Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. gegužės 12 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Intelektinė nuosavybė – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva (ES) 2019/790 – 15 straipsnis – Su naudojimo internete būdais susijusi spaudos publikacijų apsauga – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta šių publikacijų leidėjų teisė į „teisingą kompensaciją“ – Informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nustatyti įpareigojimai – Nepriklausomai administracinei institucijai suteikti įgaliojimai – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 16 straipsnis – Laisvė užsiimti verslu – Šios laisvės įgyvendinimo apribojimas – 52 straipsnio 1 dalis – Pateisinimas – Minėtos laisvės ir kitų pagrindinių teisių palyginimas – 11 straipsnio 2 dalis – Žiniasklaidos laisvė ir pliuralizmas – 17 straipsnio 2 dalis – Intelektinės nuosavybės apsauga “
Byloje C‑797/23
dėl Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija) 2023 m. gruodžio 12 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2023 m. gruodžio 21 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Meta Platforms Ireland Limited
prieš
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
dalyvaujant:
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Società italiana degli autori ed editori (SIAE),
Gedi Gruppo Editoriale SpA,
TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas T. von Danwitz, kolegijų pirmininkai F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Ziemele (pranešėja) ir F. Schalin, teisėjai S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, M. Gavalec, N. Fenger ir R. Frendo,
generalinis advokatas M. Szpunar,
posėdžio sekretorius C. Di Bella, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. vasario 10 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Meta Platforms Ireland Ltd, atstovaujamos avvocati F. Angeloni, F. Banterle, A. Bellan, M. Berliri ir E. Cocco,
–        Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), atstovaujamos avvocato M. Annecchino,
–        Società Italiana degli Autori ed Editori (SIAE), atstovaujamos avvocati I. Perego, G. M. Roberti ir M. Serpone,
–        Gedi Gruppo Editoriale SpA, atstovaujamos avvocati S. Fienga ir F. Grasso,
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino ir G. Palmieri, padedamų avvocati dello Stato M. Cherubini ir F. Varrone,
–        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos S. Baeyens ir P. Cottin, padedamų advocaten J. Bocken ir P. Callens,
–        Danijos vyriausybės, atstovaujamos D. Elkan, M. Jespersen ir C. A.‑S. Maertens,
–        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos R. Bénard, B. Dourthe ir E. Timmermans,
–        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna ir E. Buczkowska,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos G. Conte, A. de Gregorio Merino ir J. Samnadda,
susipažinęs su 2025 m. liepos 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2019 m. balandžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/790 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 96/9/EB ir 2001/29/EB (OL L 130, 2019, p. 92), 15 straipsnio, SESV 109 straipsnio ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 16 ir 52 straipsnių išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Meta Platforms Ireland Ltd (toliau – Meta) ir Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Ryšių reguliavimo tarnyba, Italija; toliau – AGCOM) ginčą dėl pastarosios priimto sprendimo, kuriuo apibrėžiami teisingos kompensacijos už spaudos publikacijų naudojimą internete nustatymo kriterijai, teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Chartija
3        Chartijos 11 straipsnio „Saviraiškos ir informacijos laisvė“ 2 dalyje numatyta:
„Turi būti gerbiama žiniasklaidos laisvė ir pliuralizmas.“
4        Chartijos 16 straipsnyje „Laisvė užsiimti verslu“ nustatyta:
„Laisvė užsiimti verslu pripažįstama pagal Sąjungos teisę ir nacionalinius teisės aktus bei praktiką.“
5        Chartijos 17 straipsnio „Teisė į nuosavybę“ 2 dalis suformuluota taip:
„Intelektinė nuosavybė turi būti saugoma.“
6        Chartijos 51 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje numatyta:
„Šios Chartijos nuostatos skirtos [Europos] Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams, tinkamai atsižvelgiant į subsidiarumo principą, bei valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę. Todėl jie turi gerbti teises, laikytis principų ir juos taikyti pagal turimus atitinkamus įgaliojimus, nepažeisdami Sąjungos įgaliojimų, suteiktų jai Sutartimis, ribų.“
7        Chartijos 52 straipsnio „Teisių ir principų taikymo sritis ir aiškinimas“ 1 dalyje numatyta:
„Bet koks šios Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės. Remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.“
Direktyva 2001/29/EB
8        2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, 2001, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 2 straipsnyje „Atgaminimo teisė“ nustatyta:
„Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:
a)      autoriams – savo kūrinius;
b)      atlikėjams – savo atlikimo įrašus;
c)      fonogramų gamintojams – savo fonogramas;
d)      filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas;
e)      transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“
9        Šios direktyvos 3 straipsnio „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus [saugomus] objektus padaryti viešai prieinamus“ 2 dalyje numatyta:
„Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti padaryti viešai prieinamus laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku:
a)      atlikėjams – savo atlikimo įrašus;
b)      fonogramų gamintojams – savo fonogramas;
c)      filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas;
d)      transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“
Direktyva 2019/790
10      Direktyvos 2019/790 1, 2, 3, 54, 55, 57, 82 ir 84 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(1)      Europos Sąjungos sutartyje <...> numatyta sukurti vidaus rinką ir įteisinti sistemą, užtikrinančią, kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma. Tų tikslų turėtų padėti siekti tolesnis valstybių narių autorių ir gretutinių teisių įstatymų derinimas;
(2)      autorių teisių ir gretutinių teisių srityje priimtomis direktyvomis prisidedama prie vidaus rinkos veikimo, užtikrinama aukšto lygio teisių turėtojų apsauga, palengvinamas leidimo naudotis autorių teisių saugomais kūriniais suteikimo procesas ir sukuriama sistema, pagal kurią įmanomas kūrinių ir kitų saugomų objektų naudojimas. Ta suderinta teisinė sistema padeda vidaus rinkai veikti tinkamai ir skatina inovacijas, kūrybiškumą, investicijas ir naujo turinio gamybą, be kita ko, skaitmeninėje aplinkoje, siekiant išvengti vidaus rinkos susiskaidymo. <...>
(3)      dėl sparčios technologinės plėtros nesiliauja keitęsi kūrinių ir kitų [saugomų] objektų kūrimo, gamybos, platinimo ir panaudojimo būdai. Atsiranda vis naujų verslo modelių ir naujų rinkos dalyvių. Atitinkami teisės aktai turi būti parengti atsižvelgiant į būsimus pokyčius, kad jais nebūtų ribojama technologinė raida. Sąjungos autorių teisių sistemoje išdėstyti tikslai ir principai neprarado reikšmės. Tačiau ir teisių turėtojams, ir naudotojams stinga teisinio tikrumo dėl kūrinių ir kitų [saugomų] objektų tam tikrų naudojimo būdų, įskaitant tarpvalstybinio naudojimo būdus, skaitmeninėje aplinkoje. Kaip nurodyta 2015 m. gruodžio 9 d. [Europos] Komisijos komunikate „Šiuolaikiškos ir labiau visai Europai pritaikytos autorių teisių sistemos kūrimas“, kai kuriose srityse būtina pritaikyti ir papildyti galiojančią Sąjungos autorių teisių sistemą užtikrinant aukšto lygio autorių teisių ir gretutinių teisių apsaugą. <...> Siekiant sukurti sklandžiai ir sąžiningai veikiančią autorių teisių prekyvietę, taip pat reikėtų taisyklių dėl teisių į publikacijas; <...>
<...>
(54)      siekiant užtikrinti kokybišką žurnalistiką ir piliečių galimybę susipažinti su informacija, būtina laisva pliuralistinė spauda. Ji iš esmės prisideda prie viešų diskusijų ir sklandaus demokratinės visuomenės veikimo. Plačiai naudojantis spaudos leidiniais internete atsirado naujų internetinių paslaugų, pavyzdžiui, sklaidos kanalų skaitytuvių arba žiniasklaidos stebėsenos paslaugų, kurių atveju pakartotinis spaudos publikacijų naudojimas sudaro svarbią jų verslo modelių ir pajamų šaltinio dalį. Spaudos publikacijų leidėjams kyla problemų suteikti savo publikacijų naudojimo internete licencijas tų paslaugų teikėjams, todėl jiems sunkiau susigrąžinti savo investicijas. Kol spaudos publikacijų leidėjai nėra pripažinti teisių turėtojais, teikti licencijas ir užtikrinti teisių į spaudos publikacijas, kurias internetu naudotų informacinės visuomenės paslaugų teikėjai, vykdymą skaitmeninėje aplinkoje dažnai sudėtinga ir neveiksminga;
(55)      reikia pripažinti leidėjų organizacinį ir finansinį įnašą į spaudos publikacijų gamybą ir toliau jį skatinti siekiant užtikrinti spaudos pramonės tvarumą ir taip užtikrinti, kad būtų galima gauti patikimą informaciją. Todėl Sąjungos lygmeniu būtina numatyti suderintą internete informacinės visuomenės paslaugų teikėjų naudojamų spaudos publikacijų teisinę apsaugą ir nekeisti galiojančių Sąjungos teisės aktuose nustatytų autorių teisių taisyklių, taikomų atskiriems naudotojams asmeniniais ar nekomerciniais tikslais naudojant spaudos publikacijas, įskaitant atvejus, kai tokie naudotojai dalijasi spaudos leidiniais internete. Tokią apsaugą reikėtų efektyviai užtikrinti Sąjungos teisėje nustatant skaitmeninio naudojimo būdų teises, susijusias su autorių teisėmis atgaminti ir padaryti viešai prieinamas valstybėse narėse įsisteigusių leidėjų spaudos publikacijas, kurias internete naudoja informacinės visuomenės paslaugų teikėjai, kaip apibrėžta [2015 m. rugsėjo 9 d.] Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2015/1535 [kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka (OL L 241, 2015, p. 1)]. <...>
<...>
(57)      pagal šią direktyvą spaudos publikacijų leidėjams suteiktų teisių taikymo sritis turėtų būti tokia pati kaip [Direktyvoje 2001/29] numatytų teisių atgaminti ir padaryti viešai prieinamą, kiek tai susiję su naudojimo internete būdais, kuriuos taiko informacinės visuomenės paslaugų teikėjai. Spaudos publikacijų leidėjams suteiktos teisės taip pat netaikomos hipersaitų įterpimo veiksmams. Jos taip pat neturėtų būti taikomos vien spaudos publikacijose paskelbtiems faktams. Pagal šią direktyvą spaudos publikacijų leidėjams suteiktoms teisėms taip pat turėtų būti taikomos tos pačios išimčių ir apribojimų nuostatos, kaip ir tos, kurios taikomos [Direktyva 2001/29] numatytoms teisėms, įskaitant tos direktyvos 5 straipsnio 3 dalies d punkte numatytą išimtį dėl citavimų kritikos ar apžvalgos tikslais atveju;
<...>
(82)      jokia šios direktyvos nuostata neturėtų būti aiškinama kaip draudimas išimtinių teisių turėtojams pagal Sąjungos teisės aktus dėl autorių teisių leisti nemokamai naudotis savo kūriniais ar kitais saugomais objektais, be kita ko, naudojant neišimtines nemokamas licencijas, suteikiamas visiems naudotojams;
<...>
(84)      šia direktyva užtikrinamos pagrindinės teisės ir laikomasi principų, pripažįstamų visų pirma Chartijoje. Taigi ši direktyva turėtų būti aiškinama ir taikoma laikantis tų teisių ir principų.“
11      Direktyvos 2019/790 1 straipsnio „Dalykas ir taikymo sritis“ 1 dalyje numatyta:
„Šioje direktyvoje išdėstytos taisyklės, kuriomis siekiama labiau suderinti autorių ir gretutinėms teisėms vidaus rinkoje taikomą Sąjungos teisę atsižvelgiant, visų pirma, į saugomo turinio skaitmeninio ir tarpvalstybinio naudojimo būdus. Joje taip pat išdėstytos autorių teisių ir gretutinių teisių išimčių ir apribojimų taisyklės, licencijų suteikimo palengvinimo taisyklės ir taisyklės, kuriomis siekiama užtikrinti sklandžiai veikiančią kūrinių ir kitų [saugomų] objektų naudojimo prekyvietę.“
12      Šios direktyvos 15 straipsnis „Su naudojimo internete būdais susijusi spaudos publikacijų apsauga“ suformuluotas taip:
„1.      Valstybės narės spaudos publikacijų leidėjams, įsisteigusiems valstybėje narėje, suteikia [Direktyvos 2001/29] 2 straipsniu ir 3 straipsnio 2 dalimi nustatytas teises dėl informacinės visuomenės paslaugų teikėjų internete naudojamų jų spaudos publikacijų.
Pirmoje pastraipoje numatytos teisės netaikomos atskiriems naudotojams naudojant spaudos publikacijas teisėtais privačiais ar nekomerciniais tikslais.
Pagal pirmą pastraipą suteikta apsauga netaikoma hipersaitų įterpimo veiksmams.
Pirmoje pastraipoje numatytos teisės netaikomos, kai naudojami tik paskiri žodžiai iš spaudos publikacijos arba labai trumpos jos ištraukos.
2.      1 dalyje numatytos teisės nekeičia Sąjungos teisėje nustatytų autorių ir kitų teisių turėtojų teisių, susijusių su kūriniais ir kitais [saugomais] objektais, įtrauktais į spaudos publikaciją, ir joms nedaro jokio poveikio. 1 dalyje numatytomis teisėmis neturi būti remiamasi prieš tuos autorius ir kitų teisių turėtojus ir visų pirma jos neatima iš jų teisės naudoti savo kūrinius ir kitus [saugomus] objektus nepriklausomai nuo spaudos publikacijos, į kurią jie yra įtraukti.
Kai kūrinys ar kitas [saugomas] objektas įtraukiamas į spaudos publikaciją remiantis neišimtine licencija, 1 dalyje numatytomis teisėmis neturi būti remiamasi siekiant uždrausti, kad kūriniu ar kitu [saugomu] objektu naudotųsi kiti įgaliotieji naudotojai. 1 dalyje numatytomis teisėmis neturi būti remiamasi siekiant uždrausti naudotis kūriniais ar kitais [saugomais] objektais, kai apsaugos terminas jau pasibaigė.
3.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodytų teisių atžvilgiu mutatis mutandis taikomi [Direktyvos 2001/29] 5–8 straipsniai, [2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos] direktyva 2012/28/ES [dėl tam tikro leistino nenustatytų autorių teisių kūrinių naudojimo (OL L 299, 2012, p. 5)] ir [2017 m. rugsėjo 13 d.] Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2017/1564 [dėl aklų labui leidžiamų tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių saugomų kūrinių ir kitų objektų naudojimo, regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turinčių asmenų atžvilgiu, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 242, 2017, p. 6)].
4.      1 dalyje numatytos teisės nustoja galioti praėjus dvejiems metams po to, kai spaudos publikacija yra paskelbiama. Tas terminas skaičiuojamas nuo metų, einančių po dienos, kai spaudos publikacija yra paskelbiama, sausio 1 d.
1 dalies netaikoma spaudos publikacijoms, pirmą kartą paskelbtoms iki 2019 m. birželio 6 d.
5.      Valstybės narės numato, kad į spaudos publikacijas įtrauktų kūrinių autoriai gautų tinkamą dalį pajamų, kurias spaudos publikacijų leidėjai gauna už tai, kad spaudos publikacijas naudoja informacinės visuomenės paslaugų teikėjai.“
Italijos teisė
Įstatymas Nr. 633/1941
13      Pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui taikytinos redakcijos 1941 m. balandžio 22 d. Legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Įstatymas Nr. 633 dėl autorių teisių ir kitų su jų įgyvendinimu susijusių teisių apsaugos) (toliau – Įstatymas Nr. 633/1941) 43bis straipsnyje numatyta:
„1.      Spaudos publikacijų leidėjams, nesvarbu, ar jie dirbtų individualiai, ar kaip asociacijų ar konsorciumų nariai, <...> dėl informacinės visuomenės paslaugų teikėjų, įskaitant žiniasklaidos stebėsenos ir spaudos apžvalgos paslaugų įmones, internete naudojamų jų spaudos publikacijų suteikiamos 13 ir 16 straipsniuose nurodytos išimtinės atgaminimo ir paskelbimo teisės.
<...>
3.      Spaudos publikacijų leidėjai – asmenys, kurie, vykdydami ekonominę veiklą, individualiai ar kaip asociacijų ar konsorciumų nariai leidžia 2 dalyje nurodytus leidinius, net jeigu jie įsisteigę kitoje valstybėje narėje.
<...>
6.      1 dalyje numatytos teisės netaikomos spaudos leidinių naudojimui privačiais ar nekomerciniais tikslais, kai juos naudoja pavieniai naudotojai, taip pat nei hipersaitų pateikimui, nei atskirų žodžių ar labai trumpų spaudos publikacijų ištraukų naudojimo atveju.
<...>
8.      Už spaudos publikacijų naudojimą internete informacinės visuomenės paslaugų teikėjai 1 dalyje nurodytiems subjektams moka teisingą kompensaciją. Per 60 dienų nuo šios nuostatos įsigaliojimo dienos [AGCOM] priima nutarimą, jame apibrėžia pirmame sakinyje nurodytos teisingos kompensacijos nustatymo orientacinius kriterijus, be kita ko, atsižvelgdama į straipsnio peržiūrų internete skaičių, 3 dalyje nurodytų leidėjų veiklos trukmę metais, užimamą rinkos dalį ir samdomų žurnalistų skaičių, taip pat į abiejų šalių investicijas į technologijas ir infrastruktūrą bei ekonominę naudą, kurią abi šalys patiria skelbdamos informaciją, kiek tai susiję su matomumu ir pajamomis iš reklamos.
9.      Vykstant informacinės visuomenės paslaugų teikėjų, įskaitant žiniasklaidos stebėsenos ir spaudos apžvalgos paslaugų įmones, ir 3 dalyje nurodytų leidėjų deryboms dėl sutarties dėl naudojimosi 1 dalyje nurodytomis teisėmis taip pat atsižvelgiama į 8 dalyje nurodytame nutarime apibrėžtus kriterijus. Derybų metu informacinės visuomenės paslaugų teikėjai neriboja leidėjų turinio matomumo paieškos rezultatuose. Nepagrįstas tokio turinio apribojimas derybų etape gali būti vertinamas tikrinant, ar laikomasi [Codice civile (Civilinis kodeksas)] 1337 straipsnyje įtvirtintos sąžiningumo pareigos.
10.      Nepažeidžiant teisės kreiptis į 11 dalyje nurodytą bendrosios kompetencijos teismą, jei per 30 dienų nuo vienos iš suinteresuotųjų šalių prašymo pradėti derybas nepasiekiama susitarimo dėl kompensacijos dydžio, bet kuri iš šalių gali kreiptis į [AGCOM] dėl teisingos kompensacijos nustatymo, prašyme išaiškindama savo ekonominį pasiūlymą. Per 60 dienų nuo suinteresuotosios šalies prašymo, įskaitant atvejus, kai šalis, nors ir tinkamai pakviesta, neatvyko, [AGCOM], remdamasi 8 dalyje nurodytame nutarime nustatytais kriterijais, nurodo, kuris iš pateiktų ekonominių pasiūlymų atitinka šiuos kriterijus, arba, jei mano, kad nė vienas pasiūlymas neatitinka šių kriterijų, savo iniciatyva nurodo teisingos kompensacijos dydį.
11.      Kai [AGCOM] nustačius teisingą kompensaciją šalims nepavyksta sudaryti sutarties, bet kuri iš šalių gali kreiptis į bendrosios kompetencijos teismo skyrių, kurio specializacija – verslo bylos, <...> siekdamos pareikšti 1998 m. birželio 18 d. [Legge n. 192 – Disciplina della subfornitura nelle attività produttive (Įstatymas Nr. 192 dėl subrangos gamybinėje veikloje reguliavimo) (GURI, Nr. 143, 1998 m. birželio 22 d.)] 9 straipsnyje nurodytą ieškinį.
12.      Informacinės visuomenės paslaugų teikėjai, įskaitant žiniasklaidos stebėsenos ir spaudos apžvalgos paslaugų įmones, suinteresuotosios šalies prašymu, be kita ko, pateiktu per kolektyvinio administravimo organizacijas ar nepriklausomus valdymo subjektus <...>, jeigu jie yra įgalioti, arba [AGCOM] prašymu privalo pateikti duomenis, būtinus teisingos kompensacijos dydžiui nustatyti. Įvykdžius pirmame sakinyje nurodytą pareigą 3 dalyje nurodyti leidėjai neatleidžiami nuo pareigos užtikrinti komercinės, pramoninės ir finansinės informacijos, apie kurią jie sužinojo, konfidencialumą. Paslaugų teikėjams tenkančios pareigos informuoti laikymąsi prižiūri [AGCOM]. Jei tokie duomenys nepateikiami per 30 dienų nuo pagal pirmą sakinį pateikto prašymo, [AGCOM] įpareigojimų nevykdžiusiam subjektui skiria administracinę piniginę sankciją, kurios dydis neviršija 1 % paskutinių finansinių metų, pasibaigusių prieš pranešant apie prieštaravimą, apyvartos. <...>
<...>
14.      Šiame straipsnyje numatytos teisės nustoja galioti praėjus dvejiems metams po spaudos publikacijos paskelbimo. <...>
<...>“
Sprendimas Nr. 3/23/CONS
14      2023 m. sausio 19 d. AGCOM priimtame Delibera n. 3/23/CONS (Sprendimas Nr. 3/23/CONS), kurio A priede išdėstytas Regolamento in materia di individuazione dei criteri di riferimento per la determinazione dell’equo compenso per l’utilizzo online di pubblicazioni di carattere giornalistico di cui all’articolo 43 bis della legge 22 aprile 1941, n. 633 (Nutarimas, kuriame apibrėžiami orientaciniai kriterijai, pagal kuriuos nustatoma teisinga kompensacija už 1941 m. balandžio 22 d. Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnyje nurodytų spaudos publikacijų naudojimą internete):
–        įtvirtinti teisingos kompensacijos dydžio nustatymo kriterijai, kurie, be kita ko, apibrėžia apskaičiavimo pagrindą, pagrįstą informacinės visuomenės paslaugų teikėjų pajamomis iš reklamos, gaunamomis internete naudojant leidėjo spaudos publikacijas, atskaičius leidėjo pajamas, gautas iš į jo interneto svetainę nukreipto srauto (4 straipsnis),
–        nustatoma iki 70 % norma, kuri turi būti taikoma bazinei sumai siekiant nustatyti teisingos kompensacijos dydį, remiantis keliais papildomais kriterijais, nurodytais sprendimo 4 straipsnio 2 dalyje,
–        išvardijami įpareigojimai pateikti duomenis, nustatomi AGCOM kontrolės įgaliojimai ir numatyta, kad įpareigojimų nevykdžiusiam subjektui gali būti skiriama administracinė piniginė sankcija iki 1 % apyvartos, pasiektos nacionalinėje rinkoje per paskutinius finansinius metus, pasibaigusius prieš pranešant apie prieštaravimą (5 straipsnis),
–        reglamentuojama procedūra, kurios reikia laikytis pateikiant prašymą, kad AGCOM nustatytų teisingos kompensacijos dydį, ir atitinkamos tvarkos taisyklės, numatant, kad AGCOM gali tą dydį nustatyti vienašališkai (8–12 straipsniai).
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
15      Meta yra Airijoje įsteigta bendrovė, teikianti informacinės visuomenės paslaugas, visų pirma kaip internetinio socialinio tinklo Facebook operatorė.
16      2023 m. sausio 19 d. AGCOM priėmė Sprendimą Nr. 3/23/CONS, remdamasi nuoroda, pateikta Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnio 8 ir paskesnėse dalyse, kuriomis į nacionalinę teisę perkeltas Direktyvos 2019/790 15 straipsnis. Tame sprendime įtvirtinti orientaciniai kriterijai, pagal kuriuos nustatoma teisinga kompensacija už informacinės visuomenės paslaugų teikėjų internete naudojamas spaudos publikacijas.
17      Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, pareikštame ieškinyje Meta prašė panaikinti Sprendimą Nr. 3/23/CONS ir jo priedus.
18      Grįsdama savo ieškinį Meta, be kita ko, nurodė, kad Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnis ir Sprendimas Nr. 3/23/CONS prieštarauja Direktyvos 2019/790 15 straipsniui, kuriame įtvirtinta ne teisė į atlygį, o išimtinio pobūdžio teisės. Be to, dėl informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nustatytų įpareigojimų, ekonominės veiklos vykdytojų laisvės sudaryti sutartis didelių apribojimų, taip pat AGCOM priskirto vaidmens ir suteiktų įgaliojimų šie teisės aktai taip pat prieštarauja Chartijos 16 straipsnyje garantuojamai laisvei užsiimti verslu, konkrečiai – laisvos konkurencijos principui. Taip pat Meta nurodė, kad Italijos teisės aktų leidėjo ir AGCOM priimtos priemonės, kurios trukdo kitose valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms teikti paslaugas Italijoje arba bent jau daro jas mažiau patrauklias, yra neproporcingos ir netinkamos.
19      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl šių priemonių suderinamumo su Sąjungos teise. Šiuo klausimu jis patikslina, kad Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsniu į Italijos teisę perkeltas Direktyvos 2019/790 15 straipsnis. To teismo nuomone, šiuo perkėlimo į nacionalinę teisę įstatymu ir Sprendimu Nr. 3/23/CONS, priimtu jo pagrindu, išplečiamas Sąjungos teisinis pagrindas, įtraukiant į jį ekonominį aspektą, kurio neapima Direktyvos 2019/790 15 straipsnis, informacinės visuomenės paslaugų teikėjams tenkančius įpareigojimus ir AGCOM suteiktus įgaliojimus.
20      Be to, minėtas teismas pažymi, kad, įtraukiant trečiąją šalį, turinčią reguliavimo, sprendimų priėmimo, kontrolės ir sankcijų skyrimo įgaliojimus srityje, kuri turėtų būti reglamentuojama pagal derybų laisvės principą, AGCOM teisingos kompensacijos nustatymo mechanizmas, nors jo rezultatas gali būti pateiktas teisminei institucijai vertinti, gali daryti poveikį ne tik laisvės sudaryti sutartis, bet ir laisvės užsiimti verslu, kaip tai suprantama pagal Chartijos 16 ir 52 straipsnius, įgyvendinimui.
21      Taip pat jis pažymi, kad, atsižvelgiant į principus, kuriuos suformulavo Teisingumo Teismas, konkrečiai – 2022 m. balandžio 26 d. Sprendime Lenkija / Parlamentas ir Taryba (C‑401/19, EU:C:2022:297), teisingos kompensacijos, kurią informacinės visuomenės paslaugų teikėjai privalo mokėti leidėjams, nustatymas gali pasirodyti neproporcingas ne tik atsižvelgiant į teisės į komunikaciją ir (arba) informaciją apsaugą, bet visų pirma dėl spaudos publikacijų ir turinio homogenizavimo. Šis neproporcingumas taip pat pasireikštų ir AGCOM suteiktų įgaliojimų įsikišti atveju.
22      Šiomis aplinkybėmis Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyvos 2019/790] 15 straipsnis gali būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama priimti nacionalinės teisės nuostatas – tokias, kokios numatytos [Įstatymo Nr. 633/1941] 43bis straipsnyje ir išdėstytos [AGCOM] sprendime Nr. 3/23/CONS – tiek, kiek pagal jas:
a)      numatomos [informacinės visuomenės paslaugų teikėjų] pareigos mokėti atlyginimą (teisingą kompensaciją) leidėjams, kuriomis papildomos Direktyvos 2019/790 15 straipsnyje nurodytos išimtinės teisės;
b)      nustatomos minėtų [informacinės visuomenės paslaugų teikėjų] pareigos:
–        pradėti derybas su leidėjais,
–        teikti leidėjams ir [AGCOM] informaciją, būtiną teisingai kompensacijai nustatyti,
–        taip pat neriboti leidėjo turinio matomumo paieškos rezultatuose, kol bus baigtos derybos;
c)      [AGCCOM] suteikiami:
–        priežiūros ir sankcijų skyrimo įgaliojimai,
–        įgaliojimai apibrėžti orientacinius kriterijus teisingai kompensacijai nustatyti,
–        įgaliojimai nustatyti tikslų teisingos kompensacijos dydį, jei šalys nesusitaria?
2.      Ar pagal Direktyvos 2019/790 15 straipsnį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nurodytos pirmajame klausime, pagal kurias [informacinės visuomenės paslaugų teikėjai] turi pareigą atskleisti duomenis, kuriai taikoma [AGCOM] priežiūra ir kurios nevykdant gali būti skiriamos administracinės sankcijos?
3.      Ar pagal [Chartijos] 16 ir 52 straipsniuose nurodytą laisvės užsiimti verslu principą, SESV 109 straipsnyje įtvirtintą laisvos konkurencijos principą ir [Chartijos] 52 straipsnyje įtvirtintą proporcingumo principą draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nurodytos pirma, pagal kurias:
a)      nustatomos teisės į atlyginimą, kuriomis papildomos Direktyvos 2019/790 15 straipsnyje nurodytos išimtinės teisės ir kurios įgyvendinamos pirma minėtomis sąlygomis, kai [informacinės visuomenės paslaugų teikėjai] turi ne tik pareigą pradėti derybas su leidėjais, pareigą pateikti leidėjams ir (arba) [AGCOM] informaciją, būtiną teisingai kompensacijai nustatyti, bet ir pareigą neriboti leidėjo turinio matomumo paieškos rezultatuose laukiant, kol bus baigtos šios derybos;
b)      [AGCOM] suteikiami:
–        priežiūros ir sankcijų skyrimo įgaliojimai,
–        įgaliojimai apibrėžti orientacinius kriterijus teisingai kompensacijai nustatyti,
–        įgaliojimai nustatyti tikslų teisingos kompensacijos dydį, jei šalys nesusitaria?“
Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
23      2025 m. liepos 22 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo dokumentą, juo Meta paprašė atnaujinti žodinę proceso dalį pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 83 straipsnį.
24      Grįsdama savo prašymą ji iš esmės teigia, kad nesutinka su kai kuriais generalinio advokato išvadoje pateiktais vertinimais. Konkrečiau kalbant, Meta teigia, kad ši išvada grindžiama klaidingomis faktinėmis prielaidomis dėl rinkos dinamikos, spaudos publikacijų rodymo Facebook ir AGCOM priimtų atlyginimo nustatymo priemonių privalomojo pobūdžio. Be to, ji tvirtina, kad atsirado naujos informacijos, be kita ko, apie AGCOM suteiktų įgaliojimų, kurie patvirtina šių priemonių norminį poveikį, įgyvendinimą.
25      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, pirma, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statute ir jo Procedūros reglamente nenumatyta galimybės bylos šalims pateikti pastabų dėl generalinio advokato išvados. Antra, pagal SESV 252 straipsnio antrą pastraipą generalinis advokatas viešame posėdyje visiškai nešališkai ir nepriklausomai teikia motyvuotą išvadą dėl bylų, kuriose pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statutą jis privalo dalyvauti. Teisingumo Teismo nesaisto nei generalinio advokato išvada, nei ją grindžiantys motyvai. Taigi šalies nesutikimas su generalinio advokato išvada, nepaisant to, kokie klausimai joje nagrinėjami, savaime negali būti motyvas, pateisinantis žodinės proceso dalies atnaujinimą (2025 m. spalio 30 d. Sprendimo Qassioun, C‑790/23, EU:C:2025:838, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
26      Žinoma, išklausęs generalinį advokatą Teisingumo Teismas bet kada gali nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį pagal Procedūros reglamento 83 straipsnį – pirmiausia, jeigu mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos, arba jeigu baigus žodinę proceso dalį šalis pateikė naują faktą, kuris gali būti lemiamas Teisingumo Teismui priimant sprendimą.
27      Vis dėlto nagrinėjamu atveju Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, mano, kad pasibaigus rašytinei proceso daliai ir įvykus teismo posėdžiui jis turi visą informaciją, būtiną sprendimui šioje byloje priimti. Bet kuriuo atveju Meta pateiktame prašyme atnaujinti žodinę proceso dalį, kuris iš esmės susijęs su klausimais, jau aptartais rašytinėje proceso dalyje ir minėtame teismo posėdyje, nenurodyta jokių naujų aplinkybių, galinčių turėti lemiamos įtakos sprendimui, kurį Teisingumo Teismas turi priimti šioje byloje.
28      Konkrečiai dėl šio sprendimo 24 punkte nurodytų faktinių aplinkybių reikia priminti, kad vykstant procesui dėl prejudicinio sprendimo priėmimo Teisingumo Teismas turi nustatyti ne tai, ar nurodytos faktinės aplinkybės yra įrodytos, o tik išaiškinti reikšmingas Sąjungos teisės nuostatas. Iš tikrųjų nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytus teisinius pagrindus ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija (žr. 1978 m. kovo 16 d. Sprendimo Oehlschläger, 104/77, EU:C:1978:69, 4 punktą ir 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 41 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
29      Tokiomis aplinkybėmis nėra pagrindo atnaujinti žodinės proceso dalies.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl priimtinumo
30      Danijos vyriausybė abejoja dėl trečiojo klausimo priimtinumo, nes netenkinami Procedūros reglamento 94 straipsnio c punkte nustatyti reikalavimai. Ji teigia, pirma, kad šiame klausime minėtame SESV 109 straipsnyje nėra įtvirtintas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas laisvos konkurencijos principas. Antra, dėl Chartijos 16 ir 52 straipsnių, kurie taip pat nurodyti minėtame klausime, ji teigia, kad tas teismas pakankamai nepaaiškino, kodėl pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai yra neproporcingas kišimasis į laisvės užsiimti verslu įgyvendinimą.
31      Taigi, šios vyriausybės teigimu, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą negalima nustatyti priežasčių, dėl kurių minėtam teismui kyla klausimas dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų suderinamumo su šiomis Sąjungos teisės nuostatomis.
32      Savo ruožtu, kiek tai susiję ir su trečiuoju klausimu, Belgijos vyriausybė, formaliai nepateikusi nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo, abejoja dėl Chartijos 16 ir 52 straipsnių taikytinumo šioje byloje, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės priemonės bent iš dalies nepatenka į Direktyvos 2019/790 taikymo sritį, todėl jomis neįgyvendinama Sąjungos teisė, kaip tai suprantama pagal jurisprudenciją, susijusią su Chartijos 51 straipsniu.
33      Šiuo klausimu primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją, Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti tai, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr. 1978 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 25 punktą; 1988 m. balandžio 21 d. Sprendimo Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, 8 punktą ir 2024 m. kovo 21 d. Sprendimo LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, 36 punktą).
34      Tuo remiantis reikia daryti išvadą, kad klausimams dėl Sąjungos teisės taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, 61 punktą; 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo Idéal tourisme, C‑36/99, EU:C:2000:405, 20 punktą ir 2024 m. kovo 21 d. Sprendimo LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, 37 punktą).
35      Tam, kad Teisingumo Teismas galėtų pateikti nacionaliniam teismui naudingą Sąjungos teisės išaiškinimą, Procedūros reglamento 94 straipsnio c punkte, be kita ko, nurodyta, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą turi būti išdėstytos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą iškelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir ryšys, kurį jis nustatė tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų.
36      Nagrinėjamu atveju, pirma, dėl SESV 109 straipsnio reikia pažymėti, kad šiame straipsnyje reglamentuojami Sąjungos institucijų įgaliojimai priimti SESV 107 ir 108 straipsnių, susijusių su valstybės pagalba, taikymo taisykles. Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad prašomas 109 straipsnio išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos dalyku, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 34 punkte primintą jurisprudenciją.
37      Be to, net darant prielaidą, kad minėtas 109 straipsnis trečiojo klausimo formuluotėje nurodytas dėl korektūros klaidos ir kad, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų, šį klausimą reikia suprasti kaip susijusį su SESV 119 straipsniu, būtina pažymėti, kad šiuo straipsniu pradedama SESV VIII antraštinė dalis „Ekonominė ir pinigų politika“ ir jame nustatomi pagrindiniai principai, kuriais turi vadovautis valstybės narės, įgyvendindamos šią politiką. Nors to 119 straipsnio 1 ir 2 dalyse minimas „atviros rinkos ekonomikos esant laisvai konkurencijai principas“, vis dėlto pagrindinė byla akivaizdžiai nepatenka į šios nuostatos taikymo sritį.
38      Darytina išvada, kad trečiasis klausimas yra nepriimtinas tiek, kiek jis susijęs su SESV 109 straipsnio arba prireikus SESV 119 straipsnio išaiškinimu.
39      Vis dėlto, antra, kiek tai susiję su prašomu Chartijos 16 ir 52 straipsnių išaiškinimu, iš šio sprendimo 19–21 punktų matyti, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą glaustai, bet aiškiai nurodytos priežastys, dėl kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo abejonių dėl šių Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo. Be to, iš šio prašymo matyti, kad Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnis, dėl kurio suderinamumo su Sąjungos teise kyla abejonių, buvo priimtas iš dalies pakeitus Italijos teisės aktus įstatyminiu dekretu, priimtu siekiant aiškaus tikslo – įgyvendinti Direktyvą 2019/790 Italijos teisėje. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad 43bis straipsniu į Italijos teisę perkeltas šios direktyvos 15 straipsnis.
40      Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, direktyvos perkėlimas į valstybių narių nacionalinę teisę bet kuriuo atveju priklauso nuo situacijos, nurodytos Chartijos 51 straipsnyje, pagal kurį valstybės narės įgyvendina Sąjungos teisę (šiuo klausimu žr. 2019 m. liepos 29 d. Sprendimo Spiegel Online, C‑516/17, EU:C:2019:625, 20 punktą), todėl šis perkėlimas turi atitikti joje garantuojamas pagrindines teises. Darytina išvada, kad Chartijos nuostatos taikytinos pagrindinėje byloje.
41      Taigi trečiasis klausimas yra priimtinas tiek, kiek juo prašoma išaiškinti Chartijos 16 ir 52 straipsnius.
Dėl esmės
42      Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2019/790 15 straipsnis ir Chartijos 16 ir 52 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias:
–        numatyta, kad spaudos publikacijų leidėjams suteikiama teisė gauti teisingą atlygį už leidimą informacinės visuomenės paslaugų teikėjams naudoti jų publikacijas,
–        tokiems paslaugų teikėjams, kurie naudoja arba ketina naudoti tokias publikacijas, nustatomas įpareigojimas pradėti derybas su šiais leidėjais, derybų metu neriboti jų turinio matomumo paieškos rezultatuose ir pateikti šiems leidėjams ir valdžios institucijai informaciją, reikalingą tokio teisingo atlygio dydžiui nustatyti,
–        šiai institucijai suteikiami įgaliojimai apibrėžti orientacinius kriterijus, pagal kuriuos nustatomas šis atlygis, o šalims nesusitarus – nustatyti jo dydį, taip pat prižiūrėti, kaip laikomasi minėtiems paslaugų teikėjams nustatytos pareigos pateikti informaciją, ir skirti jiems administracines pinigines sankcijas už šios pareigos nesilaikymą.
Pirminės pastabos
43      Savo rašytinėse pastabose Meta teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai turi būti vertinami atsižvelgiant ne tik į Direktyvos 2019/790 15 straipsnį ir Chartijos 16 ir 52 straipsnius, bet ir į Direktyvos 2015/1535 5 ir 6 straipsnius ir 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t., p. 2000/31) 3 straipsnį. Šiuo klausimu ji teigia, pirma, kad apie šiuose teisės aktuose nustatytas priemones nebuvo pranešta Komisijai, nors jos laikytinos „techniniais reglamentais“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2015/1535, ir, antra, kad šios priemonės neatitinka Direktyvos 2000/31 3 straipsnyje įtvirtinto kilmės šalies principo.
44      Šiuo klausimu primintina, kad, vykstant SESV 267 straipsnyje įtvirtintai nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrai, Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų jam išspręsti nagrinėjamą bylą. Taigi Teisingumo Teismas iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, visų pirma iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų, gali išskirti Sąjungos teisės normas ir principus, kuriuos reikia išaiškinti atsižvelgiant į pagrindinės bylos dalyką, siekdamas performuluoti jam pateiktus klausimus ir išaiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių nacionaliniams teismams reikia norint priimti sprendimą jų nagrinėjamose bylose, net jeigu šios nuostatos minėtuose klausimuose aiškiai nenurodytos (žr. 1986 m. kovo 20 d. Sprendimo Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, 9 punktą ir 2024 m. spalio 17 d. Sprendimo Sony Computer Entertainment Europe, C‑159/23, EU:C:2024:887, 27 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
45      Vis dėlto tik nacionalinis teismas turi apibrėžti klausimų, kuriuos ketina pateikti Teisingumo Teismui, dalyką. Todėl tuomet, kai iš paties prašymo nematyti būtinumo performuluoti klausimus, Teisingumo Teismas negali pagrindinės bylos šalies prašymu nagrinėti klausimų, kurių nacionalinis teismas jam nėra pateikęs. Jeigu pastarasis, atsižvelgdamas į bylos eigą, manytų, kad reikia gauti papildomą Sąjungos teisės išaiškinimą, jis turėtų iš naujo kreiptis į Teisingumo Teismą (žr. 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo Franzén, C‑189/95, EU:C:1997:504, 79 punktą ir 2024 m. spalio 17 d. Sprendimo Sony Computer Entertainment Europe, C‑159/23, EU:C:2024:887, 28 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
46      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nors ir nurodęs, kad Meta pagrindinėje byloje taip pat rėmėsi direktyvų 2000/31 ir 2015/1535 pažeidimu, savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai atmetė būtinybę gauti šių direktyvų išaiškinimą.
47      Darytina išvada, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į Direktyvos 2019/790 15 straipsnį ir reikšmingas Chartijos nuostatas.
Dėl Direktyvos 2019/790 15 straipsnio
48      Kaip matyti iš Direktyvos 2019/790 15 straipsnio pavadinimo, jame reglamentuojama „[s]u naudojimo internete būdais susijusi spaudos publikacijų apsauga“. Šiuo tikslu šio 15 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta, kad valstybėje narėje įsisteigusiems spaudos publikacijų leidėjams valstybės narės, siekdamos, kad informacinės visuomenės paslaugų teikėjai naudotų jų spaudos publikacijas internete, suteikia „[Direktyvos 2001/29] 2 straipsniu ir 3 straipsnio 2 dalimi nustatytas teises“, t. y. atitinkamai išimtinę teisę leisti arba uždrausti atgaminimo veiksmus ir išimtinę teisę leisti arba uždrausti veiksmus, kuriais turinys padaromas viešai prieinamas.
49      Direktyvos 2019/790 15 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, siejamoje su Direktyvos 2001/29 2 straipsniu ir 3 straipsnio 2 dalimi, aiškiai apibrėžiamos išimtinės teisės atgaminti ir padaryti (turinį) viešai prieinamą, kuriomis Sąjungoje naudojasi spaudos publikacijų leidėjai, ir minėta nuostata yra priemonė, kuria visiškai suderinamas joje nurodytų teisių materialinis turinys [dėl Direktyvos 2001/29 2 straipsnio c punkto žr. 2019 m. liepos 29 d. Sprendimo Pelham ir kt.,
C‑476/17, EU:C:2019:624, 84–86 punktus].
50      Taigi pagal Direktyvos 2019/790 15 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, siejamą su Direktyvos 2001/29 2 straipsniu ir 3 straipsnio 2 dalimi, valstybės narės Sąjungoje įsisteigusiems spaudos publikacijų leidėjams tam, kad informacinės visuomenės paslaugų teikėjai galėtų internete naudoti jų publikacijas, įpareigojamos užtikrinti išimtines teises atgaminti ir padaryti šias publikacijas viešai prieinamas, nesuteikiant šioms valstybėms jokios diskrecijos reglamentuoti šių teisių materialinį turinį.
51      Vis dėlto nei Direktyvos 2019/790 15 straipsnyje, nei kurioje nors kitoje šios direktyvos nuostatoje nenurodyta minėtų teisių įgyvendinimo tvarka.
52      Šiuo klausimu primintina, kad iš SESV 288 straipsnio trečios pastraipos matyti, jog perkeldamos direktyvą į nacionalinę teisę valstybės narės privalo užtikrinti jos veiksmingumą, tačiau jos turi diskreciją pasirinkti būdus ir priemones, skirtus jos įgyvendinimui užtikrinti. Tačiau ši laisvė neturi jokios įtakos kiekvienos valstybės narės, kuriai skirta direktyva, pareigai imtis visų būtinų priemonių, kad būtų užtikrintas visiškas atitinkamos direktyvos veiksmingumas, atsižvelgiant į ja siekiamą tikslą (žr. 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimo von Colson ir Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, 15 punktą ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Alace ir Canpelli, C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 61 ir 62 punktus).
53      Taigi reikia konstatuoti, kad perkeldamos Direktyvos 2019/790 15 straipsnyje numatytas teises valstybės narės turi diskreciją patikslinti šių teisių įgyvendinimo tvarką, kuria turi būti naudojamasi visapusiškai laikantis šioje direktyvoje nustatytų ribų ir ja siekiamų tikslų. Iš to matyti, kad, pirma, atsižvelgiant į šiuo 15 straipsniu atliktą suderinimą, valstybė narė negali numatyti įgyvendinimo tvarkos, kuri pakeistų minėtų teisių materialinį turinį, visų pirma jų pobūdį ir apimtį. Antra, ši tvarka turi būti visiškai suderinama tiek su bendru šios direktyvos tikslu, tiek su konkrečiu minėto 15 straipsnio tikslu.
54      Iš Direktyvos 2019/790 1 straipsnio 1 dalies, siejamos su jos 1–3 konstatuojamosiomis dalimis, matyti, kad bendru šios direktyvos tikslu siekiama suderinti valstybių narių autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymų nuostatas, kartu išlaikant aukštą šių teisių apsaugos lygį ir prisidedant prie veiksmingos ir teisingos autorių teisių rinkos kūrimo.
55      Konkrečiau kalbant apie Direktyvos 2019/790 15 straipsniu siekiamą tikslą, pažymėtina, kad jos 54 ir 55 konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad į Sąjungos teisę įtraukiant autorių teisėms gretutines teises į spaudos publikacijų atgaminimą ir padarymą jų viešai prieinamų, kiek tai susiję su informacinės visuomenės paslaugų teikėjų vykdomais jų naudojimo internete būdais, siekiama, be kita ko, pašalinti sunkumus, su kuriais susiduria šių publikacijų leidėjai, suteikdami šio naudojimo licencijas, ir užtikrinti galimybę susigrąžinti investicijas, reikalingas minėtų publikacijų gamybai. Taigi šių teisių įtvirtinimas grindžiamas būtinybe toliau pripažinti ir skatinti šių leidėjų organizacinį ir finansinį indėlį į tų pačių publikacijų gamybą, siekiant užtikrinti leidybos sektoriaus tvarumą ir taip skatinti patikimos informacijos prieinamumą, nes laisva ir pliuralistinė žiniasklaida yra būtina siekiant užtikrinti kokybišką žurnalistiką ir piliečių prieigą prie informacijos.
56      Remiantis būtent šiais argumentais reikia išnagrinėti pateiktus klausimus, susijusius su Direktyvos 2019/790 15 straipsniu.
–       Dėl spaudos publikacijų leidėjų teisės gauti teisingą atlygį
57      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnio 1 dalį informacinės visuomenės paslaugų teikėjams spaudos publikacijų leidėjai suteikia „išimtines atgaminimo ir paskelbimo teises“ tam tikram publikacijų naudojimui internete, t. y. tam, kuris skiriasi nuo publikacijų hipersaitų naudojimo ir neapsiriboja atskirų žodžių ar labai trumpų ištraukų naudojimu.
58      Šio įstatymo 43bis straipsnio 8 dalyje numatyta, kad už tokį informacinės visuomenės paslaugų teikėjų vykdomą naudojimą internete jie moka „teisingą kompensaciją“ šio 43bis straipsnio 1 dalyje nurodytiems leidėjams.
59      Siekiant nustatyti, ar tokios nuostatos atitinka šio sprendimo 50 ir 53 punktuose primintus reikalavimus, reikia pažymėti, kad iš pačios Direktyvos 2019/790 15 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos formuluotės ir jos 57 konstatuojamosios dalies matyti, kad spaudos publikacijų leidėjams suteiktų teisių apimtis yra tokia pati kaip Direktyvoje 2001/29 numatytų teisių atgaminti ir padaryti viešai prieinamą, kiek tai susiję su naudojimo internete būdais, kuriuos taiko informacinės visuomenės paslaugų teikėjai.
60      Taigi, pirma, apsauga, suteikiama pagal Direktyvos 2019/790 15 straipsnyje įtvirtintas teises, apima ne tik naudojimąsi jomis, bet ir jų įgyvendinimą, kuris taikant praktiškai turi būti veiksmingas. Antra, kaip ir Direktyvoje 2001/29 numatytos teisės atgaminti ir padaryti viešai prieinamą, šios teisės yra prevencinio pobūdžio, nes bet kokiam jų saugomų publikacijų naudojimui reikalingas išankstinis jų turėtojo sutikimas (dėl Direktyvos 2001/29 2 straipsnio b punkto ir 3 straipsnio 2 dalies a punkto žr. 2019 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Spedidam, C‑484/18, EU:C:2019:970, 37 ir 38 punktus ir 2025 m. kovo 6 d. Sprendimo ONB ir kt., C‑575/23, EU:C:2025:141, 105 ir 106 punktus).
61      Tuo remiantis darytina išvada, kad, išskyrus, be kita ko, Direktyvos 2001/29 5 straipsnyje numatytas išimtis ir apribojimus, taikomus Direktyvos 2019/790 15 straipsnio 1 dalyje įtvirtintoms teisėms, remiantis 15 straipsnio 3 dalyje šiuo klausimu pateikta aiškia nuoroda, bet kokiam naudojimui, patenkančiam į šio 15 straipsnio taikymo sritį, turi būti gautas išankstinis jame įtvirtintų teisių turėtojų leidimas.
62      Taigi valstybės narės negali perkelti Direktyvos 2019/790 15 straipsnio į nacionalinę teisę, pakeisdamos jame įtvirtintas išimtines prevencinio pobūdžio teises paprasta teise į kompensaciją, kuri leistų spaudos publikacijų leidėjams gauti tik atlygį už informacinės visuomenės paslaugų teikėjų vykdomą šių publikacijų naudojimą internete, bet neleistų uždrausti tokio naudojimo.
63      Atsižvelgiant į tai, šiame 15 straipsnyje nustatytos teisės pagal savo pobūdį reiškia spaudos publikacijų leidėjų galimybę susieti leidimą naudoti minėtas publikacijas su atlygiu, kuris, kaip jie mano, yra tinkamas. Be to, iš šio sprendimo 55 punkto matyti, kad Direktyvos 2019/790 15 straipsniu siekiama užtikrinti šiems leidėjams galimybę susigrąžinti investicijas, reikalingas šių publikacijų gamybai, mokant tokį atlygį. Šiomis aplinkybėmis informacinės visuomenės paslaugų teikėjas negali pagrįstai teigti, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas, nustatydamas tvarką, kuria siekiama užtikrinti teisingą atlygį šiems leidėjams, pažeidė šią direktyvą.
64      Vis dėlto svarbu pabrėžti, kad, pirma, kaip aiškiai patvirtinta Direktyvos 2019/790 82 konstatuojamojoje dalyje, spaudos publikacijų leidėjai turėtų išlaikyti galimybę leisti nemokamai naudotis minėtomis publikacijomis, be kita ko, naudojant neišimtines nemokamas licencijas, suteikiamas visiems naudotojams.
65      Antra, nors pagal Direktyvos 2019/790 15 straipsnį spaudos publikacijų leidėjams suteikiamos prevencinio pobūdžio išimtinės teisės, kurias turint galima leisti arba uždrausti informacinės visuomenės paslaugų teikėjams atgaminti šias publikacijas ar padaryti jas viešai prieinamas, vis dėlto pagal šį straipsnį jiems visiškai neužtikrinamas atlygis tuo atveju, kai šie paslaugų teikėjai nenaudoja ir neketina naudoti tų publikacijų.
66      Darytina išvada, kad informacinės visuomenės paslaugų teikėjai turi išlaikyti laisvę nuspręsti dėl tokio naudojimo, kartu prašydami spaudos publikacijų leidėjų išankstinio leidimo, nes pagal Direktyvos 2019/790 15 straipsnį jiems negali būti nustatyta jokios mokėjimo ar kitokio pobūdžio pareigos, jeigu jie nenaudoja ar neketina naudoti į šios nuostatos taikymo sritį patenkančių publikacijų.
67      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi jurisdikciją aiškinti pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas, turi įvertinti, ar jos atitinka šio sprendimo 62–66 punktuose nurodytus reikalavimus.
68      Taip būtų tuo atveju, jei „teisinga kompensacija“, kuri turi būti mokama spaudos publikacijų leidėjams pagal Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnio 1 ir 8 dalis, būtų suprantama kaip ekonominis atlygis už informacinės visuomenės paslaugų teikėjams suteiktą leidimą atgaminti šias publikacijas arba padaryti jas viešai prieinamas, ir jei pagal šias nuostatas, pirma, būtų užtikrinama šiems leidėjams teisė atsisakyti suteikti tokį leidimą ir teisė jį suteikti nemokamai, o antra, nebūtų nustatyta šiems paslaugų teikėjams jokios mokėjimo pareigos, nesietinos su tokių publikacijų naudojimu.
69      Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją nacionaliniai teismai, taikydami nacionalinės teisės aktus, turi juos aiškinti kuo labiau atsižvelgdami į nagrinėjamos direktyvos tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas ir taip būtų laikomasi SESV 288 straipsnio trečios pastraipos. Ši pareiga nacionalinę teisę aiškinti taip, kad aiškinimas atitiktų Sąjungos teisę, iš tiesų pagrįsta pačia SESV sistema, nes sudaro sąlygas nacionaliniams teismams, nagrinėjant gautas bylas, pagal savo kompetenciją užtikrinti visišką Sąjungos teisės veiksmingumą (žr. 2012 m. sausio 24 d. Sprendimo Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 24 punktą ir 2025 m. spalio 23 d. Sprendimo Gaso ir Conexus Baltic Grid, C‑87/24, EU:C:2025:826, 64 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
70      Be to, pagal Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą reikalaujama, kad nacionaliniai teismai visus jų kompetencijos sričiai priklausančius veiksmus atliktų atsižvelgdami į visą vidaus teisę ir taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, kad būtų užtikrintas visiškas atitinkamos direktyvos veiksmingumas ir priimtas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt., C‑212/04, EU:C:2006:443, 111 punktą ir 2025 m. spalio 23 d. Sprendimo Gaso ir Conexus Baltic Grid, C‑87/24, EU:C:2025:826, 65 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
–       Dėl informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nustatytų įpareigojimų
71      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnio 9 ir 12 dalyse informacinės visuomenės paslaugų teikėjams numatyti įvairūs įpareigojimai, be kita ko, pareiga pradėti derybas su spaudos publikacijų leidėjais dėl sutarties, leidžiančios jiems naudoti šias publikacijas, sudarymo, pareiga per šias derybas neriboti minėtų publikacijų matomumo paieškos rezultatuose ir pareiga perduoti duomenis, būtinus „teisingos kompensacijos“ už tokį naudojimą dydžiui nustatyti.
72      Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip pažymėta šio sprendimo 53 punkte, nacionalinės teisės aktų leidėjas turi diskreciją patikslinti Direktyvos 2019/790 15 straipsnyje įtvirtintų teisių įgyvendinimo tvarką, su sąlyga, kad paisoma, be kita ko, šių teisių pobūdžio ir apimties, taip pat šia direktyva ir jos 15 straipsniu siekiamų tikslų.
73      Nacionalinės teisės aktuose, kuriais informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nustatomi tokie įpareigojimai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra nustatyta tokia tvarka.
74      Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 63–66 punktų, tam, kad tokie įpareigojimai atitiktų Direktyvos 2019/790 15 straipsnyje įtvirtintų teisių pobūdį ir apimtį, svarbu užtikrinti, kad jie būtų taikomi tik tuo atveju, kai informacinės visuomenės paslaugų teikėjai naudoja ar ketina naudoti spaudos publikacijas, patenkančias į šio 15 straipsnio taikymo sritį, ir atitinkamai, kai šių publikacijų leidėjai nori pradėti tokias derybas su šiais paslaugų teikėjais, siekdami jiems už atlygį suteikti leidimą atgaminti minėtas publikacijas arba padaryti jas viešai prieinamas.
75      Nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos negalima daryti išvados, kad šios sąlygos neįvykdytos. Taigi neatrodo, kad šio sprendimo 71 punkte nurodytose Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnio 9 ir 12 dalyse numatytais įpareigojimais būtų nepaisoma Direktyvos 2019/790 15 straipsnyje įtvirtintų teisių pobūdžio ar apimties, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
76      Dėl šių įpareigojimų atitikties šios direktyvos ir jos 15 straipsnio tikslams Italijos vyriausybė iš esmės teigia, kad minėtais įpareigojimais siekiama sustiprinti spaudos publikacijų leidėjų derybinę poziciją, suformuluojant juos kaip bendrojo sąžiningumo derybose principo išraišką. Konkrečiai kalbant, šiais įpareigojimais siekiama įveikti ekonominės galios nelygybę ir informacijos asimetriją, egzistuojančią tarp šių leidėjų ir informacinės visuomenės paslaugų teikėjų pirmųjų nenaudai.
77      Šiuo klausimu, kaip generalinis advokatas iš esmės pažymėjo išvados 46 ir 47 punktuose, kiek tai susiję su pareiga pateikti duomenis, reikalingus „teisingos kompensacijos“ dydžiui nustatyti, tik informacinės visuomenės paslaugų teikėjai turi informacijos, leidžiančios įvertinti spaudos publikacijų naudojimo internete ekonominę vertę, kaip antai pajamas, kurios buvo gautos arba galėjo būti gautos naudojant tokias publikacijas, todėl spaudos publikacijų leidėjai, palyginti su minėtais paslaugų teikėjais, atsiduria silpnoje derybinėje pozicijoje, kiek tai susiję su aptariamo atlygio nustatymu. Be to, kalbant apie pareigą neriboti publikacijų matomumo paieškos rezultatuose vykstant deryboms tarp minėtų paslaugų teikėjų ir šių leidėjų, pažymėtina, kad dėl šios pareigos leidžiama užkirsti kelią daryti spaudimą minėtiems leidėjams arba nuslėpti ekonominę naudą, kuri gaunama naudojant jų spaudos publikacijas.
78      Kadangi nagrinėjami įpareigojimai leidžia užtikrinti, kad spaudos publikacijų leidėjai galėtų laisvai ir remdamiesi visa svarbia informacija nuspręsti, ar ir prireikus už kokį atlygį jie nori suteikti informacinės visuomenės paslaugų teikėjams leidimą atgaminti šias publikacijas arba padaryti jas viešai prieinamas, šie įpareigojimai gali užtikrinti derybų tarp šalių sąžiningumą. Taigi tokie įpareigojimai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, atitinka tikslą apsaugoti šiuos leidėjus, kaip Direktyvos 2019/790 15 straipsnyje įtvirtintų teisių turėtojus, laikantis Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimo, išreikšto šios direktyvos 54 ir 55 konstatuojamosiose dalyse.
79      Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad tokie įpareigojimai padeda įgyvendinti šio sprendimo 54 ir 55 punktuose nurodytus tikslus, stiprindami minėtoje direktyvoje, būtent jos 15 straipsnyje, numatytą apsaugos lygį.
–       Dėl AGCOM suteiktų įgaliojimų
80      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnio 8, 10 ir 12 dalis AGCOM yra įgaliota apibrėžti orientacinius kriterijus, pagal kuriuos nustatomas atlygis, kurį informacinės visuomenės paslaugų teikėjai prireikus turi mokėti spaudos publikacijų leidėjams už leidimą naudoti šias publikacijas, ir, jei šalys nesusitaria, nurodyti šio atlygio dydį. Be to, ji turi užtikrinti, kad būtų laikomasi šiems paslaugų teikėjams tenkančios pareigos teikti informaciją, ir turi galimybę skirti jiems administracinę piniginę sankciją už šios pareigos nesilaikymą.
81      Tokios valstybės įsikišimo priemonės, kokios nurodytos pirmesniame šio sprendimo punkte, yra visiškai suderinamos su Direktyvos 2019/790 15 straipsniu. Iš tiesų priemonės, reglamentuojančios tokios viešosios institucijos, kaip AGCOM, įgaliojimus, yra susijusios su šiame 15 straipsnyje įtvirtintų teisių įgyvendinimo tvarka. Tiek, kiek šios priemonės leidžia nustatyti tinkamą atlygio dydį, kai informacinės visuomenės paslaugų teikėjai, gavę spaudos publikacijų leidėjų leidimą, naudoja ar ketina naudoti spaudos publikacijas, o šalys negali susitarti dėl tinkamo šio atlygio dydžio, šiomis valstybės įsikišimo priemonėmis nepažeidžiamas šių teisių pobūdis ir apimtis, taip pat šia direktyva ir jos 15 straipsniu siekiami tikslai.
82      Be to, reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą informaciją, atrodo, kad, nors AGCOM yra įgaliota nustatyti orientacinius kriterijus ir, nesant šalių susitarimo, tokio atlygio dydį, šalys vis tiek turi teisę nesudaryti sutarties, leidžiančios šiems paslaugų teikėjams naudoti minėtas publikacijas.
83      Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 71–79 punktų, informacinės visuomenės paslaugų teikėjams tenkanti pareiga pateikti duomenis, reikalingus „teisingos kompensacijos“ dydžiui nustatyti, atrodo atitinkanti Direktyvos 2019/790 15 straipsnį, tačiau tai turi patikrinti priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Šiomis aplinkybėmis, kadangi siekiama užtikrinti šios pareigos veiksmingumą, viešosios valdžios institucijai, kaip antai AGCOM, suteikti įgaliojimai kontroliuoti, kaip laikomasi šios pareigos, ir skirti sankcijas už galimus pažeidimus taip pat negali būti laikomi prieštaraujančiais šiam straipsniui, jeigu laikomasi proporcingumo principo.
Dėl Chartijos 16 ir 52 straipsnių
84      Kaip matyti iš šio sprendimo 40 punkto, siekiant įvertinti, ar nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais siekiama įgyvendinti Sąjungos teisę, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, atitinka Sąjungos teisę, taip pat reikia atsižvelgti į reikalavimus, kylančius iš Chartijoje garantuojamų pagrindinių teisių apsaugos.
85      Visų pirma dėl laisvės užsiimti verslu, dėl kurios konkrečiai teiraujasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, reikia pažymėti, jog Chartijos 16 straipsnyje nustatyta, kad ši laisvė pripažįstama pagal Sąjungos teisę ir nacionalinės teisės aktus bei praktiką. Pagal šį 16 straipsnį suteikiama apsauga apima laisvę verstis ekonomine ar komercine veikla, laisvę sudaryti sutartis ir konkurencijos laisvę (žr. 2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 42 punktą ir 2024 m. balandžio 30 d. Sprendimo Trade Express-L ir DEVNIA TSIMENT, C‑395/22 ir C‑428/22, EU:C:2024:374, 76 punktą).
86      Šiuo klausimu reikia priminti, kad, viena vertus, bet kokia priemonė, galinti turėti pakankamai tiesioginį ir reikšmingą poveikį atitinkamų ekonominės veiklos vykdytojų laisvei vykdyti profesinę ar komercinę veiklą, yra laisvės užsiimti verslu įgyvendinimo apribojimas. Kita vertus, Chartijos 16 straipsnyje numatyta apsauga dėl laisvės sudaryti sutartis apima ir laisvę pasirinkti verslo partnerį, ir laisvę nustatyti paslaugos kainą, o pareigos sudaryti sutartį nustatymas yra esminis laisvės sudaryti sutartis, kuria iš principo naudojasi ekonominės veiklos vykdytojai, apribojimas (šiuo klausimu žr. 2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 43 punktą ir 2025 m. liepos 10 d. Sprendimo INTERZERO ir kt., C‑254/23, EU:C:2025:569, 211 ir 212 punktus).
87      Atsižvelgiant į šio 16 straipsnio tekstą (jame numatyta, kad laisvė užsiimti verslu pripažįstama pagal Sąjungos teisę ir nacionalinės teisės aktus bei praktiką), kuris skiriasi nuo nuostatų, įtvirtinančių kitas pagrindines laisves Chartijos II antraštinėje dalyje, teksto ir yra panašus į kai kurių Chartijos IV antraštinės dalies nuostatų tekstą, šiai laisvei užsiimti verslu gali būti taikomos įvairios viešosios valdžios priemonės, kuriomis dėl bendrojo intereso gali būti ribojamas ekonominės veiklos vykdymas. Šią aplinkybę, be kita ko, atspindi būdas, kaip Sąjungos teisės nuostatos bei nacionalinės teisės aktai ir praktika, atsižvelgiant į proporcingumo principą, turėtų būti vertinami pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį (žr. 2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 46 ir 47 punktus ir 2025 m. liepos 10 d. Sprendimo INTERZERO ir kt., C‑254/23, EU:C:2025:569, 141 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
88      Pagal pastarąją nuostatą bet koks Chartijoje įtvirtintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatyme ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės; remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.
89      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas galima aiškinti taip, kad jose numatyta „teisinga kompensacija“ suprantama kaip ekonominis atlygis, dėl kurio laisvai sprendžia spaudos publikacijų leidėjai ir informacinės visuomenės paslaugų teikėjai, šios teisės nuostatos negali būti laikomos ribojančiomis šių paslaugų teikėjų laisvės užsiimti verslu įgyvendinimą.
90      Atvirkščiai, tiek informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nustatyta pareiga pateikti tam tikrus duomenis, už kurios nevykdymą gali būti skirta administracinė piniginė sankcija, tiek pareiga derybų metu neriboti spaudos publikacijų matomumo paieškos rezultatuose, kaip ir AGCOM šiuo klausimu suteikti įgaliojimai, gali riboti jų laisvės užsiimti verslu, garantuotos Chartijos 16 straipsnyje, įgyvendinimą.
91      Kiek tai susiję su tokių apribojimų pateisinimu, pirma, neginčijama, kad jie yra numatyti įstatyme, kaip tai suprantama pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį, nes įtvirtinti Įstatyme Nr. 633/1941.
92      Antra, jeigu pagal tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, neužkertamas kelias bet kokiai atitinkamų ekonominės veiklos vykdytojų verslo veiklai ir neatimama iš jų, o tik apribojama galimybė bendrai ginti savo interesus esant sutartiniams santykiams, laikytina, kad šiomis teisės nuostatomis negali būti pažeista laisvės užsiimti verslu esmė (pagal analogiją žr. 2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 87 ir 88 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją ir 2025 m. liepos 10 d. Sprendimo INTERZERO ir kt., C‑254/23, EU:C:2025:569, 150 punktą).
93      Trečia, dėl sąlygos, kad laisvės užsiimti verslu apribojimas turi realiai atitikti Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba būti reikalingas kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti, iš to, kas išdėstyta šio sprendimo 78 ir 79 punktuose, matyti, kad toks apribojimas, galintis kilti iš tokių nacionalinės teisės nuostatų, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, taip pat atitinka šią sąlygą, nes jis padeda siekti Direktyvos 2019/790 tikslų, primintų šio sprendimo 54 ir 55 punktuose (pagal analogiją žr. 2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 89 punktą).
94      Ketvirta, kiek tai susiję su proporcingumo principo laikymusi apribojant Chartijos 16 straipsnyje įtvirtintą laisvę, visų pirma atrodo, kad tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, yra tinkamos jo tikslui pasiekti.
95      Be to, kalbant apie šiose teisės nuostatose numatytų priemonių būtinumą, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 87 punkte, nėra akivaizdu, kad yra mažiau ribojančių priemonių, leidžiančių vienodai veiksmingai įgyvendinti minėtomis teisės nuostatomis siekiamus tikslus, nes spaudos publikacijų leidėjai, palyginti su informacinės visuomenės paslaugų teikėjais, atsiduria silpnoje derybinėje pozicijoje, kiek tai susiję su aptariamo atlygio nustatymu.
96      Galiausiai, kiek tai susiję su tų pačių teisės nuostatų proporcingumu siaurąja prasme, reikia patikrinti, ar numatytos priemonės nėra neproporcingos siekiamiems tikslams, turint omenyje, kad, kai nagrinėjamos kelios pagrindinės teisės, pavyzdžiui, šiuo atveju Chartijos 16 straipsnyje garantuojama laisvė užsiimti verslu, viena vertus, ir Chartijos 17 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta intelektinės nuosavybės teisė bei Chartijos 11 straipsnio 2 dalyje garantuojama teisė į žiniasklaidos laisvę ir pliuralizmą, kita vertus, šis vertinimas turi būti atliekamas taip, kad būtų suderinti reikalavimai, susiję su šių skirtingų teisių ir principų apsauga, ir užtikrinta teisinga jų pusiausvyra (žr. 2008 m. sausio 29 d. Sprendimo Promusicae, C‑275/06, EU:C:2008:54, 65 ir 66 punktus ir 2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 60 punktą).
97      Šiuo klausimu, pirma, reikia atsižvelgti tiek į Chartijos 17 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos intelektinės nuosavybės teisės, tiek į Chartijos 11 straipsnio 2 dalyje garantuojamos teisės į žiniasklaidos laisvę ir pliuralizmą svarbą, nes Chartijos 11 straipsnis yra vienas iš esminių demokratinės ir pliuralistinės visuomenės pagrindų – vertybių, kuriomis pagal ESS 2 straipsnį grindžiama Sąjunga, dalis (šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 26 d. Sprendimo Lenkija / Parlamentas ir Taryba, C‑401/19, EU:C:2022:297, 47 punktą ir 2026 m. vasario 26 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Teisė teikti žiniasklaidos paslaugas radijo dažniu), C‑92/23, EU:C:2026:108, 369 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Antra, reikia atsižvelgti į šio sprendimo 87 punkte pateiktus argumentus, susijusius su Chartijos 16 straipsnyje įtvirtinta laisve užsiimti verslu.
98      Kiek tai susiję su informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nustatytos pareigos pateikti duomenis, už kurios nevykdymą skiriama administracinė piniginė sankcija, proporcingumu, be kita ko, reikia atsižvelgti į tai, kad, viena vertus, duomenys, kuriuos turi pateikti šie paslaugų teikėjai, atrodo, apsiriboja ta informacija, kuri būtina siekiant nustatyti minėtų paslaugų teikėjų galimai mokėtiną atlygį ir, be kita ko, spaudos publikacijų naudojimo ekonominę vertę. Kita vertus, Įstatymo Nr. 633/1941 43bis straipsnio 12 dalyje aiškiai nurodyta, kad spaudos publikacijų leidėjai turi laikytis jiems žinomos komercinės, pramoninės ir finansinės informacijos konfidencialumo.
99      Be to, kadangi maksimalus administracinės piniginės sankcijos, kuri gali būti skirta už minėto įpareigojimo nesilaikymą, dydis yra nustatytas kaip pažeidimą padariusio veiklos vykdytojo apyvartos procentinė dalis ir neviršija 1 % šios apyvartos, ši sankcija leidžia atsižvelgti į jo finansinį pajėgumą ir neatrodo, kad jam užkraunama akivaizdžiai nepagrįsta našta.
100    Šiomis aplinkybėmis tokio įpareigojimo nustatymas atitinkamiems paslaugų teikėjams atrodo proporcingas siekiamam tikslui ir gali užtikrinti teisingą įvairių nagrinėjamų pagrindinių teisių ir laisvių pusiausvyrą, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
101    Tas pats pasakytina apie pareigą derybų metu neriboti spaudos publikacijų matomumo paieškos rezultatuose. Iš tiesų jokia Teisingumo Teismo turimoje bylos medžiagoje esanti informacija neleidžia manyti, kad dėl šios pareigos ekonominės veiklos vykdytojams, kuriems ji nustatyta, tektų akivaizdžiai nepagrįsta našta.
102    Kadangi sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytų argumentų, susijusių su laisvos konkurencijos principu, turinys nėra savarankiškas, palyginti su argumentais, susijusiais su laisvės sudaryti sutartis principu, šiuo klausimu reikia daryti nuorodą į pirmesniuose šio sprendimo punktuose išdėstytus argumentus.
103    Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2019/790 15 straipsnis ir Chartijos 16 ir 52 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias:
–        numatyta, kad spaudos publikacijų leidėjams suteikiama teisė gauti teisingą atlygį už leidimą informacinės visuomenės paslaugų teikėjams naudoti jų publikacijas,
–        tokiems paslaugų teikėjams, kurie naudoja arba ketina naudoti tokias publikacijas, nustatomas įpareigojimas pradėti derybas su šiais leidėjais, derybų metu neriboti jų turinio matomumo paieškos rezultatuose ir pateikti šiems leidėjams ir valdžios institucijai informaciją, reikalingą tokio teisingo atlygio dydžiui nustatyti,
–        šiai institucijai suteikiami įgaliojimai apibrėžti kriterijus, pagal kuriuos nustatomas šis atlygis, o šalims nesusitarus – nustatyti jo dydį, taip pat prižiūrėti, kaip laikomasi minėtiems paslaugų teikėjams nustatytos pareigos pateikti informaciją, ir skirti jiems administracines pinigines sankcijas už šios pareigos nesilaikymą,
su sąlyga, kad pagal šias nuostatas iš spaudos publikacijų leidėjų neatimama galimybė atsisakyti suteikti tokį leidimą arba suteikti jį nemokamai, kad šiose nuostatose informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nenustatoma jokios mokėjimo pareigos, nesusijusios su tokių publikacijų naudojimu, ir kad šiems paslaugų teikėjams nustatyti įpareigojimai ir galimos sankcijos atitinka proporcingumo principą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
104    Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
2019 m. balandžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/790 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 96/9/EB ir 2001/29/EB, 15 straipsnis ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 16 bei 52 straipsniai
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias:
–        numatyta, kad spaudos publikacijų leidėjams suteikiama teisė gauti teisingą atlygį už leidimą informacinės visuomenės paslaugų teikėjams naudoti jų publikacijas,
–        tokiems paslaugų teikėjams, kurie naudoja arba ketina naudoti tokias publikacijas, nustatomas įpareigojimas pradėti derybas su šiais leidėjais, derybų metu neriboti jų turinio matomumo paieškos rezultatuose ir pateikti šiems leidėjams ir valdžios institucijai informaciją, reikalingą tokio teisingo atlygio dydžiui nustatyti,
–        šiai institucijai suteikiami įgaliojimai apibrėžti kriterijus, pagal kuriuos nustatomas šis atlygis, o šalims nesusitarus – nustatyti jo dydį, taip pat prižiūrėti, kaip laikomasi minėtiems paslaugų teikėjams nustatytos pareigos pateikti informaciją, ir skirti jiems administracines pinigines sankcijas už šios pareigos nesilaikymą,
su sąlyga, kad pagal šias nuostatas iš spaudos publikacijų leidėjų neatimama galimybė atsisakyti suteikti tokį leidimą arba suteikti jį nemokamai, kad šiose nuostatose informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nenustatoma jokios mokėjimo pareigos, nesusijusios su tokių publikacijų naudojimu, ir kad šiems paslaugų teikėjams nustatyti įpareigojimai ir galimos sankcijos atitinka proporcingumo principą.
Parašai.
*      Proceso kalba: italų.