter alia, 1982 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij
(286/81, Rink. p. 4575, 9 punktas), 1987 m. vasario 18 d. Sprendimą Mathot
(98/86, Rink. p. 809, 7‑9 punktai), 1992 m. sausio 28 d. Sprendimą Steen
(C-332/90, Rink. p. I-341, 9 punktas) bei 1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą RI.SAN . (C-108/98, Rink. p. I-5219, 23 punktas).
(15)
–	3 išnašoje minėto sprendimo Simitzi
21 ir 25 punktai. Teisingumo Teismas šiuo klausimu daro nuorodą į 3 išnašoje minėtus sprendimus Legros ir kt.
bei Lancry ir kt .
(16)
–	Pagal analogiją žr. 3 išnašoje minėto sprendimo Simitzi
22 punktą.
(17)
–	Žr., inter alia, 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Komisija prieš Daniją
(C‑158/82, Rink. p. 3573, 24 punktas) bei generalinio advokato G. F. Mancini išvadą šioje byloje.
(18)
–	Žr., inter alia, 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Michaïlidis
(C‑441/98 ir C‑442/98, Rink. p. I‑7145). Šioje byloje buvo ginčijamas mokestis, kuriuo buvo apmokestinami tik eksportuojami tabako gaminiai.
(19)
–	1969 m. liepos 1 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(24/68, Rink. p. 193, 9 ir 14 punktai).
(20)
–	Žr., inter alia, 1969 m. liepos 1 d. Sprendimą Social Fonds voor de Diamantarbeiders
(2/69 ir 3/69, Rink. p. 211, 18 punktas).
(21)
–	19 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Italiją
7 punktas.
(22)
–	Žr., inter alia, 1968 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(7/68, Rink. p. 617), 1972 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Marimex
(29/72, Rink. p. 1309, 7 punktas) bei 18  išnašoje minėto sprendimo Michaïlidis
17 punktą.
(23)
–	19 išnašoje minėto 1969 m. liepos 1 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją
11 punktas.
(24)
–	Žr., inter alia, 1975 m. vasario 26 d. Sprendimą Cadsky
(63/74, Rink. p. 281, 8 punktas) ir 1983 m. gegužės 17 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(132/82, Rink. p. 1649, 8 punktas).
(25)
–	Atsakovo pastabos, p. 12. Primename, kad pagal įstatymą Nr. 75/1999, aiškinantį įstatymą Nr. 749/1911, mokestis marmurui nustatomas atsižvelgiant „į su vietinio marmuro sektoriaus veikla tiesiogiai ar netiesiogiai susijusias išlaidas“.
(26)
–	Žr. pagal analogiją 24 išnašoje minėto sprendimo Cadsky
8 punktą.
(27)
–	Žr. pagal analogiją 2003 m. vasario 27 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją
(C‑389/00, Rink. p. I-2001, 35 ir 36 punktai).
(28)
–	Žr. inter alia, 22 išnašoje minėto sprendimo Marimex
7 punktą ir 1977 m. kovo 22 d. Sprendimą Steineke & Weinlig
(78/76, Rink. p. 595, 28 punktas).
(29)
–	Žr., inter alia, 1981 m. vasario 3 d. Sprendimą Prancūzija prieš Komisiją
(90/79, Rink. p. 283, 14 punktas).
(30)
–	Žr., inter alia, 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Komisija prieš Daniją
(158/82, Rink. p. 3573) ir 1999 m. balandžio 22 d. Sprendimą CRT France International
(C‑109/98, Rink. p. I-2237).
(31)
–	Šios bylos, kurioje buvo priimtas sprendimas CRT France International
(paminėtas 32 išnašoje), išvadoje generalinis advokatas G. Cosmas primena, kad siekdamas nustatyti vertinimą, kurį reikia taikyti panašiu atveju, Teisingumo Teismas atsižvelgia į ginčijamo mokesčio priėmimo prielaidas ir paskirtį (25 punktas).
(32)
–	3 išnašoje minėtos generalinio advokato G. Tesauro išvados byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Lancry ir kt., 28 punktas.
(33)
–	Š is rūpestis yra vienas iš pagrindinių Teisingumo Teismo motyvų šioje byloje. Patikslinkime, kad Teisingumo Teismas bendrai vartoja „Bendrijos muitų teritorijos“ sąvoką, siekdamas apibrėžti EB sutarties nuostatų dėl Muitų sąjungos taikymo erdvėje sritį, o ne Bendrijai pripažintos kompetencijos pavadinimą.
(34)
–	Tam jis turėjo remtis sienos sąvoka, kuri neatitinka tarptautinėje viešojoje teisėje bendrai priimto apibrėžimo. Le Dictionnaire de la terminologine du droit international public, išleistas J. Basdevant, apibrėžia sieną taip: „Valstybės teritorijos riba. Riba, nustatanti kur prasideda ir baigiasi dvejų kaimyninių valstybių teritorijos“ („Limite du territoire d'un État. Limite déterminant où commencent et finissent les territoires de deux États voisins“ (apibrėžimas atkartotas Dictionnaire de droit international public, išleistas J. Salmon, Bruylant, Briuselis, 2001, p. 520). Panašus apibrėžimas yra Encyclopedia of Public International Law, išleista R. Bernhardt, vokabuloje „Boundaries“.
(35)
–	Toks faktiškai buvo požiūris, išreikštas šioje doktrinoje: J.-P. Keppenne ir P. van Ypersele „ Vers une application du droit communautaire à des obstacles à la libre circulation des marchandises à l’intérieur d’un État membre “, Journal des tribunaux de droit européen, 1994 m., p. 179, taip pat A. Rigaux ir D. Simon, sprendimo Lancry ir kt.
komentaras, Europe, 1994 m., Nr. 361.
(36)
–	Šiuo klausimu žr. H. U. J d’Oliveira, „ Is reverse discrimination still possible under the Single European Act? “, Forty years on: the evolution of private international law in Europe, Kluwer, Deventer, 1990 m., p. 71–86.
(37)
–	Šiuo klausimu generalinis advokatas L. A. Geelhoed konstatavo, kad įkūrus vieningą kapitalo rinką, atsiradusią iš Ekonominės ir pinigų sąjungos, negalima daugiau kalbėti apie išskirtinai vidaus situaciją laisvo kapitalo judėjimo srityje. Jis mano, kad vieninga kapitalo rinka panaši į ilgai egzistuojančią bendrą muitų teritoriją (išvados byloje, kurioje 2002 m. kovo 5 d. buvo priimtas sprendimas Reisch ir kt., C‑515/99 ir C‑527/99–C‑540/99, Rink. p. I-2157, 104 ir 105 punktai).
(38)
–	Prieštaravimas tai pat atsispindi doktrinoje, pavyzdžiui, P. Oliver Free Movement of Goods in the European Community, Sweet & Maxwell, Nr. 6.103–6.106, 2003 m.
(39)
–	Naujausioje Teisingumo Teismo praktikoje yra dvi skirtingos šio išplėtimo rūšys: arba kai nacionalinės teisės aktai patys nustato diskriminacinį ar ribotą įėjimą į valstybės narės rinką ir išsaugo skirtingą požiūrį, kuris sudaro kliūtis prekybai tarp valstybių narių (4 išnašoje minėtas sprendimas Pistre ir kt.
ir 2000 m. sausio 13 d. Sprendimas TK-Heimdienst, C‑254/98, Rink. p. I-151), arba kai Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes, siekia pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą tam, kad leistų jam įvertinti nacionalinės teisės aktus jo nagrinėjamoje byloje (4 išnašoje minėtas sprendimas Guimont
ir 37 išnašoje minėtas sprendimas Reisch ir kt. ).
(40)
–	Žr., inter alia, 1994 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Keck ir Mithouard
(C-267/91 ir C-268/91, Rink. p. I-6097), generalinio advokato G. Tesauro išvadą byloje, kurioje 1993 m. gruodžio 15 d. buvo priimtas sprendimas Hünermund ir kt.
(C-292/92, Rink. p. I-6787), bei generalinio advokato A. Tizzano išvadą byloje CaixaBank France, pateiktą 2004 m. kovo 25 d. (C-442/02, dar nepaskelbta Rinkinyje, 62 ir 63 punktai). Žr. taip pat šiuo klausimu N. Bernard „La libre circulation des marchandises, des personnes et des services dans le traité CE sous l’angle de la compétence“, Cahiers de droit européen, 1998 m., ypač p. 26.
(41)
–	Žr. pagal analogiją 1982 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Waterkeyn ir kt.
(314/81–316/81 ir 83/82, Rink. p. 4337, 11 ir 12 punktai).
(42)
–	3 išnašoje minėto sprendimo Lancry ir kt.
31 punktas.
(43)
–	Galiausiai žr. šiuo klausimu generalinio advokato P. Léger išvadą byloje, kurioje 2003 m. lapkričio 13 d. buvo priimtas Sprendimas Granarolo
(C‑294/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 78 ir paskesni punktai).
(44)
–	Žr., inter alia, 1979 m. kovo 13 d. Sprendimą Peureux
(86/78, Rink. p. 897, 38 punktas), 1986 m. spalio 23 d. Sprendimą Driancourt
(355/86, Rink. p. 3231, 10 ir 11 punktai) ir 1987 m. vasario 18 d. Sprendimą Mathot
(98/86, Rink. p. 809, 7 punktas). Taip pat žr. detaliau išdėstytą poziciją, kurią priėmė generalinis advokatas J. Mischo byloje Edah
(1986 m. lapkričio 13 d. Sprendimas 80/85–159/85, Rink. p. 3359), pagal kurią: „Atvirkštinės diskriminacijos aiškiai negali egzistuoti ilgai tikroje bendroje rinkoje, kuri būtinai turi būti grindžiama vienodo požiūrio principu. Jos turi būti panaikintos teisės aktais“.
(45)
–	Žr. šiuo klausimu 1994 m. birželio 16 d. Sprendimą Steen
(C-132/93, Rink. p. I-2715, 10 punktas).
(46)
–	Kaip pavyzdį galima nurodyti neaiškią Prancūzijos teismų poziciją dėl Teisingumo Teismo kritikuojamos Prancūzijos alkoholinių gėrimų reklamos tvarkos: žr. G. Isaac „ La condamnation du régime français de publicité pour les boissons alcooliques “, Revue trimestrielle de droit européen, 1983 m., p. 470 ir kt.
(47)
–	Minėtas 4 išnašoje.
(48)
–	Pagal nusistovėjusią teismų praktiką. Žr., inter alia, 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Bosman
(C‑415/93, Rink. p. I-4921, 59 punktas).
(49)
–	4 išnašoje minėto sprendimo Guimont
23 punktas.
(50)
–	Kai kurios vidaus teisės sistemos neturi tinkamų priemonių kovoti su diskriminacija, išplaukiančia iš nacionalinės teisės aktų taikymo. Kalbama apie sistemas, kuriose nėra įstatymų konstitucingumo teisminės kontrolės arba kuriose bent jau nėra išankstinės kontrolės. Taip yra Prancūzijoje ir Jungtinėje Karalystėje.
(51)
–	1976 m. birželio 22 d. Sprendimas Bobie
(127/75, Rink. p. 1079, 9 punktas).
(52)
–	Žr. šiuo klausimu O. Due ir C. Gulmann „ Restrictions à la libre circulation intracommunautaire et situations purement internes “, Une Communauté de droit. Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, Verlag, Berlin, 2003 m., ypač p. 383.
(53)
–	Žr., inter alia, 1979 m. vasario 7 d. Sprendimą Knoors
(115/78, Rink. p. 399, 20 ir 24 punktai) ir 44 išnašoje minėto sprendimo Driancourt
10 punktą.
(54)
–	Nesuteikiant šioms nuostatoms jokio poveikio teisiniu požiūriu, primintina, kad Sutarties dėl Konstitucijos Europai projekto 2 straipsnis nustato, kad Sąjungos vertybės yra „bendros valstybėms narėms, gyvenančioms visuomenėje, kurioje vyrauja pliuralizmas, tolerancija, teisingumas, solidarumas ir nediskriminavimas“. 3 straipsnis numato Sąjungos tikslą kovoti su diskriminacija.
(55)
–	Žr. išvadas, kurias generalinė advokatė C. Stix-Hackl pateikė dėl pagrindinių principų vietos Bendrijos teisės sistemoje savo 2004 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismui pateiktoje išvadoje byloje Omega
(C‑36/02).
(56)
–	Teisingumo Teismo praktikoje ši formuluotė taip pat taikoma valstybės motyvams, susijusiems su privalomais bendro intereso reikalavimais (1997 m. birželio 26 d. Sprendimo Familiapress, C‑368/95, Rink. p. I-3689, 24 punktas), bei motyvams, susijusiems su EB sutartyje numatytais viešosios tvarkos reikalavimais (1991 m. birželio 18 d. Sprendimo ERT, C‑260/89, Rink. p. I‑2925, 43 punktas).
(57)
–	Pažymime, kad 1997 m. gruodžio 30 d. Sprendime la Corte costituzionale
(Italija) jau netaikė nacionalinės teisės aktų, kurie sudarė sąlygas atvirkštinei diskriminacijai atsirasti, dėl EB 28 straipsnio taikymo šių teisės aktų daliai (Sprendimo Nr. 443, paskelbto Rivista di diritto internazionale, 1998 m., p. 531, motyvuojamosios dalies 5 punktas). Šiuo atveju jis remėsi tik nacionaliniais konstituciniais lygybės ir laisvo vertimosi ekonomine veikla principais. Bet gali būti, kad nacionalinis teismas, susidūręs su panašia situacija, neranda nacionalinėje teisėje priemonių ir būdų, reikalingų priimti tokį sprendimą.
(58)
–	1977 m. spalio 19 d. Sprendimas Ruckdeschel ir kt.
(117/76 ir 16/77, Rink. p. 1753, 7 punktas).
(59)
–	Žr. šiuo klausimu, inter alia, K. Lenaerts studiją „ L’égalité de traitement en droit communautaire. Un principe unique aux apparences multiples “, Cahiers de droit européen, 1991 m., p. 3–41.
(60)
–	Žr., inter alia, 1989 m. vasario 2 d. Sprendimą Cowan
(186/89, Rink. p. 195) ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą D’Hoop
(C-224/98, Rink. p. I-6191). Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato M. Lagrange išvadą byloje, kurioje 1963 m. liepos 17 d. buvo priimtas Sprendimas Italija prieš Komisiją
(13/63, Rink. p. 334), numatančią, kad „principo turi būti laikomasi tik atsižvelgiant į siekiamus tikslus“; bei generalinio advokato A. La Pergola išvadą byloje, kurioje 1998 m. gegužės 12 d. buvo priimtas Sprendimas Martínez Sala
(C‑85/96, Rink. p. I-2691), apibrėžiančią principą kaip „laisvo judėjimo išdavą“.
(61)
–	60 išnašoje minėtas sprendimas Martínez Sala
bei 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Baumbast ir R
(C‑413/99, Rink. p. I-7091). Tarp šių dviejų sprendimų priėmimo Teisingumo Teismas papildė savo praktiką šiuo klausimu 1998 m. lapkričio 24 d. Sprendimu Bickel ir Franz
(C‑274/96, Rink. p. I-7637), 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimu Grzelczyk
(C‑184/99, Rink. p. I‑6193) ir 60 išnašoje minėtu sprendimu D’Hoop .
(62)
–	Žr. šiuo klausimu generalinio advokato A. La Pergola išvados 60 išnašoje minėtoje byloje Martínez Sala
23 punktą.
(63)
–	1997 m. birželio 5 d. Sprendimas Uecker ir Jacquet
(C‑64/96 ir C‑65/96, Rink. p. I-3171, 23 punktas).
(64)
–	1986 m. sausio 15 d. Sprendimas Hurd
(44/84, Rink. p. 429, 55 punktas).
(65)
–	1980 m. kovo 27 d. Sprendimas Denkavit italiana
(61/79, Rink. p. 1205, 16 punktas).
(66)
–	4 išnašoje minėto sprendimo Legros ir kt.
30–36 punktai.