62002TO0341_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje T‑341/02,
Regione Siciliana,
atstovaujamas avvocato dello Stato I. Braguglia, nurodžiusio adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
ieškovas,
prieš
Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą E. de March ir L. Flynn, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovę,
dėl prašymo panaikinti 2002 m. rugsėjo 5 d. Komisijos sprendimą D (2002) 810439, kuriuo buvo nutraukta Europos regioninės plėtros fondo (ERPF) finansinė pagalba, susijusi su dideliu projektu „Greitkelis Messina-Palermas“ (ERPF Nr. 93.05.03.001 – Arinco Nr. 93.IT.16.009),
EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas J. Azizi, teisėjai M. Jaeger ir F. Dehousse,
sekretorius H. Jung,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
Teisinis pagrindas
1. EB 158 straipsnis nustato, kad Bendrija plėtoja ir vykdo savo veiklą, padedančią stiprinti jos ekonominę ir socialinę sanglaudą. Ji ypač siekia sumažinti regionų išsivystymo lygio skirtumus ir skatinti menkiau išsivysčiusių regionų plėtrą Bendrijoje. Pagal EB 159 straipsnį Bendrija taip pat siekia įgyvendinti veiklą, kuriai ji panaudoja struktūrinius fondus, pirmiausia Europos regioninės plėtros fondą (ERPF).
2. Siekdama šių tikslų ir nustatydama fondų uždavinius 1988 m. birželio 24 d. Taryba priėmė reglamentą (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banku ir kitais esamais finansiniais instrumentais (OL L 185, p. 9), iš dalies pakeistą 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2081/93 (OL L 193, p. 5), (toliau – Reglamentas Nr. 2052/88, galiojęs byloje nagrinėjamų veiksmų metu) ir 1988 m. gruodžio 19 d. Reglamentą (EEB) Nr. 4253/88, nustatantį Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais (OL L 374, p. 1), iš dalies pakeistą 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93 (OL L 193, p. 20), (toliau – Reglamentas Nr. 4253/88, galiojęs tuo metu).
Reglamentas Nr. 2052/88
3. Pagal Reglamento Nr. 2052/88 3 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą pagrindinis ERPF uždavinys yra pirmiausia skatinti atsiliekančių regionų plėtrą ir struktūrinius pakeitimus (1 tikslas). Kaip nustatyta minėto reglamento I priede, Sicilija (Italija) yra regionas, kuriam galioja 1 tikslas.
4. Pagal Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą:
„Bendrijos veikla papildo arba remia atitinkamą nacionalinę veiklą. Veikla numatoma Komisijai konsultuojantis su valstybėmis narėmis < ... > ir jų paskirtomis atsakingomis nacionalinėmis, regionų, vietos ar kitomis institucijomis, kai visos šalys veikia kaip partnerės, siekiančios bendro tikslo. Šios konsultacijos toliau tekste vadinamos „partneryste“. Partnerystės principas taikomas rengiant, finansuojant ir vertinant veiklą.“
5. Reglamento Nr. 2052/88 5 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa numato, kad pagalbos formos, išskyrus numatytas e punkte, t. y. techninę pagalbą, kurios įgyvendinamos Komisijos iniciatyva, gali būti nustatytos tik valstybės narės ar jos paskirtos kompetentingos institucijos ir šios valstybės narės ar kitos jos paskirtos institucijos šiuo tikslu pateiktos Komisijai.
Reglamentas Nr. 4253/88
6. Reglamento Nr. 4253/88 2 straipsnis numato, kad veiklos koordinavimas tarp įvairių fondų pirmiausia atliekamas Bendrijos paramos planais (BPP). Minėto reglamento III skyrius (8–13 straipsniai) reglamentuoja BPP. Pagal šio reglamento 8 straipsnio 1 dalį BPP, atitinkantys 1 tikslą, yra nustatyti gavus atitinkamos valstybės narės sutikimą remiantis partneryste ir Komisijos sprendimu.
7. Pagal Reglamento Nr. 2082/93 šeštą konstatuojamąją dalį „taikant subsidiarumo principą ir nekenkiant Komisijos kompetencijai, pirmiausia, kiek ji susijusi su Bendrijos finansinių resursų valdymu, už numatytų (BPP) veiklos formų įgyvendinimą visų pirma turi būti atsakingos valstybės narės atitinkamame teritoriniame lygmenyje, atsižvelgiant į kiekvienos valstybės narės specifiką“.
8. Pagal Reglamento Nr. 4253/88 9 straipsnio 1 dalį („papildomumas“), kad užtikrintų realią ekonominę įtaką, struktūrinių fondų asignavimai negali pakeisti valstybės narės viešųjų struktūrinių ar panašių išlaidų visoje tam tikslui priskirtoje teritorijoje.
9. Reglamentas Nr. 4253/88 IV dalyje („fondų pagalba“) apibrėžia taisykles, susijusias su pagalbos prašymų svarstymu (14 straipsnis), atrinkimo finansavimui sąlygomis (15 straipsnis) ir tam tikromis specialiomis nuostatomis (16 straipsnis).
10. Pagal minėto reglamento 16 straipsnio 2 dalį ERPF gali, kitų struktūrinių fondų pavyzdžiu, suteikti finansinę pagalbą didelių projektų išlaidoms padengti, tai yra tų, kurių bendros išlaidos kartu su Bendrijos pagalba pagal bendrą taisyklę viršija 25 milijonus eurų investicijoms į infrastruktūrą ir 15 milijonų eurų investicijoms į gamybą.
11. Reglamentas Nr. 4253/88 VI dalyje („finansinės nuostatos“) nustato taisykles, susijusias su fondų įsipareigojimais (20 straipsnis), finansinės pagalbos mokėjimu (21 straipsnis), finansinės veiklos kontrole (23 straipsnis) ir minėtos pagalbos sumažinimu, sustabdymu ir nutraukimu (24 straipsnis).
12. Pagal Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnį:
„1. Finansinės pagalbos mokėjimas atliekamas pagal biudžetinius įsipareigojimus ir skiriamas šiuo tikslu paskirtai nacionalinei, regioninei ar vietinei institucijai pagal susijusios valstybės narės pateiktą prašymą pagal bendrą taisyklę, neviršijant dviejų mėnesių termino nuo priimtino prašymo gavimo dienos. Jis gali būti atliekamas avansų ar galutinių mokėjimų forma, atsižvelgiant į patirtas išlaidas. Dvejų metų ar ilgesnės trukmės operacijų mokėjimai vykdomi kasmet išmokant dalį įsipareigotos sumos < ... >
3. Antras avansas, apskaičiuotas taip, kad dviejų avansų suma neviršytų 80 % įsipareigojimų, išmokamas, kai atsakinga institucija patvirtina, kad bent pusė pirmo avanso yra panaudota ir kad operacija vykdoma pakankamai greitai ir pagal nustatytus tikslus.
Mokėjimas galutiniam gavėjui turi būti atliktas be jokių atskaitymų ar išskaitymų, kurie galėtų sumažinti finansinės pagalbos, į kurią jis turi teisę, sumą.
4. Kiekvieno įsipareigojimo likusi dalis sumokama jei:
– pirmoje dalyje minėta paskirta institucija per šešis mėnesius nuo atitinkamų metų pabaigos arba realaus veiksmų pabaigimo pateikia Komisijai paraišką dėl mokėjimo,
– Komisijai buvo pateiktos 25 straipsnio 4 dalyje nurodytos ataskaitos,
– valstybė narė nusiuntė Komisijai paraiškoje dėl mokėjimo ir ataskaitose pateiktos informacijos patvirtinimą.
5. Valstybės narės paskiria institucijas, turinčias teisę išduoti 3 ir 4 dalyse numatytus patvirtinimus ir užtikrinančias, kad gavėjai gaus avansus ir mokėjimus per trumpiausią laikotarpį, pagal bendrą taisyklę nepraėjus trims mėnesiams nuo valstybės narės asignavimų gavimo su išlyga, kad gavėjų prašymai atitinka visas mokėjimo procedūros sąlygas.“
13. Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalis numato:
„Kad būtų užtikrintas sėkmingas viešųjų ar privačių paramos gavėjų operacijų atlikimas, valstybės narės operacijų atlikimui priima priemones, būtinas:
– reguliariam patikrinimui, kad Bendrijos finansinės operacijos buvo atliktos teisingai,
– pažeidimų prevencijai ir tyrimui,
– išieškoti lėšas, prarastas dėl piktnaudžiavimo ar neatsargumo. Išskyrus, kai valstybė narė ir (ar) tarpininkas ir (ar) paramos gavėjas įrodo, kad jie nėra atsakingi už piktnaudžiavimą ar neatsargumą, valstybė narė yra subsidiariai atsakinga už neteisėtai sumokėtų sumų grąžinimą.
< ... > “
14. Pagal Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnį:
„1. Jei paaiškėja, kad veikla arba priemonė nepateisina dalies arba visos jai skirtos finansinės pagalbos, Komisija, remdamasi partnerystės pagrindu, atlieka tinkamą patikrinimą, prašydama, kad valstybė narė arba kitos šiai veiklai įgyvendinti jos paskirtos institucijos per nustatytą laiką pateiktų savo pastabas.
2. Po šio patikrinimo Komisija gali sumažinti arba sustabdyti šiai veiklai arba priemonei skirtą pagalbą, jeigu patikrinimo metu nustatomas pažeidimas arba esminis pakeitimas, turintis įtakos veiklos arba priemonės pobūdžiui arba jos įgyvendinimo sąlygoms, dėl kurio nebuvo prašoma Komisijos patvirtinimo.
3. Visos sumos, kurios buvo gautos neteisėtai, turi būti sugrąžintos Komisijai. < ... > “
15. Galiausiai Reglamento Nr. 4253/88 VII skyrius numato taisykles, susijusias su fondų paskirtos pagalbos priežiūra ir įvertinimu. Šiuo tikslu minėto reglamento 25 straipsnio 3 dalis numato priežiūros komiteto sukūrimą bendru atitinkamos valstybės narės ir Komisijos susitarimu remiantis partnerystės principu.
Bylos faktai
16. 1993 m. gruodžio 22 d. sprendimu, skirtu Italijos Respublikai, Komisija nustatė ERPF finansinę pagalbą 1994–1999 m. programavimo laikotarpiui, sudarančią 50 % leistinų greitkelio tarp Palermo ir Mesinos Sicilijoje statybos, t. y. didelio projekto pagal Reglamento Nr. 4253/88 16 straipsnio 2 dalį, išlaidų. Privalomi darbai buvo padalyti į dešimt dalių.
17. Pagal šio sprendimo 3 straipsnio pirmąją pastraipą Bendrijos pagalba galėjo būti skiriama projekto, dėl kurio valstybėje narėje iki 1994 m. birželio 30 d. buvo priimti teisiškai saistantys aktai ir konkretūs finansiniai įsipareigojimai, įgyvendinimo operacijų išlaidoms finansuoti. Galutinė su šiomis operacijomis susijusių išlaidų patyrimo data buvo nustatyta 1996 m. birželio 30 d. Pagal šios nuostatos antrąją pastraipą Komisija galėjo perkelti šias datas pagal valstybės narės per numatytą terminą pateiktą prašymą. Komisijai neperkėlus jos nustatytos datos, išlaidoms, patirtoms po šios datos, negalėjo būti teikiama pagalba iš ERPF.
18. Pagal 1993 m. gruodžio 22 d. sprendimo priedą ieškovas buvo paskirtas už projekto įgyvendinimą atsakinga institucija.
19. 1995 m. liepos 28 d. sprendimu, skirtu Italijos Respublikai, Komisija, pagal Italijos vyriausybės pateiktą prašymą atidėjo nacionaliniams finansiniams įsipareigojimams nustatytą galutinį terminą iki 1995 m. gruodžio 31 d., o galutiniams nacionaliniams mokėjimams nustatytą terminą, su sąlyga, kad kitas Komisijos sprendimas bus priimtas iki 1995 m. gruodžio 31 d., – iki 1997 m. gruodžio 31 d.
20. 1995 m. gruodžio 22 d. sprendimu, skirtu Italijos Respublikai, Komisija pakeitė 1993 m. gruodžio 22 d. sprendime pateiktą projekto aprašymą.
21. 1997 m. liepos 9 d. BPP priežiūros komitetas Italijos regionams, susijusiems su 1 tikslu, (toliau – Priežiūros komitetas) nustatė, kad bus sudėtinga su projektu susijusius darbus užbaigti iki 1997 m. gruodžio 31 d. Esant šioms aplinkybėmis greitkelių konsorciumas ir ieškovas, kiekvienas atskirai, įsipareigojo iš savų lėšų padengti sumą, atitinkančią ERPF dalį, susijusią su dar nepabaigtų dalių užbaigimo darbais.
22. 1997 m. rugpjūčio 5 d. laišku ieškovas oficialiai įsipareigojo finansuoti darbų užbaigimą tam tikrose dalyse.
23. 1997 m. rugsėjo 26 d. laišku ieškovas Komisijos prašė atidėti kai kurių dalių apmokėjimo terminus.
24. 1997 m. spalio 30 d. laišku, skirtu ieškovui, Komisija, priminusi, kad jau buvo vienas su šiuo projektu susijęs atidėjimas iki 1997 m. gruodžio 31 d., nurodė, jog turėjo būti skubiai priimtos visos būtinos priemonės, kad darbai būtų baigti vėliausiai tą dieną.
25. 1998 m. birželio 17 d. laišku ieškovas pateikė Italijos finansų ir ekonomikos ministerijai ir Komisijai iki 1997 m. gruodžio 31 d. patirtų išlaidų galutinį patvirtinimą, paraišką ERPF dėl mokėjimo ir galutinę įgyvendinimo ataskaitą.
26. 1998 m. liepos 23 d. laišku Komisija persiuntė šią ataskaitą Finansų ir ekonomikos ministerijai tuo pagrindu, kad joje nebuvo visos projekto užbaigimui būtinos informacijos. Ji Italijos kompetetingų institucijų prašė atsiųsti naują galutinę ataskaitą, kurioje, be kita ko, būtų pateikta kiekvienos iš dešimties dalių, finansuotų šiame projekte, techninės ir finansinės būklės paskutinę mokėjimų dieną (tai yra 1997 m. gruodžio 31 d.) ataskaita ir kiekvienai iš šių dešimties dalių atskiras tinkamas vėlavimo priežasčių paaiškinimas.
27. 1999 m. vasario 10 d. laišku Komisija pranešė Finansų ir ekonomikos ministerijai, kad iš galutinės įgyvendinimo ataskaitos matyti, jog ieškovas nesilaikė įsipareigojimo finansuoti projekto darbų užbaigimą iki 1997 m. gruodžio 31 dienos. Komisija konstatavo, kad tik dvi dalys iš numatytų dešimties buvo baigtos 1997 m. gruodžio 31 d., vėluojant dvejus metus. Esant šioms aplinkybėms, Komisija paaiškino, kad galimas pagalbos likučio sumokėjimas turėtų būti pagrįstas realiai skirtomis išlaidomis šioms dviems baigtoms dalims tiek, kiek jų įgyvendinimas atitinka pradinį projektą.
28. 2001 m. gruodžio 21 d. laišku Komisija kreipėsi į Italijos Respubliką per pastarosios nuolatinę atstovybę Europos Sąjungoje su pasiūlymu užbaigti projektą dėl darbų vėlavimo. Šis pasiūlymas užbaigti buvo grindžiamas 1997 m. gruodžio 31 d. patirtomis išlaidomis, susijusiomis su darbais, baigtais 1999 m. gruodžio 31 d.
29. 2002 m. vasario 14 d. laišku ieškovas pateikė savo raštiškas pastabas dėl šio pasiūlymo užbaigti projektą.
30. 2002 m. rugsėjo 5 d. laišku (toliau – ginčijamas sprendimas) Komisija nusiuntė Italijos Respublikai per pastarosios nuolatinę atstovybę Europos Sąjungoje savo sprendimą galutinai užbaigti su projektu susijusią pagalbą, remiantis 1997 m. gruodžio 31 d. patirtomis išlaidomis, susijusiomis su 2002 m. rugsėjo 5 d. užbaigtais darbais, taip pat panaikinant ir pakeičiant 2001 m. gruodžio 21 d. laiške minėtas užbaigimo datas.
31. Šiame sprendime Komisija nurodė, pirma, nepanaudotą atšauktiną likutį, tai yra skirtumą tarp iš pradžių ERPF projektui skirtos finansinės pagalbos sumos ir visų E RPF atliktų mokėjimų, ir, antra, išieškotiną sumą, tai yra skirtumą tarp pastarosios sumos ir užbaigimo dieną ERPF priskirtinų reikalavimus atitinkančių išlaidų sumos. Komisija, tarp kita ko, nurodė, kad Italijos Respublika turi registruotu laišku informuoti galutinį gavėją apie šį sprendimą.
Procesas ir šalių reikalavimai
32. Šiomis aplinkybėmis 2002 m. lapkričio 14 d. ieškovas Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateikė šį ieškinį.
33. Ieškinyje ieškovas nurodė keturis teisinius pagrindus dėl sprendimo panaikinimo. Pirmas ieškinio pagrindas grindžiamas ginčijamą sprendimą pasirašiusio asmens nekompetentingumu. Antras ieškinio pagrindas grindžiamas Reglamento Nr. 4253/88 24 ir 25 straipsnių pažeidimu ir (ar) klaidingu taikymu. Trečias ieškinio pagrindas grindžiamas prieštaringu Komisijos elgesiu ir teisėtų lūkesčių principo pažeidimu. Ketvirtas ieškinio pagrindas grindžiamas nemotyvavimu ir aplinkybių neištyrimu.
34. Ieškovas Pirmosios instancijos teismo prašo:
– panaikinti ginčijamą sprendimą,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
35. Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
– pripažinti ieškinį nepriimtinu,
– arba atmesti visą ieškinį,
– bet kuriuo atveju priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
Dėl nepriimtinumo
Šalių motyvai
36. Komisija neginčija, kad ieškovas buvo konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu. Kartu ji teigia, kad ieškovas nėra tiesiogiai susijęs su ginčijamu sprendimui, ir todėl šis ieškinys yra nepriimtinas vien dėl šio motyvo.
37. Iš esmės Komisija teigia, jog Pirmosios instancijos teismas jau 2001 m. balandžio 25 d. Nutartyje Coillte Teoranta prieš Komisiją
(T‑244/00, Rink. p. II‑1275) nusprendė, kad sprendimas tam tikrų išlaidų nefinansuoti iš Žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽUOGF) Garantijų skyriaus neturėjo tiesioginių pasekmių Bendrijos pagalbos gavėjo teisinei padėčiai.
38. Komisijos teigimu, šios nutarties motyvai lygiai taip pat taikytini ERPF ir kitų struktūrinių fondų valdymui 1994–1999 m. programavimo laikotarpiu. Toks taikymas galimas, nes šių fondų valdymas grindžiamas teisinių santykių, egzistuojančių, pirma, tarp Komisijos ir valstybių narių ir, antra, tarp valstybių narių ir gavėjų, atskyrimu.
39. Komisija mano, kad šioje byloje ginčijamas sprendimas suteikia Italijos Respublikai diskreciją spręsti dėl galutinio gavėjo prievolės sugrąžinti neteisėtai gautas sumas. Šiuo atveju bet koks galimas pagalbos, kuri ieškovui buvo sumokėta, sugrąžinimas išplaukia ne iš paties ginčijamo sprendimo, o iš veiksmų, kurių tuo tikslu imasi kompetentingos institucijos nacionalinės teisės aktų pagrindu.
40. Vadinasi, teisingam ginčijamo sprendimo įvykdymui pakanka tik to, kad Italijos Respublika gražintų Komisijai jai nurodytas neteisėtai sumokėtas sumas. Iš to išplauktų, kad ginčijamas sprendimas nėra tiesiogiai susijęs su ieškovu.
41. Todėl pirmiausia Komisija prašo, kad ieškinys būtų pripažintas nepriimtinu.
42. Ieškovas teigia, kad EB sutarties nuostatos dėl asmenų teisės pareikšti ieškinį negali būti aiškinamos siaurai (1963 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas Plaumann prieš Komisiją, 25/62, Rink. p. 197). Taigi teisė pareikšti ieškinį, ieškovo teigimu, turi būti pripažinta visiems asmenims, kurie, turėdami Sutarties reikalaujamą teisinį subjektiškumą, yra konkrečiai ir tiesiogiai susiję su ginčijamu aktu.
43. Ieškovas mano, kad šis aiškinimas taip pat taikomas ir tuomet, kai ieškovas yra tam tikras sąlygas atitinkantis viešas asmuo (1999 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Friuli‑Venezia Giulia autonominis regionas prieš Komisiją, T‑288/97, Rink. p. II‑1871).
44. Ieškovo teigimu, šioje byloje ginčijamas aktas, nors nebuvo jam nebuvo formaliai skirtas, yra su juo tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, nes jis gali būti identifikuotas kaip pagrindinis akto adresatas ir egzistuoja aiškus priežastinis ryšys tarp konkrečios situacijos ir priimto akto. Nebūdamas normatyvinio ar bendro pobūdžio, ginčijamas aktas buvo priimtas atsižvelgiant į specifinę ieškovo padėtį, ir todėl jis įgijo teisę pareikšti ieškinį (1971 m. gegužės 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas International Fruit Company ir kt. prieš Komisiją, 41/70–44/70, Rink. p. 411; 1975 lapkričio 18 d. Sprendimas CAM prieš Komisiją, 100/74, Rink. p. 1393 ir 1989 m. lapkričio 21 d. Sprendimas Usines coopératives de déshydratation du Vexin ir kt. prieš Komisiją, C‑244/88, Rink. p. 3811).
45. Dėl papildomos sąlygos, būtinos norint pateikti ieškinį, t. y., kad akto taikymui neturi būti priimta jokia jo įgyvendinimo priemonė, ieškovas teigia, kad šiuo atveju galima pagrįstai nuspręsti, jog ji taip pat yra įvykdyta. Ginčijamas sprendimas tiesiogiai padarė įtaką ieškovo teisinei padėčiai, nesuteikdamas jo adresatui, Italijos Respublikai, jokios diskrecijos dėl jo įgyvendinimo, kuris paprasčiausiai susideda iš prieš tai ERPF sumokėtų sumų išieškojimo, ir nereikalauja priimti jokių teisės aktų. Ieškovas mano, kad pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką minėtų aplinkybių pakanka pagrįsti asmens teisę pareikšti ieškinį (1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dreyfus prieš Komisiją, C‑386/96 P, Rink. p. I‑2309, 43 punktas ir ten minima teismų praktika).
46. Be to, ieškovas pažymi, kad priešingai, nei tvirtina Komisija, ginčijamo projekto atveju tarp jo ir Komisijos egzistavo tiesioginiai teisiniai ryšiai. Šiuo klausimu ieškovas konkrečiai nurodo 1997 m. spalio 30 d. laišką, kuriuo Komisija jį tiesiogiai informavo apie savo poziciją dėl ieškovo prašymo atidėti darbų užbaigimo terminą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
47. Pirmosios instancijos teismas pagal Darbo reglamento 113 straipsnį savo iniciatyva bet kuriuo metu gali apsvarstyti, ar viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimą, ir tai paskelbti, vadovaudamasis 114 straipsnio 3 ir 4 dalių nuostatomis.
48. Pagal Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 114 straipsnio 3 dalį likusi proceso dalis vyksta žodžiu, nebent Pirmosios instancijos teismas nusprendžia kitaip.
49. Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas mano, kad jis turi pakankamai informacijos iš byloje esančių dokumentų ir nusprendžia, kad nereikia išklausyti šalių žodinių paaiškinimų.
50. Reikia priminti, kad pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali, esant šios nuostatos pirmojoje ir antrojoje pastraipose nurodytoms sąlygoms, pareikšti ieškinį dėl jam skirto sprendimo ar sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.
51. Šiuo atveju neginčijama, kad Komisija apie ginčijamą sprendimą informavo Italijos Respubliką.
52. Esant šioms aplinkybėms reikia patikrinti, ar ieškovo, kuriam nėra skirtas sprendimas EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme, ieškinys dėl minėto sprendimo panaikinimo yra priimtinas dėl to, kad jis yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.
53. Dėl tiesioginės įtakos iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad šios sąlygos taikymui ginčijamos Bendrijos priemonės turi daryti tiesioginę įtaką asmens teisinei padėčiai ir nesuteikti jokios diskrecijos šios priemonės, kurią vykdyti jis įpareigotas, adresatui; pastaroji turi būti tik automatinio pobūdžio ir išplaukti tik iš Bendrijos teisės aktų, netaikant kitų tarpinių taisyklių (45 punkte minėto sprendimo Dreyfus prieš Komisiją
43 punktas; 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Oleifici Italini ir Fratelli Rubino prieš Komisiją, T‑54/96, Rink. p. II‑3377, 56 punktas; 2000 m. gruodžio 13 d. Sprendimo DSTV prieš Komisiją, T‑69/99, Rink. p. II‑4039, 24 punktas ir 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Mitteldeutsche Erdöl‑Raffinerrie prieš Komisiją, T‑9/98, Rink. p. II‑3367, 47 punktas; 2002 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Japan Tabacco ir JT International prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑223/01, Rink. p. II‑3259, 45 punktas). Tas pats taikoma, kai adresatų galimybė turėti įtakos Bendrijos priemonei yra tik teorinė, o jų ketinimas ją įgyvendinti nekelia abejonių (1985 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo PiraikI‑Patraiki ir kt. prieš Komisiją, 11/82, Rink. p. 207, 8–10 punktai ir 45 punkte minėto sprendimo Dreyfus prieš Komisiją
44 punktas).
54. Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas, išreiškiantis Komisijos atsisakymą perkelti terminą pateikti paraiškas dėl galutinio sumokėjimo ir pradedantis ginčijamos pagalbos galutinį užbaigimą 1997 m. gruodžio 31 d. pateiktų išlaidų pagrindu, susijusių su 2002 m. rugsėjo 5 d. baigtais darbais, reiškė, kad iš ERPF nebus finansuojamos išlaidos, patirtos po 1997 m. gruodžio 31 d. arba susijusios su iki 2002 m. rugsėjo 5 d. nepabaigtais darbais, todėl minėtos išlaidos laikomos neatitinkančiomis šios pagalbos teikimo sąlygų.
55. Iš to išplaukia, kad ginčijamu sprendimu, pirma, panaikinamas ERPF įsipareigojimas dėl dar nesumokėtų pagalbos sumų išlaidoms, kurios nebeatitinka pagalbos teikimo sąlygų, ir, antra, suteikia Komisijai teisę pradėti išieškoti iš ERPF jau sumokėtas su minėtomis išlaidomis susijusias sumas. Ginčijamas sprendimas sukėlė ERPF finansinės pagalbos „nutrūkimo“ efektą (2002 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties SLIM Sicilija prieš Komisiją, T‑105/01, Rink. p. II‑2697, 47 punktas).
56. Dėl šio sprendimo poveikio ieškovui nustatymo reikia priminti, kad pagal 1993 m. gruodžio 22 d. priimtą pirmą sprendimą dėl ginčijamos pagalbos suteikimo ieškovas buvo už projekto įgyvendinimą atsakinga institucija. Iš byloje esančios medžiagos išplaukia, kad pagal Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 1 dalį ieškovas dėl šios priežasties gavo ginčijamos pagalbos sumą, kad ją paskirstytų galutiniams gavėjams. Iš ginčijamo sprendimo aišku, kad pagal Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 3 dalį šie mokėjimai sudarė 80 % visos ginčijamos pagalbos.
57. Šioje situacijoje ginčijamas sprendimas galėjo būti vertinamas kaip darantis tiesioginę įtaką ieškovo teisinei padėčiai, tik jei vien dėl ginčijamo sprendimo faktų, Italijos Respublikai šiuo klausimu neturint jokios diskrecijos, ieškovui, pirma, būtų atsisakyta sumokėti kaip likusią pagalbos dalį dar iš ERPF negautas sumas, dėl kurių panaikinti įsipareigojimai, ir, antra, jis turėtų grąžinti neteisėtai kaip pagalbą gautas sumas, kurios buvo skirtos padengti išlaidas, dabar nebeatitinkančias sąlygų.
58. Tačiau Pirmosios instancijos teismas jau nusprendė, kad tokių pasekmių nesukėlė nei Komisijos sprendimas nutraukti ERPF finansinę pagalbą, nei kita Bendrijos teisės norma, skirta reguliuoti tokio sprendimo poveikį (55 punkte minėtos nutarties SLIM Sicilija prieš Komisiją
51 punktas).
59. Šiuo klausimu reikia pirmiausia priminti, kad pagal Bendrijos institucijų sistemą ir Bendrijos bei valstybių narių santykius reglamentuojančias taisykles, nesant priešingos Bendrijos teisės nuostatos, pastarosioms priklauso savo teritorijoje užtikrinti Bendrijų teisės aktų vykdymą (1983 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas Deutsche Milchkontor ir kt ., 205/82–215/82, Rink. p. 2633 ir 1987 m. liepos 7 d. Sprendimo Étoile commerciale ir CNTA prieš Komisiją, 89/86 ir 91/86, Rink. p. 3005, 11 punktas; 37 punkte minėtos nutarties Coillte Teoranta prieš Komisiją
42 punktas). Kalbant būtent apie finansavimą iš ERPF, valstybės narės pagal Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalį turi priimti priemones, būtinas susigrąžinti prarastas dėl piktnaudžiavimo ar nerūpestingumo lėšas.
60. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė 2004 m. sausio 22 d. Sprendime COPPI
(C‑271/01, Rink. p. I‑0000, 39 ir 40 punktai), pastaroji nuostata įtvirtina subsidiarumo principą, minimą Reglamento Nr. 2082/93 šeštoje konstatuojamoje dalyje, pagal kurį už iš ERPF gautų lėšų panaudojimą, nedarant žalos Komisijos teisėms, būtent jos atsakomybei valdant Bendrijos finansinius resursus, už pagalbos formų įgyvendinimą pirmiausia atsako valstybės narės tinkamame teritoriniame lygmenyje pagal kiekvienos valstybės narės ypatybes (šiuo klausimu taip pat žr. 2004 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Instituto N. Avgerinopoulou ir kt. prieš Komisiją, T‑66/02 ir T‑139/02, Rink. p. I‑0000, 64 punktą).
61. Šioje sistemoje, remiantis Teisingumo Teismo praktika, valstybės narės turi įgyvendinti Bendrijos teisės aktus ir priimti būtinus individualius sprendimus dėl susijusių ūkio subjektų. Tai darydamos valstybės narės veikia pagal nacionalinės teisės nustatytas taisykles ir tvarką, laikydamosi Bendrijos teisės nustatytų apribojimų (59 punkte minėto sprendimo Étoile commerciale ir CNTA prieš Komisiją
12 punktas ir 37 punkte minėtos nutarties Coillte Teoranta prieš Komisiją
42 punktas).
62. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad viešasis teritorinis vienetas, pavyzdžiui, ieškovas, kuriam buvo patikėtas iš ERPF gautų lėšų valdymas regioniniu lygmeniu, neturi būti prilygintas pačiai valstybei narei (1997 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo nutartis Région wallonne prieš Komisiją, C‑95/97, Rink. p. I‑1787, 6 punktas). Iš taikytinų teisės aktų, būtent iš Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos, išplaukia, kad čia aiškiai atskiriamos valstybės narės ir jų nacionaliniame, regioniniame ar vietiniame lygmenyje paskirtos kompetentingos institucijos.
63. Šiuo atveju reikia ištirti tiesioginę įtaką ieškovui.
64. Pirma, dėl ERPF įsipareigojimų dėl nesumokėtų sumų panaikinimo reikia pažymėti, jog ginčijamas sprendimas tik informuoja Italijos Respubliką, kad dėl ginčijamos pagalbos užbaigimo minėtos sumos nebus sumokėtos. Iš Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 5 dalies išplaukia, kad, išskyrus tam tikrą pagalbą, netaikomą šiuo atveju, konkrečiai numatytą Reglamento Nr. 2052/88 5 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos e punkte, Bendrijų asignavimus, paskirtus kaip ERPF finansinė pagalba, Komisija moka atitinkamai valstybei narei (60 punkte minėto sprendimo COPPI 37, 38 ir 41 punktai; generalinio advokato S. Albert išvados šiame sprendime, dar neskelbta Rinkinyje, 61 punktas).
65. Todėl reikia konstatuoti, kad niekas nekliudo Italijos Respublikai nuspręsti iš savo lėšų padengti tą dalį čia nagrinėjamo projekto užbaigimo darbams reikalingų lėšų, dėl kurių buvo panaikinti įsipareigojimai dėl finansavimo iš Bendrijos fondų. Šiuo atveju ypač reikia pastebėti, kad pagal Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnio 1 dalį ERPF pagalba papildo arba prisideda prie nacionalinių veiksmų, ir Reglamento Nr. 4253/88 9 straipsnis, tarp kita ko, nustato, kad Bendrijų pagalba pagal papildomumo principą negali pakeisti valstybės narės viešųjų išlaidų.
66. Antra, dėl neteisėtai gautų sumų sugrąžinimo reikia priminti, kad ginčijamame sprendime Komisija Italijos Respublikai vien tik nurodė, jog Bendrijos sumokėtos sumos, skirtos išlaidoms, kurios vėliau neatitiko finansavimo sąlygų, turi būti atlygintos ERPF. Skirtingai nuo bendros Komisijos praktikos, susijusios su neteisėta pagalba, nesuderinama su bendrąja rinka, ginčijamame sprendime nėra jokios nuostatos, nurodančios Italijos Respublikai išieškoti iš gavėjų neteisėtai gautas sumas (šiuo klausimu žr. 37 punkte minėtos nutarties Coillte Teoranta prieš Komisiją
45 punktą).
67. Šiuo atveju aišku, kad Italijos Respublikai ginčijamame sprendime nustatyta pareiga informuoti galutinį gavėją neturi būti prilyginta pareigai iš pastarojo išieškoti neteisėtai gautas sumas. Bet kuriuo atveju, kadangi ieškovas nebuvo ginčijamos finansinės pagalbos galutinis gavėjas, nuostata dėl informavimo bet kuriuo atveju negalima įrodyti, ko pats ieškovas ir neteigia, kad ginčijamas sprendimas padarė tiesioginę įtaką jo teisinei padėčiai EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
68. Teisingas ginčijamo sprendimo vykdymas reikalauja, kaip teisingai savo rašytiniuose paaiškinimuose teigia Komisija, kad Italijos Respublika ERPF grąžintų jai nurodytas sumas (šiuo klausimu žr. 37 punkte minėtos nutarties Coillte Teoranta prieš Komisiją
45 punktą ir 64 punkte minėtos generalinio advokato S. Albert išvados sprendime COPPI 58–63 punktus).
69. Be to, šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Komisija gali reikalauti pagalbos sugrąžinimo tik iš asmens, kuriam ją suteikė (64 punkte minėtos generalinio advokato S. Albert išvados sprendime COPPI 58 punktas). Kaip buvo nurodyta 64 punkte, Bendrijų asignavimus, suteiktus kaip ERPF pagalba, tokiomis aplinkybėmis kaip šioje byloje Komisija išmoka atitinkamai valstybei narei (60 punkte minėto sprendimo COPPI 41 punktas).
70. Esant šioms aplinkybėms Bendrijų lėšų, sumokėtų ieškovui, išieškojimas būtų tiesioginė ne ginčijamo sprendimo, bet siekiant šio tikslo Italijos Respublikos remiantis nacionalinės teisės aktais atliktų veiksmų, stengiantis įvykdyti šiuo klausimu iš Bendrijos teisės aktų išplaukiančias pareigas, tiesioginė išdava (59 punkte minėto sprendimo Deutsche Milchkontor ir kt. 19 ir 20 punktai; 59 punkte minėtos generalinio advokato J. L. Cruz Vilaça išvados sprendime Étoile commerciale ir CNTA prieš Komisiją, 48–52 punktai; 37 punkte minėtos nutarties Coillte Teoranta prieš Komisiją
47 punktas).
71. Dėl ERPF finansinės pagalbos Pirmosios instancijos teismas jau yra nusprendęs, kad negalima daryti išvados, jog valstybė narė neturi diskrecijos ar sprendimo teisės, susijusios su tokios pagalbos išieškojimu (55 punkte minėtos nutarties SLIM Sicilija prieš Komisiją
52 punktas).
72. Iš tiesų pagal Reglamento Nr. 2082/93 šeštojoje konstatuojamoje dalyje nustatytą subsidiarumo principą, kai valstybė narė, taikydama Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalį, imasi priemonių, ji veikia savo kompetencijos ribose (šiuo klausimu žr. 60 punkte minėto sprendimo COPPI
39–45 ir 48 punktus bei 64 punkte minėtos generalinio advokato S. Albert išvados šiame sprendime 72 punktą).
73. Negalima atmesti galimybės, kad ypatingomis aplinkybėmis Italijos Respublika gali nuspręsti neišieškoti ginčijamos pagalbos ir pati sugrąžinti ERPF sumas, kurias ji nepagrįstai leido išmokėti (šiuo klausimu žr. 1979 m. vasario 7 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, 11/76, Rink. p. 245, 8 punktą; 59 punkte minėtos generalinio advokato J. L. Cruz Vilaça išvados sprendime Étoile commerciale ir CNTA prieš Komisiją, 54 punktą; 37 punkte minėtos nutarties Coillte Teoranta prieš Komisiją
48 punktą).
74. Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad nė vienas iš šioje byloje nagrinėjamu atveju Komisijos Italijos Respublikos atžvilgiu priimtų sprendimų, nei pirmasis 1993 m. gruodžio 22 d., nei vėlesni 1995 m. liepos 28 d. ir gruodžio 22 d. sprendimai, nenumato nuostatų, įpareigojančių Italijos Respubliką išieškoti neteisėtai sumokėtas sumas iš ieškovo ar galutinio gavėjo.
75. Be to, kaip jau nurodyta 65 punkte, ERPF finansinė pagalba skirta papildyti nacionalinius veiksmus arba prie jų prisidėti, todėl negalima atmesti galimybės, kad Italijos Respublika ginčijamo projekto pabaigimą gali finansuoti iš savo lėšų.
76. Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad iš bylos medžiagos neišplaukia, jog Italijos Respublika santykiuose su ieškovu išreiškė ketinimą perkelti šiam ieškovui ar galutiniams gavėjams visų Komisijos sprendimų, susijusių su ginčijamos pagalbos sumažinimu, finansines pasekmes. Kalbant konkrečiai, ieškovas nepateikė jokių įrodymų, kad ginčijamo projekto finansavimas šioje byloje svarstomos Bendrijos pagalbos lėšomis priklausytų nuo sąlygos, kad tas išlaidas vėliau prisiimtų ERPF, ir dėl šios aplinkybės ginčijamo sprendimo poveikis galimam šios pagalbos išieškojimui yra dar labiau netiesioginis (37 punkte minėtos nutarties Coillte Teoranta prieš Komisiją
51 punktas). Bet kuriuo atveju, net jei taip ir būtų šiuo atveju, reikia priminti, kad tiek Teisingumo Teismas (59 punkte minėto sprendimo Étoile commerciale ir CNTA prieš Komisiją 13 punktas), tiek Pirmosios instancijos teismas (55 punkte minėtos nutarties SLIM Sicilija prieš Komisiją
51 punktas) jau nusprendė, jog vien tik šios aplinkybės neužtenka konstatuoti, kad EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje reikalaujama tiesioginės įtakos, nes tokiu atveju išieškojimas nėra ginčijamo Bendrijos sprendimo išdava, o išplaukia iš kompetentingos nacionalinės institucijos savarankiškai priimtos vidaus teisės priemonės.
77. Galiausiai reikia pažymėti, kad net jei Italijos Respublika privalėjo priimti sprendimą pradėti neteisėtai sumokėtų sumų išieškojimą, tai nereiškia, kad ji neturėjo diskrecijos dėl asmens, iš kurio turi būti išieškoma. Niekur nenustatyta, kad Italijos Respublika būtinai turi išieškoti neteisėtai išmokėtas sumas iš ieškovo, o ne iš galutinio gavėjo.
78. Iš viso to, kas išdėstyta pirmiau, išplaukia, kad po ginčijamo sprendimo priėmimo Italijos Respublika pagal savo nacionalinę teisę ir kontroliuojant nacionaliniams teismams turi nuspręsti, ar reikia reikalauti neteisėtai gautų sumų grąžinimo, atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, iš ieškovo ar galutinių gavėjų, ir imtis atitinkamų, būtinų ir individualių nacionalinių priemonių.
79. Reikia konstatuoti, kad nors ieškovas savo rašytiniuose paaiškinimuose tvirtino, jog Italijos Respublika neturi teisės išieškoti neteisėtai sumokėtų sumų, jis nepateikė tai patvirtinančių įrodymų. Be to, ieškovas neteigė, kad, net jei darytume prielaidą, jog Italijos Respublika turi diskreciją, ji būtų tik teorinė, ypač atsižvelgiant į tam tikras nacionalinės teisės nuostatas, pavyzdžiui, susijusias su kompetencijos pasidalijimu tarp valstybės ir regioninių institucijų. Šiuo atveju reikia pastebėti, kad jei valstybės narės prašymu Komisijai priėmus apsaugos priemones arba pripažinus valstybės pagalbą suderinama su bendrąja rinka, nėra abejonių, ką patvirtina teismų praktika, kad minėtų priemonių prašiusi valstybė narė jas įgyvendins (šiuo klausimu žr. 53 punkte minėto sprendimo PiraikI‑Patraiki ir kt. prieš Komisiją
8 ir 9 punktus; 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 46 ir 47 punktus bei 2002 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum prieš Komisiją, T‑114/00, Rink. p. II‑5121, 73 ir 74 punktus), to negalima teigti šioje byloje, nes Italijos Respublika neprašė priimti ginčijamo sprendimo, todėl, nesant priešingų įrodymų, neatmestina galimybė, kad Italijos Respublika atsisakys išieškoti ginčijamą pagalbą iš ieškovo ar galutinių gavėjų.
80. Iš to išplaukia, kad ginčijamas sprendimas neturėjo tiesioginės įtakos ieškovo teisinei padėčiai.
81. Jokie argumentai ar aplinkybės, išdėstyti rašytiniuose ieškovo paaiškinimuose, nėra pakankamai pagrįsti, kad turėtų įtakos šiai išvadai.
82. Pirma, dėl sprendimo Dreyfus prieš Komisiją
(minėto 45 punkte), kurį ieškovas paminėjo grįsdamas savo teiginį, kad turi teisę pareikšti ieškinį, reikia pažymėti, jog situacija, kuri yra šioje byloje, negali būti lyginama su buvusia šiame sprendime. Iš tiesų Teisingumo Teismas minėto sprendimo Dreyfus prieš Komisiją
52 ir 53 punktuose nusprendė, kad teisė atsisakyti ginčijamo Bendrijos finansavimo, kurią turėjo ginčijamo sprendimo adresatas, buvo „išimtinai teorinė“, nes sprendimas atsisakyti tokio finansavimo atimtų iš ieškovo „bet kokią realią galimybę įvykdyti su juo sudarytą sutartį ar gauti užmokestį už tiekimus, įvykdytus pagal sutartas sąlygas“. Dėl šios priežasties Teisingumo Teismas nusprendė, kad sprendimas daro ieškovui tiesioginę įtaką. Šioje byloje, priešingai nei minėtoje, iš atliktos analizės aišku, kad Italijos Respublikos galimybė iš savo lėšų padengti darbų užbaigimo išlaidas, neišieškant neteisėtai sumokėtų sumų iš ieškovo, yra visai ne teorinė.
83. Antra, dėl trumpai dublike paminėtų aplinkybių, kad ieškovas yra „viešasis asmuo, kuris atitinka tam tikras sąlygas“, pakanka pažymėti, kad jei decentralizuotos ir autonominės viešosios institucijos gali pareikšti ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį, tokių ieškinių priimtinumas, kaip matyti iš ieškovo minėto sprendimo Friuli‑Venezia Giulia autonominis regionas prieš Komisiją
(minėto 43 punkte, 28–35 punktai), pirmiausia priklauso nuo sąlygos, kad tos institucijos būtų tiesiogiai susijusios su ginčijamu aktu. Tačiau dėl pirmiau išdėstytų priežasčių ieškovas neatitinka šios sąlygos.
84. Trečia, dėl nurodomos aplinkybės, kad tarp ieškovo ir Komisijos egzistavo tiesioginiai su nagrinėjamu projektu susiję teisiniai santykiai, grindžiami atsakovei tiesiogiai ieškovui nusiųstais tam tikrais dokumentais, pakanka konstatuoti, kad ši aplinkybė, net jei ji būtų įrodyta, jokiu būdu nereikštų tiesioginio ryšio tarp ieškovo ir ginčijamo sprendimo EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme, nes toks ryšys yra tik tuomet, jei minėtas sprendimas tiesiogiai, netaikant kitų tarpinių taisyklių, daro įtaką ieškovo teisinei padėčiai. Atlikta analizė to nepatvirtina.
85. Galiausiai, ketvirta, kalbant apie aplinkybę, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas atsižvelgiant į ypatingą ieškovo padėtį, pakanka pažymėti, kad tokia aplinkybė, net įrodyta, daugiausia parodytų, kad ieškovas yra konkrečiai susijęs su minėtu sprendimu. Tačiau ši aplinkybė neturi jokios reikšmės sprendžiant, ar ieškovas yra tiesiogiai susijęs su ginčijamu sprendimu.
86. Iš pirmiau išdėstytų išvadų išplaukia, kad ieškovas nėra tiesiogiai susijęs su ginčijamu sprendimu, nes jis turi įtakos tik Komisijos ir Italijos Respublikos teisiniams santykiams.
87. Todėl neišnagrinėjus, ar ieškovas asmeniškai yra susijęs su ginčijamu sprendimu, šį ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
88. Pagal Darbo reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, jis turi padengti savo paties ir Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
nutaria:
1. Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2. Nurodyti ieškovui padengti savo ir atsakovės bylinėjimosi išlaidas.
Paskelbta 2004 m. liepos 8 d. Liuksemburge.