ORDONANȚA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
(Camera întâi)
1 februarie 2008
Cauza F‑77/07
Kay Labate
împotriva
Comisiei Comunităților Europene
„Funcție publică – Funcționari – Asigurări sociale – Asigurare pentru accident și boală profesională – Boală profesională – Cancer pulmonar – Tabagism pasiv – Nepronunțare asupra fondului”
Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care doamna Labate solicită anularea deciziilor Comisiei din
18 octombrie 2004 și din 6 octombrie 2006 de respingere a cererii de recunoaștere a originii profesionale a cancerului pulmonar
de care suferea soțul său și din cauza căruia a decedat, obligarea Comisiei la plata către aceasta a întregii indemnizații
la care îi dă dreptul articolul 73 din statut și la rambursarea cheltuielilor de călătorie efectuate frecvent de soțul său
pentru consultarea medicului său din Bruxelles, în temeiul articolului 9 din reglementarea privind asigurarea de accidente
și de boală profesională a funcționarilor, dispunerea oricărei alte măsuri care se poate dovedi echitabilă și obligarea Comisiei
la plata cheltuielilor de judecată
Decizia: Nu mai este necesar să se pronunțe asupra concluziilor prezentate de doamna Labate în cererea introductivă. Respinge, ca vădit
nefondate, concluziile privind obligarea la despăgubiri, formulate de doamna Labate prin scrisoarea din 25 octombrie 2007.
Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.
Sumarul ordonanței
1.      Acțiune în anulare – Acțiune îndreptată împotriva unei decizii – Retragere pe parcursul procesului a deciziei atacate – Acțiune
rămasă fără obiect – Nepronunțare asupra fondului
(Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice, art. 75)
2.      Funcționari – Acțiune – Competență de fond – Obligare din oficiu a instituției pârâte la plata unei indemnizații
[Statutul funcționarilor, art. 91 alin. (1)]
1.      Nu mai este necesar să se pronunțe asupra fondului unei acțiuni în anulare atunci când, pe parcursul procesului, decizia în
litigiu a fost retrasă oficial de instituția care a emis‑o și când retragerea nu este însoțită de adoptarea concomitentă a
unei alte decizii având același obiect. Astfel, o asemenea retragere, care face ca decizia în litigiu să dispară în mod retroactiv,
produce efecte echivalente celor care ar fi putut rezulta dintr‑o anulare contencioasă.
În această privință, argumentul potrivit căruia instituția ar fi retras decizia în litigiu pentru a se sustrage de la controlul
instanței nu este de natură să demonstreze că litigiul și‑ar menține obiectul. Astfel, nu se poate reproșa instituției că,
după analiza cererii introductive și a ansamblului datelor litigiului, a apreciat că este de dorit remedierea anumitor insuficiențe
sau neregularități care afectează această decizie, redeschizând procedura de adoptare. Pe de altă parte, caracterul tardiv
al unei retrageri, deși este regretabil, este lipsit de incidență asupra constatării că decizia în litigiu a dispărut complet
din ordinea juridică.
(a se vedea punctele 7, 11 și 13)
Trimitere la:
Tribunalul de Primă Instanță: 18 septembrie 1996, Langdon/Comisia, T‑22/96, Rec., p. II‑1009, punctele 12-14
2.      Deși este adevărat că instanța comunitară exercită o competență de plină jurisdicție în litigiile cu caracter pecuniar, în
temeiul articolului 91 alineatul (1) din statut, și că poate obliga, chiar din oficiu, o instituție la plata unei indemnizații
pentru prejudiciul moral produs reclamantului, totuși ea nu este în măsură să pronunțe o astfel de sentință decât după examinarea
legalității actului supus controlului său. Astfel, în măsura în care instanța comunitară nu poate examina legalitatea actului
atacat, nici nu poate aprecia caracterul real și întinderea pretinsului prejudiciu, răspunderea instituției nu poate fi considerată
ca fiind deja angajată.
Astfel, în cazul unei cereri prin care se urmărește plata unei indemnizații pentru repararea prejudiciului care rezultă din
caracterul nerezonabil al termenului unei proceduri de recunoaștere a originii profesionale a unei boli din cauza retragerii
deciziei inițiale și redeschiderii ulterioare a procedurii în fața comisiei medicale, instanța comunitară nu poate efectua
o examinare nici a legalității deciziei retrase, nici a caracterului nerezonabil al termenului din procedura aflată încă în
curs, ale cărei etape și condiții de desfășurare nu îi sunt accesibile și căreia nu îi poate anticipa durata totală. În plus,
însuși sensul deciziei care va fi adoptată în final este prin definiție necunoscut părților și instanței comunitare, iar pretențiile
de despăgubiri ale reclamantului se vor raporta în mod obligatoriu la decizia adoptată la finalul procedurii.
(a se vedea punctele 16-22)
Trimitere la
Tribunalul de Primă Instanță: 12 decembrie 1996, Stott/Comisia, T‑99/95, Rec., p. II‑2227, punctul 72; 11 aprilie 2006, Angeletti/Comisia,
T‑394/03, RecFP, p. I‑A‑2‑95 și II‑A‑2‑441, punctele 163-167 și jurisprudența citată; 15 martie 2007, Katalagarianakis/Comisia,
T‑402/03, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 104