62022CC0339(01)
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NICHOLAS EMILIOU
prednesené 5. septembra 2024 (
1
)
Vec C‑339/22
BSH Hausgeräte GmbH
proti
Electrolux AB
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Svea hovrätt (Odvolací súd pre región Svea, Štokholm, Švédsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc v občianskych a obchodných veciach – Medzinárodná právomoc súdov členských štátov v sporoch týkajúcich sa patentov z tretích štátov – Žaloba pre porušenie – Námietka neplatnosti – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Článok 4 ods. 1 – Pôsobnosť – Článok 24 ods. 4 – ‚Reflexný účinok‘“
I. Úvod
1.
V prejednávanej veci som predniesol návrhy 22. februára 2024 (
2
). Následne, teda 9. apríla 2024, Súdny dvor v súlade s článkom 60 ods. 3 svojho rokovacieho poriadku rozhodol o postúpení tejto veci veľkej komore. Okrem toho uznesením zo 16. apríla 2024, prijatým na základe článku 83 tohto rokovacieho poriadku, rozhodol o opätovnom otvorení ústnej časti konania.
2.
V tejto súvislosti Súdny dvor vyzval dotknuté osoby, aby sa zúčastnili na novom pojednávaní a sústredili svoje budúce prednesy na tretiu prejudiciálnu otázku, ktorú položil Svea hovrätt (Odvolací súd pre región Svea, Štokholm, Švédsko), ktorá sa, pripomínam, týka právomoci súdov členských štátov podľa nariadenia Brusel Ia (
3
) na rozhodovanie sporov týkajúcich sa patentov z tretích štátov. Toto druhé pojednávanie sa konalo 14. mája 2023. Zástupcovia spoločnosti BSH Hausgeräte GmbH (ďalej len „BSH“), spoločnosti Aktiebolaget Electrolux (ďalej len „Electrolux“), francúzskej vlády a Európskej komisie v podstate túto otázku prerokovali.
3.
V súlade so žiadosťou Súdneho dvora prednesiem nové návrhy zamerané na túto tretiu otázku. Tieto návrhy budú slúžiť ako „dodatok“ k prvým návrhom. Ponúknu mi totiž zriedkavú príležitosť prehĺbiť niektoré aspekty mojej argumentácie v tomto ohľade.
II. Analýza
4.
Stručne pripomeniem súvislosti. BSH (so sídlom v Nemecku) podala proti spoločnosti Electrolux (so sídlom vo Švédsku) žalobu pre porušenie na švédske súdy. BSH v podstate tvrdí, že Electrolux porušuje „európsky patent“, ktorý bol udelený prvej spoločnosti Európskym patentovým úradom (ďalej len „EPÚ“) (
4
) pre viaceré členské štáty Únie (vrátane Švédska) a jeden tretí štát (Turecko). Keďže tento „európsky patent“ nie je jednotným nadnárodným titulom, ale v podstate súborom národných patentov, z ktorých každý poskytuje platnú ochranu na území dotknutého štátu (v súlade so zásadou teritoriality uplatniteľnou na takéto tituly), táto žaloba v skutočnosti predstavuje súbor žalobných návrhov vo veci porušenia (jeden na každý národný titul). Electrolux s cieľom vyvrátiť tieto návrhy vzniesla námietku neplatnosti. Vzhľadom na túto námietku sa vnútroštátny súd pýta, či sú švédske súdy oprávnené rozhodovať o návrhoch týkajúcich sa patentov z iných členských štátov ako Švédska (prvá a druhá prejudiciálna otázka) a o návrhoch týkajúcich sa tureckého patentu (tretia prejudiciálna otázka). Ako bolo vysvetlené v úvode, moja analýza sa zameria na posledný uvedený aspekt, a teda na medzinárodnú právomoc súdov členských štátov na rozhodovanie sporov týkajúcich sa patentov z tretích štátov.
5.
Východiskový bod tejto analýzy nie je (alebo už nie je) sporný. Nariadenie Brusel Ia je uplatniteľné, a teda určuje právomoc súdov členských štátov rozhodovať v takomto spore, ak (a len z toho dôvodu, že) žalovaný má bydlisko v Únii (ako v prejednávanej veci Electrolux), (
5
) nezávisle od „vonkajšieho“ pôvodu dotknutého patentu. (
6
) Touto témou sa už nebudem zaoberať a pokiaľ ide o ďalšie podrobnosti, odkazujem na body 24 a 101 mojich prvých návrhov.
6.
Pokiaľ ide o riešenia, ktoré poskytuje režim stanovený v nariadení Brusel Ia (ďalej len „bruselský režim“), je jasný ďalší bod. Medzi vedľajšími účastníkmi konania je nesporné, že podľa všeobecného pravidla stanoveného v článku 4 ods. 1 tohto nariadenia majú súdy členského štátu v prevažnej väčšine prípadov (
7
) právomoc rozhodovať o návrhoch týkajúcich sa zahraničných patentov vrátane patentov z tretích štátov, ak má žalovaný bydlisko v tomto členskom štáte. Tieto súdy sú na základe toho najmä oprávnené rozhodovať o porušení takého patentu, ku ktorému došlo za hranicami uvedeného členského štátu. (
8
) Z rozsudku Owusu (
9
) vyplýva, že právomoc, ktorú uvedené súdy odvodzujú z tohto pravidla, je v zásade nielen všeobecná, ale aj univerzálna.
7.
Pripomínam však, že jadro prejednávanej veci spočíva v tom, že v súlade s článkom 24 bodom 4 nariadenia Brusel Ia súdy členského štátu, vrátane súdov žalovaného, nie sú vo výnimočných prípadoch oprávnené rozhodovať o návrhoch, ktorých predmetom je registrácia alebo platnosť patentov, pre ktoré bola podaná žiadosť o registráciu alebo ktoré boli zaregistrované (alebo sa za také považujú) v inom „členskom štáte“. O týchto otázkach nemôžu rozhodnúť v rámci žaloby pre porušenie ani ako o vedľajšej otázke. Toto ustanovenie totiž v týchto veciach priznáva výlučnú právomoc „súdom členského štátu“, na ktorý sa titul vzťahuje. Celá diskusia sa však týka otázky, či podľa tohto nariadenia nemajú súdy členských štátov právomoc rozhodovať o registrácii alebo platnosti patentov z tretích krajín, či už ako o hlavnej, alebo predbežnej otázke. Takto nastolený problém je zložitý, dlhodobý a navyše prierezový: otvára sa rovnakým spôsobom vo všetkých veciach, pre ktoré článok 24 uvedeného nariadenia stanovuje pravidlo výlučnej právomoci (vecné práva k nehnuteľnostiam, platnosť zápisov do verejných registrov, výkon rozhodnutí atď.), ak zúčastneným štátom nie je členský štát, ale tretí štát. (
10
)
8.
BSH, francúzska vláda a Komisia navrhli na túto otázku odpoveď (tiež prierezovú, pretože je uplatniteľná bez rozdielu na všetky tieto oblasti), podľa ktorej vzhľadom na to, že článok 24 nariadenia Brusel Ia výslovne neupravuje takýto scenár, uplatní sa takpovediac „jednoducho“ všeobecné pravidlo stanovené v článku 4 ods. 1 tohto nariadenia. Súdy členského štátu, v ktorom má žalovaný bydlisko, sú preto na základe tohto pravidla oprávnené rozhodovať najmä o registrácii alebo platnosti patentu z tretieho štátu. Okrem toho, keď na ne bola podaná žaloba, sú povinné rozhodnúť, s výnimkou prípadov, keď sa uplatňujú články 33 a 34 uvedeného nariadenia (prípady, ktorými sa budem zaoberať nižšie). (
11
)
9.
Najprv sa vrátim k niektorým úskaliam tohto výkladu nariadenia Brusel Ia (A) a potom zopakujem riešenie, ktoré som navrhol (B). Diskusie, ktoré prebehli v konaní na Súdnom dvore na druhom pojednávaní, ma napokon vedú k tomu, aby som preskúmal „tretiu cestu“ (C).
A.
Niekoľko úskalí „jednoduchého“ uplatnenia článku 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia
10.
Nebudem tu opakovať výhrady, ktoré som uviedol vo svojich prvých návrhoch voči tvrdeniu o „jednoduchom“ uplatnení článku 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia. Obmedzím sa na opätovné uvedenie dvoch hľadísk, ktoré boli v centre diskusií na druhom pojednávaní, a to 1. do akej miery by bolo v rozpore s medzinárodným obyčajovým právom, ak by súdy členského štátu rozhodovali o registrácii alebo platnosti patentu z tretieho štátu, a 2. či znenie nariadenia v jeho súčasnej podobe stanovuje takéto riešenie.
1. Obmedzenia súdnej právomoci štátov stanovené medzinárodným obyčajovým právom
11.
Ako uvádza väčšina odborníkov a ako to napokon pripustili (napriek počiatočným pochybnostiam) francúzska vláda a Komisia na druhom pojednávaní, medzinárodné obyčajové právo vymedzuje súdnu právomoc štátov („adjudicatory jurisdiction“) v občianskych a obchodných veciach. Štát sa v podstate môže oprávnene dovolávať takejto právomoci len vtedy, ak medzi ním a predmetným sporom existuje dostatočná väzba, ktorá môže mať územnú alebo vnútroštátnu povahu. Ak teda štát vymedzí medzinárodnú právomoc svojich súdov prijatím pravidiel medzinárodného práva súkromného (alebo ak tak robí Únia, pokiaľ ide o súdy členských štátov), musí tento rámec dodržiavať. (
12
)
12.
V tomto ohľade je vo väčšine sporov v občianskych a obchodných veciach univerzálna právomoc súdov členského štátu, v ktorom má žalovaný bydlisko, stanovená článkom 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia, v súlade s medzinárodným obyčajovým právom. Štát môže oprávnene rozhodovať o návrhoch podaných proti osobám s bydliskom na jeho území, aj keď sa takéto návrhy týkajú skutočností, ku ktorým došlo na území iného štátu (či už členského alebo tretieho štátu). Toto bydlisko vytvára na tento účel dostatočnú väzbu medzi prvým štátom a týmito návrhmi. Na tomto základe môžu súdy členských štátov legitímne rozhodovať najmä o žalobe pre porušenie patentu z tretieho štátu podanej proti „domácemu“ žalovanému. (
13
) Pri výkone takejto právomoci členský štát, v ktorom má žalovaný bydlisko, neporušuje zvrchovanosť dotknutého tretieho štátu. Prvý štát najmä nijako nebráni druhému štátu vo výkone jeho vlastnej právomoci v predmetnom spore. (
14
) Z toho vyplývajúce prelínanie právomocí v jednom a tom istom spore nie je v rozpore s medzinárodným obyčajovým právom (ale je mu skôr vlastné). (
15
)
13.
Na druhej strane a výnimočne by rozhodovanie súdov členského štátu v určitých občianskoprávnych a obchodných sporoch, ktoré sa týkajú iného štátu (členského alebo tretieho), aj keď má dotknutý žalovaný bydlisko na území prvého štátu, mohlo byť s ohľadom na toto právo predmetom (ostrej) kritiky. Platí to najmä vo veciach registrácie alebo platnosti patentov. Na druhom pojednávaní francúzska vláda a Komisia pripustili, že v tejto oblasti sa uplatňujú úvahy o zvrchovanosti, pričom zdôraznili, že ich význam sa v jednotlivých prípadoch líši. Podľa môjho názoru treba skutočne rozlišovať dve situácie.
14.
Na jednej strane je zrejmé, že súdy členského štátu nemôžu legitímne rozhodovať o návrhoch, ktorých predmetom je samotná registrácia alebo platnosť patentu podaného alebo registrovaného v inom štáte (členskom alebo treťom štáte), vzhľadom na zapojenie orgánu tohto štátu, konkrétne jeho úradu duševného vlastníctva (ÚDV), do udeľovania tohto titulu a správy registra, v ktorom je zapísaný.
15.
Udelenie patentu nie je „vládnym aktom“ reflektujúcim „suverénne“ politické rozhodnutia, ktoré nemožno preskúmať zahraničným súdom. V súčasnosti ÚDV nedisponujú (alebo len zriedkavo) mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o vhodnosť udelenia takéhoto titulu. Skúmajú patentové prihlášky z hľadiska platných právnych požiadaviek, udeľujú patenty, ak sú tieto požiadavky splnené, a následne ich registrujú. Stručne povedané, ich účasť je skôr „automatická“ ako „suverénna“. To platí a fortiori, pokiaľ ide o úlohu národných ÚDV vo vzťahu k európskym patentom (ako je patent, o ktorý ide vo veci samej), pretože tieto úrady, pri „schválení“ takého patentu pre ich územie (čím mu priznávajú rovnaký účinok ako národnému patentu), len potvrdzujú predchádzajúce overenie podmienok patentovateľnosti stanovených v EPD zo strany EPÚ.
16.
V skutočnosti je vysvetlenie oveľa jednoduchšie. Je totiž samozrejmou zásadou obyčajového práva, že jeden štát nemôže zasahovať do fungovania služieb vo verejnom záujme iného štátu. Rovnako ako štát nemôže prostredníctvom svojich súdov nariadiť zahraničnému orgánu, aby prijal určitý akt, nemôže ani meniť alebo zrušiť tie, ktoré vydal. V tomto ohľade má totiž výlučnú vecnú príslušnosť štát, v ktorom sa daný orgán nachádza. Preto tak, ako súdy členského štátu nemôžu nariadiť ÚDV iného štátu (členského alebo tretieho), aby udelil patent pre územie tohto iného štátu, nemôžu ani nariadiť tomuto úradu zmenu alebo výmaz registrácie v registri, ktorý vedie, alebo dokonca aby vydal rozhodnutie s účinkom erga omnes o platnosti titulu, ktorý je predmetom tejto registrácie. Iba štát uvedeného ÚDV si môže oprávnene uplatňovať právomoc v tejto veci. (
16
) Zdôrazňujem, že na rozdiel od toho, čo som naznačil v poznámke pod čiarou 51 mojich prvých návrhov, problém je úplne rovnaký, pokiaľ ide o návrhy, ktorých predmetom je registrácia alebo platnosť národných „častí“ európskych patentov. (
17
)
17.
Na druhej strane v zásade nie je v rozpore s medzinárodným obyčajovým právom, ak súdy členského štátu, na ktoré bola podaná žaloba proti „domácemu“ žalovanému, ktorej predmetom je porušenie patentu z tretieho štátu, rozhodujú o platnosti tohto patentu ako o predbežnej alebo vedľajšej
otázke (existencia platného titulu je nevyhnutným predpokladom úspechu takejto žaloby), napríklad ak tento žalovaný vzniesol námietku neplatnosti.
18.
V súlade s vysvetleniami uvedenými v predchádzajúcom bode a na rozdiel od toho, čo tvrdí Electrolux, totiž v tomto ohľade nie je rozhodujúca povaha otázky, o ktorej sa má rozhodnúť (platnosť patentu), ani povaha pravidiel, ktoré sa majú uplatniť (dôvody zrušenia patentu alebo v prípade údajnej procesnej vady procesné pravidlá stanovené právom tretieho štátu) (
18
), ale povaha rozhodnutia, ktoré sa má prijať. V rámci žaloby pre porušenie súdy členského štátu, na ktoré bola podaná žaloba, nevydajú rozsudok, ktorého predmetom je zákonnosť predmetného titulu, ale len v predbežnom štádiu svojho odôvodnenia uvedú návrh (platnosť alebo neplatnosť) výlučne na účely vyriešenia hlavnej otázky, ktorá im bola predložená (porušenie alebo neexistencia porušenia). Vo výroku rozhodnutia, ktoré vydajú, sa určia súkromné práva účastníkov konania. V prípade, že sa preukáže porušenie, uloží sa v ňom žalovanému povinnosť nahradiť škodu (atď.), alebo sa v opačnom prípade žaloba žalobcu zamietne. Pokiaľ má takéto rozhodnutie iba účinky inter partes a dôvody týkajúce sa platnosti titulu nemajú účinok erga omnes, toto rozhodnutie neprekračuje právomoc súdu členského štátu, v ktorom má žalovaný bydlisko. (
19
)
2. Znenie nariadenia Brusel Ia
19.
Pravidlo výlučnej právomoci vo veciach registrácie alebo platnosti patentov, ako je uvedené v článku 24 bode 4 nariadenia Brusel Ia, vyplýva z vyššie uvedených úvah medzinárodného obyčajového práva. Ak je na spore zúčastnený členský štát, je účelom tohto pravidla, chrániť suverenitu tohto členského štátu v medzinárodnom poriadku (
20
) tým, že sa zabezpečí, aby mohli platne rozhodovať len jeho súdy. (
21
) Uvedené pravidlo dokonca sleduje tento cieľ v prehnanej miere, pretože, pripomínam, bráni súdom členského štátu, aby v rámci žaloby pre porušenie preskúmali platnosť patentu udeleného iným členským štátom len ako vedľajšiu otázku. (
22
)
20.
Vzhľadom na to, že článok 24 bod 4 nariadenia Brusel Ia odkazuje len na patenty členských štátov, toto ustanovenie sa nemôže (s výnimkou skreslenia jeho znenia) vzťahovať na tituly z tretích štátov (
23
) a toto nariadenie navyše vo vzťahu k nim nestanovuje žiadne rovnocenné pravidlo. V rozsudku Owusu však Súdny dvor rozhodol, že jediné prípustné výnimky zo všeobecného pravidla, ktoré je (teraz) uvedené v článku 4 ods. 1 uvedeného nariadenia, sú tie, ktoré sú „výslovne uvedené“ (
24
) v tomto nariadení. Treba však zo všetkých uvedených skutočností, ako to robia BSH, francúzska vláda a Komisia, vyvodiť paradoxné riešenie, podľa ktorého hoci súdy členského štátu žalovaného radikálne nemajú právomoc rozhodovať o platnosti patentov z iných členských štátov, sú oprávnené (a dokonca povinné) rozhodovať o tituloch týkajúcich sa platnosti titulov z tretích štátov?
21.
S týmto názorom (ešte stále) nesúhlasím.
22.
V tejto súvislosti by som chcel na úvod pripomenúť, že Súdny dvor sa vo veci Owusu obmedzil na osobitný scenár, ktorým sa zaoberáme. (
25
) Závery vyplývajúce z tohto rozsudku preto treba uplatňovať opatrne.
23.
V tomto prípade, podobne ako vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, totiž nejde o doplnenie bruselského režimu o výnimku, ktorá je mu v podstate cudzia. V prejednávanej veci autori tohto režimu od začiatku vnímali, že registrácia a platnosť patentov patria do osobitných oblastí, ktoré odôvodňujú vylúčenie všeobecného pravidla právomoci súdov členského štátu žalovaného. V dôsledku toho „výslovne stanovili“ takéto pravidlo. Skutočnosť, že toto pravidlo je obmedzené na tituly členských štátov, možno ľahko vysvetliť. Bruselský režim je systémom vnútornej právomoci Únie, ktorý sleduje jej
vlastné ciele (t. j. riadne fungovanie vnútorného trhu a neskôr vytvorenie priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti). V dôsledku toho boli výnimky zo všeobecného pravidla stanoveného týmto režimom, vrátane výnimky týkajúcej sa registrácie a platnosti patentov, určené na rozdelenie právomoci v občianskych a obchodných veciach medzi súdy členských štátov. (
26
) Na druhej strane, keďže Únia nemá právomoc určovať právomoc súdov tretích štátov, tvorcovia uvedeného režimu logicky nepredpokladali takéto výnimky v ich prospech. Tento režim v skutočnosti pôvodne neobsahoval žiadnu výnimku.
24.
Vzhľadom na vyššie uvedené vysvetlenie by však bolo zjednodušené z týchto „výslovných“ výnimiek pre členské štáty vyvodzovať, že všeobecné pravidlo právomoci súdov členského štátu, v ktorom má žalovaný bydlisko, je vo vzťahu k tretím štátom absolútne a „jednoducho“ sa uplatňuje aj na návrhy, ktorých predmetom je platnosť patentov udelených týmito štátmi, čím by sa ignorovala výlučná právomoc, ktorá je v takýchto veciach všeobecne priznaná súdom týchto štátov. Takýto výsledok by predstavoval zvláštny „vonkajší účinok“ bruselského režimu, ktorý nebol jeho pôvodnými tvorcami zamýšľaný. (
27
)
25.
BSH, francúzska vláda a Komisia však odpovedajú, že od prijatia nariadenia Brusel Ia obsahuje bruselský režim určité výnimky v prospech tretích štátov, a to články 33 a 34 tohto nariadenia. Podľa týchto vedľajších účastníkov konania chcel normotvorca Únie týmito novými článkami výslovne a predovšetkým taxatívne upraviť vzťahy medzi súdmi členských štátov a súdmi tretích štátov. Normotvorca chcel v tomto rámci povoliť súdom členských štátov odmietnuť výkon právomoci v prospech súdov tretích štátov len za okolností stanovených v uvedených článkoch, a to v prípade, že súdu členského štátu bol predložený spor (bez ohľadu na jeho predmet), ktorý už prebiehal na súdoch tretieho štátu.
26.
Toto tvrdenie nepovažujem za presvedčivé. Ako vyplýva z ich znenia a názvu oddielu nariadenia Brusel Ia, v ktorom sa nachádzajú, články 33 a 34 tohto nariadenia sa zaoberajú osobitnou témou: „vnútornou“ litispendenciou a vecami, ktoré súvisia so žalobou. Hoci tieto články nepochybne výslovne a taxatívne upravujú túto špecifickú tému, nič v znení uvedeného nariadenia nenaznačuje, že normotvorca Únie mal skutočne v úmysle vyriešiť takýmito špeciálnymi ustanoveniami všetky otázky vyplývajúce zo vzťahov medzi súdmi členských štátov a súdmi tretích štátov vrátane otázok týkajúcich sa rešpektovania ich suverenity. (
28
)
27.
Ani prípravné práce v tomto ohľade neprinášajú viac objasnení. Hoci, ako uviedli tí istí vedľajší účastníci konania, vyplýva z toho, že francúzska delegácia v Rade navrhla doplniť do budúceho nariadenia úplný „súbor“ pravidiel týkajúcich sa týchto vzťahov (priznávajúc najmä možnosť súdov členských štátov odmietnuť výkon právomoci vo veciach patriacich do výlučnej právomoci tretieho štátu) a že tento „súbor“ normotvorca Únie neprevzal, nijaký verejný dokument nevysvetľuje jeho dôvod (čo francúzska vláda potvrdila na druhom pojednávaní). Ani v tomto prípade však nemožno samotné odmietnutie doplnenia predmetných pravidiel považovať za dôkaz „jasného úmyslu“ uvedeného normotvorcu v súvislosti s otázkou, ktorou sa zaoberáme, a najmä za „politickú voľbu“ v prospech právomoci súdov členských štátov rozhodovať vo veciach týkajúcich sa suverenity tretích štátov, ako je platnosť titulov, ktoré vydávajú. (
29
) Ten istý normotvorca sa totiž mohol chcieť rovnako obmedziť na úpravu „vnútornej“ litispendencie a ponechať zatiaľ na vnútroštátnom práve každého členského štátu (
30
) alebo na Súdnom dvore, aby prostredníctvom výkladu existujúcich pravidiel (
31
) našiel odpoveď na ostatné otázky týkajúce sa vzťahu medzi súdmi členských štátov a súdmi tretích štátov, vrátane problému, o ktorý ide v prejednávanej veci.
28.
Možno konštatovať, že ani zo znenia v jeho súvislostiach, ani z úcty, ktorú Súdny dvor priznáva normotvorcovi Únie, s ohľadom na inštitucionálnu rovnováhu, nevyplýva riešenie, ktoré navrhujú BSH, francúzska vláda a Komisia. Vzhľadom na „nejednoznačnosť“ zámeru normotvorcu a v rozpore s argumentáciou vlády by Súdny dvor nepreukázal „obozretnosť“, ak by prijal takýto kategorický výklad nariadenia Brusel Ia (
32
) na základe základného odôvodnenia a contrario (pozri bod 20 vyššie). Súdny dvor naopak preukázal takúto „obozretnosť“ tým, že v súlade so svojimi obvyklými metódami výkladu vyvodil z tohto nariadenia odpoveď, ktorá je najviac v súlade s cieľmi, ktoré sleduje, a s normami vyššej právnej sily, ktorými sa riadi. (
33
)
29.
V tejto súvislosti som už v bodoch 124 až 134 mojich prvých návrhov vysvetlil, v čom by tvrdenie o „jednoduchom“ uplatnení článku 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia bolo v rozpore s cieľmi sledovanými týmto nariadením. Zdôrazním len dva body (opätovne) prerokované na druhom pojednávaní, a to riadny výkon spravodlivosti a právnu ochranu žalovaných so sídlom v Únii.
30.
Pokiaľ ide o prvý bod, zatiaľ čo univerzálna právomoc súdov členského štátu žalovaného vo veciach porušenia prispieva k riadnemu výkonu spravodlivosti, (
34
) nebolo by v súlade s týmto cieľom, aby tieto súdy mali právomoc (a boli povinné) rozhodovať o návrhoch týkajúcich sa platnosti patentu udeleného tretím štátom. Rozsudok o určení neplatnosti vydaný uvedenými súdmi by totiž nikdy nebol uznaný v tomto druhom štáte, a preto by v praxi nemohol viesť k tomu, aby jeho ÚDV vykonal zmenu zápisu v jeho registroch.
31.
Pokiaľ ide o druhý bod, aj takéto riešenie by bolo problematické. V praxi by totiž mohlo prinútiť osoby s bydliskom v Únii a majiteľov patentov z tretích štátov, aby na súdoch v mieste svojho bydliska viedli konania o neplatnosť, ktoré by boli zbytočné (z dôvodov vysvetlených v predchádzajúcom bode), alebo dokonca zneužívajúce, a ktoré by viedli ich konkurenti len s cieľom ich obťažovať. (
35
)
32.
Na druhej strane poukazujem na to, že keďže Únia je pri výkone svojich právomocí povinná dodržiavať medzinárodné právo vrátane obyčajového práva, nariadenie Brusel Ia sa musí vykladať v súlade s týmto právom. (
36
) Vzhľadom na vysvetlenia uvedené v predchádzajúcej časti však mám veľké pochybnosti o tom, že toto nariadenie možno vykladať spôsobom, ktorý navrhuje BSH, francúzska vláda a Komisia. Bruselský režim totiž nemožno považovať za univerzálny, pokiaľ ide o žalovaného z Únie, (
37
) a zohľadňovať len suverenitu členských štátov bez toho, aby sa zohľadnila suverenita tretích štátov. (
38
)
B.
Teória „reflexného účinku“
33.
Na jednej strane vzhľadom na všetky úskalia „jednoduchého“ uplatňovania článku 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia, ale na druhej strane vzhľadom na skutočnosť, že toto nariadenie (ešte) neobsahuje výslovnú výnimku týkajúcu sa vecí uvedených v článku 24 tohto nariadenia, v prípade, že ide o tretí štát, som v bodoch 147 a nasledujúcich mojich prvých návrhov navrhol riešenie (takisto prierezové, pretože sa uplatňovalo aj na všetky tieto veci) (
39
), inšpirované teóriou „reflexného účinku“, ktorú pred mnohými rokmi vypracoval Droz (
40
).
34.
V podstate by toto riešenie spočívalo v tom, že ak súdy členských štátov majú na základe všeobecného pravidla stanoveného v článku 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia (v prípade neexistencie ustanovenia, ktoré by stanovovalo inak) právomoc na rozhodovanie sporov týkajúcich sa tretích štátov v predmetných veciach, toto pravidlo, vykladané systematicky a teleologicky, ich napriek tomu oprávňuje túto právomoc neuplatniť. Ak má totiž toto pravidlo, ako rozhodol Súdny dvor vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Owusu, v zásade „kogentnú povahu“, podobne ako Droz sa domnievam, že „by to znamenalo zájsť príliš ďaleko“ (
41
), ak by sa táto „povaha“ stanovila aj v takýchto prípadoch.
35.
V praxi by to znamenalo, že ak je na súdy členského štátu podaná žaloba proti „domácemu“ žalovanému, ktorá sa týka napríklad platnosti patentu z tretieho štátu, článok 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia by oprávňoval tieto súdy využiť právomoci stanovené ich vnútroštátnym právom (bez ohľadu na to, o aké právomoci ide, vrátane právomocí vyplývajúcich z ich pravidiel medzinárodného práva súkromného), aby odmietli rozhodnúť. Podobne v prípade, že je na takéto súdy podaná žaloba pre porušenie patentu z tretieho štátu proti takémuto žalovanému a tento vznesie námietku neplatnosti, mohli by tieto súdy odmietnuť rozhodnúť o tejto námietke a prípadne prerušiť uvedené konanie až do prijatia rozhodnutia o jeho platnosti orgánmi tretieho štátu, ktorý titul udelil, a to spôsobom, ktorý „reflektuje“ riešenie vyplývajúce z článku 24 ods. 4 tohto nariadenia. (
42
)
36.
Ako som podrobne vysvetlil vo svojich prvých návrhoch, tento výklad je podľa môjho názoru vhodný na to, aby ponúkol riešenie diskutovaného problému, ktoré pri rešpektovaní obmedzení textu je nepopierateľne pragmatické. (
43
) Konkrétne, keďže súdy členských štátov nie sú úplne zbavené právomoci, ale majú len možnosť nerozhodnúť vo veci, toto riešenie im ponecháva určitú flexibilitu, pokiaľ ide o zohľadnenie okolností každého jednotlivého prípadu, a prípadne výkon tejto právomoci, ak by účastníci konania nemali zaručené právo na spravodlivý proces pred súdmi dotknutého tretieho štátu, aby sa zabránilo odopretiu spravodlivosti. (
44
)
37.
Na rozdiel od toho, čo tvrdila francúzska vláda na druhom pojednávaní, uvedený výklad nespochybňuje „ucelenú a súdržnú“ (
45
) povahu bruselského režimu. Na jednej strane nejde o vylúčenie otázky, ktorou sa zaoberáme, z tohto režimu a jej úplné ponechanie na vnútroštátne právo každého členského štátu. Uvedený režim sa na ňu vzťahuje. V rámci riešenia by sa len stanovil čiastočný a obmedzený odkaz na vnútroštátne právo konajúceho súdu. (
46
) Na druhej strane by tento výklad prispel práve k ucelenosti tohto systému. Zabezpečil by totiž, aby sa podobné situácie riešili analogicky.
38.
BSH (
47
), francúzska vláda a Komisia tiež na druhom pojednávaní zopakovali výhrady, ktoré už uviedli vo svojich prvých pripomienkach, podľa ktorých by priznanie možnosti súdom členských štátov nerozhodnúť v predmetných veciach na základe ich vnútroštátneho práva ovplyvnilo predvídateľnosť právomoci, a teda právnu istotu, ako aj jednotné uplatňovanie nariadenia Brusel Ia spôsobom, ktorý je v rozpore s „duchom“ rozsudku, ktorý bol prijatý vo veci Owusu.
39.
Stále o tom nie som presvedčený. Na jednej strane tak ako vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Owusu, nejde o to, aby bola súdom členských štátov ponechaná široká miera voľnej úvahy na to, aby neuplatnili svoju právomoc v každom „vonkajšom“ spore (čo by vážne ovplyvnilo predvídateľnosť ich právomoci) (
48
), ale aby im bola priznaná obmedzená miera voľnej úvahy na to, aby v určitých veciach nerozhodovali, pokiaľ by to „reflektovalo“ riešenia uplatniteľné podľa článku 24 nariadenia Brusel Ia.
40.
Na druhej strane, pokiaľ ide o jednotné uplatňovanie nariadenia Brusel Ia vo všetkých členských štátoch, v týchto štátoch sa vo všeobecnosti uznáva, že vnútroštátne súdy by nemali rozhodovať v predmetných veciach, ak ide o iný štát. (
49
) Súdy členských štátov tak majú v takejto situácii podľa svojho vnútroštátneho práva vo všeobecnosti právomoc odmietnuť rozhodnúť. (
50
) Napokon, hoci sa presné podmienky, za ktorých tak môžu urobiť, môžu v jednotlivých členských štátoch v zásade líšiť, zdôrazňujem, že právo Únie vytvára pre vnútroštátne právo pomerne významný rámec, ako je vysvetlené v bodoch 150 až 152 mojich prvých návrhov. Tým by sa zabezpečilo, že takéto riešenie sa bude uplatňovať dostatočne konzistentne v celej Únii.
41.
Francúzska vláda na druhom pojednávaní tiež uviedla, že zavedenie takéhoto „reflexného účinku“ pravidiel výlučnej právomoci by si vyžadovalo vyriešenie mnohých praktických otázok (okolnosti, za ktorých by súd, na ktorý bola podaná žaloba, musel prerušiť konanie, a nie odmietnuť výkon právomoci, možnosť tohto súdu rozhodnúť o takomto opatrení ex offo atď.), čo Súdny dvor nemôže urobiť prostredníctvom judikatúry. V skutočnosti by podľa môjho názoru Súdny dvor nemal vymyslieť taxatívny režim odmietnutia výkonu právomoci, ale mal by stanoviť určité pravidlá, ktoré vyplývajú z práva Únie, a navyše by mal odkázať na vnútroštátne právo jednotlivých členských štátov (
51
) (až do doplnenia takéhoto režimu samotným normotvorcom Únie do nariadenia Brusel Ia).
C.
Možná „tretia cesta“
42.
Niektoré otázky položené Súdnym dvorom v súvislosti s druhým pojednávaním a odpovede Komisie však naznačujú možnosť „tretej cesty“, ktorá by bola cielenejšia (čo sa týka registrácie a platnosti patentov) a radikálnejšia ako odpoveď, ktorú som navrhol (a ktorá mi, pripúšťam, pri formulovaní mojich prvých návrhov nenapadla).
43.
Táto „tretia cesta“ spočíva vo výklade článku 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia s ohľadom na kontext, do ktorého patrí (pozri bod 23 vyššie) a na medzinárodné obyčajové právo (pozri body 14 až 18 vyššie), a to tak, že nepriznáva právomoc súdov členského štátu žalovaného rozhodovať o návrhoch týkajúcich sa registrácie alebo platnosti patentov z tretích štátov. (
52
) Okrem toho, ak je otázka platnosti takéhoto patentu vznesená výnimočne v rámci žaloby pre porušenie, ako je to v prejednávanej veci, toto ustanovenie by priznávalo právomoc týmto súdom rozhodnúť o tejto otázke výlučne ako o otázke vedľajšej, (
53
) a to len na účely rozhodnutia o žalobe. (
54
) Nepriznáva im právomoc prisúdiť dôvodom týkajúcim sa platnosti titulu účinok erga omnes (alebo a fortiori rozhodnúť o tejto otázke s takýmto účinkom vo výroku svojho rozhodnutia). (
55
)
44.
V praxi by to znamenalo, že zatiaľ čo by sa nariadenie Brusel Ia uplatňovalo na takéto návrhy (alebo námietky), ak má žalovaný bydlisko v Únii, nepriznávalo by právomoc (alebo takúto právomoc na rozhodnutie s účinkom erga omnes) žiadnemu súdu členského štátu. V dôsledku toho, ak by na takýto súd bola podaná taká žaloba proti „domácemu“ žalovanému, musel by rozhodnúť, že nemá právomoc o nej rozhodovať (alebo v prípade námietky neplatnosti vznesenej v rámci žaloby pre porušenie obmedziť účinky svojho rozhodnutia na účastníkov konania), a to na základe uvedeného nariadenia. (
56
)
45.
Tento výklad má svoje opodstatnenie z viacerých hľadísk. V prvom rade z teoretického hľadiska Súdny dvor tým, že uvádza, že súdy členských štátov nevyvodzujú z bruselského režimu žiadnu právomoc vyhlásiť patenty z tretích štátov za neplatné (alebo priznať v rámci žaloby pre porušenie účinok erga omnes niektorým ich zisteniam), vyvodil dôsledky, hoci radikálne, ale napriek tomu logické (a teda úplne obhájiteľné), z úvah medzinárodného obyčajového práva, ktoré sú uvedené v bodoch 14 až 18 vyššie.
46.
V druhom rade by tento výklad v praxi zabezpečil určitý súlad medzi riešeniami uplatniteľnými „vo vnútri Únie“ a riešeniami uplatniteľnými na vzťahy s tretími štátmi, pričom by sa dodržalo znenie článku 24 ods. 4 nariadenia Brusel Ia. (
57
) Odrážal by aj tie, ktoré existujú v porovnávacom práve, najmä v práve členských štátov. (
58
)
47.
Napokon by tento istý výklad mal tú istú výhodu, že by ponúkol dokonale jednotné riešenie (keďže nedostatok právomoci súdov členských štátov by vyplýval priamo z nariadenia Brusel Ia, ktoré by sa uplatňovalo rovnakým spôsobom v celej Únii) a toto riešenie by bolo zároveň predvídateľné (keďže týmto súdom by sa neponechala žiadna miera voľnej úvahy, pokiaľ ide o vhodnosť rozhodnúť) v súvislosti s daným problémom. Bol by teda plne v súlade s „duchom“ rozsudku Owusu.
48.
Takýto výklad nariadenia Brusel Ia by však mohol byť podrobený určitej kritike. Po prvé by z teoretického hľadiska bolo možné namietať, že by bol v rozpore s logikou pravidla právomoci stanoveného v článku 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia. Toto pravidlo je založené na osobných väzbách medzi určenými súdmi a daným žalovaným. Na základe toho a ako som uviedol v bode 6 vyššie, právomoc týchto súdov sa v zásade vzťahuje na všetky nároky uplatnené voči tomuto žalovanému. Toto pravidlo samo osebe neobsahuje žiadne rozlíšenie podľa predmetu sporu.
49.
Táto námietka má však svoje obmedzenia. V situáciách „vnútri Únie“ sú totiž niektoré veci vylúčené z právomoci súdov členského štátu žalovaného na základe iných ustanovení nariadenia Brusel Ia (najmä jeho článku 24). Išlo by teda len o uznanie, že to niekedy rovnako platí v sporoch týkajúcich sa tretích štátov, a to tak, že sa v rámci článku 4 ods. 1 uvedeného nariadenia pripustí existencia určitých implicitných obmedzení tejto právomoci, ktoré vyplývajú z medzinárodného obyčajového práva.
50.
Po druhé možno poukázať na to, že z viacerých oficiálnych správ o bruselských nástrojoch, (
59
) z časti stanoviska 1/03 (
60
) a druhého odseku odôvodnenia 24 nariadenia Brusel Ia (
61
) vyplýva, že súdy členských štátov majú na základe článku 4 ods. 1 tohto nariadenia právomoc rozhodovať vo veciach, ako je registrácia alebo platnosť patentov, ak ide o tretí štát.
51.
Vzhľadom na to má námietka opäť svoje obmedzenia. Po prvé predmetné správy okrem toho, že neodôvodňujú svoje stanovisko, neposkytujú autentický výklad bruselského režimu, ale predstavujú v tomto ohľade nanajvýš nezáväzné usmernenie. (
62
) Po druhé, keďže stanovisko 1/03 sa samo osebe nezaoberá otázkou, ktorá je podstatou tejto veci, (
63
) predmetná časť by mohla byť považovaná skôr za obiter dictum, otvorené určitým nuansám a objasneniam, než za úplne ustálené stanovisko Súdneho dvora k tejto otázke. (
64
) Po tretie rozpor s odôvodnením 24 nariadenia Brusel Ia je veľmi relatívny. (
65
)
52.
Z praktického hľadiska možno napokon takémuto výkladu článku 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia vytknúť nepružnosť riešenia, ktoré z neho vyplýva. Keďže totiž súdy členských štátov (radikálne) nemajú právomoc rozhodovať o návrhoch, ktorých predmetom je registrácia alebo platnosť patentov z tretích štátov, nemajú žiadnu mieru voľnej úvahy, aby posúdili, či je vhodné odmietnuť ich právomoc. V každom prípade sú povinné tak urobiť. V niektorých prípadoch by to mohlo strany sporu zaväzovať k tomu, aby sa obrátili na súd tretieho štátu, ktorý neposkytuje záruky spravodlivého procesu. V týchto prípadoch nemajú uvedené súdy možnosť rozhodnúť o spore.
53.
Význam tejto kritiky je opäť relatívny. Hoci je takýto manévrovací priestor podľa môjho názoru v určitých súvislostiach nevyhnutný, (
66
) jeho vhodnosť je v konkrétnom prípade, ktorým sa zaoberáme, skôr otázna. Súdy členských štátov by prekročili obmedzenia stanovené medzinárodným obyčajovým právom, ak by vydali rozhodnutie o neplatnosti patentu z tretieho štátu s účinkami erga omnes, a to aj z dôvodu „nevyhnutnosti“ (ak by súdy tohto štátu neposkytovali záruky spravodlivého konania), a ich rozhodnutie by nemalo vždy praktický význam. (
67
) Okrem toho, hoci by z uvedeného najmä vyplývalo, že konkurent majiteľa patentu z tretieho štátu so sídlom v EÚ by nikdy nemohol podať žalobu o neplatnosť takéhoto patentu na súdy členských štátov, takýto konkurent by mohol vždy napadnúť platnosť uvedeného patentu incidenčne, napríklad v rámci prípadnej žaloby pre porušenie podanej proti nemu (za predpokladu, že sám má bydlisko v EÚ) alebo v rámci návrhu na „negatívne určenie“ zodpovednosti podaného proti tomuto majiteľovi. Nebol by teda zbavený akejkoľvek ochrany pred týmito súdmi proti neopodstatneným patentom z tretích štátov.
III. Návrh
54.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na tretiu prejudiciálnu otázku, ktorú položil Svea hovrätt (Odvolací súd pre región Svea, Štokholm, Švédsko), takto:
Článok 24 bod 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach
sa má vykladať v tom zmysle, že:
toto ustanovenie sa neuplatňuje, pokiaľ ide o platnosť patentu registrovaného v treťom štáte. Súdy členských štátov, ktoré majú právomoc podľa iného pravidla tohto nariadenia, však nemusia o tejto otázke rozhodnúť.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Návrhy prednesené vo veci BSH Hausgeräte (C‑339/22, ďalej len moje prvé návrhy, EU:C:2024:159).
(
3
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1, ďalej len „nariadenie Brusel Ia“).
(
4
)	V súlade s postupom stanoveným Dohovorom o udeľovaní európskych patentov, ktorý bol podpísaný v Mníchove (Nemecko) 5. októbra 1973 (ďalej len „EPD“).
(
5
)	Pozri odôvodnenie 13 a článok 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia.
(
6
)	Prinajmenšom v prípadoch, ako je tento, ak neexistuje medzinárodná dohoda medzi EÚ (alebo členským štátom konajúceho súdu) a dotknutou treťou krajinou (pozri body 23 a 135 až 138 mojich prvých návrhov), upravujúca túto problematiku.
(
7
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2022, IRnova (C‑399/21, rozsudok IRnova, EU:C:2022:648, body 40 a 48, ako aj citovanú judikatúru).
(
8
)	Miestom porušenia je (nevyhnutne) územie štátu, ktorý udelil dotknutý patent, pretože v súlade so zásadou teritoriality je rozsah práv, ktoré priznáva, obmedzený na toto územie.
(
9
)	Rozsudok z 1. marca 2005 (C‑281/02, ďalej len rozsudok Owusu, EU:C:2005:120, body 10 a 11, ako aj 24 až 26). Tento rozsudok sa týka Dohovoru o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach, podpísaného 27. septembra 1968 v Bruseli [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 304, 1978, s. 36), ktorý bol neskôr nahradený nariadením Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42), ktoré bolo nahradené nariadením Brusel Ia. Vzhľadom na to však treba zabezpečiť kontinuitu výkladu, pokiaľ ide o pôsobnosť týchto nástrojov a ich rovnocenných ustanovení [pozri najmä rozsudok IRnova (body 29 a 37)].
(
10
)	Táto otázka vzniká mutatis mutandis aj vtedy, keď súd Únie rozhoduje o spore, na ktorý sa vzťahuje dohoda o výlučnej voľbe súdu. Článok 25 nariadenia Brusel Ia totiž stanovuje, že súdy členských štátov musia v zásade takejto dohode priznať účinky, ak sú v nej určené súdy iného „členského štátu“, pričom neuvádza scenár dohody v prospech súdov tretieho štátu. Vzhľadom na zameranie týchto návrhov sústredím svoju pozornosť na spory týkajúce sa registrácie a platnosti patentov z tretích štátov, ale príležitostne sa budem zaoberať týmito inými scenármi.
(
11
)	Rovnako súdy členského štátu žalovaného majú právomoc a sú povinné rozhodnúť, ak sa na nich začalo konanie napriek dohode o výlučnej voľbe súdu v prospech súdov tretieho štátu, keďže nariadenie Brusel Ia nestanovuje inak.
(
12
)	Pozri najmä PARRISH, A.: Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach. In: STEPHAN, P. B., CLEVELAND, S. A. (eds): The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U.S. Foreign Relations Law. Oxford Academic: New York, 2020, s. 303 až 318; ROORDA, L., RYNGAERT, C.: Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters. In: FORLATI, S., FRANZINA, P. (eds.): Universal Civil Jurisdiction ‑ Which Way Forward? BRILL: LEYDE, 2020, s. 74 až 95, a MILLS, A.: Rethinking Jurisdiction in International Law. In: The British Yearbook of International Law, zv. 84, č. 1, 2014, s. 187 až 239.
(
13
)	Niektoré zahraničné súdy sa domnievajú, že medzinárodné obyčajové právo alebo medzinárodná zdvorilosť (comitas gentium) im bránia rozhodovať o porušení zahraničného patentu (pozri najmä rozsudok United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Odvolací súd Spojených štátov amerických pre federálny obvod, Spojené štáty americké) z 1. februára 2007, Jan K. Voda, M.D. v. Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007). V tomto prípade nejde o takúto situáciu. Pokiaľ ide o obyčajové právo, vysvetlil som, prečo. Pokiaľ ide o medzinárodnú zdvorilosť (comitas gentium), skutočnosť, že súd jedného štátu prizná účinok titulu z iného štátu, predstavuje naopak akt zdvorilosti voči nemu [pozri Supreme Court (Veľká Británia), 27. júl 2011, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, [2011] UKSC 39, § 104, 105 a 109].
(
14
)	Pozri analogicky rozsudok Owusu (body 30 a 31).
(
15
)	Dostatočné väzby v zmysle obyčajového práva totiž môžu existovať s rôznymi štátmi, ako je to v tomto prípade. Štáty môžu zmierniť riziko súbežných konaní a protichodných rozhodnutí, ktoré sú s takýmto prelínaním právomoci spojené, buď prijatím interných riešení (ako je doktrína „forum non conveniens“ v krajinách common law alebo pravidlá litispendencie v krajinách kontinentálneho práva), alebo uzatvorením medzinárodných zmlúv medzi sebou, ktorými sa právomoc v občianskych a obchodných veciach rozdelí medzi ich príslušné súdy.
(
16
)	Pozri bod 61 a poznámku pod čiarou 52 mojich prvých návrhov, ako aj citované odkazy. Pozri tiež DROZ, G.: Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun. In: Paris, Dalloz, 1972, č. 156; MAYER, P.: Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence. Revue critique de droit international privé, č. 54, 1979, s. 362 a 374 až 376, a PATAUT, E.: Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé). In: Paris: LGDJ, 1999, č. 4 až 11, 48, 97 a 359. Takéto úvahy týkajúce sa medzinárodného obyčajového práva sa vzťahujú na väčšinu ostatných vecí uvedených v článku 24 nariadenia Brusel Ia. Súdy členského štátu nemôžu rozhodovať o návrhu, ktorého predmetom je platnosť zápisu do iného typu zahraničného verejného registra (článok 24 bod 3), a to z dôvodov uvedených v bode 16 vyššie. Tieto súdy nemôžu rozhodovať ani o návrhu na výkon rozhodnutia (článok 24 ods. 5) v inom štáte, a to vzhľadom na výlučnú právomoc každého štátu vykonávať donucovacie opatrenia na svojom území [pozri Stály dvor medzinárodnej spravodlivosti, rozsudok vo veci Francúzsko/Turecko („vec S.S. Lotus“), zo 7. septembra 1927, Zbierka SDMS 1927, séria A 10, s. 18]. Napokon by bolo (pravdepodobne) v rozpore s medzinárodným obyčajovým právom, ak by súd členského štátu rozhodoval o platnosti vecného práva k nehnuteľnosti (článok 24 ods. 1 prvá zarážka) nachádzajúcej sa v zahraničí, a to vzhľadom na väzby medzi takýmto rozhodnutím a územnou zvrchovanosťou každého štátu (pozri MILLS, A.: c. d., s. 204). Takéto otázky obyčajového práva sa naopak nevynárajú vo veciach týkajúcich sa nájmu bývania (článok 24 ods. 1 druhá zarážka) alebo platnosti spoločností a rozhodnutí ich orgánov (článok 24 ods. 2).
(
17
)	Okrem právomoci EPÚ (pozri články 99 až 105 EPD) môže byť takýto patent zrušený len „po častiach“, a to vnútroštátnymi súdmi. Aj v tomto prípade bude môcť iba súd štátu, v ktorom je daná „časť“ zaregistrovaná, rozhodnúť o jej neplatnosti a nariadiť jej výmaz z národného registra, a to bez ohľadu na to, či sú v EPD (článok 100) uvedené dôvody na zrušenie európskych patentov, a bez ohľadu na to, či má v tomto prípade turecká „časť“ dotknutého patentu rovnaký obsah ako švédska „časť“.
(
18
)	Ak totiž súdy členského štátu žalovaného môžu rozhodovať o žalobe pre porušenie týkajúcej sa patentu z tretieho štátu, musia nevyhnutne posúdiť porušenie (a platnosť) titulu z hľadiska práva tohto štátu. Hoci všetky štáty môžu zaviesť patentové právo, každý štát má výlučnú normatívnu právomoc, pokiaľ ide o tituly, ktoré udeľuje pre svoje územie. Len dotknutý štát môže určiť práva vyplývajúce z týchto titulov a podmienky ich platnosti (pozri v tomto zmysle MAYER, P.: c. d., s. 349 až 351).
(
19
)	Pozri body 44 a 62 mojich prvých návrhov. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Electrolux, zásada teritoriality patentov, uznaná najmä Parížskym dohovorom na ochranu priemyslového vlastníctva, podpísaným v Paríži (Francúzsko) 20. marca 1883, naposledy revidovaným v Štokholme (Švédsko) 14. júla 1967 a zmeneným a doplneným 28. septembra 1979 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 828, č. 11851, s. 305) (článok 4a) a EPD (článok 2 ods. 2), nemá vplyv na súdnu právomoc členských štátov. Tieto zmluvy sú v skutočnosti v tomto ohľade neutrálne. Hoci podľa tejto zásady patent poskytuje ochranu obmedzenú na územie štátu, ktorý ho udelil, a riadi sa právom tohto štátu, nebráni to zahraničným súdom rozhodovať o porušení alebo dokonca o platnosti (ako vedľajšej otázke) predmetného titulu (pozri analogicky rozsudok z 19. apríla 2012, Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, bod 30). Uvedená zásada vyžaduje len to, aby tak urobili s ohľadom na právo tohto štátu, pričom táto požiadavka vyplýva už z obyčajového práva (pozri poznámku 18 vyššie).
(
20
)	Pravidlo výlučnej právomoci vo veciach platnosti zápisov do verejných registrov a vo veciach výkonu rozsudkov, ktoré sú uvedené v bodoch 3 a 5 tohto článku, a dokonca aj pravidlo vo veciach týkajúcich sa nehnuteľného majetku, ktoré je uvedené v bode 1 prvej zarážke, podľa môjho názoru tiež odrážajú medzinárodné obyčajové právo. Na druhej strane pravidlo týkajúce sa nájmov bývania a pravidlo týkajúce sa platnosti spoločností (atď.), ako je uvedené v bode 1 druhej zarážke, resp. v bode 2 uvedeného článku, vychádzajú z jednoduchých úvah o riadnom výkone spravodlivosti. Pozri bod 16 vyššie, bod 126 a poznámku pod čiarou 113 mojich prvých návrhov a citované odkazy, ako aj PATAUT, E.: c. d., č. 4 až 11, 357 a 385.
(
21
)	V súlade s ich zmyslom majú tieto pravidlá kogentnú povahu, ktorá „špecificky zaväzuje… súdy“ [rozsudok z 13. júla 2006, GAT (C‑4/03, rozsudok GAT, EU:C:2006:457, bod 24)]. Súdy členského štátu, na ktoré bol podaný návrh, primárne v spore týkajúcom sa najmä platnosti patentu iného členského štátu, musia ex offo rozhodnúť, že nemajú právomoc (pozri článok 27 nariadenia Brusel Ia). Navyše rozsudok vydaný týmito súdmi v rozpore s týmito pravidlami nemôže byť uznaný alebo vykonaný v inom členskom štáte [pozri článok 45 ods. 1 písm. e) tohto nariadenia].
(
22
)	Pokiaľ ide o kritiku tohto riešenia, pozri body 41 až 63 mojich prvých návrhov.
(
23
)	Pozri rozsudok IRnova (body 34 a 35).
(
24
)	Pozri rozsudok Owusu (bod 37).
(
25
)	Pozri rozsudok Owusu (body 48 až 52), ako aj body 119 a 155 mojich prvých návrhov. Súdny dvor sa tak riadil návrhmi, ktoré v tejto veci predniesol generálny advokát Léger (C‑281/02, EU:C:2004:798, body 69 až 71, 217 a 280).
(
26
)	Jasne to vyplýva zo spoločného výkladu článku 4 ods. 1 a článku 5 ods. 1 nariadenia Brusel Ia.
(
27
)	Pozri DROZ, G.: c. d., č. 165; DE VAREILLES‑SOMMIÈRES, P.: The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down. In: DE VAREILLES‑SOMMIÈRES, P. (ed.): Forum Shopping in the European Judicial Area. Hart Publishing: Londýn, 2007, s. 101 až 114; SCHAUWECKER, M.: Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U.S. Patent? TTLF Working Paper, č. 10, 2011, s. 43, a MILLS, A.: Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local? In: The International and Comparative Law Quarterly. 2016, zv. 65, č. 3, s. 541 až 579, najmä s. 541, 542, 568 a 569.
(
28
)	Pozri bod 118 a poznámku pod čiarou 108 mojich prvých návrhov a citovaných odkazov.
(
29
)	V tejto súvislosti poznamenávam, že francúzska delegácia v Rade tiež navrhla, aby sa v nariadení Brusel Ia výslovne uviedlo, že ak súd členského štátu prejednáva spor patriaci do oblasti, pre ktorú článok 24 tohto nariadenia stanovuje pravidlo výlučnej právomoci, ale zahŕňa tretí štát, uplatní sa všeobecné pravidlo stanovené v článku 4 ods. 1 uvedeného nariadenia (pozri dokument 8205/12, z 27. marca 2012, Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), s. 5, článok 34 ods. 1). Ani toto spresnenie však normotvorca Únie neprebral. Zjavne nechcel vydať „jasné“ stanovisko, ale naopak ponechať otvorenú otázku, ktorou sa zaoberáme.
(
30
)	Odkazujem na poznámku nemeckej delegácie, v ktorej namieta proti návrhu francúzskej delegácie z dôvodu, že „nariadenie Brusel I neupravuje v plnom rozsahu medzinárodnú právomoc súdov členských štátov vo vzťahu k súdom tretích štátov“, a preto by malo zostať v takomto znení (Rada Európskej únie, dokument 13756/11 ADD 1, z 9. septembra 2011, Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), s. 3).
(
31
)	Pozri HESS, B.: The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast). In: Think Tank European Parliament, 2011, s. 13: „Komisia neprevzala návrh literatúry, podľa ktorej by kritériá výlučnej právomoci podľa článku 22 [nariadenia Brusel I] mali tiež vylúčiť právomoc súdov EÚ v podobných situáciách, ku ktorým dochádza v tretích krajinách (tzv. „reflexný účinok“). Toto riešenie sa zdá byť prijateľné vzhľadom na to, že stanovenie reflexného účinku možno považovať za otázku výkladu nariadenia, ktorú môže v prípade potreby preskúmať Súdny dvor EÚ…“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
32
)	Najdramatickejším dôsledkom tohto výkladu (pretože je z praktického a ekonomického hľadiska obzvlášť dôležitý) je drasticky znížiť potrebný účinok dohôd o voľbe súdu v prospech súdov tretích štátov (keďže v nariadení neexistuje žiadna výnimka týkajúca sa týchto dohôd). V bodoch 129 až 131 mojich prvých návrhov som dostatočne preukázal, že uvedený výklad je v tomto ohľade neudržateľný.
(
33
)	Na rozdiel od toho, čo tvrdí francúzska vláda, Súdny dvor takýmto konaním „nepredchádzal rozhodnutiam normotvorcu Únie“. Tomuto normotvorcovi totiž nič nebráni v tom, aby sa (konečne) zaoberal touto otázkou pri ďalšom prepracovaní bruselského režimu a prijal v tejto oblasti výslovné pravidlá, ktoré nahradia výklad uskutočnený Súdnym dvorom.
(
34
)	To umožňuje, aby jeden a ten istý súd rozhodol vo všeobecnosti o návrhoch vo veciach „viacnásobného“ porušenia týkajúceho sa národných patentov s rovnakým alebo analogickým predmetom a nárokmi (najmä o rôznych „častiach“ európskych patentov), čím sa predíde riziku vydania protichodných rozhodnutí.
(
35
)	V tomto zmysle pozri DROZ, G.: c. d., bod 168.
(
36
)	Pozri najmä rozsudky zo 16. júna 1998, Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, bod 46); z 27. februára 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, bod 47), a z 26. apríla 2022, Poľsko/Parlament a Rada (C‑401/19, EU:C:2022:297, bod 70).
(
37
)	Pozri body 5 a 6 vyššie.
(
38
)	Alebo alternatívne rešpektovať túto suverenitu veľmi čiastočným a nepriamym spôsobom v rámci mechanizmu litispendencie, ako je stanovený v článkoch 33 a 34 nariadenia Brusel Ia, v závislosti od okolností, ktoré sú tak náhodné a arbitrárne, ako je skutočnosť, či bol súdom dotknutého tretieho štátu predložený spor a či im bol predložený skôr ako súdom členského štátu žalovaného (pozri bod 25 vyššie).
(
39
)	Hoci sa úvahy medzinárodného obyčajového práva, ktoré boli uvedené vyššie, týkajú len niektorých z týchto vecí (pozri poznámky pod čiarou 16 a 20 vyššie), odôvodnenie „reflexného účinku“ vyplývajúce zo systému a cieľov nariadenia Brusel Ia sa vzťahuje rovnako na všetky z nich. Okrem toho by toto riešenie uplatňovalo (ale z iných dôvodov) aj na spory, na ktoré sa vzťahuje dohoda o výlučnej voľbe súdu v prospech súdov tretích štátov.
(
40
)	Pozri DROZ, G.: c. d., s. 164 až 169.
(
41
)	DROZ, G.: c. d., č. 167.
(
42
)	K tomuto riešeniu pozri body 77 až 94 mojich prvých návrhov. Podľa teórie „reflexného účinku“ sa prípady, v ktorých sú súdy členských štátov oprávnené odmietnuť rozhodnúť, zhodujú s vecnou pôsobnosťou článku 24 nariadenia Brusel Ia. To by síce viedlo k rozšíreniu tohto riešenia na námietky neplatnosti na medzinárodný poriadok, hoci to medzinárodné obyčajové právo nevyžaduje (a sám som kritizoval opodstatnenosť tohto riešenia v bodoch 41 až 63 mojich prvých návrhov). Napriek tomu je takýto výsledok nevyhnutný v záujme súladu medzi „vnútorným“ a „vonkajším“ riešením, ktorý má táto teória zabezpečiť (pričom druhé riešenie „reflektuje“ prvé). V každom prípade je námietka vyvážená skutočnosťou, že na rozdiel od toho, čo je stanovené „vo vnútri Únie“, navrhované riešenie nezaväzuje súdy členských štátov, aby o takejto výnimke nerozhodli. Môžu tak urobiť, keď to uznajú za vhodné (čo je menej problematické).
(
43
)	Význam tvrdenia francúzskej vlády, podľa ktorého by sa týmto riešením problém vyriešil len čiastočne, keďže by nič nebránilo súdom, na ktoré bola podaná žaloba, aby túto možnosť nevyužili a napríklad rozhodli o neplatnosti patentu z tretieho štátu, je relatívny. Na jednej strane je toto riziko skôr teoretické ako skutočné, keďže sa súdy členských štátov zvyčajne nedomnievajú, že majú právomoc rozhodovať o platnosti zahraničných patentov (pozri poznámku pod čiarou 49 nižšie). Na druhej strane, ak by súdy členského štátu mali takto konať, porušenie medzinárodného obyčajového práva, ktoré by z toho vyplývalo, by bolo pripísateľné len tomuto členskému štátu, a nie normotvorcovi Únie, keďže normotvorca Únie takéto porušenie nestanovil.
(
44
)	Problém, ktorý v zásade nemôže vzniknúť „vo vnútri Únie“ vzhľadom na vzájomnú dôveru, ktorú členské štáty priznávajú svojim súdnym orgánom (pozri bod 110 mojich prvých návrhov).
(
45
)	Stanovisko 1/03 zo 7. februára 2006 (Nový Lugánsky dohovor) (ďalej len „stanovisko 1/03“, EU:C:2006:81, bod 148).
(
46
)	Nemožno ani tvrdiť, že by to spochybnilo prednosť nariadenia Brusel Ia pred vnútroštátnym právom. Vnútroštátne právo sa totiž uplatňuje na základe nariadenia Brusel Ia. Pozri analogicky stanovisko 1/03 (bod 148).
(
47
)	Hoci BSH kritizuje teóriu „reflexného účinku“, riešenie, ktoré navrhuje, má k nej veľmi blízko. Táto spoločnosť totiž navrhuje, aby Súdny dvor rozhodol, že hoci súdy členského štátu žalovaného majú právomoc a povinnosť rozhodovať o návrhoch týkajúcich sa tretích štátov na základe článku 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia, tieto súdy však môžu napriek tomu odmietnuť rozhodovať o návrhoch týkajúcich sa platnosti patentu z tretieho štátu z dôvodu nedostatku záujmu žalobcu na konaní (vzhľadom na nemožnosť týchto súdov nariadiť zahraničnému ÚDV výmaz takého titulu zo svojho registra), a to na základe svojich vnútroštátnych procesných pravidiel.
(
48
)	Pozri rozsudok Owusu (body 38 až 42).
(
49
)	Podľa vnútroštátneho práva súdy členských štátov vo všeobecnosti nemajú právomoc rozhodovať o platnosti zahraničného patentu alebo vlastníckeho práva k nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v inom štáte alebo o výkone rozhodnutí na území tohto štátu. Vo všeobecnosti pozri NUYTS, A.: Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007, body 93 až 96 a 103. Ako príklad pozri i) v Belgicku, pokiaľ ide o platnosť patentov, článok 86, druhý odsek zákona zo 16. júla 2004 Zákonník o medzinárodnom práve súkromnom, (Numac 2004009511, Moniteur Belge z 27. júla 2004, s. 57340); ii) vo Francúzsku, pokiaľ ide o nehnuteľný majetok, PATAUT, E.: c. d., č. 139, 148, 360, 361 a 374 až 377, a pokiaľ ide o platnosť patentov, MAYER, P., HEUZÉ, V. a REMY, B.: Droit international privé. Paris: LGDJ, 12. vyd., 2019, body 329 a 330; iii) v Spojenom kráľovstve, pokiaľ ide o nehnuteľnosti, House of Lords (Snemovňa lordov, Spojené kráľovstvo), z 8. septembra 1893, British South Africa Co proti Companhia de Moçambique, [1893] AC 602, a pokiaľ ide o platnosť patentov, Supreme Court (Najvyšší súd, Spojené kráľovstvo), z 27. júla 2011, Lucasfilm Limited a iní proti Ainsworth a iní, § 54 a 56, a iv) vo Švédsku, pokiaľ ide o platnosť patentov, LUNDSTEDT, L.: Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR. In: Nordiskt immateriellt rättsskydd, zv. 76, č. 4, s. 348 – 364, č. 3.2.1.
(
50
)	Pozri a contrario, rozsudok Owusu (bod 43).
(
51
)	Pokiaľ ide o toto riešenie, pozri body 149 až 152 mojich prvých návrhov. Mnohé otázky položené francúzskou vládou sú navyše čisto procesné (možnosť rozhodnúť ex offo o odmietnutí výkonu svojej právomoci atď.). Vo všeobecnosti však takéto otázky nie sú upravené bruselským režimom, ale sú ponechané na lex fori, za predpokladu, že sa nenaruší užitočný účinok tohto režimu (pozri rozsudok z 15. mája 1990, Hagen, C‑365/88, EU:C:1990:203, body 17, 19 a 20). Odporúčam práve toto riešenie.
(
52
)	To isté platí aj pre ostatné ustanovenia nariadenia Brusel Ia. Okrem toho, hoci sa táto odpoveď zameriava na platnosť patentov z tretích štátov, podľa môjho názoru by sa mohla analogicky uplatniť aj na návrhy týkajúce sa platnosti vlastníckeho práva k nehnuteľnostiam nachádzajúcim sa v treťom štáte, platnosti registrácie v inom verejnom registri takého štátu alebo opatrenia v rámci výkonu rozsudku prijatého týmto štátom na jeho území, čo vo všetkých veciach vyvoláva otázky štátnej suverenity v medzinárodnom poriadku. Na druhej strane ho nemožno uplatniť na veci, v ktorých nejde o takéto otázky (nájom bývania, platnosť spoločností), alebo na spory, na ktoré sa vzťahujú dohody o výlučnej právomoci súdu v prospech súdov tretieho štátu. V týchto prípadoch sa mi zdá vhodné iba tvrdenie o reflexnom účinku.
(
53
)	Súdy členských štátov by preto neboli povinné v prípade, že je v rámci žaloby pre porušenie patentu z tretieho štátu vznesená námietka neplatnosti, prerušiť konanie až do určenia platnosti titulu orgánmi tohto štátu, ako sa to od týchto orgánov často vyžaduje podľa článku 24 ods. 4 nariadenia Brusel Ia, pokiaľ ide o patent členského štátu (pozri body 77 až 94 mojich prvých návrhov). Okrem toho, ako som uviedol v bode 63 vyššie, od tohto riešenia by sa de lege feranda malo upustiť aj v sporoch vo „vnútri Únie“. Navrhujem teda normotvorcovi Únie, aby v tomto zmysle zmenil bruselský režim.
(
54
)	Na druhom pojednávaní Súdny dvor položil vedľajším účastníkom konania otázku, či článok 17 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie môže brániť takejto právomoci. Myslím si, že nie. Toto základné právo totiž nepochybne znamená, že súdy členských štátov vykonávajú práva priznané patentmi z tretích štátov, keď sú na ne v tomto zmysle podané žaloby. Musia tak však urobiť len vtedy, keď sú tieto tituly platné. Toto ustanovenie im nezakazuje, aby ich platnosť preskúmali. Ak by tieto súdy v rámci žaloby pre porušenie určili neplatnosť takého patentu a žalobu z tohto dôvodu zamietli, majiteľ by už nemohol práva vyplývajúce z patentu uplatniť voči údajnému porušovateľovi, ktorý bol takto oslobodený. Nejde však o „odňatie majetku“, ale len o dôsledok rozhodnutia o neplatnosti. Skutočnosť, že takéto rozhodnutie má účinky inter partes, pričom patent zostáva platný, je súčasťou obmedzení súdnej právomoci členských štátov v tejto oblasti. Situáciu, ktorá z toho vyplýva, nemôže byť sama osebe považovaná za takú, ktorá je v rozpore s uvedeným článkom 17 ods. 2.
(
55
)	(Hypotetické) pravidlo vnútroštátneho procesného práva, ktoré priznáva účinok erga omnes zisteniam platnosti uvedeným v takom rozhodnutí, by preto malo byť vylúčené z dôvodu rozporu s článkom 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia.
(
56
)	Súd, na ktorý bola podaná žaloba, nemôže rozhodnúť, že má právomoc na základe svojho vnútroštátneho práva. Keďže nariadenie Brusel Ia sa uplatňuje s ohľadom na bydlisko žalovaného v Únii, vnútroštátne pravidlá o právomoci sú vylúčené (pozri rozsudok z 25. februára 2021, Markt24, C‑804/19, EU:C:2021:134, bod 32).
(
57
)	Zároveň by sa tým zabránilo tomu, aby sa v medzinárodnom poriadku rozšírilo neprimerané riešenie stanovené v tomto ustanovení pre námietky neplatnosti (pozri poznámku pod čiarou 53 vyššie). Na porovnanie pozri poznámku pod čiarou 42 vyššie.
(
58
)	Pozri poznámku pod čiarou 49 vyššie.
(
59
)	Pozri JENARD, P., MOLLER, G.: Správa o Lugánskom dohovore (Ú. v. ES C 189, 1990, s. 57), bod 54, a de ALMEIDA CRUZ, M., DESANTES REAL, M., JENARD, P.: Správa o Dohovore zo San Sebastiánu (Ú. v. ES C 189, 1990, s. 35), bod 25.
(
60
)	Pozri bod 153 stanoviska 1/03 a bod 112 mojich prvých návrhov.
(
61
)	Články 33 a 34 nariadenia Brusel Ia totiž stanovujú, že „ak je právomoc založená na článku 4“, súd členského štátu môže odmietnuť výkon svojej právomoci v prípade súbežného konania v treťom štáte, ak je to v súlade s riadnym výkonom spravodlivosti. Odôvodnenie 24 druhý odsek tohto nariadenia však uvádza, že by to tak mohlo byť v prípade, „ak má súd tretieho štátu výlučnú právomoc v danom prípade za okolností, za ktorých by mal výlučnú právomoc súd členského štátu“ (sic). To teda znamená, že súd členského štátu by mohol mať právomoc na základe článku 4 uvedeného nariadenia aj v prípade návrhov, ktorých predmetom je napríklad platnosť patentov z tretích štátov.
(
62
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. septembra 2021, Commerzbank, C‑296/20, EU:C:2021:784, bod 58.
(
63
)	Toto rozhodnutie sa týkalo otázky, či Únia mala výlučnú právomoc uzavrieť Luganský dohovor II (pozri bod 112 mojich prvých návrhov).
(
64
)	Napokon v predmetnej časti Súdny dvor veľmi všeobecne poukázal na všetky veci, pre ktoré je pravidlo výlučnej právomoci stanovené v článku 24 nariadenia Brusel Ia, a na prípad dohôd o voľbe súdu. Podrobne sa nezaoberal otázkou, či je pre niektoré z týchto vecí (vrátane registrácie a platnosti patentov z tretích štátov) vzhľadom na ich osobitosti vylúčená alebo obmedzená právomoc súdov členského štátu žalovaného (v tejto súvislosti pozri tiež nasledujúcu poznámku pod čiarou).
(
65
)	Aj keby sa totiž článok 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia vykladal spôsobom navrhovaným v tejto časti týchto návrhov, stále by existovali situácie, v ktorých by súdy členského štátu mali na základe tohto ustanovenia právomoc, hoci by súd tretieho štátu mal zároveň výlučnú právomoc, ktorá by zodpovedala právomociam stanoveným v uvedenom nariadení. Mohlo by ísť o veci týkajúce sa nájmu bývania alebo platnosti právnických osôb, alebo analogicky v prípade dohody o výlučnej voľbe súdu v prospech dotknutého súdu tretieho štátu.
(
66
)	Najmä ak sa začalo konanie na súdoch členských štátov napriek výlučnej dohode o výlučnej právomoci súdu v prospech súdov tretieho štátu.
(
67
)	Pozri bod 30 týchto návrhov. Toto riešenie nie je v porovnávacom práve neznáme. Napríklad vo francúzskom práve vo veciach nehnuteľností neexistuje forum necessitatis (pozri PATAUT, E.: c. d., č. 374 až 377).