Cauza C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
împotriva
Agora SARL
[cerere de decizie preliminară formulată de Cour de cassation (Franța)]
Hotărârea Curții (Camera întâi) din 27 februarie 2025
„ Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie civilă și comercială – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Articolul 25 alineatul (1) – Convenție atributivă de competență – Aprecierea validității convenției – Caracter imprecis și dezechilibrat – Legea aplicabilă – Noțiunea de «nulitate de fond» ”
1.        Cooperarea judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul nr. 1215/2012 – Prorogare de competență – Convenție atributivă de competență – Aprecierea validității convenției – Critici întemeiate pe caracterul imprecis și dezechilibrat – Criterii de apreciere – Criterii autonome care se desprind din articolul 25 din regulament – Admisibilitate – Criterii referitoare la cauzele de „nulitate de fond” – Inadmisibilitate
[Regulamentul nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 25 alin. (1)]
(a se vedea punctele 32-54 și dispozitiv 1)
2.        Cooperarea judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul nr. 1215/2012 – Prorogare de competență – Convenție atributivă de competență care conferă mai multe drepturi unei părți decât celeilalte – Validitate – Condiții
[Regulamentul nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 25 alin. (1) și (4)]
(a se vedea punctele 56-68 și dispozitiv 2)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), Curtea interpretează articolul 25 alineatele (1) și (4) din Regulamentul nr. 1215/2012(1) și precizează criteriile în raport cu care trebuie apreciată validitatea unei convenții atributive de competență, în cazul unor critici întemeiate pe caracterul imprecis sau dezechilibrat al acestei convenții, precum și condițiile de validitate a unei asemenea convenții, în temeiul căreia una dintre părțile la convenție nu poate sesiza decât instanța pe care o desemnează, în timp ce cealaltă parte poate sesiza orice altă instanță competentă.
Agora SARL, o societate de drept francez, a încheiat un contract de furnizare a unor panouri de placare cu Società Italiana Lastre SpA (SIL), o societate de drept italian, pentru realizarea unei lucrări de construcție comandate de persoane fizice. Acest contract de furnizare cuprindea o convenție atributivă de competență (denumită în continuare „convenția atributivă de competență în discuție”), care prevedea competența tribunalului din Brescia (Italia) pentru orice litigiu rezultat din contract sau care avea legătură cu acesta. SIL își rezerva însă dreptul de a formula acțiuni împotriva cumpărătorului „în fața unei alte instanțe competente din Italia sau din străinătate”.
După ce au constatat nereguli în executarea lucrării în cauză, beneficiarii lucrării de construcții au acționat în judecată societățile Agora și SIL prin intermediul unor acțiuni în răspundere și în despăgubire introduse la tribunal de grande instance de Rennes (Tribunalul de Mare Instanță din Rennes, Franța). Agora a chemat în garanție SIL, care, în temeiul convenției atributive de competență în discuție, s‑a opus acestei cereri de garanție invocând excepția de necompetență internațională a instanței franceze. Întrucât excepția a fost respinsă printr‑o hotărâre pronunțată în primă instanță, confirmată în apel, SIL a introdus recurs la Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), instanța de trimitere.
Având îndoieli cu privire la două aspecte legate de validitatea convenției atributive de competență, instanța de trimitere a decis să sesizeze Curtea pe cale preliminară. Prima întrebare formulată privește aspectul dacă, în cadrul aprecierii validității unei convenții atributive de competență, criticile întemeiate pe caracterul pretins imprecis sau dezechilibrat al acestei convenții trebuie examinate în raport cu criteriile referitoare la cauzele „nulității de fond” a acestei convenții, definite în legislația statelor membre în conformitate cu articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles Ia, sau în lumina unor criterii autonome care se desprind din acest articol. În a doua ipoteză, instanța de trimitere ridică problema dacă convenția atributivă de competență în speță este validă în lumina articolului menționat.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește prima întrebare, care vizează criteriile în raport cu care trebuie examinate criticile întemeiate pe caracterul pretins imprecis sau dezechilibrat al unei convenții atributive de competență, Curtea amintește, mai întâi, că Regulamentul Bruxelles Ia nu definește noțiunea de „nulitate pe fond” și nici nu face trimitere la legislația statelor membre pentru a defini această noțiune. În consecință, trebuie stabilită o interpretare autonomă și uniformă a acestei noțiuni, în conformitate cu sensul obișnuit al termenilor acesteia în limbajul curent, ținând seama și de contextul în care sunt utilizați și de obiectivele urmărite de reglementarea din care fac parte.
În această privință, Curtea subliniază, în primul rând, că, potrivit sensului său obișnuit în limbajul curent, expresia „pe fond” este utilizată, în hotărâri și în actele de procedură, pentru a anunța că, după examinarea problemelor de competență, de formă și de admisibilitate, instanța abordează problemele privind însuși obiectul procesului, și anume aspectele de fapt sau de drept pe care instanța trebuie să le soluționeze la cererea părților. Cu toate acestea, deoarece prevede că instanțele asupra cărora părțile au convenit sunt competente „cu excepția cazului în care” convenția atributivă de competență este „nulă și neavenită în privința condițiilor de fond” în temeiul legislației statului membru ale cărui instanțe sunt desemnate, articolul 25 alineatul (1) prima teză din Regulamentul Bruxelles Ia se limitează să precizeze care este legislația națională aplicabilă în ceea ce privește aspectul dacă, în pofida faptului că sunt îndeplinite toate condițiile de validitate prevăzute la acest articol, o asemenea convenție este nulă pentru alte motive care intră sub incidența acestei legislații naționale.
În al doilea rând, în ceea ce privește contextul în care se înscrie reglementarea, pe lângă referirea la noțiunea de „nulitate pe fond”, articolul 25 alineatul (1) prima și a treia teză din Regulamentul Bruxelles Ia prevede condiții de validitate de fond și de formă proprii convențiilor atributive de competență. Această noțiune vizează, în consecință, cauzele generale de nulitate a unui contract, și anume în special viciile de consimțământ, precum eroarea, dolul sau violența, și incapacitatea de a contracta, cauze care, spre deosebire de condițiile de validitate proprii convențiilor atributive de competență, nu sunt guvernate de acest regulament, ci de legislația statului membru ale cărui instanțe sunt desemnate.
În al treilea rând, această interpretare este conformă cu obiectivele urmărite de Regulamentul Bruxelles Ia, în special cel referitor la securitatea juridică, care impune ca instanța națională sesizată să se poată pronunța cu ușurință asupra propriei competențe, fără a fi nevoită să efectueze o examinare pe fond a cauzei.
În al patrulea rând, această interpretare este în concordanță cu geneza articolului 25 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles Ia.
În speță, în ceea ce privește, în continuare, aprecierea caracterului suficient de precis al unei convenții atributive de competență, Curtea arată că, în conformitate cu articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles Ia, validitatea unei asemenea convenții impune o identificare suficient de precisă a elementelor obiective convenite de părți pentru desemnarea instanței sau a instanțelor care să soluționeze litigiile care au survenit sau pot surveni între ele. Pe de altă parte, impunerea unei cerințe de precizie contribuie în mod necesar la realizarea obiectivelor de previzibilitate, de transparență și de securitate juridică vizate de acest regulament. Această cerință de precizie trebuie, prin urmare, să fie examinată în raport cu criterii autonome care se desprind din această dispoziție, astfel cum a fost interpretată de Curte.
În sfârșit, în ceea ce privește aprecierea caracterului pretins dezechilibrat al unei convenții atributive de competență, în conformitate cu articolul 25 alineatul (4) din Regulamentul Bruxelles Ia, o asemenea convenție nu are efect juridic în special dacă nu respectă condițiile de validitate prevăzute la articolele 15, 19 sau 23 din acest regulament. Potrivit acestor articole, este validă o convenție atributivă de competență care permite părții celei mai vulnerabile la un contract de asigurare, la un contract încheiat cu consumatorii sau la un contract de muncă să sesizeze alte instanțe decât cele care sunt în principiu competente în temeiul dispozițiilor secțiunilor 3-5 din capitolul II din regulamentul menționat. În schimb, în temeiul acestui articol 25 alineatul (4), o asemenea convenție este nulă atunci când prevede o derogare de competență în beneficiul asigurătorului, al cocontractantului consumatorului sau al angajatorului. Prin urmare, aprecierea caracterului pretins dezechilibrat al unei convenții atributive de competență trebuie examinată în raport cu criterii autonome care se desprind din articolul 25 menționat, astfel cum a fost interpretat de Curte.
Curtea a dedus de aici că, în cadrul aprecierii validității unei convenții atributive de competență, criticile întemeiate pe caracterul pretins imprecis sau dezechilibrat al acestei convenții nu trebuie examinate în raport cu criteriile referitoare la cauzele „nulității de fond” a acestei convenții, definite în legislația statelor membre, ci în lumina unor criterii autonome care se desprind din articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles Ia.
În ceea ce privește a doua întrebare, referitoare la validitatea unei convenții atributive de competență în temeiul căreia una dintre părțile la aceasta nu poate sesiza decât instanța pe care o desemnează, în condițiile în care cealaltă parte poate sesiza, pe lângă această instanță, orice altă instanță competentă, Curtea precizează, în primul rând, că articolul 25 alineatul (1) prima teză din Regulamentul Bruxelles Ia nu poate fi interpretat în sensul că părțile trebuie să desemneze în mod necesar instanțele unui singur stat membru. Astfel, a impune o asemenea limită ar contraveni autonomiei de voință a părților.
În plus, competențele recunoscute instanțelor în temeiul dispozițiilor capitolului II din Regulamentul Bruxelles Ia confirmă faptul că, în anumite situații, părțile pot sesiza instanțe din mai multe state membre, printre care instanța de la domiciliul pârâtului, dar și de la locul de executare a obligației contractuale, de locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă sau de la domiciliul unui alt pârât.
În al doilea rând, instanțele din statele membre sau din statele părți la Convenția privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială(2) desemnate în speță, sunt, pe de o parte, o instanță în special și, pe de altă parte, celelalte instanțe competente în temeiul dispozițiilor capitolului II secțiunile 1 și 2 din Regulamentul Bruxelles Ia, precum și ale titlului II secțiunile 1 și 2 din această convenție. O convenție atributivă de competență care desemnează cu suficientă precizie aceste instanțe îndeplinește cerința de precizie care decurge din articolul 25 alineatul (1) din acest regulament, precum și din obiectivele de previzibilitate, de transparență și de securitate juridică enunțate în considerentele (15) și (16) ale regulamentului menționat. Într‑adevăr, este vorba, în realitate, despre o trimitere la normele generale de competență prevăzute de același regulament și de convenția menționată.
Cu toate acestea, dacă, în măsura în care vizează „o altă instanță competentă […] în străinătate”, convenția atributivă de competență în discuție ar trebui interpretată în sensul că ar desemna de asemenea una sau mai multe instanțe din unul sau mai multe state care nu ar fi nici membre ale Uniunii, nici părți la Convenția de la Lugano II, ea ar fi contrară Regulamentului Bruxelles Ia deoarece ar încălca aceste obiective.
În al treilea rând, în ceea ce privește validitatea unei convenții atributive de competență care conferă mai multe drepturi unei părți decât celeilalte, caracterul dezechilibrat al unei asemenea convenții nu este de natură să repună în discuție validitatea sa pe baza cerințelor prevăzute la articolul 25 din Regulamentul Bruxelles Ia, cu excepția cazurilor interzise în mod expres de acest regulament. În fapt, acest articol se întemeiază pe principiul autonomiei de voință a părților, pe care legiuitorul Uniunii l‑a privilegiat. Pe de altă parte, articolele 15, 19 și 23 din regulamentul menționat, la care face trimitere acest articol 25 alineatul (4), permit în mod explicit încheierea unor convenții atributive de competență dezechilibrate în favoarea părții vulnerabile din cadrul contractelor de asigurare, al contractelor încheiate de consumatori și al contractelor de muncă. Astfel, dezechilibrul unei asemenea convenții nu o face ilicită dacă părțile au consimțit în mod liber la aceasta.
Curtea deduce de aici că, în aceste condiții, o convenție atributivă de competență precum cea în speță este validă în măsura în care, în primul rând, desemnează instanțele din unul sau mai multe state care sunt fie membre ale Uniunii, fie părți la Convenția de la Lugano II, în al doilea rând, identifică elemente obiective suficient de precise pentru a permite instanței sesizate să stabilească dacă este competentă și, în al treilea rând, nu este contrară dispozițiilor articolelor 15, 19 sau 23 din Regulamentul Bruxelles Ia și nu derogă de la o competență exclusivă în temeiul articolului 24 din regulament.
1      Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles Ia”).
2      Convenția privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, semnată la 30 octombrie 2007 (denumită în continuare „Convenția de la Lugano II”), a cărei încheiere a fost aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 2009/430/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2008 (JO 2009, L 147, p. 1).