HOTĂRÂREA CURȚIIdin 15 iulie 1963(1)În cauza 25/62_Plaumann & Co.,
Hamburg, reprezentată de Harald Ditges, avocat în cadrul Baroului din
Köln, cu domiciliul ales în Luxemburg, la domnul Audry, Fédération des
commerçants, 8, avenue de l’Arsenal, reclamantă_împotrivaComisiei Comunității Economice Europene,
reprezentată de domnul Hubert Ehring, consilier juridic al executivelor
europene, în calitate de agent, asistat de domnul Ernst Steindorff,
profesor de drept la Universitatea din Tübingen, cu domiciliul ales în
Luxemburg, la domnul Henri Manzanares, secretar al Serviciului juridic
al executivelor europene, 2, place de Metz, pârâtă_având ca obiect: –        anularea
Deciziei S III 03079 a Comisiei din 22 mai 1962 de refuz al
autorizării Republicii Federale Germania de a suspenda parțial taxele
vamale aplicabile „mandarinelor și clementinelor proaspete” importate
din țări terțe; –        obligarea la plata unor despăgubiri în cuantum de 39 414,01 DM_CURTEA_compusă
din domnul A. M. Donner, președinte, domnii L. Delvaux și R.
Lecourt, președinți de cameră, domnii Ch. L. Hammes, R. Rossi
(raportor), A Trabucchi și W. Strauß, judecători_avocat general: domnul K. Roemer_grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâre I – Cu privire la acțiunea în anulare  Cu privire la admisibilitateAvând
în vedere că, în temeiul articolului 173 al doilea paragraf din
Tratatul CEE, „orice persoană fizică sau juridică poate formula […] o
acțiune împotriva deciziilor […] care, deși luate sub aparența […] unei
decizii adresate unei alte persoane, o privesc în mod direct și
individual”; că pârâta susține că termenii
„altă persoană” care apar în acest paragraf nu se referă la statele
membre considerate în calitatea lor de putere publică și că, prin
urmare, particularii nu au dreptul să introducă o acțiune în anulare
împotriva deciziilor Comisiei sau ale Consiliului adresate unor asemenea
destinatari; că articolul 173 al doilea
paragraf din tratat admite, cu toate acestea, acțiunea particularilor
împotriva deciziilor adresate unei „alte persoane” și care i‑ar privi în
mod direct și individual, dar că acest articol nu precizează și nici nu
limitează domeniul de aplicare al acestor termeni; că litera și sensul gramatical al dispoziției citate anterior justifică interpretarea cea mai largă; că,
de altfel, dispozițiile din tratat privind dreptul justițiabililor de a
exercita o acțiune nu pot fi interpretate în mod restrictiv; că, prin urmare, în tăcerea tratatului, nu se poate prezuma o limitare în această privință; că, în consecință, teza pârâtei nu poate fi considerată întemeiată; având
în vedere că pârâta susține, în plus, că decizia atacată este, prin
însăși natura sa, un regulament adoptat sub forma unei decizii
individuale și că, pentru acest motiv, precum în cazul actelor normative
de aplicabilitate generală, nu poate face obiectul unei acțiuni
exercitate de particulari; că totuși din
articolele 189 și 191 din Tratatul CEE rezultă că decizia se
caracterizează prin numărul limitat de destinatari cărora li se
adresează; că, pentru a stabili dacă este vorba sau nu de o decizie, se
impune să se examineze dacă actul respectiv privește subiecte
determinate; că decizia litigioasă a fost
adresată guvernului Republicii Federale Germania și îi refuză acestuia
acordarea autorizării de suspendare parțială a taxelor vamale aplicate
anumitor produse importate din țări terțe; că,
în consecință, actul atacat trebuie să fie considerat o decizie care
privește un subiect determinat și care nu are efecte obligatorii decât
în privința acestuia; având în vedere că,
în conformitate cu articolul 173 al doilea paragraf din tratat,
particularii pot formula o acțiune în anulare împotriva deciziilor care,
deși se adresează unei alte persoane, îi privesc în mod direct și
individual, dar că, în speță, pârâta contestă faptul că decizia în
litigiu o privește pe reclamantă în mod direct și individual; că
se impune să se examineze, în primul rând, dacă cea de a doua condiție
de admisibilitate este îndeplinită, deoarece, în cazul în care decizia
în cauză nu o privește în mod individual pe reclamantă, devine superfluu
a analiza dacă aceasta o afectează în mod direct; că
alte subiecte decât destinatarii unei decizii nu pot pretinde că
aceasta le privește în mod individual decât dacă această decizie le
afectează în considerarea anumitor calități care le sunt specifice sau a
unei situații de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă
persoană și, ca urmare a acestui fapt, le individualizează într‑un mod
analog celui al destinatarului; că, în
speță, decizia contestată o afectează pe reclamantă în calitate de
importator de clementine, cu alte cuvinte, în considerarea unei
activități comerciale care poate fi exercitată oricând de orice subiect
și care nu este, așadar, de natură să o caracterizeze în raport cu
decizia atacată într‑un mod analog cu destinatarul; pentru aceste motive, se impune ca prezenta acțiune în anulare să fie declarată inadmisibilă.  II – Cu privire la acțiunea în despăgubiri Cu privire la admisibilitate având
în vedere că pârâta susține că, în conformitate cu articolul 38
alineatul (1) litera (d) din Regulamentul de procedură, concluziile
prezentei acțiuni, fiind formulate pentru prima dată în replică, au fost
prezentate tardiv și nu sunt admisibile; că
totuși, în cererea introductivă, reclamanta a inclus o cerere de
constatare având ca obiect prejudiciul eventual rezultând din decizia
atacată; că, în cadrul procedurii scrise și orale, reclamanta a precizat
obiectul acestei cereri și a evaluat cuantumul respectivului
prejudiciu; că, prin urmare, concluziile
acțiunii în despăgubiri pot fi considerate o dezvoltare admisibilă a
celor conținute în cererea introductivă; rezultă, așadar, că acestea
sunt admisibile, în conformitate cu articolul 38 alineatul (1) litera
(d) citat anterior.  Cu privire la fond Având
în vedere că reclamanta, în concluziile formulate, solicită plata unor
despăgubiri al căror cuantum corespunde valorii taxelor vamale și a
impozitului pe cifra de afaceri pe care aceasta a trebuit să le
plătească, în urma deciziei împotriva căreia a formulat, în același
timp, o acțiune în anulare; că, în aceste
condiții, se impune a constata că prejudiciul pe care reclamanta
pretinde că l‑a suferit se întemeiază pe această decizie și că acțiunea
în despăgubiri vizează, în realitate, înlăturarea efectelor juridice pe
care decizia contestată le‑a produs în privința reclamantei; având în vedere că, în speță, decizia atacată nu a fost anulată; că
un act administrativ care nu a fost anulat nu poate să constituie, în
sine, o faptă cauzatoare de prejudicii în privința celor cărora li se
adresează; că aceștia din urmă nu pot pretinde, așadar, daune interese
ca urmare a acestui act; că, pe calea unei
acțiuni în despăgubiri, Curtea nu poate să decidă luarea unor măsuri
care ar înlătura efectele juridice ale unei astfel de decizii care nu a
fost anulată; rezultă, așadar, că acțiunea reclamantei trebuie să fie respinsă ca neîntemeiată. III – Cu privire la cheltuielile de judecatăAvând
în vedere că, în conformitate cu articolul 69 alineatul (2) din
Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată
la plata cheltuielilor de judecată; că reclamanta, care a căzut în pretenții, va fi obligată să suporte cheltuielile de judecată;văzând actele de procedură; după ascultarea raportului judecătorului raportor; după audierea pledoariilor părților; după ascultarea concluziilor avocatului general; văzând
articolul 173 al doilea paragraf, articolele 176, 189, 191 și articolul
215 al doilea paragraf din Tratatul de instituire a Comunității
Economice Europene; văzând Protocolul privind Statutul Curții de Justiție anexat la Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene; văzând Regulamentul de procedură al Curții de Justiție a Comunităților Europene, în special articolul 69 alineatul (2)_CURTEA_respingând orice alte concluzii mai ample sau contrare, declară și hotărăște:1)      Respinge acțiunea în anulare ca inadmisibilă; 2)      Respinge acțiunea în despăgubiri ca nefondată; 3)      Obligă reclamanta la plata cheltuielilor de judecată. Întocmită și pronunțată astfel la Luxemburg, la 15 iulie 1963.DonnerDelvauxLecourtHammesRossi      Trabucchi            StraussCitită în ședință publică la Luxemburg, la 15 iulie 1963.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       A. M. Donner1 Limba de procedură: germana.