62024TC0589
GENERALINĖS ADVOKATĖS
MAJA BRKAN IŠVADA,
pateikta 2025 m. lapkričio 26 d. (
1
)
Byla T‑589/24
A-GmbH
prieš
Hauptzollamt C
(Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Muitų sąjunga – Muitinės kodeksas – Reglamentai (EEB) Nr. 2913/92 ir (ES) Nr. 952/2013 – Laikinojo išvežimo perdirbti procedūra – Dalinis neapmokestinimas importo muitais – Eksporto įforminimas muitinės įstaigoje, nenurodytoje leidime ir esančioje kitoje valstybėje narėje nei ta, kuri išdavė minėtą leidimą – Nerafinuotas žemės riešutų aliejus“
Įvadas
1.
Tarptautinio darbo pasidalijimo sąlygomis daugelis Europos Sąjungos įmonių dėl ekonominių ar techninių priežasčių naudojasi laikinuoju išvežimu perdirbti, t. y. išveža (eksportuoja) prekes iš Sąjungos, kad jas vėl įvežtų (importuotų) perdirbtas, apdorotas ar sutaisytas (
2
).
2.
Bendrijos muitinės kodekso (
3
) (toliau – BMK) ir Sąjungos muitinės kodekso (
4
) (toliau – SMK) nuostatomis dėl laikinojo išvežimo perdirbti procedūros siekiama išvengti prekių, kurios eksportuojamos perdirbimo tikslais (
5
), apmokestinimo muitais tuo metu, kai jos importuojamos atgal į Sąjungos teritoriją (
6
). Taigi, pagal BMK 145 straipsnio 1 dalį ir SMK 259 straipsnio 1 dalį kompensaciniai arba perdirbti produktai (
7
) išleidžiami į laisvą apyvartą visiškai arba iš dalies atleidžiant nuo importo muitų.
3.
Šis Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas, Vokietija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl BMK ir jo įgyvendinimo reglamento (
8
) (toliau – BMKĮR, o kartu su BMK – senieji muitų teisės aktai) nuostatų ir SMK, jį papildančio deleguotojo reglamento (
9
) (toliau – SMKDR) ir jo įgyvendinimo sąlygas nustatančio įgyvendinimo reglamento (
10
) (toliau – SMKĮR, o kartu su SMK ir SMKDR – naujieji muitų teisės aktai) nuostatų, susijusių su laikinojo išvežimo perdirbti procedūros taikymu, išaiškinimo.
4.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą, kurios šalys yra Vokietijos bendrovė A-GmbH (toliau – kasatorė pagrindinėje byloje) ir Hauptzollamt C (C centrinė muitinė, toliau – CM). Šios bylos dalykas yra kasatorės pagrindinėje byloje naudojimasis CM 2014 m. gruodžio 1 d. išduotu leidimu taikyti Sąjungos prekėms laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, ją įforminant Nyderlanduose esančioje muitinėje, kuri nenurodyta minėtame leidime.
Teisinis pagrindas
5.
Šioje byloje svarbūs būtent BMK 84, 85, 87, 145 straipsniai ir 150 straipsnio 2 dalis, BMKĮR 500 ir 501 straipsniai, SMK 77 straipsnis, 86 straipsnio 6 dalis, 211 straipsnio 1 dalis ir 259 straipsnis, SMKDR 254 straipsnis ir SMKĮR 261 straipsnio 1 dalies c punktas.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
6.
2014 m. gruodžio 1 d. CM suteikė kasatorei pagrindinėje byloje leidimą taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, kad ji galėtų Šveicarijoje įsisteigusioje bendrovėje gaminti žemės riešutų aliejų kaip kompensacinį ir (arba) perdirbtąjį produktą, gaunamą atlikus perdirbimo operacijas. Laikinai eksportuota prekė buvo nerafinuotas žemės riešutų aliejus.
7.
CM išduotame leidime dvi Vokietijos muitinės įstaigos (muitinės įstaiga W ir muitinės įstaiga Z) buvo patvirtintos kaip muitinės įstaigos, kurioms leidžiama įforminti laikinai išvežamų prekių muitinės procedūrą. Ją užbaigti galėjo bet kuri Vokietijos muitinės įstaiga. CM turėjo prižiūrinčiosios muitinės įstaigos statusą.
8.
Laikotarpiu nuo 2015 m. birželio mėn. iki 2017 m. rugsėjo mėn. kasatorė Nyderlanduose pirko į laisvą apyvartą išleisto nerafinuoto žemės riešutų aliejaus. Ši Sąjungos prekė buvo deklaruota Nyderlandų muitinės įstaigoje (NL000xxx) tiesioginio eksporto į Šveicariją tikslais, nurodant muitinės procedūros kodą 1000 (negrąžinamasis eksportas be ankstesnės procedūros). Atlikusi perdirbimo procedūras Šveicarijoje, laikotarpiu nuo 2015 m. birželio 29 d. iki 2017 m. rugsėjo 11 d. kasatorė pagrindinėje byloje įformino Šveicarijoje kompensacinio (perdirbto) produkto išleidimo į laisvą apyvartą Sąjungoje procedūrą, nurodydama muitinės procedūros kodą 4000 (išleidimas į laisvą apyvartą vienu metu pagal muitų ir mokesčių teisės aktus be ankstesnės procedūros). Kiek tai susiję su muitine verte, kasatorė pagrindinėje byloje nurodė Šveicarijoje atliktų perdirbimo procedūrų išlaidas, o ne importuoto perdirbto žemės riešutų aliejaus vertę.
9.
CM pakeitė 2014 m. gruodžio 1 d. išduotą leidimą taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, nuo 2018 m. kovo 16 d. įtraukdama Nyderlandų muitinės įstaigą (NL000xxx) kaip muitinės įstaigą, įforminančią laikiną prekių eksportą pagal laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą.
10.
2018 m. liepos 25 d. CM atliko muitų išieškojimą a posteriori, motyvuodama tuo, kad kasatorė pagrindinėje byloje negalėjo pasinaudoti laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, nes nebuvo deklaravusi Sąjungos prekių pagal muitinės procedūros kodą 2100 (laikinasis eksportas pagal laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą be ankstesnės procedūros) leidime nurodytose Vokietijos muitinės įstaigose.
11.
Kasatorė pagrindinėje byloje pateikė skundą dėl šio CM vykdyto muitų išieškojimo. Be to, ji paprašė Nyderlandų muitinės įstaigos iš dalies pakeisti nerafinuoto žemės riešutų aliejaus eksporto muitinės deklaracijas, kad jose būtų nurodytas ne tik laikinojo išvežimo perdirbti muitinės procedūros kodas (37 langelyje nurodytas kodas 2100), bet ir nuoroda į leidimą perdirbti (44 langelyje). 2018 m. gruodžio 5 d. pranešimu apie nustatytą importo muitą CM sumažino a posteriori išieškomų muitų sumą, o likusią skundo dalį atmetė.
12.
Gavęs kasatorės pagrindinėje byloje skundą, Finanzgerticht (Finansų teismas, Vokietija) nusprendė, kad ji negalėjo importuoti žemės riešutų aliejaus būdama iš dalies atleista nuo importo muitų pagal BMK 145 straipsnį, nes nebuvo pasinaudojusi CM jai suteiktu leidimu ir pritaikiusi laikinai išvežtoms prekėms laikinojo išvežimo perdirbti procedūros.
13.
Kasatorė pagrindinėje byloje, pateikusi prašymą peržiūrėti sprendimą kasacine tvarka, iš esmės teigia, kad klausimas, ar deklaracija pateikiama kompetencijos neturinčiai Vokietijos muitinės įstaigai, ar Nyderlandų muitinės įstaigai, yra nereikšmingas, ypač atsižvelgiant į tai, kad CM turi kitų priemonių užtikrinti, kad būtų paisoma prekių identifikavimo sąlygų.
14.
Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas) laikosi nuomonės, kad jo nagrinėjamos bylos baigtis priklauso nuo senųjų ir naujųjų muitų teisės aktų nuostatų išaiškinimo. Taigi jis nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar draudžiama iš dalies neapmokestinti importo muitais po laikinojo išvežimo perdirbti pagal [BMK] 145 straipsnio 1 dalį arba [SMK] 259 straipsnio 1 dalį, jei laikinai išvežtų prekių muitinės deklaraciją priėmė muitinės įstaiga, kuri leidime įforminti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą pagal [BMK] 85 straipsnį, siejamą su 84 straipsnio 1 dalies b punkto penkta įtrauka, arba pagal [SMK] 211 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktą nėra nurodyta kaip muitinės procedūros įforminimo įstaiga?
2.
Ar [BMK] 150 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata yra susijusi tik su prievolėmis, atsirandančiomis po to, kai laikinai išvežtoms prekėms įforminama laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, ar vis dėlto [BMK] 150 straipsnio 2 dalis jau taikoma prievolėms, susijusioms su muitinės deklaracijos pateikimu, siekiant laikinai išvežamoms prekėms įforminti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą?
3.
Ar [SMK] 86 straipsnio 6 dalis turi būti taikoma mutatis mutandis, jei skola muitinei pagal [SMK] 77 straipsnio 1 dalies a punktą atsirado išleidžiant perdirbtuosius produktus į laisvą apyvartą?“
15.
Vykstant procesui Bendrajame Teisme, pastabas pateikė Belgijos vyriausybė, Komisija ir kasatorė pagrindinėje byloje. Komisija ir kasatorė pagrindinėje byloje dalyvavo 2025 m. rugsėjo 8 d. įvykusiame teismo posėdyje, kuriame atsakė į Bendrojo Teismo raštu ir žodžiu pateiktus klausimus.
Analizė
Pirminės pastabos
16.
Taikant laikinojo išvežimo perdirbti muitinės procedūrą Sąjungos veiklos vykdytojams leidžiama laikinai eksportuoti Sąjungos prekes į trečiąją šalį, siekiant jas perdirbti ir vėliau reimportuoti į Sąjungą, visiškai arba iš dalies neapmokestinant importo muitais. Ši muitinės procedūra vyksta keliais etapais. Pirma, taikant šią procedūrą turi būti išduotas leidimas (
11
) ir jame nurodytos sąlygos, kuriomis juo gali būti naudojamasi (
12
). Antra, Sąjungos prekės, kurios turi būti perdirbamos trečiojoje šalyje, turi būti laikinai eksportuojamos taikant laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą (
13
). Trečia, prekių, kurioms taikoma laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, perdirbimas vyksta trečiojoje šalyje. Ketvirta, pagal BMK 150 straipsnio 1 dalį ir SMK 259 straipsnio 1 dalį tam, kad, atlikus šias procedūras trečiojoje šalyje, laikinai išvežtos prekės, reimportuotos kaip kompensaciniai arba perdirbtieji produktai, būtų visiškai arba iš dalies atleistos nuo importo muitų, turi būti įforminta jų išleidimo į laisvą apyvartą procedūra.
17.
Pagrindinėje byloje keliama pagrindinė problema susijusi su tuo, kad Sąjungos prekių, laikinai eksportuotų siekiant atlikti perdirbimo operacijas Šveicarijoje, eksporto procedūra buvo įforminta Nyderlanduose esančioje muitinės įstaigoje. Ši įstaiga, esanti kitoje valstybėje narėje nei ta, kuri išdavė leidimą, nebuvo nurodyta Vokietijos muitinės įstaigos, t. y. CM, 2014 m. gruodžio 1 d. išduotame leidime. Be to, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą papildomai nurodytos importuotų produktų eksporto deklaracijose ir išleidimo į laisvą apyvartą deklaracijose padarytos klaidos, o Nyderlandų muitinės įstaiga sutiko a posteriori iš dalies pakeisti eksporto deklaracijas, kad ištaisytų jose esančias klaidas. Kalbant konkrečiai, šiose deklaracijose buvo nurodyti neteisingi muitinės procedūros kodai, kurie vėliau buvo pakeisti (
14
).
18.
Svarbu pažymėti, kad kasatorė pagrindinėje byloje 2014 m. gruodžio 1 d. CM išduotu leidimu pasinaudojo atlikdama procedūras, įvykdytas nuo 2015 m. birželio iki 2017 m. rugsėjo mėn. Pagal ištaisyto SMK (
15
) 288 straipsnio 2 dalį, išskyrus nuostatas dėl deleguotųjų ar įgyvendinimo aktų priėmimo, SMK nuostatos įsigaliojo 2016 m. gegužės 1 d. Be to, pagal SMKĮR 251 straipsnio 1 dalies a punktą, remiantis BMK ir BMKĮR nuostatomis suteikti leidimai galiojo iki jų galiojimo termino pabaigos, jei jis netruko ilgiau nei iki 2019 m. gegužės 1 d. (
16
) Taigi, pagrindinė byla ypatinga tuo, kad CM išduoto leidimo naudojimas pirmiausia buvo reglamentuojamas senaisiais muitų teisės aktais, o vėliau – naujaisiais muitų teisės aktais. Kadangi naujaisiais muitų teisės aktais buvo iš dalies pakeistos tam tikros pagrindinėje byloje taikytinos nuostatos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus atskirai nagrinėsiu pagal tai, kiek jie susiję su senaisiais teisės aktais ir kiek jie susiję su naujaisiais muitų teisės aktais.
Dėl klausimų, susijusių su senaisiais muitų teisės aktais
Dėl pirmojo klausimo, kiek jis susijęs su senaisiais teisės aktais
19.
Savo nutartyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad kasatorė pagrindinėje byloje neturėjo bendrojo leidimo, t. y. su kelių valstybių narių muitinės administracijomis susijusio leidimo taikyti ekonominį poveikį turinčią muitinės procedūrą (
17
). Šios rūšies leidimai suteikiami remiantis BMKĮR 500 straipsnio nuostatomis. Pagrindinėje byloje nagrinėjame CM išduotame leidime buvo nurodytos tik Vokietijos muitinės įstaigos, kurioms leidžiama įforminti laikiną prekių eksportą pagal laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, užbaigti šią procedūrą ir tikrinti šios muitinės procedūros naudojimą.
20.
Kadangi iš nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos matyti, kad kasatorė pagrindinėje byloje neturėjo bendrojo leidimo, nors vien dėl bendrojo leidimo nebuvimo kyla klausimas, ar buvo įforminta eksportuotų prekių laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, siūlau pirmąjį klausimą performuluoti (
18
). Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar tokiu atveju, kai prekių eksportas iš Sąjungos į trečiąją šalį perdirbimo tikslais iki 2016 m. balandžio 30 d. įforminamas muitinės įstaigoje, esančioje valstybėje narėje, kurios muitinė nėra davusi išankstinio sutikimo suteikti bendrąjį leidimą pasinaudoti laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, pagal BMK 85 straipsnį, siejamą su to paties reglamento 84 straipsnio 1 dalies b punkto penkta įtrauka, ir BMKĮR 500 straipsnio 1 dalį draudžiama iš dalies neapmokestinti laikinai išvežamų perdirbti prekių importo muitais, kaip numatyta BMK 145 straipsnio 1 dalyje.
21.
Kad būtų galima atsakyti į šį klausimą, pirmiausia reikia pažymėti, kad, pagal BMK 85 straipsnį, siejamą su to paties kodekso 84 straipsnio 1 dalies b punkto penkta pastraipa, laikinojo išvežimo perdirbti procedūra gali būti atliekama tik gavus muitinės leidimą. Kadangi naudojimasis šia muitų sistema gali turėti neigiamų pasekmių Sąjungos gamintojams, nes palengvina tam tikrų veiklos rūšių perkėlimą už Sąjungos ribų (
19
), pagal BMK 148 straipsnio c punktą, siejamą su BMKĮR 502 ir 585 straipsniais, ši muitinės procedūra neturėtų būti taikoma, jei muitinės įstaiga, kompetentinga išduoti leidimą, turi įrodymų, kad tai gali smarkiai pakenkti pagrindiniams Sąjungos gamintojų interesams (
20
). Be to, iš BMK 87 straipsnio 1 dalies matyti, kad leidime pasinaudoti tam tikra muitinės procedūra turi būti nurodytos jos taikymo sąlygos. Pagal BMK 148 straipsnio b punktą leidimas naudotis laikinojo išvežimo perdirbti procedūra iš esmės suteikiamas tik tuo atveju, jei įmanoma nustatyti, kad kompensaciniai produktai bus gauti perdirbus laikinai išvežtas prekes. Atsižvelgiant į tai, BMKĮR 586 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad leidime turi būti nurodyti būdai ir metodai, reikalingi tokiam patikrinimui atlikti. Leidime taip pat turi būti nurodytas laikotarpis, per kurį procedūra turi būti užbaigta (
21
), ir, jei reikia, išeigos norma arba jos nustatymo būdas (
22
).
22.
Leidimo taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą svarbą patvirtina BMKĮR 505 straipsnio b punktas, pagal kurį reikalaujama, kad kompetentinga muitinės įstaiga išduotų leidimą, taip pat ir tam tikrais atvejais, kai prašymas leisti taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą gali būti pateiktas muitinės deklaracijoje, o ne raštu išdėstant prašymą dėl leidimo pagal BMKĮR 67 priede pateiktą pavyzdį (
23
). Be to, iš šio reglamento 505 straipsnio c punkto matyti, kad kompetentingos muitinės įstaigos taip pat turi patenkinti prašymus pakeisti leidimą.
23.
Antra, pagal BMKĮR 500 straipsnio 1 dalį, siejamą su to paties reglamento 1 straipsnio 13 punkto trečia įtrauka, kurios abi taikytinos CM sprendimo priėmimo metu, kai ekonominį poveikį turinčios muitų procedūros įgyvendinimas susijęs su keliomis valstybėmis narėmis, bendrojo leidimo išdavimas priklauso nuo išankstinio atitinkamų valstybių narių muitinės įstaigų sutikimo.
24.
Pagal BMKĮR 500 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą reikalaujama, kad, išduodant bendrąjį leidimą, muitinės įstaigos, kuriai pateiktas prašymas taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, parengtas leidimo projektas būtų perduotas kitos valstybės narės muitinės įstaigoms, kad jos galėtų pareikšti prieštaravimus. Šios nuostatos antroje pastraipoje nurodyta, kad, jei pareiškiami prieštaravimai ir jeigu nepasiekiamas susitarimas, prašymas dėl aspektų, dėl kurių buvo pareikšti prieštaravimai, atmetamas. BMKĮR 500 straipsnio 4 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta, kad bendrasis leidimas gali būti suteiktas, jei dėl leidimo projekto nepareiškiama jokių prieštaravimų. Taigi, prašymas išduoti bendrąjį leidimą patenkinamas, jei kitos valstybės narės muitinė nepareiškia jokio prieštaravimo (
24
). Šios nuostatos antroje pastraipoje pažymėta, kad tokiu atveju bendrojo leidimo kopija siunčiama visoms atitinkamoms muitinės įstaigoms.
25.
Vadinasi, iš pažodinio BMKĮR 500 straipsnio aiškinimo matyti, kad vienkartinio leidimo taikyti muitinės procedūrą negalima suteikti be valstybių narių, dalyvaujančių ją vykdant, muitinės įstaigų išankstinio sutikimo.
26.
Man atrodo, kad tokį pažodinį aiškinimą patvirtina kontekstas, kuriame taikomas reikalavimas priimant bendrąjį leidimą gauti išankstinį valstybių narių, kurioms taikoma muitinės procedūra, muitinės įstaigų sutikimą. Iš tiesų, pagal BMKĮR 501 straipsnį tik tais atvejais, kai visi bendro leidimo išdavimo kriterijai ir sąlygos suderinami (versijoje prancūzų kalba – sudaromas bendro pobūdžio susitarimas (objet d’un accord général)) tarp kelių valstybių narių muitinės administracijų, jos taip pat gali susitarti pakeisti 500 straipsnio 1 dalyje numatytą išankstinį sutikimą ir pagal 500 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą pateiktiną informaciją paprastu pranešimu. Tuo atveju, kai toks bendras susitarimas pasiektas, pagal BMKĮR 501 straipsnio 3 dalies a punktą, būtent taikant laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, pranešimas nereikalingas, kai vienintelis skirtingas muitinės įstaigas siejantis dalykas yra „gabenimas trikampiu“, t. y. gabenimas, kai formalumų užbaigimo įstaiga ir pateikimo procedūrai įstaiga yra skirtingos įstaigos (
25
). Vadinasi, tik tuo atveju, kai skirtingų valstybių narių muitinės administracijos yra sudariusios bendro pobūdžio susitarimą dėl bendrojo leidimo išdavimo kriterijų ir sąlygų, toks leidimas gali būti suteikiamas negavus kitų valstybių narių muitinės įstaigų išankstinio sutikimo. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodyta, kad Vokietijos ir Nyderlandų muitinės būtų sudariusios tokį bendro pobūdžio susitarimą dėl laikinojo išvežimo perdirbti.
27.
Kalbant apie nuostatų dėl bendrojo leidimo tikslą, BMKĮR 500 straipsnio 1 dalyje nustatytu reikalavimu gauti su prašymu taikyti ekonominę muitų procedūrą susijusių valstybių narių muitinių išankstinį sutikimą, kad būtų taikoma ekonominį poveikį turinti muitinės procedūra, siekiama užtikrinti, kad minėtos įstaigos sutartų, jog leidimo suteikimo sąlygų laikomasi, ir sutiktų, kad atitinkama muitinės procedūra būtų taikoma jų teritorijoje. Pagal laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą išankstinio sutikimo reikalavimas yra ypač svarbus, nes tarp BMK 148 straipsnyje nurodytų muitinės procedūros taikymo sąlygų įvardyta ekonominė sąlyga, pagal kurią neturi būti požymių, rodančių, kad smarkiai kenkiama esminiams Sąjungos gamintojų interesams.
28.
Be to, BMKĮR 500 straipsnio 3 dalyje numatyta procedūra siekiama leisti muitinėms, kurioms pateiktas prašymas išduoti bendrąjį leidimą, šio išdavimo tikslais taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, susitarti dėl laikinojo išvežimo perdirbti procedūros įgyvendinimo taisyklių, visų pirma priemonių ir metodų, skirtų nustatyti, kad kompensaciniai produktai yra gauti įvykdžius prekių laikino išvežimo procedūrą (
26
), dėl termino, per kurį ši procedūra turi būti užbaigta (
27
), ir, jei reikia, dėl išeigos normos arba šios normos nustatymo būdo (
28
).
29.
Taigi iš nuostatų, susijusių su bendruoju leidimu, pažodinio, kontekstinio ir teleologinio aiškinimo matyti, kad kai muitinė, kuriai pateiktas prašymas taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, nepateikia leidimo projekto kitos su šios procedūros taikymu susijusios valstybės narės muitinės įstaigoms, su kuriomis nebuvo pasikonsultuota per BMKĮR 500 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytą procedūrą, jos negali iš anksto pritarti minėtam leidimo projektui. Taigi, laikausi nuomonės, kad vienos valstybės narės išduotas leidimas ratione loci netaikomas kitų valstybių narių, kurios neišreiškė išankstinio sutikimo su šiuo leidimu, teritorijoje (
29
). Darytina išvada, kad tokio leidimo turėtojas negali tuo remtis siekdamas, kad prekių laikinasis eksportas pagal laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą būtų įformintas muitinės įstaigoje, esančioje valstybėje narėje, kuri nėra davusi išankstinio sutikimo jai taikyti. Vadinasi, negali būti laikoma, kad Sąjungos prekėms, pateiktoms eksportuoti valstybės narės, kurioje leidimas netaikomas ratione loci, muitinės įstaigoje, įforminta laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, ir negali būti taikomas dalinis atleidimas nuo importo muitų, numatytas BMK 145 straipsnio 1 dalyje. Iš tiesų prekių laikinojo eksporto įforminimas muitinės įstaigoje, esančioje valstybėje narėje, kuri nėra davusi išankstinio sutikimo jį taikyti, gali būti prilygintas įforminimui be leidimo, numatyto BMK 85 straipsnyje, siejamame su to paties kodekso 84 straipsnio 1 dalies b punkto penkta įtrauka.
30.
Nagrinėjamu atveju su Nyderlandų muitinės įstaigomis nesikonsultuota ir jos nesuteikė išankstinio sutikimo dėl CM 2014 m. gruodžio 1 d. išduoto leidimo taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusi institucija nenurodė jokio Vokietijos ir Nyderlandų įstaigų bendro pobūdžio susitarimo (suderinimo) pagal BMKĮR 501 straipsnį. Taigi, CM išduotas leidimas negalėjo būti taikomas Nyderlandų teritorijoje siekiant įforminti prekių laikinąjį eksportą pagal laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą. Dėl to laikausi nuomonės, kad nerafinuotam žemės riešutų aliejui, eksportuotam į Šveicariją nuo 2015 m. birželio iki 2016 m. balandžio 30 d. per muitinės įstaigą (NL000xxx), nebuvo pritaikyta laikinojo išvežimo perdirbti procedūra. Vadinasi, perdirbtas ir iš Šveicarijos importuotas žemės riešutų aliejus negalėjo, išleidžiant į laisvą apyvartą Vokietijoje, būti iš dalies neapmokestintas šioje muitinės procedūroje numatytu importo muitu.
31.
Žinoma, muitinės įstaiga (NL000xxx) sutiko iš dalies pakeisti eksporto deklaracijas, kad į jas (44 langelį) būtų įtraukta nuoroda į CM 2014 m. gruodžio 1 d. išduotą leidimą. Vis dėlto kompetentingų kitos susijusios valstybės narės muitinės įstaigų sutikimas, numatytas BMKĮR 500 straipsnio 1 dalyje, yra išankstinis sutikimas. Jį turėjo išduoti kompetentinga Nyderlandų įstaiga pagal 500 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytą procedūrą, prieš eksportuojant prekes į Šveicariją. Išankstinio sutikimo, kuris turėjo būti duotas 2014 m., nebuvimo negalima kompensuoti vien vėliau, 2018 m., atliktu eksporto deklaracijų daliniu pakeitimu.
32.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia išsiaiškinti, ar SMK 26 straipsnis reiškia, kad CM yra saistoma Nyderlandų muitinės įstaigos (NL000xxx) 2018 m. atliktų eksporto deklaracijų pakeitimų. Pagal šią nuostatą, ratione temporis taikomą muitinės įstaigų sprendimams, priimtiems nuo 2016 m. gegužės 1 d., su muitų teisės aktų taikymu susiję sprendimai galioja visoje Sąjungos muitų teritorijoje, išskyrus atvejus, kai sprendimas galioja tik vienoje ar keliose valstybėse narėse. Vis dėlto, kaip matyti iš šios išvados 30 punkto, dėl to, kad nebuvo gautas kompetentingų Nyderlandų institucijų išankstinis sutikimas, numatytas BMKĮR 500 straipsnio 1 dalyje, CM leidimas iki 2016 m. balandžio 30 d. galiojo tik Vokietijos teritorijoje. Vadinasi, paskesnis paprastos nuorodos į leidimą įtraukimas į muitinės įstaigos (NL000xxx) iš dalies pakeistas eksporto deklaracijas negali pakeisti Nyderlandų institucijų sutikimo, kuris reikalingas bendrojo leidimo priėmimo stadijoje. Iš tikrųjų tai, kad vienos valstybės narės muitinės įstaiga turi galimybę iš dalies pakeisti muitinės deklaraciją, dėl kurios kitos valstybės narės muitinės įstaigų išduotas leidimas turėtų būti pakeistas įtraukiant įforminimą vykdančią muitinės įstaigą, kuri leidime nenumatyta, prieštarautų SMK 26 straipsnio formuluotei, nes tuo atveju, kai sprendimo poveikis apsiriboja vienos valstybės narės teritorija, ši nuostata netaikoma. Vadinasi, kadangi CM leidimas turėjo poveikį tik Vokietijos teritorijoje, mano požiūriu, CM nėra saistomas muitinės deklaracijų, susijusių su eksporto procedūromis, vykusiomis nuo 2015 m. birželio mėn. iki 2016 m. balandžio 30 d., dalinių pakeitimų, kuriuos atliko muitinės įstaiga (NL000xxx).
33.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Bendrajam Teismui į pirmąjį klausimą, kiek jis susijęs su senaisiais teisės aktais, atsakyti taip: tokiu atveju, kai prekių eksportas iš Sąjungos į trečiąją šalį perdirbimo tikslais, vykdytas iki 2016 m. balandžio 30 d., buvo įformintas muitinės įstaigoje, esančioje valstybėje narėje, kurios muitinė nėra davusi išankstinio sutikimo suteikti bendrąjį leidimą pasinaudoti laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, BMK 85 straipsnis, siejamas su to paties reglamento 84 straipsnio 1 dalies b punkto penkta įtrauka, ir BMKĮR 500 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama iš dalies neapmokestinti laikinai išvežamų perdirbti prekių importo muitais, kaip numatyta BMK 145 straipsnio 1 dalyje.
Dėl antrojo klausimo
34.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar BMK 150 straipsnio 2 dalis taikoma pažeidimams, padarytiems įforminant laikiną prekių eksportą pagal laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, ar tik pažeidimams, padarytiems po to, kai ši procedūra buvo įforminta. Kaip ir pirmojo klausimo atveju, atsižvelgdama į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išdėstytus teiginius, susijusius su bendrojo leidimo nebuvimu, laikausi nuomonės, kad antrąjį klausimą reikėtų performuluoti. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar BMK 150 straipsnio 2 dalis taikytina tuo atveju, kai prekių eksportas iš Sąjungos į trečiąją šalį perdirbimo tikslais, vykdytas iki 2016 m. balandžio 30 d., buvo įformintas muitinės įstaigoje, esančioje valstybėje narėje, kurios muitinė nėra davusi išankstinio sutikimo suteikti bendrąjį leidimą taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą.
35.
BMK 150 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad į laisvą apyvartą išleistiems kompensaciniams produktams dalinis neapmokestinimas importo muitais netaikomas, jei nesilaikoma bent vienos iš sąlygų arba neįvykdoma bent viena iš prievolių, susijusių su laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, išskyrus atvejus, kai pripažįstama, jog padaryti pažeidimai neturėjo esminio poveikio tinkamam minėtos procedūros taikymui.
36.
BMK 150 straipsnio 2 dalies nuostatos, be kita ko, anglų, vokiečių, kroatų, ispanų, prancūzų, italų, olandų, rumunų ir slovėnų kalbomis, iš esmės taikomos sąlygoms ir prievolėms, susijusioms su laikinojo išvežimo perdirbti procedūra. Man atrodo, kad ši formuluotė reiškia, jog ši nuostata taikytina vykdant laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą. Kitaip tariant, tam, kad galėtų remtis šia nuostata, ekonominės veiklos vykdytojas turi būti iš anksto įforminęs šią procedūrą laikinai išvežtoms prekėms tam tikroje muitinės įstaigoje. Kaip matyti iš šios išvados 29 ir 30 punktų, nesant bendrojo leidimo, negali būti laikoma, kad, faktiškai yra įforminta prekių, kurių eksportas siekiant jas perdirbti trečiojoje šalyje įforminamas muitinės įstaigoje, esančioje kitoje valstybėje narėje nei ta, kuri išdavė leidimą taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, nes minėtas leidimas negali būti taikomas valstybių narių, nedavusių išankstinio sutikimo, kurio reikalaujama pagal BMKĮR 500 straipsnio 1 dalį, teritorijoje.
37.
Mano požiūriu, BMK 150 straipsnio 2 dalies pažodinis aiškinimas patvirtinamas šios nuostatos kontekstu ir jos tikslu. Pirma, kaip nurodyta šios išvados 21 punkte, BMK 85 straipsnyje, siejamame su to paties kodekso 84 straipsnio 1 dalies b punkto penkta įtrauka, numatyta, kad laikinojo išvežimo perdirbti procedūra priklauso nuo to, ar išduodamas leidimas. Atsižvelgiant į šį reikalavimą, darytina išvada, kad BMK 150 straipsnio 2 dalis netaikoma, jei nėra leidimo taikyti šią procedūrą (
30
) arba jei atitinkamų valstybių narių muitinės nėra išdavusios bendrojo leidimo. Iš tikrųjų, pagal senuosius muitų teisės aktus vienintelė galimybė ištaisyti padėtį neturint leidimo ar bendrojo leidimo ir norint pasinaudoti visišku ar daliniu neapmokestinimu importo muitais pagal BMK 145 straipsnio 1 dalį būtų buvusi išimties tvarka gauti leidimą atgaline data, laikantis BMKĮR 508 straipsnio 3 dalyje nustatytų sąlygų.
38.
Kita vertus, kadangi pagal BMK 150 straipsnio 2 dalį leidžiama iš dalies neapmokestinti importo muitais kompensacinių produktų, išleistų į laisvą apyvartą, jei pažeidimas neturi esminio poveikio tinkamam laikinojo išvežimo perdirbti procedūros taikymui, ta dalimi siekiama užtikrinti, kad iš esmės geram šios muitinės procedūros veikimui būtų teikiama pirmenybė prieš procedūrinius ar formos aspektus. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad galima įrodyti, jog klaida neturi įtakos tinkamam procedūros veikimui, jei ekonominės veiklos vykdytojas gali nedviprasmiškai įrodyti, jog kompensaciniai produktai yra pagaminti iš laikinai eksportuotų prekių (
31
). Vis dėlto, kadangi ši nuostata apima tik sąlygas ir prievoles, susijusias su laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, BMK 150 straipsnio 2 dalimi negali būti siekiama išspręsti pagal šio kodekso 85 straipsnį, siejamą su 84 straipsnio 1 dalies b punkto penkta įtrauka, reikalaujamo leidimo nebuvimo problemą, nes šis išankstinis reikalavimas būtinas norint pasinaudoti laikinojo išvežimo perdirbti procedūra laikantis leidimą išdavusios muitinės įstaigos minėtame leidime nustatytų sąlygų. Be to, remiantis šia nuostata taip pat negalima apeiti BMKĮR 500 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos gauti bendrąjį leidimą, iš anksto patvirtintą atitinkamų muitinių, siekiant pasinaudoti ekonominį poveikį turinčia muitinės procedūra, kai ją įgyvendinant dalyvauja kelios valstybės narės.
39.
Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išdėstytus teiginius dėl bendrojo leidimo nebuvimo, kadangi nagrinėjamas pažeidimas yra prekių eksporto įforminimas muitinėje, esančioje valstybėje narėje, kurioje CM leidimas negalėjo būti taikomas dėl bendrojo leidimo nebuvimo, laikausi nuomonės, kad SMK 150 straipsnio 2 dalis netaikoma tokiam pažeidimui, kurį galima prilyginti leidimo nebuvimui.
40.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad jei laikinasis prekių eksportas būtų buvęs įformintas leidime nenurodytoje Vokietijos muitinėje, 150 straipsnio 2 dalis būtų buvusi taikoma pagal 2012 m. vasario 17 d. Vokietijos institucijų tarnybinį nurodymą dėl laikinojo išvežimo perdirbti procedūros. Mano nuomone, senieji muitų teisės aktai neprieštarauja tokiai administracinei praktikai, susijusiai su BMK 150 straipsnio 2 dalies taikymu. Iš tiesų tokiu atveju laikinai išvežtoms prekėms laikinojo išvežimo perdirbti procedūra įforminama valstybės narės, kurioje galioja leidimas taikyti šią procedūrą, teritorijoje esančioje muitinės įstaigoje. Panaši situacija galėtų susiklostyti, jei Vokietijos Federacinė Respublika ir Nyderlandų Karalystė būtų sudariusios bendro pobūdžio susitarimą, kaip tai suprantama pagal BMKĮR 501 straipsnio 1 dalį, dėl laikinojo išvežimo perdirbti (
32
). Remiantis tokiu susitarimu, CM leidimas būtų taikomas ir Nyderlandų teritorijoje. Vadinasi, šiais dviem atvejais pažeidimu laikomas ne leidimo nebuvimas, numatytas BMK 84 straipsnyje, o prekių laikinojo eksporto įforminimas taikant laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą leidime nenurodytoje muitinės įstaigoje. Mano nuomone, tokiam įsipareigojimų neįvykdymui taikytina 150 straipsnio 2 dalis.
41.
Iš BMK 87 straipsnio 2 dalies, siejamos su BMKĮR 510 straipsniu (
33
) ir 496 straipsnio f punktu (
34
), iš tiesų matyti, kad įforminti prekių laikinąjį eksportą leidime nurodytoje muitinės įstaigoje yra su laikinojo išvežimo perdirbti procedūra susijusi prievolė. Šiuo klausimu laikausi nuomonės, kad aplinkybė, jog pažeidimas įvykdytas įforminant laikinai eksportuojamų prekių laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, nereiškia, jog BMK 150 straipsnio 2 dalis netaikytina. Iš tikrųjų, jei laikoma, kad yra įforminta laikinai eksportuotų prekių laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, ši nuostata turi būti taikoma. Be to, 150 straipsnio 2 dalį sudarančio sakinio pirmoje dalyje nustatyta, kad, iš principo, muitinės įstaigos neprivalo atleisti nuo importo muitų, jei neįvykdoma kuri nors su šia procedūra susijusi sąlyga ar prievolė. Vadinasi, jei sąlygos ar prievolės, susijusios su prekių laikinojo išvežimo perdirbti procedūros įforminimu, pažeidimai nebūtų laikomi patenkančiais į 150 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, muitinės negalėtų atsisakyti neapmokestinti importo muitais, jei nebūtų įvykdyta viena iš minėtų sąlygų ar prievolių (
35
). Be to, kaip matyti iš šios išvados 38 punkto, 150 straipsnio 2 dalį sudarančio sakinio antra dalimi siekiama tikslo leisti ekonominės veiklos vykdytojui teikti pirmenybę geram laikinojo išvežimo perdirbti procedūros veikimui, o ne procedūriniams ar formaliems argumentams. Vadinasi, kai ekonominės veiklos vykdytojas įformina laikinai eksportuojamų prekių laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą valstybės narės, kurioje taikomas leidimas naudotis šia procedūra, teritorijoje, jis turi turėti galimybę remtis BMK 150 straipsnio 2 dalimi. Taigi, tokių pažeidimų, kaip laikinai eksportuojamų prekių laikinojo išvežimo perdirbti procedūros įforminimas leidime nenurodytoje muitinės įstaigoje arba klaidos laikinojo eksporto deklaracijose, atveju šis veiklos vykdytojas turi turėti galimybę įrodyti, kad tokie pažeidimai neturėjo įtakos geram procedūros veikimui. Kad tai padarytų, jis turi pateikti įrodymų, vienareikšmiškai patvirtinančių, kad kompensaciniai produktai buvo gauti panaudojant laikinai eksportuotas prekes.
42.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Bendrajam Teismui į antrąjį klausimą atsakyti taip: BMK 150 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji netaikoma situacijai, kai prekių eksportas iš Sąjungos į trečiąją šalį perdirbimo tikslais, vykdytas iki 2016 m. balandžio 30 d., buvo įformintas muitinės įstaigoje, esančioje valstybėje narėje, kurios muitinė nėra davusi išankstinio sutikimo suteikti bendrąjį leidimą pasinaudoti laikinojo išvežimo perdirbti procedūra.
Dėl klausimų, susijusių su naujaisiais muitų teisės aktais
43.
Pirmuoju klausimu, kiek jis susijęs su naujaisiais muitų teisės aktais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar įsipareigojimų neįvykdymas, pasireiškiantis prekių laikinojo išvežimo perdirbti procedūros įforminimu muitinės įstaigoje, nenurodytoje SMK 211 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte numatytame leidime, yra kliūtis iš dalies neapmokestinti importo muitais pagal to paties kodekso 259 straipsnio 1 dalį. Šis klausimas susijęs su trečiuoju klausimu, kuriuo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar šį pažeidimą galima ištaisyti SMK 86 straipsnio 6 dalį analogiškai taikant tuo atveju, kai skola muitinei susidaro pagal to paties kodekso 77 straipsnio 1 dalies a punktą. Dėl šios priežasties, mano nuomone, šiuos du klausimus reikia nagrinėti kartu.
44.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal naujųjų teisės aktų nuostatas nebereikalaujama bendrojo leidimo ir išankstinio kitos suinteresuotosios valstybės narės muitinės įstaigų sutikimo. Iš tikrųjų SMKĮR 261 straipsnio 1 dalies c punkte nustatyta, kad konsultavimosi procedūros siekiant gauti su prašymu išduoti leidimą susijusių valstybių narių išankstinį sutikimą, numatytos to paties reglamento 260 straipsnyje, nereikalaujama, kai su prašymu išduoti leidimą susijusi procedūra, kurioje dalyvauja skirtingos valstybės narės, yra operacija, kurią vykdant įforminimo muitinės įstaiga ir įvykdymą pripažįstanti muitinės įstaiga nėra tos pačios. Vis dėlto, kadangi šioje byloje leidimas buvo išduotas galiojant senosioms taisyklėms, t. y. 2014 m. gruodžio 1 d., kyla klausimas, ar nuo 2016 m. gegužės 1 d. Sąjungos prekių eksporto įforminimui pagal šį leidimą taikomos naujosios, ar senosios taisyklės.
45.
Vadinasi, pirmiausia reikia išnagrinėti taisykles, ratione temporis taikytinas CM leidimo naudojimui nuo 2016 m. gegužės 1 d.
Dėl naujųjų nuostatų, susijusių su leidimais, apimančiais kelias valstybes nares, taikymo „ratione temporis“
46.
Kaip matyti iš šios išvados 18 punkto, pagal SMKDR 251 straipsnio 1 dalies a punktą CM 2014 m. gruodžio 1 d. išduotas leidimas liko galioti po 2016 m. gegužės 1 d. Taigi reikia nustatyti, kokios taisyklės CM leidimo naudojimui taikomos nuo tos datos.
47.
Šiuo klausimu, atsižvelgiant į naujųjų Sąjungos taisyklių taikymo laikotarpį, pagal suformuotą jurisprudenciją (
36
) reikia atskirti, ar tai yra procesinės, ar materialinės teisės normos. Pirmosios paprastai taikomos visiems jų įsigaliojimo metu nagrinėjamiems ginčams, skirtingai nuo antrųjų, kurios paprastai aiškinamos kaip taikomos būsimoms situacijų, susiklosčiusių galiojant ankstesniam įstatymui, pasekmėms bei naujoms teisinėms situacijoms, bet ne situacijoms, susidariusioms iki šių normų įsigaliojimo, nebent iš šių taisyklių teksto, tikslo ar struktūros aiškiai matyti, kad joms turi būti priskirtas toks poveikis.
48.
Kalbant apie taisykles, susijusias su klausimu, ar reikia gauti išankstinį visų valstybių narių, kurioms taikoma muitinės procedūra, sutikimą, nes šios taisyklės lemia galimybę pasinaudoti arba nepasinaudoti neapmokestinimu muitais pagal minėtų valstybių teritorijoje įgyvendinamą muitinės procedūrą, pažymėtina, kad tokios taisyklės turi būti laikomos materialinės teisės normomis (
37
). Nors ir gali kilti klausimų dėl to, ar nagrinėjamas CM 2014 m. gruodžio 1 d. suteiktas leidimas reiškė anksčiau susiklosčiusią teisinę situaciją (
38
), reikia konstatuoti, kad naujuosiuose muitų teisės aktuose numatytos pereinamojo laikotarpio nuostatos, susijusios, be kita ko, su naujomis nuostatomis dėl leidimų, apimančių kelias valstybes nares.
49.
Iš tikrųjų, SMKDR 254 straipsnyje nustatyta, kad sąlygos, kuriomis leidimai, išduoti pagal senąsias taisykles, turi būti taikomi nuo 2016 m. gegužės 1 d., yra tos, kurios numatytos atitinkamose SMK, SMKDR ir SMKĮR nuostatose. Žinoma, kadangi ši pereinamojo laikotarpio nuostata susijusi su sąlygomis, kuriomis taikomas leidimas, galiojęs 2016 m. gegužės 1 d., neaišku, ar naujųjų teisės aktų nuostatos dėl leidimų išdavimo sąlygų turėtų būti taikomos minėtiems leidimams. Vis dėlto SMKDR 90 priede pateikta atitikties lentelė, kurioje minimos naujųjų muitinės teisės aktų nuostatos, taikytinos pagal senuosius teisės aktus suteiktiems leidimams (
39
). Tarp šiame priede nurodytų nuostatų yra, be kita ko, SMKĮR 260 straipsnis, kurio trečioje dalyje numatyta, kad joks leidimas, susijęs su keliomis valstybėmis narėmis, neišduodamas be išankstinio muitinės, kuriai skirtas leidimo projektas, sutikimo. Vis dėlto šiame 90 priede taip pat daroma nuoroda į SMKĮR 261 straipsnį, kurio 1 dalies c punkte numatyta išankstinio sutikimo reikalavimo išimtis taikoma, kai vienintelis dalykas, susijęs su kita valstybe nare, yra aplinkybė, kad įforminimo muitinės įstaiga ir įvykdymą pripažįstanti muitinės įstaiga nėra tos pačios.
50.
Taigi, laikausi nuomonės, kad, priimdama SMKDR numatytas pereinamojo laikotarpio priemones, Komisija siekė užtikrinti, jog nuo 2016 m. gegužės 1 d. naujosios nuostatos dėl leidimų, susijusių su keliomis valstybėmis narėmis, būtų taikomos leidimams, kurie buvo išduoti pagal senuosius teisės aktus.
51.
Vadinasi, remiantis SMKDR 254 straipsnyje įtvirtinta pereinamojo laikotarpio nuostata, siejama su to paties reglamento 90 priedu, nuo 2016 m. gegužės 1 d. CM išduotam leidimui taikoma SMKĮR 261 straipsnio 3 dalis. Manau, svarbu pažymėti, kad toks sprendimas neturėtų atgalinio poveikio šiai nuostatai, nes pagal jį CM leidimas netampa taikytinas Nyderlandų teritorijoje iki 2016 m. gegužės 1 d.
Dėl bylos esmės
52.
Pažymėtina, kad SMK 211 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktas (
40
) yra panašus į BMK 85 straipsnį, siejamą su to paties kodekso 84 straipsnio 1 dalies b punkto penkta įtrauka, nes pagal jį taip pat reikalaujama muitinės įstaigų leidimo pasinaudoti laikinojo išvežimo perdirbti procedūra. Vadinasi, nuo 2016 m. gegužės 1 d., panašiai kaip buvo numatyta senuosiuose muitų teisės aktuose, ekonominės veiklos vykdytojas negali įforminti laikinai eksportuojamoms prekėms šios muitinės procedūros ir pasinaudoti neapmokestinimu importo muitais pagal šią procedūrą, kaip numatyta SMK 259 straipsnio 1 dalyje, jei neturi muitinės įstaigų išduoto leidimo.
53.
Nagrinėjamu atveju, kadangi SMKĮR 261 straipsnio 1 dalies c punktas nagrinėjamam CM išduotam leidimui taikomas nuo 2016 m. gegužės 1 d., nuo šios dienos minėtas leidimas galėjo būti taikomas Nyderlandų teritorijoje, net jei šios valstybės narės muitinės įstaigos nebuvo davusios išankstinio sutikimo. Taigi, kadangi nerafinuoto žemės riešutų aliejaus eksportas į Šveicariją nuo 2016 m. gegužės 1 d. buvo vykdomas remiantis CM išduotu leidimu, jis turėtų būti laikomas laikinai eksportuota preke, kurios laikinojo išvežimo perdirbti procedūra įforminta muitinės įstaigoje (NL000xxx).
54.
Vis dėlto minėtos prekės laikinojo išvežimo perdirbti procedūros įforminimas buvo atliktas muitinės įstaigoje, kuri nebuvo nurodyta SMK 211 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte numatytame leidime. Vadinasi, reikia nustatyti, ar laikino prekių eksporto įforminimas leidime nurodytose muitinės įstaigose vis dar yra prievolė, kylanti iš naujųjų muitų teisės aktų. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad SMK 211 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta, jog leidime taikyti muitinės procedūrą nurodomos sąlygos, kuriomis ši procedūra turi būti taikoma. Iš SMKDR A priedo matyti, kad leidime turi būti nurodyta muitinės įstaiga ar įstaigos, kurioms turi būti pateikiamos laikinai eksportuojamos prekės (
41
). Be to, SMKDR 1 straipsnio 17 punkte „įforminimo muitinės įstaiga“ apibrėžta kaip SMK 211 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte minėtame leidime taikyti specialiąją procedūrą nurodyta muitinės įstaiga, įgaliota išleisti prekes, kurioms įforminta specialioji procedūra. SMKĮR 263 straipsnyje taip pat nustatyta, kad kompetentinga muitinė išimtiniais atvejais gali leisti muitinės deklaraciją pateikti leidime nenurodytoje muitinės įstaigoje. Taigi, pagal naujuosius teisės aktus laikinojo prekių eksporto įforminimas SMK 211 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte numatytame leidime nurodytoje muitinės įstaigoje yra prievolė, kurią reikia įvykdyti norint taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą.
55.
Darytina išvada, kad laikinai eksportuojamų prekių pristatymas į leidime nenurodytą muitinės įstaigą yra šios prievolės neįvykdymas. Nors tam, kad prekės būtų neapmokestintos importo muitu, pagal SMK 259 straipsnio 1 dalį aiškiai nereikalaujama paisyti sąlygų ir prievolių, susijusių su laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, vis dėlto iš esmės toks reikalavimas kyla iš šios nuostatos, nepaisant dviprasmiškos jos formuluotės (
42
), ir iš to paties kodekso 211 straipsnio 1 dalies antros pastraipos. Priešingu atveju būtų galima tokiu neapmokestinimu pasinaudoti nepaisant minėtų sąlygų ir prievolių neįvykdymo, todėl jos taptų nebeveiksmingos.
56.
Dėl to kyla klausimas, ar pažeidimą galima ištaisyti siekiant išsaugoti galimybę pasinaudoti daliniu neapmokestinimu importo muitu išleidžiant perdirbtus produktus į laisvą apyvartą. Kadangi naujuosiuose teisės aktuose nėra nuostatos, panašios į BMK 150 straipsnio 2 dalį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar SMK 86 straipsnio 6 dalį pagal analogiją galima taikyti tuo atveju, kai skola muitinei pagal 77 straipsnio 1 dalies a punktą atsiranda dėl perdirbtų produktų išleidimo į laisvą apyvartą.
57.
SMK 86 straipsnio 6 dalyje, be kita ko, nustatyta, kad kai muitų teisės aktuose numatomas visiškas arba dalinis atleidimas nuo importo muitų pagal šio kodekso nuostatas dėl laikinojo išvežimo perdirbti procedūros, šis atleidimas taip pat taikomas, kai skola muitinei atsiranda pagal SMK 79 arba 82 straipsnius, su sąlyga, kad šios skolos atsiradimo priežastis nėra bandymas apeiti taisykles. Pagal šios nuostatos pažodinį aiškinimą ji netaikoma, kai skola muitinei susidaro dėl išleidimo į laisvąją apyvartą pagal to paties kodekso 77 straipsnio 1 dalies a punktą.
58.
Tokį pažodinį aiškinimą patvirtina šios nuostatos kontekstas. Iš tiesų SMK 79 ir 82 straipsniuose kalbama tik apie skolas muitinei, atsiradusias dėl muitų teisės aktuose numatytų prievolių nevykdymo arba dėl tam tikrų sąlygų. Ne Sąjungos prekių išleidimas į laisvą apyvartą nėra vienas iš SMK 79 ir 82 straipsniuose nurodytų atvejų.
59.
Be to, kalbant apie SMK 86 straipsnio 6 dalies tikslą, pažymėtina, jog šia nuostata pakeičiamas BMK 212a straipsnis, kuris buvo įtrauktas Reglamentu (EB) Nr. 82/97 (
43
) ir kuriuo laikinojo išvežimo perdirbti procedūros lengvatinis apmokestinimas buvo išplėstas priėmus Reglamentą (EB) Nr. 2700/2000 (
44
). Iš pastarojo reglamento 9 konstatuojamosios dalies matyti, kad tokį išplėtimą teisės aktų leidėjas numatė tuo atveju, „jeigu muitinės skola atsiranda dėl kitų su prekių išleidimu į laisvą apyvartą nesusijusių priežasčių“. Dėl to BMK 212a straipsnis, iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 2700/2000, buvo taikomas tik tais atvejais, kai skola muitinei susidaro dėl tam tikrų muitų taisyklių pažeidimų pagal BMK 202–205, 210 arba 211 straipsnius, o ne dėl išleidimo į laisvą apyvartą pagal to paties kodekso 201 straipsnio 1 dalies a punktą. Dėl tos pačios priežasties SMK 86 straipsnio 6 dalis taikoma tik tais atvejais, kai skola muitinei atsiranda dėl 79 ar 82 straipsniuose nustatytų reikalavimų nesilaikymo, o ne dėl išleidimo į laisvą apyvartą pagal to paties kodekso 77 straipsnio 1 dalies a punktą.
60.
Kasatorė pagrindinėje byloje nurodo, kad 86 straipsnio 6 dalis turėtų būti analogiškai taikoma tais atvejais, kai skola muitinei atsiranda dėl išleidimo į laisvą apyvartą pagal SMK 77 straipsnio 1 dalies a punktą dėl muitų teisės aktų spragos. Remiantis jurisprudencija, tam tikra nuostata pagal analogiją ekonominės veiklos vykdytojams gali būti taikoma tada, kai jiems taikomos teisės nuostatos, pirma, yra labai panašios į tas, kurias ketinama taikyti pagal analogiją, ir, antra, jose yra spragų, nesuderinamų su bendraisiais Sąjungos teisės principais, o toks taikymas pagal analogiją leistų jas užpildyti (
45
).
61.
Visų pirma, neatrodo, kad teisės aktuose yra spragų, kuriomis būtų galima pateisinti analogišką SMK 86 straipsnio 6 dalies taikymą, kai skola muitinei atsiranda pagal to paties kodekso 77 straipsnio 1 dalies a punktą. Iš tiesų, jei teisės aktų leidėjas būtų norėjęs išplėsti SMK 86 straipsnio 6 dalies taikymo sritį įtraukdamas skolas muitinei, susidariusias dėl išleidimo į laisvą apyvartą, jis nebūtų aiškiai nurodęs, kad ši nuostata taikoma kitoms skoloms muitinei, nei susidariusiosios dėl išleidimo į laisvą apyvartą. Iš SMK 32 konstatuojamosios dalies matyti, kad teisės aktų leidėjas norėjo atskirti atvejus, kai importo skola muitinei atsiranda pateikus muitinės deklaraciją dėl išleidimo į laisvą apyvartą arba laikinojo įvežimo (SMK 77 straipsnio 1 dalyje nurodyti atvejai) nuo visų kitų atvejų, kai atsiranda importo skola muitinei (SMK 79 straipsnio 1 dalyje nurodyti atvejai). Be to, kadangi 86 straipsnio 6 dalis taikoma tik importo skoloms muitinei, susidariusioms pagal SMK 79 straipsnį, vykdant laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą ši nuostata taikoma tik pažeidimams, padarytiems nuo perdirbtų produktų reimportavimo į Sąjungą iki jų išleidimo į laisvą apyvartą. Vadinasi, SMK 86 straipsnio 6 dalis taikoma, be kita ko, perdirbtiems produktams, kuriuos reimportavus į Sąjungą įforminama tranzito procedūra, ir kai ši procedūra taikoma netinkamai (
46
).
62.
Antra, kasatorė mano, kad SMK 86 straipsnio 6 dalies taikymas pagal analogiją pateisinamas skirtingu požiūriu, palyginti su laikinojo įvežimo perdirbti procedūra besinaudojančiais ekonominės veiklos vykdytojais, kurių vykdant šią procedūrą padaryti pažeidimai gali būti pašalinti taikant SMK 124 straipsnio 1 dalies h punktą. Pastaroji nuostata, susijusi su skolų muitinei, atsiradusių dėl teisės aktų nesilaikymo, išnykimu, man atrodo taikytina ir laikinojo išvežimo perdirbti procedūros naudojimo atveju. Iš tiesų padarius pažeidimą tuo momentu, kai įforminama prekių laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, teoriškai (
47
) eksporto skola muitinei gali atsirasti pagal SMK 82 straipsnio 1 dalies a punktą remiantis vienos iš prekių išvežimui taikomuose muitų teisės aktuose nustatytų prievolių nevykdymu. Siekdamas panaikinti tokią skolą muitinei, veiklos vykdytojas, besinaudojantis laikinojo išvežimo perdirbti procedūra, tais atvejais, kai numatomi eksporto muitai, galėtų remtis SMK 124 straipsnio 1 dalies h punktu.
63.
Žinoma, kaip nurodo kasatorė pagrindinėje byloje, kai skola muitinei atsiranda dėl muitinės formalumų nesilaikymo, pagal SMK 38 konstatuojamąją dalį reikalaujama atsižvelgti į atitinkamo asmens sąžiningumą. Vis dėlto, vadovaujantis suformuota jurisprudencija, nors Sąjungos teisės akto konstatuojamosios dalys gali patikslinti šio akto nuostatų turinį ir pateikti paaiškinimų dėl aktą priėmusios institucijos valios, jos neturi privalomosios teisinės galios ir jomis negalima remtis nei siekiant nukrypti nuo pačių konkretaus akto nuostatų, nei aiškinant šias nuostatas akivaizdžiai priešingai jų tekstui (
48
).
64.
Dėl šios priežasties laikausi nuomonės, kad tuo atveju, kai skola muitinei atsiranda pagal SMK 77 straipsnio 1 dalies a punktą, nėra pagrindo pagal analogiją taikyti SMK 86 straipsnio 6 dalį.
65.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Bendrajam Teismui į klausimus, susijusius su naujaisiais muitų teisės aktais, atsakyti taip: SMK 211 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktas, siejamas su šios nuostatos antra pastraipa, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama iš dalies neapmokestinti importo muitais pagal to paties reglamento 259 straipsnio 1 dalį, kai nuo 2016 m. gegužės 1 d. laikinai eksportuojamoms prekėms laikinojo išvežimo perdirbti procedūra įforminama muitinės įstaigoje, kuri nenurodyta leidime taikyti šią specialią muitinės procedūrą. Be to, SMK 86 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis pagal analogiją netaikomas, kai skola muitinei atsiranda remiantis to paties reglamento 77 straipsnio 1 dalies a punktu.
Išvada
66.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Bendrajam Teismui taip atsakyti į Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
Susiklosčius situacijai, kai prekių eksportas iš Sąjungos į trečiąją šalį perdirbimo tikslais, vykdytas iki 2016 m. balandžio 30 d., buvo įformintas muitinės įstaigoje, esančioje valstybėje narėje, kurios muitinė nėra davusi išankstinio sutikimo suteikti bendrąjį leidimą pasinaudoti laikinojo išvežimo perdirbti procedūra,
–
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 85 straipsnis, siejamas su to paties reglamento 84 straipsnio 1 dalies b punkto penkta įtrauka, ir 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas, iš dalies pakeisto 2001 m. gegužės 4 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 993/2001, 500 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama laikinojo išvežimo perdirbti iš dalies neapmokestinti importo muitais, kaip numatyta Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 145 straipsnio 1 dalyje;
–
Reglamento Nr. 2913/92 150 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama kaip netaikytina.
2.
2013 m. spalio 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 952/2013, kuriuo nustatomas Sąjungos muitinės kodeksas, 211 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktas, siejamas su šios nuostatos antrąja pastraipa,
turi būti aiškinamas taip:
–
pagal jį draudžiama iš dalies neapmokestinti importo muitais, kaip numatyta to paties reglamento 259 straipsnio 1 dalyje, kai laikinai eksportuojamų prekių laikinojo išvežimo perdirbti procedūra nuo 2016 m. gegužės 1 d. įforminama muitinės įstaigoje, kuri nėra nurodyta leidime taikyti šią specialią muitinės procedūrą.
Reglamento Nr. 952/2013 86 straipsnio 6 dalis
turi būti aiškinama taip:
–
ji pagal analogiją netaikoma tuo atveju, kai atsiranda skola muitinei pagal to paties reglamento 77 straipsnio 1 dalies a punktą.
M. Brkan
Pateikta 2025 m. lapkričio 26 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Žr., be kita ko, 1986 m. liepos 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2473/86 dėl laikinojo išvežimo perdirbti procedūros ir standartinio prekių pakeitimo sistemos (OL L 212, 1986, p. 1) pirmą konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. Fabio, M., Customs law of the European Union, Wolters Kluwer, 2012, ypač p. 14–5; Lyons, T., ES Customs Law, 3 leid., Oxford University Press, 2018, ypač p. 436 ir 453.
(
3
)	1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentas Nr. 2913/92, nustatantis Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307).
(
4
)	2013 m. spalio 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 952/2013, kuriuo nustatomas Sąjungos muitinės kodeksas (OL L 269, 2013, p. 1).
(
5
)	BMK versijoje prancūzų kalba trečiojoje šalyje atliekamoms eksportuojamų prekių perdirbimo operacijoms pavadinti vartojamas terminas „perfectionnement“ (žr. 145 straipsnio 3 dalies b punktą), o SMK – terminas „transformation“ (žr. 5 straipsnio 37 punktą).
(
6
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 21 d. Sprendimą Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:580, 39 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
(
7
)	BMK laikinai išvežami perdirbti produktai vadinami „kompensaciniais produktais“ (žr. 145 straipsnio 3 dalies c punktą), o SMK – „perdirbtaisiais produktais“ (žr. 5 straipsnio 30 punktą).
(
8
)	1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 2454/93, išdėstantis Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, 1993, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3), iš dalies pakeistas 2001 m. gegužės 4 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 993/2001 (OL L 141, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 11 t., p. 286).
(
9
)	2015 m. liepos 28 d. Komisijos deleguotasis reglamentas (ES) 2015/2446, kuriuo papildomas reglamentas Nr. 952/2013 (OL L 343, 2015, p. 1).
(
10
)	2015 m. lapkričio 24 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas (ES) 2015/2447, kuriuo nustatomos išsamios tam tikrų Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 952/2013, kuriuo nustatomas Sąjungos muitinės kodeksas, nuostatų įgyvendinimo taisyklės (OL L 343, 2015, p. 558).
(
11
)	BMK 85 straipsnis, vėliau SMK 211 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktas.
(
12
)	BMK 87 straipsnio 1 dalis, vėliau – SMK 211 straipsnio 1 dalies antra pastraipa.
(
13
)	BMKĮR 277 straipsnis ir 589 straipsnio 1 dalis bei SMK 269 straipsnio 3 dalis.
(
14
)	Nyderlandų muitinės įstaiga sutiko su eksporto deklaracijų pakeitimais, be kita ko, susijusiais su muitinės procedūros kodais.
(
15
)	2013 m. spalio 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 952/2013, kuriuo nustatomas Sąjungos muitinės kodeksas, klaidų ištaisymas (OL L 287, 2013, p. 90).
(
16
)	Nors nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 2014 m. gruodžio 1 d. CM išduoto leidimo galiojimo trukmė nenurodyta, ji tikrai buvo ribota. Iš tiesų BMKĮR 507 straipsnio 3 dalyje buvo numatyta, kad laikinojo išvežimo perdirbti atveju leidimas iš principo neturėtų galioti ilgiau kaip trejus metus.
(
17
)	BMKĮR 1 straipsnio 13 punkto trečia įtrauka, iš dalies pakeista 2008 m. lapkričio 17 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1192/2008 (OL L 329, 2008, p. 1).
(
18
)	Pagal suformuotą jurisprudenciją tai, kad nacionalinis teismas formaliai pateikė prejudicinį klausimą, nurodydamas tam tikras Sąjungos teisės nuostatas, netrukdo Bendrajam Teismui pateikti šiam teismui visų aiškinimo aspektų, kurie gali būti naudingi sprendimui to teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar jis juos nurodė savo pateiktuose klausimuose. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos ir, be kita ko, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies atrinkti Sąjungos teisės klausimus, aiškintinus atsižvelgiant į bylos dalyką (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo „Agro In 2001“, C‑234/18, EU:C:2020:221, 46 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
(
19
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą byloje Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:223, 70 punktas). Taip pat žr. Giffoni, M., La réglementation douanière de l’Union européenne, L.G.D.J., 2012, visų pirma p. 247.
(
20
)	Pažymėtina, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog sąvoka „gamintojai“, kaip ji suprantama pagal BMK 148 straipsnio c punktą, turi būti aiškinama plačiai ir apimti ne tik Sąjungos gamintojus, gaminančius produktus, analogiškus kompensaciniams produktams, bet ir įvairius Sąjungos gamintojus, gaminančius produktą, analogišką ne Sąjungos žaliavoms ar produktams, skirtiems įmaišyti į vykdant perdirbimo operacijas laikinai išvežtas Sąjungos prekes (2016 m. liepos 21 d. Sprendimo Argos Supply Trading, C‑4/15, EU:C:2016:580, 45 punktas).
(
21
)	BMKĮR 588 straipsnio 1 dalis.
(
22
)	BMKĮR 517 straipsnio 1 dalis.
(
23
)	Tai yra keturi atvejai, nurodyti BMKĮR 497 straipsnio 3 dalies d punkte.
(
24
)	Dėl išsamaus bendrojo leidimo išdavimo procedūros aprašymo žr. Henke, R., „Artikel 85“, Zollkodex, C. H. Beck, 6-asis leidimas, 2013 m., 21–24 punktai.
(
25
)	BMKĮR 496 straipsnio h punktas.
(
26
)	BMKĮR 586 straipsnio 1 dalis.
(
27
)	BMKĮR 588 straipsnio 1 dalis.
(
28
)	BMKĮR 517 straipsnio 1 dalis.
(
29
)	Tai, kad leidimas taikyti laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą taikomas tik sutikimą davusių valstybių narių teritorijoje, buvo aiškiai nurodyta pirminėje BMKĮR 751 straipsnio 2 dalies antros pastraipos redakcijoje. Nors ši nuostata buvo panaikinta 2001 m. liepos 1 d. racionalizuojant BMKĮR nuostatas pagal Reglamentą Nr. 993/2001, mano nuomone, tai, kad buvo išlaikytas BMKĮR 500 straipsnio 1 dalyje numatytas reikalavimas dėl išankstinio sutikimo, reiškia, kad leidimo taikymo teritorija apima tik sutikimą davusių valstybių narių teritoriją.
(
30
)	Šiuo klausimu žr., pvz., Diemel, K., „Heilung von Verfehlungen im Zusammenhang mit der passiven Veredelung nach Art. 150 Abs. 2 ZK“, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, 2011, Nr. 4, ypač p. 93.
(
31
)	2003 m. spalio 2 d. Sprendimas GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536, 52 ir 55 punktai).
(
32
)	Jei toks susitarimas būtų, būtų galima arba pakeisti bendrąjį leidimą paprastu pranešimu pagal šios nuostatos 1 dalį, arba net atsisakyti šio pranešimo, jei vienintelis su kita valstybe nare susijęs aspektas būtų „gabenimas trikampiu“ vykdant laikinąjį išvežimą perdirbti.
(
33
)	Pagal šią nuostatą tik prižiūrinčioji muitinės įstaiga, t. y. ta, kuri leidime nurodyta kaip įgaliota tikrinti muitinės procedūrą, gali leisti pateikti muitinės deklaraciją kitai įstaigai nei nurodytosios leidime.
(
34
)	Šioje nuostatoje „pateikimo procedūrai įstaiga“ apibrėžiama kaip muitinės įstaiga arba įstaigos, kurios leidime nurodytos kaip įgaliotos priimti deklaracijas, pateikiant prekes procedūrai įforminti.
(
35
)	Byloje, kurioje 2003 m. spalio 2 d. buvo priimtas sprendimas GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536), Teisingumo Teismas nusprendė, kad SMK 150 straipsnio 2 dalis taikytina dėl klaidos laikinojo eksporto deklaracijose, t. y. klaidos, padarytos įforminant prekes pagal laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą.
(
36
)	Šiuo klausimu žr. 2021 m. spalio 21 d. Sprendimą Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
37
)	Muitų teisėje lemiamą reikšmę skolos muitinei buvimui turi materialinės teisės normos. Šiuo klausimu žr. 2021 m. spalio 21 d. Sprendimą Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, 33 punktas). Taip pat žr. generalinio advokato E. Tanchev išvadą byloje Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:453, 22–27 punktai).
(
38
)	Teisingumo Teismas neseniai nusprendė, kad individualių teisių naudoti radijo dažnius suteikimas penkiolikai metų yra atsiradusi ir galutinai susidariusi situacija. Šiuo klausimu žr. 2025 m. vasario 27 d. Sprendimą T - 2 (C‑562/23, EU:C:2025:126, 45 punktas).
(
39
)	Naujųjų laikinojo išvežimo perdirbti procedūros taisyklių nuostatos išdėstytos SMKDR 90 priedo 27 eilutėje.
(
40
)	SMK 211 straipsnis yra įtrauktas į SMKDR 90 priede pateiktą nuostatų, laikinojo išvežimo perdirbti procedūrai taikomų nuo 2016 m. gegužės 1 d., sąrašą.
(
41
)	Pagal SMKDR A priedą įforminimo muitinės įstaiga arba įstaigos (t. y. identifikavimo duomens 4/10) nurodymas yra bendras reikalavimas, taikomas prašymų ir sprendimų duomenims, kurie turi būti nurodyti, be kita ko, leidimuose dėl laikinojo išvežimo perdirbti (8b skiltis).
(
42
)	Pagal taip suformuluotą SMK 259 straipsnio 1 dalies antrą sakinį gali pasirodyti, kad leidimo sąlygų laikymosi reikalaujama tik tuo atveju, jei asmuo, kuris nėra leidimo turėtojas, paprašytų leisti pasinaudoti neapmokestinimu muitu išleidžiant perdirbtus produktus į laisvą apyvartą.
(
43
)	1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, iš dalies keičiantis Reglamentą Nr. 2913/92 (OL L 17, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 8 t., p. 179).
(
44
)	2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, iš dalies keičiantis Reglamentą Nr. 2913/92 (OL L 311, 2000, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 10 t., p. 239).
(
45
)	Šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Grootes (C‑152/09, EU:C:2010:671, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
46
)	Šiuo klausimu žr. Traub, T., „Artikel 86“, UZK, Zollkodex der Union, 9 leidimas, C. H. Beck, 2025, 73 punktas.
(
47
)	Praktikoje prekių, kurioms taikomas eksporto muitas, pasitaiko retai. Šiuo klausimu žr. Böhne, M., „Art. 267“, UZK, Zollkodex der Union, 9 leidimas, C. H. Beck, 2025, 10 punktas.
(
48
)	2024 m. kovo 21 d. Sprendimas LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).