62007CC0421
CONCLUZIILE AVOCATUL GENERAL
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
prezentate la 18 noiembrie 2008 (
1
)
Cauza C-421/07
Procedură penală
împotriva
Frede Damgaard
„Medicamente de uz uman — Directiva 2001/83/CE — Noțiunea «publicitate» — Difuzarea unor informații privind un medicament de către un terț care acționează din proprie inițiativă”
I — Introducere
1.
Întrebarea preliminară adresată de Vestre Landsret (Tribunalul Regional de Vest) din Danemarca oferă Curții o nouă posibilitate de a stabili limitele mereu controversate pe care dreptul comunitar le impune publicității pentru medicamente.
2.
Se urmărește să se stabilească dacă opinia referitoare la un medicament exprimată de un terț care nu are legătură cu producerea, comercializarea sau distribuirea acestui medicament trebuie să fie calificată drept „publicitate” în sensul Directivei 2001/83/CE (
2
) sau drept o comunicare de alt tip.
3.
În conformitate cu articolele 87 și 88 din directiva menționată, statele membre trebuie să interzică publicitatea pentru medicamentele a căror vânzare nu a fost autorizată, precum și cea pentru medicamentele care se eliberează numai pe bază de rețetă medicală sau publicitatea pentru medicamentele care conțin substanțe psihotrope. De asemenea, statele pot interzice pe teritoriul lor publicitatea pentru medicamentele al căror cost poate fi compensat.
4.
Cauza pendinte în fața instanței de trimitere este delicată cu privire la trei aspecte, deoarece informația oferită se referă la un produs farmaceutic interzis în Danemarca, a apărut pe o pagină de internet daneză și este semnată de un jurnalist. Toate aceste elemente trebuie să fie analizate cu atenție, deoarece dau naștere unor aprecieri contradictorii. Pe de o parte, faptul că este implicat un medicament neautorizat îndeamnă către o abordare mai strictă. Pe de altă parte, faptul că domnul Damgaard, jurnalist, a invocat dreptul la libertatea de exprimare impune o abordare mai flexibilă și mai respectuoasă a libertății menționate. În plus, faptul că difuzarea a avut loc pe internet complică situația, din cauza problemelor cărora este supus dreptul în universul virtual al rețelei.
5.
Prin urmare, în formularea răspunsului său, Curtea trebuie să aprecieze aceste împrejurări speciale, fără a pierde din vedere că aceste criterii elaborate sunt susceptibile să fie extinse la orice tip de medicamente.
6.
Cazul domnului Damgaard nu este izolat. Situații similare au fost prezentate recent, de exemplu în Spania, cu declarațiile domnului Sánchez Dragó referitoare la melatonină într-un jurnal televizat de mare audiență (
3
)și de asemenea, potrivit celor relatate în ședință de reprezentantul guvernului ceh, cu publicarea în țara sa a unei culegeri de povestiri intitulate „Sfârșitul Viagrei și începutul Cialisului” (
4
).
7.
Nu intenționăm să închidem intensa dezbatere europeană în materie (
5
), însă nu există nicio îndoială cu privire la faptul că soluția care va fi adoptată va ajuta la clarificarea distincției, introdusă în mod tacit în reglementarea comunitară, între publicitate și informarea de alt tip.
II — Cadrul juridic
A — Reglementarea comunitară
8.
Directiva 2001/83, care face obiectul prezentei întrebări preliminare, a fost adoptată în scopul codificării diverselor reglementări comunitare referitoare la medicamentele de uz uman (printre care Directiva 92/28/CEE (
6
)).
9.
Potrivit considerentului (2) al Directivei 2001/83, obiectivul esențial al normelor care reglementează producția, distribuția și utilizarea medicamentelor trebuie să fie protejarea sănătății publice. Cu toate acestea, în considerentul (3) se indică faptul că acest obiectiv trebuie realizat prin mijloace „care să nu împiedice dezvoltarea industriei farmaceutice sau a comerțului cu medicamente în cadrul Comunității”.
10.
În ceea ce privește dispozițiile referitoare la informarea pacienților, considerentul (40) al directivei menționate impune ca aceste dispoziții să prevadă un nivel ridicat de protecție a consumatorului, pentru a face posibilă utilizarea corectă a medicamentelor pe baza unor informații complete și clare. Se adaugă, în considerentul (48) al aceluiași text, că publicitatea ar trebui să fie „supravegheată în mod eficient și adecvat”, inspirându-se din mecanismele prevăzute de Directiva privind publicitatea înșelătoare (
7
).
11.
Considerentul (42) menționează de asemenea această din urmă directivă, precizând că Directiva 2001/83 nu aduce atingere măsurilor adoptate în temeiul Directivei 84/450.
12.
Titlul VIII din directiva în litigiu reglementează publicitatea pentru medicamente. Aceasta din urmă este descrisă, la articolul 86 alineatul (1), ca orice formă „de informare la domiciliu, prin contact direct, activități de prospectare sau de stimulare destinate să promoveze prescrierea, eliberarea, vânzarea sau consumul de medicamente”. Dispoziția citează ca exemplu o serie de acțiuni promoționale (distribuirea de mostre, sponsorizarea reuniunilor sau a manifestărilor științifice), adăugând că publicitatea se poate adresa atât consumatorilor, cât și persoanelor abilitate să elibereze prescripții medicale.
13.
În continuare, articolul 86 alineatul (2) limitează domeniul de aplicare al titlului VIII citat anterior, enumerând anumite comportamente cărora titlul menționat nu li se aplică, printre care afirmațiile referitoare la sănătatea umană sau la boli, cu condiția să nu se facă trimitere, nici măcar indirectă, la medicamente.
14.
Articolul 87 alineatul (1) oferă statelor membre posibilitatea de a interzice orice publicitate pentru un medicament pentru care nu a fost acordată o autorizație de introducere pe piață în conformitate cu dreptul comunitar; articolul 87 alineatul (3) interzice publicitatea înșelătoare și impune încurajarea utilizării raționale a medicamentului, prin prezentarea obiectivă a acestuia și fără a-i exagera proprietățile.
15.
Directiva 2001/83 a fost modificată prin Directiva 2004/27/CE (
8
), pentru „a clarifica definițiile și domeniul de aplicare al Directivei 2001/83/CE, în vederea atingerii unor standarde ridicate de calitate, siguranță și eficiență a medicamentelor de uz uman” [considerentul (7)]. Printre modificările aduse în 2004, figurează un titlu VIIIa intitulat „Informare și publicitate”, care începe cu articolul 88a, ce însărcinează Comisia, în termen de trei ani de la intrarea în vigoare a Regulamentului (CE) nr. 726/2004 (
9
), să prezinte Parlamentului European și Consiliului Uniunii Europene, după consultarea organizațiilor de pacienți și de consumatori, a organizațiilor de medici și de farmaciști, a statelor membre și a altor părți interesate, un raport privind practicile actuale în domeniul comunicării de informații, în special pe internet, și privind riscurile și avantajele acestora pentru pacienți. După analizarea acestor date, Comisia formulează, după caz, propuneri privind o strategie de informare de calitate, obiectivă, fiabilă și nepublicitară cu privire la medicamente și la alte tratamente și abordează problema răspunderii sursei de informare.
B — Reglementarea daneză
16.
Articolul 27b din legea daneză privind medicamentele, introdus prin Legea nr. 280 din 6 mai 1993 (
10
), a transpus articolul 2 alineatul (1) din Directiva 92/28 [reprodus ulterior la articolul 87 alineatul (1) din Directiva 2001/83], interzicând în mod expres „publicitatea pentru medicamentele a căror comercializare sau distribuire nu este autorizată în Danemarca”.
17.
Versiunea codificată a legii daneze privind medicamentele, în vigoare la data la care domnul Damgaard a fost condamnat în primă instanță (Legea nr. 656/1995) a fost abrogată de la 17 decembrie 2005 și înlocuită de noua Lege nr. 1180 din, care, la articolul 64 punctul 1, reia interdicția menționată.
III — Acțiunea principală și întrebările preliminare
18.
Hyben Total este un component farmaceutic fabricat de întreprinderea Natur-Drogeriet A/S. Comercializarea și distribuția acestuia sunt interzise în Danemarca, însă acesta poate fi cumpărat în mod liber în Suedia și în Norvegia, unde este calificat drept supliment alimentar.
19.
Pe site-ul internet www.basisinform.dk, domnul Damgaard a difuzat anumite detalii referitoare la proprietățile lui Hyben Total (
11
), arătând că acesta se vinde, în afară de Suedia, în Norvegia și că acesta conține măceșe, un fruct despre care se consideră că atenuează durerile provocate de anumite tipuri de gută, precum și de artroză.
20.
În aceste împrejurări, l’Anklagemyndigheden (Ministerul Public) a declanșat urmărirea penală împotriva domnului Damgaard, pentru motivul că a făcut publicitate pentru un medicament neautorizat în Danemarca, încălcând dispozițiile articolului 27b coroborat cu articolul 44 alineatul 1 punctul 1 din legea daneză privind medicamentele, în vigoare la acea dată. La 2 decembrie 2005, Retten i Århus (Tribunalul de Primă Instanțã din Århus) l-a considerat vinovat de respectivele acuzații și l-a obligat la plata unei amenzi.
21.
Domnul Damgaard a formulat apel împotriva acestei hotărâri la Vestre Landsret, invocând faptul că este un jurnalist independent, precum și absența oricărei legături cu Natur-Drogeriet A/S (acesta susține că nu este angajat și nu primește nicio remunerație din partea societății și că nu are niciun interes în legătură cu această societate sau în legătură cu vânzarea de Hyben Total). Acesta afirmă că acțiunea sa nu constituie o publicitate în sensul Directivei 2001/83, întrucât această reglementare acoperă o noțiune mai restrânsă, care nu se extinde asupra terților.
22.
Ministerul Public susține, dimpotrivă, că difuzarea de informații cu privire la un medicament poate fi calificată drept publicitate în cazul în care aceasta urmărește să incite la vânzarea medicamentului, indiferent dacă există sau nu există o legătură cu producătorii sau cu vânzătorii respectivului medicament. Acesta subliniază că articolul 86 din Directiva 2001/83 diferă de articolul 2 punctul 1 din Directiva privind publicitatea înșelătoare.
23.
În conformitate cu articolul 234 CE, Vestre Landsret a adresat Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 86 din Directiva 2001/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman, cu modificările ulterioare, trebuie interpretat în sensul că difuzarea de către un terț a unor informații cu privire la un medicament și în special în legătură cu proprietățile sale curative sau preventive trebuie considerată drept publicitate chiar atunci când acest terț acționează din proprie inițiativă și în mod cu totul independent, de iure și de facto, față de producător și față de vânzător?”
IV — Procedura în fața Curții
24.
Întrebarea preliminară a fost înregistrată la grefa Curții la 13 septembrie 2007.
25.
Observații scrise au fost prezentate de domnul Damgaard, de Comisie, precum și de guvernele danez, belgian, elen, polonez și de guvernul Regatului Unit.
26.
Reprezentanții domnului Damgaard, ai Regatului Danemarcei, ai Republicii Cehe, ai Republicii Elene, ai Republicii Polone, ai Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și ai Comisiei au luat parte la ședința din 9 octombrie 2008 pentru a prezenta observațiile orale.
V — Examinarea întrebării preliminare
27.
Reglementarea comunitară cu privire la publicitatea pentru medicamente a dat naștere unor foarte variate îndoieli privind interpretarea, din partea instanțelor naționale.
28.
În aceste reflectări inițiale, nu putem omite citarea a două importante hotărâri ale Curții menționate de mai multe ori în dosar, întrucât acestea constituie referințe jurisprudențiale esențiale pentru soluționarea prezentei cauze: în primul rând, Hotărârea Gintec (
12
), care a examinat tratamentul care trebuie să fie aplicat, potrivit Directivei 2001/83, declarațiilor terților în cadrul publicității pentru medicamente, indicând că statele membre pot interzice folosirea acestor mărturii numai în cazul în care nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 87 alineatul (3) din directiva citată anterior și, în al doilea rând, Hotărârea Ter Voort (
13
), care a negat caracterul de „prezentare” în sensul definiției comunitare a medicamentului pentru difuzarea de informații cu privire la proprietățile terapeutice ale unui medicament de către „un terț care acționează din proprie inițiativă și în mod cu totul independent, în fapt și în drept, față de producător sau față de vânzător”. Similitudinea între modul de redactare a acestei din urmă hotărâri și termenii aleși de Vestre Landsret pentru redactarea întrebării preliminare este evidentă, cu toate că, în cauza Ter Voort, nu trebuia să se stabilească dacă existase publicitate în sensul directivei, spre deosebire de prezenta cauză.
29.
În conformitate cu această jurisprudență, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă, descriind „publicitatea pentru medicamente” drept „orice formă de informare la domiciliu, prin contact direct, activități de prospectare sau de stimulare destinate să promoveze prescrierea, eliberarea, vânzarea sau consumul de medicamente”, articolul 86 din Directiva 2001/83 include divulgarea calităților curative sau preventive ale unui produs de către un terț independent care acționează din proprie inițiativă.
30.
Întrebarea are o mare importanță, întrucât Directiva 2001/83 interzice orice publicitate pentru medicamente neautorizate, precum și pentru cele care nu sunt eliberate decât pe bază de rețetă medicală. Prin urmare, trebuie să se depășească conținutul literal al trimiterii preliminare, pentru a se stabili dacă legiuitorul comunitar a dorit să împiedice orice transmitere de date cu privire la aceste două categorii de medicamente sau dacă, dimpotrivă, a lăsat în afara domeniului de aplicare al directivei vreun tip de popularizare.
A — Publicitatea și informarea sunt noțiuni distincte
31.
În primul rând, trebuie să se definească noțiunile „publicitate” și „informare” cu privire la medicamente, bine diferențiate în reglementarea comunitară, în special după modificarea introdusă în 2004 prin Directiva 2004/27, care adaugă un titlu VIIIa în cadrul Directivei 2001/83, intitulat „Informare și publicitate”. Semnificația fiecăruia dintre acești termeni nu este explicată, însă se subliniază că poate exista informare nepublicitară cu privire la medicamente. Articolul 88a, primul din acest titlu nou, subliniază necesitatea de a garanta existența informării, obiectivitatea, calitatea și fiabilitatea acesteia, însărcinând Comisia să elaboreze un raport privind practicile actuale în materie – în special pe internet – și privind riscurile și avantajele medicamentelor pentru pacienți, document care ar cuprinde propuneri privind o strategie, care să abordeze în special problema răspunderii sursei de informare.
32.
Raportul Comisiei, comunicat Parlamentului European și Consiliului în ultimele zile ale anului 2007 (
14
), amintește că trebuie să se asigure claritatea acestei dualități conceptuale, recunoscută în mod expres de indicația potrivit căreia „legislația comunitară stabilește din 1992 o distincție clară între publicitate și informarea cu privire la medicamente”.
33.
Comisia constată că „[p]acienții au devenit utilizatori mai responsabili și proactivi de asistență medicală, care caută din ce în ce mai mult informații despre bolile lor și despre opțiunile de tratament, inclusiv despre medicamente”. În plus, aceasta s-a preocupat de faptul că particularii au accesat din ce în ce mai mult internetul în căutările lor; prin urmare, aceasta încheie amintind că este necesar să se stabilească un cadru care să le ofere cetățenilor statelor membre ale Uniunii Europene „informații ușor de înțeles, obiective, de înaltă calitate și nepromoționale privind avantajele și riscurile medicamentelor și care să contribuie la păstrarea încrederii cetățenilor, a autorităților de reglementare și a personalului medical”.
34.
Spre deosebire de publicitate, dispozițiile privind informarea nu au fost armonizate. Prin urmare, statele membre au libertatea de a adopta abordarea pe care o doresc în acest domeniu, cu condiția de a nu aduce atingere normelor comunitare în materia publicității prevăzute de Directiva 2001/83. Astfel cum subliniază Comisia în raportul său, există importante divergențe între legislațiile naționale cu privire la acest aspect; unele dintre acestea aplică norme foarte restrictive, în timp ce altele autorizează difuzarea de informații nepublicitare.
35.
Aceste diferențe juridice complică sarcina care îi revine instanței comunitare: de a stabili o frontieră netă între publicitate și simpla informare cu privire la medicamentele de uz uman, în lumina Directivei 2001/83. În plus, există o asemenea interdependență între cele două noțiuni, încât nu este posibil ca acestea să fie separate, astfel cum se solicită prin întrebarea preliminară, prin recurgerea la un singur criteriu.
B — Delimitarea celor două noțiuni
36.
Vestre Landsret solicită să se stabilească dacă publicitatea prevăzută la articolul 86 din Directiva 2001/83 include promovarea avantajelor curative sau preventive ale unui medicament de către un terț care acționează din proprie inițiativă și în mod independent, în fapt și în drept, față de producător și față de vânzător.
37.
În opinia noastră, poziția autorului sau a purtătorului de cuvânt și în special relația acestuia cu întreprinderea care produce sau care distribuie medicamentul constituie un factor care, deși ajută la stabilirea faptului dacă respectiva comunicare are un caracter publicitar, trebuie apreciat împreună cu alte împrejurări, precum natura activității exercitate și conținutul mesajului. Prin urmare, întrebarea preliminară adresată merită un răspuns ceva mai nuanțat.
1. Directiva 2001/83 definește noțiunea „publicitatea pentru medicamente” în funcție de finalitatea mesajului
38.
Examinarea trebuie să înceapă cu modul de redactare a articolului 86 alineatul (1) din Directiva 2001/83, în temeiul căruia publicitatea pentru medicamente înseamnă orice formă de „informare la domiciliu, prin contact direct, activități de prospectare sau de stimulare destinate să promoveze prescrierea, eliberarea, vânzarea sau consumul de medicamente”. Rezultă din dispoziția în litigiu că acel criteriu fundamental pentru a separa publicitatea de simpla informare constă în scopul urmărit: dacă se urmărește să se promoveze „prescrierea, eliberarea, vânzarea sau consumul” de medicamente, va exista publicitate în sensul directivei; dacă, dimpotrivă, este transmis un element de informare „pur”, fără intenție promoțională, acesta nu va intra în domeniul de aplicare al normelor comunitare privind publicitatea pentru medicamente.
39.
Prin urmare, este importantă intenția conștientă și directă a celui care emite mesajul. Cu privire la acest aspect, nu suntem de acord poziția guvernului ceh, al cărui reprezentant a susținut în ședință necesitatea aprecierii noțiunii de publicitate în raport cu criterii obiective, precum capacitatea informației de a promova consumul unui bun. În opinia noastră, atunci când articolul 86 alineatul (1) menționează o activitate „destinat[ă] să promoveze” anumite comportamente, acesta se referă la voința care conduce acțiunea și are la bază, așadar, criterii subiective.
40.
Articolul 86 alineatul (2) din directivă exclude din titlul VIII anumite tipuri de difuzare, probabil deoarece ar fi complicat să fie folosite cu această intenție promoțională: este cazul etichetării și al prospectelor însoțitoare (cu toate acestea, ele fac obiectul dispozițiilor titlului V), al corespondenței necesare pentru a răspunde la o întrebare specifică privind un anumit medicament, chiar dacă este însoțită de materiale de natură nepublicitară, al anunțurilor cu caracter informativ cu privire la schimbări ale ambalajului, cataloage comerciale și liste de prețuri, precum și al „informațiil[or] referitoare la sănătatea umană sau la boli”, cu condiția, în aceste ultime două cazuri, să nu se facă trimitere, nici măcar indirectă, la medicamente.
41.
Această enumerare prevăzută la articolul 86 alineatul (2) furnizează indicii importante pentru a interpreta definiția publicității de la alineatul (1), însă nu pare exhaustivă, întrucât ar fi posibil să existe cazuri de informații nepublicitare care nu sunt incluse în această listă.
42.
Aprofundând această idee, ar trebui să ne întrebăm dacă o întreprindere farmaceutică face publicitate atunci când indică personalului medical cum să administreze în mod corect unul dintre produsele sale sau atunci când un medic îi dă pacientului un prospect pentru a facilita luarea unui medicament (de exemplu, din cauza complexității posologiei acestuia) sau când acesta publică o lucrare științifică cu privire la un progres farmacologic.
43.
În opinia noastră, în toate aceste situații, chiar dacă se menționează un medicament, trebuie să se examineze dacă divulgarea avea obiectivul promoțional prevăzut la articolul 86 din directivă. Astfel cum am indicat anterior, persoana care emite informația și cadrul în care aceasta este difuzată pot furniza criterii interesante în această privință.
2. Directiva nu se opune ca mesajul publicitar să provină de la un terț independent
44.
Reluând întrebarea preliminară adresată, conținutul literal al directivei nu se opune extinderii noțiunii de publicitate la cazul transmiterii de către un terț independent. Oferta de informații sau stimularea practicată de o persoană care nu are legătură cu întreprinderea care fabrică sau distribuie medicamentul poate avea un caracter publicitar în cazul în care aceasta este destinată „să promoveze prescrierea, eliberarea, vânzarea sau consumul de medicamente”. Articolul 86 din directivă pune accentul pe obiectivul activității, fără a face referire la subiectul care trebuie să o exercite.
45.
În general, „promovarea” medicamentului este asigurată de cineva care, datorită relației sale directe sau indirecte cu producătorii sau cu distribuitorii, obține un avantaj din creșterea vânzărilor, însă domeniul de aplicare al articolului 86 citat anterior permite de asemenea să fie calificat drept publicitar un mesaj care provine de la o persoană ce încurajează consumul sau prescrierea unui medicament pentru a satisface o aspirație neeconomică oarecare (
15
). În consecință, publicitatea unui medicament ar putea fi făcută de o persoană care nu îl fabrică și nici nu îl distribuie sau nu îl comercializează și care nu este afectată de fluctuațiile vânzărilor.
46.
În această privință, nu suntem de acord cu observațiile prezentate de Comisie în prezenta procedură. Aceasta afirmă în memoriul său că legiuitorul comunitar nu intenționa să reglementeze difuzarea de informații referitoare la medicamente de către terți independenți și invocă în această privință articolul 86 alienatul (1) din directivă. După ce a explicat ce se înțelege prin „publicitatea pentru medicamente” în titlul VIII, respectivul articol precizează că noțiunea cuprinde atât publicitatea destinată publicului, cât și pe cea care vizează persoanele abilitate să elibereze prescripții medicale și, pentru a ilustra acest lucru, citează (
16
) anumite activități, precum cea a reprezentanților de vânzare medicali, distribuirea de mostre sau sponsorizarea reuniunilor promoționale sau a manifestărilor științifice.
47.
Comisia adaugă faptul că exemplele citate la respectivul articol 86 alineatul (1) se referă la sarcini care trebuie să fie exercitate de titularul autorizației sau de alte grupuri de persoane interesate de comercializarea medicamentului. Cu toate acestea, o persoană care nu este în mod direct interesată de introducerea pe piață ar putea sponsoriza o reuniune promoțională sau o manifestare științifică precum cele vizate de articol. În plus, modul de redactare a considerentului (53) (
17
) (de asemenea invocat de Comisie în memoriul său) urmărește doar să garanteze că informația furnizată de întreprinderile farmaceutice este fiabilă, însă nu exclude posibilitatea ca aceasta să provină din alte surse.
48.
Nu suntem de acord nici cu guvernul polonez atunci când acesta afirmă că, prevăzând că statele membre nu interzic activitățile de copromovare a medicamentului de către titularul autorizației de introducere pe piață și una sau mai multe societăți desemnate de acesta, articolul 98 alineatul (3) din Directiva 2001/83 urmărește să restrângă numărul de persoane care pot face publicitate pentru medicamente, interpretare care depășește litera și spiritul articolului menționat.
49.
Acestea fiind spuse, fără a aduce atingere celor de mai sus, directiva se întemeiază pe ideea că declarațiile terților reprezintă altceva decât publicitate (articolul 90 din directiva menționată este, în această privință, astfel cum vom explica în continuare, foarte relevant), iar această percepție este subiacentă în anumite hotărâri ale Curții (precum în Hotărârile Gintec și Ter Voort, citate anterior).
50.
Articolul 90 din directivă interzice, în publicitatea destinată consumatorilor, orice element care „să facă referire la o recomandare a oamenilor de știință, a profesioniștilor din domeniul sănătății sau a unor persoane care nu intră în categoriile anterioare, dar care, datorită celebrității lor, ar putea încuraja consumul de medicamente” [litera (f)], precum și includerea unor „afirmații privind vindecarea”, în termeni necorespunzători, alarmanți sau înșelători [litera (j)]. În ambele cazuri, se menționează informații care produc acest impact promoțional, dar care sunt tratate în mod autonom față de publicitatea propriu-zisă. Directiva interzice în mod explicit aceste două tipuri de manifestări în publicitatea care vizează publicul larg, însă păstrează tăcerea în ceea ce privește emiterea independentă a acestora și folosirea lor în publicitatea adresată persoanelor abilitate să elibereze prescripții medicale.
51.
În Hotărârea Gintec, Curtea a interpretat acest articol 90 declarând, la punctul 37, că realizarea obiectivului Directivei 2001/83 ar fi compromisă dacă un stat membru ar putea să extindă obligațiile prevăzute de aceasta și să introducă interdicția absolută și necondiționată, care nu a fost prevăzută în mod expres în această directivă, de a utiliza în publicitatea pentru medicamente referiri la declarațiile unor terți, în timp ce directiva menționată nu interzice utilizarea acestora decât în cazul în care conțin elemente specifice sau provin de la anumite persoane calificate.
52.
Curtea a confirmat cu privire la acest punct Concluziile noastre prezentate la 13 februarie 2007, în care am afirmat că Directiva 2001/83 nu prevede o interdicție generală și abstractă a campaniilor de publicitate care se bazează pe declarații ale unor terți sau pe orice declarații relevante, ci doar pe „cele care sunt inadecvate și care favorizează o utilizare irațională, din cauza caracterului nepotrivit, exagerat sau excesiv («necorespunzător»), îngrijorător sau perturbator («alarmant») sau de inducere în eroare” (punctele 47 și 69).
53.
De asemenea, amintim în aceste concluzii că, în conformitate cu Hotărârea Deutscher Apothekerverband (
18
), statele membre nu trebuie să cenzureze ceea ce Directiva 2001/83 nu respinge și că, din moment ce această directivă, „consacrând un nivel ridicat de protecție a sănătății, urmărește să elimine disparitățile dintre dispozițiile naționale în materia publicității pentru medicamente prin intermediul unui regim comun care asigură libera circulație a acestora pe piața unică, o interpretare în sens larg a excepțiilor nu pare a fi pertinentă” (punctul 45).
54.
În spiritul celor arătate, considerăm că, în cazul în care statele membre pot interzice declarațiile unor terți în publicitatea pentru medicamente destinată publicului numai atunci când sunt îndeplinite împrejurările prevăzute la articolul 90 din directivă, ar fi inadmisibil să se interzică complet aceste mărturii pentru medicamentele neautorizate sau supuse prescrierii pentru singurul motiv al considerării acestor divulgări drept o variantă de activitate publicitară.
55.
Hotărârea Ter Voort, de asemenea citată, a adăugat la punctul 31 că „difuzarea de informații referitoare la produs și în special la proprietățile curative sau preventive ale acestuia de către un terț care acționează din proprie inițiativă și în mod cu totul independent, în fapt și în drept, față de producător și față de vânzător nu constituie, în sine, o «prezentare» în sensul directivei”, deoarece aceasta nu arată intenția producătorului sau a vânzătorului de a comercializa produsele în calitate de medicamente. Aprecierile Curții în cauza Ter Voort nu ar putea fi aplicate pur și simplu în prezenta cauză, deoarece în acea cauză era necesar să se verifice dacă declarațiile unui terț independent constituiau o „prezentare” a unui produs, în scopul calificării acestuia ca medicament, în timp ce în prezenta cauză trebuie să se stabilească dacă aceste mărturii sunt „publicitate” în sensul Directivei 2001/83. Cu toate acestea, este elocvent refuzul Curții de a califica transmiterea de informații de către un terț drept „prezentare” a unui produs, pe baza absenței intenției de comercializare (
19
).
56.
După explicațiile anterioare, trebuie să se sublinieze că modul de redactare a articolului 86 din Directiva 2001/83 nu permite să se facă a priori diferența între anunțurile publicitare și cele care sunt pur informative doar pe baza criteriului autorului acestora, întrucât publicitatea unui medicament poate proveni de la producător, de la vânzător sau de la o persoană care nu are nicio legătură cu aceștia, care acționează în funcție de alte interese. Acestea fiind spuse, deși comunicarea de către un terț independent a datelor cu privire la un medicament poate fi eventual calificată drept publicitate în sensul directivei, aceasta nu poate fi catalogată cu precizie în acest mod înainte de aprecierea coroborată a mai multe elemente, precum existența unei legături între autorul divulgării și întreprinderea farmaceutică, aspect care, deși nu constituie un factor definitiv, operează ca un indice deosebit de important, deoarece nu se întâmplă des ca un terț să difuzeze informații cu privire la un medicament în scop promoțional. Împreună cu acest criteriu al persoanei, trebuie să se aprecieze indiciile oferite de alte două împrejurări: pe de o parte, astfel cum am indicat, dacă mesajul este promoțional și, pe de altă parte, dacă activitatea are natură comercială.
3. Directiva nu impune ca publicitatea pentru medicamente să se facă în cadrul unei activități comerciale sau industriale
57.
Reprezentantul domnului Damgaard afirmă că, potrivit considerentului (42) al Directivei 2001/83 (
20
), noțiunea de publicitate vizată la articolul 86 din textul menționat trebuie interpretată pe baza definiției pe care reglementarea comunitară în materie de publicitate înșelătoare o dă respectivului termen. Articolul 2 punctul 1 din Directiva 84/450 (
21
) reduce această definiție la comunicarea promoțională realizată „în cadrul unei activități comerciale, industriale, artizanale sau liberale”. În cazul în care această condiție suplimentară ar fi adăugată medicamentelor, posibilitatea de a considera difuzarea de informații de către un terț independent ca fiind publicitate ar fi exclusă.
58.
Guvernul Regatului Unit afirmă că Directiva privind publicitatea înșelătoare trebuie „să modeleze” definiția publicității pentru medicamente din Directiva 2001/83, întemeindu-se în această privință pe o glosă istorică a directivei menționate și pe lucrările pregătitoare ale directivei anterioare acesteia, Directiva 92/28.
59.
Propunerea de directivă elaborată de Comisie conținea o idee de publicitate pentru medicamente echivalentă celei din Directiva privind publicitatea înșelătoare și, prin urmare, limitată la promovarea în legătură cu o activitate comercială sau industrială. În timpul examinării proiectului, Parlamentul a propus extinderea domeniului de aplicare al directivei, adăugând activitățile necomerciale. Textul aprobat nu a preluat referința Directivei privind publicitatea înșelătoare, nici redactarea propusă de Parlament în amendamentele sale, care au fost respinse.
60.
Regatul Unit deduce din aceste evoluții normative că legiuitorul comunitar a dorit să transpună în sectorul farmaceutic noțiunea de publicitate din Directiva privind publicitatea înșelătoare, citată anterior.
61.
Această percepere a directivei nu este corectă, deoarece tăcerea textului menționat arată că legiuitorul era conștient de caracterul neconvenabil al oferirii unui răspuns clar și tranșant în domeniul dispozițiilor în materie de publicitate. Probabil pentru acest motiv directiva a eliminat mențiunea referitoare la faptul că publicitatea trebuia să se facă într-un cadru comercial sau industrial și de asemenea a înlăturat extinderea acesteia la cercurile necomerciale. Pe scurt, faptul de a nu a reproduce aceeași noțiune de publicitate precum cea prevăzută de Directiva 84/450 și de Directiva privind difuzarea programelor de televiziune (
22
) (care de asemenea cuprinde elementul activității comerciale sau industriale), a fost făcut în deplină cunoștință de cauză. S-a dovedit că este necesar să se găsească o soluție mai puțin categorică, mai nuanțată, precum cea pe care încercăm să o schițăm în prezentele concluzii (
23
).
62.
În celelalte privințe, Directiva privind publicitatea înșelătoare nu se aplică în cazul în care există o reglementare specifică, în conformitate cu principiul lex specialis generalibus derogat (
24
). Curtea a statuat la punctul 31 din Hotărârea Gintec că Directiva 2001/83 conține reguli specifice referitoare la publicitatea pentru medicamente, și că aceasta constituie, așadar, o normă specială în raport cu Directiva 84/450. Prin urmare, fără a aduce atingere faptului că normele acestei ultime directive se aplică în cazul publicității înșelătoare, în sectorul medicamentelor există o definiție autonomă a publicității.
4. Corolar preliminar
63.
După aceste observații preliminare, putem prezenta câteva concluzii.
64.
În primul rând, pentru ca difuzarea informației cu privire la un medicament să fie calificată drept publicitate, trebuie să se verifice dacă aceasta urmărea să promoveze prescrierea, eliberarea, vânzarea sau consumul unui astfel de produs.
65.
În al doilea rând, legăturile între autorul divulgării și întreprinderea farmaceutică, precum și caracterul industrial sau comercial al contextului în care a apărut informația constituie indicii importante ale naturii sale publicitare, deși mesajul unui terț independent poate fi publicitar, potrivit directivei, iar definiția „publicit[ății] pentru medicamente” care figurează la articolul 86 nu trebuie să fie modelată pe baza noțiunii generice de publicitate din alte norme comunitare.
66.
În orice caz, este de competența Vestre Landsret, întrucât acesta cunoaște în mod direct situația de fapt din acțiunea principală, să aprecieze dacă această pretinsă independență între domnul Damgaard și Natur-Drogeriet A/S există și dacă informația pe care acesta a plasat-o on-line pe pagina sa de internet era promoțională. În acest sens, ar trebui să se cerceteze, de exemplu, dacă apărea logoul mărcii, al produsului sau al întreprinderii, precum și datele furnizate cu privire la aspecte strict comerciale (precum prețul sau locurile de vânzare) ale Hyben Total.
C — Protecția dreptului la libertatea de exprimare
67.
În afară de împrejurările descrise, instanța daneză trebuie să analizeze dreptul domnului Damgaard de a-și exprima în mod liber opinia, deoarece, astfel cum a susținut Curtea în cauza Lindqvist (
25
), este de competența autorităților și a instanțelor naționale să se asigure că interpretarea aleasă a dreptului comunitar nu aduce atingere drepturilor fundamentale protejate de ordinea juridică a Uniunii sau altor principii de drept comunitar precum principiul proporționalității.
68.
Potrivit unei jurisprudențe constante, drepturile fundamentale fac parte din principiile generale de drept a căror respectare este asigurată de către Curte, care se inspiră în această privință din tradițiile constituționale comune ale statelor membre și din instrumentele internaționale referitoare la protecția drepturilor omului, la care statele membre au cooperat sau au aderat (
26
).
69.
Aceste principii au fost consacrate la articolul 6 alineatul (2) UE, potrivit căruia „Uniunea respectă drepturile fundamentale, astfel cum sunt acestea garantate de Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 [denumită în continuare «CEDO»], precum și astfel cum rezultă acestea din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, ca principii generale ale dreptului comunitar”.
70.
Libertatea de exprimare face parte din patrimoniul constituțional al fiecărui stat membru (
27
) și este consacrată la articolul 10 din CEDO, precum și la articolul 11 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (
28
). Există numeroase hotărâri ale Curții care protejează dreptul la libertatea de exprimare pe teritoriul comunitar (
29
).
71.
Curtea Europeană a Drepturilor Omului a subliniat marea importanță a acestei libertăți, confirmând că aceasta constituie „unul dintre fundamentele esențiale ale unei societăți democratice, una dintre condițiile primordiale ale progresului acesteia și ale dezvoltării fiecărei persoane” (
30
). Astfel, protecția pe care aceasta o oferă nu se extinde doar la „informațiile sau ideile primite favorabil ori considerate ca fiind inofensive sau indiferente, dar și [la] acelea care frapează, șochează sau neliniștesc statul ori un segment oarecare din populație” (
31
).
72.
Astfel cum a arătat Curtea în Hotărârea Comisia/Cwik, libertatea de exprimare include „posibilitatea de a exprima opinii diferite de cele reținute la nivel oficial” (
32
).
73.
Aceste hotărâri judecătorești au o importanță deosebită în prezenta cauză, care se referă la publicarea de informații privind un medicament neautorizat.
74.
În Concluziile noastre prezentate în cauza Gintec, nu avem nicio îndoială cu privire la faptul că Directiva 2001/83, sensibilă la preocuparea Tratatului CE pentru sănătate, urmărește utilizarea corectă și rațională a medicamentelor. Această intenție trebuie totuși să se adapteze particularităților libertății de exprimare, deoarece protecția asigurată de acest drept se extinde de asemenea la manifestările pe care autoritățile sanitare le consideră periculoase pentru respectivul obiectiv de protecție a sănătății.
75.
Curtea a menționat această inevitabilă analiză a ansamblului de drepturi și interese aflate în joc în Hotărârea Lindqvist, citată anterior, privind o formatoare suedeză de catehiști care a făcut obiectul unei acțiuni penale pentru că a creat mai multe pagini de internet oferind informații despre ea însăși, precum și despre 18 dintre membrii parohiei, în care aceasta le indica numele și uneori situația familială, numărul de telefon, precum și alte detalii, fără să fi obținut în prealabil consimțământul acestora. În ceea ce privește aspectele care prezintă interes aici, Curtea a pus accentul pe obligația de a analiza, „pe de o parte, libertatea de exprimare a doamnei Lindqvist în cadrul muncii sale ca formatoare de catehiști, precum și libertatea de a exercita activități care contribuie la viața religioasă și, pe de altă parte, protecția vieții private a persoanelor despre care doamna Lindqvist a prezentat date pe site-ul său internet”.
76.
Exercitarea libertății de exprimare poate fi supusă, în conformitate cu articolul 10 alienatul (2) din CEDO, „anumitor formalități, condiții, restricții sau sancțiuni prevăzute de lege” și în special celor necesare, într-o societate democratică, pentru protecția sănătății.
77.
Or, în Hotărârea Connolly/Comisia, citată anterior, Curtea a impus ca aceste limitări să fie interpretate restrictiv, adăugând că, „potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, adjectivul «necesar» în sensul articolului 10 alineatul (2) implică o «nevoie socială imperioasă» și, deși «[s]tatele contractante se bucură de o anumită marjă de apreciere pentru a determina existența unei asemenea nevoi», ingerința trebuie să fie «proporțională cu obiectivul legitim urmărit», iar «motivele invocate de autoritățile naționale pentru a o justifica» trebuie să fie «pertinente și suficiente»” (
33
).
78.
Prin urmare, elementul-cheie constă în proporționalitatea limitării dreptului. Acest lucru a fost indicat de Curte în Hotărârea Karner (
34
), care, deoarece privește restricții publicitare, prezintă o anumită similitudine cu prezenta cauză, susținând că, în cazul în care exercitarea libertății de exprimare „nu contribuie la o dezbatere de interes general și, în plus, apare în contextul în care statele membre au o anumită marjă de apreciere, controlul se limitează la o examinare a caracterului rezonabil și proporționat al ingerinței. Același este cazul folosirii comerciale a libertății de exprimare, în special într-un domeniu atât de complex și de fluctuant precum publicitatea” (punctul 51).
79.
În prezenta cauză, este de competența Vestre Landsret să aprecieze dacă declanșarea unei proceduri penale împotriva domnului Damgaard constituie o intervenție disproporționată, susceptibilă să aducă atingere dreptului său la libertatea de exprimare sau dacă, dimpotrivă, această măsură era necesară pentru atingerea obiectivelor de protecție a sănătății și de promovare a utilizării corespunzătoare a medicamentelor, urmărite de reglementarea comunitară, dat fiind faptul că respectiva libertate de exprimare nu cuprinde, sub forma divulgării sau a informării terapeutice, acțiunile publicitare interzise, în acea perioadă, în ordinea juridică comunitară.
80.
Publicitatea merită protecția articolului 10 din CEDO (
35
), în măsura în care această dispoziție nu face nicio deosebire în funcție de natura, lucrativă sau gratuită, a scopului urmărit (
36
); cu toate acestea, marja de apreciere a statelor pentru a impune restricții este mai mare în acest domeniu, care face uneori obiectul unor limitări destinate să împiedice concurența neloială sau publicitatea mincinoasă sau înșelătoare. În anumite cazuri, este posibil ca difuzarea de mesaje publicitare obiective și veridice să fie supusă unor restricții, care urmăresc protejarea drepturilor altora sau care sunt întemeiate pe particularitatea unei activități comerciale sau a unei profesii determinate (
37
).
81.
Pentru a încheia, nu trebuie uitat că domnul Damgaard a invocat calitatea sa de jurnalist (
38
), aspect care trebuie să fie verificat de instanța națională și care, dacă va fi dovedit, trebuie luat în considerare, deoarece i-ar oferi pârâtului un grad mai înalt de protecție a dreptului la libertatea de exprimare. Aceasta rezultă din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, care a dispus în cauza The Observer și The Guardian împotriva Regatului Unit (
39
) că, în cazul în care autoritățile naționale adoptă măsuri de natură să descurajeze presa de la prezentarea unor informații cu privire la aspectele care prezintă un interes public legitim, este de competența Curții să exercite un control minuțios al proporționalității respectivelor măsuri. Aceasta este o consecință logică a rolului de „câine de pază” al mass-mediei într-o societate democratică, care permite opiniei publice să controleze puterea publică (
40
).
VI — Concluzie
82.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea adresată de Vestre Landsret după cum urmează:
„1)
Articolul 86 din Directiva 2001/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman, cu modificările ulterioare, trebuie interpretat în sensul că difuzarea de către un terț independent a unor informații cu privire la un medicament, în special în legătură cu proprietățile sale curative sau preventive, trebuie să fie considerată drept publicitate în cazul în care aceasta urmărește să promoveze prescrierea, eliberarea, vânzarea sau consumul produsului menționat.
2)
Absența unor legături între autorul informării și vânzătorii sau producătorii medicamentului, precum și caracterul necomercial sau industrial al activității acestui terț independent pot totuși constitui indicii importante ale absenței conținutului promoțional al unui mesaj.
3)
Este de competența autorităților și instanțelor naționale însărcinate cu aplicarea reglementării care transpune Directiva 2001/83 în dreptul intern să garanteze echilibrul corect între, pe de o parte, obiectivele de protecție a sănătății și folosirea rațională a medicamentelor și, pe de altă parte, dreptul persoanei interesate la libertatea de exprimare, ținând seama de protecția specifică a persoanei interesate, în cazul în care se dovedește calitatea de jurnalist a acesteia.”
(
1
)	Limba originală: spaniola.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman (JO L 311, p. 67, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 3).
(
3
)	În februarie 2008, data la care prezentatorul de televiziune menționat a făcut aceste declarații, vânzarea melatoninei nu era autorizată în Spania, dar aceasta se elibera în mod liber în alte state membre în calitate de supliment alimentar (informația poate fi consultată pe http://actualidad.terra.es/sociedad/articulo/abogacia_estado_sdrago_2268719.htm). Asemănarea cu situația domnului Damgaard se termină aici, întrucât, din câte cunoaștem, investigațiile realizate de abogacía del Estado (Serviciul juridic) din cadrul Ministerului Sănătății spaniol nu au condus la nicio procedură, probabil deoarece autorizarea acestui hormon era deja prevăzută la acel moment.
(
4
)	„Viagře už odzvonilo, teď je tady Cialis”. Autorul și editorul acestor scurte povestiri au fost condamnați în 2004 la o amendă în valoare de 200000 de coroane cehe.
(
5
)	Ancheta recent deschisă de Comisia Comunităților Europene, care poate fi consultată pe site-ul său internet http://ec.europa.eu/enterprise/pharmaceuticals/patients/patients_keys.htm, reflectă starea actuală de spirit.
(
6
)	Directiva Consiliului din 31 martie 1992 privind publicitatea medicamentelor de uz uman (JO L 113, p. 13), abrogată de Directiva 2001/83.
(
7
)	Directiva 84/450/CEE a Consiliului din 10 septembrie 1984 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative din statele membre cu privire la publicitatea înșelătoare (JO L 250, p. 17, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 153).
(
8
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de modificare a Directivei 2001/83 (JO L 136, p. 34, Ediție specială, 13/vol. 44, p. 116).
(
9
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 31 martie 2004 de stabilire a procedurilor comunitare privind autorizarea și supravegherea medicamentelor de uz uman și veterinar și de instituire a unei Agenții Europene pentru Medicamente (JO L 136, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 44, p. 83). Directiva 2004/27 menționează din greșeală, în textul articolului 88a din Directiva 2001/83, „Directiva 2004/726/CE”.
(
10
)	Lov om ændring af lov om lægemidler m.v.
(
11
)	În ședință, reprezentanta domnului Damgaard a răspuns întrebărilor noastre referitoare la pagina de internet, explicând că acesta furniza informații cu privire la numeroase produse și indica prețul pentru Hyben Total.
(
12
)	Hotărârea din 8 noiembrie 2007 (C-374/05, Rep., p. I-9517).
(
13
)	Hotărârea din 28 octombrie 1992 (C-219/91, Rec., p. I-5485, punctul 31).
(
14
)	Comunicare a Comisiei către Parlamentul European și către Consiliu privind raportul asupra practicilor actuale privind comunicarea de informații pacienților în privința medicamentelor în conformitate cu articolul 88a din Directiva 2001/83, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/27/CE de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman [COM(2007) 862 final].
(
15
)	Potrivit definiției din directivă, este dificil, de exemplu, să se nege caracterul publicitar al campaniilor lansate deseori de autoritățile publice pentru a promova consumul și prescrierea medicamentelor generice. Cu toate acestea, pentru a răspunde preocupării guvernului Regatului Unit, este suficient să se adauge că natura publicitară a acestor campanii nu duce la interzicerea acestora în toate cazurile. Nu ne-am putea opune unei promovări a medicamentelor generice care nu menționează principii active specifice, întrucât acestea nu intră în domeniul de aplicare al titlului VIII din directivă, potrivit articolului 86 alineatul (2). Nici campaniile care se adresează persoanelor care prescriu medicamente nu sunt ilegale, chiar dacă acestea se referă la medicamente generice a căror vânzare necesită o rețetă, întrucât directiva nu interzice publicitatea pentru acest tip de medicamente decât atunci când este destinată publicului. Iar în ceea ce privește medicamentele al căror cost poate fi compensat, articolul 88 alineatul (3) din directivă le dă statelor membre posibilitatea de a interzice publicitatea; prin urmare, ar fi legal să se tolereze anumite excepții.
(
16
)	Astfel cum deducem din folosirea expresiei „include în special” care figurează în articol.
(
17
)	„Fiecare întreprindere care fabrică sau importă medicamente ar trebui să stabilească un mecanism prin care să se asigure că toate informațiile furnizate cu privire la un medicament sunt conforme cu condițiile de utilizare aprobate”.
(
18
)	Hotărârea din 11 decembrie 2003 (C-322/01, Rec., p. I-14887).
(
19
)	În definiția comunitară a medicamentului, nu se indică dacă această prezentare este în sarcina producătorului sau a vânzătorului.
(
20
)	„Prezenta directivă nu aduce atingere aplicării măsurilor adoptate în temeiul Directivei 84/450/CEE a Consiliului din 10 septembrie 1984 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre cu privire la publicitatea înșelătoare”.
(
21
)	Care este literal preluat la articolul 2 litera (a) din Directiva 2006/114/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind publicitatea înșelătoare și comparativă (JO L 376, p. 21), de codificare a Directivei 84/450 și a modificărilor succesive ale acesteia.
(
22
)	Directiva 89/552/CEE a Consiliului din 3 octombrie 1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune (JO L 298, p. 23, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 215).
(
23
)	În cauza Deutscher Apothekerverband (Hotărârea din 11 decembrie 2003, C-322/01, Rec., p. I-14887), în care trebuia să se stabilească dacă o pagină de internet de vânzare a medicamentelor conținea publicitate destinată publicului, avocatul general Stix-Hackl recomandă de asemenea o analiză de la caz la caz, atunci când arată că „[a]precierea în această privință trebuie să se întemeieze în mod esențial pe impresia obiectivă pe care consumatorul o are în funcție de configurația de ansamblu a paginii de internet” (Concluziile prezentate la, punctul 211).
(
24
)	Cu privire la principiul aplicării preferențiale a legii specifice, Hotărârea din 16 iulie 1998, Scotch Whisky Association (C-136/96, Rec., p. I-4571).
(
25
)	Hotărârea din 6 noiembrie 2003 (C-101/01, Rec., p. I-12971, punctul 87).
(
26
)	Printre altele, Hotărârea din 11 iulie 1985, Cinéthèque și alții (60/84 și 61/84, Rec., p. 2605).
(
27
)	Pentru un studiu comparat al regimului libertății de exprimare în diverse constituții europene, Skouris, W. (ed.), Advertising and constitutional rights in Europe, Nomos Verlagsgesellschaft, Baden-Baden, 1994.
(
28
)	Proclamată în mod solemn de Parlament, Consiliu și Comisie la Nisa la 7 decembrie 2000 (JO C 364, p. 1) și adoptată la la Strasbourg. Tratatul de la Lisabona, care era în curs de ratificare la data finalizării prezentelor concluzii, urmărește modificarea textului articolului 6 UE, al cărui alineat (1) va fi redactat după cum urmează: „Uniunea recunoaște drepturile, libertățile și principiile prevăzute în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene […], care are aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor”.
(
29
)	Hotărârea din 25 iulie 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda (C-288/89, Rec., p. I-4007, punctele 22 și 23), Hotărârea din, Familiapress (C-368/95, Rec., p. I-3689, punctele 24-26), Hotărârea din, Montecatini/Comisia (C-235/92 P, Rec., p. I-4539, punctul 137), Hotărârile din, Connolly/Comisia (C-273/99 P, Rec., p. I-1575, și C-274/99 P, Rec., p. I-1611), Hotărârea din, Comisia/Cwik (C-340/00 P, Rec., p. I-10269), și Hotărârea din, Schmidberger (C-112/00, Rec., p. I-5659). La punctul 111 din Concluziile prezentate la în această ultimă cauză Schmidberger, avocatul general Jacobs invocă în mod concret articolul 11 din cartă.
(
30
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Handyside împotriva Regatului Unit din 7 decembrie 1976, seria A, nr. 24, § 49, Hotărârea Appleby și alții împotriva Regatului Unit din, Recueil des arrêts et décisions, 2003-IV, Hotărârea Müller și alții din, seria A, nr. 133, § 33, și Hotărârea Vogt împotriva Germaniei din, seria A, nr. 323, § 52.
(
31
)	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Handyside împotriva Regatului Unit, citată anterior, § 49.
(
32
)	Hotărâre citată anterior, punctul 58.
(
33
)	De asemenea Hotărârea din 13 iulie 1989, Wachauf (5/88, Rec., p. 2609), Hotărârea din, Kühn (C-177/90, Rec., p. I-35), Hotărârea din, Irish Farmers Association și alții (C-22/94, Rec., p. I-1809), și Hotărârea din, Booker Aquaculture și Hydro Seafood (C-20/00 și C-64/00, Rec., p. I-7411). În ceea ce privește jurisprudența de la Strasbourg, Hotărârea Vogt împotriva Germaniei, citată anterior, punctul 52, și Hotărârea Wille împotriva Liechtenstein din, Recueil des arrêts et décisions, 1999-VI, § 61-63.
(
34
)	Hotărârea din 25 martie 2004 (C-71/02, Rec., p. I-3025).
(
35
)	Cu privire la libertatea de exprimare comercială în domeniul european, Twomey, P. M., „Freedom of expression for commercial actors”, în Neuwahl, N. A., și Rosas, A., The European Union and human rights, Martines Nijhoff Publishers, 1995.
(
36
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Casado Coca împotriva Spaniei din 24 februarie 1994, seria A, nr. 285-A, § 35.
(
37
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Marka Intern Verlag GmbH și Klaus Berrmann împotriva Germaniei din 20 noiembrie 1989, seria A, nr. 165, § 34. Curtea Supremă a Statelor Unite a ajuns de asemenea, după o dezvoltare jurisprudențială lungă și ezitantă, la ideea că primul amendament reglementează și publicitatea, deși Constituția „acordă o protecție mai mică publicității comerciale decât altor forme de exprimare protejate din punct de vedere constituțional” [Bolger v. Young Products Corp., 463 U. S., p. 64 (1983)].
(
38
)	În ședință, avocata domnului Damgaard a amintit experiența clientului său ca jurnalist specializat în sănătate, dietă și nutriție.
(
39
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 26 noiembrie 1991, seria A, nr. 216, § 59.
(
40
)	Sarmiento, D., Mieres, L. J., și Presno, M., La sentencias básicas del Tribunal Europeo de Derechos Humanos, Ed. Thomson-Civitas, Madrid, 2007, p. 81.