62007CC0370
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 23. apríla 2009 (
1
)
Vec C-370/07
Komisia Európskych spoločenstiev
proti
Rade Európskej únie
„Žaloba o neplatnosť — Zaujatie stanovísk v mene Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou — Povinnosť odôvodnenia — Označenie právneho základu — Štrnásta schôdza konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín (CITES)“
I — Úvod
1.
Tento spor sa týka otázky, v ktorých prípadoch majú právne akty Spoločenstva označovať právny základ a aké sú následky opomenutia povinného uvedenia.
2.
Predmetom žaloby je rozhodnutie Rady Európskej únie z 24. mája 2007 o stanovisku, ktoré sa má zaujať v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o určité návrhy prerokúvané na štrnástej schôdzi konferencie zmluvných strán Washingtonského dohovoru o ochrane zvierat [Dohovor o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín (CITES) (
2
)], organizovanej až [neoficiálny preklad] (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje zrušenie tohto rozhodnutia z toho dôvodu, že Rada neuviedla v uvedenom rozhodnutí právny základ.
II — Právny rámec
3.
Článok 253 ES uvádza:
„Nariadenia, smernice a rozhodnutia prijaté spoločne Európskym parlamentom a Radou, ako aj akty prijaté Radou alebo Komisiou musia byť odôvodnené a musia obsahovať odkaz na návrhy alebo stanoviská, ktoré im mali byť podľa tejto zmluvy predložené.“
4.
Článok 300 ods. 2 ES okrem iného upravuje postup prijímania stanovísk, ktoré sa majú zaujať v orgánoch medzinárodných organizácií:
„V závislosti na právomociach, ktorými je v tejto oblasti poverená Komisia, o podpise, ktorý môže byť sprevádzaný rozhodnutím o predbežnom uplatňovaní pred nadobudnutím platnosti a o uzatvorení dohôd, rozhoduje Rada kvalifikovanou väčšinou na návrh Komisie. Rada sa uznáša jednomyseľne, ak sa dohoda týka oblasti, v ktorej sa na prijatie vnútorných predpisov vyžaduje jednomyseľnosť, alebo ak ide o dohody uvedené v článku 310.
Bez ohľadu na ustanovenia odseku 3 sa rovnaký postup uplatní aj na rozhodnutie o pozastavení uplatňovania dohody a na účely prijímania stanovísk v mene Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou, ak má tento orgán prijímať rozhodnutia s právnymi účinkami, s výnimkou rozhodnutí doplňujúcich alebo pozmeňujúcich inštitucionálny rámec príslušnej dohody.
Európsky parlament je bezprostredne a v plnom rozsahu informovaný o každom rozhodnutí prijatom podľa tohto odseku týkajúcom sa predbežného uplatňovania alebo pozastavenia uplatňovania dohôd alebo zaujatí stanoviska Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou.“
5.
Odôvodnenia č. 2 až 4 napadnutého rozhodnutia spresňujú dôvody odôvodňujúce zaujatie spoločného stanoviska:
„2.
Zmeny a doplnenia príloh dohovoru a určité rozhodnutia konferencie zmluvných strán môžu mať vo väčšine prípadov dosah na dotknutú právnu úpravu Spoločenstva a môžu vyžadovať vhodné úpravy.
3.
Vzhľadom na skutočnosť, že ‚zmeny a doplnenia z Gaborone‘ dohovoru CITES ešte nenadobudli účinnosť, Spoločenstvo ešte nie je zmluvnou stranou dohovoru.
4.
V prípade stanovenia pravidiel Spoločenstva s cieľom uskutočniť ciele Zmluvy ES teda členské štáty nie sú mimo rámca inštitúcií Spoločenstva oprávnené prevziať záväzky, ktoré by mohli mať dosah na tieto pravidlá alebo by mohli zmeniť ich dosah.“ [neoficiálny preklad]
6.
Vo svojich dvoch článkoch rozhodnutie uvádza:
„Článok 1
Stanovisko Spoločenstva, pokiaľ ide o oblasti patriace do jeho právomoci, ktoré bude vyjadrené členskými štátmi konajúcimi spoločne v záujme Spoločenstva na štrnástej schôdzi konferencie zmluvných strán CITES, je určené v prílohách tohto rozhodnutia.
Článok 2
Keď môžu nové vedecké a technické informácie prednesené po prijatí tohto rozhodnutia a pred štrnástou schôdzou konferencie zmluvných strán alebo počas nej ovplyvniť stanovisko uvedené v článku 1 alebo keď budú počas tejto schôdze prednesené nové návrhy k otázkam, ktoré ešte neboli predmetom stanoviska Spoločenstva, stanovisko Spoločenstva, pokiaľ ide o oblasti patriace do právomoci Spoločenstva, sa zaujme prostredníctvom koordinácie na mieste predtým, ako bude konferencia zmluvných strán vyzvaná hlasovať o týchto návrhoch.“ [neoficiálny preklad]
III — Okolnosti predchádzajúce sporu
7.
Úlohou napadnutého rozhodnutia bolo pripraviť v rámci Spoločenstva stanovisko, ktoré by mali členské štáty zaujať počas štrnástej schôdze konferencie zmluvných strán dohovoru CITES.
8.
Dohovor CITES je medzinárodným dohovorom. Jeho cieľom je chrániť ohrozené druhy živočíchov a rastlín prostredníctvom kontroly medzinárodného obchodu s exemplármi týchto druhov. (
3
)
9.
Spoločenstvo ešte nie je zmluvnou stranou dohovoru. (
4
) Jeho pristúpenie podlieha zmene dohovoru CITES, ktorá ešte nenadobudla účinnosť. V súčasnosti má teda Európske spoločenstvo jednoduché postavenie pozorovateľa na konferencii zmluvných strán dohovoru CITES. Predsa však Spoločenstvo od roku 1982 samostatne prijíma opatrenia na účely vykonania záväzkov členských štátov vyplývajúcich z dohovoru CITES v Spoločenstve, ako keby bolo samo zmluvnou stranou dohovoru. (
5
)
10.
Nariadenie Rady (ES) č. 338/97 z 9. decembra 1996 o ochrane druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín reguláciou obchodu s nimi predstavuje najnovšie opatrenie na účely uplatnenia dohovoru CITES. (
6
) Nariadenie bolo prijaté na základe článku 130 S ods. 1 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 175 ods. 1 ES).
11.
Štrnásta schôdza konferencie zmluvných strán dohovoru CITES sa konala v Haagu 3. až . Cieľom tejto konferencie bolo najmä odhlasovanie zmien príloh dohovoru vymenúvajúcich chránené druhy. (
7
)
12.
Dňa 4. apríla 2007 Komisia prijala návrh rozhodnutia Rady stanovujúceho stanovisko, ktoré treba zaujať v mene Európskeho spoločenstva, týkajúce sa určitých návrhov, ktoré mali byť predložené na preskúmanie a na hlasovanie počas tejto konferencie. (
8
) Tento návrh rozhodnutia založila na jednej strane na článku 175 ods. 1 ES (životné prostredie) a článku 133 ES (obchodná politika) a na druhej strane na článku 300 ods. 2 druhom pododseku ES.
13.
Dňa 24. mája 2007 potom Rada jednomyseľne prijala napadnutý právny akt, ktorý je nazvaný „rozhodnutie Rady“ (
9
), avšak bez toho, aby zmieňoval právny základ (
10
).
14.
Podľa nesporných skutočností predložených Komisiou sa Rada vzdala uvedenia právneho základu kvôli tomu, že v tejto veci nebolo možné dosiahnuť dohodu. Niektorí zástupcovia sa postavili proti uvedeniu dvojakého hmotnoprávneho základu predstavovaného článkom 175 ods. 1 ES a článkom 133 ES a vyslovili sa v prospech uvedenia iba článku 175 ods. 1 ES. Iní odmietli zmienku o formálnoprávnom základe vyvodzovanom z článku 300 ods. 2 druhého pododseku ES.
15.
Komisia zastávala názor, že uvedenie právneho základu je nevyhnutné a pred rozhodnutím Rady trvala na tom, aby bol výslovne citovaný článok 175 ods. 1 ES, článok 133 ES a článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES.
IV — Konanie pred Súdnym dvorom
16.
Podaním z 1. augusta 2007 podala Komisia na základe článku 230 ES žalobu proti „rozhodnutiu Rady stanovujúcemu pozíciu, ktorú treba zaujať v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o určité návrhy prednesené počas štrnástej schôdze konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín (CITES) v Haagu (Holandsko), organizovanej až “.
17.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil rozhodnutie
—
a zaviazal Radu na náhradu trov konania.
18.
Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol žalobu,
—
subsidiárne, ak by Súdny dvor zrušil napadnuté rozhodnutie, určil, že jeho účinky sú platné,
—
a zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
19.
Uznesením z 20. novembra 2007 predseda Súdneho dvora povolil vstup Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska ako vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Rady.
20.
Vo veci žaloby Komisie došlo pred Súdnym dvorom najskôr k výmene písomných vyjadrení a potom sa 4. marca 2009 konalo pojednávanie.
V — Právne posúdenie
A — Prípustnosť
21.
Treba najskôr určiť, či je sporné rozhodnutie vo všeobecnosti aktom, ktorý môže byť predmetom žaloby v zmysle článku 230 ES. Táto otázka musí byť Súdnym dvorom preskúmaná z úradnej povinnosti.
22.
Rozhodnutie prijaté Radou smerujúce k zaujatiu stanoviska Spoločenstva je nesporne aktom, proti ktorému možno podať žalobu v zmysle článku 230 ES. Na základe článku 230 ES totiž akty Rady podliehajú kontrole Súdneho dvora a podľa ustálenej judikatúry žalobu o neplatnosť možno podať proti všetkým opatreniam prijatým inštitúciami bez ohľadu na ich povahu alebo formu, ktoré majú vyvolávať záväzné právne účinky. (
11
)
23.
Inak je to v prípade, ak ide o rozhodnutie zástupcov členských štátov, ktorí sa stretli v Rade a ktorým členské štáty koordinujú svoju zahraničnú politiku. Toto rozhodnutie nie je aktom, proti ktorému je možné podať odvolanie s použitím článku 230 ES (
12
). Nejde totiž o akt Rady, ale o kolektívny akt zástupcov členských štátov.
24.
Predmetom tohto sporu nie je štandardný prípad zaujatia stanoviska Spoločenstva v rámci dohovoru, ktorého je Spoločenstvo zmluvnou stranou. Naopak, Spoločenstvo práve nie je zmluvnou stranou dohovoru CITES. Vzhľadom na to, že Spoločenstvo sa nemôže zúčastňovať na konferencii CITES ako zmluvná strana, napadnutý akt teda nestanovuje stanovisko, ktoré by Spoločenstvo malo zaujať, ale stanovisko, ktoré by mali na konferencii prijať členské štáty ako jediné zmluvné strany.
25.
V tomto kontexte treba preskúmať, či v tejto veci ide o akt Rady, alebo o rozhodnutie zástupcov členských štátov, ktorí sa zišli v Rade.
26.
Znenie rozhodnutia vyvoláva dojem, že ide o akt Rady. Tento akt totiž jasne uvádza, že rozhoduje Rada. Ako to vyplýva z druhého odôvodnenia napadnutého aktu, zmeny a doplnenia dohovoru CITES môžu ovplyvniť príslušnú právnu úpravu Spoločenstva. V dôsledku toho stanovuje rozhodnutie stanovisko, ktoré majú členské štáty zaujať na konferencii. Článok 1 aktu hovorí o „stanovisk[u] Spoločenstva…, ktoré bude vyjadrené členskými štátmi konajúcimi spoločne v záujme Spoločenstva [neoficiálny preklad]“.
27.
Z toho vyplýva, že napadnutý akt je aktom Rady.
28.
Okrem toho rozhodnutie Rady na základe článku 300 ods. 2 druhého pododseku ES nie je jednoduchým prípravným aktom, ale predstavuje záver rozhodovacieho procesu vnútri Spoločenstva. Stanovisko Spoločenstva, ktoré potom Komisia musí vyjadriť v medzinárodných orgánoch, je v ňom stanovené konečným a záväzným spôsobom. (
13
) Vzhľadom na to, že diktuje členským štátom stanoviská, ktoré majú zaujať na štrnástej schôdzi konferencie CITES, vytvára rovnako záväzné právne účinky. Predstavuje teda akt, proti ktorému možno podať žalobu v zmysle článku 230 ES.
29.
Na záver sa treba vrátiť k tvrdeniu Rady, podľa ktorého je žaloba neprípustná, pretože napadnutý akt už vyvolal všetky svoje právne účinky, čím žaloba stráca svoj účel.
30.
V tomto ohľade treba poznamenať, že výkon práva privilegovaného žalobcu podať žalobu nie je podmienený odôvodnením záujmu na konaní. (
14
)
31.
Ak by sa aj vyžadoval záujem na konaní, tento by bol v tejto veci preukázaný. Pokiaľ ide o žaloby podávané jednotlivcami proti Komisii, Súdny dvor totiž už rozhodol, že záujem žalobcu na konaní nemožno uprieť z dôvodu, že rozhodnutie už bolo v čase podania žaloby vykonané (
15
) alebo že právny akt sa už neuplatňuje (
16
). V takej situácii Súdny dvor vyvodil záujem na konaní z okolnosti, že žaloba umožňuje vyhnúť sa opakovaniu vytýkanej protiprávnosti.
32.
V tejto veci Komisia uviedla, že podaním tejto žaloby si želala zabrániť tomu, aby Rada v budúcnosti prijímala rozhodnutia neuvádzajúce svoj právny základ. Presvedčivo teda uviedla riziko opakovania.
33.
Preto je žaloba Komisie prípustná.
B — O dôvodnosti
34.
Žaloba Komisie je založená na jedinom dôvode neplatnosti. Vytýka Rade, že v napadnutom rozhodnutí neuviedla nijaký právny základ. Podľa nej toto opomenutie predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí, najmä povinnosti odôvodnenia uvedenej v článku 253 ES a spôsobuje neplatnosť aktu.
1. Povinnosť uviesť právny základ
35.
Článok 253 ES uvádza, že nariadenia, smernice a rozhodnutia musia byť odôvodnené. Povinnosť uviesť právny základ tvorí súčasť povinnosti odôvodnenia. (
17
)
36.
Článok 249 ES vymenúva právne akty, ktoré môžu orgány Spoločenstva použiť na plnenie svojich úloh. Cituje v tomto ohľade nariadenia, smernice, rozhodnutia, odporúčania a stanoviská.
37.
V tejto veci je medzi účastníkmi spor o otázke, či napadnutý akt, ktorý je v nemeckej verzii nazývaný „Beschluss“, predstavuje rozhodnutie sui generis, alebo rozhodnutie v zmysle článku 249 ES, ktoré podlieha povinnosti odôvodnenia podľa článku 253 ES.
38.
Komisia tvrdí, že rozhodnutie zaujímajúce stanovisko Spoločenstva v súlade s článkom 300 ods. 2 druhým pododsekom ES predstavuje rozhodnutie v zmysle článku 249 ES, a teda rovnako podlieha povinnosti odôvodnenia uvedenej v článku 253 ES.
39.
Naopak Rada zastáva názor, že článok 253 ES nie je uplatniteľný na taký akt, ako je tento. Zaujatie stanoviska v súlade s článkom 300 ods. 2 druhým pododsekom ES predstavovalo rozhodnutie sui generis, ktoré nebolo rozhodnutím v zmysle článku 249 ES, a preto nepatrilo do rozsahu pôsobnosti článku 253 ES. Napadnuté rozhodnutie teda nepodliehalo povinnosti odôvodnenia.
40.
Na odôvodnenie svojho názoru sa Komisia v zásade opiera o skutočnosť, že vo väčšine jazykových verzií Zmluvy sa pojem použitý v článku 300 ods. 2 druhom a treťom pododseku ES na označenie aktu nachádza medzi aktmi podliehajúcimi povinnosti odôvodnenia, ktoré sú vymenované v článku 253 ES. Takto francúzska verzia v oboch ustanoveniach používa pojem „décision“ a anglická verzia „decision“.
41.
Naopak Rada sa dovoláva terminologického rozdielu, ktorý vyplýva zo štyroch jazykových verzií Zmluvy. V nemčine článok 253 ES používa pojem „Entscheidung“, zatiaľ čo článok 300 ods. 2 druhý a tretí pododsek ES hovorí o „Beschluss“. Dánska verzia rozlišuje medzi „beslutning“ a „afgørelse“, holandská verzia medzi „beschikking“ a „besluit“ a napokon slovinská verzia medzi „odločba“ a „sklep“. Rada považuje terminologický rozdiel použitý v štyroch jazykových verziách za dôkaz toho, že zaujatie stanoviska na základe článku 300 ods. 2 druhého pododseku ES predstavuje rozhodnutie sui generis, a teda nie rozhodnutie v zmysle článkov 249 ES a 253 ES.
42.
Vláda Spojeného kráľovstva pripomína prípravné práce k článku 300 ods. 2 ES na posilnenie postoja Rady. Pred zmenami a doplneniami zavedenými Zmluvou z Nice Rada ako rozhodnutia sui generis prijímala také akty zaujímajúce stanoviská Spoločenstva, ako je napadnutý akt. Týmito zmenami a doplneniami členské štáty nechceli nahradiť prijímanie rozhodnutí sui generis rozhodnutiami v zmysle článku 249 ES.
43.
Účastníci konania pri skúmaní rôznych jazykových verzií článku 300 ods. 2 ES postupujú predovšetkým z čisto terminologického hľadiska.
44.
Predsa však skutočnosť, že väčšina jazykových verzií článku 300 ods. 2 ES používa to isté označenie aktu, ako je označenie aktu, ktoré vyplýva tiež z článkov 249 ES a 253 ES, predstavuje nanajvýš prvú indíciu podporujúcu stanovisko Komisie. (
18
) Tento prvok však nemôže byť rozhodujúci. Každej jazykovej verzii totiž treba v zásade pripisovať rovnakú dôležitosť. (
19
) Potreba jednotného výkladu rôznych jazykových verzií v prípade rozdielov medzi nimi vyžaduje, aby bol sémantický obsah vykladaný v závislosti od všeobecnej štruktúry a teleológie. (
20
)
45.
Napokon skutočnosť, že nie je úplne jasné, že taká situácia, ako je situácia v tejto veci, vo všeobecnosti patrí do rozsahu pôsobnosti článku 300 ods. 2 druhého pododseku ES, tiež hovorí proti argumentácii založenej iba na terminológii tohto ustanovenia. Článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES sa totiž a priori uplatňuje iba na dohovory, ktorých je samotné Spoločenstvo zmluvnou stranou. Spoločenstvo však v tejto veci v presnom slova zmysle nie je zmluvnou stranou dohovoru CITES. Ak by toto ustanovenie nepredstavovalo skutočne príslušný právny základ, argumentácia opierajúca sa výlučne o pojem použitý v článku 300 ods. 2 druhom pododseku ES by pri zavedení povinnosti odôvodnenia nemohla uspieť.
46.
Nemožno sa teda opierať iba o znenie článku 300 ods. 2 ES na určenie toho, či napadnuté rozhodnutie malo byť odôvodnené. Naopak, rozhodujúce sú vecné kritériá, ktoré musia akty spĺňať na to, aby boli považované za rozhodnutia podrobené povinnosti odôvodnenia v zmysle článkov 249 ES a 253 ES.
47.
Z vecného hľadiska je „rozhodnutie“ v zmysle článku 249 ES charakterizované skutočnosťou, že vytvára priame a záväzné právne účinky a že označuje adresáta.
48.
Obvyklý prípad, ktorý má na mysli článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES, je prípadom zaujatia stanoviska Spoločenstva, ktoré má Komisia zaujať v orgáne medzinárodnej organizácie, ktorej je Spoločenstvo členom. Taký akt teda nemá priameho adresáta, pretože vnútri Spoločenstva iba určuje činnosť inej inštitúcie. Toto by mohlo potvrdzovať názor, podľa ktorého tento akt nepredstavuje rozhodnutie v zmysle článku 249 ES, ale rozhodnutie sui generis.
49.
Naopak tento prípad je charakterizovaný skutočnosťou, že akt je adresovaný členským štátom. Zaujíma stanovisko, ktoré majú členské štáty prijať, pretože Spoločenstvo nie je v presnom zmysle slova členom medzinárodnej organizácie, hoci Rada a Komisia zastávajú názor, že na vnútornej úrovni z hľadiska Spoločenstva má právomoc k tomuto dohovoru pristúpiť. Ako to tiež uznala Rada, adresátmi napadnutého aktu sú teda členské štáty. V dôsledku toho sa viac blíži k rozhodnutiu v zmysle článku 249 ES ako k obvyklému prípadu stanovenému v článku 300 ods. 2 druhom pododseku ES.
50.
V konečnom dôsledku však v tejto veci málo záleží na tom, či ide o „rozhodnutie v zmysle“ článku 249 ES, alebo o „rozhodnutie sui generis“.
51.
Ak by sme totiž aj súhlasili s kvalifikáciu napadnutého aktu ako „rozhodnutia sui generis“, na napadnutý akt by sa vzťahovala povinnosť odôvodnenia. Tá podľa dogmatického výkladu vyplýva buď z extenzívneho výkladu pojmu „rozhodnutie“ uvedeného v článku 253 ES, alebo z jeho uplatnenia prostredníctvom analógie. Od zásadnej povinnosti odôvodnenia však treba odlišovať rozsah povinnosti odôvodnenia (spočívajúcej iba v označení právneho základu či v podrobnejšom odôvodnení), ku ktorému sa vrátim v ďalšom výklade.
52.
Povinnosť odôvodnenia uvedená v článku 253 ES ukladá povinnosť, aby všetky právne akty, ktoré sú tam uvedené, obsahovali vysvetlenie dôvodov, ktoré viedli inštitúciu k ich prijatiu. Súdny dvor vysvetľuje povinnosť odôvodnenia uvedenú v článku 253 ES v zásade skutočnosťou, že jej cieľom je umožniť Súdnemu dvoru výkon súdneho preskúmania. (
21
) Cieľom je okrem toho informovanie tak členských štátov, ako aj dotknutých osôb o podmienkach, za akých inštitúcie Spoločenstva uplatňovali Zmluvu. (
22
)
53.
Dôvod existencie povinnosti odôvodnenia, konkrétne výkon čo najrozsiahlejšieho súdneho preskúmania, neplatí iba pre rozhodnutia v zmysle článku 249 ES, ale rovnako sa uplatňuje na taký akt, ako je napadnutý akt, ktorý vytvára záväzné právne účinky.
54.
Súdny dvor vykladal článok 230 ES v tom zmysle, že žalobu o neplatnosť možno podať proti všetkým opatreniam prijatým inštitúciami bez ohľadu na ich povahu alebo formu, ktoré smerujú k vytvoreniu právnych účinkov (
23
). Je teda logické podrobiť zároveň tieto právne akty povinnosti odôvodnenia, aby sa umožnilo Súdnemu dvoru vykonávať súdne preskúmanie. Takže článok 253 ES tiež vylučuje iba akty uvedené v článku 249 ES, ktoré nevytvárajú záväzné právne účinky, konkrétne odporúčania a stanoviská. Možno z toho vyvodiť, že uplatnenie článku 253 ES, rovnako ako aj článku 230 ES, by mohlo závisieť od otázky, či rozhodnutie vytvára záväzné právne účinky. Rozhodnutia sui generis, ktoré vytvárajú právne účinky, musia byť teda odôvodnené.
55.
Označenie právneho základu ako minimálna podmienka odôvodnenia platí rovnako vzhľadom na zásadu zverených právomocí zakotvenú v článku 5 prvom odseku ES. Táto zásada vyjadruje, že Spoločenstvo koná iba v medziach právomocí, ktoré sú mu vymedzené, a cieľov, ktoré sú mu pridelené, a platí pre činnosť vnútri Spoločenstva, ako aj pre činnosť Spoločenstva v medzinárodnom meradle. (
24
) V opačnom prípade by Spoločenstvo v prípade neurčitého právneho základu riskovalo, že si bude uzurpovať právomoci, ktoré v skutočnosti patria členským štátom. Povinnosť odôvodnenia teda plní tiež funkciu upozornenia. Zaväzuje príslušné inštitúcie pred prijatím aktu overiť si, že Spoločenstvo má skutočne právomoc.
56.
Označenie právneho základu je tiež nevyhnutné na ochranu prijímania rozhodnutia v Rade. Článok 300 ods. 2 prvý pododsek ES predpokladá rozhodovanie kvalifikovanou väčšinou, ibaže sa dohoda týka oblasti, v ktorej sa na prijatie vnútorných predpisov vyžaduje jednomyseľnosť. Spôsoby hlasovania závisia teda od príslušného právneho základu. Povinnosť výslovne ho označiť teda umožňuje zaručiť, aby Rada určila právny základ, čiže spôsoby hlasovania pred prijatím rozhodnutia. To je o to dôležitejšie, že spôsoby hlasovania môžu mať rovnako vplyv na obsah rozhodnutia. Jednomyseľnosť určená z opatrnosti môže viesť k prijatiu jednoduchého minimálneho konsenzu, a teda k inému výsledku, než ku ktorému by viedlo prijatie rozhodnutia kvalifikovanou väčšinou.
57.
Okrem toho v prospech povinnosti odôvodnenia hovorí zásada transparentnosti. Táto zásada sa objavuje v článku 1 druhom odseku Zmluvy o Európskej únii, z ktorého vyplýva, že rozhodnutia sa prijímajú čo najotvorenejšie. Ako to Súdny dvor konštatoval v kontexte nariadenia (ES) č. 1049/2001 (
25
), zásada transparentnosti je osobitne dôležitá, keď Rada vykonáva zákonodarnú funkciu (
26
). Transparentnosť prispieva v tomto prípade k posilneniu demokracie tým, že občanom umožňuje kontrolovať všetky informácie, na základe ktorých bol vydaný právny akt. (
27
)
58.
Z prijímania rozhodnutia tak transparentne, ako je to len možné, vyplýva, že právny akt označí svoj právny základ. V tejto veci sa možno tiež dovolávať zásady transparentnosti, hoci také akty, ako je tento, nie sú vždy uverejňované. Je možné, že Rada najskôr nebude predpokladať uverejnenie, aby neoslabila rokovacie postavenie Spoločenstva zverejnením jeho stanoviska. Ako Rada uviedla na pojednávaní, neznamená to však, že akt nemôže byť jednotlivcom sprístupnený na požiadanie. Na ochranu rokovacieho postavenia Spoločenstva by koniec koncov rovnako stačilo uverejňovať také akty až po závere konferencií.
59.
Rada sa proti povinnosti odôvodnenia právnych aktov sui generis dovoláva už citovaného rozsudku vo veci AETR. Komisia je názoru, že tento rozsudok nie je relevantný, pretože v danej veci išlo iba o „osobitné konania“ v Rade, a nie o akt porovnateľný so sporným aktom.
60.
Už citovaná vec AETR sa týkala žaloby podanej Komisiou proti rozhodnutiu Rady. Rozhodnutie sa týkalo rokovania a uzavretia Európskej dohody o práci posádok vozidiel v medzinárodnej cestnej doprave členskými štátmi Spoločenstva v rámci Európskej hospodárskej komisie Organizácie spojených národov. Týmto rozhodnutím Rada „vydala po výmene stanovísk medzi svojimi členmi a zástupcom Komisie súbor ‚záverov‘ týkajúci sa postoja, ktorý majú zaujať vlády členských štátov v rámci rokovaní rozhodujúceho významu o AETR“ (
28
). Existuje teda a priori určitá podobnosť medzi skutkovými okolnosťami už citovaného rozsudku AETR a skutkovými okolnosťami, ktoré viedli k tomuto sporu.
61.
Predsa však treba poznamenať, že pokiaľ ide o formuláciu rozsudku v tejto časti, Súdny dvor venoval veľkú pozornosť tomu, aby nevyjadril zásadu a rozhodol iba o konkrétnej veci. Táto vec bola charakterizovaná prítomnosťou zástupcu Komisie na rokovaniach Rady a skutočnosťou, že Komisia teda bola, ako jediná tretia dotknutá osoba (
29
), už do značnej miery informovaná o vzniku právneho aktu.
62.
Ak mal však článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES predstavovať právny základ aktu v tejto veci, existovala by tretia osoba, ktorá sa nezúčastnila na tvorbe aktu a ktorá teda mala záujem na tom, aby bol akt odôvodnený alebo prinajmenšom aby bol označený právny základ.
63.
Článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES totiž zaväzuje Radu, aby bezprostredne a v plnom rozsahu informovala Parlament o každom prijatom rozhodnutí. Napadnuté rozhodnutie malo byť Parlamentu ihneď zaslané. V tomto ohľade by bola zmienka o právnom základe tiež nevyhnutná na jasné zdôraznenie práva Parlamentu na informácie, a teda na umožnenie účinnej kontroly dodržiavania týchto práv. Vzhľadom na to, že v tejto veci zaslala Rada akt Parlamentu až šesť týždňov po jeho prijatí a až v okamihu zahájenia konferencie CITES, požiadavka bezprostrednej informovanosti upravená v článku 300 ods. 2 druhom pododseku ES teda nebola rešpektovaná.
64.
Na rozdiel od názoru Rady teda členské štáty nie sú ani jedinými osobami dotknutými napadnutým aktom.
65.
Okrem toho v neskôr uvedenom rozsudku týkajúcom sa oznámenia Komisie zaväzujúceho členské štáty každoročne zasielať všeobecne a systematicky Komisii údaje týkajúce sa finančných vzťahov určitej kategórie podnikov, Súdny dvor spresnil rozsah povinnosti odôvodnenia. Podľa tohto rozsudku požiadavka právnej istoty vyžaduje, aby si každý akt smerujúci k vytvoreniu právnych účinkov prepožičiaval svoju záväznú silu od ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré musí byť výslovne uvedené ako právny základ a ktoré predpisuje právnu formu, ktorú musí akt mať. (
30
)
66.
Nižšie uvedený výklad sa týka námietky Spojeného kráľovstva týkajúcej sa praktickej stránky stanovenia povinnosti odôvodnenia. Spojené kráľovstvo tvrdí, že uloženie povinnosti odôvodnenia pre také akty, ako je tento, sťaží ich tvorbu. V tomto ohľade Rada uvádza, že na prijatie napadnutého aktu mala medzi návrhom Komisie a konaním konferencie iba dva mesiace.
67.
V tomto ohľade je pravda, že pružnosť spôsobov konania má veľký význam práve v medzinárodnom obchode. Ťažkosti, ktoré sa v tomto kontexte môžu objaviť, však možno riešiť uplatnením pružných požiadaviek na rozsah povinnosti odôvodnenia. Podľa povahy aktu a jeho kontextu môže byť potrebné viac alebo menej podrobné odôvodnenie. (
31
) Predsa však musí byť označenie právneho základu vždy vyžadované ako minimálna podmienka odôvodnenia. Tá by nikdy nemala vyvolať nadmerné úsilie o odôvodnenie.
68.
Časové obmedzenia tiež nemôžu odôvodniť výnimku z tohto pravidla. O čo je látka zložitejšia a právne základy rozhodujúcejšie, o to dôležitejšie a naliehavejšie je spresniť relevantné právne základy a prehĺbiť preskúmanie tejto otázky. Zo zásady zverených právomocí totiž vyplýva, že Spoločenstvo môže konať vtedy, ak mu danú právomoc Zmluva ES zveruje. Práve preto musí predtým, ako bude konať, spresniť právny základ, ktorý mu zveruje túto právomoc. Jeho následné zahrnutie do právneho aktu nemôže predstavovať nadmerné úsilie. Nestačí ani, ako to tvrdí Rada, aby bol právny základ zmienený následne v možnom akte smerujúcom k vykonaniu zmien a doplnení dohovoru CITES na úrovni Spoločenstva. To totiž nič nemení na skutočnosti, že Spoločenstvo tiež potrebuje právomoc, aby stanovilo stanovisko, ktoré majú členské štáty zaujať k dohovoru CITES, ktorá musí byť tiež označená v akte samotnom. (
32
)
69.
Na záver sa treba vrátiť k tvrdeniu Rady, podľa ktorého ani v minulosti porovnateľné rozhodnutia nezmieňovali právny základ. Proti tomuto tvrdeniu vyvodzovanému z predchádzajúcej praxe treba uviesť, že jednoduchá prax Rady nemôže stanoviť výnimku z pravidiel Zmluvy, a teda nemôže vytvoriť precedens. (
33
)
70.
Súhrnne treba uviesť, že na napadnutý akt sa vzťahovala povinnosť označiť právny základ.
2. Dôsledky neoznačenia právneho základu
71.
Zostáva ešte preskúmať dôsledky neoznačenia právneho základu.
a) Môže byť právny základ určený prostredníctvom ďalších znakov aktu?
72.
Neexistencia odkazu na konkrétne ustanovenie Zmluvy sa však určite vždy automaticky nerovná porušeniu povinnosti odôvodnenia podľa článku 253 ES, ktoré spôsobuje jeho neplatnosť. Ak môže byť právny základ aktu určený prostredníctvom jeho ďalších znakov, nie je postihnutý žiadnou podstatnou formálnou vadou. (
34
)
73.
V tejto veci však právny základ nemôže byť jasne určený pomocou ďalších znakov aktu. Je to tak predovšetkým kvôli ostrej polemike vyvolanej voľbou relevantného právneho základu počas rokovaní vedených v Rade a najrôznejším návrhom, ktoré boli predložené na diskusiu. V tomto ohľade Komisia tvrdí, bez toho, aby jej niekto v tomto bode odporoval, že na diskusiu bolo predložené iba označenie článku 300 ods. 2 ES ako procesnoprávneho základu alebo iba označenie hmotnoprávneho základu, ako aj kombinácia oboch. Diskusia o relevantnom základe vecnej právomoci, konkrétne iba samotný článok 175 ES alebo spojené ustanovenia článku 175 ES a článku 133 ES, bola tiež márna.
74.
Zdá sa, že vo svojich vyjadreniach týkajúcich sa konania pred Súdnym dvorom Rada a Komisia vychádzajú zo zásady, že článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES predstavuje procesnoprávny základ napadnutého aktu. Toto ustanovenie určuje postup uplatniteľný na zaujatie stanovísk „v mene Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou, ak má tento orgán prijímať rozhodnutia s právnymi účinkami“.
75.
V tomto kontexte tiež vyvstáva otázka, či sa článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES neuplatňuje iba na situácie, v ktorých je Spoločenstvo členom medzinárodného dohovoru. Tento názor by bol najmä posilnený systematickým výkladom, pretože predmet odseku 1 tohto článku je nesporne obmedzený na uzatváranie medzinárodných dohovorov Spoločenstvom. Spoločenstvo samotné však nie je zmluvnou stranou dohovoru CITES, sú ňou iba členské štáty.
76.
Naopak teleologický výklad hovorí v prospech uplatnenia článku 300 ods. 2 druhého pododseku ES tiež na dohovory, ktorých predmet patrí do oblasti právomoci Spoločenstva a ku ktorým ešte Spoločenstvo predsa nemôže pristúpiť z dôvodu ustanovení medzinárodného dohovoru.
77.
Práve z dôvodu týchto výkladových ťažkostí sa nemožno domnievať, že relevantný právny základ jasne vyplýva z napadnutého aktu.
78.
Ak by sme aj zastávali názor, že článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES predstavuje vhodný právny základ, samotné označenie tohto procesného ustanovenia za právny základ by nestačilo. Naopak, akt vyžaduje tiež označenie hmotnoprávneho základu, ktorý určuje rozsah právomocí, teda v konečnom dôsledku priestor na činnosť, ktorý má Spoločenstvo na základe Zmluvy ES. (
35
)
79.
Z napadnutého aktu však jasne nevyplýva ani hmotnoprávny základ, pretože tejto veci sa týkajú viaceré právne základy. Nimi by mohli byť obchodná politika, politika v oblasti životného prostredia alebo kombinácia oboch. (
36
)
80.
Použitý právny základ teda nemožno jasne z aktu vyvodiť.
b) Nejde iba o čisto formálnu vadu?
81.
Rada zastáva názor, že povinnosť odôvodnenia, za predpokladu, že by bola preukázaná, by nemala spôsobiť neplatnosť, pretože ide o čisto formálnu vadu aktu.
82.
Súdny dvor sa domnieval, vo veciach týkajúcich sa, okrem skutočne uplatniteľného právneho základu, využitia nesprávneho právneho základu, že toto spôsobuje neplatnosť sporného aktu, iba ak by nešlo len o formálnu vadu, čiže išlo by o vadu, ktorá mohla mať vplyv na uplatniteľný postup, a teda v konečnom dôsledku na obsah aktu. (
37
)
83.
Túto judikatúru možno ťažko preniesť na vec, ktorá neobsahuje vôbec žiadne označenie právneho základu. Pri neexistencii označenia právneho základu je už ťažké určiť, aký postup bol použitý, a teda či opomenutie právneho základu mohlo mať dôsledky na uplatniteľný postup. V skutočnosti treba dospieť za každého predpokladu k záveru, že keď nedostatok odôvodnenia spočíva v úplnom opomenutí označenia právneho základu, vada je natoľko podstatná, že musí vždy spôsobiť zrušenie rozhodnutia. Ako to bolo vysvetlené vyššie, označenie právneho základu totiž predstavuje nevyhnutnú požiadavku odôvodnenia.
84.
Napokon k myšlienke, že nejde o čisto formálnu vadu, vedie nasledujúca úvaha. Pokiaľ ide o hmotnoprávny základ napadnutého aktu, je predstaviteľné uplatnenie článku 133 ES a článku 175 ES, ako aj ich spojených ustanovení. Článok 133 ES priznáva výlučnú právomoc Spoločenstvu, zatiaľ čo článok 175 ES predpokladá právomoc rozdelenú medzi Spoločenstvo a členské štáty. Voľba medzi týmito dvoma článkami má teda dôsledky pre rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvom a členskými štátmi. Presne z tohto dôvodu nemožno hovoriť o čisto formálnej vade. (
38
)
3. Predbežný záver
85.
Súhrnne treba konštatovať, že napadnutý akt musí byť zrušený z dôvodu neoznačenia právneho základu.
VI — O obmedzení účinkov prípadného zrušenia
86.
Pre prípad, že by napadnuté rozhodnutie bolo zrušené, Rada navrhovala, aby boli jeho účinky zachované. Tomuto návrhu treba vyhovieť.
87.
Podľa článku 231 druhého odseku ES môže Súdny dvor, ak to považuje za potrebné, uviesť, ktoré účinky právneho aktu vyhláseného za neplatný sa považujú za platné. Je pravda, že podľa svojho samotného znenia sa toto ustanovenie v zásade uplatňuje iba na nariadenia, Súdny dvor ho však už analogicky uplatnil na rozhodnutia. (
39
)
88.
V tejto veci je zachovanie účinkov napadnutého rozhodnutia odôvodnené, lebo štrnásta konferencia CITES sa už uskutočnila a rozhodnutia na nej už boli prijaté. Ja pravda, že zrušenie rozhodnutia prijatého na účely zaujatia stanoviska Spoločenstva by členským štátom nezabránilo v tom, aby boli naďalej viazané z hľadiska medzinárodného práva, a to vzhľadom na to, že podľa všeobecných pravidiel medzinárodného práva nie sú porušenia ustanovení vnútroštátneho práva pri vypracúvaní stanoviska, ktoré sa má prijať v rámci medzinárodnej konferencie, v zásade dôvodmi neplatnosti. Predsa by sa však z hľadiska pomerov vnútri Spoločenstva mohla objaviť právna neistota, pokiaľ ide o závery prijaté na konferencii. Pre zamedzenie akejkoľvek právnej neistote je potrebné zachovanie účinkov napadnutého rozhodnutia.
89.
Rada však napriek tomu nemusí prijímať nové rozhodnutie zbavené vytýkaného nesprávneho právneho posúdenia. Keďže sa štrnásta konferencia CITES už konala, nemalo by nijaký zmysel ukladať Rade povinnosť stanoviť novú pozíciu pre túto konferenciu.
VII — O trovách
90.
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku je účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Rada nemala vo veci úspech v celom rozsahu, je opodstatnené zaviazať ju v súlade s návrhom Komisie na náhradu trov konania.
91.
Podľa článku 69 ods. 4 rokovacieho poriadku musí Spojené kráľovstvo ako vedľajší účastník konania znášať svoje vlastné trovy konania.
VIII — Návrh
92.
Na základe uvedeného navrhujem Súdnemu dvoru, aby rozhodol takto:
1.
Rozhodnutie Rady Európskej únie z 24. mája 2007 stanovujúce pozíciu, ktorú treba zaujať v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o určité návrhy prednesené počas štrnástej schôdze konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín (CITES) v Haagu (Holandsko), organizovanej až, sa zrušuje.
2.
Účinky rozhodnutia uvedeného v bode 1 tohto výroku sa zachovávajú.
3.
Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znáša svoje vlastné trovy konania. Vo zvyšnej časti znáša trovy konania Rada Európskej únie.
(
1
)	Jazyk prednesu: nemčina.
(
2
)	Ďalej len „dohovor CITES“.
(
3
)	Pozri odôvodnenie č. 1 nariadenia Rady (ES) č. 338/97 z 9. decembra 1996 o ochrane druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín reguláciou obchodu s nimi (Ú. v. ES L 61, 1997, s. 1; Mim. vyd. 15/003, 136).
(
4
)	Dohovor bol prijatý 80 štátmi 3. marca 1970. Dohovor nadobudol účinnosť .
(
5
)	Nariadenie (EHS) č. 3626/82 Rady z 3. decembra 1982 o uplatňovaní Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín v Spoločenstve [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 384, s. 1).
(
6
)	Citovaný v poznámke pod čiarou 2.
(
7
)	Pozri druhé odôvodnenie napadnutého rozhodnutia.
(
8
)	Návrh rozhodnutia Rady z 24. mája 2007 o stanovisku, ktoré sa má zaujať v mene Európskeho spoločenstva pokiaľ ide o určité návrhy prednesené na štrnástej schôdzi konferencie strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín (CITES), ktorá sa má konať v Haagu (Holandsko) od do [SEC(2007) 443 v konečnom znení].
(
9
)	„Décision du Conseil“ vo francúzštine a „Council Decision“ v angličtine.
(
10
)	Rozhodnutie nie je uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie.
(
11
)	Pozri aspoň rozsudky z 31. marca 1971, Komisia/Rada, nazývaný „AETR“, 22/70, Zb. s. 263, body 39 a 42; z, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, bod 9, a zo, Athinaïki Techniki/Komisia, C-521/06 P, Zb. s. I-5829, bod 42.
(
12
)	K tejto veci pozri tiež návrhy, ktoré som predniesla 26. marca 2009 vo veci Komisia/Rada, C-13/07, vec v konaní pred Súdnym dvorom, bod 33 a nasl.
(
13
)	Pozri moje návrhy z 26. marca 2009 vo veci Komisia/Rada, už citované v poznámke pod čiarou 12, bod 35.
(
14
)	Rozsudok z 26. marca 1987, Komisia/Rada, 45/86, Zb. s. 1493, bod 3.
(
15
)	Rozsudok z 24. júna 1986, AKZO Chemie a AKZO Chemie UK/Komisia, 53/85, Zb. s. 1965, bod 21.
(
16
)	Rozsudok z 26. apríla 1988, Apesco/Komisia, 207/86, Zb. s. 2151, bod 16.
(
17
)	Pozri len rozsudky Komisia/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 14, bod 9, a z 20. septembra 1988, Španielsko/Rada, 203/86, Zb. s. 4563, bod 36 a nasl.
(
18
)	Takto Súdny dvor poukazuje na väčšinu zhodných jazykových verzií iba na potvrdenie výkladu: pozri rozsudok z 15. októbra 1996, Henke, C-298/94, Zb. s. I-4989, bod 15.
(
19
)	Iný prístup by bol totiž nezlučiteľný s požiadavkou jednotného uplatňovania práva Spoločenstva: pozri len rozsudok z 27. marca 1990, Cricket St Thomas, C-372/88, Zb. s. I-1345, bod 18.
(
20
)	Pozri najmä rozsudky z 27. októbra 1977, Bouchereau, 30/77, Zb. s. 1999, body 13 a 14; zo, Rockfon, C-449/93, Zb. s. I-4291, bod 28, a z, Kraaijeveld a i., C-72/95, Zb. s. I-5403, bod 28.
(
21
)	Rozsudok AETR, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 11.
(
22
)	Pozri rozsudok z 13. mája 1997, Nemecko/Parlament a Rada, C-233/94, Zb. s. I-2405, bod 25, odkazujúci na rozsudok zo, Francúzsko/Komisia, C-41/93, Zb. s. I-1829, bod 34.
(
23
)	Pozri len rozsudky AETR, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, body 38 až 42; IBM/Komisia, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 9, a Athinaïki Techniki/Komisia, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 42.
(
24
)	Pozri stanovisko 2/94 z 28. marca 1996, nazývané „CEDH“, Zb. s. I-1759, bod 3.
(
25
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 76).
(
26
)	Rozsudok z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada, C-39/05 P a C-52/05 P, Zb. s. I-4723, bod 46.
(
27
)	Rozsudok Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 26, bod 46.
(
28
)	Rozsudok AETR, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, body 44 a 45.
(
29
)	Na rozdiel od ustanovení článku 300 ods. 2 druhého pododseku ES teda Parlament nemal žiadne právo na informácie.
(
30
)	Rozsudok zo 16. júna 1993, Francúzsko/Komisia, C-325/91, Zb. s. I-3283, bod 26.
(
31
)	Pozri rozsudky z 30. marca 2000, VBA/Florimex a i., C-265/97 P, Zb. s. I-2061; z, Bertelsmann a Sony Corporation of America/Impala, C-413/06 P, Zb. s. I-4951, bod 166, a z, Régie Networks, C-333/07, Zb. s. I-10807, bod 63.
(
32
)	Pozri k tejto veci rozsudok z 21. januára 2003, Komisia/Parlament a Rada, C-378/00, Zb. s. I-937, bod 66, v ktorom Súdny dvor konštatoval, že odôvodnenie aktu Spoločenstva musí byť v akte uvedené.
(
33
)	Pozri len rozsudky z 23. februára 1988, Spojené kráľovstvo/Rada, 68/86, Zb. s. 855, bod 24, a z, Parlament/Rada, C-271/94, Zb. s. I-1689, bod 24.
(
34
)	Rozsudok Komisia/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 14, bod 9.
(
35
)	Pozri v tejto súvislosti tiež moje návrhy prednesené vo veci Komisia/Rada, už citované v poznámke pod čiarou 12, bod 47.
(
36
)	O otázke možnej kombinácie článku 133 ES a článku 175 ods. 1 ES pozri rozsudky z 10. januára 2006, Komisia/Parlament a Rada, C-178/03, Zb. s. I-107, bod 59; zo, Parlament/Rada, C-155/07, Zb. s. I-8103, body 77 až 83; z, Komisia/Rada, C-94/03, Zb. s. I-1, body 52 až 55, a moje návrhy prednesené v uvedených veciach, ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro vo veci Komisia/Parlament a Rada, C-411/06, vec v konaní pred Súdnym dvorom, bod 6.
(
37
)	Pozri rozsudky z 27. septembra 1988, Komisia/Rada, 165/87, Zb. s. 5545, bod 19 a nasl., a zo, Swedish Match, C-210/03, Zb. s. I-11893, bod 44 a tam citovanú judikatúru.
(
38
)	Pozri v tejto veci návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro vo veci Komisia/Parlament a Rada, už citované v poznámke pod čiarou 36, bod 7.
(
39
)	Rozsudky z 28. mája 1998, Parlament/Rada, C-22/96, Zb. s. I-3231, bod 42, a zo, Parlament/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 36, bod 87.