Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
MACIEJ
SZPUNAR
prednesené
20. októbra
2022(1)
Vec C‑423/21
Grand Production d.o.o.
proti
GO4YU GmbH,
DH,
GO4YU d.o.o,
MTEL Austria GmbH
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Oberster
Gerichtshof
(Najvyšší
súd,
Rakúsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Duševné vlastníctvo – Smernica 2001/29/ES – Autorské právo v informačnej spoločnosti– Článok 3 ods. 1 – Verejný prenos – Streamovacia platforma – Prístup k obsahu chránenému prostredníctvom virtuálnej súkromnej siete (VPN) – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Článok 7 bod 2 – Právomoc vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti“
Úvod
1.        Z technického
hľadiska
je
internet
prostriedkom
celosvetovej
komunikácie: z každého
miesta
na
svete
možno
získať
prístup
na
akúkoľvek
internetovú
stránku
alebo
odoslať
správu
osobe,
ktorá
sa
nachádza
na
akomkoľvek
inom
mieste.
Inak
je
to
však z právneho
hľadiska.
Internet
ako
každý
prejav
ľudskej
činnosti
podlieha
právnej
regulácii,
ktorá
má
územnú
povahu:
jej
rozsah
závisí
od
územnej
pôsobnosti
orgánu,
ktorý
ju
zavádza.
Okrem
toho
môžu
byť
rôzne
prejavy
činnosti
na
internete
predmetom
majetkových
alebo
osobnostných
práv
jednotlivcov,
pričom
tieto
práva – alebo
ich
výkon – môžu
byť
tiež
územne
obmedzené.
2.        Existuje
teda
zásadný
rozpor
medzi
cezhraničným a celosvetovým
charakterom
internetu
na
jednej
strane a územne
obmedzenými
právami a povinnosťami,
ktoré
sú
spojené s rôznymi
činnosťami
vykonávanými
prostredníctvom
internetu,
na
druhej
strane.
Tento
rozpor
môže
smerovať k dvom
riešeniam: k „teritorializácii“
internetu
prostredníctvom
„geografického
blokovania
prístupu“
(anglicky
„geoblocking“),
alebo k rozšíreniu
územnej
pôsobnosti
orgánov
verejnej
moci
na
viac
krajín,
čo
im
umožní
regulovať
internetové
aktivity
globálnym
spôsobom.
3.        V prejednávanej
veci
bude
Súdny
dvor
musieť
rozhodnúť o otázkach
súvisiacich s dvoma
vyššie
uvedenými
metódami
riešenia
tohto
rozporu.
Právny rámec
4.        V článku 4
ods. 1
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
č. 1215/2012 z 12. decembra
2012 o právomoci a o uznávaní a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach(2) sa
uvádza:
„Ak
nie
je v tomto
nariadení
uvedené
inak,
osoby s bydliskom
na
území
členského
štátu
sa
bez
ohľadu
na
ich
štátne
občianstvo
žalujú
na
súdoch
tohto
členského
štátu.“
5.        V súlade s článkom 6
ods. 1
tohto
nariadenia:
„Ak
žalovaný
nemá
bydlisko
na
území
členského
štátu,
právomoc
súdov
každého
členského
štátu
sa
určí
podľa
právneho
poriadku
tohto
členského
štátu…“
6.        Napokon
článok 7
bod 2
nariadenia
č. 1215/2012
stanovuje:
„Osobu s bydliskom
na
území
členského
štátu
možno
žalovať v inom
členskom
štáte:
…
2.      vo
veciach
nárokov z mimozmluvnej
zodpovednosti
na
súdoch
podľa
miesta,
kde
došlo
alebo
by
mohlo
dôjsť
ku
skutočnosti,
ktorá
zakladá
takýto
nárok;
…“
7.        Článok 3
ods. 1
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2001/29/ES z 22. mája
2001 o zosúladení
niektorých
aspektov
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv v informačnej
spoločnosti(3) stanovuje:
„Členské
štáty
poskytnú
autorom
výlučné
právo
udeliť
súhlas
alebo
zakázať
akýkoľvek
verejný
prenos
ich
diel,
či
po
drôte
alebo
bezdrôtovými
prostriedkami
vrátane
sprístupňovania
ich
diel
verejnosti
takým
spôsobom,
aby
verejnosť k nim
mala
prístup z miesta a v čase,
ktoré
si
sama
zvolí.“
Skutkové okolnosti, priebeh konania a prejudiciálne otázky
8.        Grand
Production
d.o.o.,
spoločnosť
založená
podľa
srbského
práva,
je
producentom
audiovizuálnych
zábavných
programov,
ktoré
na
srbskom
území
vysiela
srbský
televízny
vysielateľ
Prva
Srpska
Televizija.
9.        Spoločnosť
GO4YU
d.o.o Beograd,
ktorá
sa
tiež
riadi
srbským
právom,
je
prevádzkovateľom
online
streamovacej
platformy,
na
ktorej
sa
na
základe
dohôd s vysielateľom
Prva
Srpska
Televizija
retransmituje
program
tohto
televízneho
vysielateľa.
Táto
platforma
je
dostupná
tak
na
území
Srbska,
ako
aj
mimo
tohto
územia.
10.      GO4YU
GmbH
[ďalej
len
„GO4YU
(Austria)“] a MTEL
Austria
GmbH,
spoločnosti
založené
podľa
rakúskeho
práva,
poskytujú
služby
na
území
Rakúska v súvislosti s propagáciou
streamovacej
platformy,
ktorej
vlastníkom
je
GO4YU
Beograd,
ako
aj v súvislosti
so
vzťahmi
so
zákazníkmi
vrátane
uzatvárania
zmlúv a vyberania
platieb.
MTEL
Austria
je
dcérskou
spoločnosťou
spoločnosti
GO4YU
Beograd.
DH
je
generálnym
riaditeľom a jediným
akcionárom
spoločnosti
GO4YU
(Austria).
11.      GO4YU
Beograd
nemá
právo
na
retransmisiu
zábavných
programov
vyrobených
spoločnosťou
Grand
Production
na
internete
mimo
územia
Srbska a Čiernej
Hory.
Je
teda
povinná
blokovať
prístup k týmto
programom
používateľom
internetu
mimo
územia
týchto
dvoch
štátov.
Títo
používatelia
však
môžu
toto
blokovanie
obísť
pomocou
takzvanej
virtuálnej
súkromnej
siete
(VPN).
Takáto
služba
umožňuje
používateľovi
pripojiť
sa
na
internet
prostredníctvom
špeciálneho
servera
(„server
VPN“),
ktorý
maskuje
IP
adresu, a tým
aj
fyzickú
polohu
používateľa.(4) Používatelia
mimo
územia
Srbska a Čiernej
Hory
tak
môžu
prostredníctvom
tejto
služby
„predstierať“,
že
sa
nachádzajú v týchto
štátoch, a obísť
tak
blokovanie
prístupu,
ktoré
uplatňuje
GO4YU
Beograd.
12.      Podľa
spoločnosti
Grand
Production
si
je
GO4YU
Beograd
vedomá
možnosti
obísť
geografické
blokovanie
prístupu
pomocou
služby
VPN.
Okrem
toho
od
30. apríla
2020
do
15. júna
2020
bolo
možné
sledovať
zábavné
programy
žalobkyne v Rakúsku
prostredníctvom
streamovacej
platformy
spoločnosti
GO4YU
Beograd
bez
blokovania
prístupu.
13.      Na
návrh
spoločnosti
Grand
Production
Handelsgericht
Wien
(Obchodný
súd
Viedeň,
Rakúsko)
vydal
28. septembra
2020
uznesenie o nariadení
predbežného
opatrenia
proti
spoločnostiam
GO4YU
Beograd a MTEL
Austria,
ktoré
spočívalo v zákaze
verejného
prenosu
zábavných
programov
vyrobených
touto
prvou
uvedenou
spoločnosťou
na
území
Rakúska.
Naproti
tomu
tento
súd
zamietol
návrh
na
podobné
predbežné
opatrenie
vo
vzťahu k týmto
dvom
spoločnostiam v rozsahu, v akom
presahovalo
územie
Rakúska, a vo
vzťahu k ďalším
dvom
žalovaným
[t. j. DH a GO4YU
(Austria)] v celom
rozsahu.
14.      Toto
uznesenie
bolo
čiastočne
zmenené
uznesením
Oberlandesgericht
Wien
(Vyšší
krajinský
súd
Viedeň,
Rakúsko) z 28. januára
2021,
ktorým
sa v celom
rozsahu
zamietol
návrh
spoločnosti
Grand
Production v rozsahu, v akom
sa
týkal
spoločnosti
MTEL
Austria.
Zostalo
teda v platnosti
len
predbežné
opatrenie
prijaté
voči
spoločnosti
GO4YU
Beograd,
obmedzené
na
rakúske
územie.
15.      Grand
Production
podala
na
vnútroštátny
súd
proti
poslednému
uvedenému
uzneseniu
opravný
prostriedok
„Revision“, v ktorom
sa
domáha
vydania
predbežného
opatrenia
voči
všetkým
žalovaným,
ktorým
by
sa
zakázal
verejný
prenos
programov
vyrobených
touto
spoločnosťou s celosvetovou
pôsobnosťou.
16.      Za
týchto
podmienok
Oberster
Gerichtshof
(Najvyšší
súd,
Rakúsko)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa
pojem
‚verejný
prenos‘
uvedený v článku 3
ods. 1
smernice
[2001/29]
vykladať v tom
zmysle,
že
ho
uskutočňuje
priamy
prevádzkovateľ
streamovacej
platformy
(ktorý v tomto
prípade
nemá
sídlo
na
území
Únie),
ktorý:
–        sám
rozhoduje o obsahu a blokovaní
ním
šíreného
televízneho
vysielania a technicky
ho
realizuje,
–        má
výlučné
administrátorské
práva
pre
streamovaciu
platformu,
–        môže
mať
vplyv
na
to,
ktoré
programy
bude
môcť
koncový
užívateľ
prostredníctvom
služby
prijímať,
avšak
bez
toho,
aby
mohol
mať
vplyv
na
obsah
programov,
–        a je
jediným
subjektom,
ktorý
kontroluje,
ktoré
programy a obsahy
bude
možné
vidieť
na
jednotlivých
územiach,
keď
pritom v každom
prípade
–        používateľovi
je
sprostredkovaný
prístup
nielen k vysielaciemu
obsahu,
ktorého
využívanie
online
dovolili
príslušní
vlastníci
práv,
ale
aj k takému
chránenému
obsahu, v prípade
ktorého
nedošlo k súhlasu s takýmto
sprístupnením,
a
–        priamy
prevádzkovateľ
streamovacej
platformy
vie,
že
jeho
služba
umožňuje
aj
príjem
chráneného
vysielaného
obsahu
bez
súhlasu
vlastníkov
práv
tým,
že
koncoví
zákazníci
používajú
VPN
služby,
ktoré
predstierajú,
že
IP
adresa a zariadenie
koncového
zákazníka
sa
nachádza
na
území,
pre
ktoré
existuje
súhlas
vlastníkov
práv,
avšak
–        príjem
chráneného
vysielaného
obsahu
bez
súhlasu
vlastníkov
práv
bol
prostredníctvom
streamovacej
platformy
niekoľko
týždňov
fakticky
možný
aj
bez
tunelovania
VPN?
2.      V prípade
kladnej
odpovede
na
prvú
otázku:
Má
sa
pojem
‚verejný
prenos‘
uvedený v článku 3
ods. 1
smernice
[2001/29]
vykladať v tom
zmysle,
že
ho
vykonávajú
aj
tretie
osoby
(v tomto
prípade
so
sídlom v Únii),
ktoré
sú
zmluvne
a/alebo
právom
obchodných
spoločností
prepojené s prevádzkovateľom
platformy
opísaným v prvej
otázke a ktoré
bez
toho,
aby
samy
mali
vplyv
na
blokovanie a na
programy a obsah
vysielania
prinášaného
na
platforme,
–        propagujú
streamovaciu
platformu
prevádzkovateľa a jej
služby,
alebo
–        uzatvárajú
so
zákazníkmi
skúšobné
pripojenie
automaticky
končiace
po
15
dňoch,
alebo
–        pre
zákazníkov
streamovacej
platformy
vykonávajú
zákaznícky
servis,
alebo
–        na
svojej
internetovej
stránke
ponúkajú
platené
pripojenie
na
streamovaciu
platformu
priameho
prevádzkovateľa
formou
predplatného a potom
vystupujú
ako
zmluvní
partneri
zákazníkov a príjemcovia
platieb,
pričom
platené
pripojenie
formou
predplatného
sa
vytvára
tak,
že
zákazník
je
výslovne
upozornený
na
to,
že
niektoré
programy
nie
sú k dispozícii a sprístupnia
sa
iba v prípade,
že
pri
uzatváraní
zmluvy
zákazník
výslovne
uvedie,
že
chce
mať
možnosť
sledovať
tieto
programy,
ale
ak
to
zákazník
neuvedie,
resp.
sa
na
to
konkrétne
nespýta,
nie
je
na
to
vopred
upozornený?
3.      Majú
sa
článok 2 písm. a) a e),
ako
aj
článok 3
ods. 1
smernice
[2001/29] v spojení s článkom 7
bodom 2
nariadenia
[č. 1215/2012]
vykladať v tom
zmysle,
že v prípade
uplatňovania
porušenia
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv,
ktoré
zaručuje
členský
štát
súdu
konajúceho
vo
veci,
je
tento
súd – pretože
zásada
teritoriality
bráni
výkonu
súdnej
právomoci
vnútroštátnym
súdom,
pokiaľ
ide o protiprávne
konania,
ku
ktorým
došlo v zahraničí – príslušný
iba
na
rozhodnutie o škode,
ktorá
bola
spôsobená
na
území
toho
členského
štátu,
ku
ktorému
orgán
patrí,
alebo
môže
alebo
musí
tento
súd
rozhodnúť
aj o protiprávnych
konaniach
podľa
tvrdení
poškodeného
autora
spáchaných
mimo
tohto
územia
(po
celom
svete)?“
17.      Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
bol
Súdnemu
dvoru
doručený
12. júla
2021. V odpovedi
na
žiadosť
Súdneho
dvora o spresnenie,
ktorá
bola
Súdnemu
dvoru
doručená
11. júla
2022,
vnútroštátny
súd
zmenil
prvú
prejudiciálnu
otázku
tak,
že v predposlednej
zarážke
tejto
otázky
nahradil
slovo
„avšak“
slovom
„alebo“.
Prvá
prejudiciálna
otázka
teda
znie
takto:
„Má
sa
pojem
‚verejný
prenos‘
uvedený v článku 3
ods. 1
smernice
2001/29
vykladať v tom
zmysle,
že
ho
uskutočňuje
priamy
prevádzkovateľ
streamovacej
platformy
(ktorý v tomto
prípade
nemá
sídlo
na
území
Únie),
ktorý:
–        sám
rozhoduje o obsahu a blokovaní
ním
šíreného
televízneho
vysielania a technicky
ho
realizuje,
–        má
výlučné
administrátorské
práva
pre
streamovaciu
platformu,
–        môže
mať
vplyv
na
to,
ktoré
programy
bude
môcť
koncový
užívateľ
prostredníctvom
služby
prijímať,
avšak
bez
toho,
aby
mohol
mať
vplyv
na
obsah
programov,
–        a je
jediným
subjektom,
ktorý
kontroluje,
ktoré
programy a obsahy
bude
možné
vidieť
na
jednotlivých
územiach,
keď
pritom v každom
prípade
–        používateľovi
je
sprostredkovaný
prístup
nielen k vysielaciemu
obsahu,
ktorého
využívanie
online
dovolili
príslušní
vlastníci
práv,
ale
aj k takému
chránenému
obsahu, v prípade
ktorého
nedošlo k súhlasu s takýmto
sprístupnením,
a
–        priamy
prevádzkovateľ
streamovacej
platformy
vie,
že
jeho
služba
umožňuje
aj
príjem
chráneného
vysielaného
obsahu
bez
súhlasu
vlastníkov
práv
tým,
že
koncoví
zákazníci
používajú
VPN
služby,
ktoré
predstierajú,
že
IP
adresa a zariadenie
koncového
zákazníka
sa
nachádza
na
území,
pre
ktoré
existuje
súhlas
vlastníkov
práv,
alebo[(5)]
–        príjem
chráneného
vysielaného
obsahu
bez
súhlasu
vlastníkov
práv
bol
prostredníctvom
streamovacej
platformy
niekoľko
týždňov
fakticky
možný
aj
bez
tunelovania
VPN?“
18.      Písomné
pripomienky
predložili
účastníci
konania
vo
veci
samej a Európska
komisia.
Títo
účastníci
konania
tiež
písomne
odpovedali
na
otázky
Súdneho
dvora.
Súdny
dvor
rozhodol,
že
vo
veci
nebude
nariadené
pojednávanie.
Analýza
19.      Vnútroštátny
súd
položil
Súdnemu
dvoru v prejednávanej
veci
tri
prejudiciálne
otázky.
Prvá
otázka
sa
týka
rozsahu
zodpovednosti
prevádzkovateľa
streamovacej
platformy(6) za
verejný
prenos
obsahu
chráneného
autorským
právom
na
tejto
platforme
bez
súhlasu
vlastníkov
práv.
Druhá
otázka
sa
týka
prípadnej
zodpovednosti
subjektov,
ktoré
spolupracujú s týmto
prevádzkovateľom.
Napokon
tretia
otázka
sa
týka
rozsahu
právomoci
súdov
členských
štátov,
pokiaľ
ide o porušovanie
autorského
práva.
Týmito
otázkami
sa
budem
zaoberať v poradí, v akom
boli
položené.
O prvej prejudiciálnej otázke
20.      Svojou
prvou
prejudiciálnou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
článok 3
ods. 1
smernice
2001/29
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
zasahuje
do
výlučného
práva
verejného
prenosu
diel
stanoveného v tomto
ustanovení
prevádzkovateľom
streamovacej
platformy,
ktorý
uskutočňuje
retransmisiu
televízneho
vysielania
cez
internet,
ak:
a)      užívatelia
obchádzajú
geografické
blokovanie
prístupu
prostredníctvom
služby
VPN,
takže
chránené
diela
sú
prístupné
na
území
Európskej
únie,
na
čo
prevádzkovateľ
uvedenej
platformy
nemá
súhlas
nositeľa
autorského
práva,
alebo
b)      chránené
diela
boli
na
uvedenej
platforme
dostupné
bez
obmedzenia
na
území
Európskej
únie
bez
súhlasu
nositeľa
autorských
práv.
21.      Táto
otázka
sa
týka
dvoch
základných
otázok, a to
po
prvé,
či
prevádzkovateľ
streamovacej
platformy,
na
ktorej
sa
retransmituje
televízny
program,
uskutočňuje
verejný
prenos v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29, a po
druhé,
či
prevádzkovateľ
takejto
platformy
nesie
zodpovednosť z dôvodu,
že
používatelia
získavajú
prístup k chránenému
obsahu
obchádzaním
obmedzení
prístupu,
ktoré
tento
prevádzkovateľ
uplatňuje.
Začnem
touto
prvou
základnou
otázkou.
Retransmisia televízneho vysielania cez internet ako verejný prenos
22.      Súdny
dvor
už
mal
príležitosť
rozhodnúť,
že
„pojem
verejný
prenos v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
[2001/29]
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
sa
vzťahuje
na
retransmisiu
diel
zahrnutých
do
terestriálneho
televízneho
vysielania:
–        ktorú
poskytuje
subjekt
odlišný
od
pôvodného
vysielateľa,
–        prostredníctvom
prenosu
údajov
cez
internet
sprístupneným
predplatiteľom
tohto
subjektu,
ktorí
môžu
prijímať
túto
retransmisiu
pripojením
sa
na
jeho
server,
–        hoci
sa
títo
predplatitelia
nachádzajú v oblasti
príjmu
tohto
terestriálneho
televízneho
vysielania a môžu
ho
legálne
prijímať
na
televízny
prijímač“(7).
23.      V tejto
súvislosti
treba
spresniť,
že
výhrada
uvedená v poslednej
zarážke
tohto
bodu
rozsudku
zo
7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i. (C‑607/11,
EU:C:2013:147),
ktorá
sa
týka
situácie,
keď
sa
predplatitelia
poskytovateľa
služby
televízneho
vysielania
cez
internet
nachádzajú v oblasti
príjmu
terestriálneho
televízneho
vysielania,
neznamená,
že
sa
toto
riešenie
uplatňuje
len
na
takéto
situácie.
Táto
výhrada
bola
nevyhnutná
na
vyvrátenie
tvrdenia
založeného
na
neexistencii
tzv.
novej
skupiny
verejnosti,
teda
inej
verejnosti,
než
je
tá,
ktorej
bolo
určené
pôvodné
televízne
vysielanie.
Súdny
dvor
považoval
túto
okolnosť
za
irelevantnú,
keďže
retransmisia
na
internete
sa
uskutočňuje
inými
technickými
prostriedkami
ako
pôvodné
televízne
vysielanie.(8) Naopak v situácii,
keď
je
retransmisia
na
internete
prístupná
aj
mimo
oblasti
príjmu
pôvodného
televízneho
vysielania,(9) je
táto
retransmisia
nevyhnutne
adresovaná
širšej
verejnosti
než
uvedené
televízne
vysielanie.
Takáto
retransmisia
teda
a fortiori
predstavuje
verejný
prenos v zmysle
uvedeného
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29.
24.      Takisto
nie
je
dôležité,
či
je
retransmisia
na
internete
súčasná a nezmenená v porovnaní s pôvodným
televíznym
vysielaním
(„live
streaming“),
ako
to
bolo
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
zo
7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i. (C‑607/11,
EU:C:2013:147),
alebo
či
je
napríklad
odložená v čase.
Kritérium
kvalifikácie
takejto
retransmisie
ako
verejného
prenosu v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29
je
totiž
technický
prostriedok,
ktorým
sa
vykonáva, a skutočnosť,
že
ju
vykonáva
iný
subjekt
než
pôvodný
prevádzkovateľ
televízneho
vysielania.
25.      Napokon
treba
uviesť,
že
hoci
má
retransmisia
pôvodného
televízneho
vysielania
na
internete z technického
hľadiska
druhoradú
povahu a je
od
neho
závislá,
verejný
prenos,
ktorým
je
táto
retransmisia,
má z právneho
hľadiska
odlišný a autonómny
charakter
vo
vzťahu k tomuto
prenosu.
Preto
skutočnosť,
že
pôvodné
televízne
vysielanie
je
smerované
do
oblasti
mimo
územia
Únie, a teda
mimo
územnej
pôsobnosti
smernice
2001/29,
nebráni
tomu,
aby
sa
retransmisia
tohto
vysielania
na
internete
považovala
za
verejný
prenos v zmysle
článku 3
ods. 1
tejto
smernice v rozsahu, v akom
je
táto
retransmisia
dostupná
na
území,
na
ktorom
sa
uplatňuje
táto
smernica.
26.      Predchádzajúce
úvahy
vedú k záveru,
že v situácii
opísanej v bode 20
týchto
návrhov v písmene
b),
t. j. keď
je
chránené
dielo,
ktoré
je
predmetom
pôvodného
televízneho
vysielania
mimo
územia
Európskej
únie,
dostupné
bez
obmedzenia
na
území
Európskej
únie
na
streamovacej
platforme,
na
ktorej
sa
uskutočňuje
retransmisia
tohto
prenosu,
prevádzkovateľ
tejto
platformy
uskutočňuje
verejný
prenos
týchto
diel,
ktorý
spadá
pod
výlučné
právo
stanovené v uvedenom
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29.
Takýto
verejný
prenos
diel,
pokiaľ k nemu
dochádza
bez
súhlasu
nositeľa
autorských
práv,
predstavuje
teda
porušenie
tohto
výlučného
práva.
Zodpovednosť používateľov za obchádzanie obmedzení prístupu k dielam chráneným autorským právom na internete
27.      Teraz
preskúmam
zložitejšiu
otázku, a to
otázku
zodpovednosti
prevádzkovateľa
streamovacej
platformy v situácii
opísanej v bode 20
vyššie v písmene
a). V tejto
situácii
prevádzkovateľ
streamovacej
platformy,
ktorý
rešpektuje
práva
nositeľa
autorských
práv,
uplatňuje
geografické
blokovanie
prístupu
na
území,
na
ktorom
nie
je
povolený
verejný
prenos
chránených
diel, v tomto
prípade
na
celom
území
Európskej
únie,
ale
používatelia
toto
blokovanie
obchádzajú
pomocou
služby
VPN,
ktorá
im
umožňuje
prístup k dielam,
ako
keby
sa
nachádzali
na
území,
na
ktoré
sa
vzťahuje
povolenie
na
verejný
prenos,
t. j. na
území
Srbska
alebo
Čiernej
Hory.
28.      Geografické
blokovanie
prístupu
patrí
medzi
nástroje
takzvanej
správy
digitálnych
práv
(„digital
rights
management“).(10) Ide o rôzne
druhy
záruk
určených
na
zabránenie
používaniu
obsahu v digitálnom
(elektronickom)
formáte v rozpore s vôľou
poskytovateľa
tohto
obsahu.
Tieto
záruky
majú
„korigovať“
vlastnosti
digitálneho
formátu
dát,
ktoré
sú z hľadiska
poskytovateľov
obsahu
nežiaduce, a to
možnosť
výroby
ľubovoľného
počtu
dokonalých
kópií
prakticky
bez
nákladov a ich
prenos
(najmä
prostredníctvom
internetu)
na
akúkoľvek
vzdialenosť.
Pokiaľ
ide o obsah
šírený
na
internete,
nástroje
správy
digitálnych
práv,
napríklad
vo
forme
geografického
blokovania
prístupu,
môžu
tiež
slúžiť
na
zrušenie
globálneho
charakteru
tohto
média a umožniť
jeho
virtuálne
rozdelenie
na
geografické
zóny,
ako
som
už
uviedol v úvode
tohto
stanoviska.
29.      Nástroje
správy
digitálnych
práv
sa
vo
všeobecnosti
používajú
na
ochranu
autorských
práv
tým,
že
zabraňujú
neoprávnenému
alebo
zo
strany
nositeľov
práv
neželanému
používaniu
chránených
diel
vysielaných v digitálnom
formáte.
Používajú
sa
aj
ako
nástroj
na
správu
autorských
práv k takýmto
dielam,
pričom
umožňujú
vyberanie
odlišného
poplatku
za
rôzne
formy
šírenia
toho
istého
diela,
rozdelenie
trhu a tzv.
cenovú
diskrimináciu
na
rôznych
častiach
trhu
alebo
napokon
spoplatnenie
obsahu
sprístupneného
na
webových
stránkach.
30.      Nástroje
správy
digitálnych
práv
na
ochranu a správu
autorských
práv
sú
samy
osebe
chránené
právom
Únie.
Článok 6
smernice
2001/29
ukladá
členským
štátom
povinnosť
rozšíriť
právnu
ochranu
na
„účinné
technologické
opatrenia“,
čo v súlade s definíciou
tohto
pojmu
uvedenou v odseku
3
tohto
článku
obsahuje
nástroje
správy
digitálnych
práv.
31.      Súdny
dvor
tiež
viackrát
uviedol,
že
nástroje
správy
digitálnych
práv
môžu
mať
právne
účinky v práve
Únie,
vrátane
toho,
čo
je z hľadiska
prejednávanej
veci
osobitne
zaujímavé,
pokiaľ
ide o definíciu
pojmu
„verejný
prenos“ v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29.
32.      V rozsudku z 13. februára
2014,
Svensson a i. (C‑466/12,
EU:C:2014:76),
Súdny
dvor
rozhodol,
že
„skutočnosť,
že
sú
na
internetovej
stránke
poskytnuté
hypertextové
odkazy
na
diela,
ktoré
sú
voľne
dostupné
na
inej
internetovej
stránke,
nepredstavuje
verejný
prenos
podľa
tohto
ustanovenia“(11).
Súdny
dvor
spresnil,
že
internetová
stránka
prístupná
verejnosti
je
určená
všetkým
používateľom
internetu,
takže
odkaz
na
dielo
nachádzajúce
sa
na
tejto
stránke
neumožňuje
tejto
stránke
prístup
novej
verejnosti.(12)
33.      Naopak
internetová
stránka
zabezpečená
obmedzením
prístupu(13) je
určená
výlučne
pre
svojich
zákazníkov,
t. j. pre
osoby,
ktoré
na
ňu
vstúpili
zákonným
spôsobom.
Obchádzanie
tohto
obmedzenia a sprístupňovanie
chránených
diel,
ktoré
sa
na
ňom
nachádzajú,
iným
osobám,
aj
keď
prostredníctvom
odkazu z inej
webovej
stránky,
predstavuje
umožnenie
prístupu
novej
verejnosti a predstavuje
akt
verejného
prenosu v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29.(14) Podľa
Súdneho
dvora
preto
použitie
nástrojov
správy
digitálnych
práv
na
internete
môže
určiť
okruh
osôb
(verejnosť),
ktorej
je
určený
akt
verejného
prenosu v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29.(15)
34.      Vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok z 10. novembra
2016,
Vereniging
Openbare
Bibliotheken
(C‑174/15,
EU:C:2016:856),
Súdny
dvor
pripustil,
že
na
elektronické
vypožičiavanie
kníh
sa
vzťahuje
výnimka
stanovená v článku 6
ods. 1
smernice
2006/115/ES
pre
verejné
knižnice.(16) Toto
povolenie
bolo
podmienené
používaním
nástrojov
správy
digitálnych
práv,
ktoré
považovali
vypožičiavanie
elektronických
exemplárov
za
vypožičiavanie
hmotných
exemplárov.(17)
35.      Napokon v rozsudku z 9. marca 2021,
VG
Bild‑Kunst
(C‑392/19,
EU:C:2021:181),
Súdny
dvor
rozhodol,
že
„k verejnému
prenosu v zmysle
[článku 3
ods. 1
smernice
2001/29]
dochádza,
keď
sú
pomocou
techniky
framingu
vložené
na
internetovú
stránku
tretej
osoby
diela
chránené
autorským
právom,
ktoré
boli
voľne
sprístupnené
verejnosti s povolením
nositeľa
autorského
práva
na
inej
internetovej
stránke,
ak
sa
týmto
vložením
obchádzajú
ochranné
opatrenia
proti
framingu,
ktoré
prijal
alebo
ktorých
prijatie
vyžadoval
tento
nositeľ
práva“(18).
Súdny
dvor
totiž
rozhodol,
že
uplatnením
technickej
ochrany
chráneného
diela
sprístupneného
na
internete
proti
framingu
obmedzuje
nositeľ
autorských
práv
okruh
osôb,
ktorým
je
toto
dielo
sprístupnené,
na
užívateľov
internetovej
stránky,
na
ktorej
došlo k prvotnému
sprístupneniu.(19)
36.      Podľa
môjho
názoru
možno
podobné
úvahy
uplatniť
aj
na
blokovanie
geografického
prístupu, o ktoré
ide v prejednávanej
veci.
Ak
nositeľ
autorských
práv
(alebo
držiteľ
jeho
licencie)
uplatnil
takéto
blokovanie,
jeho
sprístupnenie
je
výlučne
určené
okruhu
osôb,
ktoré
majú
prístup k chránenému
obsahu z územia
vymedzeného
týmto
nositeľom
(t. j. územia,
na
ktorom
nie
je
prístup
blokovaný).
Nositeľ
práva
teda
na
ostatnom
území
nevykonáva
verejný
prenos.
37.      Ak
teda
na
streamovacej
platforme,
ktorú
vlastní
GO4YU
Beograd,
podliehajú
zábavné
programy
vyrobené
spoločnosťou
Grand
Production
geografickému
blokovaniu
prístupu
takým
spôsobom,
že
sú v zásade
prístupné
len z územia
Srbska a Čiernej
Hory,
GO4YU
Beograd
nevykonáva
verejný
prenos
týchto
programov
na
území
Európskej
únie.
38.      Ako
je
však
známe,
ani
vo
virtuálnom,
ani v reálnom
svete
neexistujú
bezpečnostné
mechanizmy,
ktoré
by
sa
nedali
obísť
alebo
prelomiť.
Môže
to
byť
len
viac
alebo
menej
náročné.
Táto
pravda
platí
aj
pre
geografické
blokovanie
prístupu.
Rôzne
technické
prostriedky,
vrátane
služieb
VPN,
umožňujú
obchádzať
tieto
blokovania,
najmä
tým,
že
virtuálne
menia
umiestnenie
používateľa.
Hoci
existujú
technické
prostriedky
na
boj s takýmito
postupmi,
nič
to
nemení
na
tom,
že
tieto
postupy
nie
sú a pravdepodobne
nikdy
nebudú
plne
účinné,
keďže
pokrok v technikách
porušenia
je
vždy o krok
vpred
pred
pokrokom v bezpečnostných
technikách.
39.      To
však
neznamená,
že
subjekt,
ktorého
užívatelia
obchádzajú
geografické
blokovanie
prístupu k chránenému
dielu,
uskutočňuje
verejný
prenos
tohto
diela
na
území,
na
ktorom
je
zablokovaný
prístup k tomuto
dielu.
Takýto
záver
by
znemožňoval
územnú
správu
autorských
práv
na
internete,
akýkoľvek
verejný
prenos
diela
na
internete
by
mal
mať v zásade
globálny
charakter.
40.      Podľa
môjho
názoru
treba
zvoliť
podobný
prístup,
aký
Súdny
dvor
uplatnil
vo
veciach
týkajúcich
sa
hypertextových
odkazov.
Ak
má
hypertextový
odkaz
za
následok
obídenie
obmedzenia
prístupu k obsahu
chránenému
autorským
právom,
osoba,
ktorá
poskytuje
hypertextový
odkaz,
je
zodpovedná
za
sprístupnenie
tohto
obsahu
novej
verejnosti, a nie
prevádzkovateľovi
internetovej
stránky,
na
ktorej
sa
prvotný
prenos
uskutočnil a ktorého
obmedzenia
prístupu
boli
porušené.
41.      Osobitným
prvkom
prejednávanej
veci
je
neexistencia
akejkoľvek
tretej
osoby,
ktorá
by
používateľom
sprístupnila
programy
vyrobené
spoločnosťou
Grand
Production v rozpore s geografickým
blokovaním
prístupu
uplatňovanou
spoločnosťou
GO4YU
Beograd.
Toto
blokovanie
obchádzajú
samotní
používatelia
tým,
že k príslušným
programom
pristupujú
bez
akéhokoľvek
sprostredkovania.(20)
42.      To
však
nepovažujem
za
dostatočný
dôvod
na
to,
aby
bola
spoločnosti
GO4YU
Beograd
pripísaná
zodpovednosť
za
tento
skutkový
stav.
Grand
Production
pravdepodobne
správne
tvrdí,
že
GO4YU
Beograd
si
je
vedomá
možnosti
obísť
geografické
blokovanie
prístupu
pomocou
služieb
VPN.
Grand
Production
si
však
je
toho
tiež
vedomá.
Obchádzanie
rôznych
druhov
ochrany
používateľmi
je
riziko
spojené
so
šírením
diel
chránených
autorským
právom v digitálnej
forme a najmä
na
internete.
Tým,
že
Grand
Production
umožnila
spoločnosti
GO4YU
Beograd
sprístupniť
svoje
programy
verejnosti
na
streamovacej
platforme
na
určitom
území,
musela
vziať
do
úvahy,
že
určitý
počet
používateľov
môže
mať k nim
prístup
aj
mimo
tohto
územia.
43.      To
však
neznamená
zodpovednosť
spoločnosti
GO4YU
Beograd
za
sprístupnenie
uvedených
programov
verejnosti. V súlade s logikou
vyššie
uvedenej
judikatúry
Súdneho
dvora
je
práve
vôľa
autora
verejného
prenosu,
tak
ako
vyplýva z použitých
technických
záruk,
určujúca
okruh
osôb,
ktorým
je
tento
prenos
určený.
44.      Iná
situácia
by
nastala
len
vtedy,
ak
by
GO4YU
Beograd
úmyselne
uplatňovala
neúčinné
geografické
blokovanie
prístupu,
aby
osobám
mimo
územia,
na
ktorom
má
právo
sprístupňovať
verejne
dostupné
programy
vyrobené
spoločnosťou
Grand
Production,
skutočne
umožnila
prístup k týmto
programom
spôsobom,
ktorý
je
uľahčený
možnosťami,
ktoré
objektívne
existujú
na
internete,
najmä
verejne
dostupnými
službami
VPN. V takejto
situácii
sa
treba
domnievať,
že
GO4YU
Beograd
koná s vedomím
svojich
dôsledkov s cieľom
poskytnúť
svojim
zákazníkom
prístup k chránenému
dielu,
zatiaľ
čo
bez
tohto
zásahu
by
jej
zákazníci v zásade
nemohli
toto
dielo
užívať.(21) Je
úlohou
vnútroštátneho
súdu,
aby
to
posúdil.
Zmluvné
strany
licenčnej
zmluvy
sa
naopak
môžu v tejto
zmluve
dohodnúť
na
širších
povinnostiach
nadobúdateľa
licencie,
pokiaľ
ide o obmedzenia
prístupu k obsahom,
ktoré
sú
predmetom
tejto
zmluvy.
Odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku
45.      Vzhľadom
na
uvedené
skutočnosti
navrhujem
na
prvú
prejudiciálnu
otázku
odpovedať,
že
článok 3
ods. 1
smernice
2001/29
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
výlučné
právo
na
verejný
prenos
diel
stanovené
týmto
ustanovením
neporušuje
prevádzkovateľ
streamovacej
platformy,
ktorá
retransmituje
televízny
program
na
internete,
ak
užívatelia
obchádzajú
geografické
blokovanie
prístupu
prostredníctvom
služby
VPN
takým
spôsobom,
že
chránené
diela
sú
na
území
Európskej
únie
prístupné,
na
čo
prevádzkovateľ
tejto
platformy
nemá
súhlas
nositeľa
autorských
práv.
Takýto
prevádzkovateľ
však
toto
právo
porušuje,
ak
sú
chránené
diela
na
tejto
platforme
na
území
Európskej
únie
prístupné
bez
obmedzenia a bez
súhlasu
nositeľa
autorských
práv.
O druhej prejudiciálnej otázke
46.      Svojou
druhou
prejudiciálnou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 3
ods. 1
smernice
1
smernica
2001/29
vykladať v tom
zmysle,
že
subjekt
prepojený s prevádzkovateľom
streamovacej
platformy,
na
ktorej
sú
sprístupnené
diela
chránené
autorským
právom,
ktorá
propaguje
túto
platformu,
uzatvára
zmluvy
so
zákazníkmi
služieb
poskytovaných
prevádzkovateľom a poskytuje
im
podporu,
ale
nemá
vplyv
na
obsah
sprístupnený
na
tejto
platforme
ani
na
obmedzenia
prístupu
uplatňované
na
tejto
platforme
na
ochranu
autorských
práv
tretích
osôb – tiež
uskutočňuje
verejný
prenos v zmysle
tohto
ustanovenia.
47.      Odpoveď
na
túto
otázku
možno
podľa
môjho
názoru
vyvodiť z doterajšej
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
verejného
prenosu
autorských
diel v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29.
48.      V mojich
návrhoch
vo
veci
Stim a SAMI
(C‑753/18,
EU:C:2020:4)
som
už
mal
príležitosť
uviesť,
že
hoci
Súdny
dvor
vo
svojej
judikatúre
konštatoval
existenciu
verejného
prenosu v mnohých
prípadoch,
ktoré
idú
nad
rámec
jednoduchého
priameho
prenosu
diela,
spoločným
znakom
všetkých
týchto
situácií
je
priama
súvislosť
medzi
konaním
používateľa a sprístupnením
diel
chránených
autorským
právom
verejnosti.
Tento
priamy
vzťah
je
ústredným
prvkom,
bez
ktorého
nemožno
hovoriť o verejnom
prenose
takýchto
diel.(22) Súdny
dvor,
ktorý
súhlasil s mojím
návrhom
odpovede
na
prejudiciálnu
otázku v tejto
veci,
rozhodol,
že
prenájom
motorových
vozidiel
vybavených
rádioprijímačmi
nepredstavuje
verejný
prenos
najmä v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29.(23)
49.      Na
týchto
záveroch
nič
nemení
ani
neskoršia
judikatúra
Súdneho
dvora
týkajúca
sa
verejného
prenosu
diel
chránených
autorským
právom v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29.
Najmä v rozsudku z 22. júna
2021,
YouTube a Cyando
(C‑682/18 a C‑683/18,
EU:C:2021:503),
Súdny
dvor
rozhodol,
že
prevádzkovateľ
platformy
na
zdieľanie
videí
alebo
platformy
na
ukladanie a zdieľanie
súborov
(v rozpore s autorským
právom)
uskutočňuje
„verejný
prenos“
tohto
obsahu
iba
vtedy,
ak
nad
rámec
samotného
poskytovania
platformy
prispieva k tomu,
že
verejnosť
má v rozpore s autorským
právom
prístup k takému
obsahu.
Tak
je
to
najmä v prípade,
keď
tento
prevádzkovateľ
má
konkrétnu
vedomosť o nezákonnom
sprístupnení
chráneného
obsahu
na
svojej
platforme a urýchlene
ho
neodstráni
alebo
neznemožní k nemu
prístup,
alebo
keď
tento
prevádzkovateľ,
hoci
vedel
alebo
mal
vedieť,
že
vo
všeobecnosti
používatelia
tejto
platformy
sprístupňujú
verejnosti
chránený
obsah
prostredníctvom
jeho
platformy,
nezaviedol
primerané
technické
opatrenia,
ktoré
možno v jeho
situácii
očakávať
ako
od
prevádzkovateľa,
ktorý
je
primerane
starostlivý,
aby
dôveryhodne a účinne
čelil
porušovaniu
autorského
práva
na
tejto
platforme,
alebo
tiež,
keď
sa
podieľal
na
výbere
chráneného
obsahu,
ktorý
je
nezákonne
predmetom
verejného
prenosu,
poskytoval
na
svojej
platforme
nástroje
osobitne
určené
na
nezákonné
zdieľanie
takéhoto
obsahu
alebo
vedome
podporoval
takéto
zdieľanie.(24) Naopak
samotné
poskytnutie
služby
sprístupnenia
platformy
umožňujúcej
šírenie
diel
chránených
autorským
právom
na
internete
nemôže
preukázať,
že
prevádzkovateľ
takej
platformy
vykonáva
verejný
prenos
takýchto
diel v zmysle
článku 3
ods. 1
smernice
2001/29,
hoci
užívatelia
by
bez
takejto
platformy
neboli
schopní
šíriť
tieto
diela.(25)
50.      V prejednávanej
veci
neexistuje
takáto
priama
súvislosť
medzi
činnosťami
subjektov
dotknutých
druhou
prejudiciálnou
otázkou a dielami
sprístupnenými
verejnosti
na
streamovacej
platforme
spoločnosti
GO4YU
Beograd,
vrátane
zábavných
programov
vyrobených
spoločnosťou
Grand
Production.
Títo
prevádzkovatelia
nevyhnutne
prispievajú k fungovaniu
tejto
platformy
zabezpečením
sprostredkovania
medzi
platformou a jej
zákazníkmi.
Možno
sa
dokonca
domnievať,
že
ich
činnosť
je
nevyhnutná
na
to,
aby
títo
zákazníci
mohli
mať
prístup k obsahu
šírenému
na
tejto
platforme,
keďže
na
tento
účel
je
nevyhnutné
uzavretie
zmluvy o predplatnom.
Naopak,
tieto
subjekty
nemajú
žiadny
vplyv
na
obsah
šírený
na
tejto
platforme,
ani
žiadnu
možnosť
zabrániť
prípadným
porušeniam
autorského
práva.
51.      Skutočnosť,
ktorú
uvádza
vnútroštátny
súd
vo
svojej
druhej
otázke,
že
zákazníci
nie
sú
vopred
informovaní o nedostupnosti
obsahu
určeného
na
platforme,
vrátane
zábavných
programov
vyrobených
spoločnosťou
Grand
Production,
nemení
nič
na
tomto
závere.
Neinformovanie
zákazníkov o nedostupnosti
obsahu
na
platforme
nič
nemení
na
tejto
nedostupnosti.
Podľa
môjho
názoru
neexistuje
ani
zjavná
príčinná
súvislosť
medzi
neinformovaním
zákazníkov o nedostupnosti
tohto
obsahu a tendenciou
týchto
zákazníkov
obchádzať
geografické
blokovanie
prístupu,
ktoré
je
príčinou
tejto
nedostupnosti.
Okrem
toho,
ako
som
už
uviedol
vyššie,
podľa
môjho
názoru
prevádzkovateľ
streamovacej
platformy, a tým
menej
iné
subjekty s ním
spojené,
nie
sú
zodpovedné
za
obchádzanie
technických
obmedzení
prístupu k dielam
chráneným
autorským
právom
zo
strany
používateľov.
52.      Osoby
spojené s prevádzkovateľom
takejto
platformy
možno
prípadne
považovať
za
osoby,
ktoré
sú
akcesoricky
zodpovedné
za
uľahčenie
alebo
napomáhanie
porušovaniu
autorských
práv,
ak
sa
toto
porušenie
preukáže.
Táto
zodpovednosť
však
nie
je v práve
Únie
harmonizovaná a podlieha
výlučne
vnútroštátnemu
právu
členských
štátov.
53.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
navrhujem
odpovedať
na
druhú
prejudiciálnu
otázku
tak,
že
článok 3
ods. 1
smernice
2001/29
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
subjekt
prepojený s prevádzkovateľom
streamovacej
platformy,
na
ktorej
sú
sprístupnené
diela
chránené
autorským
právom,
ktorý
propaguje
túto
platformu,
uzatvára
zmluvy
so
zákazníkmi
na
poskytovanie
služieb
jej
prevádzkovateľa a poskytuje
im
podporu,
ale
nemá
vplyv
na
obsah
sprístupnený
na
tejto
platforme
ani
na
obmedzenia
prístupu
uplatňované
na
tejto
platforme
na
ochranu
autorských
práv
tretích
osôb,
nevykonáva
verejný
prenos v zmysle
tohto
ustanovenia.
O tretej prejudiciálnej otázke
54.      Tretia
prejudiciálna
otázka
sa
týka
rozsahu
právomoci
súdov
členských
štátov
vo
veciach
nárokov z mimozmluvnej
zodpovednosti.
Podľa
znenia
tejto
otázky,
ako
ju
formuloval
vnútroštátny
súd,
ide o výklad
článku 2 písm. a) a e) a článku 3
ods. 1
smernice
2001/29 v spojení s článkom 7
ods. 2
nariadenia
č. 1215/2012.
55.      Vnútroštátny
súd
spresňuje,
že
táto
otázka
vyplýva z pochybností,
ktoré
má v súvislosti s judikatúrou
Súdneho
dvora.
Na
jednej
strane
Súdny
dvor
rozhodol,
že v prípade
údajného
porušenia
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv
zaručených
členským
štátom, v ktorom
sa
nachádza
súd,
ktorý
vec
prejednáva,
má
tento
súd
právomoc
na
základe
miesta
vzniku
škody
(nemecky
„Erfolgsort“)
rozhodovať o žalobe o zodpovednosti
za
porušenie
týchto
práv
elektronickým
zverejnením
chránených
fotografií
na
internetovej
stránke
prístupnej v obvode
tohto
súdu.
Tento
súd
má
právomoc
rozhodovať
iba o škode
spôsobenej
na
území
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza.(26)
56.      Na
druhej
strane
Súdny
dvor
tiež
rozhodol,
že
osoba,
ktorá
tvrdí,
že
jej
práva
na
ochranu
osobnosti
boli
porušené
uverejnením
nesprávnych
informácií o nej
na
internete a tým,
že
sa
neodstránili
komentáre,
ktoré
sa
jej
týkajú,
môže
podať
žalobu,
ktorou
sa
domáha
opravy
týchto
informácií,
odstránenia
komentárov a náhrady
celkovej
majetkovej
ujmy,
ktorá
jej
vznikla,
na
súdoch
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza
centrum
jej
záujmov.
Na
druhej
strane
takáto
osoba
nemôže
na
súdoch
každého
členského
štátu,
na
území
ktorého
sú
alebo
boli
dostupné
informácie
uverejnené
na
internete,
podať
žalobu,
ktorou
sa
domáha
opravy
týchto
informácií a odstránenia
týchto
komentárov.(27)
57.      V prejednávanej
veci
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
vzhľadom
na
predmet
konania
vo
veci
samej,
ktorým
nie
je
návrh
na
náhradu
škody,
ale
návrh
na
vydanie
predbežného
opatrenia
vo
forme
zákazu
verejného
prenosu
diel
žalobcu
verejnosti
na
internete,
je
potrebné
určiť
rozsah
právomoci
súdu
rozhodujúceho o návrhu v súlade s týmto
prvým
rozsudkom,
t. j. že
táto
právomoc
je
obmedzená
na
územie
Rakúska,
alebo v súlade s týmto
posledným
uvedeným
rozsudkom, v dôsledku
čoho
by
rakúske
súdy
mali
právomoc
prijať
ochranné
opatrenia s celosvetovou
pôsobnosťou.
58.      Mám
však
pochybnosti o prípustnosti
tejto
prejudiciálnej
otázky,
keďže
podľa
môjho
názoru
Súdny
dvor
nie
je
schopný
poskytnúť
vnútroštátnemu
súdu
odpoveď
potrebnú
na
rozhodnutie
vo
veci,
ktorú
prejednáva.
Okrem
toho
sa
zdá,
že
tieto
pochybnosti
majú
aj
účastníci
konania
vo
veci
samej.
59.      Po
prvé
citovaná
judikatúra
Súdneho
dvora
bola
vypracovaná
na
základe
článku 7
ods. 2
nariadenia
č. 1215/2012,(28) na
ktorý
vo
svojej
otázke
odkazuje
aj
vnútroštátny
súd.
Toto
ustanovenie
stanovuje
právomoc
súdu
miesta,
kde
došlo k príčinnej
udalosti,
vo
veciach
nárokov z mimozmluvnej
zodpovednosti. V tejto
súvislosti
Súdny
dvor v uvedenej
judikatúre
spresnil
rozsah
právomoci
súdov
členských
štátov.
Naproti
tomu v konaní
vo
veci
samej
sa
toto
ustanovenie
neuplatňuje.
60.      Pokiaľ
ide o GO4YU
Beograd,
tá
má
svoje
sídlo v Srbsku,
teda
mimo
územia
Únie,
zatiaľ
čo
článok 7
nariadenia
č. 1215/2012
sa
obmedzuje
na
žalovaných s bydliskom v členských
štátoch.
Naopak
právomoc
súdov
každého
členského
štátu,
pokiaľ
ide o žaloby
podané
proti
osobám,
ktoré
nemajú
bydlisko v členskom
štáte,
sa
určuje v súlade s článkom 6
ods. 1
uvedeného
nariadenia,
podľa
práva
tohto
členského
štátu.
61.      Pokiaľ
ide o ostatných
žalovaných
vo
veci
samej,
títo
majú
sídlo
alebo
bydlisko v Rakúsku,
teda
členskom
štáte
vnútroštátneho
súdu.
Právomoc
rakúskych
súdov
vo
veciach
proti
týmto
žalovaným
nie
je
určená
článkom 7
ods. 2,
keďže
toto
ustanovenie
sa
vzťahuje
na
osoby
žalované
na
súdoch
iného
členského
štátu,
ako
je
štát
ich
bydliska,
ale
článkom 4
ods. 1
nariadenia
č. 1215/2012,
podľa
ktorého
môže
byť
každá
osoba s bydliskom v členskom
štáte
žalovaná
na
súdoch
tohto
štátu.
Právomoc
súdov
tohto
členského
štátu
je
všeobecnej
povahy a v zásade
nie
je
obmedzená, a to
ani
pravidlami o právomoci.(29) Judikatúra
Súdneho
dvora
citovaná v bodoch 55 a 56
vyššie
sa
teda v tomto
prípade
nemôže
uplatniť.
62.      Táto
judikatúra
sa
tiež
nemôže
uplatniť,
ak
sú
rakúske
súdy
príslušné
rozhodnúť o žalobe
podanej
proti
spoločnosti
GO4YU
Beograd
podľa
rakúskej
právnej
úpravy v súlade s článkom 6
ods. 1
nariadenia
č. 1215/2012 z dôvodu
vzájomného
vzťahu
medzi
touto
žalobou a žalobou
podanou
proti
ostatným
žalovaným.(30) Rozsah
právomoci z tohto
dôvodu
by
mal
byť
analogický s rozsahom
právomoci
vyplývajúcim z článku 4
ods. 1
tohto
nariadenia. V každom
prípade
ide o otázku
výkladu
vnútroštátneho
práva.(31)
63.      Po
druhé
vnútroštátny
súd
nevysvetľuje,
akým
spôsobom
by
uplatnenie
odôvodnenia
Súdneho
dvora v rozsudku
zo
17. októbra
2017,
Bolagsupplysningen a Ilsjan
(C‑194/16,
EU:C:2017:766),
viedlo k neobmedzenej
právomoci
rakúskych
súdov.
64.      Na
jednej
strane
totiž
nič
nenasvedčuje
tomu,
že
by
sa
centrum
záujmov
spoločnosti
Grand
Production
nachádzalo v Rakúsku a nie v Srbsku,
kde
má
táto
spoločnosť
sídlo.
Samotní
účastníci
konania
vo
veci
samej
navyše v odpovedi
na
otázku
položenú
Súdnym
dvorom
konštatujú,
že
doktrína
centra
záujmov
sa v prejednávanej
veci
neuplatňuje.
65.      Na
druhej
strane,
ak
sa
má
analogicky
uplatniť
konštatovanie
Súdneho
dvora,
podľa
ktorého
vzhľadom
na
všadeprítomnú
povahu
údajov a obsahov
zverejnených
na
internetovej
stránke a na
to,
že
rozsah
ich
šírenia
je v zásade
univerzálny,
je
nárok
na
opravu
údajov a odstránenie
obsahov
jediný a nerozdeliteľný, a preto
ho
možno
predložiť
len
súdu,
ktorý
je
príslušný
na
rozhodovanie o celom
nároku
na
náhradu
škody, a nie
súdu,
ktorý
na
to
nie
je
príslušný,(32) tretia
prejudiciálna
otázka
predložená v tejto
veci
je
irrelevantná.
Podľa
tohto
tvrdenia
sa
totiž
každý
návrh
na
opravu
alebo
odstránenie
obsahu
zverejneného
na
internete(33) musí
podať
na
súd s neobmedzenou
miestnou
príslušnosťou,
ktorý
musí
byť
najprv
určený
na
základe
príslušných
právnych
predpisov, v tomto
prípade
rakúskych
pravidiel o právomoci v spojení s článkom 6
ods. 1
nariadenia
č. 1215/2012.
Preto
už
nie
je
potrebné
skúmať
rozsah
právomoci
tohto
súdu.
66.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
navrhujem
tretiu
prejudiciálnu
otázku
vyhlásiť
za
neprípustnú.
Návrh
67.      Vzhľadom
na
všetky
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Oberster
Gerichtshof
(Najvyšší
súd,
Rakúsko),
takto:
1.      Článok 3
ods. 1
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2001/29/ES z 22. mája
2001 o zosúladení
niektorých
aspektov
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv v informačnej
spoločnosti
má
sa
vykladať v tom
zmysle,
že:
výlučné
právo
na
verejný
prenos
stanovené
týmto
ustanovením
neporušuje
prevádzkovateľ
streamovacej
platformy,
ktorá
retransmituje
televízny
program
na
internete,
ak
používatelia
obchádzajú
geografické
blokovanie
prístupu
prostredníctvom
služby
virtuálnej
privátnej
siete
(VPN)
takým
spôsobom,
že
chránené
diela
sú
na
území
Únie
prístupné,
na
čo
prevádzkovateľ
tejto
platformy
nemá
súhlas
nositeľa
autorských
práv;
takýto
prevádzkovateľ
však
toto
právo
porušuje,
ak
sú
chránené
diela
na
tejto
platforme
na
území
Únie
prístupné
bez
obmedzenia a bez
súhlasu
nositeľa
autorských
práv.
2.      Článok 3
ods. 1
smernice
2001/29
má
sa
tiež
vykladať v tom
zmysle,
že:
subjekt
prepojený s prevádzkovateľom
streamovacej
platformy,
na
ktorej
sú
sprístupnené
diela
chránené
autorským
právom,
ktorý
propaguje
túto
platformu,
uzatvára
zmluvy
so
zákazníkmi
na
poskytovanie
služieb
jej
prevádzkovateľa a poskytuje
im
podporu,
ale
nemá
vplyv
na
obsah
sprístupnený
na
tejto
platforme
ani
na
obmedzenia
prístupu
uplatňované
na
tejto
platforme
na
ochranu
autorských
práv
tretích
osôb,
nevykonáva
verejný
prenos v zmysle
tohto
ustanovenia.
1      Jazyk
prednesu:
poľština.
2      Ú. v. EÚ L 351,
2012,
s. 1.
3      Ú. v. ES L 167,
2001,
s. 10;
Mim.
vyd.
17/001,
s. 230.
4      Používateľ
funguje
na
internete
pod
IP
adresou a umiestnením
servera
VPN.
5      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát. V origináli
„oder“.
6      V tejto
súvislosti
treba
spresniť,
ako
správne
poznamenáva
Komisia,
že
nejde o platformu,
na
ktorej
môžu
používatelia
uverejňovať
obsah,
ale o internetovú
stránku,
ktorej
prevádzkovateľ
plne
rozhoduje o obsahu,
ktorý
sa
na
nej
sprístupňuje.
7      Rozsudok
zo
7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i. (C‑607/11,
EU:C:2013:147,
bod 1
výroku).
8      Rozsudok
zo
7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i. (C‑607/11,
EU:C:2013:147,
bod 39).
9      Ako
je
to v prejednávanej
veci,
keď
je
televízne
vysielanie
určené
pre
územie
Srbskej
republiky
dostupné
prostredníctvom
internetu
aj
mimo
tohto
územia,
najmä
na
území
Európskej
únie.
10      Všeobecnejšie,
pokiaľ
ide o geografické
prístupové
bloky a právne
účinky
ich
obchádzania,
pozri:
KRA
OZ,
T.:
Geoblocking
and
the
Legality
of
Circumvention.
In:
IDEA – The
Journal
of
the
Franklin
Pierce
Center
for
Intellectual
Property,
vol.
57
(2017),
s. 385 – 430;
TRIMBLE, M.:
Copyright
and
Geoblocking:
„The
Consequences
of
Eliminating
Geoblocking“.
In:
Boston
University
Journal
of
Science & Technology
Law,
zv.
25
(2019),
s. 476 – 502.
11      Bod 1
výroku.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
12      Rozsudok z 13. februára
2014,
Svensson a i. (C‑466/12,
EU:C:2014:76,
bod 27 a 28).
13      To
znamená
druh
nástroja
správy
digitálnych
práv.
14      Rozsudok z 13. februára
2014,
Svensson a i. (C‑466/12,
EU:C:2014:76,
bod 27 a 31).
15      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
16. novembra
2016,
Soulier a Doke
(C‑301/15,
EU:C:2016:878,
bod 36).
16      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 12. decembra
2006 o nájomnom
práve a výpožičnom
práve a o určitých
právach
súvisiacich s autorskými
právami v oblasti
duševného
vlastníctva
(Ú. v. EÚ L 376,
2006,
s. 28).
17      Rozsudok z 10. novembra
2016,
Vereniging
Openbare
Bibliotheken
(C‑174/15,
EU:C:2016:856,
body 51
až
53 a bod 1
výroku).
18      Výrok.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
19      Rozsudok z 9. marca 2021,
VG
Bild‑Kunst
(C‑392/19,
EU:C:2021:181,
body 42
až
43).
20      Samozrejme,
že
existujú
sprostredkovatelia v podobe
prevádzkovateľov
služieb
VPN.
Ide
však o sprostredkovateľov
prístupu
na
internet, a nie
konkrétne o sprístupňovanie
diel
chránených
autorským
právom.
Zdá
sa,
že
ide o sprostredkovateľov
uvedených v článku 12
smernice
2000/31/ES
Európskeho
parlamentu a Rady z 8. júna
2000 o určitých
právnych
aspektoch
služieb
informačnej
spoločnosti
na
vnútornom
trhu,
najmä o elektronickom
obchode
(„smernica o elektronickom
obchode“)
(Ú. v. ES L 178,
2000,
s. 1;
Mim.
vyd.
13/025,
s. 399).
21      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 26. apríla
2017,
Stichting
Brein
(C‑527/15,
EU:C:2017:300,
bod 31).
22      Pozri:
moje
návrhy
vo
veci
Stim a SAMI
(C‑753/18,
EU:C:2020:4,
body 24
až
35)
23      Rozsudok z 2. apríla
2020,
Stim a SAMI
(C‑753/18,
EU:C:2020:268,
výrok).
24      Rozsudok z 22. júna
2021,
YouTube a Cyando
(C‑682/18 a C‑683/18,
EU:C:2021:503,
bod 1
výroku).
25      Rozsudok z 22. júna
2021,
YouTube a Cyando
(C‑682/18 a C‑683/18,
EU:C:2021:503,
body 77
až
79).
26      Rozsudok z 22. januára
2015,
Hejduk
(C‑441/13,
EU:C:2015:28,
výrok).
27      Rozsudok
zo
17. októbra
2017,
Bolagsupplysningen a Ilsjan
(C‑194/16,
EU:C:2017:766,
výrok).
28      Alebo
na
základe
článku 5
bodu 3
nariadenia
Rady
(ES)
č. 44/2001 z 22. decembra
2000 o právomoci a o uznávaní a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach
(Ú. v. ES L 12,
2001,
s. 1;
Mim.
vyd.
19/004,
s. 42),
ktoré
bolo
zrušené a nahradené
nariadením
č. 1215/2012.
29      Pozri v tomto
zmysle
moje
návrhy
vo
veci
Glawischnig‑Piesczek
(C‑18/18,
EU:C:2019:458),
body 85
až
86,
ako
aj
poznámku
pod
čiarou
42 a tam
citovanú
literatúru).
30      Vnútroštátny
súd
vo
svojom
návrhu
nevysvetľuje,
na
akom
základe
rakúske
súdy
vyhlásili,
že
majú
právomoc
rozhodovať o žalobe
podanej
proti
spoločnosti
GO4YU
Beograd.
Zdá
sa
však,
že v rakúskom
práve
existuje
možnosť
žalovať
osobu
usadenú v tretej
krajine
(pozri
PETZ, T. in:
TOSHIYUKI,
K.:
Intellectual
Property
and
Private
International
Law:
Comparative
Perspectives.
Bloomsbury
Publishing
(UK),
2012,
s. 310 a nasl.
31      V prejednávanej
veci
sa
článok 8
bod 1
nariadenia
č. 1215/2012
neuplatní,
keďže
tento
článok
sa
rovnako
ako
článok 7
tohto
nariadenia
uplatňuje
len
na
žalovaných s bydliskom
(sídlom)
na
území
členského
štátu
(pozri
analogicky
rozsudok z 11. apríla
2013,
Sapir a i., C‑645/11,
EU:C:2013:228,
bod 3
výroku).
32      Rozsudok
zo
17. októbra
2017,
Bolagsupplysningen a Ilsjan
(C‑194/16,
EU:C:2017:766,
bod 48).
33      Analogicky
tak
aj
návrh
na
zákaz
sprístupnenia
diel
chránených
autorským
právom
na
internete.