62020CC0640
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL PRIIT PIKAMÄE
prezentate la 29 septembrie 2022 (
1
)
Cauza C‑640/20 P
PV
împotriva
Comisiei Europene
„Recurs – Funcție publică – Hărțuire morală – Avize medicale – Absențe nejustificate – Remunerație – Statutul funcționarilor Uniunii Europene – Articolul 11a – Conflict de interese – Articolele 21a și 23 – Drept penal național – Procedură disciplinară – Revocare – Retragerea revocării – Interesul de a exercita acțiunea – Nouă procedură disciplinară – Nouă revocare”
I. Introducere
1.
Prin intermediul recursului formulat, PV solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 30 ianuarie 2020, PV/Comisia (T‑786/16 și T‑224/18, denumită în continuare hotărârea atacată, nepublicată, EU:T:2020:17), prin care Tribunalul a respins cererile sale de constatare a faptului că a fost victimă a hărțuirii morale, de anulare a mai multe acte și de obligare a Comisiei Europene la repararea prejudiciului material și moral pe care acesta pretinde că l‑a suferit în perioada în care era funcționar al Comisiei.
2.
Prezentul recurs, întemeiat pe dreptul funcției publice europene, cuprinde zece motive care contestă în esență majoritatea constatărilor esențiale efectuate de Tribunal în hotărârea atacată cu privire la concluziile în anulare ale lui PV. În conformitate cu solicitarea Curții, prezentele concluzii se vor concentra asupra primelor două motive, precum și asupra celui de al optulea motiv de recurs. Examinarea acestor motive ne va conduce la analiza unei serii de probleme juridice inedite, și anume aplicabilitatea dreptului penal al statelor membre în cazul funcționarilor Uniunii, obligația de imparțialitate în cadrul funcției publice și posibilitatea de a sesiza Tribunalul cu o acțiune în anularea unei decizii administrative după retragerea acesteia.
II. Cadrul juridic
3.
Articolul 11a din Statutul funcționarilor Uniunii Europene, în versiunea aplicabilă litigiului (denumit în continuare „statutul”), prevede:
„(1)   În exercitarea atribuțiilor sale și sub rezerva dispozițiilor alineatului (2), funcționarul nu se va ocupa de nicio activitate în care are, în mod direct sau indirect, un interes personal, în special un interes de ordin familial sau financiar, care îi poate afecta independența.
(2)   Funcționarul care, în exercitarea atribuțiilor sale, trebuie să se ocupe de o activitate de tipul celor menționate la alineatul (1) comunică de îndată acest lucru autorității împuternicite să facă numiri. Aceasta adoptă măsurile care se impun și, în special, poate elibera funcționarul de responsabilitățile care îi revin în activitatea respectivă.
(3)   Funcționarul nu poate păstra sau dobândi, în mod direct sau indirect, în întreprinderile care sunt supuse controlului de către instituția căreia îi aparține sau care se află în relație cu aceasta, interese de așa natură sau importanță încât i‑ar putea afecta independența în exercitarea atribuțiilor sale.”
4.
Articolul 12a din statut prevede:
„(1)   Funcționarul se abține de la orice formă de hărțuire morală și sexuală.
(2)   Funcționarul care este victima unei hărțuiri morale sau sexuale nu suferă niciun prejudiciu din partea instituției. Funcționarul care a adus dovezi ce indică o hărțuire morală sau sexuală nu suferă niciun prejudiciu din partea instituției, în măsura în care a acționat cu bună‑credință.
(3)   Prin hărțuire morală se înțelege orice conduită abuzivă de lungă durată, repetată sau sistematică, ce se manifestă prin comportament, limbaj, acte, gesturi și înscrisuri care sunt intenționate și care aduc atingere personalității, demnității sau integrității fizice sau psihice ale unei persoane.
[…]”
5.
Articolul 19 primul paragraf din statut precizează:
„În cadrul procedurilor judiciare, funcționarul are obligația de a nu dezvălui, fără o autorizare din partea autorității împuternicite să facă numiri, sub niciun motiv, informații care i‑au fost aduse la cunoștință în exercitarea atribuțiilor sale. Autorizarea îi este refuzată numai în cazul în care acest lucru este impus de interesele Uniunii, iar refuzul nu poate atrage consecințe de natură penală pentru funcționarul în cauză. Funcționarul are această obligație și după încetarea raporturilor de muncă.”
6.
Articolul 21a din statut este formulat după cum urmează:
„(1)   Atunci când primește un ordin despre care consideră că prezintă nereguli sau a cărui executare o consideră susceptibilă de a produce inconveniente grave, funcționarul își informează de îndată superiorul ierarhic direct cu privire la aceasta; acesta, în cazul în care informația îi este prezentată în scris, îi răspunde, de asemenea, în scris. Sub rezerva alineatului (2), în cazul în care superiorul ierarhic direct confirmă ordinul, dar funcționarul consideră că o astfel de confirmare nu constituie un răspuns satisfăcător cu privire la motivele care îl îngrijorează, funcționarul prezintă problema, în scris, autorității ierarhice imediat superioare. În cazul în care aceasta confirmă ordinul în scris, funcționarul are obligația de a‑l executa, cu excepția cazului în care este în mod evident ilegal sau contrar normelor de securitate aplicabile.
(2)   În cazul în care superiorul ierarhic direct consideră că ordinul trebuie executat de îndată, funcționarul are obligația de a‑l executa, cu excepția cazului în care este în mod evident ilegal sau contrar normelor de securitate aplicabile. La cererea funcționarului, superiorul ierarhic direct are obligația de a da orice ordin de acest tip în scris.
(3)   Un funcționar care își informează superiorii cu privire la ordine pe care le consideră neregulamentare sau susceptibile să dea naștere unor dificultăți grave nu va suferi niciun prejudiciu din această cauză.”
7.
Articolul 23 primul paragraf din statut prevede:
„Privilegiile și imunitățile de care beneficiază funcționarii se acordă exclusiv în interesul Uniunii. Sub rezerva dispozițiilor Protocolului privind privilegiile și imunitățile, persoanele interesate nu sunt scutite de obligația de a se achita de obligațiile lor cu caracter privat și nici de obligația de a respecta legile și regulamentele de ordine în vigoare.”
8.
Articolul 24 din statut are următorul conținut:
„Uniunea oferă asistență funcționarului, în special în procedurile împotriva autorilor de amenințări, ultraj, insulte, acte sau declarații defăimătoare sau alte infracțiuni împotriva persoanei și a proprietății, la care funcționarul sau membrii familiei sale sunt supuși ca urmare a calității pe care o are și atribuțiilor sale.
Ea repară în mod solidar prejudiciile pe care funcționarul le suferă în astfel de cazuri, în măsura în care funcționarul, cu intenție sau printr‑o neglijență gravă, nu a fost la originea prejudiciilor în cauză și nu a putut să obțină repararea prejudiciilor din partea autorului acestora.”
9.
Articolul 59 alineatele (1) și (3) din statut prevede:
„(1)   Funcționarul care aduce dovezi în sprijinul faptului că nu își poate exercita atribuțiile din motiv de boală sau de accident beneficiază de drept de concediu de boală.
Funcționarul în cauză trebuie să notifice instituției sale incapacitatea sa în cel mai scurt timp posibil, precizând adresa la care se află. În cazul în care lipsește mai mult de trei zile, funcționarul este obligat să prezinte un certificat medical. Certificatul medical trebuie trimis cel târziu în a cincea zi de neprezentare la locul de muncă, data luată în considerare fiind cea a ștampilei poștale. În caz contrar, absența funcționarului se consideră nemotivată, cu excepția cazului în care certificatul nu este trimis din motive independente de voința funcționarului în cauză.
Funcționarul aflat în concediu de boală poate fi oricând supus unui examen medical organizat de instituție. În cazul în care acest examen nu poate avea loc din motive imputabile funcționarului în cauză, absența acestuia se consideră nemotivată de la data la care era prevăzut examenul respectiv.
În cazul în care, în urma examenului medical, rezultă că funcționarul în cauză este capabil să își exercite atribuțiile, absența acestuia se consideră nemotivată de la data examenului medical, sub rezerva paragrafului următor.
În cazul în care funcționarul în cauză consideră concluziile examenului medical organizat de autoritatea împuternicită să facă numiri ca fiind nejustificate din punct de vedere medical, funcționarul sau un medic acționând în numele său poate înainta instituției, în termen de două zile, o cerere prin care să solicite examinarea cazului de către un medic independent.
Instituția transmite de îndată cererea unui alt medic desemnat de comun acord de către medicul funcționarului și medicul consultant al instituției. În cazul în care, în termen de cinci zile, nu se ajunge la un astfel de acord, instituția alege o persoană de pe lista medicilor independenți alcătuită în fiecare an în acest scop de comun acord între autoritatea împuternicită să facă numiri și comitetul pentru personal. Funcționarul în cauză poate contesta alegerea instituției în termen de două zile lucrătoare, caz în care instituția alege o altă persoană de pe listă, această nouă alegere fiind definitivă.
Avizul medicului independent, emis după consultarea prealabilă a medicului funcționarului și a medicului‑consilier al instituției, are caracter obligatoriu. Atunci când avizul medicului independent confirmă concluziile examenului medical organizat de instituție, absența funcționarului este considerată nemotivată de la data examenului menționat anterior. Atunci când avizul medicului independent nu confirmă concluziile examenului menționat anterior, absența se consideră justificată în toate privințele.
[…]
(3)   Fără a aduce atingere aplicării dispozițiilor privind procedurile disciplinare, după caz, orice absență considerată nemotivată în temeiul alineatelor (1) și (2) se scade din durata concediului anual al funcționarului în cauză. În cazul epuizării concediului, funcționarul în cauză pierde dreptul la remunerație pe perioada corespunzătoare.”
10.
Articolul 60 primul paragraf din statut este formulat după cum urmează:
„Cu excepția cazurilor de boală sau de accident, funcționarul nu poate absenta fără permisiunea prealabilă a superiorului său ierarhic. Fără a aduce atingere aplicării eventuale a măsurilor cu caracter disciplinar, orice absență nemotivată stabilită în mod corespunzător se scade din durata concediului anual al funcționarului în cauză. În cazul epuizării concediului, funcționarul în cauză pierde dreptul la remunerație pe perioada corespunzătoare.”
11.
Articolul 6 alineatul (5) din anexa IX la statut prevede:
„(5) Funcționarul în cauză are dreptul de a recuza un membru al comisiei în termen de cinci zile de la constituirea comisiei. Instituția are, de asemenea, dreptul de a recuza un membru al comisiei.
În termenul menționat anterior, membrii comisiei pot solicita să fie scutiți de exercitarea acestei funcții din motive legitime și au obligația să se retragă din această funcție în cazul în care există un conflict de interese.
[…]”
III. Istoricul litigiului, procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
A. Istoricul litigiului
12.
Istoricul litigiului este prezentat la punctele 1-33 din hotărârea atacată. În scopul prezentei proceduri, acesta poate fi rezumat după cum urmează.
13.
PV, funcționar al Comisiei de la data de 16 iulie 2007, a fost repartizat la Direcția Generală (DG) Ocuparea forței de muncă, afaceri sociale și incluziune a Comisiei până la 30 septembrie 2009.
14.
La 5 august 2009, PV a depus o cerere de asistență în temeiul articolului 24 și al articolului 90 alineatul (1) din statut, întrucât se considera victimă a hărțuirii. Această procedură a fost închisă la 9 iunie 2010, în urma unei anchete efectuate de Oficiul de Investigație și de Disciplină al Comisiei, care a concluzionat că nu erau îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 12a alineatul (3) din statut pentru a califica un anumit comportament drept hărțuire morală, și după transferul lui PV la Direcția Generală (DG) Buget a Comisiei la 1 octombrie 2009.
15.
La 1 aprilie 2013, PV a fost repartizat la unitatea „Gestiune bugetară și financiară” din cadrul Direcției Generale (DG) Interpretare a Comisiei.
16.
La 12 noiembrie 2013, șeful acestei unități a depus o plângere disciplinară împotriva lui PV pentru probleme comportamentale, neaplicarea procedurilor în vigoare și lipsă de performanță.
17.
Începând de la 8 mai 2014, PV nu s‑a mai prezentat la locul de muncă, considerându‑se victimă a hărțuirii morale, și a trimis certificate medicale eliberate de medicul său curant.
18.
La 27 iunie și 10 octombrie 2014, medicii‑consilieri ai Comisiei au emis avize medicale în care se preciza că PV era apt să își reia activitatea. Ulterior, PV a fost convocat pentru vizite medicale de control și nu a răspuns la aceste convocări.
19.
La 23 decembrie 2014, PV a depus o a doua cerere de asistență în temeiul articolului 24 din statut. Prin decizia din 12 martie 2015, autoritatea împuternicită să facă numiri (AIPN) a decis că nu existau indicii privind existența vreunei hărțuiri morale împotriva lui PV și a concluzionat că aplicarea unor măsuri de urgentă de îndepărtare nu era, în consecință, justificată.
20.
Considerând că absențele lui PV erau nejustificate, Comisia a adoptat mai multe decizii de reținere din salariul lui PV.
21.
La 10 iulie 2015, Comisia a deschis procedura disciplinară CMS 13/087 împotriva lui PV pentru insubordonare repetată în exercitarea funcțiilor, comportament neadecvat și absențe nejustificate.
22.
Prin deciziile din 31 mai și 5 iulie 2016, AIPN a considerat că absențele lui PV pentru perioadele cuprinse între 5 februarie și 31 martie 2016 și între 4 aprilie și 31 mai 2016 sunt nemotivate.
23.
Prin decizia din 11 iulie 2016, Oficiul de Administrare și Plată a Drepturilor Individuale (PMO) a decis să suspende plata salariului reclamantului începând cu 1 iulie 2016.
24.
Prin decizia AIPN din 26 iulie 2016, adoptată în urma concluziilor procedurii disciplinare CMS 13/087, PV a fost revocat din funcție cu efect de la 1 august 2016 (denumită în continuare „decizia de revocare din 26 iulie 2016”). PV a depus o reclamație împotriva acestei decizii, care a fost respinsă prin decizia AIPN din 2 februarie 2017.
25.
Printr‑o notă din 31 iulie 2016, directorul general al Direcției Generale (DG) Interpretare i‑a comunicat lui PV intenția de a considera nemotivate absențele acestuia din perioada 2 iunie-31 iulie 2016 și de a efectua deducerile aferente din salariul său. Reclamația depusă de PV împotriva acestei note a fost respinsă prin decizia AIPN din 17 ianuarie 2017.
26.
Prin scrisoarea de preinformare din 21 septembrie 2016, PMO l‑a informat pe PV că are față de Comisie o datorie care se ridică la 42704,74 euro, corespunzătoare absențelor sale nejustificate. Reclamația depusă de PV împotriva acestei decizii a fost respinsă prin decizia AIPN din 17 ianuarie 2017.
27.
La 24 iulie 2017, AIPN și‑a retras decizia de revocare din 26 iulie 2016, iar PV a fost informat, prin nota directorului general al Direcției Generale (DG) Resurse Umane și Securitate, că urma să fie reintegrat la 16 septembrie 2017 în cadrul unității „Sisteme informatice și de conferință” a Direcției Generale (DG) Interpretare. Reclamația depusă de PV împotriva deciziei de retragere a revocării sale a fost respinsă prin decizia AIPN din 15 ianuarie 2018.
28.
Prin nota din 12 septembrie 2017, directorul PMO a compensat sumele datorate lui PV pentru perioada în care a fost revocat din funcție și datoriile acestuia față de Comisie, ceea ce a condus la o plată de 9550 de euro către PV. Reclamația introdusă de PV împotriva acestei note de compensare a fost respinsă prin decizia AIPN din 9 martie 2018.
29.
La 20 septembrie 2017, PV a fost informat că absențele sale începând cu data de 16 septembrie 2017 erau considerate nemotivate.
30.
La 6 octombrie 2017, Comisia a deschis procedura disciplinară CMS 17/025, pentru aceleași motive precum cele vizate de procedura disciplinară CMS 13/087. Reclamația formulată de PV împotriva deschiderii noii proceduri disciplinare a fost respinsă prin decizia AIPN din 2 mai 2018.
31.
La 13 octombrie 2017, Comisia a adoptat o decizie de stabilire a salariului lui PV la zero începând cu 1 octombrie 2017.
32.
Prin e‑mailul din 15 noiembrie 2017, PV a fost invitat să participe la exercițiul de evaluare FP 2016. Reclamația depusă de PV împotriva acestei invitații a fost respinsă prin decizia AIPN din 16 martie 2018.
33.
Prin e‑mailul din 22 februarie 2018, PV a fost invitat să participe la exercițiul de evaluare FP 2017. Reclamația introdusă de PV împotriva acestei invitații a fost respinsă prin decizia AIPN la 1 iunie 2018.
34.
Prin decizia din 21 octombrie 2019, Comisia l‑a revocat pe PV din funcție, ca urmare a concluziilor procedurii disciplinare CMS 17/025. Această revocare a intrat în vigoare la 1 noiembrie 2019.
B. Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
35.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 decembrie 2017, după ce președintele Tribunalului a admis cererea sa de asistență judiciară, PV a sesizat Tribunalul cu o acțiune în anularea mai multor acte și pentru obligarea Comisiei la plata către el a sumei de 889000 de euro și a sumei de 132828,67 euro cu titlu de despăgubiri pentru prejudiciul moral și, respectiv, pentru prejudiciul material pretinse.
36.
În susținerea acestei acțiuni, PV a invocat cinci motive, întemeiate în special, în primul rând, pe încălcarea articolului 12a din statut, în al doilea rând, pe încălcarea articolelor 11a, 21a și 23 din statut, precum și a principiilor legalității și regularității actelor administrative, în al treilea rând, pe încălcarea principiului solicitudinii și a obligației de asistență prevăzute la articolul 24 din statut și, în al patrulea rând, pe încălcarea articolelor 59 și 60 din statut.
37.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 aprilie 2018, PV a sesizat Tribunalul cu o acțiune prin care a solicitat constatarea faptului că a fost victima hărțuirii morale, anularea altor acte și obligarea Comisiei la plata către el a sumei de 98000 de euro și a sumei de 23190,44 euro cu titlu de despăgubiri pentru prejudiciul moral și, respectiv, pentru prejudiciul material pretinse.
38.
În sprijinul acestei acțiuni, PV a invocat șapte motive, întemeiate în special, în primul rând, pe încălcarea articolului 12a din statut, în al doilea rând, pe încălcarea articolelor 21a și 23 din statut, precum și a principiilor legalității și regularității actelor administrative, în al treilea rând, pe încălcarea articolului 11a din statut și a articolului 41 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), în al patrulea rând, pe încălcarea principiului solicitudinii și, în al cincilea rând, pe încălcarea principiului excepției de neexecutare și a principiului legalității.
39.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins în întregime acțiunile formulate de PV.
40.
În primul rând, Tribunalul a constatat inadmisibilitatea concluziilor lui PV în sensul constatării de către Tribunal a faptului că acesta a fost victimă a hărțuirii morale, precum și a celor în sensul anulării, printre altele, a deciziei de revocare din 26 iulie 2016 și a deciziilor atacate cu titlu subsidiar în cauza T‑786/16, între care se numără decizii de reținere din salariu, decizii de respingere a unor cereri de asistență și a unor avize medicale privind absențele nejustificate.
41.
În al doilea rând, Tribunalul a respins ca nefondate concluziile în anulare din cele două acțiuni.
42.
Mai întâi, aceasta a considerat că faptele de hărțuire morală invocate de PV nu au fost stabilite corespunzător cerințelor legale.
43.
În al treilea rând, Tribunalul a respins argumentele lui PV referitoare la încălcarea articolelor 11a, 21a și 23 din statut și a principiilor legalității și regularității actelor administrative, a principiului solicitudinii, precum și a obligației de asistență prevăzute la articolul 24 din statut, a articolelor 59 și 60 din statut și a principiilor excepției de neexecutare și legalității.
44.
În al patrulea rând, Tribunalul a respins cererile de despăgubire ale lui PV, considerând că acestea se întemeiau în esență pe caracterul pretins nelegal al deciziilor care făceau obiectul acțiunilor în anulare și a căror nelegalitate nu a fost dovedită.
IV. Procedura în fața Curții și concluziile părților
A. Procedura în fața Curții
45.
În conformitate cu articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Curtea a decis să nu organizeze o ședință de audiere a pledoariilor.
B. Concluziile părților
46.
Recursul a fost depus de PV la 23 noiembrie 2020 și a fost înscris în registrul grefei Curții la 30 noiembrie 2020. PV solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
judecarea litigiului și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două grade de jurisdicție.
47.
Comisia a depus un memoriu în răspuns la 22 aprilie 2021, înscris în registrul grefei Curții la 23 aprilie 2021, în care solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea lui PV la plata cheltuielilor de judecată.
V. Analiză juridică
A. Observații preliminare
48.
Așa cum am indicat în introducere, prezentele concluzii se vor concentra asupra primelor două motive, precum și asupra celui de al optulea motiv de recurs. Aspectele juridice care urmează să fie examinate se referă în esență la vocația dreptului penal al statelor membre de a se aplica funcționarilor Uniunii, la obligația de imparțialitate în cadrul funcției publice și la posibilitatea de a sesiza Tribunalul cu o acțiune în anularea unei decizii administrative după retragerea acesteia. Examinarea acestor probleme juridice în lumina contextului specific al prezentei cauze pare indispensabilă pentru soluționarea litigiului.
49.
Având în vedere complexitatea situației de fapt din prezenta cauză, pare oportun să amintim, cu titlu preliminar, normele care reglementează procedura de recurs. În conformitate cu articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept. Astfel, după cum confirmă jurisprudența constantă, Tribunalul este singurul competent, pe de o parte, să stabilească faptele și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte. În schimb, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze elementele de probă pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia. În consecință, aprecierea elementelor de probă de către Tribunal nu constituie o chestiune de drept supusă, ca atare, controlului Curții (
2
).
50.
Cu toate acestea, în cazul în care Tribunalul a constatat sau a apreciat faptele, Curtea este competentă, în temeiul articolului 256 TFUE, să exercite un control asupra calificării juridice a acestor fapte și asupra consecințelor juridice care au fost stabilite de Tribunal pe baza lor. În mod excepțional, Curtea poate exercita un control asupra aprecierii situației de fapt de către Tribunal atunci când un reclamant susține că Tribunalul a denaturat elementele de probă (
3
). În acest caz, reclamantul trebuie să indice cu precizie elementele de probă care ar fi fost denaturate și să arate erorile de apreciere care, în opinia sa, au condus la această denaturare. Astfel cum rezultă din jurisprudență, are loc o denaturare dacă, fără a se recurge la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă existente este vădit greșită (
4
).
51.
Aceste observații preliminare sunt deosebit de relevante în prezentul context, dat fiind că PV repune în discuție aprecierea unor elemente de fapt, precum și anumite concluzii la care a ajuns Tribunalul. Avem în vedere în special pretinsa hărțuire morală la care ar fi fost supus PV de către alți funcționari în exercitarea atribuțiilor sale, fără a fi reușit să o dovedească însă în primă instanță. În această privință trebuie arătat că Tribunalul a constatat în hotărârea sa, fără a săvârși o eroare de drept, că informațiile furnizate de PV nu permiteau să se concluzioneze că a existat o asemenea hărțuire morală (
5
). În plus, trebuie observat că Tribunalul a subliniat în mod corect că unele dintre măsurile reproșate Comisiei și percepute de PV ca fiind susceptibile să constituie hărțuire, precum suspendarea salariului pentru absențe nejustificate și evaluarea competenței, a randamentului și a conduitei în serviciu a fiecărui funcționar, sunt prevăzute în mod expres în statut (
6
). Este clar că, în absența unor dovezi contrare, legalitatea acestor măsuri nu poate fi repusă în discuție în mod serios.
52.
În consecință, deși PV contestă motivele hotărârii atacate, procedura de recurs nu poate fi totuși deturnată pentru a obliga Curtea să reevalueze ea însăși situația de fapt. Dimpotrivă, având în vedere repartizarea clară a competențelor între instanțele Uniunii, descrisă la punctele anterioare, este imperativ ca examinarea recursului să fie limitată la o analiză strictă a problemelor de drept supuse atenției Curții.
B. Cu privire la primul motiv de recurs
1.
Argumentele părților
53.
Prin intermediul primului motiv, PV critică aprecierea efectuată de Tribunal, la punctele 184 și 185 din hotărârea atacată, cu privire la argumentele întemeiate în primă instanță pe încălcarea articolelor 21a și 23 din statut.
54.
În primul rând, Tribunalul ar fi încălcat articolul 2 TUE, precum și articolul 67 alineatul (3) și articolul 270 TFUE, întrucât a considerat, la punctul 185 din hotărârea atacată, că raportul de muncă dintre un funcționar și instituția sa este reglementat exclusiv de statut, în condițiile în care sunt relevante alte surse de drept, în special dreptul penal al statului membru pe teritoriul căruia lucrează agentul în cauză. Astfel, orice infracțiune săvârșită de un agent ar constitui o încălcare a articolului 23 din statut. Or, hărțuirea morală, falsul în înscrisuri oficiale, avizele medicale false și corupția constituie infracțiuni în temeiul Codului penal belgian.
55.
În al doilea rând, Tribunalul ar fi denaturat situația de fapt prin omisiune, neluând în considerare mai multe elemente determinante. Mai întâi, PV menționează ordonanțele judecătorului de instrucție belgian prin care s‑a dispus audierea, în cadrul regimului „Salduz III”, a anumitor funcționari ai Comisiei implicați în adoptarea anumitor acte atacate, care ar demonstra că aceste persoane sunt considerate ca fiind suspecți în ceea ce privește faptele reclamate. În continuare, el se referă la reținerea dosarului disciplinar CMS 17/025 de către judecătorul de instrucție cu titlu de element de probă pentru infracțiunea de „fals în înscrisuri publice”, care ar fi avut loc la 19 septembrie 2018.
56.
În al treilea rând, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat, la punctul 184 din hotărârea atacată, că numai o hotărâre de condamnare ar putea stabili fapte de hărțuire morală sau de fals în înscrisuri și prin refuzul de a lua în considerare ordonanțele adoptate în cadrul anchetei belgiene în legătură cu aceste fapte.
57.
Comisia susține, în primul rând, că critica formulată de PV potrivit căreia Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept la punctul 185 din hotărârea atacată rezultă dintr‑o interpretare eronată a acestei hotărâri. La punctul respectiv, Tribunalul s‑ar fi limitat să amintească faptul că raportul de muncă dintre un funcționar și instituția sa este reglementat de statut și că Tribunalul aplică numai dreptul funcției publice, iar nu orice drept național.
58.
În al doilea rând, Tribunalul ar fi constatat, fără a denatura situația de fapt, că instanțele belgiene nu s‑au pronunțat cu privire la faptele invocate de PV. În această privință, convocarea anumitor funcționari ai Comisiei la o audiere în cadrul regimului „Salduz III” nu ar constitui în niciun caz o recunoaștere a vinovăției lor. În plus, Tribunalul nu ar fi denaturat situația de fapt prin faptul că nu a desprins nicio consecință din pretinsa reținere a dosarului disciplinar CMS 17/025 de către un judecător de instrucție belgian, la inițiativa lui PV, care nu a permis în niciun caz să se deducă că s‑ar fi constatat un „fals în înscrisuri publice”.
59.
În al treilea rând, Tribunalul ar fi considerat în mod corect că plângerile penale în curs de cercetare nu demonstrează existența unei hărțuiri morale sau a unui fals în înscrisuri.
2.
Apreciere
60.
Prin intermediul primului motiv, PV susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, la punctul 185 din hotărârea atacată, că raportul de muncă dintre un funcționar și instituția sa este reglementat „exclusiv” de statut. Raționamentul dezvoltat de Tribunal la acest punct constă în a exclude, în temeiul articolului 270 TFUE, orice relevanță a dreptului național și mai ales a dreptului penal în examinarea chestiunii dacă AIPN a încălcat articolele 21 și 23 din statut prin adoptarea deciziilor atacate în primă instanță. Or, potrivit lui PV, Tribunalul nu ar fi luat în considerare „celelalte surse de drept” care reglementează raportul de muncă și în special legislația penală a statului membru de la locul de repartizare al funcționarului.
61.
În această privință trebuie amintit că PV a susținut în fața Tribunalului că deciziile în cauză sunt afectate de nelegalitate pentru motivul că se întemeiază pe acte care constituie infracțiuni săvârșite de funcționari și agenți ai Comisiei pe teritoriul Belgiei. PV a argumentat că, în temeiul articolului 21a alineatul (2) din statut, un funcționar sau un agent al Uniunii trebuie să refuze să săvârșească acte ilegale și că, în conformitate cu articolul 23 din statut, acesta este obligat să respecte regulamentele de ordine din țara în care lucrează. Acesta este motivul pentru care PV consideră că AIPN ar fi trebuit să țină seama de deciziile adoptate de autoritățile judiciare belgiene ca urmare a plângerilor cu constituire de parte civilă pe care el le‑a depus împotriva a numeroase persoane.
a)
Normele de drept al funcției publice în ordinea juridică a Uniunii
62.
Trebuie observat de la bun început că, astfel cum subliniază PV în observațiile sale, normele de drept care reglementează funcția publică se regăsesc la toate nivelurile ierarhiei normative a ordinii juridice a Uniunii, și anume în dreptul primar, în principiile generale și în dreptul derivat. În acest context, nu trebuie uitată contribuția valoroasă pe care jurisprudența Curții și a Tribunalului o aduce în privința normelor aplicabile funcționarilor și celorlalți agenți. Hotărârile acestora sunt obligatorii pentru instituții în temeiul articolului 266 TFUE. Acestea fiind spuse, dreptul codificat, precum și interacțiunea acestuia cu ordinile juridice naționale sunt cele care prezintă o importanță primordială în scopul examinării primului motiv.
1) Dreptul primar și principiile generale de drept
63.
Dreptul primar este format în principal din tratatele fondatoare și protocoalele la acestea, precum și din cartă. Numeroase principii fundamentale înscrise în tratate sunt obligatorii pentru funcționari în exercitarea atribuțiilor lor. Printre acestea se numără, de exemplu, valorile și obiectivele Uniunii, enunțate la articolul 2 și, respectiv, la articolul 3 TUE. În plus, în conformitate cu articolul 298 alineatul (1) TFUE, instituțiile, organele, oficiile și agențiile Uniunii sunt susținute de o administrație europeană transparentă, eficientă și independentă în îndeplinirea misiunilor lor. În schimb, alte dispoziții de drept primar necesită adoptarea de către instituții a unor acte de drept derivat pentru a putea fi concretizate. Acesta este cazul articolului 336 TFUE, care prevede că Parlamentul și Consiliul, hotărând prin regulamente în conformitate cu procedura legislativă ordinară și după consultarea celorlalte instituții interesate, adoptă Statutul funcționarilor Uniunii Europene și Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii.
64.
Articolul 270 TFUE conferă Curții de Justiție a Uniunii Europene competența de a se pronunța asupra oricărui litigiu dintre Uniune și agenții acesteia, în limitele și condițiile stabilite prin statut și regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii. La rândul său, articolul 340 TFUE prevede că Uniunea este obligată să repare, în conformitate cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, prejudiciile cauzate de instituțiile sale sau de agenții săi în exercițiul funcțiunilor lor, iar răspunderea personală a agenților față de Uniune este reglementată de dispozițiile care le stabilesc statutul sau regimul care li se aplică. Mai exact, articolul 339 TFUE impune funcționarilor Uniunii obligația de a nu divulga informațiile care, prin natura lor, constituie secret profesional și îndeosebi informațiile referitoare la întreprinderi și la relațiile lor comerciale sau la elementele de preț de cost.
65.
În conformitate cu articolul 51 TUE, protocoalele au aceeași valoare juridică precum tratatele și, prin urmare, fac parte integrantă din dreptul primar. Dintre acestea, Protocolul (nr. 7) privind privilegiile și imunitățile Uniunii (denumit în continuare „Protocolul nr. 7”), vizează în mod direct funcționarii și alți agenți în mai multe dintre dispozițiile sale și le consacră capitolul V. Acest protocol conține dispoziții esențiale pentru funcția publică, în special în materie de imunitate fiscală și jurisdicțională, asupra cărora vom reveni ulterior în analiza noastră (
7
).
66.
Carta, care, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) TUE, are aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor, se aplică tuturor actelor de drept derivat al Uniunii, care includ, printre altele, statutul. Funcționarii se bucură de drepturile protejate de cartă și trebuie, la rândul lor, să respecte drepturile fundamentale ale cetățenilor în exercitarea atribuțiilor lor. În acest sens, articolul 41 din cartă, care consacră dreptul la bună administrare, are o importanță deosebită (
8
).
67.
Pe parcursul procesului de integrare europeană, Curtea a identificat numeroase principii generale ale dreptului Uniunii. În domeniul serviciului public, aceste principii vizează în principal drepturile fundamentale protejate de Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”). În temeiul articolului 6 alineatul (3) TUE, drepturile fundamentale, astfel cum sunt garantate de CEDO, constituie principii generale ale dreptului Uniunii. Înainte să devină obligatorie carta, CEDO constituia o sursă esențială în materie de protecție a cetățenilor, inclusiv a funcționarilor publici.
68.
Deși este adevărat că în prezent carta joacă un rol mai important, instanțele Uniunii continuă să facă trimitere la CEDO și la jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, atunci când este necesar, pentru a interpreta dispozițiile cartei sau chiar pentru a completa protecția garantată de acestea. CEDO nu și‑a pierdut importanța pentru dezvoltarea dreptului Uniunii întrucât articolul 52 alineatul (3) din cartă prevede că, în măsura în care carta conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin CEDO, înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de convenția menționată, fără ca această dispoziție să împiedice dreptul Uniunii să confere o protecție mai largă.
2) Dreptul derivat
69.
Statutul stabilește în detaliu regimul aplicabil funcționarilor care lucrează în cadrul instituțiilor Uniunii în ceea ce privește, printre altele, recrutarea și evoluția carierei, condițiile de muncă, drepturile și obligațiile, regimul financiar și regimul disciplinar (
9
). Statutul are forma juridică a unui regulament, ceea ce înseamnă că este obligatoriu în toate elementele sale pentru instituțiile și organele Uniunii și pentru statele membre. Astfel cum a subliniat Curtea în jurisprudența sa, „[r]ezultă că, în afara efectelor pe care statutul le produce în ordinea internă a administrației Uniunii, el este de asemenea obligatoriu pentru statele membre în măsura în care sprijinul lor este necesar în vederea punerii sale în aplicare” (
10
), ceea ce presupune că, în cazul în care o dispoziție statutară necesită măsuri naționale de punere în aplicare, „statele membre sunt obligate să adopte toate măsurile generale sau specifice corespunzătoare” (
11
).
70.
Normele juridice aplicabile relației dintre funcționar și instituția sa sunt stabilite prin dispozițiile statutare adoptate prin regulament, ceea ce înseamnă că acestea pot fi modificate de Parlament și de Consiliu dacă este necesar. Prin urmare, este vorba despre un raport de muncă reglementat de dreptul public, a cărui gestionare de către instituția în cauză constituie un caz de administrare directă, ceea ce înseamnă că toate deciziile care pot afecta funcționarul sunt adoptate de aceasta în mod unilateral, în conformitate cu normele și cu procedurile prevăzute de statut sau de dispozițiile generale de punere în aplicare, și constituie măsuri administrative. Regimul statutar se aplică în întregime funcționarilor Uniunii, și anume oricărei persoane care a fost numită în condițiile prevăzute de acest statut într‑un post permanent în cadrul uneia dintre instituțiile Uniunii printr‑un act scris al AIPN.
71.
Deși statutul reprezintă textul central de drept derivat privind funcția publică a Uniunii (
12
), există și alte acte care pun în aplicare diversele dispoziții statutare și reglementează, printre altele, sistemul fiscal, regimul lingvistic, protecția datelor cu caracter personal, regimul de eliberare a permiselor de liberă trecere și recrutările cu ocazia extinderilor. Acest domeniu este caracterizat de o eterogenitate a normelor care pun în aplicare sau interpretează dispozițiile statutului. În general, se face distincție între actele prevăzute în mod expres în statut și actele sui generis. Acestea fiind spuse, o enumerare exhaustivă a acestor acte ar depăși cadrul prezentelor concluzii și ar exceda obiectivului nostru. Este însă important de reținut în acest stadiu al analizei că, în pofida eterogenității actelor normative, principiul unicității regimului statutar impune ca textele de punere în aplicare să fie aceleași în toate instituțiile și să se evite interpretările excesiv de divergente. Această cerință răspunde interesului de a garanta unicitatea funcției publice europene, stabilită ca principiu la articolul 9 alineatul (3) din Tratatul de la Amsterdam (
13
), și a cărei expresie o constituie articolele 1 și 1a din statut.
b)
Incidența dreptului național asupra funcției publice europene
1) Independența Uniunii în privința gestionării funcției publice
72.
Rezultă din cuprinsul punctelor pe care tocmai le‑am prezentat că ordinea juridică a Uniunii dispune de propriile norme care reglementează relația dintre funcționar și instituția sa, majoritatea fiind codificate în statut. Este motivul pentru care mai multe dispoziții, chiar și de drept primar (
14
), fac trimitere la acesta, cum este chiar articolul 270 TFUE, menționat de Tribunal în hotărârea atacată pentru a aminti competența exclusivă a instanțelor Uniunii de a soluționa litigiile privind funcția publică (
15
).
73.
În virtutea autonomiei sale organizatorice, administrația Uniunii este în mare măsură independentă de ordinele juridice naționale, ceea ce nu exclude faptul că anumite norme necesită eventual o punere în aplicare de către instituțiile Uniunii însele sau de către statele membre pentru a asigura buna funcționare a Uniunii în calitate de organizație supranațională. Acest aspect nu este însă suficient în sine pentru a se putea afirma că dreptul național determină în vreun fel funcționarea administrației Uniunii. O astfel de afirmație ar fi eronată, având în vedere intenția vădită a fondatorilor Uniunii de a crea o funcție publică europeană „independentă” în sensul articolului 298 alineatul (1) TFUE, ceea ce se reflectă de altfel în natura juridică a normelor sale și în structura instituțională a acestei organizații supranaționale (
16
).
74.
Din această perspectivă, afirmația Tribunalului de la punctul 185 din hotărârea atacată, potrivit căreia „raportul de muncă dintre un funcționar și instituția sa este reglementat exclusiv de statut”, nu este incorectă din punct de vedere juridic. Pe de o parte, ne putem întreba dacă, având în vedere multitudinea surselor de drept al funcției publice, este suficient de exactă din punct de vedere juridic utilizarea adverbului „exclusiv” în acest context. Pe de altă parte, o astfel de afirmație pare perfect justificată având în vedere principiul deja menționat al unicității statutului, în temeiul căruia toți funcționarii din toate instituțiile Uniunii sunt supuși unui statut unic și, prin urmare, acelorași dispoziții. În primul rând, este incontestabil că statutul constituie elementul central al unui corpus de drept compus din diferite norme juridice. În al doilea rând, este evident că toți funcționarii Comisiei, dintre care PV făcea parte, sunt supuși normelor statutului. În consecință, considerăm că punctul 185 din hotărârea atacată trebuie interpretat în sensul că Tribunalul a avut ca obiectiv să reitereze vocația normelor din statut de a se aplica funcționarilor Comisiei, ceea ce este incontestabil din punct de vedere juridic.
75.
PV reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a recunoscut relevanța dreptului penal național. Potrivit lui PV, deciziile atacate în primă instanță nu ar fi putut fi adoptate întrucât nu sunt conforme cu dreptul penal belgian. Cu toate acestea, trebuie remarcat că Tribunalul a făcut referire numai la „raportul de muncă dintre funcționar și instituția sa”, care este reglementat efectiv de statut. Astfel, prezenta cauză privește un litigiu care ține exclusiv de funcția publică a Uniunii și are ca obiect activitatea profesională a lui PV în cadrul Comisiei.
76.
În consecință, problema care trebuie examinată nu este dacă dreptul penal belgian s‑ar putea aplica în prezenta cauză. Instanțele Uniunii nu au competența de a interpreta dreptul penal belgian. O acțiune care vizează interpretarea dreptului național ar fi în mod vădit inadmisibilă. Considerăm că tocmai acest lucru a urmărit să exprime Tribunalul prin trimiterea la articolul 270 TFUE. De altfel, trebuie amintit că nici instanțele naționale nu au competența de a se pronunța cu privire la interpretarea normelor din statut, ceea ce subliniază independența Uniunii în gestionarea funcției publice.
2) Raportul între procedura penală și cea disciplinară
77.
În pofida acestor considerații, este adevărat că, în conformitate cu articolul 23 primul paragraf din statut, funcționarii Uniunii au obligația de a „respecta legile și regulamentele de ordine în vigoare”, ceea ce include în mod evident dreptul penal. O încălcare a legilor și a regulamentelor menționate ale statului în care are sediul instituția poate necesita ridicarea imunității unui funcționar, în conformitate cu articolul 17 din Protocolul nr. 7, pentru a permite, dacă este cazul, desfășurarea de anchete penale împotriva acestuia. Astfel cum a precizat Curtea în Hotărârea Comisia/RQ (
17
), „o decizie de ridicare a imunității unui funcționar […] modifică situația juridică [a acestuia din urmă] prin simplul efect al suspendării protecției conferite funcționarului respectiv prin imunitatea de jurisdicție prevăzută la articolul 11 litera (a) din Protocolul nr. 7, restabilind în privința sa statutul de persoană supusă dreptului comun al statelor membre și expunându‑l, fără a fi necesară vreo normă intermediară, unor măsuri, în special de detenție și de urmărire în justiție, instituite de acest drept comun” (
18
).
78.
Acestea fiind spuse, trebuie totuși să se constate că comportamentul lui PV în calitate de funcționar, care este în discuție în prezenta cauză, nu a făcut obiectul unei anchete penale din partea autorităților judiciare belgiene. Mai degrabă PV este cel care le reproșează colegilor săi că au încălcat legislația penală belgiană. De altfel, însuși Tribunalul atrage atenția asupra acestei împrejurări la punctul 187 din hotărârea atacată. În consecință, nu este clar ce impact ar putea avea asupra propriului statut de funcționar pretinsa vocație a dreptului penal belgian de a se aplica unor terți.
79.
În afara acestor îndoieli cu privire la relevanța dreptului penal național în prezenta cauză, trebuie arătat că, în general, acesta are numai o incidență indirectă asupra raportului de muncă dintre funcționar și instituția sa, ca urmare a finalității sale specifice. Astfel, procedura penală privește respectarea normelor de menținere a ordinii publice adoptate pentru a asigura buna funcționare a unei societăți în ansamblul său (
19
). În schimb, aceasta nu vizează reglementarea raporturilor de muncă ale unui funcționar în cadrul unei instituții a Uniunii.
80.
Trebuie să se recunoască însă faptul că o încălcare a dreptului penal poate, în anumite împrejurări, să aibă o incidență asupra raportului de muncă și să conducă la aplicarea unei sancțiuni disciplinare, în special în cazul în care infracțiunea este săvârșită de funcționar în exercitarea atribuțiilor sale și aduce atingere intereselor Uniunii. Astfel, în măsura în care obiectivul procedurii disciplinare este de a asigura respectarea normelor care garantează buna funcționare a instituției (
20
), inițierea unei asemenea proceduri se poate dovedi justificată ca urmare a împrejurărilor cauzei.
81.
În această privință trebuie remarcat totuși că, deși un comportament poate încălca atât o normă penală, cât și o normă disciplinară, statutul este cel care determină consecințele care trebuie desprinse din acest fapt. Astfel, sancțiunea disciplinară este evaluată în raport cu regimul disciplinar, iar nu în raport cu sancțiunea penală. Prin urmare, autoritatea disciplinară nu poate fi obligată, în alegerea sancțiunii disciplinare adecvate, să ia în considerare fără nicio rezervă sancțiuni penale adoptate în cadrul unei proceduri penale care implică aceeași persoană (
21
). Acest lucru rezultă din finalitățile diferite ale procedurilor penale și disciplinare, dar și din independența Uniunii în ceea ce privește gestionarea funcției publice.
82.
Pentru motivele menționate anterior, în această etapă a analizei trebuie să se rețină că dreptul penal național nu determină funcționarea funcției publice europene, contrar a ceea ce pare să insinueze PV în observațiile sale scrise.
3) Prezumția de nevinovăție în cadrul procedurii penale
83.
Pe de altă parte, dorim să subliniem că problema vocației dreptului penal belgian de a se aplica altor funcționari, despre care PV susține că au săvârșit infracțiuni, pare lipsită de relevanță în scopul soluționării prezentului litigiu, după cum vom explica mai jos. În primul rând, este cert că Tribunalul nu a stabilit niciun caz care ar putea fi considerat hărțuire morală și nimic nu permite să se concluzioneze că Tribunalul a denaturat situația de fapt în evaluarea elementelor de probă (
22
). În al doilea rând, nimic nu indică nici că pretinsele infracțiuni au fost într‑adevăr săvârșite, întrucât instanțele belgiene nu s‑au pronunțat definitiv asupra acestor acuzații.
84.
Tot ceea ce PV poate prezenta ca dovadă sunt ordonanțele de dispunere a audierii pe care instanțele belgiene le‑au adoptat cu privire la anumiți funcționari. Trebuie însă remarcat că o astfel de măsură judiciară nu constituie un „element de probă” în sens juridic, întrucât prezumția de nevinovăție continuă să existe în absența unei condamnări. Prezumția de nevinovăție este consacrată la articolul 48 din cartă, care corespunde articolului 6 alineatele (2) și (3) din CEDO (
23
). La nivelul dreptului derivat al Uniunii, prezumția de nevinovăție este consacrată în Directiva (UE) 2016/343 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2016 privind consolidarea anumitor aspecte ale prezumției de nevinovăție și a dreptului de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale (
24
), pe care statele membre, inclusiv Regatul Belgiei, au obligația de a o transpune în sistemele lor juridice interne.
85.
Statutul de „suspect” care le‑a fost acordat colegilor lui PV în conformitate cu dreptul procedural penal belgian ia în considerare această prezumție de nevinovăție. Mai exact, statutul de „suspect” conferă, în general, persoanei care face obiectul unei anchete anumite drepturi în apărarea sa în fața autorităților judiciare, precum dreptul de a fi asistat de un avocat și dreptul de a fi informat cu privire la acuzațiile care i se aduc, astfel cum prevede Directiva 2013/48/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2013 privind dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale și al procedurilor privind mandatul european de arestare, precum și dreptul ca o persoană terță să fie informată în urma privării de libertate și dreptul de a comunica cu persoane terțe și cu autorități consulare în timpul privării de libertate (
25
). Pentru acest motiv, sistemele juridice ale statelor membre au în comun faptul că fac o distincție clară în ceea ce privește statutul persoanei în cauză în cadrul unei proceduri penale. Acest statut evoluează în funcție de nivelul de suspiciune concret care planează asupra persoanei care se presupune că a săvârșit o infracțiune (
26
).
86.
Din motive de exhaustivitate, vom arăta în acest context că dreptul funcției publice ia în considerare prezumția de nevinovăție, în măsura în care articolul 25 din anexa IX la statut prevede în mod expres că, atunci când funcționarul se află sub urmărire penală pentru faptele care au justificat deschiderea procedurii disciplinare, situația sa este soluționată definitiv numai după ce hotărârea pronunțată de instanța competentă a devenit definitivă. Această regulă se explică de asemenea prin faptul că instanțele penale dispun de competențe de investigare mai importante decât AIPN în cadrul administrației. Rezultă din cele menționate anterior că prezumția de nevinovăție, ca garanție a unui proces echitabil, trebuie luată în considerare atât în domeniul penal, cât și în cel disciplinar.
87.
În ceea ce privește împrejurările cauzei, totul pare să indice că cercetările penale se află încă într‑o etapă preliminară a procedurii, astfel încât nu se știe dacă suspiciunile vor fi confirmate. Măsurile luate de instanțele belgiene în acest stadiu, la care face referire PV, servesc numai la colectarea elementelor de probă necesare. De altfel, trebuie remarcat că „Legea Salduz”, la care PV face referire în observațiile sale, oferă drepturi și garanții oricărei persoane audiate de autoritățile judiciare, indiferent de calitatea acesteia, în conformitate cu principiile unei proceduri echitabile (
27
). Rezultă că nu se poate trage nicio concluzie din aplicarea dispozițiilor acestei legi cu privire la pretinsa vinovăție a funcționarilor audiați de autoritățile judiciare belgiene până la închiderea procedurii penale. În plus, trebuie subliniat că, contrar a ceea ce PV pare să sugereze în observațiile sale, acesta nu poate „constitui” elementele de probă
respective prin simpla depunere a unor plângeri împotriva funcționarilor în cauză, ci mai degrabă autoritățile judiciare sunt cele care trebuie să evalueze situația de fapt și să stabilească dacă elementele de probă adunate constituie dovezi valide.
88.
În această privință trebuie arătat că autoritățile judiciare sunt în general obligate să se asigure că investigațiile au ca scop stabilirea adevărului și sunt efectuate atât în mod incriminator, cât și dezincriminator, și anume că acestea trebuie să caute atât dovezi ale nevinovăției, cât și ale vinovăției persoanei acuzate (
28
). Prin urmare, autoritățile judiciare vor declanșa urmărirea penală numai dacă există suficiente dovezi la sfârșitul anchetei (
29
). Astfel, considerăm că argumentația lui PV, care insinuează vinovăția funcționarilor în cauză pentru simplul motiv că aceștia fac obiectul unei investigații, se bazează pe o neînțelegere a principiilor procedurii penale.
c)
Observații finale
89.
Pentru motivele menționate anterior, referitoare în special la independența Uniunii în ceea ce privește gestionarea funcției publice, precum și la lipsa de relevanță a dreptului penal național în împrejurările speței, considerăm că trebuie respins argumentul lui PV prin care acesta susține că deciziile atacate în primă instanță sunt afectate de nelegalitate pentru motivul că se întemeiază pe acte care constituie infracțiuni săvârșite de funcționari ai Comisiei pe teritoriul belgian și că AIPN era obligată, în temeiul dreptului penal belgian, să nu le adopte.
90.
Afirmația Tribunalului de la punctul 185 din hotărârea atacată, potrivit căreia „raportul de muncă dintre un funcționar și instituția sa este reglementat exclusiv de statut”, nu relevă nicio eroare de drept, în măsura în care trebuie interpretată în sensul că respinge argumentația lui PV prin care se susține în esență că dreptul penal național prevalează asupra dreptului funcției publice a Uniunii sau că dreptul penal național constituie cel puțin o „sursă” a dreptului funcției publice a Uniunii. Întrucât această argumentație se bazează pe o înțelegere eronată a dreptului Uniunii, ea trebuie respinsă.
3.
Concluzie intermediară
91.
Având în vedere considerațiile menționate anterior, propunem respingerea primului motiv de recurs ca nefondat.
C. Cu privire la cel de al doilea motiv de recurs
1.
Argumentele părților
92.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, PV critică aprecierea efectuată de Tribunal la punctele 184 și 192 din hotărârea atacată.
93.
În primul rând, PV susține că constatarea Tribunalului de la punctul 184 din hotărârea atacată, potrivit căreia niciuna dintre faptele pe care PV le‑a calificat drept hărțuire morală sau fals intelectual nu a fost caracterizată ca atare și nici nu a făcut obiectul unei condamnări penale din partea unei instanțe naționale belgiene, s‑ar explica printr‑un „sabotaj” al anchetei penale de către Comisie. Aceasta ar fi abuzat de imunitatea sa funcțională prin refuzul sistematic de a autoriza audierea suspecților, cu încălcarea principiului cooperării loiale prevăzut la articolul 4 TUE, în condițiile în care nu ar fi în discuție niciun act de autoritate publică.
94.
În al doilea rând, Tribunalul ar fi denaturat dosarul la punctul 192 din hotărârea atacată, fondându‑și respingerea motivului invocat de PV întemeiat pe încălcarea articolului 11a din statut pe constatarea potrivit căreia o simplă plângere depusă de funcționar împotriva unor persoane responsabile de luarea deciziilor în privința sa nu poate crea în sine un conflict de interese în cazul lor, în condițiile în care plângerile depuse de PV împotriva a doi dintre cei trei membri ai AIPN ar fi fost urmate de anchete penale. Potrivit lui PV, această împrejurare ar fi trebuit să determine Tribunalul să constate existența unui conflict de interese în cazul acestor membri ai AIPN în contextul procedurilor disciplinare CMS 13/087 și CMS 17/025, precum și al deciziei de revocare din 21 octombrie 2019, la sfârșitul acestei din urmă proceduri disciplinare. În consecință, Tribunalul ar fi trebuit să constate o încălcare a articolului 41 din cartă, a articolului 11a din statut și a articolului 6 alineatul (5) din anexa IX la statut.
95.
Potrivit Comisiei, motivul întemeiat pe lipsa cooperării loiale cu autoritățile judiciare belgiene ca urmare a refuzului său sistematic de a autoriza audierea suspecților de către un judecător de instrucție este unul nou și, prin urmare, nu se poate reproșa Tribunalului că nu s‑a pronunțat cu privire la acesta. În subsidiar, Comisia consideră că era îndreptățită să refuze cererile autorităților judiciare belgiene în temeiul articolului 19 din statut.
96.
În ceea ce privește motivul întemeiat pe încălcarea articolului 11a din statut, Comisia susține că PV nu critică jurisprudența pe care s‑a întemeiat Tribunalul, ci se bazează pe considerente de fapt care fac ca acest motiv să fie inadmisibil și care, în orice caz, nu permit să se repună în discuție concluzia la care a ajuns Tribunalul la punctul 192 din hotărârea atacată. În plus, acest motiv este îndreptat împotriva a două proceduri pe care Tribunalul le‑ar fi exclus în mod expres de la controlul său, dintre care prima a avut ca rezultat o decizie de revocare care a fost ulterior retrasă, iar cea de a doua face obiectul unui litigiu separat.
2.
Apreciere
97.
Examinarea celui de al doilea motiv de recurs se va axa pe raționamentul Tribunalului de la punctul 192 din hotărârea atacată, în care acesta a respins argumentul lui PV potrivit căruia doi dintre cei trei membri ai AIPN care au adoptat deciziile atacate în primă instanță se aflau într‑un conflict de interese, în măsura în care ambii erau implicați în proceduri penale inițiate în Belgia pentru hărțuire sau fals în înscrisuri oficiale. PV invocă o încălcare a principiului imparțialității garantat la articolul 41 alineatul (1) din cartă, precum și la articolul 11a din statut. În plus, apreciază că afirmația Tribunalului potrivit căreia împrejurarea că persoanele în cauză sunt implicate în procedurile menționate nu este suficientă pentru a repune în discuție imparțialitatea lor trebuie considerată o denaturare prin deformarea situației de fapt, în măsura în care Tribunalul a reținut că procedurile în cauză sunt rezultatul unor plângeri depuse de reclamant în scopul de a se sustrage procedurii disciplinare.
a)
Conceptul de „imparțialitate” în dreptul funcției publice
98.
Trebuie arătat de la bun început că articolul 41 alineatul (1) din cartă prevede că orice persoană are dreptul de a beneficia, în ce privește problemele sale, de un tratament imparțial din partea instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii. Cerința imparțialității este menită să garanteze egalitatea de tratament care stă la baza Uniunii. Ținem de asemenea să amintim că, în Hotărârea Parlamentul/UZ, Curtea a confirmat recent că cerința imparțialității se aplică și în domeniul funcției publice (
30
). În acest context, ne permitem să facem trimitere la Concluziile pe care le‑am prezentat în aceea cauză și în care am afirmat că, „în măsura în care atât funcționarea internă, cât și imaginea exterioară a instituțiilor, a organelor, a oficiilor și a agențiilor depind de respectarea cerinței menționate, ea trebuie în mod necesar să se extindă la toate domeniile de activitate ale administrației Uniunii, inclusiv aspectele legate de gestionarea funcției publice, precum numirea, promovarea și sancționarea personalului” (
31
). În consecință, nu există nicio îndoială, în opinia noastră, că cerința imparțialității este aplicabilă unei proceduri disciplinare precum cea în discuție în prezenta cauză.
99.
Articolul 11a din statut, pe care PV îl invocă în observațiile sale, conține norme specifice menite să garanteze că funcționarii își îndeplinesc atribuțiile fără conflicte de interese care să afecteze îndeplinirea misiunii lor (
32
). În conformitate cu alineatul (1) al acestui articol, în exercitarea atribuțiilor sale, funcționarul nu se va ocupa de nicio activitate în care, în mod direct sau indirect, are un interes personal, în special un interes de ordin familial sau financiar, care îi poate afecta independența. Având în vedere că aceste norme constituie o expresie a cerinței imparțialității în sens larg, considerăm că este necesar să fie interpretate în lumina noțiunii de „imparțialitate”, astfel cum reiese aceasta din jurisprudența Curții. În opinia noastră, este tocmai abordarea pe care a urmat‑o Tribunalul atunci când a precizat, la punctul 190 din hotărârea atacată, că articolul 11a din Statutul funcționarilor trebuie să beneficieze de „un domeniu de aplicare larg, având în vedere caracterul fundamental al obiectivelor de independență și integritate urmărite de această dispoziție și caracterul general al obligației impuse funcționarilor și agenților” (sublinierea noastră).
100.
Jurisprudența Curții se bazează pe o noțiune de „imparțialitate” care conține două componente. Pe de o parte, imparțialitatea subiectivă, în temeiul căreia niciunul dintre membrii instituției în cauză nu trebuie să se manifeste părtinitor sau să aibă prejudecăți personale, și, pe de altă parte, imparțialitatea obiectivă, în conformitate cu care această instituție trebuie să ofere garanții suficiente pentru a exclude orice îndoială legitimă cu privire la o eventuală prejudecată. În această privință, Curtea a precizat că, pentru a se demonstra că organizarea procedurii administrative nu oferă garanții suficiente pentru excluderea oricărei îndoieli legitime cu privire la o eventuală prejudecată, nu este necesar să se demonstreze existența unei lipse de imparțialitate. Este suficient să existe o îndoială legitimă în această privință, iar aceasta să nu poată fi înlăturată (
33
). Raționamentul Tribunalului trebuie apreciat în lumina considerațiilor menționate anterior.
101.
În ceea ce privește imparțialitatea obiectivă, trebuie arătat că, după ce a prezentat, la punctele 180 și 191 din hotărârea atacată, argumentele invocate de recurent cu privire la existența unui conflict de interese din cauza implicării în procedurile penale inițiate pentru hărțuire sau fals în înscrisuri publice a persoanelor care au luat decizii în cadrul procedurilor disciplinare declanșate împotriva sa, Tribunalul a constatat, la punctele 193 și 194 din aceeași hotărâre, că asemenea argumente nu erau susținute de niciun element de probă. În plus, trebuie remarcat că, în cadrul prezentului recurs, PV nu furnizează niciun element de probă care să susțină mai mult acest aspect.
102.
În consecință, astfel cum am indicat deja (
34
), considerăm că trebuie să plecăm de la premisa că nu a existat hărțuire morală în prezenta cauză. Același lucru este valabil și în ceea ce privește acuzația de săvârșire a unor fapte de natură penală adusă membrilor AIPN tripartite, având în vedere că procedurile penale inițiate în Belgia nu au condus la o condamnare penală, aspect pe care Tribunalul l‑a subliniat în mod corect la punctul 184 din hotărârea atacată. Întrucât persoanele în cauză se pot prevala în mod justificat de prezumția de nevinovăție, apreciem că este clar că depunerea unei simple plângeri nu este suficientă în sine pentru a genera îndoieli cu privire la imparțialitatea membrilor, în absența altor elemente care să permită concluzia că există un conflict de interese. O concluzie diferită ar echivala cu repunerea în discuție a dreptului la prezumția de nevinovăție ca garanție a unui proces echitabil și cu inversarea sarcinii probei în cadrul unei proceduri penale, ceea ce considerăm că este ireconciliabil cu statul de drept.
b)
Cu privire la exercitarea abuzivă a unui drept și riscurile pentru buna funcționare a administrației
103.
Aceste considerații permit deja respingerea unei părți importante a argumentelor invocate de PV cu privire la pretinsa denaturare pe care ar dezvălui‑o raționamentul Tribunalului la punctul 192 din hotărârea atacată. Considerăm însă necesar să examinăm în mod aprofundat această critică pentru a elimina orice îndoială care ar putea persista cu privire la legalitatea motivelor prezentate în hotărârea respectivă.
104.
Tribunalul a precizat la punctul sus‑menționat că „teza reclamantului potrivit căreia depunerea unei plângeri, în cazul în care ar fi admisă, ar fi suficientă pentru a da naștere unui conflict de interese, ar avea ca efect faptul de a permite oricărui funcționar să zădărnicească adoptarea de măsuri disciplinare împotriva sa”, adăugând că „un funcționar care face obiectul unei proceduri disciplinare ar putea pur și simplu să depună o plângere împotriva persoanelor responsabile de luarea deciziilor în privința sa și să solicite ulterior recuzarea sa în temeiul articolului 11a din statut”. În această privință, PV susține că procedurile în curs de desfășurare în fața instanțelor belgiene nu pot fi interpretate ca o „simplă plângere” pe care ar fi depus‑o pentru a se sustrage procedurii disciplinare. Potrivit lui PV, rezultatul anchetei penale este cel care determină existența unui conflict de interese.
105.
Raționamentul Tribunalului reprodus la punctul anterior relevă o preocupare de a garanta imparțialitatea procedurii disciplinare, asigurând în același timp buna funcționare a administrației. Pe de o parte, rezultă de la punctele 189 și 190 din hotărârea atacată că Tribunalul a fost pe deplin conștient de importanța articolului 11a din statut, amintind că această dispoziție „are drept scop garantarea independenței, integrității și imparțialității funcționarilor și a celorlalți agenți”. Pe de altă parte, trebuie arătat că Tribunalul a recunoscut în mod corect că o interpretare a noțiunii de „imparțialitate” în sensul că membrii AIPN implicați în investigațiile penale ar fi trebuit să se abțină de la a interveni în procedura disciplinară, așa cum a susținut PV, era nesustenabilă din punct de vedere juridic, întrucât nu numai că nu exista niciun motiv obiectiv pentru a pune la îndoială imparțialitatea persoanelor în cauză, dar și pentru că exista un risc deloc neglijabil de obstrucționare a activității administrației în cazul în care s‑ar fi adoptat o asemenea interpretare.
106.
Mai concret, Tribunalul a făcut aluzie la riscul ca depunerea unei plângeri să fie folosită de un funcționar – într‑un mod care ar putea fi calificat drept „abuziv” – în scopul creării unui conflict de interese și al solicitării recuzării persoanelor responsabile de luarea deciziilor în privința sa, permițând astfel zădărnicirea scopului procedurii disciplinare. În această privință trebuie atrasă atenția asupra faptului că PV a depus numeroase plângeri care au condus la punerea sub acuzare a aproximativ 40 de funcționari și agenți ai Comisiei. În consecință, un număr considerabil de persoane din cadrul acestei instituții au făcut obiectul unor acuzații de hărțuire și comportament infracțional la inițiativa lui PV. Această împrejurare este remarcabilă și necesită câteva comentarii de natură juridică.
107.
Considerăm că nu se poate exclude faptul că există împrejurări în care exercitarea unui drept, precum cel de a solicita eliberarea unui funcționar de responsabilitățile sale ca urmare a unui pretins conflict de interese, poate fi calificată drept abuzivă. Curtea a indicat în repetate rânduri că, în temeiul unui principiu general al dreptului Uniunii, justițiabilii nu se pot prevala în mod fraudulos sau abuziv de normele acestui drept (
35
). Astfel cum reiese din jurisprudență, proba unei practici abuzive necesită, pe de o parte, un ansamblu de împrejurări obiective din care să rezulte că, în pofida unei respectări formale a condițiilor prevăzute de reglementarea Uniunii, obiectivul urmărit de această reglementare nu a fost atins și, pe de altă parte, un element subiectiv constând în intenția de a obține un avantaj rezultat din reglementarea Uniunii prin crearea artificială a condițiilor necesare pentru obținerea sa (
36
).
108.
Cu siguranță, chiar dacă Tribunalul s‑a abținut să califice în mod expres comportamentul lui PV ca fiind „abuziv” în temeiul criteriilor dezvoltate în jurisprudență, rezultă totuși din cuprinsul punctului 192 din hotărârea atacată că acesta a avut îndoieli serioase cu privire la temeinicia plângerilor formulate de PV împotriva funcționarilor în cauză. În acest context, considerăm că Tribunalul putea să exprime în mod legitim o anumită îngrijorare cu privire la riscul pe care interpretarea susținută de PV îl implica pentru buna desfășurare a procedurii disciplinare, în special având în vedere, pe de o parte, numărul deosebit de ridicat de plângeri împotriva a diverși funcționari din cadrul Comisiei și, pe de altă parte, absența dovezilor de hărțuire morală, precum și privind săvârșirea unor infracțiuni în împrejurările în cauză.
109.
Într‑adevăr, cu excepția cazului în care aceste plângeri au fost depuse cu unicul scop de a îngreuna activitatea AIPN, ne‑am fi putut aștepta în mod rezonabil ca PV să fi putut dovedi anumite situații de hărțuire, ceea ce, în mod evident, nu este cazul. În lipsa unor indicii contrare, ne întrebăm dacă PV a acționat într‑adevăr cu bună‑credință, după cum impune dreptul Uniunii, sau dacă scopul său a fost mai degrabă acela de a utiliza protecția conferită la articolul 11a din statut, astfel cum este interpretat în lumina cerinței imparțialității, pentru a atinge obiective care, în mod evident, nu sunt vizate de legiuitorul Uniunii, și anume de a permite unui funcționar să saboteze activitatea administrației și să își prejudicieze colegii.
110.
Dacă aceasta ar fi situația, acest comportament ar întruni, fără îndoială, criteriile necesare pentru a fi calificat drept abuz de drept, ceea ce ar avea drept consecință refuzul exercitării dreptului conferit de dispoziția menționată mai sus (
37
). Cu alte cuvinte, PV nu s‑ar putea prevala în mod valabil de articolul 11a din statut. Acestea fiind spuse, trebuie arătat că, în definitiv, aceasta este o chestiune de fapt la care Tribunalul pare să fi dat un răspuns suficient de clar pe baza unei evaluări a împrejurărilor. Considerăm că abordarea prudentă pe care Tribunalul a adoptat‑o în ceea ce privește atitudinea lui PV față de administrație, în special în contextul procedurii disciplinare în cauză, este justificată în circumstanțele specifice ale prezentei cauze. Pentru aceste motive, concluzionăm că raționamentul Tribunalului nu implică o eroare de drept.
111.
În pofida considerațiilor precedente, considerăm că nu este necesară o decizie exhaustivă a Curții cu privire la aspectul dacă Tribunalul ar fi putut respinge argumentația lui PV prin denunțarea unui comportament abuziv din partea acestuia, întrucât, în orice caz, respectarea prezumției de nevinovăție și lipsa unor dovezi contrare constituie în sine argumente solide care permit să se concluzioneze că nu a existat o încălcare a cerinței imparțialității ca urmare a participării la procesul decizional a anumitor membri ai AIPN care au făcut obiectul unor plângeri depuse de PV. În opinia noastră, necesitatea de a preveni comportamentele abuzive în general, la care face referire Tribunalul, constituie doar un argument suplimentar menit să susțină un raționament deja suficient de convingător.
3.
Observații finale
112.
Examinarea celui de al doilea motiv de recurs, în special în ceea ce privește motivele prezentate la punctele 189-194 din hotărârea atacată, nu relevă nicio eroare de drept. Dimpotrivă, este necesar să se rețină că Tribunalul a stabilit în mod corect domeniul de aplicare al articolului 11a din statut, astfel cum este interpretat în lumina principiului imparțialității prevăzut la articolul 41 alineatul (1) din cartă, și a decis în mod corect că participarea anumitor membri ai AIPN care au făcut obiectul unor plângeri formulate de PV nu a dat naștere unui conflict de interese de natură să determine nelegalitatea deciziilor luate în privința lui PV în cadrul procedurii disciplinare.
113.
Riscul evocat de Tribunal la punctul 192 din hotărârea atacată, în sensul că o utilizare abuzivă a principiului imparțialității ar putea cauza o disfuncționalitate a administrației, în special în detrimentul bunei desfășurări a procedurii disciplinare în cauză, este justificat de împrejurările specifice ale cauzei, și anume de faptul că PV a depus un număr deosebit de mare de plângeri împotriva a diverși funcționari ai Comisiei, în pofida lipsei unor dovezi că aceștia ar fi săvârșit o hărțuire morală, precum și infracțiuni. În consecință, considerăm că trebuie respinsă argumentația lui PV bazată pe o pretinsă încălcare a cerinței imparțialității.
4.
Concluzie intermediară
114.
În urma acestei analize, considerăm că cel de al doilea motiv de recurs nu poate fi admis. Propunem respingerea acestuia ca nefondat.
D. Cu privire la cel de al optulea motiv de recurs
1.
Argumentele părților
115.
Prin intermediul celui de al optulea motiv, PV susține că aprecierea de către Tribunal a admisibilității cererii sale de anulare a deciziei de revocare din 26 iulie 2016 este afectată de două erori de drept.
116.
În primul rând, Tribunalul nu ar fi putut să constate în mod valabil, la punctul 81 din hotărârea atacată, că AIPN a efectuat o compensare a datoriilor lui PV față de Comisie cu sumele datorate de Comisie recurentului. Retragerea deciziei de revocare ar fi făcut ca toate consecințele acesteia să dispară retroactiv, în special constatările privind absențele nejustificate. Ar rezulta că datoriile ar fi trebuit anulate și reținerile din salariul său ar fi trebuit rambursate în urma acestei retrageri, astfel încât nu s‑ar fi putut efectua o compensare.
117.
În al doilea rând, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat, la punctul 82 din hotărârea atacată, că efectele financiare ale deciziei de revocare ar fi fost neutralizate înainte de introducerea acțiunii în cauza T‑786/16. AIPN nu ar fi compensat consecințele financiare ale deciziei sale de revocare, întrucât aceasta ar fi avut obligația să îi achite în acest scop o despăgubire materială și morală lui PV.
118.
Potrivit Comisiei, în primul rând, anularea procedurii disciplinare pentru lipsa unei anchete nu ar fi înlăturat deciziile adoptate anterior, care ar fi justificat inițierea acestei proceduri și care ar fi fost complet separabile și independente de procedura respectivă. În al doilea rând, efectele financiare ale retragerii deciziei de revocare ar fi fost efectiv neutralizate.
2.
Apreciere
119.
La cererea Curții, examinarea celui de al optulea motiv se va concentra asupra raționamentului Tribunalului de la punctele 81 și 82 din hotărârea atacată, prin care s‑a concluzionat că acțiunea în anulare a lui PV împotriva deciziei de revocare din 26 iulie 2016 este inadmisibilă. Mai exact, PV contestă constatarea Tribunalului de la punctul 82 din hotărârea atacată, potrivit căreia cererea de anulare a deciziei de revocare din 26 iulie 2016 este lipsită de obiect întrucât această decizie a fost retrasă și efectele financiare ale acesteia au fost neutralizate înainte de introducerea acțiunii în cauza T‑786/16. Potrivit lui PV, AIPN nu a compensat consecințele financiare ale deciziei de revocare, dat fiind că PV ar fi trebuit să primească în acest sens o despăgubire pentru prejudiciul material și moral rezultat din această revocare.
a)
Cu privire la „interesul de a exercita acțiunea” impus de dreptul procedural
120.
Astfel cum a explicat avocatul general Kokott în Concluziile prezentate în cauza Wunenburger/Comisia (
38
), cerința privind interesul de a exercita acțiunea garantează la nivel procedural faptul că tribunalele nu vor fi sesizate cu scopul de a clarifica cu titlu de aviz chestiuni juridice de natură pur ipotetică. Interesul de a exercita acțiunea este, prin urmare, o condiție absolută de admisibilitate, care poate deveni pertinentă în diferite etape ale procedurii. Acest interes de a exercita acțiunea trebuie să existe deja, în mod incontestabil, la momentul introducerii acțiunii. În plus, acesta trebuie să continue să existe ulterior introducerii acțiunii, până la pronunțarea hotărârii pe fond (
39
).
121.
În cazul în care interesul de a exercita acțiunea dispare abia în cursul unei proceduri judiciare în desfășurare, decizia instanței pe fond nu mai este, desigur, justificată. Nu se poate însă impune reclamantului să accepte ca acțiunea sa inițial admisibilă să fie pur și simplu respinsă și să fie obligat să suporte cheltuielile de judecată. Dimpotrivă, singura soluție adecvată într‑un asemenea caz este aceea de a declara că dosarul a rămas „lipsit de obiect”, exprimând astfel, pe de o parte, faptul că temeiul acțiunii a dispărut numai după introducerea acesteia și evitând, pe de altă parte, consecințe pecuniare negative pentru reclamant.
122.
Potrivit jurisprudenței, menținerea interesului reclamantului de a exercita acțiunea poate rezulta, în primul rând, din riscul de repetare a acțiunii (pretins) ilegale a unei instituții a Uniunii. Astfel, articolul 266 alineatul (1) TFUE obligă instituția de la care provine actul anulat să „ia măsurile impuse de executarea hotărârii Curții”, ceea ce în practică înseamnă că instituția respectivă este obligată ia în considerare motivele de nulitate prezentate în hotărârea menționată în cazul în care decide să înlocuiască ulterior actul anulat (
40
). În al doilea rând, interesul de a exercita acțiunea poate continua să existe în cazul în care o decizie privind o acțiune în anulare este importantă pentru o eventuală cerere de despăgubire din partea reclamantului. În al treilea rând, în unele cazuri, în special în cauzele privind funcția publică, reclamantul poate avea un interes în a obține eliminarea unor declarații negative cu privire la persoana sa pentru a fi reabilitat în viitor.
b)
Analiza raționamentului Tribunalului
123.
Hotărârea atacată se referă la cea de a doua dintre aceste trei ipoteze, și anume o cerere de despăgubire formulată de reclamant. Curtea a statuat că interesul unui reclamant de a exercita acțiunea trebuie să fie apreciat in concreto, ținând seama în special de consecințele nelegalității pretinse și de natura pretinsului prejudiciu suferit (
41
). În lumina acestor principii trebuie examinată situația lui PV în prezenta cauză. În cadrul examinării va trebui de asemenea să se verifice dacă raționamentul Tribunalului ia în considerare aceste principii.
124.
În această privință trebuie să atragem atenția de la bun început asupra faptului că PV nu se află în situația menționată la punctul 121 din prezentele concluzii. Acțiunea în anulare a lui PV nu este „lipsită de obiect” pentru motivul că interesul de a exercita acțiunea ar fi dispărut în cursul unei proceduri judiciare în desfășurare, ci mai degrabă pentru că decizia atacată a încetat să mai existe înainte chiar de introducerea acțiunii. Astfel, amintim că AIPN și‑a retras decizia de revocare la 24 iulie 2017 și anume la o dată anterioară celei la care a fost introdusă acțiunea în fața Tribunalului. În acest context, Tribunalul a amintit mai întâi, la punctul 80 din hotărârea atacată, diferența fundamentală dintre „abrogare”, care face ca o decizie să dispară numai pentru viitor (
42
), și „retragerea” unei astfel de decizii, care are efect retroactiv. În continuare, Tribunalul a stabilit, la punctul 82 din hotărârea atacată, că retragerea deciziei de revocare în cauză a condus la dispariția cu efect retroactiv a acesteia și, în consecință, în măsura în care decizia atacată nu mai exista, nu îl mai putea prejudicia pe PV. Considerăm că această constatare este ireproșabilă din punct de vedere juridic.
125.
În ceea ce privește existența unui interes de a exercita o acțiune în despăgubire, trebuie amintit că, potrivit Curții, acțiunea în despăgubire constituie o cale de atac „autonomă” cu o funcție specifică în cadrul sistemului căilor de atac și supusă unor condiții de exercitare concepute având în vedere scopul său specific (
43
). Prin urmare, introducerea unei acțiuni în anularea unui act nu constituie o condiție prealabilă necesară pentru introducerea unei acțiuni în despăgubire în vederea obținerii reparării prejudiciului care decurge din acest act (
44
). În contextul prezentei cauze trebuie remarcat că PV a anexat practic o cerere de despăgubire la acțiunea sa în anulare. În consecință, considerăm că lipsa interesului de a exercita acțiunea în anulare nu este decisivă pentru a stabili admisibilitatea cererii de despăgubire formulate de acesta. În schimb, apreciem că este imperios necesar să se stabilească dacă au fost îndeplinite în prezenta cauză condițiile de admisibilitate a acestei acțiuni, precum și cele menționate la articolul 340 al doilea paragraf TFUE, tocmai având în vedere caracterul „autonom” al acesteia.
126.
În ceea ce privește condițiile cererii de despăgubire (
45
), avem unele rețineri în a considera că ele sunt îndeplinite în prezenta cauză. Mai precis, considerăm îndoielnic faptul că poate exista o legătură de cauzalitate între decizia de revocare, care a fost retrasă de însăși AIPN, și pretinsul prejudiciu material suferit de PV. Astfel cum a arătat Tribunalul la punctul 81 din hotărârea atacată, retragerea deciziei de revocare la 24 iulie 2017 a avut drept consecință, pe de o parte, reintegrarea lui PV în cadrul Comisiei începând cu data de 16 septembrie 2017 și, pe de altă parte, acordarea retroactivă în favoarea acestuia a remunerației și a zilelor de concediu anual corespunzătoare perioadei cuprinse între 1 august 2016 și 15 septembrie 2017.
127.
În plus, trebuie arătat că AIPN a compensat datoriile lui PV față de Comisie cu sumele datorate de Comisie lui PV pentru perioada menționată mai sus, astfel încât s‑a plătit soldul de 9550 de euro în favoarea lui PV. În consecință, după cum a indicat în mod corect Tribunalul la punctul 82 din hotărârea atacată, decizia de revocare din 26 iulie 2016 a fost retrasă și efectele financiare ale acesteia au fost neutralizate. Chiar dacă PV susține în recursul său că această compensare era nejustificată, se poate răspunde că retragerea deciziei de revocare nu a condus la dispariția deciziilor anterioare de constatare a absențelor nejustificate care au stat la baza procedurii disciplinare. Prin urmare, Tribunalul a validat în mod întemeiat compensarea efectuată între datoriile reclamantului rezultate din absențele sale nejustificate și sumele datorate de Comisie reclamantului pentru perioada în cauză. În aceste împrejurări, este greu de înțeles cum ar fi putut PV să sufere un prejudiciu material.
c)
Remarci finale
128.
Examinarea raționamentului dezvoltat de Tribunal la punctele 81 și 82 din hotărârea atacată nu permite constatarea unei erori de drept. Având în vedere considerațiile precedente, tindem să excludem, la fel ca Tribunalul, existența unui interes de a exercita acțiunea, în special în absența unui act care să îl prejudicieze pe PV. Astfel, totul pare să indice că decizia de revocare atacată de PV a fost retrasă cu efect retroactiv înainte de introducerea acțiunii în anulare, așa încât aceasta nu mai produce efecte care ar putea să îl prejudicieze. În consecință, Tribunalul a considerat în mod corect că cererea de anulare era inadmisibilă.
129.
În ceea ce privește cererea de despăgubire formulată de PV, considerăm că argumentația prezentată de acesta nu permite să se aprecieze în ce măsură ar fi putut suferi un prejudiciu material, având în vedere caracterul justificat al compensării efectuate de Comisie, după cum a stabilit Tribunalul în hotărârea sa. În consecință, considerăm că trebuie respinsă argumentația lui PV în sprijinul unui pretins drept la despăgubiri.
3.
Concluzie intermediară
130.
Pentru motivele prezentate anterior, propunem respingerea celui de al optulea motiv de recurs ca nefondat.
VI. Concluzie
131.
Având în vedere considerentele menționate anterior, propunem Curții să declare nefondate primul, cel de al doilea și cel de al optulea motiv de recurs.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, punctul 128), și Hotărârea din 17 decembrie 2020, BP/FRA (C‑601/19 P, nepublicată, EU:C:2020:1048, punctul 71).
(
3
)	A se vedea Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia (C‑403/04 P și C‑405/04 P, EU:C:2007:52, punctul 39), și Hotărârea din 17 decembrie 2020, Inpost Paczkomaty/Comisia (C‑431/19 P și C‑432/19 P, EU:C:2020:1051, punctul 51).
(
4
)	A se vedea Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Duravit și alții/Comisia (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, punctul 86), și Hotărârea din 28 noiembrie 2019, Brugg Kabel și Kabelwerke Brugg/Comisia (C‑591/18 P, nepublicată, EU:C:2019:1026, punctul 63).
(
5
)	A se vedea punctul 175 din hotărârea atacată.
(
6
)	A se vedea punctele 60, 171, 221, 222 și 231 din hotărârea atacată.
(
7
)	A se vedea punctul 77 din prezentele concluzii.
(
8
)	Pentru o explicație mai detaliată a dreptului la o bună administrare, consacrat la articolul 41 din cartă, facem trimitere la Concluziile noastre prezentate în cauza Parlamentul/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:497, punctul 66 și următoarele).
(
9
)	Pilorge‑Vrancken, J., Le droit de la fonction publique de l’Union européenne, Larcier, Bruxelles 2017, p. 15.
(
10
)	Hotărârea din 4 februarie 2021, Ministre de la Transition écologique et solidaire și Ministre de l’Action et des Comptes publics (C‑903/19, EU:C:2021:95, punctul 37).
(
11
)	Hotărârea din 20 octombrie 1981, Comisia/Belgia (137/80, EU:C:1981:237, punctul 9).
(
12
)	Andreone, F., „Hiérarchie des normes et sources du droit de la fonction publique de l’Union européenne”, Groupe de Réflexion sur l’avenir du Service Public Européen, Caietul nr. 25, iunie 2015, p. 16.
(
13
)	Hotărârea din 14 decembrie 2017, RL/Curtea de Justiție a Uniunii Europene (T‑21/17, EU:T:2017:907, punctul 51).
(
14
)	A se vedea punctul 64 din prezentele concluzii.
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 15 iulie 2021, OH (Imunitate de jurisdicție) (C‑758/19, EU:C:2021:603, punctele 24 și 25), precum și Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza SATCEN/KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:220, punctul 91).
(
16
)	Giacobbo Peyronnel, V., și Perillo, E., amintesc, în Statut de la fonction publique de l’Union européenne (Larcier, Bruxelles, 2017, p. 17), intenția fondatorilor Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului de a crea o funcție publică independentă, constituită din funcționari supranaționali.
(
17
)	Hotărârea din 18 iunie 2020, Comisia/RQ (C‑831/18 P, EU:C:2020:481).
(
18
)	Hotărârea din 18 iunie 2020, Comisia/RQ (C‑831/18 P, EU:C:2020:481, punctul 45).
(
19
)	Hotărârea din 6 octombrie 2021, AV și AW/Parlamentul (T‑43/20, nepublicată, EU:T:2021:666, punctul 106).
(
20
)	Hotărârea din 6 octombrie 2021, AV și AW/Parlamentul (T‑43/20, nepublicată, EU:T:2021:666, punctul 106).
(
21
)	Hotărârea din 6 octombrie 2021, AV și AW/Parlamentul (T‑43/20, nepublicată, EU:T:2021:666, punctul 106).
(
22
)	A se vedea punctul 51 din prezentele concluzii.
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 5 septembrie 2019, AH și alții (Prezumția de nevinovăție) (C‑377/18, EU:C:2019:670, punctul 41), și Hotărârea din 25 februarie 2021, Dalli/Comisia (C‑615/19 P, EU:C:2021:133, punctul 223).
(
24
)	JO 2016, L 65, p. 1.
(
25
)	JO 2013, L 294, p. 1.
(
26
)	A se vedea în această privință Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 28 octombrie 1994, Hotărârea Murray împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, § 55).
(
27
)	De Béco, R., „L’audition par la police, le parquet ou le juge d’instruction”, Justice‑en‑ligne (articol din 25 august 2021), explică faptul că dreptul procesual penal belgian oferă drepturi și garanții oricărei persoane audiate, indiferent de calitatea în care este audiată (victimă, reclamant, denunțător, martor, suspect, persoană convocată de poliție sau persoană privată de libertate).
(
28
)	Aceasta este situația în dreptul penal al mai multor state membre, inclusiv al Regatului Belgiei, astfel cum arată Du Jardin, J., în „Belgique, les principes de procédure pénale et leur application dans les procédures disciplinaires”, Revue internationale de droit pénal, vol. 74, nr. 3 și 4, 2003, p. 801. Mai exact, articolul 56 alineatele 1 și 2 din code d’instruction criminelle (Codul de procedură penală) belgian prevede, în ceea ce privește atribuțiile judecătorului de instrucție, că acesta „își asumă răspunderea pentru ancheta care se desfășoară atât în mod incriminator, cât și dezincriminator” și că „asigură legalitatea mijloacelor de probă, precum și corectitudinea cu care acestea sunt colectate” (sublinierea noastră). În acest context trebuie atrasă atenția de asemenea asupra articolului 5 alineatul (4) din Regulamentul (UE) 2017/1939 al Consiliului din 12 octombrie 2017 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în ceea ce privește instituirea Parchetului European (EPPO) (JO 2017, L 283, p. 1), din care reiese că „EPPO își desfășoară investigațiile în mod imparțial și caută toate probele relevante, atât incriminatoare, cât și dezincriminatoare”, ceea ce poate fi înțeles ca expresia unui principiu fundamental al dreptului procesual penal al Uniunii (sublinierea noastră).
(
29
)	Ligeti, K., „The Place of the Prosecutor in Common Law and Civil Law Jurisdictions”, The Oxford Handbook of Criminal Process, Oxford University Press, Oxford, 2019, explică faptul că, în temeiul principiului legalității, dacă există suficiente probe la sfârșitul anchetei, procurorul este, în principiu, obligat să declanșeze urmărirea penală și nu poate clasa o cauză.
(
30
)	Hotărârea din 21 octombrie 2021, Parlamentul/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, punctul 51 și următoarele).
(
31
)	A se vedea punctul 104 din Concluziile noastre prezentate în cauza Parlamentul/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:497) (sublinierea noastră).
(
32
)	Giacobbo Peyronnel, V., și Perillo, E., Statut de la fonction publique de l’Union européenne, Larcier, Bruxelles, 2017, p. 170.
(
33
)	Hotărârea din 21 octombrie 2021, Parlamentul/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, punctul 54).
(
34
)	A se vedea punctul 51 din prezentele concluzii.
(
35
)	A se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2021, Volkswagen Bank și alții (C‑33/20, C‑155/20 și C‑187/20, EU:C:2021:736, punctul 121).
(
36
)	A se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2021, Volkswagen Bank și alții (C‑33/20, C‑155/20 și C‑187/20, EU:C:2021:736, punctul 122, precum și jurisprudența citată).
(
37
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 26 februarie 2019, T Danmark și Y Denmark (C‑116/16 și C‑117/16, EU:C:2019:135, punctul 72), în care Curtea a statuat că beneficiul dispozițiilor de drept al Uniunii trebuie refuzat atunci când acestea nu sunt invocate în vederea realizării obiectivelor acestor dispoziții, ci în scopul de a beneficia de un avantaj al dreptului Uniunii, deși condițiile pentru a beneficia de acest avantaj nu sunt îndeplinite decât formal.
(
38
)	C‑362/05 P, EU:C:2007:104, punctele 35 și 36.
(
39
)	A se vedea Hotărârea din 28 mai 2013, Abdulrahim/Consiliul și Comisia (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, punctul 61), și Hotărârea din 27 iunie 2013, Xeda International și Pace International/Comisia (C‑149/12 P, nepublicată, EU:C:2013:433, punctul 31).
(
40
)	Lenaerts, K., Maselis, I., și Gutman, K., EU Procedural Law, punctul 7.223, p. 416.
(
41
)	Hotărârea din 28 mai 2013, Abdulrahim/Consiliul și Comisia (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, punctul 65).
(
42
)	Hotărârea din 27 iunie 2013, Xeda International și Pace International/Comisia (C‑149/12 P, nepublicată, EU:C:2013:433, punctul 32).
(
43
)	Hotărârea din 23 martie 2004, Ombudsmanul/Lamberts (C‑234/02 P, EU:C:2004:174, punctul 59), și Hotărârea din 6 octombrie 2020, Bank Refah Kargaran/Consiliul (C‑134/19 P, EU:C:2020:793).
(
44
)	Hotărârea din 12 septembrie 2006, Reynolds Tobacco și alții/Comisia (C‑131/03 P, EU:C:2006:541, punctele 82 și 83).
(
45
)	Potrivit unei jurisprudențe constante, angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii și exercitarea dreptului la repararea prejudiciului suferit, în temeiul articolului 340 TFUE, depind de îndeplinirea unui ansamblu de condiții legate de nelegalitatea comportamentului imputat instituțiilor, existența prejudiciului și a unei legături de cauzalitate între acest comportament și prejudiciul invocat (a se vedea Hotărârea din 19 iunie 2014, Commune de Millau și SEMEA/Comisia, C‑531/12 P, EU: C:2014:2008, punctul 96).