62009CC0477_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo(2), iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB(3), išaiškinimu.
2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant C. Defossez ir Ch. Wiart – bendrovės, kurioje C. Defossez dirbo iki jo neteisėto atleidimo, likvidatoriaus – ginčą dėl reikalavimų, susijusių su darbo užmokesčiu, kuris C. Defossez nebuvo sumokėtas dėl darbdavio nemokumo. Nagrinėjant šį ginčą, be kita ko, kilo garantijų institucijos, atsakingos už C. Defossez reikalavimų patenkinimą, nustatymo klausimas.
I – Teisės aktai
A – Europos Sąjungos teisė
3. Direktyva 80/987 buvo keletą kartų iš esmės keičiama – iš pradžių Direktyva 87/164(4), paskui Direktyva 2002/74 ir galiausiai 1994 m. Stojimo aktu(5) . Ji buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2008/94(6) .
4. Direktyva 2002/74, be kita ko, į Direktyvos 80/987 tekstą buvo įterptas 8a straipsnis, su kuriuo susijęs prejudicinis klausimas. Šiame straipsnyje, esančiame IIIa skirsnyje „Nuostatos, susijusios su transnacionaliniais atvejais“, nustatyta:
„1. Jeigu įmonė, kuri atitinkama veikla verčiasi ne mažiau kaip dviejų valstybių narių teritorijoje, tampa nemoki, kaip apibrėžta 2 straipsnio 1 dalyje, institucija, atsakinga už darbuotojams nesumokėtų reikalavimų patenkinimą, yra ta, kuri yra valstybėje narėje, kurios teritorijoje jie dirba arba nuolat dirba.
2. Darbuotojų teisių mastą nustato teisė, reglamentuojanti kompetentingos garantijų institucijos veiklą.
3. Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad 1 dalyje minėtais atvejais nustatant darbdavio nemokumo būklę, kaip apibrėžta šioje direktyvoje, būtų atsižvelgta į sprendimus, priimtus taikant 2 straipsnio 1 dalyje minėtas nemokumo procedūras, kurias taikyti buvo paprašyta kitoje valstybėje narėje.“
5. Direktyvos 80/987 9 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus.“
6. To paties straipsnio antroje pastraipoje, kuri taip pat įterpta Direktyva 2002/74, nustatyta:
„Šios direktyvos įgyvendinimas jokiu būdu negali būti pagrįsta priežastis pabloginti dabartinę padėtį valstybėse narėse ir bendrą darbuotojų apsaugos lygį toje srityje, kuriai taikoma ši direktyva.“
7. Pagal Direktyvos 2002/74 2 straipsnio 1 dalies pirmą ir antrą pastraipas:
„Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2005 m. spalio 8 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.
Pirmoje pastraipoje minėtas nuostatas jos taiko bet kuriai darbdavio nemokumo būklei, atsiradusiai po šių nuostatų įsigaliojimo dienos.“
8. Direktyva 2002/74 įsigaliojo 2002 m. spalio 8 dieną.
B – Nacionalinė teisė
9. Pagal Darbo kodekso ( Code de travail ) L. 143‑11‑1 straipsnį (dabar – L. 3253‑6 straipsnis) visi darbdaviai, kurių veiklą reglamentuoja privatinė teisė, turi apdrausti savo darbuotojus, įskaitant esančius komandiruotėje užsienyje arba L. 5422‑13 straipsnyje paminėtus užsienyje dirbančius darbuotojus, nuo rizikos, kad pagal darbo sutartis jiems priklausančios sumos bus nesumokėtos tais atvejais, kai taikomos apsaugos priemonės, paskiriamas įmonės administratorius ar likviduojama įmonė.
10. Direktyva 2002/74 į Prancūzijos teisę buvo perkelta 2008 m. sausio 30 d. Įstatymo Nr. 2008‑89 dėl Europos Sąjungos nuostatų, susijusių su Europos kooperatinės bendrovės statusu ir darbuotojų apsauga darbdaviui tapus nemokiam, įgyvendinimo II antraštine dalimi, kuria į Darbo kodeksą įterpti L. 143‑11‑10–L. 143‑11‑15 straipsniai. Pagal šio įstatymo 6 straipsnį atitinkamos nuostatos taikomos „Darbo kodekso 143‑11‑10 straipsnyje apibrėžtoms procedūroms, pradėtoms nuo pirmojo mėnesio, einančio po šio įstatymo paskelbimo, pirmosios dienos“.
II – Procedūra pagrindinėje byloje ir prejudicinis klausimas
11. Ieškovas pagrindinėje byloje C. Defossez dirbo Belgijoje bendrovės VPK statybvietėse darbų vykdytoju, paskui – grupės vadovu, iš pradžių nuo 1997 m. kovo mėn. – Prancūzijos bendrovėje EBM, o vėliau nuo 2000 m. rugsėjo mėn. – taip pat Prancūzijos bendrovėje Sotimon .
12. 2003 m. gruodžio mėn. atleidus C. Defossez iš darbo, 2004 m. sausio 15 d. jis kreipėsi į Conseil de prud’hommes de Dunkerque (Diunkerko darbo ginčų taryba).
13. 2004 m. birželio 1 d. Tribunal de commerce de Dunkerque
(Diunkerko komercinis teismas) sprendimu buvo pradėta bendrovės Sotimon likvidavimo procedūra. Siekdamas, kad būtų patenkinti jo reikalavimai, susiję su darbo užmokesčiu, C. Defossez pateikė pagrindinį prašymą dėl Lilio CGEA (Centre de gestione et d’étude de l’AGS (7) (AGS administravimo ir studijų centras)) garantijos, o nepatenkinus šio prašymo, paprašė suteikti Belgijoje esančio Fonds de fermeture des enterprises (FFE) de l‘Office national de l’emploi (ONEM)
(Nacionalinės darbo tarnybos (ONEM) įmonių uždarymo fondas (FFE)) garantiją.
14. 2006 m. birželio 30 d. sprendimu Conseil de prud’hommes de Dunkerque
pripažino, kad C. Defossez atleidimas neturėjo „realaus ir rimto“ pagrindo, ir nustatė, kokio dydžio jo nepatenkintų reikalavimų suma turi būti priskirta prie bendrovės Sotimon skolų vykdant jos likvidavimo procedūrą. Šį sprendimą nurodyta vykdyti CGEA.
15. 2008 m. sausio 31 d. sprendimu Cour d’appel de Douai
(Duė apeliacinis teismas) pakeitė nepatenkintų C. Defossez reikalavimų sumos dydį ir pripažino, kad sprendimą turi vykdyti FFE, o ne Lilio CGEA.
16. C. Defossez pateikė kasacinį skundą dėl šio sprendimo.
17. Manydamas, kad reikalingas Direktyvos 80/987, iš dalies pakeistos Direktyva 2002/74, 8a straipsnio išaiškinimas, Cour de cassation
kreipėsi į Teisingumo Teismą su šiuo prejudiciniu klausimu:
„Ar direktyvos [80/987], iš dalies pakeistos direktyva [2002/74], 8a straipsnis, kurio 1 dalyje numatyta, kad jeigu įmonė, kuri atitinkama veikla verčiasi ne mažiau kaip dviejų valstybių narių teritorijoje, tampa nemoki, institucija, atsakinga už darbuotojams nesumokėtų reikalavimų patenkinimą, yra ta, kuri yra valstybėje narėje, kurios teritorijoje jie dirba arba nuolat dirba, o 2 dalyje – kad darbuotojų teisių mastą nustato teisė, reglamentuojanti kompetentingos garantijų institucijos veiklą, turi būti aiškinamas taip, kad jis numato jame nustatytos institucijos išimtinę kompetenciją, ar, atsižvelgiant į direktyvos tikslą konsoliduoti darbuotojų, kurie naudojasi savo judėjimo laisve, teises ir tos pačios direktyvos 9 straipsnio pirmą pastraipą, pagal kurią ji nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus, jis turi būti aiškinamas taip, kad neatimama darbuotojo teisė, užuot pasinaudojus šios institucijos garantija, pasinaudoti palankesne institucijos, kurioje jo darbdavys yra apsidraudęs ir pagal nacionalinę teisę moka įmokas, garantija?“
III – Procesas Teisingumo Teisme
18. Pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį Ch. Defossez, Lilio CGEA, Prancūzijos, Ispanijos, Suomijos, Danijos, Švedijos Airijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės ir Komisija pateikė rašytines pastabas.
19. 2010 m. spalio 7 d. posėdyje dalyvavo Lilio CGEA, Prancūzijos, Danijos, Airijos ir Suomijos vyriausybės ir Komisija.
IV – Dėl prejudicinio kausimo
A – Dėl Direktyvos 80/987 8a straipsnio taikymo faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms
1. Dėl taikymo ratione temporis
20. Pagal Direktyvos 2002/74 2 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą valstybės narės nuostatas, kuriomis direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, taiko „bet kuriai darbdavio nemokumo būklei, atsiradusiai po šių nuostatų įsigaliojimo dienos “(8) . Terminas, nustatytas direktyvai perkelti, baigėsi 2005 m. spalio 8 d. (Direktyvos 2002/74 2 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa).
21. Įstatymas Nr. 2008‑89, kuriame įtvirtintos Direktyvos 2002/74 perkėlimo į nacionalinę teisę nuostatos, buvo priimtas 2008 m. sausio 30 d. Pagal jo 6 straipsnį šios nuostatos taikomos procedūroms, pradėtoms po įstatymo paskelbimo dienos.
22. Šioje byloje Sotimon
likvidavimo procedūra buvo pradėta Tribunal de commerce de Dunkerque
priėmus 2004 m. birželio 1 d. sprendimą. Ši data yra ankstesnė tiek nuostatų, kuriomis Direktyva 2002/74 perkeliama į Prancūzijos teisę, tiek šioje direktyvoje nustatyto termino, per kurį valstybės narės turėjo ją perkelti (2005 m. spalio 8 d.), atžvilgiu. Tačiau ji yra vėlesnė nei Direktyvos 2002/74 įsigaliojimo data (2002 m. spalio 8 d.).
23. Taigi visų pirma kyla Direktyvos 2002/74 8a straipsnio, su kuriuo susijęs prejudicinis klausimas, taikymo klausimas.
24. Šiuo atžvilgiu C. Defossez ir Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad nors nacionalinis įstatymas, kuriuo perkeliama Direktyva 2002/74, buvo priimtas pasibaigus joje nustatytam terminui, remiantis Teisingumo Teismo sprendimais, kurie bus išsamiau nagrinėjami toliau šioje išvadoje, Prancūzijos teismų praktikoje jau buvo taikomi minėtame 8a straipsnyje nustatyti principai(9) . C. Defossez mano, kad jo atvejis turi būti vertinamas atsižvelgiant į Direktyvos 2002/74 8a straipsnį, remiantis tuo, jog Prancūzijos teisė jau atitiko šią nuostatą dar nepasibaigus jos perkėlimo į nacionalinę teisę terminui.
25. Atsižvelgiant į Teisingumo Teismui pateikto prejudicinio klausimo turinį, atrodo, kad Cour d’appel de Douai
padarė tokią pačią išvadą kaip ir Cour de cassation
savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą.
26. Komisija, atvirkščiai, pažymi, kad klostantis faktinėms aplinkybėms Prancūzija dar nebuvo perkėlusi Direktyvos 2002/74 ir šis perkėlimas įvyko gerokai vėliau, kaip tai patvirtinta 2007 m. rugsėjo 27 d. sprendimu, kuriuo Teisingumo Teismas konstatavo, kad Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų, nes vėlavo įgyvendinti šią direktyvą(10) .
27. Be to, ji atmeta, kad Direktyvos 80/987 8a straipsniu šioje byloje gali būti remiamasi kaip tiesiogiai veikiančiu. Šiuo klausimu ji nurodo Sprendimą Velasco Navarro, kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad „valstybei narei per nustatytą terminą neperkėlus Direktyvos 2002/74, galimu jos tiesioginiu veikimu po 2005 m. spalio 8 d. [dienos, kurią baigėsi direktyvos perkėlimo terminas] galima remtis tik tuo atveju, jei nemokumo padėtis atsirado po šios datos“(11) . Šioje byloje taip nėra, nes apie Sotimon
likvidavimo procedūrą buvo paskelbta 2004 m. birželio 1 d.
28. Tokiomis aplinkybėmis, Komisijos teigimu, Cour de cassation
pateiktas prejudicinis klausimas neturi reikšmės bylai ir turi būti performuluotas, kad būtų galima pagrindinę bylą vertinti atsižvelgiant į teisės aktus, galiojusius iki Direktyvos 80/987 pakeitimo Direktyva 2002/74. Ji teigia, kad prejudicinis klausimas turėtų būti performuluotas taip:
„Ar Direktyvos 80/987 redakcija, galiojusi iki jos dalinio pakeitimo Direktyva 2002/74, gali būti aiškinama taip, kad tuo atveju, jei vyksta nemokumo procedūra, kuriai būdingas tarpvalstybinis elementas, leidžiama rinktis kompetentingą instituciją, kuri turi užtikrinti reikalavimų susijusių su darbo užmokesčiu, vykdymą?“
29. Primintina, kad pagal nusistovėjusią Teismo praktiką nacionalinio teismo pateikiamiems klausimams, keliamiems dėl Europos Sąjungos teisės išaiškinimo, kurių teisines ir faktines aplinkybes savo atsakomybe apibrėžia nacionalinis teismas, – taigi šių aplinkybių tikslumo Teisingumo Teismui tikrinti nereikia – taikoma reikšmingumo prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Europos Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingam atsakymui į jam pateiktus klausimus(12) .
30. Komisijos siūlymas performuluoti prejudicinį klausimą reiškia, kad gali būti paneigta reikšmingumo prezumpcija, kuri pagal cituotą Teisingumo Teismo praktiką taikytina tokiam klausimui, kokį pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
31. Šioje byloje Cour de cassation
nusprendė, kad naudinga pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą, susijusį su Direktyvos 80/987 8a straipsniu. Šio klausimo naudingumas grindžiamas argumentu, kad klostantis faktinėms aplinkybėms šio teismo praktikoje jau buvo taikomi šioje nuostatoje įtvirtinti principai. Manydamas, kad tokia pat jo praktika turi būti taikoma ir nagrinėjamoje byloje, Cour de cassation
prašo Teisingumo Teismo išaiškinti atitinkamą nuostatą.
32. Tokiomis aplinkybėmis manau, kad prejudicinis klausimas visiškai nėra nereikšmingas sprendžiant ginčą, kurį nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir kad, atsižvelgiant į nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimą, neatsiejamą nuo prejudicinio kreipimosi procedūros, Teisingumo Teismas neturi savo vertinimu pakeisti Cour de cassation
vertinimo ir performuluoti šio pateikto klausimo. Be to, sutinkant pateikti išaiškinimą, kurio prašo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, visiškai neginčijamas Teisingumo Teismo konstatavimas dėl Prancūzijos Respublikos įsipareigojimų nevykdymo, nes nėra pripažįstama, kad Cour de cassation
praktika prilygintina Direktyvos 2002/74 perkėlimo priemonei, o tik laikoma, kad šioje byloje neįvykdytos sąlygos prejudicinio klausimo reikšmingumo prezumpcijai paneigti.
33. Apskritai kalbant, nesuprantu, kodėl Teisingumo Teismas turėtų atsisakyti atsakyti į prejudicinį klausimą, susijusį su tam tikra direktyvos nuostata, jei faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje susiklostė dar nepasibaigus šios direktyvos perkėlimo terminui ir nepriėmus jokios konkrečios nacionalinės nuostatos ir jei nacionalinis teismas kelia šį klausimą, kad aiškintų savo nacionalinę teisę atsižvelgdamas į šią nuostatą, net jei pagal Europos Sąjungos teisę jis neprivalo to daryti(13) .
34. Šiuo atžvilgiu taip pat primintina, kad Sprendime Adeneler ir kt. (14) Teisingumo Teismas, remdamasis, be kita ko, Sprendimu Mangold (15), nurodė, jog nuo direktyvos įsigaliojimo dienos valstybių narių teismai privalo kuo labiau susilaikyti nuo tokio nacionalinės teisės aiškinimo, kuris, pasibaigus direktyvos perkėlimo terminui, galėtų rimtai sutrukdyti įgyvendinti šia direktyva siekiamą tikslą(16) .
35. Taip pat, atsižvelgiant į šią teismų praktiką, man neatrodo, kad Teisingumo Teismui pateiktas prejudicinis klausimas yra akivaizdžiai nereikšmingas(17) .
36. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, manau, kad nereikia performuluoti klausimo, kaip teigia Komisija(18) .
2. Dėl to, ar esama materialinių sąlygų taikyti 8a straipsnį
37. Ieškovas teigia, jog atvejis patenka į materialinę Direktyvos 80/987 8a straipsnio taikymo sritį, nes, jo manymu, Sotimon
Belgijoje vykdė stabilią ekonominę veiklą. Savo rašytinėse pastabose Airijos vyriausybė, atrodo, abejoja, ar vien dėl to, kad Sotimon
vadovavo statybos darbams Belgijoje, gali būti daroma išvada, jog ji šioje valstybėje vykdė stabilią ekonominę veiklą.
38. Cour de cassation
nepateikė Teisingumo Teismui jokio klausimo šiuo atžvilgiu. Todėl tik nurodysiu Sprendimą Holmqvist (19), kuriame nustatyti kriterijai, grindžiantys 8a straipsnyje numatytą sąlygą, susijusią su veiklos vykdymu „ne mažiau kaip dviejų valstybių narių teritorijoje“. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar šioje byloje ši sąlyga tenkinama.
B – Dėl Direktyvos 80/987 8a straipsnio aiškinimo
1. Dėl 8a straipsnio genezės
39. Kaip buvo nurodyta, kompetentingos garantijų institucijos nustatymo klausimas atvejais, kuriems būdingas tarpvalstybinis elementas, Teisingumo Teismo tam tikruose sprendimuose jau buvo nagrinėtas, kol Direktyva 80/987 dar nebuvo iš dalies pakeista Direktyva 2002/74.
40. Byloje, kurioje priimtas Sprendimas Mosbaek (20), Danijos Østre Landsret
iš esmės Teisingumo Teismo klausė, kokia institucija yra kompetentinga užtikrinti darbuotojo reikalavimų patenkinimą darbdaviui tapus nemokiam, jei šis darbdavys įsteigtas kitoje valstybėje narėje nei ta valstybė narė, kurios teritorijoje darbuotojas gyvena ir vykdo savo veiklą.
41. Teisingumo Teismas atsakė, kad šiais atvejais turi būti pripažinta kompetencija institucijos, esančios toje valstybėje, kurioje pagal direktyvos 2 straipsnio 1 dalį „buvo nuspręsta pradėti kolektyvinių kreditorių reikalavimų patenkinimo procedūrą arba nustatyta, jog darbdavio įmonė yra visiškai uždaryta arba verslas baigtas vykdyti“(21) . Teisingumo Teismas pažymėjo, kad daugeliu atvejų ši valstybė yra darbdavio įsisteigimo valstybė(22) . Teisingumo Teismo teigimu, ši išvada kyla iš pačios Direktyvos 80/987 logikos. Pirma, jis pažymėjo, jog direktyvoje nustatytai garantijų sistemai įgyvendinti reikia, kad būtų pateiktas prašymas pradėti kolektyvinių kreditorių reikalavimų patenkinimo procedūrą, – tai leidžia atsižvelgti į su darbo užmokesčiu susijusius reikalavimus(23) . Antra, jis pažymėjo, jog dėl to, kad pagal direktyvos 5 straipsnio b punktą garantijų sistema iš esmės finansuojama darbdavių, direktyvos logiką atitinka tai, kad pripažįstama kompetencija tos garantijų institucijos, kuri gavo arba turėjo gauti nemokaus darbdavio įmokas(24) . Galiausiai, Teisingumo Teismo teigimu, tai, kad direktyvoje nenumatyta mokėjimų grąžinimo arba kompensavimo tarp skirtingų valstybių narių garantijų institucijų sistema, patvirtina, jog Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo, kad darbdavio nemokumo atveju „veiktų vienos valstybės narės garantijų institucija tam, kad būtų išvengta nereikalingos painiavos tarp nacionalinių sistemų ir ypač atvejų, kai darbuotojas galėtų pasinaudoti direktyva keliose valstybėse narėse“(25) .
42. Byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Everson ir Barrass (26), Teisingumo Teismas turėjo priimti sprendimą dėl kitokių faktinių aplinkybių. Anglijos įmonė, kuriai dirbo C. Mosbaek, Danijoje turėjo tik atstovybę, o pagal Airijos teisę įsteigta įmonė, kurioje dirbo G. Everson ir T. J. Barrass, veikė Jungtinėje Karalystėje turėdama įvairias verslo vietas, kurių darbuotojai buvo apdrausti šios valstybės narės garantijų institucijoje. Savo Teisingumo Teismui pateiktose pastabose Jungtinė Karalystė teigė, kad, remiantis Sprendimu Mosbaek, reikia pripažinti Airijos garantijų institucijos kompetenciją, kadangi prašymas pradėti kolektyvinių kreditorių reikalavimų patenkinimo procedūrą buvo pateiktas Airijoje. Ieškovai pagrindinėje byloje, atvirkščiai, manė, jog pareiga padengti jiems mokėtinas sumas tenka Jungtinės Karalystės garantijų institucijai, nes jie savo profesinę veiklą vykdė šioje valstybėje.
43. Šiuo atveju Teisingumo Teismas skirtingai vertino pagrindinę bylą ir bylą, kurioje buvo priimtas Sprendimas Mosbaek, ir nurodė, kad jei darbdavys yra įsisteigęs vienoje valstybėje narėje, turi būti pripažinta įsisteigimo valstybės narės garantijų institucijos kompetencija, o tais atvejais, kai, atvirkščiai, darbdavys turi kelias įmones skirtingose valstybėse narėse, reikia kaip papildomu kriterijumi, atsižvelgus į direktyvos socialinį tikslą, remtis darbuotojų veiklos vieta. Teisingumo Teismas pridūrė, kad iš esmės dažniausiai tai yra „jiems būdinga socialinė ir kalbinė aplinka“(27) .
44. Todėl visų pirma, remdamasis minėtu Sprendimu Mosbaek, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas į Direktyvos 80/987 tekstą įterpė 8a straipsnį ir taip užpildė pradinės šios direktyvos redakcijos spragą. Savo pirmajame pasiūlyme iš dalies keisti Direktyvą 80/987 Komisija pažymėjo, kad ši spraga turi būti vertinama kaip teisinio nesaugumo šaltinis, o dėl to kyla ginčų nacionaliniuose teismuose. Ji pažymėjo, kad šių bylų, susijusių su Europos Sąjungos teise, neišvengiamai padaugės, atsižvelgiant į nuolatinę vidaus rinkos plėtrą ir į tarptautinės įmonių veiklos raidą. Komisijos teigimu, naujas straipsnis turėjo užtikrinti reikalingą teisinį saugumą ir konsoliduoti darbuotojų teises, kaip Teisingumo Teismas nurodė Sprendime Everson ir Barrass, ir turėjo būti išvengta atvejų, kai gali kilti įstatymų kolizijų(28) . Dėl pasiūlyto sąsajos kriterijaus Komisija pažymėjo, kad valstybės, kurioje darbuotojas nuolat dirba, garantijų institucija ne tik paprastai yra ta institucija, kuri gauna arba turėtų gauti įmokas, skirtas darbo užmokesčio garantijų sistemai finansuoti, bet ir yra arčiau darbuotojo, kuris „galės ginti savo teises valstybėje, kurioje nuolat dirba, nesusidurdamas su kalbos ir atstumo problemomis“, ir jis neturės kreiptis į instituciją, esančią kitoje valstybėje narėje, su kuria neturi jokio ryšio ir kurios galiojančių procedūrų neišmano. Galiausiai, Komisijos teigimu, toks sprendimas taip pat leidžia laikytis vienodo požiūrio principo, kadangi visiems darbuotojams toje pačioje valstybėje bus taikoma tokia pat apsauga(29) .
45. Neseniai Sprendime Holmqvist (30) Teisingumo Teismas patvirtino, kad yra tęstinumas tarp Direktyvos 2002/74 ir teismų praktikos iki šios direktyvos priėmimo.
2. Dėl sąsajos kriterijaus, numatyto Direktyvos 80/987 8a straipsnyje
46. Kaip matėme, pagal Direktyvos 80/987 8a straipsnį reikšmingas sąsajos kriterijus nustatant garantijų instituciją atvejais, kuriems būdingas tarpvalstybinis elementas, grindžiamas sąvoka „nuolatinis darbas“.
47. Ieškovas pagrindinėje byloje teigia, kad Teisingumo Teismas visų pirma turėtų išaiškinti šią sąvoką. Iš esmės jis mano, kad ją išaiškinus šioje byloje būtų pripažinta ne FFS, bet AGS kompetencija. Tokiu atveju Teisingumo Teismui nereikėtų atlikti tolesnio nagrinėjimo.
48. Tačiau Cour de cassation
pateiktas klausimas nėra susijęs su šia sąvoka ir Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo šiuo atžvilgiu. Todėl tik trumpai pakartosiu ieškovo siūlomą išaiškinimą ir pateiksiu kelias pastabas šiuo atžvilgiu.
49. Remdamasis generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvada byloje Holmqvist (31), C. Defossez iš esmės nurodo, kad, siekiant nustatyti vietą, kurioje darbuotojas nuolat dirba, kaip numatyta Direktyvos 80/987 8a straipsnyje, reikia taikyti teritorijos, su kuria jis labiausiai susijęs, kriterijų. Šioje byloje, atsižvelgiant į tai, kad C. Defossez dirbo Prancūzijos įmonėje, kuri Prancūzijoje rengė darbo užmokesčio atsiskaitymo lapelius, mokėjo Prancūzijos institucijai įmokas, skirtas darbo užmokesčio garantijai nemokumo atveju finansuoti, ir kurios likvidavimo procedūra buvo pradėta pagal Prancūzijos teisę, Prancūzija yra valstybė, su kuria jis turi glaudžiausius socialinius, teisinius ir asmeninius ryšius.
50. C. Defossez teiginio privalumas, kad juo pirmenybė teikiama lanksčiam požiūriui, atitinkančiam socialinius direktyvos tikslus. Be to, šis požiūris leidžia sumažinti iškraipymus, kylančius dėl to, kad nesutampa institucija, kompetentinga pateikti darbo užmokesčio garantiją, ir institucija, gaunanti įmokas, skirtas šiai garantijai finansuoti(32) .
51. Tačiau neatrodo, kad šis teiginys suderinamas su normatyviniu kontekstu. Kitaip nei kitų nuostatų, taikytinų darbo santykiams, kai kyla įstatymų arba jurisdikcijos konfliktas(33), atveju, Direktyvos 80/987 8a straipsnyje Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas pasirinko vieną
sąsajos kriterijų, kuris aiškiai grindžiamas profesinės veiklos nuolatinio vykdymo vieta.
52. Be abejo, atsižvelgiant į nagrinėjamos nuostatos genezę, tokio kriterijaus pasirinkimas kyla iš prezumpcijos, Teisingumo Teismo išreikštos Sprendime Everson ir Barrass, kad profesinės veiklos vykdymo vieta dažniausiai atitinka darbuotojui būdingą socialinę ir kalbinę aplinką. Nepaisant to, toks pasirinkimas neatitinka C. Defossez siūlomo nagrinėjamos nuostatos aiškinimo, pagal kurį reikalaujama kiekvieną kartą nustatyti vietą, su kuria darbuotojas turi glaudžiausius socialinius, teisinius ir asmeninius ryšius. Jei būtų pritarta tokiam aiškinimui, tai reikštų, kad 8a straipsnyje numatytas kriterijus pakeičiamas kitokiu sąsajos kriterijumi.
53. Taip pat konstatuotina, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nesuteikė arba bent jau aiškiai nesuteikė jokios savarankiškos svarbos vietos, kurioje mokamos socialinės įmokos su darbo užmokesčiu susijusiems reikalavimams užtikrinti, kriterijui, net jei Sprendime Mosbaek
Teisingumo Teismas pripažino didelę ir net lemiamą šio kriterijaus svarbą, tačiau tiesiogiai nenustatė jo kaip sąsajos kriterijaus(34) ; Sprendime Everson ir Barrass
Teisingumo Teismo priėmė tokį sprendimą, kad institucija, kuriai buvo mokėtos įmokos už ieškovus pagrindinėje byloje, praktiškai buvo nurodyta kaip kompetentinga garantijų institucija(35) .
54. Minėtame pasiūlyme iš dalies keisti Direktyvą 80/987 Komisija pažymėjo, kad valstybės, kurioje darbuotojas nuolat dirba, garantijų institucija paprastai yra ta institucija, kuri gauna arba turėtų gauti įmokas, skirtas darbo užmokesčio garantijų sistemai finansuoti(36) . Komisijos iš pradžių siūlytame 8a straipsnio tekste buvo aiškiai nurodyta sąvoka darbdavio „verslo vieta“(37), suprantama kaip beveik nuolatinė komercinė veikla tam tikroje valstybėje narėje, kuri reiškia, be kita ko, darbo užmokesčio mokėjimą darbuotojams atitinkamoje valstybėje, ryšius su šios valstybės administravimo institucijomis ir joje mokamas socialines įmokas (38) .
55. Tačiau, kaip matėme, toje 8a straipsnio formuluotėje, kuri galiausiai buvo patvirtinta, nebėra nuorodos į sąvoką „verslo vieta“. Be to, atsižvelgiant į tai, kad Sprendime Holmqvist
Teisingumo Teismas šio straipsnio dalykinę taikymo sritį aiškino ypač plačiai – kaip apimančią, be kita ko, tokius atvejus, kaip tas, dėl kurio buvo priimtas minėtas Sprendimas Mosbaek (39), šio straipsnio taikymas daugeliu atvejų reikš, kad bus pripažinta kitos garantijų institucijos kompetencija, o ne tos, kuriai buvo mokamos atitinkamos įmokos.
56. Tai, kas buvo išdėstyta, nereiškia, kad ypač sudėtingais arba ypatingais atvejais, kai pritaikius 8a straipsnį darbuotojas netektų apsaugos, negali būti atsižvelgta ir į kitus kriterijus nei profesinės veiklos nuolatinio vykdymo vieta (pavyzdžiui, vieta, kurioje mokamos įmokos, skirtos su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantijoms finansuoti, kurioje yra įsisteigęs darbdavys arba kurioje gyvena darbuotojas, kriterijus).
57. Tačiau neatrodo, kad C. Defossez atvejis priskirtinas prie tokių atvejų. Iš tikrųjų, pirma, per visą laikotarpį, kai dirbo bendrovėje Sotimon, jis vykdė veiklą vienoje valstybėje narėje, kurioje, atrodo, nuolat gyveno, ir, antra, nors iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog dėl Belgijos įstatymuose numatytų ribų FFS kompetencijos pripažinimas reiškia, kad jam suteikiamos mažesnės teisės nei tuo atveju, jei būtų pripažinta AGS kompetencija, neatrodo, kad iš jo būtų atimta direktyvoje numatyta apsauga.
3. Atsakymas į prejudicinį klausimą
58. Manau, kad Teisingumo Teismo vertinimui pateiktas klausimas apima šiuos tris klausimus:
a) ar Direktyvos 80/987 8a straipsnyje numatyta galimybė darbuotojui pasirinkti garantiją, teikiamą kitos institucijos nei ta, kuri nustatyta remiantis šioje nuostatoje numatytu sąsajos kriterijumi, tuo atveju, jei ši garantija jam yra palankesnė;
b) ar ši nuostata prieštarauja darbuotojo galimybei pasinaudoti palankesne garantija, teikiama kitos institucijos nei ta, kuri nustatyta remiantis šioje nuostatoje numatytu sąsajos kriterijumi;
c) ar Direktyvos 80/987, iš dalies pakeistos Direktyva 2002/74, nuostatos leidžia valstybės narės įstatymuose numatyti, kad darbuotojas gali pasinaudoti garantija, teikiama institucijos, kuriai darbdavys mokėjo įmokas pagal nacionalinę teisę, jei ši garantija yra palankesnė, palyginti su garantija, teikiama institucijos, nustatytos remiantis Direktyvos 80/987 8a straipsnyje numatytu sąsajos kriterijumi?
59. Dėl toliau pateikiamų priežasčių manau, kad reikėtų neigiamai atsakyti į a ir b punktų klausimus ir teigiamai – į c punkto klausimą.
60. Nei Direktyvos 80/987 8a straipsnio formuluotė, nei jo genezė ir logika neleidžia daryti išvados, kad darbuotojui pagal šią nuostatą suteikiama galimybė, esant tam tikroms konkrečioms aplinkybėms, rinktis kitą garantijų instituciją nei ta, kuri nustatyta remiantis šiuo straipsniu.
61. Kaip matyti iš Direktyvos 2002/74 7 konstatuojamosios dalies, šia nuostata daugiausia siekiama teisinio saugumo. Taip pat ja siekiama išvengti, kad dėl nemokios įmonės veiklos, kuri yra tarpvalstybinio pobūdžio, būtų delsiama darbuotojams padengti mokėtinas sumas.
62. Siekiant šių tikslų Direktyvos 80/987 8a straipsnio nuostatoje nurodytas sąsajos kriterijus, kurį taikant reikia nustatyti kompetentingą garantijų instituciją. Kaip matėme, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas pasirinko vieną sąsajos kriterijų, kuris daugeliu atvejų turi leisti paprastai ir greitai nustatyti šią instituciją. Šioje nuostatoje nėra numatyta jokio subsidiaraus arba alternatyvaus sąsajos kriterijaus. Taip pat joje aiškiai nenumatyta jokia pasirinkimo galimybė darbuotojui, net jei dėl šios nuostatos taikymo šis darbuotojas naudotųsi mažesne apsauga, nei jis galėtų pasinaudoti, jei pritaikius kitokį sąsajos kriterijų būtų pripažinta kitos valstybės narės institucijos kompetencija. Be to, tokia galimybė rinktis, atrodo, prieštarauja aiškumo ir teisinio saugumo tikslams, kurių siekdamas Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas iš dalies pakeitė Direktyvą 80/987 ir įterpė į jos tekstą 8a straipsnį.
63. Galimybė, kad pritaikius šį straipsnį iš tiesų sumažės darbuotojui teikiamos garantijos lygis, savaime nelaikytina prieštaraujančia socialiniam Direktyvos 80/987 tikslui – Teisingumo Teismas daugybę kartų yra nurodęs, kad ja siekiama užtikrinti minimalią darbuotojų, nukentėjusių dėl darbdavio nemokumo(40), apsaugą ir leidžiama, kad už šios apsaugos ribų išliktų skirtingas kiekvienos valstybės narės teikiamos apsaugos lygis.
64. Tokiam pasiūlytam aiškinimui pritaria visos į bylą įstojusios vyriausybės ir Komisija.
65. Nors darbuotojui nesuteikiama teisė rinktis iš skirtingų garantijų institucijų, su kuriomis jis gali turėti sąsajų, vis dėlto nagrinėjama nuostata neatmetama galimybė darbuotojui remtis, jei tai jam palanku ir jei tai numatyta nacionalinėje teisėje, kitos institucijos nei ta, kuri nustatyta remiantis šios nuostatos taikymu, garantija.
66. Jei būtų teigiama, kad, pagal šią nuostatą nustačius kompetentingą instituciją, tampa negalimas kitos garantijų institucijos, kurį papildytų arba net pakeistų pirmąją, veikimas, net jei dėl šio veikimo padidėtų darbuotojo apsaugos, kylančios iš direktyvos taikymo, lygis, man atrodo, kad tai prieštarautų tiek socialiniam šios direktyvos tikslui, tiek joje nustatytam nacionalinių ir Europos Sąjungos nuostatų tarpusavio santykiui.
67. Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal Direktyvos 80/897 9 straipsnio pirmą pastraipą ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus arba juos priimti. Šio straipsnio antroje pastraipoje, kuri įterpta Direktyva 2002/74, taip pat numatyta, kad direktyvos įgyvendinimas „jokiu būdu negali būtų pagrįsta priežastis pabloginti dabartinę padėtį valstybėse narėse ir bendrą darbuotojų apsaugos lygį toje srityje, kuriai taikoma ši direktyva“.
68. Kitaip, nei teigia Suomijos vyriausybė, manau, jog nėra pagrindo Direktyvos 80/897 9 straipsnio taikymo sritį apriboti taip, kad valstybėms narėms būtų leidžiama tik išsaugoti arba priimti palankesnes materialines nuostatas, bet neleidžiama nukrypti nuo direktyvoje, ypač jos 8a straipsnyje, įtvirtintų kompetencijos nustatymo taisyklių. Vienintelė sąlyga, kuri nustatyta šiuo straipsniu, atsižvelgiant į socialinį direktyvos tikslą ir į tai, kad ja siekiama užtikrinti minimalią apsaugą Europos Sąjungos lygmeniu, – kad atitinkamos nacionalinės nuostatos būtų palankesnės darbuotojui.
69. Manau, kad nei Direktyvos 80/987 8a straipsnis, nei jokia kita jos nuostata neprieštarauja tam, kad valstybė narė numatytų darbuotojo galimybę pasinaudoti darbo užmokesčio garantija, teikiama nacionalinės institucijos, kuriai jo darbdavys mokėjo socialines įmokas pagal šios valstybės narės teisę, jei ši garantija pakeičia arba papildo garantiją, teikiamą institucijos, kurios kompetencija nustatoma taikant direktyvą.
70. Tačiau jei numatyta, kad veikiant institucijai, kurios kompetencija pripažįstama pagal nacionalinę teisę, pakeičiama pagal Direktyvos 80/987 8a straipsnį nustatyta kompetentinga institucija, tokie įstatymai gali būti laikomi suderinamais su direktyvos nuostatomis tik jei dėl šio veikimo darbuotojui teikiamas apsaugos lygis yra aukštesnis ir jei jam, kad ir kaip būtų, paliekama galimybė rinktis vienos ar kitos garantijų institucijos kompetenciją.
V – Išvada
71. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, Teisingumo Teismui siūlau taip atsakyti į Cour de cassation
pateiktą klausimą:
„1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo 8a straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis nesuteikia darbuotojui teisės pasirinkti garantijos, teikiamos kitos institucijos nei ta, kuri nustatyta taikant šią nuostatą, net jei tai yra institucija, kuriai buvo mokamos socialinės įmokos, skirtos apdrausti nuo darbdavio nemokumo rizikos, ir jei šios institucijos teikiama garantija yra palankesnė darbuotojui.
Nei 8a straipsnis, nei jokia kita Direktyvos 80/987 nuostata neprieštarauja tam, kad valstybės narės įstatymuose būtų numatyta, jog, siekdamas patenkinti su darbo užmokesčiu susijusius reikalavimus, kurių dėl savo nemokumo nepatenkino darbdavys, darbuotojas gali pasinaudoti garantija, teikiama institucijos, kuriai jo darbdavys mokėjo socialines įmokas pagal šios valstybės narės teisę, papildomai arba vietoj tos, kurią siūlo nustatyta pagal šios Direktyvos 80/987 8a straipsnį kompetentinga institucija, jei veikiant pirmajai institucijai, turinčiai pakeisti pagal direktyvą kompetentingą instituciją, darbuotojui užtikrinama aukštesnio lygio apsauga ir šis pasirinkimas nėra privalomas.“
(1) .
(2)  –	OL L 283, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 217.
(3)  –	OL L 270, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 261.
(4)  –	1987 m. kovo 2 d. Tarybos direktyva 87/164/EEB (OL L 66, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 333).
(5)  –	Aktas dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL C 241, p. 115).
(6)  –	Žr. 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (OL L 283, p. 36) 16 straipsnį. Ši direktyva buvo kodifikuota Direktyva 80/987.
(7) – Association pour la gestion du regime de garantie des créances des Salariés
(Darbuotojų skolų garantijų režimo administravimo asociacija).
(8)  –	Kursyvu pažymėta mano.
(9)  –	C. Defossez cituoja kelis 2002 ir 2003 m. Cour de cassation
sprendimus, kurie priimti anksčiau, nei pradėta Sotimon
likvidavimo procedūra. Prancūzijos vyriausybė savo ruožtu taip pat nurodo vėlesnius, 2006 ir 2008 m., sprendimus.
(10)  –	Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(C‑9/07).
(11)  –	2008 m. sausio 17 d. sprendimas (C‑246/06, Rink. p. I‑105, 27 punktas).
(12)  –	Šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą Van der Weerd (C‑222/05–C‑225/05, Rink. p. I‑4233, 22 punktas ir jame minėta teismo praktika) ir 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Cartesio
(C‑210/06, Rink. p. I‑9641, 67 punktas).
(13)  –	Pagal dabartinę Europos Sąjungos teismų praktiką pavėluotai arba netinkamai perkėlus direktyvą bendra nacionalinių teismų pareiga nacionalinę teisę aiškinti taip, kad ji atitiktų direktyvą, kyla tik pasibaigus atitinkamos direktyvos perkėlimo terminui (žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimą Adeneler ir kt. (C‑212/04, Rink. p. I‑6057). Keli generaliniai advokatai, tarp jų F. G. Jacobs (1992 m. gegužės 20 d. išvados byloje Parlamentas prieš Tarybą
(1992 m. liepos 7 d. sprendimas, C‑295/90, Rink. p. I‑4193) 43 punktas), M. Darmon (1993 m. lapkričio 17 d. išvados byloje Comitato di coordinamento per la difesa della cava ir kt. (1994 m. vasario 23 d. sprendimas, C‑236/92, Rink. p. I‑483) 27 punktas), A. Tizzano (2005 m. birželio 30 d. išvada byloje Mangold
(2005 m. lapkričio 22 d. sprendimas, C‑144/04, Rink. p. I‑9981) ir 2006 m. balandžio 27 d. išvada byloje Cordero Alonso
(2006 m. rugsėjo 7 d. sprendimas, C‑81/05, Rink. p. I‑7569)) ir J. Kokott (2005 m. spalio 27 d. išvada minėtoje byloje Adeneler ir kt. ), išdėstė argumentus, pagrįsdami šios pareigos išplėtimą ir laikotarpiu iki direktyvos perkėlimo termino pabaigos. Nors Teisingumo Teismas anksčiau yra priėmęs sprendimą, kuris galėtų būti laikomas precedentu šiuo klausimu (1987 m. spalio 8 d. Sprendimas Kolpinghuis Nijmegen, 80/86, Rink. p. 3969), byloje Adeneler ir kt . Teisingumo Teismas vis dėlto nepritarė tokiam išplėtimui. Atsižvelgdamas į dabar nagrinėjamos bylos ypatumus, nemanau, kad būtina aptarti šį klausimą, net jei pripažįstu jo svarbą Europos Sąjungos teisei.
(14)  –	13 išnašoje minėtas sprendimas.
(15)  –	13 išnašoje minėtas sprendimas.
(16)  –	Minėto Sprendimo Adeneler ir kt . 121–123 punktai.
(17)  –	Pagal analogiją žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą VTB‑VAB ir Galatea
(C‑261/07 ir C‑299/07, Rink. p. I‑2949, 38–40 punktai).
(18)  –	Kaip matysime toliau, Direktyvos 80/987 8a straipsnis atsirado Europos Sąjungos teisės aktų leidėjui kodifikavus principus, išplėtotus Europos Sąjungos teismų praktikoje. Nors, kaip per posėdį pažymėjo Komisija, nagrinėjamos nuostatos tekstas tam tikrais aspektais nevisiškai atitinka iki jo priėmimo nusistovėjusią teismų praktiką, tai nėra susiję su klausimu, kuris keliamas prašyme priimti prejudicinį sprendimą. Darytina išvada, kad atsakymas į šį klausimą iš esmės nesiskirtų, net jei būtų nuspręsta, kad reikia jį performuluoti, kaip teigia Komisija.
(19)  –	2008 m. spalio 16 d. sprendimas (C‑310/07, Rink. p. I‑7871).
(20)  –	1997 m. rugsėjo 17 d. sprendimas (C‑117/96, Rink. p. I‑5017).
(21)  –	Ten pat, 20 punktas ir rezoliucinė dalis.
(22)  –	Ten pat, 23 punktas.
(23)  –	Ten pat, 21 ir 22 punktai.
(24)  –	Ten pat, 24 punktas.
(25)  –	Ten pat, 26 punktas.
(26)  –	1999 m. gruodžio 16 d. sprendimas (C‑198/98, Rink. p. I‑8903).
(27)  –	Minėto Sprendimo Everson ir Barrass
22 punktas.
(28)  –	2000 m. sausio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos pasiūlymas (COM(2000) 832 galutinis, OL C 154 E, p. 109). Šiuo klausimu taip pat žr. Direktyvos 2002/74 septintą konstatuojamąją dalį.
(29)  –	Ten pat.
(30)  –	Minėtas 19 išnašoje.
(31)  –	Ten pat.
(32)  –	Šiuo atžvilgiu primintina, kad Direktyvoje 80/987 nenumatytas joks kompensavimo mechanizmas tarp institucijų. Vis dėlto direktyvos 5 straipsnio c punkte numat yta, kad garantijų institucijų mokėjimo įsipareigojimai nepriklauso nuo to, ar įvykdyti jų finansavimo įsipareigojimai.
(33)  –	Pavyzdžiui, žr. 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 19 straipsnį, 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (OL L 177, p. 6) 8 straipsnį ir 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431) 6 straipsnį.
(34)  –	Be kita ko, minėto sprendimo 24 punktas.
(35)  –	Tokio sąsajos kriterijaus svarbą, be kita ko, patvirtina Airija, savo pastabose Teisingumo Teismui siūlanti Direktyvos 80/987 8a straipsnį aiškinti taip, kad vieta, kurioje darbuotojas vykdo savo veiklą, – tai vieta, kurioje darbdavys moka arba turėtų mokėti įmokas, skirtas darbo užmokesčio garantijai finansuoti.
(36)  –	Žr. COM(2000) 832 galutinį.
(37)  –	Ten pat. 8a straipsnio 1 dalies tekste, kurį iš pradžių pasiūlė Komisija, buvo nustatyta: „Jeigu įmonė, turinti verslo vietą ne mažiau kaip dviejų valstybių narių teritorijoje, tampa nemoki, kaip apibrėžta 2 straipsnio 1 dalyje, ir jei prašymas pradėti nemokumo procedūrą pateikiamas kitoje valstybėje narėje nei ta, kurios teritorijoje darbuotojas nuolat dirba, kompetenciją turi pastarosios valstybės narės garantijų institucija.“
(38)  –	Ypač žr. p. 9. Komisijos pasiūlyme taip pat buvo numatyta į Direktyvos 80/987 2 straipsnį įterpti 3 dalį, kurioje sąvoka „verslo vieta“ buvo paaiškinta taip: „Šioje direktyvoje verslo vieta yra bet kuri vieta, kurioje darbdavys vykdo tam tikrą nuolatinę ekonominę veiklą naudodamas žmogiškuosius arba materialiuosius išteklius.“ Per pirmąjį skaitymą Parlamentas pasiūlė pakeisti nuostatą – įtraukti į šį apibrėžimą ir nuorodą į įmokų mokėjimą. Pasiūlytoje pakeistoje nuostatoje buvo nustatyta, kad „šioje direktyvoje verslo vieta yra bet kuri vieta, kurioje darbdavys vykdo tam tikrą nuolatinę ekonominę veiklą, kurią organizuoja naudodamas žmogiškuosius ir materialiuosius arba nematerialiuosius išteklius ir (arba) kurioje vykdo prekybą. Ši veikla apima darbo užmokesčio mokėjimą darbuotojams atitinkamoje valstybėje, ryšius su šios valstybės administravimo institucijomis ir socialinės apsaugos įmokas.“ (OL C 154 E, p. 239).
(39) – Žr. minėtą Sprendimą Holmqvist, ypač 27 punktą.
(40)  –	Žr., be kita ko, minėto Sprendimo Everson ir Barrass 20 punktą; taip pat žr. Direktyvos 2002/74 2 konstatuojamąją dalį.