62009CC0087_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. 2009 m. vasario 25 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. kovo 2 d., Amtsgericht Schorndorf (Šorndorfo apylinkės teismas, Vokietija), remdamasis EB 234 straipsniu, pateikė Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus dėl 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų(2) (toliau – direktyva) 3 straipsnio aiškinimo.
2. Prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Ingrid Putz ir Medianess Electronics GmbH
(toliau – Medianess Electronics ) dėl įsigytos nekokybiškos indaplovės. Šioje procedūroje I. Putz, nutraukusi pardavimo sutartį, reikalauja grąžinti pirkimo kainą, atsiimant nekokybišką indaplovę.
3. Pateikdamas Teisingumo Teismui klausimus, nacionalinis teismas iš esmės nori sužinoti, ar, remiantis direktyvos 3 straipsnio nuostatomis, tais atvejais, kai nekokybiškos vartojimo prekės, kaip antai aptariamos indaplovės, atitiktis sutarčiai užtikrinama ją pakeičiant kita, pardavėjas turi prisiimti išlaidas, susijusias su, pirma, nekokybiškos prekės atjungimu ir, antra, naujos kokybiškos prekės sumontavimu.
4. Šioje byloje keliami klausimai iš dalies sutampa su klausimais, keliamais byloje C‑65/09(3), kurioje šiandien taip pat teikiu išvadą.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
5. Direktyva priimta remiantis EB 95 straipsniu. Jos 1 konstatuojamojoje dalyje primenama, kad pagal EB 153 straipsnio 1 ir 3 dalis priemonėmis, kurių Europos bendrija imasi pagal EB 95 straipsnį, ji turėtų prisidėti prie aukšto lygio vartotojų apsaugos sukūrimo.
6. Direktyvos 10 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad „tada, kai prekės neatitinka sutarties, vartotojai privalėtų turėti teisę į nemokamą prekės atitikimo sutarčiai atkūrimą jų pasirinkimu tas prekes pataisant ar pakeičiant arba, jei to nepadaroma, sumažinant jų kainą ar nutraukiant sutartį“.
7. Direktyvos 11 konstatuojamoje dalyje numatyta:
„kadangi vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tokios teisės gynimo priemonės būtų neįmanomos arba neproporcingos; kadangi tai, ar teisės gynimo priemonė yra neproporcinga, turėtų būti nustatoma objektyviai; kadangi teisės gynimo priemonė būtų neproporcinga, jeigu ja, lyginant [palyginti] su kita teisės gynimo priemone, būtų nustatytos nepagrįstos išlaidos; kadangi, siekiant nuspręsti, ar išlaidos yra nepagrįstos, išlaidos, nustatytos viena teisės gynimo priemone, turėtų būti žymiai didesnės negu kita teisės gynimo priemone nustatytos išlaidos.“
8. Direktyvos 3 straipsnyje „Vartotojo teisės“ numatyta:
„1. Pardavėjas yra atsakingas vartotojui už bet kokį neatitikimą, esantį prekių pateikimo metu.
2. Esant neatitikimui, vartotojas turi teisę į nemokamą prekių atitikimo sutarčiai užtikrinimą jas pataisant ar pakeičiant pagal šio straipsnio 3 dalį, arba teisę į atitinkamą kainos sumažinimą, arba su tomis prekėmis susijusios sutarties nutraukimą pagal šio straipsnio 5 ir 6 dalis.
3. Vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas nemokamai pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tai yra neįmanoma ar neproporcinga.
Teisės gynimo priemonė laikoma neproporcinga, jeigu ja, palyginti su alternatyvia teisės gynimo priemone, pardavėjui nustatomos nepagrįstos išlaidos < ... > .
Bet koks prekių pataisymas ar pakeitimas atliekamas per protingą laiką ir nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui, atsižvelgiant į prekių pobūdį ir paskirtį, dėl kurios tos prekės vartotojui buvo reikalingos.
4. Šio straipsnio 2 ir 3 dalyse sąvoka „nemokamai“ reiškia išlaidas, reikalingas užtikrinti prekių atitikimą, visų pirma pašto, darbo ir medžiagų išlaidas.
5. Vartotojas gali reikalauti atitinkamai sumažinti kainą arba nutraukti sutartį, jeigu:
– vartotojas neturi teisės nei į prekių pataisymą, nei į jų pakeitimą, arba
– pardavėjas per protingą laiką neįgyvendino teisės gynimo priemonės, arba
– pardavėjas neįgyvendino teisės gynimo priemonės nesukeldamas didelių nepatogumų vartotojui.
< … > “
9. Direktyvos 8 straipsnyje „Nacionalinė teisė ir minimali apsauga“ numatyta:
„1. Šios direktyvos nustatytos teisės yra vykdomos nepažeidžiant kitų teisių, kuriomis vartotojas gali remtis pagal nacionalines normas, reguliuojančias sutartinę ar nesutartinę atsakomybę.
2. Kad užtikrintų aukštesnio lygio vartotojų apsaugą, valstybės narės šios direktyvos taikymo srityje gali priimti ar palikti galioti griežtesnes nuostatas, neprieštaraujančias Sutarčiai.“
B – Nacionalinė teisė
10. Kalbant apie prekes su trūkumais, Vokietijos civilinio kodekso ( Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 437 straipsnyje pirkėjui suteikiamos tokios teisės:
„Kai daiktas turi trūkumų, pirkėjas gali, jeigu įvykdytos šių nuostatų sąlygos ir nenustatyta kitaip:
1) reikalauti įvykdyti prievolę natūra pagal 439 straipsnį;
2) atsisakyti sutarties < ... > arba reikalauti sumažinti pardavimo kainą pagal 441 straipsnį;
3) reikalauti atlyginti nuostolius < .... > arba patirtas išlaidas < ... > “
11. BGB 439 straipsnyje „Prievolės įvykdymas natūra“, kuriuo į Vokietijos teisę perkeltas direktyvos 3 straipsnis, numatyta:
„1. Pirkėjas gali kaip prievolės įvykdymo natūra savo pasirinkimu reikalauti pašalinti trūkumus arba pateikti daiktą be trūkumų.
2. Pardavėjas padengia išlaidas, reikalingas prievolei įvykdyti natūra, visų pirma transportavimo, pristatymo, darbo ir medžiagų išlaidas.
3. Nepažeisdamas 275 straipsnio 2 ir 3 dalių, pardavėjas gali atsisakyti vykdyti prievolę natūra pirkėjo pasirinktu būdu, jei toks vykdymas įmanomas tik patiriant neproporcingų išlaidų. Šiuo tikslu turi būti atsižvelgiama visų pirma į daikto vertę, kurią jis turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo, neatitikimo reikšmingumą ir tai, ar alternatyvi teisių gynimo priemonė galėtų būti įgyvendinta nesukeliant didelių nepatogumų pirkėjui. Tokiais atvejais pirkėjas turi teisę pasirinkti tik alternatyvius prievolės vykdymo natūra būdus, tačiau tai nepažeidžia pardavėjo teisės taip pat atsisakyti alternatyvios teisių gynimo priemonės, laikantis pirmame sakinyje nurodytų sąlygų.
4. Pardavėjas, kuris vykdydamas prievolę natūra pateikia sutartį atitinkantį daiktą, gali reikalauti, kad pirkėjas grąžintų daiktą su trūkumais pagal 346–348 straipsnius.“
III – Faktai, procedūra ir prejudiciniai klausimai
12. I. Putz, kaip vartotoja, internetu užsisakė iš Medianess
Electronics, kaip pardavėjos, naują indaplovę „Bomann GSP 627 IX“ iš aukštos kokybės plieno už 367 EUR, neįskaitant 9,52 EUR pristatymo mokesčio. Buvo sutarta dėl pristatymo į I. Putz namus. Medianess Electronics 2008 m. balandžio 25 d. pristatė pirkinį, ir buvo sumokėta pirkimo kaina.
13. Kai vėliau I. Putz montavo indaplovę savo namuose, išaiškėjo jos trūkumas, dėl kurio ji pareiškė pretenziją pardavėjui. Įgaliotas meistras nustatė, kad tai buvo ne montavimo klaida, o pačios indaplovės defektas.
14. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, trūkumo pašalinti aiškiai neįmanoma, todėl įvykdyti prievolę natūra galima tik pristačius kokybišką daiktą. Pardavėjos kaltė nenustatyta.
15. Susitarusi dėl nekokybiškos prekės pakeitimo, I. Putz 2008 m. birželio 13 d. elektroniniu laišku pareikalavo Medianess Electronics
ne tik pristatyti kokybišką indaplovę, bet ir išmontuoti nekokybišką gaminį jos virtuvėje bei sumontuoti naują, o tai Medianess Electronics
2008 m. birželio 17 d. elektroniniame laiške atsisakė padaryti.
16. Kadangi Medianess Electronics
neatsakė į pakartotinį prašymą šiuo klausimu, I. Putz pranešė, kad nutraukia pardavimo sutartį ir ieškinyje pagrindinėje byloje reikalauja grąžinti pirkimo kainą, atsiimant nekokybišką indaplovę.
17. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, pirkėja gali, remdamasi atitinkamomis BGB nuostatomis, nutraukti sutartį ir pareikalauti grąžinti pirkimo kainą, jei pristatyta prekė turi trūkumų, ir ji nesėkmingai nustatė pardavėjai pagrįstą terminą prievolei įvykdyti, išskyrus kai tokio termino nustatymas nereikalingas, pavyzdžiui, pardavėjui aiškiai ir galutinai atsisakius įvykdyti prievolę.
18. Tačiau pripažįstama, kad pirkėja būtų tinkamai nustačiusi pardavėjai būtiną terminą prievolei įvykdyti tik tuomet, jeigu ji būtų reikalavusi tik to, į ką turi teisę; priešingu atveju sutarties nutraukimas yra negalimas, išskyrus tam tikras šiuo atveju netaikytinas išimtis.
19. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, sprendimui priimti svarbu atsakyti į klausimą, ar I. Putz turėjo teisę reikalauti, kad pardavėja išmontuotų nekokybišką indaplovę (2 prejudicinio klausimo dalykas) ir sumontuotų naują (1 prejudicinio klausimo dalykas), arba kad pardavėja prisiimtų su tuo susijusias išlaidas.
20. Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Vokietijos teisę, visų pirma BGB 439 straipsnio 1 dalį, vykdydamas prievolę natūra, pardavėjas, neatsižvelgiant į savo kaltę, neprivalo sumontuoti kokybiškos prekės arba padengti su tuo susijusių išlaidų taip pat tuomet, kai pirkėjas nekokybišką prekę pagal jos paskirtį įmontavo į atskirą objektą, kol išaiškėjo jos trūkumas.
21. Tačiau ginčas kilo dėl to, ar pagal Vokietijos teisę pardavėjas, vykdydamas prievolę natūra, tokiu atveju privalo išmontuoti nekokybišką prekę arba padengti su tuo susijusias išlaidas, neatsižvelgiant į jo kaltę. Priešingai iki šiol vyravusiai nuomonei, atrodo, kad Aukščiausiasis federalinis teismas ( Bundesgerichtshof ) dabar mano, jog tokia pirkėjo reikalavimo teisė galima tik remiantis direktyvą atitinkančiu aptariamų nacionalinės teisės nuostatų aiškinimu, todėl šį klausimą byloje C‑65/09 jis perdavė Teisingumo Teismui.
22. Kadangi gali būti, kad į šį klausimą Teisingumo Teismas neatsakys, nes Aukščiausiasis federalinis teismas prašė į jį atsakyti tik atsižvelgiant į kito jo pateikto prejudicinio klausimo atsakymą, Amtsgericht Schorndorf taip pat kelia šį klausimą šioje byloje.
23. Šiomis aplinkybėmis Amtsgericht, kaip paskutinės instancijos teismas šioje byloje, nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1. Ar 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų 3 straipsnio 2 dalį ir 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad jai prieštarauja nacionalinio įstatymo nuostata, kurioje nurodoma, kad pardavėjas, užtikrindamas vartojimo prekės atitiktį pardavimo sutarčiai, pakeisdamas ją kita, neturi prisiimti išlaidų, susijusių su pakeitimui pristatytos prekės įmontavimu į tam tikrą objektą, į kurį vartotojas įmontavo sutarties neatitinkančią vartojimo prekę, laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties, jei iš pat pradžių sutartyje nebuvo sutarta dėl sumontavimo?
2. Ar direktyvos 3 straipsnio 2 dalį ir 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad pardavėjas, užtikrindamas vartojimo prekės atitiktį pardavimo sutarčiai, pakeisdamas ją kita, turi prisiimti išlaidas, susijusias su sutarties neatitinkančios vartojimo prekės išmontavimu iš tam tikro objekto, į kurį vartotojas ją tinkamai įmontavo?“
IV – Teisinė analizė (4)
A – Pirminės pastabos
24. Teisinė problema, kurią Teisingumo Teismo prašoma išspręsti šioje byloje, yra klasikinis sutarčių teisės, tiksliau – prekių pirkimo-pardavimo teisės, objektas nuo pat tų laikų, kai Romos teisininkai, pavyzdžiui, Julianas ir Ulpianas, aptarinėjo „nekokybiškų“ galvijų pardavimo antikinio pasaulio turgavietėse teisines pasekmes, tiksliau – pardavėjo atsakomybės už nekokybiškų prekių pristatymą apimties klausimą, arba pirkėjo apsaugos požiūriu – klausimą, kokiomis teisių gynimo priemonėmis privalė tų turėti galimybę pasinaudoti pirkėjas, kuriam pardavėjas yra pristatęs pardavimo sutarties neatitinkančių prekių.
25. Kaip matyti ne tik iš šios bylos šalių pateiktų paaiškinimų, nors praktiškai taikant įvairias šios srities valstybių narių nacionalinės teisės normas daugeliu atveju pasiekiamas panašus rezultatas ir panašus teisinės apsaugos lygis, faktiškai šios teisės normos vienos nuo kitų labai skiriasi, bent jau savo tradicinėmis iki suderinimo buvusiomis redakcijomis(5) . Šie skirtumai yra susiję ne tik su vartojamų teisinių sąvokų, sąlygų ir apibrėžčių elementais, bet ir (bendresniu lygmeniu) su pačių teisių gynimo priemonių sistemomis, t. y. tiek su sutarties pažeidimo atveju suteikiamų teisių gynimo priemonių formomis, tiek su šių priemonių tarpusavio santykiais bei hierarchija, su tuo, kokią vietą šiose sistemose užima nuostolių atlyginimas ar kaip jis su šiomis sistemomis susijęs, tai pat su sutartinių ir nesutartinių reikalavimų, galinčių kilti pristačius sutarties neatitinkančias prekes, atribojimu.
26. Be to, kaip matyti iš Amtsgericht šioje byloje pateiktos informacijos, kalbant apie konkrečias su neatitiktimi sutarčiai ir jos pasekmėmis susijusias problemas, pavyzdžiui, apie pardavėjo atsakomybę už sutarties neatitinkančių prekių pašalinimo arba pakaitinių kokybiškų prekių sumontavimo išlaidas, tos pačios teisės sistemos teisinėje literatūroje lieka neaiškumų ir nuomonių skirtumų dėl pirkėjo turimų teisių ir jų teisinio pagrindo.
27. Atsižvelgdamas į tai, Europos Sąjungos teisės lygmeniu šį pašalinimo ir sumontavimo išlaidų klausimą nagrinėsiu specialiu apsaugos, kuri vartotojams suteikiama direktyva, požiūriu.
28. Viena vertus, šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad, kaip nurodyta direktyvos 1 konstatuojamojoje dalyje ir kaip Teisingumo Teismas teisingai pabrėžė Sprendime Quelle, direktyva siekiama užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą(6) .
29. Kita vertus, nevalia pamiršti, kad direktyva yra ne visų, o tik tam tikrų vartojimo prekių pardavimo aspektų minimalaus suderinimo priemonė. Todėl direktyvos tikslas, kaip matyti iš jos 6 konstatuojamosios dalies, yra suderinti nacionalinės vartojimo prekių pardavimą reglamentuojančios teisės aktus prekių neatitikties sutarčiai požiūriu, tačiau padaryti tai nepažeidžiant su sutartine ir nesutartine atsakomybe susijusių nacionalinės teisės nuostatų bei principų.
30. Tokiomis aplinkybėmis ir direktyvoje nesant aiškių šį klausimą reglamentuojančių nuostatų, panašu, kad galima tik kelti pagrįstą klausimą, ar yra numatyta, kad pardavėjo atsakomybė prieš vartotoją už „neatitikimą“, kuri reglamentuojama direktyva, apima atsakomybę už, pavyzdžiui, nekokybiškos prekės, kaip antai aptariamos indaplovės, kurią pristatytą vartotojas sumontavo, pašalinimo ir pakaitinės kokybiškos prekės sumontavimo išlaidas, ir dėl to toks vartotojas gali, remdamasis pakeitimu kaip teisių gynimo priemone ar kuria nors kita direktyvos nuostata, reikalauti pardavėjo prisiimti šias išlaidas, kurių klausimas bent jau dalyje nacionalinių teisės sistemų būtų laikomas (kaip nurodė kai kurios šalys) netiesioginių nuostolių (angl. k. consequential damages ) problema, o ne visiškai netinkamo sutarties įvykdymo klausimu.
31. Atsižvelgiant į direktyvos tikslą sustiprinti vartotojų apsaugą, gali atrodyti, kad į šį klausimą derėtų atsakyti teigiamai. Tačiau tai nėra taip paprasta. Kaip bet kurioje išsivysčiusioje teisės sistemoje, reglamentuojančioje pirkėjo ir pardavėjo teises bei pareigas, kylančias netinkamai įvykdžius sutartį, direktyvoje įtvirtintoje teisių gynimo priemonių sistemoje negalima tiesiog teikti pirmenybės vartotojui arba pardavėjui, o turi būti siekiama tinkamos jų interesų pusiausvyros(7) .
32. Atsižvelgiant į tai, dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatas reikia aiškinti taip, kad kai vartojimo prekės, kaip antai aptariama indaplovė, kurią vartotojas tinkamai sumontavo ir prijungė, atitiktis sutarčiai užtikrinama ją pakeičiant kita, pardavėjas turi prisiimti nekokybiškos prekės atjungimo arba pašalinimo ir kokybiškos prekės sumontavimo arba prijungimo išlaidas, jei pagal atitinkamą pardavimo sutartį pardavėjas neprivalėjo sumontuoti įsigytos prekės.
B – Pagrindiniai šalių argumentai
33. Šioje byloje savo pastabas pateikė Austrijos, Vokietijos, Belgijos bei Ispanijos vyriausybės ir Komisija. Austrijos, Vokietijos vyriausybių ir Komisijos atstovai taip pat dalyvavo 2010 m. vasario 25 d. posėdyje.
34. Austrijos, Vokietijos ir Belgijos vyriausybės teigia, kad tokioje byloje kaip ši, bet kuriuo atveju, kai sumontavimas nenumatytas sutartyje, pardavėjas, keisdamas nekokybišką prekę, pagal direktyvos 3 straipsnį, neprivalo prisiimti nei tokios prekės pašalinimo, nei naujos kokybiškos prekės sumontavimo išlaidų. Todėl į abu pateiktus klausimus turėtų būti atsakyta neigiamai.
35. Pateikdamos iš esmės panašius argumentus šios vyriausybės teigia, kad pagal direktyvos 2 straipsnio 1 dalį pardavėjas privalo pristatyti pardavimo sutartį atitinkančias prekes. Todėl esant neatitikimui, kuris turi būti nustatomas pristatymo metu, pardavėjas pagal direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalis privalo užtikrinti nekokybiškų prekių atitiktį sutarčiai, t. y. pakeitimo atveju pristatyti kokybiškas prekes. Jo pareigos negali būti pernelyg išplečiamos, kad apimtų ir (kaip siūloma šioje byloje) nekokybiškos prekės pašalinimą, ir naujos kokybiškos prekės sumontavimą. Situacija galėtų būti kitokia, jei įsigytos prekės sumontavimas yra pardavėjo ir vartotojo susitarimu nustatytų sutartinių įsipareigojimų dalis.
36. Tačiau Belgijos vyriausybė nurodo, kad pardavėjas privalo prisiimti sutarties neatitinkančios prekės transportavimo išlaidas.
37. Be to, Austrijos ir Vokietijos vyriausybės pažymi, kad pardavėjui sudėtinga numatyti, kaip vartotojas naudosis pristatytomis prekėmis, net ir tais atvejais, kai toks naudojimasis atitinka jų pobūdį ir naudojimo paskirtį, todėl nekokybiškos prekės pašalinimo ir naujos kokybiškos prekės sumontavimo išlaidos kiekvienu atskiru atveju gali labai skirtis, atsižvelgiant į vartotojo pageidavimą. Bet kuriuo atveju, jei naudojant aptariamą nekokybišką prekę padaroma žala, kaip antai dėl pašalinimo ir sumontavimo atsiradusios išlaidos, vartotojas gali reikšti reikalavimus pagal sutartinę ar nesutartinę atsakomybę reglamentuojančias nacionalinės teisės normas.
38. Galiausiai, jų nuomone, tokios pareigos pašalinti ir sumontuoti ar prisiimti su tuo susijusias išlaidas neišplaukia nei iš direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių, kuriose kalbama apie nekokybiškų prekių pakeitimą, formuluočių, nei iš to, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 3 ir 4 dalis toks pakeitimas turi būti„nemokamas“ ir „nesukelti jokių didelių nepatogumų vartotojui“. Šiomis sąlygomis įtvirtinta tik pardavėjo pareiga iš naujo pristatyti kokybiškas prekes ir jos negali būti aiškinamos kaip nustatančios pardavėjui papildomą pareigą prisiimti pašalinimo ar sumontavimo išlaidas.
39. Komisija ir Ispanijos vyriausybė, priešingai, teigia, kad keisdamas sutarties neatitinkančias prekes pardavėjas privalo pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalį prisiimti ir nekokybiškos prekės pašalinimo iš įmontavimo vietos bei naujos kokybiškos prekės sumontavimo išlaidas. Todėl jos siūlo į pateiktus klausimus atsakyti teigiamai.
40. Komisija teigia, kad pataisymas ar pakeitimas, į kuriuos vartotojas turi teisę pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalį, būtinai yra susiję su sutarties neatitinkančiomis prekėmis tokios būklės ir tokioje aplinkoje, kurioje jos yra tuo metu, kai paaiškėja neatitikimas. Iš to išplaukia, kad jei sutarties neatitinkančios prekės buvo pagal savo pobūdį ir naudojimo paskirtį įmontuotos kitame objekte ar prie jo prijungtos, būtent tokios būklės sutarties neatitinkančios prekės yra pataisymo ar pakeitimo objektas. Todėl keičiant prekes vartotojui turi būti sukurta situacija, kurioje jis būtų buvęs, jeigu jam būtų buvusios pristatytos kokybiškos prekės, o tai reiškia, kad prireikus sutarties neatitinkančios prekės turi būti pašalintos ir turi būti sumontuotos kokybiškos prekės.
41. Tokį aiškinimą patvirtina ir žodžio „pakeitimas“ vartojimas direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse.
42. Ispanijos vyriausybė iš esmės pritaria Komisijos nuomonei ir teigia, kad direktyvos 3 straipsnis ir juo siekiama suteikti aukšto lygio vartotojų apsauga reiškia, kad pardavėjas privalo prisiimti aptariamas išlaidas, kurios atsirado dėl to, kad jis nepristatė sutarties atitinkančios prekės. Priešingu atveju vartotojas, nebūdamas kaltas, turėtų prisiimti šias išlaidas du kartus ir patirtų didelės žalos.
43. Galiausiai Ispanijos vyriausybė mano, kad tokį aiškinimą pagrindžia pardavėjui pagal direktyvos 3 straipsnio 3 ir 4 dalis nustatyta pareiga pakeisti nekokybišką prekę nemokamai ir nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui.
C – Vertinimas
44. Pirmiausia pažymėtina, kad direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalis aiškinant pažodžiui nėra aišku, ar vartotojo teisė į sutarties neatitinkančių prekių pakeitimą apima teisę reikalauti, kad pardavėjas pašalintų tokias prekes ir sumontuotų pakaitines kokybiškas prekes arba prisiimtų su tuo susijusias išlaidas.
45. Nors direktyvos redakcijose kai kuriomis kalbomis, pavyzdžiui, anglų kalba ( replacement ) (liet. k. „pakeitimas“) ir prancūzų kalba ( remplacement ), atitinkami vartojami žodžiai iš esmės gali būti suprantami kaip reiškiantys ir nekokybiškų prekių pašalinimą arba atjungimą ir jas pakeičiančių kokybiškų prekių sumontavimą, atrodo, kad redakcijose kitomis kalbomis, tarp jų – vokiečių kalba ( Ersatzlieferung ) ir slovakų kalba ( sa < ... > nahradí ), laikomasi kiek siauresnės apibrėžties ir kalbama apie pakeitimą kaip apie pristatymą arba apie prekių, kuriomis keičiamos nekokybiškos prekės, pristatymą, o ne apie veiksmus, kuriuos atlikus techniškai gali būti pakeistos nekokybiškos prekės.
46. Tačiau direktyvos 3 straipsnį aiškinant atsižvelgiant į kontekstą arba sistemiškai, mano nuomone, greičiau patvirtinamas požiūris, kad pardavėjo atsakomybė bet kuriuo atveju neapima sutarties neatitinkančių prekių pašalinimo arba atjungimo ir juo labiau pakaitinių kokybiškų prekių sumontavimo išlaidų tuo atveju, kai sumontavimas nebuvo numatytas atitinkamoje pardavimo sutartyje.
47. Šiuo klausimu direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje pateikiamas išsamus teisių gynimo priemonių, kuriomis vartotojas gali pasinaudoti prieš pardavėją esant neatitikimui, sąrašas, kuriame nurodytas pataisymas, pakeitimas, kainos sumažinimas arba sutarties nutraukimas.
48. Konkrečiau kalbant, remdamasis direktyvoje įtvirtinta teisių gynimo priemonių sistema, vartotojas gali, pirmiausia pasinaudodamas į sutarties vykdymą orientuotomis teisių gynimo priemonėmis, t. y. pataisymu arba pakeitimu, reikalauti, kad pardavėjas užtikrintų nekokybiškų prekių atitiktį sutarčiai. Taip atkuriamas pirminis abipusis susitarimas pagal pardavimo sutartį ir vartotojui užtikrinamas sutarties įvykdymas. Kadangi šis sprendimas tenkina pagrindinį sutarties šalių interesą, direktyvoje jam teikiama pirmenybė, palyginti su kainos sumažinimu arba sutarties nutraukimu(8) .
49. Paskutinėms išvardytoms papildomoms teisių gynimo priemonėms, priešingai, būdingas abipusis naudos atsisakymas. Taikant jas, atitinkamų vartotojo ir pardavėjo interesų pusiausvyra, kurią yra sutrikdęs pardavėjas, pristatęs nekokybiškas prekes, atkuriama arba atitinkamai sumažinant vartotojo įsipareigojimus (kainos sumažinimas), arba abi šalis atleidžiant nuo sutartyje numatytų įsipareigojimų nutraukiant sutartį.
50. Bet kuriuo atveju galima pastebėti, kad abiem atvejais vartotojo teisės, mano manymu, iš esmės ir toliau ribojamos įsipareigojimais, numatytais pardavimo sutartyje.
51. Šis požiūris patvirtinamas atsižvelgiant į platesnį direktyvos 3 straipsnio kontekstą.
52. Pirma nurodytomis šioje nuostatoje numatytomis vartotojo teisėmis įtvirtinama pardavėjo atsakomybės prieš vartotoją apimtis, arba jos yra šios atsakomybės padarinys. Remiantis direktyvos 3 straipsnio 1 dalimi, tokia atsakomybė turi būti prisiimama esant bet kuriam neatitikimui prekių pristatymo metu.
53. Ši atsakomybės apibrėžtis savo ruožtu akivaizdžiai atspindi direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje pateiktą pagrindinės pardavėjo pareigos pagal vartojimo prekių pirkimo-pardavimo sutartį apibrėžtį, pagal kurią ši pareiga yra pateikti vartotojui prekes, kurios atitinka pardavimo sutartį.
54. Analizuojant nurodytas nuostatas atrodo, kad direktyvos 3 straipsnyje minimos vartotojų teisės kyla iš atitikties sutarčiai sąvokos, todėl jos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į pirminėje pardavimo sutartyje įtvirtintas teises ir pareigas.
55. Kitaip tariant, direktyvos 3 straipsnyje įtvirtintos vartotojų teisės yra skirtos pašalinti neatitikimą, palyginti su pirminiu įsipareigojimu vartotojui pagal pardavimo sutartį, t. y. suteikti vartotojui kokybiškas prekes.
56. Ši pardavėjo atsakomybė už netinkamą sutarties įvykdymą arba, tiksliau sakant, už pačių prekių trūkumus, kurių atžvilgiu taikomos direktyvoje vartotojams numatytos teisių gynimo priemonės ir dėl kurių pardavėjas turi nemokamai pataisydamas ar pakeisdamas prekes sukurti (pavėluotai) situaciją, kurią iš pradžių buvo įsipareigojęs sukurti vartotojui, mano nuomone, turi būti atribojama nuo galimos atsakomybės (kaip siūloma šioje byloje) už su sutarties neatitinkančiomis prekėmis susijusius papildomus darbus arba atitinkamas išlaidas, kai tokie darbai atliekami arba išlaidos patiriamos po prekių pateikimo (apie kurį kalbama direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje) ir po to, kai vartotojas jomis pasinaudoja.
57. Taigi, taikant šią platesnės apimties atsakomybę, pardavėjas privalėtų, kaip yra siūliusi Komisija, sukurti vartotojui situaciją, kurioje jis būtų atsidūręs tam tikru metu po prekės pateikimo, jeigu jam būtų buvusi pateikta kokybiška prekė, t. y. šiuo atveju – situaciją, kuriai esant vartotojo sumontuota nekokybiška indaplovė būtų atjungta nuo atitinkamo objekto ir būtų sumontuota nauja kokybiška indaplovė. Taigi tokia atsakomybė, kaip yra pastebėjusios kelios šalys, būtų išplėsta taip, kad apimtų faktus ir aplinkybes, atsiradusius po rizikos perėjimo vartotojui ir dėl to priklausomus nuo jo valios ir ypač nuo to, kaip jis naudojasi tokia preke.
58. Taikyti pardavėjui atsakomybę ir už tokios rūšies labiau netiesiogines jo netinkamo sutarties įvykdymo pasekmes ar už dėl tokio netinkamo sutarties įvykdymo atsiradusią žalą, žinoma, įmanoma ir, matyt, tokia atsakomybė numatyta skirtingus reikalavimus įtvirtinančiose nacionalinėse teisės sistemose, taip pat, pavyzdžiui, Jungtinių Tautų konvencijos dėl tarptautinio prekių pirkimo-pardavimo sutarčių(9) (toliau – KTPPS) 45 straipsnyje.
59. Taigi, kaip yra pareiškusi Vokietijos vyriausybė, išlaidos, kurių vartotojas patiria šalindamas nekokybišką prekę arba dėl to, kad privalo prisiimti sumontavimo išlaidas du kartus, t. y. pirma dėl nekokybiškos prekės ir paskui dėl pakaitinės kokybiškos prekės, gali būti išieškomos pagal nuostolių atlyginimą reglamentuojančias Vokietijos teisės normas, tačiau tik laikantis taikytinų sąlygų, įskaitant kaltę.
60. Vis dėlto, kalbant apie direktyvą, pirmiausia pažymėtina, kad joje įtvirtintoje teisių gynimo priemonių esant neatitikimui sistemoje nėra numatytas reikalavimas atlyginti nuostolius, kitaip nei, pavyzdžiui, KTPPS 45 straipsnio 1 dalies b punkte arba Komisijos pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartotojų teisių(10) 27 straipsnyje.
61. Antra, galima pastebėti, kad būtent dėl to tokie, kaip antai šioje byloje nagrinėjami, darbai arba išlaidos ne tik yra tiesioginė prekių neatitikties sutarčiai pasekmė, bet ir kyla iš veiksmų, kurie patenka į vartotojo atsakomybės sritį (šiuo atveju tokie veiksmai yra indaplovės sumontavimas). Pardavėjo atsakomybė už tokias išlaidas paprastai priklauso nuo priežastinio ryšio, netiesioginio priežastinio ryšio ar galbūt kaltės sąvokos ir nustatoma remiantis šiomis sąvokomis.
62. Akivaizdu, kad direktyvoje nėra net užuominos apie tokio pobūdžio filtrą ar priemonę.
63. Tikriausiai tokią funkciją galima priskirti sąlygai naudoti prekes „pagal jų pobūdį ir paskirtį“, kaip siūlo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir pritaria Komisija. Tačiau iš tiesų ši sąvoka, kaip yra nurodžiusios I. Putz ir Vokietijos vyriausybė, gana netiksli ir galimybės apibrėžti pardavėjo atsakomybės ribas bei užtikrinti galimybę nustatyti pardavėjo riziką remiantis ja yra gana ribotos.
64. Galimo „įprasto“ tiksliai apibrėžtų ir gatavų prekių, pavyzdžiui, kompiuterio, stalo ar net indaplovės, naudojimo variantai gali būti gana apibrėžti ir iš anksto numatomi, tačiau kuo paprastesnės prekės, tuo daugiau galimų „įprasto“ naudojimo variantų. Todėl kuo prekės artimesnės statybiniam komponentui ar žaliavai, pagal tuo daugiau paskirčių jos gali būti naudojamos atsižvelgiant į jų pobūdį, ir tuo šios paskirtys yra labiau neapibrėžtos. Todėl to paties produkto pašalinimo išlaidos gali labai skirtis.
65. Atsižvelgdamas į išdėstytas aplinkybes, nepritariu nuomonei, kad direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse įtvirtinta vartotojo teisė į prekių atitikties sutarčiai užtikrinimą jas pakeičiant gali būti aiškinama k aip vartotojo teisė reikalauti, kad pardavėjas prisiimtų nekokybiškos prekės atjungimo ir pakaitinės kokybiškos prekės sumontavimo išlaidas, jei pagal pardavimo sutartį pardavėjas neprivalėjo sumontuoti įsigytos prekės.
66. Taip pat sutinku, kad direktyvos 3 straipsnio 2–4 dalyse įtvirtintas reikalavimas pardavėjui „nemokamai“ užtikrinti prekių atitiktį sutarčiai jas pakeičiant nekelia abejonių dėl šios išvados teisingumo. Šiuo reikalavimu apibrėžiamos sąlygos, kuriomis pardavėjas privalo pasiūlyti ir įgyvendinti atitikties sutarčiai (kurią jis privalo užtikrinti vartotojui) užtikrinimą, t. y. ji turi būti užtikrinama nemokamai, bet juo negalima iš esmės praplėsti pačios numatytos teisių gynimo priemonės apimties. Direktyvos 3 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje įtvirtintas reikalavimas užtikrinti prekių atitiktį sutarčiai „nesukeliant jokių didelių nepatogumų“ taip pat apibrėžia, kaip turi būti užtikrinama atitiktis sutarčiai, o ne tai, ką tas užtikrinimas apima.
67. Galiausiai šiuo požiūriu turi būti nustatyti šios bylos ir bylos Quelle skirtumai. Sprendime Quelle Teisingumo Teismas konstatavo, kad reikalavimas „nemokamai“ užtikrinti prekės atitiktį sutarčiai reiškia, kad negalimas joks pardavėjo, vykdančio sutartyje numatytos prekės atitikties užtikrinimo pareigą, finansinis reikalavimas(11) . Todėl atsižvelgdamas į toliau išdėstytus argumentus Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad direktyvos nuostatomis draudžiami teisės aktai, leidžiantys nekokybišką prekę pardavusiam pardavėjui reikalauti vartotojo kompensacijos už tokios nekokybiškos prekės naudojimą iki jos pakeitimo nauja. Šioje byloje nekalbama apie su prekių pakeitimu susijusį pardavėjo finansinį reikalavimą vartotojui; joje kalbama apie tai, ar užtikrinant nekokybiškos prekės atitiktį sutarčiai vartotojas gali reikalauti pardavėjo ne tik nemokamai pristatyti naują kokybišką prekę, bet ir prisiimti nekokybiškos prekės atjungimo arba pašalinimo ir pakeitimui pristatytos kokybiškos prekės sumontavimo išlaidas.
68. Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į Amtsgericht
pateiktus prejudicinius klausimus reikėtų atsakyti, kad direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatas reikia aiškinti taip, kad tais atvejais, kai vartojimo prekės, kaip antai aptariama indaplovė, kurią, laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties, sumontavo ir prijungė vartotojas, atitiktis sutarčiai užtikrinama ją pakeičiant kita, pardavėjas neprivalo prisiimti sutarties neatitinkančios prekės atjungimo arba pašalinimo ir kokybiškos prekės sumontavimo arba prijungimo išlaidų, jei pagal atitinkamą pardavimo sutartį pardavėjas neprivalėjo sumontuoti įsigytos prekės.
V – Išvada
69. Todėl siūlau, kad Teisingumo Teismas į prejudicinius klausimus atsakytų taip:
1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų 3 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatas reikia aiškinti taip, kad tais atvejais, kai vartojimo prekės, kaip antai aptariama indaplovė, kurią, laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties, sumontavo ir prijungė vartotojas, atitiktis sutarčiai užtikrinama ją pakeičiant kita, pardavėjas neprivalo prisiimti sutarties neatitinkančios prekės atjungimo arba pašalinimo ir kokybiškos prekės sumontavimo arba prijungimo išlaidų, jei pagal atitinkamą pardavimo sutartį pardavėjas neprivalėjo sumontuoti įsigytos prekės.
(1) .
(2)  –	OL L 171, 1999, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 223.
(3)  –	Teisingumo Teismo nagrinėjama byla Gebr. Weber .
(4)  –	Kadangi šioje byloje nagrinėjami klausimai iš esmės panašūs, išskyrus sutartį atitinkančios pakaitinės prekės sumontavimo aspektą, į nagrinėjamus antrajame prejudiciniame klausime 3 išnašoje nurodytoje byloje Weber, vertinimas šioje išvadoje mutatis mutandis
atitinka byloje Weber
mano pateiktos išvados 43–67 punktuose išdėstytą vertinimą. Lygiai taip pat, siekdamas išsamumo ir aiškumo, šioje išvadoje pateikiu šiek tiek pakeistas toje išvadoje išdėstytas pirmines pastabas.
(5)  –	Šiuo klausimu taip pat žr. Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų (COM (95) 520 galutinis – COD 96/0161, OL C 307, 1996, p. 8) aiškinamojo memorandumo I.A.4 punktą.
(6)  –	Šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio 17 d. Sprendimo Quelle AG
(C‑404/06, Rink. p. I‑2685) 30 ir 36 punktus.
(7)  –	Dėl pardavėjo finansinių interesų apsaugos, kuri taip pat numatyta direktyvoje, žr. 6 išnašoje minėto Sprendimo Quelle 42 punktą.
(8)  –	Tokia direktyvoje įtvirtinta hierarchija aiškiai matyti iš jos 3 straipsnio 3 dalies formuluotės, susijusios su šios direktyvos 11 konstatuojamąja dalimi. Taip pat žr. 6 išnašoje minėto Sprendimo Quelle
27 punktą.
(9)  –	Jungtinių Tautų konvencija dėl tarptautinio prekių pirkimo-pardavimo sutarčių priimta 1980 m. balandžio 11 d., o įsigaliojo 1988 m. sausio 1 dieną.
(10)  –	COM (2008) 614 galutinis – COD 2008/0196.
(11)  –	6 išnašoje minėto sprendimo 34 punktas.