62012CC0475
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 30 ianuarie 2014 (
1
)
Cauza C‑475/12
UPC DTH Sàrl
împotriva
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnökhelyettese
[cerere de decizie preliminară formulată de Fövárosi Törvényszék (Ungaria)]
„Cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice — Libera prestare a serviciilor — Competența de supraveghere cu privire la serviciile transfrontaliere — Înregistrare — Obligația de stabilire”
I – Introducere
1.
După reorganizarea activităților unui concern internațional, accesul prin satelit la anumite programe de televiziune nu mai este oferit telespectatorilor maghiari de filiala acestuia din Ungaria, ci de filiala sa luxemburgheză. Ca urmare a plângerilor formulate de abonații maghiari, litigiul dintre autoritatea maghiară pentru comunicații electronice și respectiva întreprindere luxemburgheză privește aspectul dacă, în pofida restructurării, autoritatea maghiară are dreptul să adopte anumite măsuri de supraveghere.
2.
Autoritatea maghiară de reglementare ar fi competentă în special în cazul în care oferta întreprinderii luxemburgheze ar constitui un serviciu de comunicații electronice în sensul noului cadru de reglementare pentru servicii de comunicații electronice (denumit în continuare „NCR”). NCR nu vizează însă în mod prioritar garantarea protecției consumatorilor, care face obiectul litigiului din procedura principală, ci distribuția resurselor limitate, de exemplu a frecvențelor, precum și gestionarea rețelelor, în special din punctul de vedere al dreptului concurenței. Prin urmare, este vorba și despre o evaluare a controalelor în temeiul liberei prestări a serviciilor, care presupune totuși o delimitare clară față de normele prevăzute de NCR.
II – Cadrul juridic
3.
NCR include, pe lângă Directiva‑cadru (
2
), Directiva privind autorizarea (
3
), Directiva privind accesul (
4
), Directiva privind serviciul universal (
5
) și Directiva privind confidențialitatea și comunicațiile electronice) (
6
). Această din urmă directivă nu este însă relevantă pentru prezenta cauză.
A – Directiva‑cadru
4.
Considerentul (10) al Directivei‑cadru precizează în mod clar că serviciile reglementate pot coincide cu servicii nereglementate:
„[…] Aceeași întreprindere, de exemplu, un furnizor de servicii internet, poate oferi atât servicii de comunicații electronice, precum accesul la internet, cât și servicii care nu intră sub incidența prezentei directive, precum furnizarea de conținut din rețea.”
5.
Obiectul reglementării Directivei‑cadru și al NCR este stabilit la articolul 1 din Directiva‑cadru:
„(1)   Prezenta directivă stabilește un cadru armonizat pentru reglementarea serviciilor de comunicații electronice, a rețelelor de comunicații electronice, a infrastructurilor și a serviciilor asociate […]. Directiva prevede atribuții ale autorităților naționale de reglementare și stabilește o serie de proceduri care să asigure o aplicare armonizată a cadrului de reglementare pe teritoriul Comunității.
(2) […]
(3)   Prezenta directivă, precum și directivele speciale nu aduc atingere măsurilor luate la nivel național sau comunitar, în conformitate cu legislația comunitară, care urmăresc atingerea unor obiective de interes general, în special în ceea ce privește reglementarea conținutului și a politicii audiovizualului.”
6.
La articolul 2 din Directiva‑cadru sunt definite în special serviciile și rețelele de comunicații electronice, precum și sistemele de acces condiționat:
„În sensul prezentei directive:
(a)
«rețea de comunicații electronice» înseamnă sisteme de transmisie și, după caz, echipamente de comutare sau de rutare și alte resurse […] care permit transmiterea semnalelor prin cablu, unde radio, prin mijloace optice sau prin alte mijloace electromagnetice, inclusiv rețele de satelit, rețele terestre fixe (cu comutare de circuite sau de pachete, inclusiv internet) și mobile, sisteme care utilizează rețeaua electrică, atât timp cât servesc la transmiterea semnalelor, rețelele utilizate pentru difuzarea programelor de radio și televiziune și rețelele de televiziune prin cablu, indiferent de tipul de informație transmisă;
[…]
(c)
«serviciu de comunicații electronice» înseamnă serviciul furnizat de obicei contra cost și care constă în totalitate sau în principal în transmiterea de semnale prin rețele de comunicații electronice, inclusiv serviciile de telecomunicații și serviciile de transmisie prin rețelele utilizate pentru radiodifuziune, dar nu și servicii care constau din furnizarea de conținuturi prin intermediul rețelelor și serviciilor de comunicații electronice [sau din exercitarea unui control editorial asupra acestor conținuturi]; nu include serviciile societății informaționale astfel cum sunt acestea definite la articolul 1 din Directiva 98/34/CE [ (
7
)] care nu constau în întregime sau în principal în transmiterea de semnale prin rețele de comunicații electronice;
[…]
(ea)
«servicii asociate» înseamnă acele servicii asociate unei rețele de comunicații electronice și/sau unui serviciu de comunicații electronice care permit și/sau asigură furnizarea de servicii prin intermediul respectivei rețele și/sau al respectivului serviciu sau dispun de acest potențial și cuprind, inter alia, conversia numerelor sau sistemele cu o funcție echivalentă, sistemele de acces condiționat și ghidurile de programe electronice, precum și alte servicii, precum serviciile de identificare, localizare și prezență;
(f)
«sistemul de acces condiționat» înseamnă orice măsură și/sau dispoziție tehnică prin care accesul într‑o formă inteligibilă la un serviciu protejat de difuzare a programelor de radio sau televiziune se face prin abonament sau prin altă formă de autorizare individuală prealabilă.”
B – Directiva privind autorizarea
7.
Considerentul (20) al Directivei privind autorizarea cuprinde o clarificare cu privire la cumularea diferitor activități comerciale din cadrul unei întreprinderi:
„Aceeași întreprindere, de exemplu, un operator de cablu, poate furniza atât servicii de comunicații electronice, precum transmisia de semnale de televiziune, cât și servicii care nu sunt reglementate de prezenta directivă, precum comercializarea unei oferte de servicii de programe de radio și televiziune, și astfel întreprinderii respective îi pot fi impuse obligații suplimentare în ceea ce privește activitatea sa în calitate de furnizor sau distribuitor de conținuturi, în conformitate cu alte dispoziții decât cele ale prezentei directive, fără a aduce atingere listei de condiții stabilite în anexa la prezenta directivă.”
8.
Articolul 3 din Directiva privind autorizarea prevede condițiile de furnizare a serviciilor și a rețelelor de comunicații electronice:
„(1)   […]
(2)   Furnizarea de rețele de comunicații electronice și furnizarea de servicii de comunicații electronice pot, fără a aduce atingere obligațiilor specifice menționate la articolul 6 alineatul (2) sau drepturilor de utilizare menționate la articolul 5, să fie supuse numai unei autorizări generale. Întreprinderii în cauză i se poate solicita să prezinte o notificare, dar nu poate fi obligată să obțină o decizie explicită sau orice alt act administrativ al autorității naționale de reglementare înainte de a‑și exercita drepturile ce decurg din autorizație. După primirea notificării, dacă este necesar, o întreprindere își poate începe activitatea, după caz, sub rezerva dispozițiilor aplicabile drepturilor de utilizare menționate la articolele 5, 6 și 7.
Întreprinderile care oferă servicii de comunicații electronice transfrontaliere către întreprinderi situate în mai multe state membre nu necesită mai mult de o singură notificare pentru fiecare stat membru în cauză.
(3)   Notificarea menționată la alineatul (2) se limitează la o declarație întocmită de o persoană fizică sau juridică adresată autorității naționale de reglementare cu privire la intenția de a începe furnizarea de rețele sau servicii de comunicații electronice și la comunicarea informațiilor minime necesare care să permită autorității naționale de reglementare să păstreze un registru sau o listă a furnizorilor de rețele și servicii de comunicații electronice. Aceste informații trebuie să se limiteze la strictul necesar pentru a identifica furnizorul, precum numărul de înregistrare al societății, persoana de contact a furnizorului, adresa furnizorului, o scurtă descriere a rețelei sau a serviciului și data prevăzută pentru începerea activității.”
9.
Autorizația generală menționată la articolul 3 din Directiva privind autorizarea poate face, potrivit articolului 6, obiectul condițiilor enumerate în anexă. La punctul 8 din anexă se enumeră normele de protecție a consumatorului specifice sectorului de comunicații electronice.
C – Directiva privind serviciul universal
10.
Articolul 1 alineatul (4) din Directiva privind serviciul universal prevede în mod clar că nu se aduce atingere celorlalte norme privind protecția consumatorilor: „Dispozițiile cuprinse în prezenta directivă referitoare la drepturile utilizatorilor finali se aplică fără a aduce atingere normelor comunitare privind protecția consumatorilor, în special Directivelor 93/13/CEE și 97/7/CE, precum și normelor naționale în conformitate cu legislația comunitară.”
D – Directiva 2009/140
11.
Considerentul (5) al Directivei de modificare 2009/140 rezumă obiectivul NCR:
„Se urmărește reducerea treptată a reglementărilor ex ante specifice sectorului, pe măsură ce se intensifică concurența pe piață și, în cele din urmă, reglementarea comunicațiilor electronice doar prin dreptul concurenței. Ținând seama că piețele comunicațiilor electronice au demonstrat o dinamică concurențială puternică în ultimii ani, este esențial ca obligațiile de reglementare ex ante să fie impuse numai atunci când nu există concurență efectivă sau durabilă.”
III – Situația de fapt și cererea de decizie preliminară
12.
UPC DTH este o societate comercială înregistrată în Luxemburg care comercializează pachete de programe conținând servicii de programe radio și audiovizuale. În acest context, reclamanta furnizează din Luxemburg servicii abonaților din alte state membre, în special celor din Ungaria.
13.
Transmisia programelor produse de terți are loc prin satelit. Din argumentația părților rezultă că UPC DTH nu este proprietara infrastructurii de satelit, ci utilizează serviciile unor terți. În plus, UPC DTH nu avea obligația de a exercita niciun control editorial asupra programelor. Tariful facturat pentru serviciu cuprinde atât costurile de transmisie, cât și redevențele plătite organismelor de radiodifuziune și societăților de gestiune colectivă în legătură cu publicarea conținuturilor programelor.
14.
Mai întâi, începând din anul 2000, o filială‑soră locală a UPC DTH a oferit acest serviciu în Ungaria. În anul 2010, serviciul a fost transferat societății UPC DTH și a fost gestionat de atunci – împreună cu serviciile corespunzătoare furnizate pentru Republica Cehă și pentru Republica Slovacă – de această societate.
15.
Litigiul dintre UPC DTH și Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnökhelyettese (vicepreședintele Autorității Naționale pentru Media și Comunicații din Ungaria) privește aspectul dacă, în cadrul unei proceduri de supraveghere a pieței, această societate este obligată să pună la dispoziție documentația și celelalte date conținute în registrul său referitoare la relațiile contractuale cu un anumit abonat.
16.
În această privință, UPC DTH se întemeiază pe faptul că autoritatea competentă luxemburgheză, Institut Luxembourgeois de Régulation (ILR – Institutul de Reglementare Luxemburghez), a emis un aviz oficial potrivit căruia serviciile prestate de reclamantă intră sub jurisdicția statutului Luxemburg și că, în dreptul luxemburghez, serviciul prestat de reclamantă nu este calificat drept un serviciu de comunicații electronice.
17.
Litigiul se află pe rolul Fövárosi Törvényszék, Tribunalul Budapesta. Această instanță a adresat Curții șase întrebări preliminare:
„1)
Articolul 2 litera (c) din Directiva‑cadru trebuie interpretat în sensul că trebuie calificat drept serviciu de comunicații electronice serviciul în cadrul căruia prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit care conține servicii de programe radio și de televiziune?
2)
Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că serviciului descris la prima întrebare îi este aplicabil principiul liberei prestări a serviciilor între statele membre în cazul în care este vorba despre un serviciu prestat din Luxemburg pe teritoriul Ungariei?
3)
Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că, în cazul serviciului descris la prima întrebare, statul gazdă, în care se prestează serviciul, are dreptul să limiteze prestarea acestui tip de servicii prevăzând înregistrarea obligatorie a [prestatorului] serviciului în acest stat membru și înființarea unei sucursale sau a unei entități juridice autonome, precum și insistând că acest tip de servicii pot fi prestate numai după constituirea unei sucursale sau a unei entități juridice autonome?
4)
Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că procedurile administrative referitoare la serviciile descrise la prima întrebare, independent de statul membru în care operează sau este înregistrată întreprinderea care prestează serviciul, sunt în competența autorității administrative a statului membru competent din punct de vedere teritorial în considerarea locului unde se [prestează] serviciul?
5)
Articolul 2 litera (c) din Directiva‑cadru trebuie interpretat în sensul că serviciul descris la prima întrebare trebuie calificat drept serviciu de comunicații electronice sau în sensul că serviciul respectiv trebuie calificat drept serviciu de acces condiționat prestat prin utilizarea sistemului de acces condiționat definit la articolul 2 litera (f) din Directiva‑cadru?
6)
În lumina considerațiilor de mai sus, dispozițiile relevante trebuie interpretate în sensul că prestatorul serviciului descris la prima întrebare trebuie calificat drept prestator de servicii de comunicații electronice în sensul reglementării comunitare?”
18.
Au prezentat observații scrise UPC DTH, Autoritatea Națională pentru Media și Comunicații din Ungaria (denumită în continuare „autoritatea de reglementare maghiară”) împreună cu Ungaria, precum și Regatul Belgiei, Republica Cehă, Republica Lituania, Regatul Țărilor de Jos, România, Republica Slovacă și Comisia Europeană. La ședința din 20 noiembrie 2013 au participat UPC DTH, autoritatea de reglementare maghiară, Ungaria, Republica Cehă și Comisia.
IV – Apreciere juridică
19.
Prin intermediul cererii de decizie preliminară se solicită să se clarifice dacă autoritatea de reglementare maghiară poate să controleze activitatea desfășurată de UPC DTH. În acest scop, întrebările formulate pot fi grupate în două seturi de întrebări: prima, a cincea și a șasea întrebare adresate de instanța de trimitere privesc în esență aspectul dacă activitatea UPC DTH intră, în calitate de „serviciu de comunicații electronice”, în domeniul de aplicare al NCR, așadar, sub incidența noului cadru juridic pentru comunicațiile electronice (a se vedea în acest sens secțiunea A). A doua, a treia și a patra întrebare privesc în schimb aspectul dacă libera prestare a serviciilor prevăzută la articolul 56 TFUE se opune unui control al autorităților maghiare în privința UPC DTH (a se vedea în acest sens secțiunea B).
20.
Există îndoieli cu privire la necesitatea de a răspunde la ambele seturi de întrebări. Întrucât NCR armonizează în final anumite aspecte, aceasta exclude aplicarea liberei prestări a serviciilor (
8
). Acest lucru nu se aplică însă în mod obligatoriu definiției unui serviciu de comunicații electronice. Astfel, dacă un stat membru delimitează competența unei autorități de reglementare dincolo de conținutul acestei definiții, conferindu‑i însă competențe de control în legătură cu serviciile stabilite, care depășesc competența de reglementare conform NCR, în cazul competențelor care au fost extinse fără a se ține seama de NCR poate fi vorba despre libera prestare a serviciilor.
21.
Prezenta cauză se referă la astfel de măsuri. Din cererea de decizie preliminară se poate deduce că autoritatea de reglementare maghiară ar solicita să se examineze în special relația dintre UPC DTH și abonații săi, așadar, garantarea protecției consumatorilor. Această protecție nu este armonizată în mod exhaustiv prin NCR (
9
). Totuși, trebuie să se analizeze cu atenție dacă problema respectivă nu intră deja sub incidența NCR.
A – Dreptul de a furniza servicii de comunicații electronice
22.
Potrivit NCR, dreptul de a furniza servicii de comunicații electronice privește, în esență, transmisia de semnale electronice. După ce timp îndelungat aceste servicii de transmisie au fost rezervate monopolurilor de stat, potrivit considerentului (10) al Directivei 2009/140, NCR urmărește eliminarea treptată a reglementării ex ante în funcție de evoluția concurenței pe aceste piețe și, în final, reglementarea comunicațiilor electronice exclusiv în temeiul dreptului concurenței.
23.
Obiectivul eliminării reglementării ex ante este urmărit de Directiva privind autorizarea prin faptul că impune furnizorilor de servicii condiții de autorizare relativ marginale. O autorizație nu este însă neapărat suficientă pentru întreaga Uniune. Dimpotrivă, fiecare stat membru în care se oferă un serviciu poate acorda propria autorizare în temeiul articolului 3 alineatul (2).
24.
Mai mult, Directiva privind autorizarea cuprinde dispoziții privind drepturile de utilizare a frecvențelor radio, a căror gestionare este de asemenea abordată în Directiva‑cadru.
25.
În plus, în temeiul Directivei privind accesul, întreprinderilor puternice de pe piață li se pot impune obligații speciale astfel încât și alte întreprinderi să poată obține acces la piețele relevante. Normele respective se bazează pe așa‑numita doctrină „essential facilities” [facilități esențiale], care este dezbătută în contextul interdicției abuzului de poziție dominantă în temeiul articolului 102 TFUE (
10
).
26.
În sfârșit, Directiva privind serviciul universal ar trebui să garanteze că toți consumatorii finali au acces la anumite servicii minime, iar Directiva privind confidențialitatea și comunicațiile electronice, care prezintă o relevanță mai redusă în speță, se referă la cerințele speciale privind confidențialitatea prevăzute în acest domeniu.
1. Cu privire la încadrarea serviciului care face obiectul litigiului în NCR pentru comunicații electronice
27.
Prin intermediul primei și al celei de a șasea întrebări preliminare se solicită să se clarifice dacă UPC DTH oferă un serviciu de comunicații electronice, în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva‑cadru, care intră sub incidența NCR.
28.
Definiția menționată cuprinde serviciul furnizat de obicei contra cost și care constă în totalitate sau în principal în transmiterea de semnale prin rețele de comunicații electronice, inclusiv serviciile de telecomunicații și serviciile de transmisie prin rețelele utilizate pentru radiodifuziune, dar nu și servicii care constau în furnizarea de conținuturi prin intermediul rețelelor și serviciilor de comunicații electronice sau în exercitarea unui control editorial asupra acestor conținuturi. Sunt excluse și serviciile societății informaționale, astfel cum sunt acestea definite la articolul 1 din Directiva 98/34/CE, care nu constau în întregime sau în principal în transmiterea de semnale prin rețele de comunicații electronice.
a) Cu privire la transmisia de semnale
29.
Serviciul în discuție include transmisia de semnale prin rețele de comunicații electronice, și anume o transmisie prin satelit. Potrivit articolului 2 litera (a) din Directiva‑cadru, sistemele de transmisie și alte resurse care permit transmiterea semnalelor prin rețele de satelit constituie „rețele de comunicații electronice”. Rețelele utilizate pentru difuzarea programelor de radio și televiziune sunt menționate în mod expres în cadrul acestei definiții.
30.
Contrar opiniei susținute de UPC DTH, faptul că transmisia prin satelit este efectuată de terți nu repune în discuție această calificare a serviciului, întrucât UPC DTH asigură nu numai accesul la serviciul său prin intermediul unei rețele care există independent de serviciul respectiv, de exemplu prin internet sau prin rețeaua de telefonie, ci autorizează mai întâi transmisia și asigură accesul abonaților din Ungaria.
31.
Accesul abonaților din Ungaria este decisiv pentru aspectul dacă în acest stat membru este necesară în fapt o reglementare a serviciului respectiv în temeiul NCR. Astfel, în statele membre în care transmisia prin satelit, deși este receptată, nu poate fi totuși decodată din cauza lipsei unei oferte de servicii din partea UPC DTH, nu există nici necesitatea unei reglementări. În consecință, conform NCR, adevăratul destinatar al măsurilor de reglementare nu este operatorul prin satelit, ci cel mult UPC DTH.
b) Cu privire la oferta de conținuturi
32.
În plus, este necontestat faptul că, în ceea ce privește serviciul oferit exclusiv în mod oneros de UPC DTH, nu se exercită niciun fel de control editorial al programelor difuzate.
33.
Dimpotrivă, la prima vedere, se pare că serviciul furnizat de UPC DTH constă în oferirea de conținuturi. În acest caz, potrivit articolului 2 litera (c) din Directiva‑cadru, nu ar fi vorba despre un serviciu de comunicații electronice.
34.
Curtea a abordat însă această problemă într‑o procedură anterioară, referitoare la un serviciu similar furnizat de filiala‑soră a UPC DTH din Țările de Jos, care privea difuzarea unor pachete de programe într‑o rețea prin cablu. Astfel, directivele relevante, în special Directiva‑cadru și Directiva privind serviciile mass‑media audiovizuale (
11
), referitoare la conținuturi, stabilesc o distincție clară între producția de conținuturi, care implică o responsabilitate editorială, și transmiterea conținuturilor, care exclude orice responsabilitate editorială, întrucât conținuturile și transmiterea lor intră sub incidența unor reglementări separate, care urmăresc obiective specifice, fără a se referi nici la clienții serviciilor furnizate, nici la structura costurilor de transmisie facturate acestora din urmă (
12
).
35.
Astfel, pentru a exclude un serviciu din definiția serviciilor de comunicații electronice, nu prezintă relevanță dacă are drept obiect oferta de conținuturi, ci dacă include producția sa și/sau un control editorial. Situația în speță nu este însă aceasta.
c) Cu privire la principalul element al serviciului
36.
Cu toate acestea, ar putea fi vorba despre un serviciu care este exclus de la aplicarea NCR, întrucât nu constă în totalitate sau în principal într‑o transmisie. Astfel cum susține UPC DTH, transmisia constituie într‑adevăr doar un element dintr‑o serie de elemente care caracterizează serviciul.
37.
Și acest aspect a fost însă abordat în hotărârea deja pronunțată cu privire la filiala‑soră a UPC DTH din Țările de Jos. Astfel, este lipsit de relevanță faptul că clienții se abonează la un serviciu pentru a obține acces la anumite conținuturi (
13
), aceștia nefiind, așadar, motivați de accesul la un anumit sistem de transmisie. Dimpotrivă, un astfel de serviciu trebuie să facă obiectul NCR cel puțin în măsura în care include o transmisie (
14
).
38.
Curtea întemeiază această concluzie în special pe faptul că orice altă interpretare ar reduce în mod considerabil domeniul de aplicare al NCR, ar aduce atingere efectului util al dispozițiilor sale și ar compromite, prin urmare, realizarea obiectivelor pe care le urmărește. Astfel, finalitatea însăși a NCR fiind stabilirea unei veritabile piețe interne a comunicațiilor electronice în cadrul căreia, după cum reiese din considerentul (27) al Directivei‑cadru și din considerentul (5) al Directivei 2009/140, acestea trebuie, în final, să fie reglementate numai de dreptul concurenței, excluderea ofertei de pachete de programe accesibile prin cablu din domeniul de aplicare al NCR, sub pretextul că nu se limitează la transmiterea de semnale, ar lipsi domeniul menționat de orice efecte (
15
).
39.
Cu toate acestea, combinația unor servicii diferite nu are drept consecință faptul că toate elementele serviciilor fac obiectul reglementării în temeiul NCR. Dimpotrivă, astfel cum se arată în considerentul (20) al Directivei privind autorizarea, furnizorului sau distribuitorului de conținuturi îi pot fi impuse obligații, în conformitate cu alte dispoziții, fără a aduce atingere condițiilor stabilite în temeiul NCR (
16
).
40.
Prin urmare, la prima și la a șasea întrebare trebuie să se răspundă că serviciile în cadrul cărora prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit, care conține servicii de programe radio și de televiziune, constituie comunicații electronice în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva‑cadru în măsura în care au ca obiect transmiterea de semnale prin rețele de comunicații electronice. Furnizorii acestor servicii trebuie, așadar, calificați drept prestatori de servicii de comunicații electronice.
2. Cu privire la calificarea drept sistem de acces condiționat
41.
A cincea întrebare privește aspectul dacă serviciile în cadrul cărora prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit, care conține servicii de programe radio și de televiziune, trebuie considerate servicii de comunicații electronice sau servicii de acces condiționat în sensul articolului 2 litera (f) din Directiva‑cadru.
42.
Este evident că serviciul oferit de UPC DTH include un sistem de acces condiționat. Articolul 2 litera (f) din Directiva‑cadru definește un astfel de sistem ca fiind orice măsură și/sau dispoziție tehnică prin care accesul într‑o formă inteligibilă la un serviciu protejat de difuzare a programelor de radio sau televiziune se face prin abonament sau prin altă formă de autorizare individuală prealabilă. La fel este structurat accesul la pachetele de programe criptate oferite de UPC DTH.
43.
Se pare că întrebarea se întemeiază pe prezumția că un serviciu de comunicații electronice și un sistem de acces condiționat se exclud reciproc. În cazul în care ar fi vorba despre un sistem de acces condiționat, nu ar fi, așadar, aplicabile normele privind serviciile de comunicații electronice.
44.
Această prezumție ar fi însă falsă. Este adevărat că există anumite norme pentru sistemele de acces condiționat. Pe lângă Directiva privind protecția juridică a serviciilor cu acces condiționat sau întemeiate pe aceste servicii (
17
), trebuie menționate de asemenea articolul 6 din Directiva privind accesul și anexa I la această directivă. Dacă un sistem de acces condiționat este oferit separat de un serviciu de comunicații, el se supune exclusiv acestor norme.
45.
Cu toate acestea, potrivit definiției prevăzute la articolul 2 litera (ea) din Directiva‑cadru, printr‑o astfel de ofertă izolată se urmărește utilizarea de către beneficiarul serviciului, care oferă la rândul său un serviciu de comunicații, a unui serviciu asociat. Este vorba astfel despre un serviciu asociat unui serviciu de comunicații electronice, care permite sau asigură furnizarea de servicii prin intermediul respectivului serviciu sau dispune de acest potențial.
46.
Reglementarea unui serviciu de comunicații electronice nu se opune însă combinării sale cu un sistem de acces condiționat. Astfel, din împrejurarea că un serviciu este permis și asigurat prin intermediul unui al doilea serviciu nu rezultă că primul serviciu trebuie calificat la fel ca al doilea serviciu. Dimpotrivă, al doilea serviciu constituie o componentă a celui dintâi.
47.
Așadar, la a cincea întrebare trebuie să se răspundă că serviciile în cadrul cărora prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit, care conține servicii de programe radio și de televiziune, pot include sisteme de acces condiționat în sensul articolului 2 literele (ea) și (f) din Directiva‑cadru, însă nu trebuie considerate pentru acest motiv ca fiind în totalitate astfel de sisteme.
B – Cu privire la libera prestare a serviciilor
48.
A doua, a treia și a patra întrebare privesc aplicarea liberei prestări a serviciilor. Trebuie mai întâi clarificat aspectul dacă serviciul în litigiu intră în domeniul de aplicare al liberei prestări a serviciilor, în măsura în care este furnizat din Luxemburg pe teritoriul Ungariei (a se vedea în acest sens punctul 1). În continuare, trebuie să se examineze dacă desfășurarea procedurii administrative aplicabile acestui serviciu de către autoritățile statului gazdă este compatibilă cu libertatea menționată (a se vedea în acest sens punctul 2), precum și dacă statul respectiv poate solicita înregistrarea [a se vedea în acest sens punctul 3 litera b)] și/sau stabilirea unei sucursale pe teritoriul său [a se vedea în acest sens punctul 3 litera c)].
1. Cu privire la aplicabilitatea liberei prestări a serviciilor
49.
Emisia de mesaje televizate intră, la fel ca transmiterea acestora, sub incidența dispozițiilor TFUE privind prestarea de servicii (
18
). În plus, este cert că procedura principală se referă la oferirea acestor servicii unor persoane din Ungaria prin intermediul unei întreprinderi care are sediul în Luxemburg.
50.
Împrejurarea că UPC DTH nu oferă servicii comparabile în statul membru în care este stabilită filiala sa nu se opune aplicării liberei prestări a serviciilor prevăzute la articolul 56 TFUE. Astfel, dreptul unui operator economic stabilit într‑un stat membru de a furniza servicii în alt stat membru, consacrat de dispoziția menționată, nu este supus condiției ca operatorul respectiv să furnizeze de asemenea astfel de servicii în statul membru în care este stabilit. În această privință, articolul 56 TFUE impune numai ca prestatorul să fie stabilit în alt stat membru decât cel al destinatarului (
19
).
51.
Cu toate acestea, armonizarea efectuată prin NCR ar putea exclude examinarea în temeiul liberei prestări a serviciilor [a se vedea în acest sens litera a)]. În plus, se susține că invocarea liberei prestări a serviciilor ar fi abuzivă [a se vedea în acest sens litera b)].
a) Cu privire la armonizare
52.
Potrivit unei jurisprudențe constante, măsurile naționale într‑un domeniu care a făcut obiectul unei armonizări exhaustive la nivelul Uniunii trebuie să fie apreciate în raport cu dispozițiile acestei măsuri de armonizare, iar nu cu dispozițiile din dreptul primar (
20
).
53.
În consecință, Curtea pornește de la premisa că NCR pune în aplicare libera prestare a serviciilor în domeniul rețelelor și al serviciilor de comunicații electronice (
21
), astfel încât sunt aplicabile doar dispozițiile NCR (
22
). Acest lucru este valabil în domeniul emisiunilor radiotelevizate, de exemplu în privința concesionării de autorizații de emisie și a acordării de frecvențe radio de emisie (
23
). NCR nu are însă ca obiectiv armonizarea exhaustivă a tuturor normelor care privesc serviciile de comunicații electronice. Potrivit articolului 1 alineatul (3) din Directiva‑cadru, nu se aduce în schimb atingere măsurilor luate la nivel național, în conformitate cu dreptul Uniunii, care urmăresc atingerea unor obiective de interes general.
54.
Deși cererea de decizie preliminară conține numai aluzii în această privință, în special argumentul invocat de autoritatea de reglementare maghiară arată totuși că litigiul principal se referă în primul rând la relația dintre UPC DTH și abonații săi, deci la protecția consumatorilor.
55.
Directiva‑cadru și Directiva privind serviciul universal nu prevăd o armonizare completă a aspectelor privitoare la protecția consumatorilor. Articolul 20 din Directiva privind serviciul universal, care se raportează la contractele încheiate între consumatori și furnizori de servicii de comunicații electronice, se aplică potrivit articolului 1 alineatul (4) din această directivă, fără să aducă atingere normelor Uniunii privind protecția consumatorilor, precum și normelor de drept intern în materie conforme cu legislația Uniunii (
24
).
56.
Această constatare nu este repusă în discuție de împrejurarea că autorizația generală pentru furnizarea de rețele sau servicii de comunicații electronice prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din Directiva privind autorizarea și la punctul 8 din anexa la această directivă poate fi supusă, printre altele, normelor de protecție a consumatorilor specifice sectorului de comunicații electronice întrucât sarcina de a stabili conținutul acestor norme speciale de protecție a consumatorilor, cu respectarea cerințelor prevăzute de dreptul Uniunii, revine statelor membre.
57.
Prin urmare, în procedura principală nu se aplică (numai) dispozițiile NCR. În cazul în care instanțele naționale nu ajung la concluzia că sunt relevante alte dispoziții din dreptul derivat, de exemplu Directiva privind practicile comerciale (
25
), care reglementează de asemenea în mod exhaustiv anumite probleme (
26
), se aplică, așadar, libera prestare a serviciilor.
b) Cu privire la invocarea abuzivă a liberei prestări a serviciilor
58.
Republica Cehă consideră însă că UPC DTH nu poate invoca libera prestare a serviciilor întrucât este stabilită în Luxemburg numai în scopul de a oferi servicii în alte state membre. Prin urmare, libera prestare a serviciilor a fost invocată în mod abuziv.
59.
Trebuie admis argumentul potrivit căruia un stat membru este îndreptățit să ia măsuri destinate prevenirii situațiilor în care unii dintre resortisanții săi, prevalându‑se de posibilitățile create în temeiul tratatului, încearcă să se sustragă în mod abuziv de la aplicarea legislației naționale. De asemenea, justițiabilii nu se pot prevala în mod abuziv sau fraudulos de normele dreptului Uniunii (
27
).
60.
Cu toate acestea, exercitarea unei libertăți fundamentale în scopul de a beneficia de o legislație mai favorabilă a unui alt stat membru nu este, în sine, suficientă pentru a se concluziona că există o utilizare abuzivă a acestei libertăți (
28
).
61.
Chiar dacă s‑ar putea constata că transferul serviciului în litigiu de la o societate maghiară către UPC DTH era motivat numai de sustragerea în mod abuziv a serviciului respectiv de la aplicarea legislației maghiare, această constatare nu ar putea exclude aplicarea liberei prestări a serviciilor. Astfel, problema aplicabilității acesteia este distinctă de aceea dacă un stat membru poate să ia măsuri pentru a‑i împiedica pe unii dintre resortisanții săi ca, recurgând la posibilitățile oferite de tratat, să încerce să se sustragă abuziv de la aplicarea legislației lor naționale (
29
).
62.
Așadar, nu există elemente care să susțină teza potrivit căreia libera prestare a serviciilor ar fi exclusă în cazul invocării sale abuzive. Dimpotrivă, ar trebui să se examineze dacă eventualele măsuri de combatere a abuzului ar constitui restricții privind libera prestare a serviciilor, precum și, după caz, dacă acestea sunt justificate.
c) Concluzie intermediară
63.
Reglementările naționale referitoare la serviciile care sunt furnizate din Luxemburg pe teritoriul Ungariei și în cadrul cărora prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit, care conține servicii de programe radio și de televiziune, intră, prin urmare, sub incidența liberei prestări a serviciilor prevăzute la articolul 56 TFUE, în măsura în care nici NCR, nici alte dispoziții din dreptul derivat nu armonizează în mod exhaustiv domeniul lor de aplicare.
2. Cu privire la competența de control a autorităților maghiare
64.
Prin intermediul întrebării referitoare la competența autorităților maghiare se urmărește să se stabilească dacă libera prestare a serviciilor permite efectuarea unui control al serviciilor de către autoritățile statului gazdă. În această privință, trebuie să se examineze mai întâi aspectul dacă un astfel de control constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor și eventual dacă o asemenea restricție este justificată.
65.
Și în această privință trebuie amintit că competența autorităților naționale în cazul unei armonizări exhaustive trebuie să fie apreciată în raport cu dispozițiile dreptului derivat, iar nu cu libera prestare a serviciilor (
30
). Deși cerințele de fond privind protecția consumatorilor în domeniul comunicațiilor electronice nu sunt prevăzute de NCR, potrivit articolului 6 din Directiva privind autorizarea și punctului 8 din anexa la această directivă, statele membre pot supune autorizarea generală a unor astfel de servicii normelor de protecție a consumatorilor specifice sectorului de comunicații electronice. În conformitate cu articolul 10 din directiva menționată, sarcina de control cu privire la îndeplinirea acestor cerințe revine autorităților de reglementare naționale.
66.
Așadar, libera prestare a serviciilor se aplică numai în măsura în care competența de control nu rezultă deja din NCR sau din alte dispoziții ale dreptului derivat. Instanțele naționale trebuie să verifice în ce măsură această situație se regăsește în speță.
67.
În cazul în care competența pentru efectuarea controlului în discuție nu este reglementată deja de dreptul derivat al Uniunii, articolul 56 TFUE impune înlăturarea oricărei restricții privind libera prestare a serviciilor, chiar dacă aceasta se aplică fără a face distincție între prestatorii naționali și cei din alte state membre, atunci când este de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru, unde acesta furnizează în mod legal servicii similare (
31
).
68.
Astfel, orice control al serviciilor este de natură să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului. Totuși, în prezenta cauză nu sunt prestate servicii comparabile în statul în care este stabilit prestatorul. UPC DTH nu oferă în realitate acces la pachete de programe în Luxemburg.
69.
Cu toate acestea, este cert că, și în astfel de situații, restricțiile privind libera prestare a serviciilor necesită o justificare (
32
). La examinarea unei asemenea justificări ar putea prezenta relevanță lipsa unei activități de prestare a serviciilor pe teritoriul național. Astfel, se invocă opinia potrivit căreia efectuarea repetată de către statul gazdă a unor controale în statul de origine nu este în general necesară (
33
) decât atunci când în statul de origine are loc eventual un control.
70.
Acest aspect nu aduce însă atingere noțiunii de restricție. Așadar, noțiunea în cauză cuprinde într‑un astfel de caz și măsurile care sunt de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru, atunci când prestatorul nu oferă un serviciu comparabil în statul membru în care are sediul. Prin urmare, controlul efectuat de organele maghiare asupra serviciului furnizat de UPC DTH implică o restricție.
71.
O astfel de restricție privind libera prestare a serviciilor poate fi justificată de un motiv imperativ de interes general, în condițiile în care se aplică oricărei persoane sau întreprinderi care exercită o activitate pe teritoriul statului membru gazdă, atât timp cât aceasta este de natură să garanteze realizarea obiectivului pe care îl urmărește și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea sa și în măsura în care acest interes nu este protejat de normele care se aplică prestatorului în statul membru în care este stabilit (
34
).
72.
În speță nu există elemente care să susțină teza că UPC DTH ar trebui să fie supusă altor controale decât cele aplicabile prestatorilor naționali.
73.
În măsura în care controalele urmăresc protejarea consumatorilor, trebuie arătat că acesta este un obiectiv care face parte dintre cele care pot fi considerate motive imperative de interes general, care poate să justifice o restricție privind libera prestare a serviciilor (
35
).
74.
Deși anumite forme de controale pot fi disproporționate, nu este evident că acest lucru este deja valabil în ceea ce privește simpla competență de control a autorităților statului gazdă cu privire la serviciul în litigiu. O astfel de competență este în principiu de natură să promoveze protecția consumatorilor. Întrucât efectuarea unor controale comparabile în statul de origine nu este evidentă, această competență poate fi considerată, în limitele marjei de apreciere care îi revine statului membru gazdă, ca fiind totodată necesară. Nu se poate prezuma nici că rolul unei asemenea competențe este disproporționat în raport cu dezavantajele aferente.
75.
În plus, această concluzie corespunde aprecierii legiuitorului Uniunii exprimate la adoptarea Directivei privind autorizarea, care, chiar dacă nu ar fi aplicabilă controalelor concrete, prevede o astfel de competență de control a statului gazdă în ceea ce privește condițiile la care este supusă autorizarea generală.
76.
Mai mult, prin hotărârea Curții se confirmă faptul că un stat membru poate considera drept organism național de radiodifuziune un organism de radio și de televiziune care se stabilește în alt stat membru în scopul de a presta acolo anumite servicii pentru teritoriul primului stat, întrucât această măsură are drept obiect prevenirea situației ca, prin exercitarea libertăților garantate de tratat, organismele care se stabilesc în alt stat membru să se poată sustrage în mod abuziv de la obligațiile care decurg din legislația națională (
36
).
77.
În măsura în care dreptul derivat al Uniunii nu reglementează deja competența, articolul 56 TFUE nu împiedică, așadar, autoritățile statelor membre să desfășoare proceduri administrative referitoare la servicii care sunt prestate dintr‑un alt stat membru și în cadrul cărora prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe care conține servicii de programe radio și de televiziune.
3. Cu privire la necesitatea înregistrării și a stabilirii unei sucursale în Ungaria
78.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă cerința înregistrării serviciului în Ungaria [a se vedea în acest sens litera b)] sau chiar a stabilirii unei sucursale [a se vedea în acest sens litera c)] este compatibilă cu libera prestare a serviciilor. În primul rând, trebuie să analizăm însă problema dubiilor cu privire la admisibilitatea acestei întrebări [a se vedea în acest sens litera a)].
a) Cu privire la admisibilitatea celei de a treia întrebări
79.
Ungaria și autoritatea de reglementare maghiară au îndoieli privind admisibilitatea acestei întrebări, întrucât litigiul principal nu privește nici problema înregistrării, nici problema stabilirii unei sucursale. Prin urmare, această întrebare nu prezintă relevanță pentru soluționarea cauzei.
80.
Astfel, se pare că cel puțin problema înregistrării face obiectul unui alt litigiu, care a determinat formularea unei alte cereri de decizie preliminară care conține întrebări identice (
37
).
81.
Cu toate acestea, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea nu poate respinge o cerere de decizie preliminară decât dacă reiese în mod vădit că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (
38
).
82.
În răspunsul la cererea de lămuriri formulată de Curte în temeiul articolului 101 din Regulamentul de procedură, instanța de trimitere a precizat în plus că un răspuns la această întrebare poate fi de asemenea relevant pentru soluționarea procedurii principale.
83.
Întrucât Curtea nu poate exclude cu certitudine faptul că instanța de trimitere poate să se pronunțe în litigiul principal și asupra acestor aspecte ale conflictului dintre UPC DTH și autoritatea de reglementare, nu se poate constata că această întrebare nu are în mod vădit nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal ori că este de natură ipotetică. Este necesar, prin urmare, să se răspundă la întrebarea în discuție. În plus, este posibil ca răspunsul oferit în prezenta procedură să faciliteze soluționarea celei de a doua cereri de decizie preliminară menționate mai sus.
b) Cu privire la obligația de înregistrare
84.
În ceea ce privește înregistrarea în statul gazdă a serviciului în litigiu, rezultă deja din articolul 3 alineatele (2) și (3) din Directiva privind autorizarea că furnizorii de servicii de comunicații electronice, înainte de începerea activității în respectivul stat membru, pot fi obligați să adreseze autorității de reglementare o notificare conținând anumite informații.
85.
Potrivit articolului 3 alineatul (3) din Directiva privind autorizarea, aceste informații trebuie să fie suficiente pentru a ține un registru, dar, conform articolului 3 alineatul (2) a doua teză, întreprinderea în cauză nu poate fi obligată să obțină o decizie explicită sau orice alt act administrativ al autorității naționale de reglementare înainte de a‑și exercita drepturile ce decurg din autorizație. În a treia teză se prevede în mod clar că, după primirea notificării, dacă este necesar, o întreprindere își poate începe activitatea.
86.
Așadar, în ceea ce privește înregistrarea, articolul 3 din Directiva privind autorizarea exclude deja posibilitatea de a impune cerințe suplimentare în sarcina furnizorilor de servicii de comunicații electronice. Prin urmare, acestea nu pot fi apreciate nici pe baza liberei prestări a serviciilor.
87.
În consecință, reglementările naționale care obligă întreprinderile stabilite în alte state membre să se înregistreze la o autoritate națională în cazul în care oferă servicii de comunicații electronice consumatorilor de pe teritoriul național trebuie apreciate exclusiv în temeiul articolului 3 din Directiva privind autorizarea.
c) Cu privire la necesitatea stabilirii unei sucursale
88.
Condiția potrivit căreia o întreprindere trebuie să înființeze un sediu permanent sau o filială în statul membru în care prestația este executată contravine în mod direct liberei prestări a serviciilor, întrucât face imposibilă prestarea în acest stat membru a serviciilor de către întreprinderi stabilite în alte state membre (
39
). Prin urmare, și aceasta constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor.
89.
Această condiție este însă de natură să faciliteze efectuarea unui control eficient (
40
). Astfel, prin intermediul unui sediu stabilit pe teritoriul național, autoritățile competente obțin acces la informații, la persoane și la activele întreprinderii prestatoare de servicii.
90.
Totuși, obligația de stabilire a unui sediu constituie o restricție gravă privind libera prestare a serviciilor. Ea neagă libertatea menționată (
41
) într‑o anumită măsură și face practic imposibilă exercitarea acesteia. Prin urmare, în opinia Curții, obligația menționată nu este în general necesară. Pe de o parte, statul membru gazdă trebuie să țină într‑adevăr seama de obligații similare din statul de origine (
42
) și, pe de altă parte, poate solicita respectivului prestator să dovedească faptul că îndeplinește în statul de origine condițiile care justifică furnizarea în statul gazdă a serviciului în discuție (
43
).
91.
În prezenta cauză nu este evident dacă sunt necesare posibilitățile de control mai extinse pe care le‑ar oferi stabilirea unei sucursale sau a unei filiale locale. Dimpotrivă, reglementarea privind controlul conținuturilor emisiunilor de televiziune, și anume Directiva privind serviciile mass‑media audiovizuale, pornește de la premisa că, în orice caz, o astfel de stabilire a unui sediu nu este necesară pentru emițătorii programelor de televiziune (
44
). Respectând pe deplin semnificația protecției consumatorilor, întreprinderilor care transmit doar aceste conținuturi nu ar trebui să li se impună cerințe mai stricte. În plus, obligația de stabilire a unui sediu ar corespunde cel puțin obiectivelor de facilitare a obținerii unei autorizări pentru serviciile de comunicații electronice în conformitate cu NCR.
92.
În consecință, articolul 56 TFUE se opune unei obligații ca serviciile în cadrul cărora se furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit, care conține servicii de programe radio și de televiziune, să poată fi oferite numai prin intermediul unei sucursale în statul membru de recepție a acestor servicii sau al unei entități juridice autonome stabilite pe teritoriul statului respectiv.
V – Concluzie
93.
Propunem, așadar, Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate după cum urmează:
„1)
Serviciile în cadrul cărora prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit, care conține servicii de programe radio și de televiziune, constituie comunicații electronice în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva‑cadru în măsura în care au ca obiect transmiterea de semnale prin rețele de comunicații electronice. Furnizorii acestor servicii trebuie, așadar, calificați drept prestatori de servicii de comunicații electronice.
2)
Serviciile în cadrul cărora prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit, care conține servicii de programe radio și de televiziune, pot include sisteme de acces condiționat în sensul articolului 2 literele (ea) și (f) din Directiva‑cadru, însă nu trebuie considerate pentru acest motiv ca fiind în totalitate astfel de sisteme.
3)
Reglementările naționale referitoare la serviciile care sunt furnizate din Luxemburg pe teritoriul Ungariei și în cadrul cărora prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit, care conține servicii de programe radio și de televiziune, intră, prin urmare, sub incidența liberei prestări a serviciilor prevăzute la articolul 56 TFUE, în măsura în care nici noul cadru de reglementare pentru comunicații electronice, nici alte dispoziții din dreptul derivat nu armonizează în mod exhaustiv domeniul lor de aplicare.
4)
În măsura în care dreptul derivat al Uniunii nu reglementează deja competența, articolul 56 TFUE nu împiedică, așadar, autoritățile statelor membre să desfășoare proceduri administrative referitoare la servicii care sunt prestate dintr‑un alt stat membru și în cadrul cărora prestatorul furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe care conține servicii de programe radio și de televiziune.
5)
Reglementările naționale care obligă întreprinderile stabilite în alte state membre să se înregistreze la o autoritate națională în cazul în care oferă servicii de comunicații electronice consumatorilor de pe teritoriul național trebuie apreciate exclusiv în temeiul articolului 3 din Directiva privind autorizarea.
6)
Articolul 56 TFUE se opune unei obligații potrivit căreia serviciile în cadrul cărora se furnizează cu titlu oneros accesul condiționat la un pachet de programe transmis prin satelit, care conține servicii de programe radio și de televiziune, pot fi oferite numai prin intermediul unei sucursale în statul membru de recepție a acestor servicii sau al unei entități juridice autonome stabilite pe teritoriul statului respectiv.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (JO L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/140/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 (JO L 337, p. 37).
(
3
)	Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (JO L 108, p. 21, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 183), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/140.
(
4
)	Directiva 2002/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (JO L 108, p. 7, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 169), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/140.
(
5
)	Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (JO L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/136/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 (JO L 337, p. 11, rectificare în JO 2013, L 241, p. 9).
(
6
)	Directiva 2002/58/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 iulie 2002 privind prelucrarea datelor personale și protejarea confidențialității în sectorul comunicațiilor publice (JO L 201, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 36, p. 63), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/136.
(
7
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (JO L 204, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iulie 1998 (JO L 217, p. 18, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 282).
(
8
)	Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7 (C-380/05, Rep., p. I-349, punctele 73 și 77).
(
9
)	Hotărârea din 11 martie 2010, Telekomunikacja Polska (C-522/08, Rep., p. I-2079, punctul 29).
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 6 aprilie 1995, RTE și ITP/Comisia (C-241/91 P și C-242/91 P, Rec., p. I-743, punctul 52 și urm.), Hotărârea din 26 noiembrie 1998, Bronner (C-7/97, Rec., p. I-7791, punctul 37 și urm.), și Hotărârea din 17 februarie 2011, TeliaSonera Sverige (C-52/09, Rep., p. I-527, punctul 60 și urm.).
(
11
)	Directiva 2010/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 martie 2010 privind coordonarea anumitor dispoziții stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative în cadrul statelor membre cu privire la furnizarea de servicii mass‑media audiovizuale (JO L 95, p. 1, rectificare în JO 2010, L 263, p. 15).
(
12
)	Hotărârea din 7 noiembrie 2013, UPC Nederland (C‑518/11, punctul 41).
(
13
)	Hotărârea UPC Nederland (citată la nota de subsol 12, punctul 43).
(
14
)	Hotărârea UPC Nederland (citată la nota de subsol 12, punctul 44).
(
15
)	Hotărârea UPC Nederland (citată la nota de subsol 12, punctul 45).
(
16
)	A se vedea și considerentul (10) al Directivei‑cadru.
(
17
)	Directiva 98/84/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 noiembrie 1998 (JO L 320, p. 54, Ediție specială, 06/vol. 3, p. 73).
(
18
)	Hotărârea din 30 aprilie 1974, Sacchi (155/73, Rec., p. 409, punctul 6), Hotărârea din 29 noiembrie 2001, De Coster (C-17/00, Rec., p. I-9445, punctul 28), și Hotărârea din 13 decembrie 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium și alții (C-250/06, Rep., p. I-11135, punctul 28).
(
19
)	Hotărârea din 5 iunie 1997, VT4 (C-56/96, Rec., p. I-3143, punctul 22), și Hotărârea din 8 septembrie 2010, Carmen Media Group (C-46/08, Rep., p. I-8149, punctul 43).
(
20
)	Hotărârea din 12 octombrie 1993, Vanacker și Lesage (C-37/92, Rec., p. I-4947, punctul 9), Hotărârea din 11 decembrie 2003, Deutscher Apothekerverband (C-322/01, Rec., p. I-14887, punctul 64), și Hotărârea din 18 iulie 2013, Citroën Belux (C‑265/12, punctul 31).
(
21
)	Hotărârea Centro Europa 7 (citată la nota de subsol 8, punctele 76 și 80).
(
22
)	Hotărârea Centro Europa 7 (citată la nota de subsol 8, punctele 73 și 77).
(
23
)	Hotărârea Centro Europa 7 (citată la nota de subsol 8, punctul 85).
(
24
)	Hotărârea Telekomunikacja Polska (citată la nota de subsol 9, punctul 29).
(
25
)	Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260). A se vedea în acest sens Hotărârea Telekomunikacja Polska (citată la nota de subsol 9, punctele 31 și 32), precum și cauza pendinte UPC Magyarország (C‑388/13).
(
26
)	Hotărârea din 23 aprilie 2009, VTB‑VAB și Galatea (C-261/07 și C-299/07, Rep., p. I-2949, punctul 52), Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C-304/08, Rep., p. I-217, punctul 41), și Hotărârea Citroën Belux (citată la nota de subsol 20, punctul 20).
(
27
)	Hotărârea din 3 decembrie 1974, van Binsbergen (33/74, Rec., p. 1299, punctul 13), Hotărârea din 5 octombrie 1994, TV10 (C-23/93, Rec., p. I-4795, punctul 20), Hotărârea din 9 martie 1999, Centros (C-212/97, Rec., p. I-1459, punctul 24), și Hotărârea din 15 decembrie 2005, Nadin și Nadin‑Lux (C-151/04 și C-152/04, Rec., p. I-11203, punctul 45).
(
28
)	Hotărârea TV10 (citată la nota de subsol 27, punctul 15), Hotărârea Centros (citată la nota de subsol 27, punctul 27) și Hotărârea din 12 septembrie 2006, Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas (C-196/04, Rec., p. I-7995, punctul 37).
(
29
)	Hotărârea TV10 (citată la nota de subsol 27, punctul 15), Hotărârea Centros (citată la nota de subsol 27, punctul 18), și Hotărârea din 21 februarie 2013, A (C‑123/11, punctele 26 și 27).
(
30
)	A se vedea punctul 52 de mai sus.
(
31
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International (C-42/07, Rep., p. I-7633, punctul 51 și jurisprudența citată), Hotărârea din 8 iulie 2010, Sjöberg și Gerdin (C-447/08 și C-448/08, Rep., p I-6921, punctul 32), precum și Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League și alții (C-403/08 și C-429/08, Rep., p. I-9083, punctul 85).
(
32
)	A se vedea Hotărârea Carmen Media Group (citată la nota de subsol 19, punctul 55 și urm.), și Hotărârea TV10 (citată la nota de subsol 27, punctul 17 și urm.).
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 9 martie 2000, Comisia/Belgia (C-355/98, Rec., p. I-1221, punctele 35-38), Hotărârea din 29 aprilie 2004, Comisia/Portugalia (C-171/02, Rec., p. I-5645, punctul 60), și Hotărârea din 17 martie 2011, Peñarroja Fa (C-372/09 și C-373/09, Rep., p. I-1785, punctul 54).
(
34
)	Hotărârea Peñarroja Fa (citată la nota de subsol 33 și jurisprudența citată).
(
35
)	Hotărârea din 26 februarie 1991, Comisia/Italia (C‑180/89, Fremdenführer, Rec., p. I‑709, punctul 20), Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții (C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421, punctul 64), și Hotărârea din 12 septembrie 2013, Konstantinides (C‑475/11, punctul 51).
(
36
)	Hotărârea TV10 (citată la nota de subsol 27, punctul 21).
(
37
)	Cauza C‑563/13, UPC DTH (II).
(
38
)	Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman (C-415/93, Rec., p. I-4921, punctul 61), Hotărârea din 7 octombrie 2010, dos Santos Palhota și alții (C-515/08, Rep., p. I-9133, punctul 20), și Hotărârea din 30 mai 2013, X (C‑651/11, punctele 20 și 21).
(
39
)	Hotărârea din 21 ianuarie 2010, Comisia/Germania (C-546/07, Rep., p. I-439, punctul 39).
(
40
)	A se vedea Hotărârea din 20 mai 1992, Ramrath (C-106/91, Rec., p. I-3351, punctul 45).
(
41
)	A se vedea Hotărârea din 4 decembrie 1986 Comisia/Germania (205/84, Rec., p. 3755, punctul 52), și Hotărârea din 6 iunie 1996, Comisia/Italia (C-101/94, Rec., p. I-2691, punctul 31). A se vedea Hotărârea van Binsbergen (citată la nota de subsol 27, punctul 11).
(
42
)	Hotărârea Comisia/Germania (citată la nota de subsol 41, punctul 47), și Hotărârea din 11 martie 2004, Comisia/Franța (C-496/01, Rec., p. I-2351, punctul 71).
(
43
)	Hotărârea Comisia/Franța (citată la nota de subsol 42, punctele 70 și 72 și urm.)
(
44
)	A se vedea articolul 3 din Directiva privind serviciile mass‑media audiovizuale și Hotărârea din 22 septembrie 2011, Mesopotamia Broadcast și Roj TV (C-244/10 și C-245/10, Rep., p. I-8777, punctele 35 și 36).