Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
JULIANE
KOKOTT
prednesené
16. apríla
2026(1)
Vec C‑24/26 PPU [Casotta](i)
CV
Trestné konanie
za účasti:
Procuratore generale presso la Corte di Appello
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Corte d’appello di
Roma (Odvolací
súd
Rím,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Justičná
spolupráca v trestných
veciach – Smernica (EÚ) 2016/343 – Právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní – Odsudzujúci
rozsudok v neprítomnosti – Konanie o zrušenie
rozsudku – Právo
na
nové
súdne
konanie – Podmienky – Vyhýbanie
sa
informáciám o pôvodnom
súdnom
konaní – Minimálna
harmonizácia – Možnosť
členských
štátov
poskytnúť
vyššiu
úroveň
ochrany – Podmienky – Smernica 2012/29/EÚ – Právo
obete
zúčastniť
sa
konania o zrušenie
rozsudku “
I.      Úvod
1.        Ako
uvádza
smernica
(EÚ)
2016/343 o posilnení
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
konaní
pred
súdom v trestnom
konaní(2),
právo
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
byť
prítomný
na
súdnom
konaní je
založené
na
práve
na
spravodlivý
proces,
ktoré
je
jednou
zo
základných
zásad
demokratickej
spoločnosti.
2.        Ako
však
táto
smernica
spresňuje,
právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
nie
je
absolútnym
právom.(3) Členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
rozsudok
vydaný v neprítomnosti
môže
byť
vykonaný
bez
toho,
aby
bolo
potrebné
začať
nové
súdne
konanie.
Podmienkou
však
je,
že
dotknutá
osoba,
ktorá
bola
riadne
informovaná,
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní a teda
že
jej
neprítomnosť
je
výsledkom jej
vedomého
rozhodnutia.(4) Naproti
tomu,
ak
existencia
takéhoto
rozhodnutia
nie
je
potvrdená,
výkon
rozsudku
vydaného v neprítomnosti
je
možný
len
pod
podmienkou,
že
dotknutá
osoba
má
právo
na
nové
súdne
konanie,
ak o to
požiada.
3.        V rámci
tohto
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
Corte d’appello di
Roma (Odvolací
súd
Rím,
Taliansko)
pýta,
či
smernica
2016/343
bráni
vnútroštátnemu
ustanoveniu,
ktoré
mu
neumožňuje
pri
posudzovaní
takéhoto
návrhu
zohľadniť
správanie
obžalovanej
osoby s cieľom
preskúmať,
či
sa
táto
osoba
dobrovoľne
vyhýbala
informáciám o konaní.
Inými
slovami
pýta
sa,
či
právo
Únie
ukladá
členským
štátom
povinnosť
nielen
zaručiť
právo
dotknutej
osoby
na
obhajobu,
ale
aj
zabrániť
jeho
zneužitiu.
4.        Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
okrem
toho
pýta,
či
smernica
2012/29/EÚ,
ktorou
sa
stanovujú
minimálne
normy v oblasti
práv,
podpory a ochrany
obetí
trestných
činov a ktorou
sa
nahrádza
rámcové
rozhodnutie
Rady
2001/220/SVV(5),
bráni
vnútroštátnemu
ustanoveniu,
ktoré
pri
preskúmaní
návrhu
na
nové
súdne
konanie
po
vyhlásení
rozsudku v neprítomnosti
nestanovuje
vo
vzťahu k obeti
daného
trestného
činu
žiadnu
formu
informovania
alebo
účasti.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
1.      Smernica 2012/29
5.        Odôvodnenia
12,
20,
22,
26 a 31
smernice
2012/29
stanovujú:
„(12)      Právami
ustanovenými v tejto
smernici
nie
sú
dotknuté
práva
páchateľa.
…
…
(20)      Postavenie
obetí v systéme
trestného
súdnictva, a to,
či
sa
môžu
aktívne
zúčastňovať
na
trestnom
konaní,
sa v členských
štátoch
líši v závislosti
od
vnútroštátneho
systému a je
určené
jedným
alebo
viacerými z týchto
kritérií…
Členské
štáty
by
mali
stanoviť,
ktoré z týchto
kritérií
sa
uplatňuje
na
stanovenie
rozsahu
práv
ustanovených v tejto
smernici, v ktorých
sa
odkazuje
na
postavenie
obete v príslušnom
systéme
trestného
súdnictva.
…
(22)      Moment
podania
trestného
oznámenia
by
sa
mal
na
účely
tejto
smernice
považovať
za
moment
spadajúci
do
kontextu
trestného
konania.
Mali
by
sem
patriť
aj
prípady,
keď
orgány
na
vlastný
podnet
začnú
trestné
konanie v dôsledku
trestného
činu,
ktorý
bol
voči
obeti
spáchaný.
…
(26)      Poskytnuté
informácie
by
mali
byť
dostatočne
podrobné,
aby
sa
zaistilo,
že
sa s obeťami
bude
zaobchádzať s rešpektom a umožní
sa
im
informovane
sa
rozhodnúť o účasti
na
konaní. V tejto
súvislosti
sú
obzvlášť
dôležité
informácie,
ktoré
obeti
umožnia
zistiť
aktuálny
stav
konania.
…
…
(31)      Právo
na
informácie o mieste a čase
súdneho
pojednávania
na
základe
oznámenia
trestného
činu,
ktorý
bol
voči
obeti
spáchaný,
by
sa
mal
vzťahovať
aj
na
informácie o mieste a čase
pojednávania v súvislosti s odvolaním
sa
voči
rozsudku v danom
prípade.“
6.        Článok 1
ods. 1
prvý
pododsek,
ako
aj
články 6,
10,
18 a 20 písm. b)
smernice
2012/29
stanovujú:
„Článok 1
Ciele
1.      Účelom
tejto
smernice
je
zaistiť,
aby
sa
obetiam
trestných
činov
poskytli
náležité
informácie,
podpora a ochrana a aby
sa
im
umožnilo
zúčastniť
sa
na
trestnom
konaní.
…
Článok 6
Právo
na
informácie o svojom
prípade
1.      Členské
štáty
zaistia,
aby
obete
boli
bez
zbytočného
odkladu
poučené o svojom
práve
získať
nasledujúce
informácie o trestnom
konaní
začatom v dôsledku
oznámenia
trestného
činu
spáchaného
voči
obeti a aby
sa
im
na
ich
žiadosť
poskytli
tieto
informácie:
a)      akékoľvek
rozhodnutie
prerušiť
alebo
zastaviť
vyšetrovanie
alebo
nestíhať
páchateľa;
b)      miesto a čas
súdneho
pojednávania a povaha
obvinení
voči
páchateľovi.
2.      Členské
štáty
zaistia,
aby
obete
boli v súlade
so
svojím
postavením v príslušnom
systéme
trestného
súdnictva
bez
zbytočného
odkladu
poučené o svojom
práve
na
nasledujúce
informácie o trestnom
konaní
začatom v dôsledku
oznámenia
trestného
činu
spáchaného
voči
nim a aby
sa
im
na
ich
žiadosť
poskytli
tieto
informácie:
a)      akýkoľvek
konečný
rozsudok v súdnom
konaní;
b)      informácie,
ktoré
obeti
umožnia
zistiť
stav
trestného
konania,
okrem
výnimočných
prípadov,
keď
by
mohol
byť
ohrozený
riadny
priebeh
veci
takýmto oznámením.
3.      Informácie
stanovené v odseku
1 písm. a) a odseku
2 písm. a)
obsahujú
buď
odôvodnenie,
alebo
krátke
zhrnutie
odôvodnenia
takéhoto
rozhodnutia s výnimkou
rozhodnutia
poroty
alebo
rozhodnutia,
ktorého
odôvodnenie
je
dôverné, v prípade
ktorých
sa
odôvodnenia
na
základe
vnútroštátneho
práva
neuvádzajú.
4.      Želanie
obete,
aby
sa
jej
poskytovali
alebo
neposkytovali
informácie,
je
pre
príslušný
orgán
záväzné,
pokiaľ
sa
takéto
informácie
nemusia
poskytovať z dôvodu
nároku
obete
na
aktívnu
účasť
na
trestnom
konaní.
Členské
štáty
umožnia
obetiam
ich
želanie
kedykoľvek
zmeniť a následne
na
túto
zmenu
prihliadajú.
5.      Členské
štáty
zaistia,
že
obetiam
sa
ponúkne
možnosť
upovedomenia
bez
zbytočného
odkladu v prípade,
že
osoba,
ktorá
bola
vzatá
do
väzby,
stíhaná
alebo
odsúdená
za
trestné
činy
súvisiace s obeťami,
je
prepustená
alebo
ušla z väzby
alebo
výkonu
trestu
odňatia
slobody.
Okrem
toho
členské
štáty
zabezpečia,
aby
sa
obetiam
poskytli
informácie o akýchkoľvek
príslušných
opatreniach
prijatých
na
ich
ochranu v prípade
prepustenia
alebo
úteku
páchateľa.
6.      Obetiam
sa
informácie
uvedené v odseku
5
poskytnú
na
ich
žiadosť, a to
aspoň v prípadoch, v ktorých
existuje
nebezpečenstvo
alebo
identifikované
riziko
ujmy,
pokiaľ v dôsledku
takéhoto
upovedomenia
nehrozí
identifikované
riziko
ujmy
páchateľovi.
…
Článok 10
Právo
byť
vypočutý
1.      Členské
štáty
zaistia
možnosť
vypočutia
obetí
počas
trestného
konania a umožnia
obeti
predložiť
dôkazy.
…
2.      Procesné
pravidlá,
podľa
ktorých
môžu
byť
obete
počas
trestného
konania
vypočuté a môžu
predložiť
dôkazy,
sa
stanovia
vo
vnútroštátnom
práve.
…
Článok 18
Právo
na
ochranu
Bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
právo
na
obhajobu,
členské
štáty
zabezpečia,
aby
boli
dostupné
opatrenia
na
ochranu
obetí a ich
rodinných
príslušníkov
pred
sekundárnou a opakovanou
viktimizáciou,
zastrašovaním a pomstou
vrátane
ochrany
pred
rizikom
emocionálnej
alebo
psychickej
ujmy
spôsobenej
obetiam a na
ochranu
ich
dôstojnosti
počas
výsluchu a svedeckej
výpovede.
…
…
Článok 20
Právo
obetí
na
ochranu
počas
vyšetrovania
trestného
činu
Bez
toho,
aby
boli
dotknuté
práva
na
obhajobu, a v súlade
so
zásadami
voľnej
úvahy
justičných
orgánov
členské
štáty
zabezpečia,
aby
počas
vyšetrovania:
…
b)      bol
počet
výsluchov
obetí
čo
najmenší a aby
sa
uskutočňovali
iba
vtedy,
ak
je
to
nevyhnutné
na
účely
vyšetrovania
trestného
činu[.]“
2.      Smernica 2016/343
7.        Smernica
2016/343
bola
prijatá
na
základe
článku 82
ods. 2 písm. b)
ZFEÚ a jej
odôvodnenia
3,
9,
10,
33,
35,
36,
37,
38,
39,
42 a 48
znejú
takto:
„(3)      Podľa
Zmluvy o fungovaní
Európskej
únie
(ZFEÚ)
je
justičná
spolupráca v trestných
veciach v Únii
založená
na
zásade
vzájomného
uznávania
rozsudkov a iných
súdnych
rozhodnutí.
…
(9)      Účelom
tejto
smernice
je
posilniť
právo
na
spravodlivý
proces v trestnom
konaní, a to
stanovením
spoločných
minimálnych
pravidiel
týkajúcich
sa
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní.
(10)       Zavedením
spoločných
minimálnych
pravidiel
ochrany
procesných
práv
podozrivých a obvinených
osôb
si
táto
smernica
kladie
za
cieľ
posilniť
vzájomnú
dôveru
členských
štátov v svoje
systémy
trestného
súdnictva, a tým
uľahčiť
vzájomné
uznávanie
rozhodnutí v trestných
veciach.
Takéto
spoločné
minimálne
pravidlá
môžu
tiež
odstrániť
prekážky
voľného
pohybu
občanov
na
území
členských
štátov.
…
(33)      Právo
na
spravodlivý
proces
je
jedna
zo
základných
zásad
demokratickej
spoločnosti.
Právo
podozrivých a obvinených
osôb
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
je
založené
na
uvedenom
práve a malo
by
byť
zaručené v celej
Únii.
…
(35)      Právo
podozrivých a obvinených
osôb
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
nie
je
absolútnym
právom.
Podozrivé a obvinené
osoby
by
za
určitých
okolností
mali
mať
možnosť
sa
tohto
práva
vzdať, a to
výslovne
alebo
konkludentne,
avšak
jednoznačne.
(36)      Za určitých
okolností
by
malo
byť
možné
rozhodnutie o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby
vyniesť
aj
za jej
neúčasti
na súdnom
konaní.
Takýto
prípad
by
mohol
nastať,
ak
bola
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti, a napriek
tomu
sa
nedostaví.
Pod
informovaním
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby o súdnom
konaní
by
sa
malo
rozumieť,
že
táto
osoba
bola
predvolaná
osobne
alebo
iným
spôsobom,
pričom
jej
bola
doručená
úradná
informácia o čase a mieste
konania
tak,
že
sa
mohla o súdnom
konaní
dozvedieť.
Pod
informovaním
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby o dôsledkoch
neúčasti
by
sa
malo
rozumieť
najmä
to,
že
táto
osoba
bola
informovaná o tom,
že
za jej
neúčasti
na súdnom
konaní
možno
vyniesť
rozhodnutie.
(37)      Súdne
konanie,
ktorého
výsledkom
môže
byť
vyhlásenie rozhodnutia o vine
alebo
nevine,
by
sa
malo
môcť
viesť
aj
za neprítomnosti
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
ak
táto
osoba
bola o konaní
informovaná a splnomocnila
obhajcu,
ktorého
určila
ona
sama
alebo
štát,
aby
ju v konaní
zastupoval, a ktorý
túto
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu
zastupoval.
(38)      Pri
zvažovaní,
či
je
spôsob
poskytnutia
informácie
postačujúci
na
to,
aby
sa
zabezpečila
vedomosť
dotknutej
osoby o konaní,
by
sa
podľa
potreby
mala
venovať
osobitná
pozornosť
aj
snahe
orgánov
verejnej
moci
informovať
dotknutú
osobu,
ako
aj
snahe
dotknutej
osoby
získať
informáciu,
ktorá
jej
bola
určená.
(39)      Ak
však
členské
štáty
umožňujú
viesť
súdne
konania v neprítomnosti
podozrivých
alebo
obvinených
osôb,
ale
neboli
splnené
podmienky
na
prijatie
rozhodnutia v neprítomnosti
dotknutej
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
pretože
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu
nebolo
možné
napriek
primeranému
úsiliu
nájsť,
napríklad
preto,
lebo
ušla
alebo
sa
skrýva,
malo
by
byť
možné
prijať
rozhodnutie v neprítomnosti
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby a toto
rozhodnutie
vykonať. V takom
prípade
by
členské
štáty
mali
zabezpečiť,
aby v prípade,
keď
sú
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
informované o rozhodnutí,
najmä
keď
sú
zadržané,
boli
tiež
informované o možnosti
napadnúť
rozhodnutie a o práve
na
nové
súdne
konanie
alebo
iný
opravný
prostriedok.
Takéto
informácie
by
sa
mali
poskytovať
písomne.
Informácie
možno
poskytovať
aj
ústne
pod
podmienkou,
že
ich
poskytnutie
sa
zaznamená
postupom,
ktorý
je v súlade s vnútroštátnym
právom.
…
(42)      Členské
štáty
by
mali
zabezpečiť,
aby
sa
pri
vykonávaní
tejto
smernice,
najmä v súvislosti s právom
byť
prítomný
na
súdnom
konaní a právom
na
nové
súdne
konanie,
zohľadňovali
osobitné
potreby
zraniteľných
osôb.
Podľa
odporúčania
Komisie z 27. novembra
2013 o procesných
zárukách
pre
zraniteľné
osoby
podozrivé
alebo
obvinené v trestnom
konaní(6) by
sa
za
zraniteľné
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
považovať
všetky
podozrivé
alebo
obvinené
osoby,
ktoré
pre
svoj
vek,
duševný
alebo
fyzický
stav
či
akékoľvek
možné
postihnutie
nedokážu
chápať
trestné
konanie
alebo
sa
na
ňom
účinne
zúčastňovať.
…
(48)       Vzhľadom
na
to,
že v tejto
smernici
sa
ustanovujú
minimálne
pravidlá,
členské
štáty
by
mali
môcť
rozšíriť
práva
stanovené v tejto
smernici s cieľom
poskytnúť
vyššiu
úroveň
ochrany.
Úroveň
ochrany
poskytovaná
členskými
štátmi
by
nemala
byť
nikdy
nižšia
ako
normy
ustanovené v Charte
alebo
EDĽP,
ako
ich
vykladá
Súdny
dvor a Európsky
súd
pre
ľudské
práva.“
8.        Článok 1,
článok 8
ods. 1
až
4 a článok 9
smernice
2016/343
stanovujú:
„Článok 1
Predmet
úpravy
Touto
smernicou
sa
stanovujú
spoločné
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa:
a)      určitých
aspektov
prezumpcie
neviny v trestnom
konaní;
b)      práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní v trestnom
konaní.
…
Článok 8
Právo
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
1.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
byť
prítomné
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci.
2.      Členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
súdne
konanie,
ktoré
môže
viesť k rozhodnutiu o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
sa
môže
konať v jej
neprítomnosti,
ak:
a)      podozrivá
alebo
obvinená
osoba
bola
včas
informovaná o súdnom
konaní a o dôsledkoch
neúčasti
alebo
b)      podozrivú
alebo
obvinenú
osobu,
ktorá
bola
informovaná o súdnom
konaní,
zastupuje
splnomocnený
obhajca,
ktorého
určila
buď
podozrivá,
alebo
obvinená
osoba,
alebo
štát.
3.       Rozhodnutie,
ktoré
bolo
prijaté v súlade s odsekom
2,
sa
môže
voči
dotknutej
osobe
vykonať.
4.      Ak
členské
štáty
umožňujú
viesť
súdne
konania v neprítomnosti
podozrivých
alebo
obvinených
osôb,
ale
nie
je
možné
splniť
podmienky
stanovené v odseku
2
tohto
článku,
pretože
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu
nebolo
možné
napriek
primeranému
úsiliu
nájsť,
členské
štáty
môžu
stanoviť,
že
rozhodnutie
sa i tak
môže
vyniesť a vykonať. V takom
prípade
členské
štáty
zabezpečia,
aby
vtedy,
keď
sú
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
informované o rozhodnutí,
najmä
pri
zadržaní,
boli
tiež
informované o možnosti
napadnúť
rozhodnutie a o práve
na
nové
súdne
konanie
alebo
iný
opravný
prostriedok v súlade s článkom 9.
…
Článok 9
Právo
na
nové
súdne
konanie
Členské
štáty
zabezpečia,
aby v prípadoch,
keď
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
neboli
prítomné
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci a keď
neboli
splnené
podmienky
stanovené v článku 8
ods. 2,
mali
právo
na
nové
súdne
konanie
alebo
iný
zákonný
opravný
prostriedok,
ktorý
umožní
nové
posúdenie
skutkovej
podstaty
veci
vrátane
preskúmania
nových
dôkazov a môže
viesť k zmene
pôvodného
rozhodnutia. V tejto
súvislosti
členské
štáty
zabezpečia,
aby
uvedené
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
byť
prítomné,
efektívne
sa
zúčastňovať v súlade s postupmi
podľa
vnútroštátneho
práva a uplatňovať
svoje
právo
na
obhajobu.“
B.      Talianske právo
9.        Článok 420‑bis
Codice di
procedura penale (Trestný
poriadok), s názvom
„Neprítomnosť
obžalovaného“
stanovuje:
„1.      Ak
obžalovaný,
bez
ohľadu
na
to,
či
je
stíhaný
na
slobode
alebo
väzobne,
nie
je
prítomný
na
pojednávaní,
súd
koná v jeho
neprítomnosti:
a)      ak
bol
obžalovaný
predvolaný
na
pojednávanie
prostredníctvom
doručenia
písomnosti
do
vlastných
rúk
alebo
prostredníctvom
osoby,
ktorú
výslovne
poveril
prevzatím
písomnosti;
b)      ak
sa
obžalovaný
výslovne
zriekol
práva
na
účasť,
alebo
ak
existuje
prekážka
podľa
článku 420‑ter a výslovne
sa
zriekol
práva
na
jej
uplatnenie.
2.      Súd
koná v neprítomnosti
obžalovaného
aj
vtedy,
ak
považuje
za
inak
preukázané,
že
obžalovaný
má
skutočnú
vedomosť o prebiehajúcom
súdnom
konaní a že
jeho
neprítomnosť
na
pojednávaní
je
výsledkom
dobrovoľného a vedomého
rozhodnutia.
Na
tieto
účely
súd
zohľadní
spôsob
doručenia,
úkony
obžalovaného
vykonané
pred
pojednávaním,
menovanie
obhajcu
zvoleného
obžalovaným a všetky
ostatné
relevantné
skutočnosti.
3.      Súd
koná v neprítomnosti
aj
okrem
prípadov
uvedených v odsekoch
1 a 2,
ak
bol
obžalovaný
vyhlásený
za
osobu
na
úteku
alebo
skrývajúcu
sa
alebo
sa
iným
spôsobom
dobrovoľne
vyhol
informácii o prebiehajúcom
súdnom
konaní.
4.      V prípadoch
uvedených v odsekoch
1,
2 a 3
súd
vyhlási
obžalovaného
za
neprítomného.
Pokiaľ
zákon
nestanovuje
inak,
obžalovaného
vyhláseného
za
neprítomného
zastupuje
obhajca.
5.      Okrem
prípadov
uvedených v odsekoch
1,
2 a 3
súd
pred
vykonaním
postupu
podľa
článku 420‑quater
odročí
pojednávanie a nariadi,
aby
oznámenie
podľa
článku 419,
obžalobu a zápisnicu z pojednávania
doručil
obžalovanému
osobne
Polizia giudiziaria [policajný
útvar]
príslušný
pre
dané
trestné
stíhanie.
6.      Uznesenie o vyhlásení
obžalovaného
za
neprítomného
súd
zruší
aj
ex
offo,
ak
sa
obžalovaný
pred
rozhodnutím
dostaví
na
súd.
Obžalovanému
sa
umožní
navrátenie
lehoty
na
výkon
práv, o ktoré
prišiel:
a)      ak
preukáže,
že v dôsledku
náhodnej
udalosti,
vyššej
moci
alebo
inej
oprávnenej
prekážky
bolo
pre
neho
absolútne
nemožné
dostaviť
sa
včas s cieľom
uplatniť
práva, o ktoré
prišiel,
pričom
bez
vlastného
zavinenia
nemohol
bezodkladne
predložiť
dôkaz o existencii
takejto
prekážky;
b)      ak v prípadoch
uvedených v odsekoch
2 a 3
preukáže,
že
nemal
skutočnú
vedomosť o prebiehajúcom
súdnom
konaní,
pričom
bez
vlastného
zavinenia
nemohol
včas
konať s cieľom
uplatniť
práva, o ktoré
prišiel;
c)      ak
vyjde
najavo,
že
podmienky
na
konanie v jeho
neprítomnosti
neboli v každom
prípade
splnené.
7.      Okrem
prípadu
uvedeného v odseku
6,
ak
vyjde
najavo,
že
podmienky
na
konanie v neprítomnosti
neboli
splnené,
súd
aj
ex
offo zruší
uznesenie o vyhlásení
obžalovaného
za
neprítomného a postupuje
podľa
odseku
5.“
10.      Článok 629‑bis
Trestného
poriadku s názvom
„Zrušenie
právoplatného
rozsudku“
stanovuje:
„1.      Okrem
prípadov
upravených v článku 628a
môže
odsúdený
alebo
osoba,
voči
ktorej
bolo
prijaté
ochranné
opatrenie, a to
na
základe
právoplatného
rozsudku
vyhláseného v konaní
za neprítomnosti
dotknutej
osoby,
dosiahnuť
zrušenie
rozsudku,
ak
táto
osoba
preukáže,
že
bola
vyhlásená
za
neprítomnú
bez
splnenia
podmienok
stanovených v článku 420a,
pričom
bez
svojho
zavinenia
nemohla
rozsudok
včas
napadnúť
opravným
prostriedkom,
pokiaľ
nevyjde
najavo,
že
pred
vyhlásením
rozsudku
mala
skutočnú
vedomosť o prebiehajúcom
súdnom
konaní.
2.      Návrh
podáva
dotknutá
osoba
alebo
obhajca s osobitným
plnomocenstvom
na
Corte d’appello [odvolací
súd,
Taliansko], v ktorého
obvode
sídli
súd,
ktorý
dotknuté
rozhodnutie
vydal,
inak
je
návrh
neprípustný, a to
do
tridsiatich
dní
odo
dňa,
keď
sa o rozsudku
dozvedela.
3.      Corte d’appello [odvolací
súd]
postupuje
podľa
článku 127 a ak
návrhu
vyhovie,
rozsudok
zruší a rozhodne o postúpení
spisu
súdu
príslušnému
vo
fáze
alebo v stupni
konania,
kedy
nastal
dôvod
neplatnosti.
4.      Uplatňujú
sa
články 635 a 640.“
III. Okolnosti predchádzajúce sporu
11.      Rozsudkom z 23. októbra
2023
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím,
Taliansko)
odsúdil
CV
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
piatich
rokov a troch
mesiacov a na
zaplatenie
peňažného
trestu
vo
výške
1 500
eur
ako
spolupáchateľa
trestných
činov
ťažkého
ublíženia
na
zdraví a lúpeže.
12.      Vzhľadom
na
to,
že
CV
nepodal
odvolanie,
tento
rozsudok
sa
stal
právoplatným
14. apríla
2024 a CV
bol
19. novembra
2024
zatknutý
na
účely
výkonu
uloženého
trestu.
13.      Dňa
19. decembra
2024
CV
podal
na
Corte d’appello di
Roma (Odvolací
súd
Rím)
návrh
na
zrušenie
rozsudku
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím), s odôvodnením,
že
bol
vyhlásený
za
neprítomného
bez
splnenia
podmienok
stanovených v článku 420‑bis
Trestného
poriadku.
Nemal
tak
vedomosť o tom,
že
voči
nemu
prebiehalo
súdne
konanie.
14.      Corte d’appello di
Roma (Odvolací
súd
Rím)
po
preskúmaní
úkonov
prvostupňového
konania
uviedol,
že
toto
konanie
sa
začalo
2. apríla
2022
po
zadržaní
CV
pri
páchaní
trestných
činov
ťažkého
ublíženia
na
zdraví a lúpeže,
pri
ktorých
bol
pristihnutý
ako
spolupáchateľ s inou
osobou,
ktorá
bola
tiež
zadržaná,
ako
aj
ďalšími
ôsmimi
neznámymi
osobami.
CV
bol
navyše
obvinený z opakovaného
páchania
trestnej
činnosti,
pretože
už
bol
odsúdený
za
iné
trestné
činy
rovnakého
druhu.
15.      Na
žiadosť
CV
polícia
informovala
jeho
matku o jeho
zadržaní a CV
si
určil
svojho
obhajcu.
16.      Dňa
4. apríla
2022
bol
zadržaný
CV
predvedený
na
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
na
účely
potvrdenia
tohto
zadržania,
ako
aj
na
účely
prejednania jeho
veci v rámci naliehavého
konania.
Pri
tejto
príležitosti
vyhlásil,
že
podľa
registra
obyvateľov
má
bydlisko u svojej
matky
na
Sicílii,
dlhodobo
sa
však
už
päť
rokov
zdržiava v Ríme.
Okrem
toho
vyhlásil,
že
jeho
bydlisko v Ríme
sa
nachádza v „mensa per i poveri“
(stravovacie
zariadenie
pre
ľudí v núdzi),
ktoré
spravuje
„Comunità di
Sant’Egidio“.
17.      Po
pojednávaní
zo
4. apríla
2022
nedošlo k potvrdeniu
zadržania
CV,
naliehavé
súdne
konanie
sa
nezačalo,
vec
bola
vrátená
prokurátorovi a CV
bol
prepustený
na
slobodu.
18.      Prokuratúra
následne
požiadala
Giudice per
le indagini preliminari (sudca
poverený
predbežným
vyšetrovaním,
Taliansko)
pri
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím),
aby
vydal
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci z dôvodu
jasného
charakteru
dôkazov,
ktoré
umožňovali
prejednať vec
priamo
bez
predbežného
pojednávania.
19.      Tejto
žiadosti
bolo
vyhovené a Giudice per
le indagini preliminari (sudca
poverený
predbežným
vyšetrovaním)
vrátil
vec
CV
na
Tribunale ordinario de
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
na
účely
jej
okamžitého
prejednania na
pojednávaní
konanom
4. októbra
2022.
20.      Dňa
9. mája
2022
polícia
navštívila
vyššie
uvedenú
„mensa per i poveri“
(stravovacie
zariadenie
pre
ľudí v núdzi)
na
účely
doručenia
uznesenia o okamžitom
prejednaní veci,
ale
CV
tam
nenašla a uznesenie
nechala u jednej z osôb
poverených
riadením
združenia.
Táto
osoba
vyhlásila,
že
CV
sa
tam
nachádzal
dva
dni
predtým a ubezpečila
políciu,
že
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci
vloží
do
osobnej
poštovej
schránky
CV.
21.      Dňa
13. júla
2022
obhajca,
ktorého
si
určil
CV,
zaslal
CV
telegram
do
jeho
bydliska v „mensa per i poveri“,
aby
ho
informoval o tom,
že
sa
vzdáva
svojho
plnomocenstva z dôvodu,
že
ho
nevie
nájsť.
22.      Dňa
4. októbra
2022
bolo
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci
doručené
certifikovanou
elektronickou
poštou
obhajcovi
určenému
CV,
pretože
miesto
bydliska,
ktoré
uviedol
CV,
nebolo
na
tento
účel
vhodné.
23.      Na
pojednávaní
4. októbra
2022
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
ustanovil
CV
iného
obhajcu
ex
offo z dôvodu,
že
obhajca
určený
CV
sa
vzdal
svojho
plnomocenstva.
24.      Na
záver
tohto
pojednávania
4. októbra
2022
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
konštatoval,
že
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci
nebolo
obžalovanému
doručené a vrátil
spis
kancelárii
súdu
na
opätovné
doručenie.
25.      Na
pojednávaní
17. januára
2023
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
konštatoval,
že
je
potrebné
vyhľadať
dotknutú
osobu,
keďže
nebolo
preukázané,
že
CV
skutočne
vedel o konaní, a na
tento
účel
odovzdal
spis
kancelárii
súdu.
26.      Dňa
20. januára
2023
sa
polícia
opäť
vydala
do
„mensa per i poveri“
(stravovacie
zariadenie
pre
ľudí v núdzi) s cieľom
doručiť
oznámenie,
ale
ani
tentokrát
tam
nenašla
CV a oznámenie
nechala u osoby,
ktorá
sa
dobrovoľne
ponúkla,
že
oznámenie
nechá v jeho
osobnej
poštovej
schránke.
27.      Polícia
sa
20.,
21. a 23. januára
2023
neúspešne
pokúšala
telefonicky
skontaktovať s CV
na
ním
uvedenom
mobilnom
telefónnom
čísle.
28.      Dňa
20. januára
2023
polícia
uskutočnila
vyhľadávanie v registri
obyvateľov a zistila,
že
CV
mal
bydlisko u svojej
matky
na
Sicílii.
Dňa
3. februára
2023
sa
však
matka
CV
dostavila
na
matričný
úrad
obce,
predložila
vyhlásenie o odchode
svojho
syna a požiadala,
aby
bol
vyškrtnutý z jej
domácnosti.
29.      Na
pojednávaní
13. júna
2023
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
konštatoval,
že
zo
správy
policajnej
služby
vyplývalo,
že
CV
nebolo
možné
nájsť a z tohto
dôvodu
nariadil,
aby
bol
dotknutý
hľadaný
na
adrese
jeho
bydliska,
teda
na
adrese
jeho
matky
na
Sicílii, s cieľom
doručiť
mu
kópiu
uznesenia o okamžitom
prejednaní veci a kópiu
zápisnice z pojednávania z 13. júna
2023 o preložení
pojednávania
na
23. októbra
2023.
30.      Dňa
19. júna
2023
polícia
doručila
tieto
písomnosti
matke
CV s poznámkou
„matka
žijúca v spoločnej
domácnosti“.
31.      Na
pojednávaní
23. októbra
2023
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
konštatoval,
že
uznesenie o okamžitom
prejednaní veci
bolo
doručené
matke
žijúcej v spoločnej
domácnosti, a preto
sa
bolo
možné
domnievať,
že
bolo
zabezpečené,
že
obžalovaný
mal
vedomosť o súdnom
konaní.
32.      Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
preto
nariadil
uskutočniť
pojednávanie v neprítomnosti
CV s tým,
že
bolo
preukázané,
že
mal
skutočne
vedomosť o súdnom
konaní a že
jeho
neprítomnosť
na
pojednávaní
treba
považovať
za
jeho
dobrovoľné a vedomé
rozhodnutie
podľa
článku 420‑bis
ods. 3
Trestného
poriadku.
33.      Dňa
23. októbra
2023
bolo v rámci
ústnej
časti
pojednávania
vypočuté
svedectvo
obete
trestného
činu a po
vyjadrení
účastníkov
konania
Tribunale ordinario di
Roma (Všeobecný
súd
Rím)
odsúdil
CV
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
piatich
rokov a troch
mesiacov a na
zaplatenie
peňažného
trestu
vo
výške
1 500
eur,
ako
spolupáchateľa
trestných
činov
ťažkého
ublíženia
na
zdraví a lúpeže.
Tento
rozsudok
sa
stal
právoplatným
14. apríla
2024.
34.      CV
bol
zatknutý
19. novembra
2024 a podal
návrh
na
zrušenie
rozsudku
uvedený v bode 13
vyššie.
IV.    Konanie na Súdnom dvore a prejudiciálne otázky
35.      V rámci
tohto
konania
Corte d’appello di
Roma (Odvolací
súd
Rím)
uznesením
zo
7. januára
2026
doručeným
do
kancelárie
Súdneho
dvora
22. januára
2026
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Majú
sa
články 6,
10 a 18
[smernice
2012/29]
vykladať s ohľadom
na
články 47 a 54
Charty
základných
práv
Európskej
únie a články 6 a 17
Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv
ako
celok v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
akú
predstavuje
článok 629‑bis
talianskeho
Trestného
poriadku,
ktorá v rámci
konania o zrušenie
rozsudku,
ktoré
môže
viesť k zrušeniu
právoplatného
odsudzujúceho
rozsudku a k potrebe
nového
konania
vo
veci
samej,
nestanovuje
vo
vzťahu k obeti
trestného
činu,
ktorá
nie
je
účastníkom
adhézneho
konania,
nijakú
formu
informovania,
oznámenia
alebo
účasti?
2.      Majú
sa
články 8 a 9
[smernice
2016/343]
vykladať s ohľadom
na
články 47 a 54
Charty
základných
práv
Európskej
únie a články 6 a 17
Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv
ako
celok v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
akú
predstavujú
články 420‑bis a 629‑bis
talianskeho
Trestného
poriadku,
ktorá
umožňuje
zrušenie
odsudzujúceho
rozsudku v prípade,
ak
obžalovaný
uvedie,
že
nemal
skutočnú
vedomosť o súdnom
konaní, a to v časti, v ktorej
takáto
právna
úprava
stanovuje,
že z hrubej
nedbanlivosti
obžalovaného
alebo z vedomého
prijatia
rizika,
že
mu
nebudú
doručené
písomnosti,
ktoré
vyplývajú z objektívneho
konania a z nepriamych
dôkazov,
nemožno
vyvodiť
jeho
dobrovoľné
vyhýbanie
sa
informáciám o konaní?“
36.      V nadväznosti
na
zasadnutia
konané
5. a 9. februára
2026
štvrtá
komora
Súdneho
dvora
rozhodla,
že
predmetná
vec
bude
prejednaná v rámci
naliehavého
prejudiciálneho
konania
upraveného v článku 107 Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.
37.      Talianska
vláda a Európska
komisia
predložili
písomné
pripomienky v konaní
pred
Súdnym
dvorom.
Títo
účastníci
konania
sa
zúčastnili
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
18. marca 2026.
V.      Posúdenie
A.      O druhej prejudiciálnej otázke
38.      Druhou
prejudiciálnou
otázkou,
ktorú
navrhujem
preskúmať
ako
prvú,
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta
na
výklad
článkov 8 a 9
smernice
2016/343 v spojení s článkami 47 a 54
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“) a článkami 6 a 17
Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd,
podpísaného v Ríme
4. novembra
1950
(ďalej
len
„EDĽP“).
Pýta
sa,
či
tieto
ustanovenia
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá v súlade s jej
výkladom v relevantnej
judikatúre
vylučuje,
aby
súd,
na
ktorý
bol
podaný
návrh
na
nové
súdne
konanie z dôvodu
odsúdenia v neprítomnosti,
mohol
zo
správania
dotknutej
osoby a z nepriamych
dôkazov
vyvodiť,
že
dotknutá
osoba
sa
dobrovoľne
vyhla
informácii o pôvodnom
konaní.
1.      Požiadavky relevantných ustanovení
39.      Podľa
článku 8
ods. 2 a 3
smernice
2016/343
môžu
členské
štáty
stanoviť,
že
súdne
konanie,
ktoré
môže
viesť k vykonateľnému rozhodnutiu o vine
alebo
nevine
dotknutej
osoby,
sa
môže
konať v jej
neprítomnosti.
Je
to
možné
pod
podmienkou,
že
dotknutá
osoba
bola
buď
včas
informovaná o súdnom
konaní,
ako
aj o dôsledkoch
neúčasti
[článok 8
ods. 2 písm. a)],
alebo
bola
len
informovaná o súdnom
konaní,
ak
je
okrem
toho
zastúpená
splnomocneným
obhajcom,
ktorého
si
určila
buď
sama,
alebo
ktorého
určil
štát
[článok 8
ods. 2, písm. b)].(7) V súlade s odsekom
4
tohto
článku
ak
nie
je
možné
splniť
tieto
podmienky,
pretože
dotknutú
osobu
nebolo
možné
napriek
primeranému
úsiliu
nájsť,
rozhodnutie
sa i tak
môže
vyniesť a vykonať,
ale
dotknutá
osoba
musí
mať
právo
na
nové
súdne
konanie,
tak
ako
je
stanovené v článku 9
tejto
smernice.
40.      Podľa
rozsudku
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)(8)možnosť,
ktorú
členským
štátom
ponúka
článok 8
ods. 2 a 3
smernice
2016/343,
aby v prípade,
že
sú
splnené
podmienky
stanovené v odseku 2
tohto
článku 8,
uskutočnili
súdne
konanie v neprítomnosti a vykonali
rozhodnutie,
bez
stanovenia
práva
na
nové
súdne
konanie,
vychádza z predpokladu,
že v situácii
uvedenej v tomto
odseku 2
sa
dotknutá
osoba,
ktorá
bola
riadne
informovaná,
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
práva
byť
prítomná
na
súdnom
konaní.
41.      Súdny
dvor v tomto
rozsudku
uznal,
že
je
tiež
prípadne
možné
zastávať
názor,
že
osoba
bola o súdnom
konaní
informovaná a že
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
svojho
práva
byť
prítomná
na
ňom,
pokiaľ
ju
nie
je
možné
nájsť
na
účely
doručenia
predvolania
na
súdne
konanie.
To
môže
nastať v prípade,
keď
existujú presné a objektívne
skutočnosti o tom,
že
dotknutá
osoba,
hoci
bola
oficiálne
informovaná o tom,
že
je
obvinená
zo
spáchania
trestného
činu, a teda
vedela,
že
sa
proti
nej
bude
viesť
súdne
konanie,
sa
úmyselne
vyhla
oficiálnemu
získaniu
informácií
týkajúcich
sa
dátumu a miesta
súdneho
konania.
Existenciu
takýchto
presných a objektívnych
skutočností
možno
konštatovať
napríklad
vtedy,
keď
dotknutá
osoba,
tak
ako
vo
veci,
ktorá
viedla k vyhláseniu
rozsudku
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému),
zámerne
poskytla
príslušným
vnútroštátnym
orgánom
nesprávnu
adresu
alebo
sa
už
nenachádza
na
adrese,
ktorú
poskytla.(9)
42.      Situácia
takejto
osoby,
ktorá
zabránila
orgánom,
aby
ju
včas
oficiálne
informovali o súdnom
konaní
prostredníctvom
úradného
dokumentu,
spadá
pod
hypotézu
stanovenú v článku 8
ods. 2
smernice
2016/343.(10) Navyše
za
týchto
okolností
včasné
zaslanie
úradného
dokumentu
príslušnými
orgánmi, v ktorom
je
uvedený
dátum a miesto
súdneho
konania,
na
adresu,
ktorú
dotknutá
osoba
týmto
orgánom
oznámila, a predložený
dôkaz o tom,
že
tento
dokument
bol
skutočne
na
túto
adresu
doručený,
sú
rovnocenné s informovaním
tejto
osoby,
ktorú
nie
je
možné
nájsť,
pokiaľ
ide o tento
dátum a miesto, v súlade s článkom 8
ods. 2
smernice
2016/343.
Tak
to
však
môže
byť
len
pod
podmienkou,
že
uvedené
orgány
vynaložili
primerané
úsilie s cieľom
nájsť
uvedenú
osobu a osobne
ju
predvolať
alebo
ju
inými
prostriedkami
oficiálne
informovať o čase a mieste
tohto
súdneho
konania.(11)
43.      Navyše
nové
súdne
konanie
môže
byť
tejto
osobe
odopreté
len v prípade,
ak
sú
okrem
toho
splnené
ostatné
podmienky
stanovené v článku 8
ods. 2 písm. a) a b)
smernice
2016/343,
teda
ak
bola
uvedená
osoba
buď
včas
informovaná o dôsledkoch
neúčasti,
alebo
ak
bola
zastúpená
obhajcom.(12)
2.      Otázky predkladajúceho vnútroštátneho súdu v súvislosti s jeho výkladom vnútroštátneho práva
44.      Svojou
druhou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
podľa
práva
Únie
musí
disponovať
voľnou
úvahou,
ktorá
mu
umožní
zohľadniť
správanie
CV
na
účely
preskúmania,
či
sa
CV
dobrovoľne
vyhýbal
informáciám o súdnom
konaní,
na
základe
čoho
by
sa
jeho
návrh
na
nové
súdne
konanie
mal
považovať
za
zneužívajúci.
45.      Vzhľadom
na
tvrdenia
talianskej
vlády
sa
táto
otázka
zdá
byť
hypotetická.
Podľa
týchto
tvrdení
by
okolnosti
prejednávanej veci
mali
umožniť
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu
odmietnuť
začať
nové
súdne
konanie.
Podľa
vnútroštátnej
judikatúry
je
síce
pravda,
že
je
to
skutočná
vedomosť o súdnom
konaní,
ktorá
odôvodňuje
vyhlásenie o neprítomnosti, a z „nedbanlivosti
obžalovaného
pri
získavaní
informácií“
nemožno
automaticky
vyvodiť
jeho
vôľu
vyhnúť
sa
tomuto
konaniu.
Táto
nedbanlivosť
by
však
mohla
byť
zohľadnená,
ak
príslušné
orgány
vynaložili
primerané
úsilie
na
nájdenie
dotknutej
osoby.
Týmto
orgánom
tak
prináleží
predložiť
„presné a objektívne
nepriame
dôkazy“
preukazujúce,
že
dotknutej
osobe
boli
poskytnuté
dostatočné
informácie.
46.      Zohľadnenie
týchto
dvoch
podmienok
by
vylučovalo
akékoľvek
zneužitie
práva
na
obhajobu,
pretože
by
prikladalo
význam
tak
náležitej
starostlivosti,
ktorú
orgány
preukázali
pri
informovaní
dotknutej
osoby,
ako
aj
starostlivosti,
ktorú
táto
osoba
vynaložila s cieľom
získať
relevantné
informácie.
Vzhľadom
na
tieto
podmienky
okolnosti
uvedené v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
umožňujú
odoprieť
CV
právo
na
nové
súdne
konanie.
47.      Vzhľadom
na
túto
argumentáciu
treba
pripomenúť,
že
konanie
podľa
článku 267 ZFEÚ
vychádza z jasného
rozdelenia
právomocí
medzi
vnútroštátne
súdy a Súdny
dvor,
pričom
výlučne
Súdny
dvor
je
oprávnený
rozhodovať o otázkach
výkladu
alebo
platnosti
aktov
Únie
uvedených v tomto
článku. V rámci
toho
Súdnemu
dvoru
neprináleží
posudzovať
výklad
ustanovení
vnútroštátneho
práva
ani
rozhodnúť,
či
je
výklad
tohto
práva
zo
strany
vnútroštátneho
súdu
správny. Z toho
vyplýva,
že
Súdnemu
dvoru
prináleží,
aby
zohľadnil
skutkový a právny
kontext, z ktorého
vyplývajú
prejudiciálne
otázky,
tak
ako
je
vymedzený v rozhodnutí
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu. V prejednávanej veci
sa
teda
treba
oprieť o výklad
talianskej
právnej
úpravy
vyplývajúci z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
je
predpokladom
otázky
položenej Súdnemu
dvoru.(13)
48.      Podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
článok 420‑bis
Trestného
poriadku
síce
vymenúva
skutočnosti,
pri
ktorých
možno
dospieť k záveru,
že
obžalovaná
osoba
mala v úmysle
vyhnúť
sa
informáciám o súdnom
konaní a že
jej
neprítomnosť
vyplýva z vedomého
rozhodnutia.
Podľa
judikatúry
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd,
Taliansko)
však
návrh
na
nové
súdne
konanie
možno
zamietnuť
len
vtedy,
ak
sa
predloží
priamy
dôkaz o úmysle
vyhnúť
sa
informáciám o konaní.
49.      Podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
to
de
facto znamená
vyžadovať
od
dotknutej
osoby
výslovné
vyhlásenie o tom,
že
sa
chce
vyhnúť
súdnemu
konaniu.
Nie
je
prijateľné
dospieť k záveru,
že
nemožnosť
nájsť
túto
osobu
vyplýva
zo
správania,
ktoré
nepriamo,
ale s istotou
preukazuje
takúto
vôľu.
Nie
je
teda
možné
zohľadniť
nedbanlivosť
svedčiacu o vedomej
akceptácii
rizika,
že
nezíska
vedomosť o súdnom
konaní, a ktorú
možno
považovať
za
úmyselné
vyhýbanie
sa
týmto
informáciám.
Za
okolností
prejednávanej veci
je
preto
predkladajúci
vnútroštátny
súd
povinný
vyhovieť
návrhu
na
nové
súdne
konanie z dôvodu
neexistencie
priameho
dôkazu o vôli
CV
vyhnúť
sa
informáciám o pôvodnom
konaní.
50.      Zdá
sa
teda,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
zastáva
názor,
že
vnútroštátne
právo,
tak
ako
by
ho
mal
povinnosť
uplatňovať,
istým
spôsobom
„nadmerne
chráni“
právo
na
obhajobu.
Zaväzuje
ho k začatiu
nového
konania a bráni
mu v preskúmaní
nepriamych
dôkazov,
ktoré
by
mohli
preukázať,
že
neúčasť
CV
na
pojednávaní
je
prípadne
výsledkom
jeho
vedomého
rozhodnutia.
3.      Zákaz zneužitia práva na nové súdne konanie zaručeného smernicou 2016/343
51.      Ako
spresňuje
jej
právny
základ v článku 82
ods. 2 ZFEÚ,
jej
odôvodnenia
9 a 48,
ako
aj
jej
článok 1,
smernica
2016/343
stanovuje
iba
spoločné
minimálne
pravidlá a nie
úplnú a vyčerpávajúcu
harmonizáciu,
na
základe
čoho
môžu
členské
štáty
rozšíriť
práva
stanovené v tejto
smernici s cieľom
poskytnúť
vyššiu
úroveň
ochrany.(14)
52.      Zo
samotného
znenia
článku 8
ods. 2
tejto
smernice
tak
vyplýva,
že
členské
štáty
„môžu
stanoviť,
že
súdne
konanie,
ktoré
môže
viesť k rozhodnutiu o vine
alebo
nevine
podozrivej
alebo
obvinenej
osoby,
sa
môže
konať v jej
neprítomnosti“(15).
Členské
štáty
sa
preto
môžu
rozhodnúť,
že
vo
svojom
vnútroštátnom
práve
neustanovia
možnosť
súdneho
konania v neprítomnosti.(16)
53.      Pri
stanovení
možnosti
viesť
takéto
súdne
konanie
však
musia
dodržať
požiadavky
uvedenej
smernice.
Tieto
požiadavky
totiž
stanovujú a upravujú
povinnosti,
ktoré
majú
členské
štáty
vo
vzťahu k právu podozrivým a obvineným
osobám
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci,
ako
aj
výnimky z tohto
práva.(17) Neznamená
to
iba,
že
musia
zaručiť
právo
obvineného
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci,
ale
aj
to,
že
musia
zabrániť
zneužívaniu
práva
na
nové
súdne
konanie v prípade
rozsudku v neprítomnosti,
čo
by
bránilo
účinnému
stíhaniu,
ako
aj
riadnemu
výkonu
spravodlivosti.
54.      Je
pravda,
že
členské
štáty
môžu v zásade
poskytnúť
vyššiu
úroveň
ochrany
práva
na
obhajobu,
než
je
úroveň
stanovená
smernicou
2016/343.
Záruka
tohto
práva
však
nesmie
brániť
účelu
smernice a jej
účinnému
uplatňovaniu.
Ak
totiž
akt
Únie
priznáva
členským
štátom
slobodu
výberu
medzi
viacerými
spôsobmi
uplatňovania,
výkon
tejto
diskrečnej právomoci
predstavuje
vykonávanie
práva
Únie.
Preskúmanie
súladu
vnútroštátnych
pravidiel
zavedených
na
tento
účel
preto
spadá
do
rámca
výkladu
uvedenej
smernice s ohľadom
na
všeobecné
zásady
práva
Únie.(18)
55.      Rovnako
sú
členské
štáty
pri
vykonávaní
týchto
pravidiel
viazané
požiadavkami
Charty.
Môžu
síce
uplatniť
vnútroštátne
štandardy
ochrany
základných
práv,
avšak
pod
podmienkou,
že
toto
uplatnenie
neohrozí
úroveň
ochrany
vyplývajúcu z Charty,
ani
prednosť,
jednotnosť a účinnosť
práva
Únie.(19)
56.      V súlade s týmito
zásadami
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
ustanovenia
smernice
2016/343
týkajúce
sa
práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní a práva
na
nové
súdne
konanie
sa
majú
vykladať
tak,
aby
sa
zabránilo
tomu,
aby
osoba,
ktorá
napriek
tomu,
že
bola
informovaná o súdnom
konaní,
ktorá
sa
výslovne
alebo
konkludentne,
avšak
jednoznačne
vzdala
účasti
na
súdnom
konaní,
mohla
po
odsúdení v neprítomnosti
žiadať o nové
súdne
konanie, a tým
neoprávnene
brániť
účinnému
trestnému
stíhaniu a riadnemu
výkonu
spravodlivosti.(20)
57.      Podľa
Súdneho
dvora
tento
výklad
vyplýva z účelu
smernice
2016/343,
ktorým
je,
ako
sa
uvádza v jej
odôvodneniach
9 a 10,
posilniť
právo
na
spravodlivý
proces v trestnom
konaní
posilnením
vzájomnej
dôvery
členských
štátov v systém
trestného
súdnictva
iných
členských
štátov.
Predpoklad,
že
ak
sú
splnené
podmienky
stanovené v článku 8
ods. 2
uvedenej
smernice,
dotknutá
osoba,
ktorá
bola
riadne
informovaná,
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
práva
byť
prítomný
na
súdnom
konaní,
zaručuje
dodržanie
uvedeného
účelu.(21)
58.      Tento
výklad
je
podporený
skutočnosťou,
že
smernica
2016/343
tým,
že
bola
prijatá s cieľom
uľahčiť
vzájomné
uznávanie,
ako
aj
policajnú a justičnú
spoluprácu v trestných
veciach
medzi
členskými
štátmi,
sleduje
rovnaký
cieľ
ako
rámcové
rozhodnutia
týkajúce
sa
vzájomného
uznávania
rozsudkov v trestných
veciach a postupov
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi.(22) Smernica
2016/343,
ktorá
je
súčasťou
toho
istého
súboru
právnych
predpisov,
sa
má
vykladať v súlade s týmito
rámcovými
rozhodnutiami.(23)
59.      Ako
však
vysvetlil
generálny
advokát
Richard
de
la
Tour,
podľa
týchto
posledných
uvedených
rámcových
rozhodnutí
musia
mať
aj
vnútroštátne
súdy
určitú
voľnú
úvahu,
ktorá
im
umožní
preskúmať,
či
vzhľadom
na
okolnosti
prejednávanej veci
bolo
právo
na
obhajobu
dodržané
napriek
rozsudku v neprítomnosti.(24) Tento
názor
sa
opiera
najmä o účinnosť
trestného
stíhania,
ako
aj o riadny
výkon
spravodlivosti.(25)
60.      Napokon
navrhovaný
výklad
je v súlade s právom
obete
na
to,
aby
jej
vec
bola
prejednaná v primeranej
lehote a aby
nebola
znovu
traumatizovaná,
so
zásadou
hospodárnosti
trestného
konania,
ako
aj
so
všeobecnou
zásadou
zákazu
zneužitia
práva, podľa
ktorej
sa
osoby
podliehajúce
súdnej
právomoci
nemôžu
podvodne
alebo
zneužívajúcim
spôsobom
dovolávať
právnych
noriem
Únie.(26)
61.      Zákaz
zneužitia
práva
je
totiž
vždy
uplatniteľný.
Je
pravda,
že
článok 54
Charty a článok 17
EDĽP
výslovne
stanovujú
zákaz
zneužitia
práva,
ktorý
sa
však
nezdá
byť
za
daných
okolností
relevantný.
Ako
uvádza
Komisia,
tieto
ustanovenia
majú
konkrétny
cieľ
zabrániť
tomu,
aby
jednotlivci,
zoskupenia
alebo
štáty
využívali
slobody,
ktoré
sú v nich
zaručené,
na
zrušenie
alebo
neprimerané
obmedzenie
práv,
ktoré
sú v nich
uznané.
Tento
konkrétny
zákaz
však
nevylučuje
všeobecnejší
zákaz
uznaný
Súdnym
dvorom.
4.      Záver týkajúci sa druhej prejudiciálnej otázky
62.      Z predchádzajúcich
úvah
vyplýva,
že
keď
príslušný
súd
skúma,
či
sú
splnené
podmienky
na
uplatnenie
práva
na
nové
súdne
konanie v prípade
rozsudku v neprítomnosti,
ktoré
je
zakotvené v článku 9
smernice
2016/343,
musí
disponovať
právomocou
voľnej
úvahy.
63.      Pri
výkone
tejto
právomoci
musí
mať
daný
súd
možnosť
preskúmať,
či
sú
splnené
podmienky
zhrnuté v bodoch 39
až
43
vyššie.
Musí
teda
posúdiť,
či
existujú
presné a objektívne
nepriame
dôkazy,
že
dotknutá
osoba,
ktorá
hoci
bola
oficiálne
informovaná o tom,
že
je
obvinená
zo
spáchania
trestného
činu, a teda
vedela,
že
sa
proti
nej
bude
viesť
súdne
konanie,
sa
úmyselne
vyhla
oficiálnemu
získaniu
informácií
týkajúcich
sa
dátumu a miesta
súdneho
konania.
Pritom
musí
náležite
zohľadniť
osobitnú
situáciu
zraniteľných
osôb
uvedených
okrem
iného v odôvodnení
42
smernice
2016/343.(27) Napokon
predkladajúci
vnútroštátny
súd
musí
pri
tomto
preskúmaní
určiť,
či
je
splnená
jedna z alternatívnych
podmienok
stanovených v článku 8
ods. 2 písm. a) a b)
tejto
smernice,
teda
či
dotknutá
osoba
bola
informovaná o dátume a mieste
súdneho
konania,
ako
aj o dôsledkoch neúčasti
na
konaní,
alebo
bola
počas
celého
tohto
konania
zastúpená
riadne
splnomocneným
obhajcom.(28)
64.      Iba v prípade,
keď
na
základe
tohto
preskúmania
dospeje k záveru,
že
dotknutá
osoba
úmyselne
spôsobila,
že
jej
neboli
oficiálne
oznámené
informácie o súdnom konaní, a že
je
okrem
toho
splnená
jedna z uvedených
podmienok,
môže
byť
právo
danej
osoby
na
nové
konanie
odopreté.
Inak
by
to
mohlo
byť
len v prípade,
ak
by
sa
ukázalo,
že
dotknutá
osoba
úmyselne
zabránila
splneniu
týchto
podmienok,
napríklad
vyhnutím
sa
získaniu
informácií o dátume a mieste
konania a o následkoch
rozsudku
vyhláseného v neprítomnosti,
alebo
vedomým a opakovaným
prerušením
kontaktov
so
svojím
obhajcom. V takom
prípade
by
všeobecná
zásada
zákazu
zneužitia
práva
mohla
svedčiť
proti
začatiu
nového
súdneho
konania.
65.      Pokiaľ
ide o prejednávanú vec, s výhradou
preskúmania
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
nie
je
jasné,
či
existujú
nepriame
dôkazy
naznačujúce,
že
CV
vedome a zneužívajúcim
spôsobom
zabránil
splneniu
podmienok
stanovených v článku 8
ods. 2
smernice
2016/343.
Prináleží
teda
tomuto
súdu
preskúmať,
najmä
vzhľadom
na
zápisnicu a prepis
výsluchu
CV
uskutočneného
4. apríla
2022
(bod 16
vyššie),
počas
ktorého
mu
radil
náležite
splnomocnený
obhajca
podľa
jeho
výberu(29),
či z týchto
dokumentov
vyplýva,
že
CV
bol
dostatočne
informovaný o tom,
že
bol
obvinený
zo
spáchania
trestného
činu a že
sa
proti
nemu
bude
viesť
súdne
konanie.
Rovnako
musí
predkladajúci
vnútroštátny
súd
preskúmať,
najmä s ohľadom
na
údaje
CV o jeho
adresách a na
úsilie
vynaložené
na
to,
aby
mu
boli
oznámené
informácie o jeho
súdnom
konaní,
či
sa
treba
domnievať,
že
konal
vedome
tak,
aby
sa
vyhol
oficiálnemu
doručeniu
informácií
týkajúcich
sa
dátumu a miesta
súdneho
konania,
pričom
príslušné
orgány
vynaložili
dostatočné
úsilie,
aby
ho
našli.
66.      Počas
tohto
preskúmania
musí
predkladajúci
vnútroštátny
súd
nielen
zohľadniť
zraniteľnosť
CV,
ktorá
vyplýva z jeho
situácie
osoby
bez
trvalého
bydliska,
ale
aj
to,
či z jeho
svedeckých
výpovedí
počas
výsluchu
zo
4. apríla
2022
vyplýva,
že
bol
dostatočne
poučený a vnímajúci,
aby
mohol
posúdiť
dôsledky
situácie, v ktorej
sa
nachádzal.
Okrem
toho
CV
musí
mať v rámci
konania o návrhu
na
uskutočnenie
nového
súdneho
konania
možnosť
preukázať
najmä
osobitné
okolnosti,
ktoré
mu
mohli
prípadne
zabrániť v prijatí
oznámení
doručených
do
„mensa per i poveri“
(stravovacie
zariadenie
pre
ľudí v núdzi),
ktoré
spravuje
Comunità di
Sant’Egidio“
(pozri
body 16,
20 a 26
vyššie).
67.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
musí
okrem
toho
preskúmať,
či
je v prejednávanej veci
splnená
jedna z dvoch
podmienok
stanovených v článku 8
ods. 2 písm. a) a b)
smernice
2016/343. V tejto
súvislosti
mu
na
jednej
strane
prislúcha
určiť,
či
je
možné
domnievať
sa,
že
CV
bol
zastúpený
riadne
splnomocneným
obhajcom
počas
celého
konania,
vzhľadom
na
okolnosti
prejednávanej veci
(pozri
body 15,
21 a 23
vyššie).(30)
68.      Na
druhej
strane,
pokiaľ
ide o podmienku
stanovenú v článku 8
ods. 2 písm. a)
smernice
2016/343,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
musí
posúdiť,
či
doručenie
oznámenia o nariadení
okamžitého
prejednania veci
do
„mensa per i poveri“ (stravovacie
zariadenie
pre
ľudí v núdzi),
spravovanom
„Comunità di
Sant’Egidio“,
možno
považovať
za
informovanie
CV o dátume a mieste
súdneho
konania, v súlade s článkom 8
ods. 2 písm. a)
tejto
smernice
(pozri
bod 42
vyššie).
Okrem
toho
musí
preskúmať,
či
je
dostatočne
preukázané,
že
CV
bol
včas
oficiálne
informovaný,
najmä
počas
výsluchu
konaného
4. apríla
2022, o dôsledkoch
nedostavenia
sa
na
súdne
konanie.
69.      Napokon
treba
pre
úplnosť
pripomenúť,
že
konanie,
počas
ktorého
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
musí
mať
možnosť
podať
návrh
na
nové
súdne
konanie
podľa
článku 9
smernice
2016/343,
musí
spĺňať
podmienky
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy.
To
najmä
vyžaduje,
aby
bol
návrh
na
nové
súdne
konanie
preskúmaný v dostatočne
krátkom
časovom
období,
aby
sa
zabezpečila,
predovšetkým v prípade,
že
bol
dotknutej
osobe
uložený
trest
odňatia
slobody,
tak
ako v prejednávanej veci,
účinnosť
tohto
konania,
ktoré
môže
prípadne
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a oslobodeniu
dotknutej
osoby.
Za
okolností
prejednávanej veci
je
však
sporné,
či
konanie
vo
veci
samej
spĺňa
tieto
podmienky,
keďže
CV
bol
zatknutý
19. novembra
2024, o zrušenie
pôvodného
rozsudku
požiadal
19. decembra
2024 a predkladajúci
vnútroštátny
súd
podal
tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
Súdnemu
dvoru
až
7. januára
2026,
teda
viac
než
rok
po
tom,
čo
si
CV
odpykal
už
značnú
časť
trestu,
ktorý
mu
bol
uložený.(31)
B.      O prvej prejudiciálnej otázke
70.      Svojou
prvou
prejudiciálnou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
sa
články 6,
10 a 18
smernice
2012/29,
vykladané s ohľadom
na
články 47 a 54
Charty a na
články 6 a 17
EDĽP,
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnemu
ustanoveniu,
akým
je
článok 629‑bis
Trestného
poriadku,
ktoré v konaní o zrušenie
právoplatného
rozsudku,
ktoré
môže
viesť k zrušeniu
odsudzujúceho
rozsudku a potrebe
nového
konania
vo
veci
samej,
nestanovuje
žiadnu
formu
informovania,
oznámenia
alebo
účasti
vo
vzťahu k obeti
trestného
činu,
ktorá
nebola
účastníkom
adhézneho
konania.
71.      Podľa
článku 1
ods. 1
prvého
pododseku smernice
2012/29
je
jej
účelom
zaistiť,
aby
sa
obetiam
trestných
činov
poskytli
náležité
informácie,
podpora a ochrana a aby
sa
im
umožnilo
zúčastniť
sa
na
trestnom
konaní.
72.      Na
tento
účel
článok 6
smernice
2012/29
stanovuje
právo
obete
na
získanie
informácií o svojom
prípade.
Toto
ustanovenie
sa
netýka
výslovne
konania o návrhu
na
začatie
nového
súdneho
konania,
ako
je
to v prejednávanej veci, v priebehu
ktorého
príslušný
súd
skúma,
či
boli v pôvodnom
konaní
splnené
podmienky
pre
vyhlásenie
rozsudku v neprítomnosti.
Rovnako
na
účely
práva
obete
na
získanie v zásade
všetkých
informácií,
ktoré
jej
umožnia
poznať
stav
trestného
konania,
zakotveného
konkrétne v článku 6
ods. 2 písm. b)
tejto
smernice,
tento
článok 6
ods. 2
odkazuje,
tak
ako
jej
odôvodnenie
20,
na
postavenie
obetí v dotknutom
systéme
trestného
súdnictva.
73.      Článok 10
smernice
2012/29,
ktorý
zakotvuje
právo
obetí
na
vypočutie,
tiež
iba
všeobecne
odkazuje
na
„trestné
konania“.
74.      Zo
všeobecnej
štruktúry a účelu
smernice
2012/29
však
vyplýva,
že
táto
smernica
je
založená
na
zohľadnení
závažných
dôsledkov
konaní
vedených
proti
páchateľom
trestných
činov
pre
obete
týchto
trestných
činov a že
jej
cieľom
je
zabezpečiť,
aby
sa
obete
mohli
primerane a aktívne
zúčastňovať
na
uvedených
konaniach.
75.      Z tohto
hľadiska
odôvodnenie
26
smernice
2012/29
zdôrazňuje
význam
poskytnutia
informácií
obetiam,
ktoré
im
umožnia
zistiť
stav
konania.
Odôvodnenie
31
tejto
smernice
okrem
toho
uvádza,
že
právo
na
informácie o mieste a čase
súdneho
konania
by
sa
malo
vzťahovať
aj
na
informácie o mieste a čase
pojednávania v súvislosti s odvolaním
sa
voči
rozsudku v danom
prípade.
76.      Konanie, v priebehu
ktorého
príslušný
súd
skúma,
či
je
potrebné
zrušiť
pôvodný
rozsudok a znovu
začať
konanie
vo
veci
samej,
možno
pripodobniť
ku
konaniu o opravnom
prostriedku
proti
rozsudku
vydanému v trestnej
veci.
Takéto
konanie o zrušenie
rozsudku
totiž
znamená,
že
konanie
vo
veci
samej,
ktoré
je v zásade
ukončené
právoplatným
rozsudkom,
môže
byť
znovu
začaté.
77.      Takéto
konanie
má
pre
obeť
zásadný
význam.
Znamená
totiž,
že
obeť
môže
byť
znovu
konfrontovaná s traumatickou
skúsenosťou a že
môže
byť
prípadne
nútená
opäť
svedčiť v priebehu
nového
konania
vo
veci
samej.
78.      Za
týchto
podmienok
sa
právo
obete
aktívne
sa
zúčastňovať
na
trestnom
konaní
nemôže
podľa
môjho
názoru
obmedziť
na
konania
vo
veci
samej
smerujúce k preukázaniu
trestného
činu,
ale
musí
sa
uplatňovať
aj v rámci
konania o zrušenie
pôvodného
rozsudku.
Rovnako
právo
obete
zúčastniť
sa
na
takomto
konaní
nemôže
závisieť
od
toho,
či
bola
účastníkom
adhézneho
konania,
alebo
či
pôvodné
konanie
bolo
začaté
na
základe
jej
trestného
oznámenia
alebo
vyšetrovania
ex
offo.(32)
79.      Je
pravda,
ako
zdôrazňuje
Komisia,
že
pri
posudzovaní
práva
na
nové
súdne
konanie
nemožno
vyvažovať
práva
obete a obvineného.
Ako
spresňuje
odôvodnenie
12
smernice
2012/29,
právami
obete
ustanovenými v tejto
smernici
nie
sú
dotknuté
práva
páchateľa
trestného
činu.
Nejde
teda o obmedzenie
práva
obvineného
na
spravodlivý
proces z dôvodu
dôsledkov
nového
súdneho
konania
vo
veci
samej
pre
obeť.
Ustanovenia
tejto
smernice,
ktorých
cieľom
je
zabrániť
sekundárnej
viktimizácii alebo
zbytočne
vysokému
počtu
pojednávaní(33),
nemožno
vykladať
tak,
aby
to
ohrozilo
právo
obvineného
na
nové
súdne
konanie,
ak
sú
splnené
podmienky
uplatnenia
tohto
práva.
80.      Navyše v rámci
konania o zrušenie
rozsudku
nejde o trestný
čin
ako
taký a svedecká
výpoveď
obete
týkajúca
sa
tohto
trestného
činu
sa
nezohľadňuje
pri
skúmaní
podmienok
začatia
nového
konania
vo
veci
samej.
81.      Je
však
možné,
že
obeť
môže
predložiť
dôkazy,
ktoré
pomôžu
príslušnému
súdu
užitočne
objasniť,
či
mal
obžalovaný v úmysle
vedome
sa
vyhnúť
pôvodnému
súdnemu
konaniu.
Platí
to
najmä
napríklad v situáciách
domáceho
násilia, v ktorých
sa
obžalovaný a obeť
poznajú
alebo
udržiavajú
blízke
vzťahy.
82.      Z toho
vyplýva,
že v odpovedi
na
prvú
otázku
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
treba
uviesť,
že
práva
zaručené
obeti
smernicou
2012/29
vyžadujú,
aby
bola
obeť
informovaná o každom
návrhu
smerujúcom k zabezpečeniu
nového
súdneho
konania.
Rovnako
musí
mať
možnosť
byť
vypočutá
pri
preskúmaní
takéhoto
návrhu,
aby
mohla
poskytnúť
všetky
informácie,
ktoré
môžu
byť
prípadne
relevantné
na
účely
posúdenia
správania
obžalovaného.
VI.    Návrh
83.      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Corte d’appello di
Roma (Odvolací
súd
Rím,
Taliansko),
takto:
Články 8 a 9
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
konaní
pred
súdom v trestnom
konaní,
ako
aj
články 6,
10 a 18
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2012/29/EÚ z 25. októbra
2012,
ktorou
sa
stanovujú
minimálne
normy v oblasti
práv,
podpory a ochrany
obetí
trestných
činov a ktorou
sa
nahrádza
rámcové
rozhodnutie
Rady
2001/220/SVV,
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že:
–        vnútroštátne
súdy
musia
mať
diskrečnú právomoc
pri
určení,
či
vzhľadom
na
všetky
relevantné
okolnosti
prejednávanej veci
má
obžalovaný,
ktorý
sa
nezúčastnil
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci,
právo
na
nové
súdne
konanie,
aby
sa
zaručilo
jeho
právo
na
spravodlivý
proces,
–        v rámci
tohto
posúdenia
musia
vnútroštátne
súdy
preskúmať,
či
je
dostatočne
preukázané,
že
obžalovaný
vedel o súdnom
konaní a o dôsledkoch
rozsudku v neprítomnosti, a že
jeho
neprítomnosť
bola
výsledkom
vedomého
rozhodnutia,
–        obeť
musí
byť
informovaná o návrhu
obžalovaného
na
nové
súdne
konanie a musí
mať
právo
byť
vypočutá v konaní, v rámci
ktorého
príslušný
súd
preskúma
tento
návrh.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 9. marca 2016
(Ú. v. EÚ L 65,
2016,
s. 1).
Pozri
jej
odôvodnenie
33.
3      Odôvodnenie
35
uvedenej
smernice.
Pozri
tiež
rozsudok z 26. februára
2013,
Melloni (C‑399/11,
EU:C:2013:107,
bod 49).
4      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 19. mája
2022,
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(C‑569/20,
ďalej
len
„rozsudok
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)“,
EU:C:2022:401,
body 34 a 35).
5      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 25. októbra
2012
(Ú. v. EÚ L 315,
2012,
s. 57).
6      Ú. v. EÚ C 378,
2013,
s. 8.
7      Rozsudky z 19. mája
2022,
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(body 33,
ako
aj
39
až
43);
zo
16. januára
2025,
Stangalov (C‑644/23,
EU:C:2025:16,
bod 37), a z 20. mája
2025,
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
bod 34 a nasl).
8      Pozri
body 34 a 35
tohto
rozsudku;
pozri
tiež
rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
voči
obvinenému
odsunutému z územia)
(C‑420/20,
EU:C:2022:679,
body 35,
36 a 58).
9      Pozri
body 48 a 49
tohto
rozsudku.
10      Rozsudok
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(bod 48).
11      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky
zo
16. januára
2025,
Stangalov (C‑644/23,
EU:C:2025:16,
bod 42), a z 20. mája
2025,
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
bod 37).
Táto
hypotéza
nebola
zohľadnená v rozsudku z 24. mája
2016,
Dworzecki (C‑108/16
PPU,
EU:C:2016:346,
bod 33 a nasl.),
ktorý
bol
predmetom
diskusie v prejednávanej veci, v ktorom
sa
kládla
otázka,
či
doručenie
obžaloby
dospelej
osobe
žijúcej v spoločnej
domácnosti s obžalovaným
bolo
dostatočné
na
účely
domnienky,
že
obžalovaný
bol
informovaný o súdnom
konaní,
bez
toho,
aby
sa
riešila
otázka,
či
bol
obžalovaný
pred
týmto
doručením
informovaný o tom,
že
sa
voči
nemu
bude
viesť
súdne
konanie.
12      Rozsudky
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(body 38,
ako
aj
54 a nasl.);
zo
16. januára
2025,
Stangalov (C‑644/23,
EU:C:2025:16,
bod 43), a z 20. mája
2025,
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
bod 38).
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Medina
vo
veci
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:306,
bod 41 a nasl.).
13      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 26. septembra
2013,
Texdata Software
(C‑418/11,
EU:C:2013:588,
body 28 a 29,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
14      Rozsudky z 13. februára
2020,
Specializirana prokuratura (Pojednávanie v neprítomnosti
obvinenej
osoby)
(C‑688/18,
EU:C:2020:94,
body 29 a 30), a Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(bod 43 a citovaná
judikatúra).
15      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
16      Rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
voči
obvinenému
odsunutému z územia)
(C‑420/20,
EU:C:2022:679,
body 37
až
39).
17      Rozsudok z 15. septembra
2022,
HN
(Konanie
voči
obvinenému
odsunutému z územia)
(C‑420/20,
EU:C:2022:679,
body 40 a 47).
18      Pozri v tomto
zmysle a analogicky
rozsudky z 25. mája
2016,
Meroni (C‑559/14,
EU:C:2016:349,
bod 39); z 9. marca 2017,
Milkova
(C‑406/15,
EU:C:2017:198,
body 52 a 53),
ako
aj z 13. júna
2017,
Florescu a i. (C‑258/14,
EU:C:2017:448,
bod 48).
19      Rozsudky z 26. februára
2013,
Melloni (C‑399/11,
EU:C:2013:107,
bod 60), a Åkerberg Fransson (C‑617/10,
EU:C:2013:105,
bod 29).
20      Rozsudok
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(bod 37).
21      Rozsudok
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(body 34
až
36).
22      Pozri k tomuto
cieľu
rozsudok z 26. februára
2013,
Melloni (C‑399/11,
EU:C:2013:107,
bod 51).
Pozri
tiež
rámcové
rozhodnutie
Rady
2002/584/SVV z 13. júna
2002 o európskom
zatykači a postupoch
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi
(Ú. v. ES L 190,
2002,
s. 1;
Mim.
vyd.
19/006,
s. 34),
ako
aj
rámcové
rozhodnutie
Rady
2008/909/SVV z 27. novembra
2008 o uplatňovaní
zásady
vzájomného
uznávania
na
rozsudky v trestných
veciach,
ktorými
sa
ukladajú
tresty
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody,
na
účely
ich
výkonu v Európskej
únii
(Ú. v. EÚ L 327,
2008,
s. 27),
zmenené
rámcovým
rozhodnutím
Rady
2009/299/SVV z 26. februára
2009 o zmene a doplnení
rámcových
rozhodnutí
2002/584/SVV,
2005/214/SVV,
2006/783/SVV,
2008/909/SVV a 2008/947/SVV a o posilnení
procesných
práv
osôb,
podpore
uplatňovania
zásady
vzájomného
uznávania,
pokiaľ
ide o rozhodnutia
vydané v neprítomnosti
dotknutej
osoby
na
konaní
(Ú. v. EÚ L 81,
2009,
s. 24).
23      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Richard
de
la
Tour vo
veci
Höldermann (C‑447/24,
EU:C:2025:716,
bod 83 a nasl.).
24      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Richard
de
la
Tour vo
veci
Khuzdar (C‑95/24,
EU:C:2025:712,
bod 59 a nasl.).
25      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Richard
de
la
Tour vo
veci
Khuzdar (C‑95/24,
EU:C:2025:712,
bod 73).
26      Pozri k tejto
poslednej
uvedenej
zásade
rozsudok z 9. marca 1999,
Centros (C‑212/97,
EU:C:1999:126,
bod 24); z 5. júla
2007,
Kofoed (C‑321/05,
EU:C:2007:408,
bod 38); z 2. júna
2016,
Bogendorff von
Wolffersdorff (C‑438/14,
EU:C:2016:401,
bod 57), a z 26. februára
2019,
T
Danmark a Y
Denmark (C‑116/16 a C‑117/16,
EU:C:2019:135,
bod 70).
27      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(bod 48),
ako
aj
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Richard
de
la
Tour vo
veci
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(C‑569/20,
EU:C:2022:26,
bod 54).
28      Pozri v tomto
smere
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
body 59
až
63),
ako
aj
návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Medina
vo
veci
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:306,
body 61
až
67).
29      Pozri v súvislosti s podmienkami
požadovanými
na
tento
účel
rozsudky
Specializirana prokuratura (Konanie
proti
ušlému
obvinenému)
(bod 56);
zo
16. januára
2025,
Stangalov (C‑644/23,
EU:C:2025:16,
bod 48), a z 20. mája
2025,
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
body 41 a 61).
30      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 20. mája
2025,
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
body 59
až
63),
ako
aj
návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Medina
vo
veci
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:306,
body 61
až
67).
31      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudky
zo
16. januára
2025,
VB
II
(Informovanie o práve
na
nové
súdne
konanie)
(C‑400/23,
EU:C:2025:14,
body 63 a 64), a z 20. mája
2025,
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:366,
body 67
až
70),
ako
aj
návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Medina
vo
veci
Kačev (C‑135/25
PPU,
EU:C:2025:306,
bod 80).
32      Článok 6
ods. 2
smernice
2012/29
síce
odkazuje
na
„trestn[é]
konan[ie]
začat[é] v dôsledku
oznámenia
trestného
činu
spáchaného
voči
[obeti]“.
Takýto
odkaz
sa
nachádza
aj v odôvodnení
31
tejto
smernice.
Vzhľadom
na
závažnosť
dôsledkov
konania o zrušenie
rozsudku
pre
obeť
však
jej
právo
zúčastniť
sa
tohto
konania
nemôže
závisieť
od
podania
trestného
oznámenia
alebo
od
účasti v adhéznom
konaní.
Tento
výklad
je
podporený
odôvodnením
22
smernice
2012/29,
ktoré
na
účely
vymedzenia
situácií
patriacich
do
rámca
trestného
konania
pripodobňuje
podanie
trestného
oznámenia k začatiu
trestného
konania z úradnej
moci.
33      Článok 18 a článok 20 písm. b)
smernice
2012/29.
Pozri k týmto
ustanoveniam
rozsudok z 29. júla
2019,
Gambino a Hyka (C‑38/18,
EU:C:2019:628,
bod 30 a nasl.,
ako
aj
bod 50 a nasl.).