62007CC0251
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 22 mai 2008 (
1
)
Cauza C-251/07
Gävle Kraftvärme AB
împotriva
Länsstyrelsen i Gävleborgs län
„Mediu — Directiva 2000/76/CE — Incinerarea deșeurilor — Calificarea unei centrale de cogenerare — Noțiunile «instalație de incinerare» și «instalație de coincinerare»”
I — Introducere
1.
Prezenta cauză privește interpretarea Directivei 2000/76/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 decembrie 2000 privind incinerarea deșeurilor (
2
) (denumită în continuare „directiva privind incinerarea deșeurilor”). Mai precis, trebuie clarificat dacă o instalație de producere a căldurii și a energiei electrice (denumită în continuare „centrală de cogenerare” (
3
)) trebuie apreciată în ansamblu sau dacă fiecare cazan trebuie apreciat în mod individual, precum și în ce mod trebuie diferențiate instalațiile de incinerare de instalațiile de coincinerare.
II — Cadrul juridic
2.
Articolul 1 din directiva privind incinerarea deșeurilor stabilește obiectivele acesteia:
„Prezenta directivă are ca obiect prevenirea sau limitarea pe cât posibil a efectelor negative ale incinerării și coincinerării de deșeuri asupra mediului și în special poluarea datorată emisiilor în aer, sol, apele de suprafață și apele subterane, precum și a riscurilor pe care acestea le prezintă pentru sănătatea oamenilor.
Acest obiectiv trebuie atins prin impunerea unor condiții de exploatare și a unor cerințe tehnice stricte, prin stabilirea de valori limită de emisie pentru instalațiile de incinerare și de coincinerare de deșeuri din Comunitate și prin respectarea în egală măsură a cerințelor din Directiva 75/442/CEE.”
3.
Instalațiile de incinerare și de coincinerare sunt definite la articolul 3 punctele 4 și 5:
„În sensul prezentei directive:
1.— 3. […]
4.
«instalație de incinerare» înseamnă orice echipament sau unitate tehnică fixă sau mobilă destinată în mod specific tratamentului termic al deșeurilor, cu sau fără recuperarea căldurii produse prin ardere. Prin tratament termic se înțelege incinerarea prin oxidare sau orice alt procedeu de tratament termic, de exemplu piroliza, gazificarea sau transformarea plasmatică, în măsura în care substanțele rezultate sunt apoi incinerate.
Prezenta definiție include amplasamentul și ansamblul instalației formate din toate liniile de incinerare, instalațiile de recepție, de depozitare și de tratare prealabilă a deșeurilor pe amplasament; sistemele de alimentare cu deșeuri, combustibil și aer; cazanul; instalațiile de tratare a gazelor de eșapament; pe amplasament, instalațiile de tratare sau de depozitare a reziduurilor și a apelor reziduale, coșul de fum; aparatele și sistemele de comandă a operațiunilor de incinerare, de înregistrare și supraveghere a condițiilor de incinerare;
5.
«instalație de coincinerare» înseamnă o instalație fixă sau mobilă al cărei obiectiv esențial este producerea de energie sau de produse materiale și:
—
care utilizează deșeuri drept combustibil obișnuit sau suplimentar sau
—
în care deșeurile sunt supuse unui tratament termic în vederea eliminării lor.
În cazul în care coincinerarea are loc astfel încât obiectivul esențial al instalației nu este producerea de energie sau de produse materiale, ci mai degrabă aplicarea unui tratament termic deșeurilor, instalația trebuie considerată ca o instalație de incinerare în sensul punctului 4.
Prezenta definiție include amplasamentul și ansamblul instalației formate din liniile de coincinerare, instalațiile de recepție, de depozitare, de tratare prealabilă a deșeurilor pe amplasament; sistemele de alimentare cu deșeuri, combustibil și aer; cazanul; instalațiile de tratare a gazelor de eșapament; pe amplasament, instalațiile de tratare sau de depozitare a reziduurilor și a apelor reziduale; coșul de fum; aparatele și sistemele de comandă a operațiilor de incinerare și de înregistrare și supraveghere a condițiilor de incinerare;
[…]”
4.
Articolul 6 alineatele (1) și (2) stabilește condițiile diferite de exploatare a instalațiilor de incinerare și de coincinerare:
„(1)   Instalațiile de incinerare se exploatează astfel încât să se atingă un nivel de incinerare la care conținutul de carbon organic total (COT) al cenușii și zgurii să fie mai mic de 3 % din greutatea în stare uscată a acestora sau la care pierderea lor la aprindere să fie mai mică de 5 % din greutatea în stare uscată a acestora. Dacă este necesar, se utilizează tehnici corespunzătoare de pretratare a deșeurilor.
Instalațiile de incinerare sunt concepute, echipate, construite și exploatate astfel încât, chiar în condițiile cele mai nefavorabile, după ultima admisie de aer de combustie, gazele rezultate din proces să fie aduse, în mod controlat și omogen, timp de două secunde, la o temperatură de 850 °C, măsurată în apropierea peretelui intern sau într-un alt punct reprezentativ al camerei de combustie, autorizat de autoritatea competentă. Dacă este vorba de deșeuri periculoase, având un conținut de substanțe organice halogenate, exprimat în clor, mai mare de 1 %, temperatura trebuie adusă la 1100 °C timp de cel puțin două secunde.
Fiecare linie a instalației de incinerare este echipată cu cel puțin un arzător de rezervă, care trebuie să pornească automat când temperatura gazelor de combustie scade mai jos de 850 °C sau de 1100 °C, după caz, după ultima admisie de aer de combustie. Aceste arzătoare sunt, de asemenea, utilizate și în fazele de pornire și de stingere cu scopul de a asigura în permanență temperatura de 850 °C sau 1100 °C, după caz, în timpul fazelor menționate și de asemenea în perioada în care deșeurile nearse se află în camera de combustie.
În momentul pornirii și stingerii sau când temperatura gazelor de combustie scade sub 850 °C sau 1100 °C, după caz, arzătoarele auxiliare nu pot fi alimentate cu combustibili care ar putea genera emisii mai mari decât cele care ar rezulta în urma combustiei combustibilului lichid definit la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 75/716/CEE a Consiliului, a gazului lichid sau a gazelor naturale.
(2)   Instalațiile de coincinerare sunt concepute, echipate, construite sau exploatate astfel încât, chiar în condițiile cele mai nefavorabile, gazele rezultate din coincinerarea deșeurilor să fie aduse în mod controlat și omogen la o temperatură de 850 °C timp de două secunde. În cazul deșeurilor periculoase cu conținut de substanțe organice halogenate mai mare de 1 %, exprimat în clor, temperatura trebuie să ajungă la 1100 °C.”
5.
În sfârșit, trebuie amintit considerentul (13) care face trimitere la Directiva 96/61/CE a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării (
4
):
„Respectarea valorilor limită de emisie stabilite de prezenta directivă ar trebui considerată o condiție necesară, dar nu suficientă, pentru a asigura respectarea cerințelor din Directiva 96/61/CE. În scopul respectării acestor cerințe, ar putea fi necesare o nouă diminuare a valorilor limită de emisie pentru substanțele poluante prevăzute de prezenta directivă, impunerea de valori limită de emisie pentru alte mijloace și alte grupuri de substanțe și adoptarea altor măsuri corespunzătoare.”
III — Situația de fapt și întrebările preliminare
6.
Gävle Kraftvärme AB (denumită în continuare „Gävle Kraftvärme”) este o societate ce aparține grupului Gävle care, la rândul său, este deținut integral de o societate pe acțiuni al cărei acționar este comunitatea locală din Gävle. Printre alte activități, Gävle Kraftvärme produce căldură destinată rețelei urbane de încălzire centrală din Gävle.
7.
Gävle Kraftvärme exploatează centrala de cogenerare Johannes. Această centrală constituie instalația de producție de bază a societății în cadrul rețelei urbane de încălzire centrală și produce căldură și energie electrică. Instalația este alcătuită dintr-un cazan pentru arderea combustibilului solid, cazanul nr. 1, care, în urma lucrărilor de montaj în curs, va avea o capacitate termică totală de 85 MW. Producerea energiei termice se realizează în principal atât prin incinerarea biocombustibililor, inclusiv lemn reciclat, cât și, în mod experimental, prin utilizarea combinată a anumitor combustibili care provin din deșeuri.
8.
În prezent, Gävle Kraftvärme intenționează să extindă centrala de cogenerare cu unul sau două cazane suplimentare, cu o capacitate termică totală de maximum 85 MW. Într-o primă etapă, societatea intenționează să monteze un cazan nou pentru deșeuri, de maximum 50 MW, cazanul nr. 2, destinat incinerării deșeurilor menajere și provenite din activități industriale. Ulterior, în măsura în care va fi necesar, va fi montat un cazan nou pentru biocombustibil, cazanul nr. 3, având o capacitate termică care va acoperi necesitățile viitoare până la 85 MW. Este posibil însă ca Gävle Kraftvärme să decidă să nu monteze un nou cazan pentru deșeuri. În acest caz, există posibilitatea ca societatea să monteze un cazan nou pentru biocombustibil, cu o capacitate mai mare, de maximum 85 MW, care acoperă în totalitate necesitățile viitoare.
9.
Prin urmare, Gävle Kraftvärme a solicitat eliberarea autorizației de exploatare a centralei de cogenerare „Johannes”, cu o capacitate totală termică de incinerare de maximum 170 MW. Prin intermediul cererii s-a solicitat și autorizația de continuare a exploatării instalației existente de ardere a combustibilului solid (cazanul nr. 1), cu o capacitate termică totală de incinerare de 85 MW, precum și, pe de o parte, montarea și punerea în funcțiune a unui cazan nou pentru deșeuri (cazanul nr. 2), cu o capacitate termică totală de incinerare de maximum 50 MW, și, pe de altă parte, montarea și punerea în funcțiune a unui cazan nou pentru biocombustibil (cazanul nr. 3), cu o capacitate termică totală de incinerare de maximum 85 MW. Capacitatea totală a ambelor cazane noi nu trebuie să depășească însă 85 MW. De asemenea, prin intermediul cererii s-a solicitat, cu titlu general, autorizația de efectuare a modificărilor și a lucrărilor necesare pentru extinderea activității.
10.
Cererea prevede incinerarea, în cazanele nr. 1 și nr. 2, a maximum 150000 de tone pe an de combustibil solid pe bază de deșeuri. Din această cantitate de deșeuri, maximum 10000 de tone sunt deșeuri periculoase sub formă de lemn tratat pe suprafață sau tratat cu produse de protecție.
11.
Autoritatea competentă de autorizare a considerat că obiectivul esențial al instalației consta în producerea de energie și, în consecință, pe baza cererii formulate de Gävle Kraftvärme, a autorizat-o drept instalație de coincinerare. Împotriva acestei decizii, Länsstyrelse i Gävleborgs (administrația regională de stat) a formulat acțiune, considerând că este necesară calificarea cazanului nr. 2 drept instalație de incinerare, iar nu drept instalație de coincinerare. Într-o primă etapă, acțiunea a fost admisă.
12.
În prezent, instanța de trimitere este sesizată cu recursul formulat de Gävle Kraftvärme, care contestă calificarea diferită a cazanelor. Dimpotrivă, întreaga centrală „Johannes” reprezintă o instalație care ar trebui să fie apreciată în ansamblu.
13.
Prin urmare, instanța de trimitere, Högsta domstol, solicită pronunțarea unei hotărâri preliminare cu privire la următoarele întrebări:
„1)
În cazul în care o centrală de cogenerare cuprinde mai multe unități (cazane), la interpretarea directivei privind incinerarea deșeurilor fiecare unitate trebuie considerată o instalație sau centrala de cogenerare trebuie apreciată în ansamblu?
2)
La interpretarea directivei, o instalație construită pentru incinerarea deșeurilor, dar care are drept obiectiv esențial producerea de energie, trebuie calificată drept instalație de incinerare sau drept instalație de coincinerare?”
14.
Republica Austria, Regatul Suediei și Comisia Comunităților Europene au participat la procedura scrisă. La ședința din 17 aprilie 2008 a participat numai Comisia.
IV — Apreciere juridică
A — Cu privire la prima întrebare — noțiunea de instalație
15.
În primul rând, Högsta domstol solicită să se stabilească dacă, în cazul în care o centrală de cogenerare cuprinde mai multe unități (cazane), fiecare unitate trebuie considerată o instalație sau dacă centrala de cogenerare trebuie apreciată în ansamblu.
16.
Directiva privind incinerarea deșeurilor face deosebire între instalațiile de incinerare și instalațiile de coincinerare. Potrivit definiției cuprinse în versiunea germană a articolului 3 punctul 4, instalațiile de coincinerare cuprind orice „technische Einheit” (unitate tehnică) sau „Anlage” (instalație). Alte versiuni lingvistice evită dubla utilizare a noțiunii „instalație”. Astfel, versiunea franceză definește o „installation” drept „équipement” sau „unité technique”, în versiunea engleză noțiunea „plant” este definită drept „technical unit” sau „equipment”. Versiunea suedeză urmează cele două versiuni menționate, noțiunea „förbränningsanläggning” fiind definită drept „teknisk enhet” (unitate tehnică) sau „utrustning” (echipament).
17.
Astfel, instalațiile de incinerare sunt unități tehnice sau echipamente.
18.
În schimb, versiunile lingvistice sunt concordante în ceea ce privește definiția „instalației de coincinerare” cuprinsă la articolul 3 punctul 5 din directiva privind incinerarea deșeurilor: aceasta este întotdeauna definită ca instalație. Definiția nu are însă semnificația că, în privința unei instalații de coincinerare, se aplică noțiunea de instalație diferită de noțiunea privind instalația de incinerare. Dimpotrivă, definiția instalației de coincinerare are la bază definiția instalației de incinerare.
19.
Această unică noțiune de instalație este menționată în special la articolul 3 punctul 4 al doilea paragraf și punctul 5 al treilea paragraf, dispoziții al căror mod de redactare este aproape identic. Astfel, definiția include amplasamentul și ansamblul instalației formate din liniile de coincinerare, instalațiile de recepție, de depozitare, de tratare prealabilă a deșeurilor pe amplasament; sistemele de alimentare cu deșeuri, combustibil și aer; cazanul; instalațiile de tratare a gazelor de eșapament; pe amplasament, instalațiile de tratare sau de depozitare a reziduurilor și a apelor reziduale; coșul de fum; aparatele și sistemele de comandă a operațiilor de incinerare și de înregistrare și de supraveghere a condițiilor de incinerare.
20.
În cadrul precizării noțiunii de instalație, discuția nu privește mai multe cazane, ci un singur cazan. Aceasta permite să se considere că o instalație conține în mod normal numai un singur (
5
) cazan.
21.
Această interpretare corespunde anumitor norme privind instalațiile de incinerare, prevăzute la articolul 6 alineatul (1) din directiva privind incinerarea deșeurilor, întrucât pot fi aplicate numai unui singur cazan. Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf impune un nivel de incinerare la care conținutul de carbon organic total al cenușii și zgurii să fie limitat la 3 % din greutatea în stare uscată a acestora sau la care pierderea lor la aprindere să fie limitată de 5 % din greutatea în stare uscată a acestora. Luarea în considerare simultană a mai multor cazane nu permite să se ajungă la nicio concluzie cu privire la nivelul de incinerare.
22.
De asemenea, potrivit articolului 6 alineatul (1) al treilea și al patrulea paragraf din directiva privind incinerarea deșeurilor, instalațiile de incinerare trebuie să dispună de un arzător de rezervă (
6
). Astfel, fiecare cazan necesită propriul arzător de rezervă.
23.
Astfel, trebuie analizat dacă fiecare cazan — împreună cu echipamentele acestuia — constituie o instalație de incinerare sau o instalație de coincinerare.
24.
Cu toate acestea, în opinia exprimată de guvernele austriac și suedez se ridică problema de a stabili în ce măsură o instalație poate grupa mai multe cazane. În acest sens se exprimă definiția instalației de ardere, cuprinsă la articolul 2 punctul 7 al treilea paragraf din Directiva 2001/80/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2001 privind limitarea emisiilor în atmosferă a anumitor poluanți provenind de la instalații de ardere de dimensiuni mari (
7
): „În cazul în care două sau mai multe instalații distincte noi sunt dispuse astfel încât, având în vedere factorii de ordin tehnic și economic, gazele reziduale produse de acestea pot fi eliberate, în conformitate cu opinia autorităților competente, printr-un coș comun, ansamblul format de aceste instalații se consideră ca o singură unitate”.
25.
După cum Comisia susține însă în mod întemeiat, această normă are în vedere o altă directivă, cu obiective distincte. Prin urmare, aplicarea acesteia instalațiilor de incinerare sau de coincinerare se poate realiza numai în urma unei analize aprofundate.
26.
Astfel, ar fi în principiu posibil ca, în vederea aplicării valorilor de emisie, mai multe instalații de coincinerare să fie considerate o singură unitate, întrucât, potrivit anexei II.2, aceste valori sunt mai stricte în privința instalațiilor mai mari. Totuși, nu această problemă trebuie soluționată în prezenta cauză.
27.
În orice ipoteză, nu este necesară eludarea dispozițiilor privind protecția mediului prin combinarea părților de instalații. Aceasta ar fi contrară obiectivului stabilit la articolul 1 din directiva privind incinerarea deșeurilor, referitor la prevenirea efectelor negative asupra mediului și a riscurilor asupra sănătății umane. Prin urmare, o instalație de incinerare existentă compusă din mai multe cazane necesită, de exemplu, un arzător de rezervă pentru fiecare dintre aceste cazane.
28.
Ar constitui o eludare ilicită a dispoziției de protecție situația în care instalațiile de incinerare și de coincinerare ar fi combinate astfel încât instalația rezultată ar fi supusă, în ansamblu, numai unor cerințe parțial mai puțin stricte (
8
) decât în cazul unei instalații de coincinerare. Astfel, toate părțile din procedură resping ideea reunirii instalațiilor de incinerare cu instalațiile de coincinerare.
29.
Prin urmare, în cadrul interpretării directivei privind incinerarea deșeurilor, în cazul în care o centrală de cogenerare cuprinde mai multe unități (cazane), în principiu fiecare unitate, împreună cu echipamentele asociate, trebuie considerată o singură instalație. Este însă posibil ca, în vederea aplicării unor dispoziții specifice ale directivei privind incinerarea deșeurilor, mai multe instalații reunite să fie considerate o singură instalație, în cazul în care nu sunt eludate dispozițiile privind prevenirea efectelor negative asupra mediului și a riscurilor asupra sănătății umane.
B — Cu privire la a doua întrebare — calificarea unei instalații
30.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, Högsta domstol solicită să se stabilească dacă o instalație realizată pentru incinerarea deșeurilor, dar care are drept obiectiv esențial producerea de energie, trebuie calificată ca instalație de incinerare sau ca instalație de coincinerare.
31.
Diferențierea dintre cele două categorii de instalații prezintă o importanță esențială pentru directiva privind incinerarea deșeurilor, întrucât această directivă stabilește cerințe diferite pentru cele două categorii de instalații. Astfel, nu este posibil ca o instalație de incinerare să fie simultan și instalație de coincinerare.
32.
Definiția instalației de incinerare cuprinsă la articolul 3 punctul 4 din directiva privind incinerarea deșeurilor este formulată relativ larg atât în versiunea germană, cât și în versiunea suedeză: astfel, o instalație este definită ca instalație de incinerare atunci când este destinată tratamentului termic al deșeurilor (versiunea germană (
9
)), respectiv atunci când este utilizată în acest scop (versiunea suedeză (
10
)). La prima vedere, potrivit acestor definiții, o instalație realizată pentru incinerarea deșeurilor ar constitui o instalație de incinerare. În acest sens, în temeiul acestei definiții, guvernul suedez propune delimitarea noțiunilor „instalație de incinerare” și „instalație de coincinerare”. În opinia acestuia, instalațiile de coincinerare ar fi, în sensul directivei, numai instalațiile care nu sunt instalații de incinerare.
33.
O asemenea definiție a instalației de incinerare este însă contradictorie, întrucât nu ar face diferența între cele două categorii de instalații, ci ar include inevitabil toate instalațiile de coincinerare (
11
). Desigur, potrivit articolului 3 punctul 5 din directiva privind incinerarea deșeurilor, instalațiile de coincinerare se caracterizează în raport cu obiectivul esențial al acestora, și anume producerea de energie sau de produse materiale. Totuși, aceste instalații trebuie să fie destinate tratamentului termic al deșeurilor, respectiv să fie utilizate în acest scop. În caz contrar, acestea nu ar fi instalații de coincinerare, ci alte instalații de ardere.
34.
Dimpotrivă, după cum susține Comisia, diferențierea necesară dintre cele două categorii de instalații rezultă din articolul 3 punctul 5 al doilea paragraf din directiva privind incinerarea deșeurilor. Potrivit acestei dispoziții, în cazul în care coincinerarea are loc astfel încât obiectivul esențial al instalației nu constă în producerea de energie sau de produse materiale, ci mai degrabă în aplicarea unui tratament termic deșeurilor, instalația trebuie considerată instalație de incinerare.
35.
Astfel, cele două categorii de instalații se diferențiază în funcție de obiectivul esențial al acestora. În cazul în care acesta constă în aplicarea unui tratament termic deșeurilor, este vorba despre o instalație de incinerare. În schimb, în cazul în care acest obiectiv constă în producerea de energie sau de produse materiale, este vorba despre o instalație de coincinerare.
36.
De altfel, în versiunea franceză a definiției instalației de incinerare, trimiterea la obiectivul esențial, potrivit articolului 3 punctul 4 din directiva privind incinerarea deșeurilor, este evidențiată cu mai multă claritate decât în versiunea germană sau în cea suedeză: potrivit acestei dispoziții, instalația trebuie să fie destinată în mod specific tratamentului termic al deșeurilor („destiné[e] spécifiquement”).
37.
Întrucât, în caz de divergențe între versiunile lingvistice, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată în raport cu economia generală și finalitatea reglementării din care face parte (
12
), articolul 3 punctul 4 din directiva privind incinerarea deșeurilor trebuie interpretat în mod similar versiunii franceze, astfel încât să nu contravină articolului 3 punctul 5 al doilea paragraf.
38.
După cum susține guvernul austriac, trimiterea la obiectivul esențial corespunde jurisprudenței privind diferențierea dintre recuperarea deșeurilor și eliminarea deșeurilor. Astfel, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (b), precum și considerentului (4) al Directivei-cadru privind deșeurile (
13
), caracteristica esențială a unei măsuri de recuperare a deșeurilor constă în faptul că obiectivul esențial al acesteia are în vedere ca deșeurile să poată îndeplini o misiune utilă prin faptul că înlocuiesc alte materiale care ar fi putut fi utilizate pentru a îndeplini această misiune astfel încât resursele naturale să poată fi conservate (
14
). În mod specific, incinerarea deșeurilor reprezintă astfel o măsură de recuperare atunci când obiectivul esențial al acesteia urmărește ca deșeurile să îndeplinească o misiune utilă, respectiv producerea de energie și, prin urmare, înlocuirea unei surse primare de energie care ar fi fost utilizată pentru îndeplinirea acestui obiectiv (
15
).
39.
Fără a ajunge la o altă concluzie, guvernul suedez contestă în mod întemeiat această soluție, în sensul că limitează aplicarea – după cum arată Comisia – a normelor mai constrângătoare privind incinerarea deșeurilor. Diferența constă în principal în normele de limitare privind instalațiile de incinerare cuprinse la articolul 6 alineatul (1) din directiva privind incinerarea deșeurilor. Acestea stabilesc conținutul în carbon organic total al cenușii și al zgurii, respectiv pierderea lor la aprindere, și impun un arzător de rezervă (
16
). Cel puțin cu privire la arzătorul de rezervă, articolul 6 alineatul (4) prevede însă unele excepții, cu condiția ca valorile din directivă să fie însă respectate.
40.
Legiuitorul comunitar a prevăzut în mod expres aceste diferențe. De altfel, se pornește de la premisa că cerințele prevăzute deja în directiva privind incinerarea deșeurilor cu privire la instalațiile de incinerare ar consolida, în mod clar, protecția mediului. Din expunerea de motive a propunerii de directivă privind incinerarea deșeurilor rezultă că, în opinia Comisiei, instalațiile de coincinerare nu au fost reglementate de directivele anterioare (
17
).
41.
Cel puțin, prin directiva privind incinerarea deșeurilor, legiuitorul a apropiat cerințele aplicabile instalațiilor de coincinerare de cele aplicabile instalațiilor de incinerare. Acestea urmăresc ca, în privința părților combustibilului constituite din deșeuri să fie aplicate aceleași cerințe ca și în cazul incinerării deșeurilor propriu-zise. De asemenea, pentru ceilalți combustibili sunt stabilite însă valori limită care, în parte, sunt mai stricte decât valorile prevăzute de Directiva 2001/80. Astfel, în cazul coincinerării deșeurilor municipale în amestec care nu sunt tratate sau în cazul coincinerării a mai mult de 40 % din deșeurile periculoase, potrivit articolului 7 alineatul (4), respectiv alineatul (2) al doilea paragraf din directiva privind incinerarea deșeurilor, se aplică valorile limită pentru instalații de incinerare.
42.
Pe de altă parte, trebuie arătat că cerințele prevăzute de directiva privind incinerarea deșeurilor nu sunt limitative, ci, potrivit considerentului (13) al directivei, pot fi stabilite cerințe mai stricte în temeiul Directivei 96/61. În plus, în special în cazul în care Directiva 96/61 nu este aplicabilă, statele membre pot adopta cerințe mai stricte în temeiul articolului 176 CE (
18
).
43.
Potrivit temerilor exprimate de guvernul suedez, este necesară o apreciere practică a aspectului dacă, în realitate, aproape toate instalațiile în care sunt incinerate deșeuri sunt calificate drept instalații de coincinerare. Mai întâi, această apreciere depinde de modul în care este identificat obiectivul esențial al unei instalații. Acesta trebuie să rezulte din împrejurări obiective (
19
), cu atât mai mult cu cât nu se poate aprecia obiectivul urmărit de exploatant.
44.
După cum arată guvernul suedez, calificarea drept instalație de coincinerare nu depinde numai de aspectul dacă energia produsă din incinerarea deșeurilor este sau nu este utilizată. Dimpotrivă, chiar directiva privind incinerarea deșeurilor prevede în două rânduri, la articolul 4 alineatul (2) litera (b) și la articolul 6 alineatul (6), că și căldura produsă de instalațiile de incinerare trebuie să fie valorificată în măsura în care este posibil și fezabil.
45.
În măsura în care o instalație de incinerare a fost realizată numai pentru incinerarea deșeurilor, aceasta constituie cel puțin un indiciu că obiectivul esențial al incinerării nu constă în producerea de energie. Această concluzie este valabilă și atunci când exploatanții instalației decid să întrerupă ocazional producția de energie în cazul în care nu există deșeuri adecvate. Situația este diferită în cazul în care instalația este exploatată în anumite perioade, în principal prin utilizarea altor combustibili, chiar la capacitate maximă (
20
).
46.
Desigur, analiza economică a incinerării deșeurilor este importantă. Necesitatea achiziționării de deșeuri pentru înlocuirea unor combustibili alternativi mai scumpi corespunde obiectivului esențial al producerii de energie. Un element important privind producerea de căldură îl constituie costurile de investiții pentru realizarea infrastructurii rețelei de energie termică în comparație cu costurile realizării unei instalații de ardere.
47.
În schimb, în cazul în care, în privința incinerării, se percep redevențe superioare celor aferente producerii de energie, reiese mai degrabă că obiectivul esențial constă în incinerarea deșeurilor. Această concluzie este valabilă cu atât mai mult cu cât instalația reprezintă o parte componentă a unei infrastructuri de gestionare a deșeurilor.
48.
De asemenea, după cum subliniază Comisia și în mod contrar temerilor exprimate de guvernul suedez, problema dacă instalația este exploatată de o întreprindere al cărei obiectiv esențial constă în gestionarea deșeurilor sau în producerea de energie este subsidiară față de celelalte elementele ce trebuie luate în considerare și menționate mai sus. Întrucât analiza trebuie să privească fiecare instalație apreciată în mod individual, în principiu fiecare cazan împreună cu echipamentele asociate, obiectivul esențial al întreprinderii în ansamblu nu poate fi determinant.
49.
Cu toate acestea, Comisia a arătat în mod întemeiat, răspunzând unei întrebări adresate în ședință, că obiectivul esențial al unei instalații nu este stabilit în mod definitiv, fiind posibilă modificarea elementelor ce trebuie luate în considerare. Astfel, este posibil ca un nou proprietar să modifice exploatarea instalației astfel încât obiectivul esențial al acesteia trebuie apreciat din nou.
50.
Rezumând, trebuie să se constate că, prin urmare, calificarea unei instalațiii în care sunt incinerate deșeuri se realizează în funcție de aspectul dacă obiectivul esențial al acesteia constă în tratamentul termic al deșeurilor sau în producerea de energie și de produse materiale. Obiectivul esențial trebuie să rezulte din împrejurări obiective.
V — Concluzie
51.
În consecință, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate după cum urmează:
„1)
La aplicarea Directivei 2000/76/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 decembrie 2000 privind incinerarea deșeurilor, în cazul în care o centrală de cogenerare cuprinde mai multe unități (cazane), în principiu fiecare unitate, împreună cu echipamentele asociate, trebuie considerată o singură instalație. Este însă posibil ca, în vederea aplicării unor dispoziții specifice ale directivei privind incinerarea deșeurilor, mai multe instalații reunite să fie considerate o singură instalație, în cazul în care nu sunt eludate dispozițiile privind prevenirea efectelor negative asupra mediului și a riscurilor asupra sănătății umane.
2)
Calificarea unei instalații în care sunt incinerate deșeuri drept instalație de incinerare, potrivit articolului 3 punctul 4 din Directiva 2000/76/CE sau drept instalație de coincinerare, potrivit articolului 3 punctul 5 din aceeași directivă, se realizează în funcție de aspectul dacă obiectivul esențial al acesteia constă în tratamentul termic al deșeurilor sau în producerea de energie și de produse materiale. Obiectivul esențial trebuie să rezulte din împrejurări obiective.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	JO L 332, p. 91, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 271.
(
3
)	A se vedea definiția cuprinsă la articolul 3 din Directiva 2004/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004 privind promovarea cogenerării pe baza cererii de energie termică utilă pe piața internă a energiei și de modificare a Directivei 92/42/CEE (JO L 52, p. 50, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 107).
(
4
)	JO. L 257, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 183.
(
5
)	Cu privire la instalațiile care nu conțin propriul cazan de incinerare, pe rolul Curții se află cauza C-317/07, Lahti Energia (a se vedea comunicarea publicată în JO 2007, C 211, p. 26).
(
6
)	Cu privire la aspectul potrivit căruia arzătoarele de rezervă reprezintă cea mai bună tehnică disponibilă în domeniul instalațiilor de incinerare, a se vedea Reference Document on the Best Available Techniques for Waste Incineration, august 2006, p. 269 și 270 (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/wi_bref_0806.pdf). Comisia a redactat acest document în colaborare cu experți din statele membre, în temeiul Directivei 96/61.
(
7
)	JO L 309, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 7, p. 210.
(
8
)	Cu privire la acest aspect, a se vedea în special punctul 39.
(
9
)	Cu privire la acest aspect, spre deosebire de celelalte versiuni lingvistice, versiunea germană este în aparență inspirată de textul articolului 2 punctul 2 din Directiva 94/67/CE a Consiliului din 16 decembrie 1994 privind incinerarea deșeurilor periculoase (JO L 365, p. 34).
(
10
)	„Förbränningsanläggning: varje stationär eller mobil teknisk enhet eller utrustning avsedd för värmebehandling av avfall med eller utan återvinning av alstrad värme.”
(
11
)	A se vedea Concluziile avocatului general Jacobs prezentate la 26 septembrie 2002 în cauza Comisia/Germania (C-228/00, Rec., p. I-1439, punctul 80), în care s-a considerat că directivele privind incinerarea deșeurilor, anterior în vigoare, ce conțineau o definiție asemănătoare celei din versiunea germană a directivei privind incinerarea deșeurilor, erau aplicabile și instalațiilor de recuperare a deșeurilor. Era vorba despre Directiva 89/369/CEE a Consiliului din 8 iunie 1989 privind prevenirea poluării aerului de către noile instalații municipale de incinerare a deșeurilor (JO L 163, p. 32), Directiva 89/429/CEE a Consiliului din 21 iunie 1989 privind reducerea poluării aerului provenite de la instalațiile municipale existente de incinerare a deșeurilor (JO L 203, p. 50) și Directiva 94/67 (citată la nota de subsol 9).
(
12
)	Hotărârea din 12 noiembrie 1969, Stauder (29/69, Rec., p. 419, punctul 3), Hotărârea din 24 octombrie 1996, Kraaijeveld și alții (C-72/95, Rec., p. I-5403, punctul 28), Hotărârea din 23 noiembrie 2006, ZVK (C-300/05, Rec., p. I-11169, punctul 16), și Hotărârea din 14 iunie 2007, Euro Tex (C-56/06, Rep., p. I-4859, punctul 27).
(
13
)	Această jurisprudență se întemeiază pe Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile (JO L 194, p. 39), astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156/CEE a Consiliului din 18 martie 1991 (JO L 78, p. 32) și prin Decizia 96/350/CE a Comisiei din 24 mai 1996 (JO L 135, p. 32). Această directivă a fost abrogată prin Directiva 2006/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2006 privind deșeurile (JO L 114, p. 9, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 45) și a fost înlocuită printr-o versiune consolidată fără a i se aduce modificări în ceea ce privește conținutul.
(
14
)	Hotărârea din 27 februarie 2002, ASA (C-6/00, Rec., p. I-1961, punctul 69), Hotărârea din 19 iunie 2003, Mayer Parry Recycling (C-444/00, Rec., p. I-6163, punctul 63), și Hotărârea din 7 octombrie 2004, Comisia/Italia (C-103/02, Rec., p. I-9127, punctul 62).
(
15
)	Hotărârile din 13 februarie 2003, Comisia/Germania (C-228/00, Rec., p. I-1439, punctul 46) și Comisia/Luxemburg (C-458/00, Rec., p. I-1553, punctul 37), precum și Hotărârea din 3 aprilie 2003, SITA (C-116/01, Rec., p. I-2969, punctul 53).
(
16
)	Cu privire la acest aspect, a se vedea punctul 4, precum și punctul 21 și următoarele din prezentele concluzii.
(
17
)	COM (1998) 558 final, p. 7 și 13. A se vedea totuși opinia contrară din concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza C-228/00 (citată la nota de subsol 11), din care reiese că aceste directive se aplicau cel puțin în cazurile de recuperare a deșeurilor. Curtea nu s-a pronunțat asupra acestui aspect.
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 14 aprilie 2005, Deponiezweckverband Eiterköpfe (C-6/03, Rec., p. I-2573).
(
19
)	În ceea ce privește constatarea obiectivelor ilicite, a se vedea Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții (C-255/02, Rec., p. I-1609, punctul 75), și Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Ing. Auer (C-251/06, Rep., p. I-9689, punctul 46), în ceea ce privește constatarea unei operațiuni intracomunitare în domeniul taxei pe valoarea adăugată, a se vedea Hotărârea din 27 septembrie 2007, Teleos și alții (C-409/04, Rep., p. I-7797, punctul 39 și următoarele), în ceea ce privește alegerea temeiului juridic al unei măsuri comunitare, a se vedea Hotărârea din 26 martie 1987, Comisia/Consiliul (45/86, Rec., p. 1493, punctul 11), Hotărârea din 11 iunie 1991, Comisia/Consiliul, cunoscută sub numele „Titanoxid” (C-300/89, Rec., p. I-2867, punctul 10), și Hotărârea din 23 octombrie 2007, Comisia/Consiliul (C-440/05, Rep., p. I-9097, punctul 61), precum și, în ceea ce privește prelucrarea datelor personale, concluziile prezentate de noi la 8 mai 2008 în cauza Satakunnan Markkinapörssi și Satamedia (C-73/07, Rep., p. I-7075, punctul 85).
(
20
)	Concluziile cu privire la coincinerare cuprinse în Reference Document on Best Available Techniques for Large Combustion Plants, iulie 2006, p. 489 și următoarele (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/lcp_bref_0706.pdf) se întemeiază pe ipoteza că deșeurile reprezintă numai o mică parte a combustibililor utilizați. Comisia a redactat acest document în colaborare cu experți din statele membre, în temeiul Directivei 96/61.