62024CJ0061_RES
Vec C‑61/24 [Lindenbaumer] (
i
)
DL
proti
PQ
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesgerichtshof)
Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 20. marca 2025
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku – Nariadenie (EÚ) č. 1259/2010 – Článok 8 písm. a) a b) – Pojem ‚obvyklý pobyt‘ manželov – Postavenie jedného z manželov ako diplomatického zástupcu – Viedenský dohovor o diplomatických stykoch“
Súdna spolupráca v občianskych veciach – Rozhodné právo pre rozvod a rozluku – Nariadenie č. 1259/2010 – Pojem „obvyklý pobyt“ manželov – Postavenie jedného z manželov ako diplomatického zástupcu a vyslanie tohto manžela na účely zastávania určitej pozície v prijímajúcom štáte – Neexistencia obvyklého pobytu manželov v prijímajúcom štáte – Výnimka – Vôľa manželov určiť si v tomto štáte zvyčajné centrum svojich záujmov – Kritériá posúdenia
[Nariadenie Rady č. 1259/2010, článok 8 ods. písm. a) a b)]
(pozri body 35 – 67 a výrok)
Zhrnutie
Súdny dvor, na ktorý Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko) podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, spresnil pojem „obvyklý pobyt“ manželov v zmysle nariadenia č. 1259/2010 (
1
) v situácii, že jeden z manželov má postavenie diplomatického zástupcu a je vyslaný na účely zastávania určitej pozície v prijímajúcom štáte.
DL a PQ sú nemeckí štátni príslušníci a manželstvo uzavreli v roku 1989. Po tom, čo manželia spolu viac ako desať rokov žili v prenajatom byte v Berlíne (Nemecko) (ďalej len „rodinný byt“), a potom približne dva roky v Štokholme (Švédsko), sa v septembri 2019 usadili v Moskve (Rusko) v byte nachádzajúcom sa v komplexe budov nemeckého veľvyslanectva, v rámci ktorého PQ vykonáva funkciu radcu na veľvyslanectve.
Vzhľadom na perspektívu návratu do Nemecka si však manželia ponechali svoj rodinný byt, v ktorom od septembra 2019 býva jedno z ich plnoletých detí, pričom niektoré jeho miestnosti boli do júna 2020 dané do podnájmu.
V januári 2020 sa DL vrátila do Berlína, aby tam podstúpila chirurgický zákrok, a zdržiavala sa v rodinnom byte do februára 2021. Následne sa vrátila do Moskvy do bytu pripojenému k nemeckému veľvyslanectvu, z ktorého definitívne odišla v máji 2021, keď sa vrátila do Berlína. V súčasnosti žije v rodinnom byte v Berlíne, zatiaľ čo PQ naďalej žije v Moskve.
Dňa 8. júla 2021 podal PQ na Amtsgericht (okresný súd, Nemecko) návrh na rozvod, v ktorom tvrdil, že od januára 2020 žije oddelene od DL a že odlúčenie sa stalo nezvratným v marci 2021. DL proti tomuto návrhu namietala z dôvodu, že k odlúčeniu manželského páru došlo najskôr v máji 2021, keď sa vrátila do Berlína. Daný návrh bol zamietnutý z dôvodu, že neuplynulo obdobie jedného roka odlúčenia, ktoré vyžaduje nemecké právo, a že neexistujú dostatočne závažné dôvody na to, aby bolo manželstvo rozvedené bezodkladne.
Kammergericht (Vyšší krajinský súd, Nemecko), na ktorý PQ podala odvolanie, naopak manželstvo rozviedol, a to podľa ruského práva, ktoré vzhľadom na posledný obvyklý pobyt manželov považoval za uplatniteľné v súlade s článkom 8 písm. b) nariadenia č. 1259/2010.
DL podala proti rozsudku o rozvode kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd. Tento súd mal pochybnosti, pokiaľ ide o otázku, či výklad pojmu „obvyklý pobyt“ z hľadiska nariadenia č. 1259/2010 musí zodpovedať výkladu toho istého pojmu uvedeného v nariadení č. 2201/2003. (
2
) Zamýšľal sa nad tým, či vyslanie jedného z manželov do iného štátu ako diplomatického zástupcu, dĺžka obdobia fyzickej prítomnosti manželov v tomto štáte, ako aj stupeň sociálnej a rodinnej integrácie v tomto štáte predstavujú relevantné, ba dokonca rozhodujúce skutočnosti na účely určenia „obvyklého pobytu“ manželov uvedeného v článku 8 písm. a) a b) nariadenia č. 1259/2010.
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor v prvom rade konštatoval, že nariadenie č. 1259/2010 neobsahuje definíciu pojmu „obvyklý pobyt“ a nijako neodkazuje na právo členských štátov na účely určenia zmyslu a obsahu tohto pojmu. V dôsledku uvedeného treba dospieť k autonómnemu a jednotnému výkladu, vezmúc do úvahy znenie tohto ustanovenia, kontext, do ktorého toto ustanovenie patrí, a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je toto ustanovenie súčasťou.
Pokiaľ ide o pojem „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2201/2003, tento sa v zásade vyznačuje dvomi prvkami, a to jednak vôľou dotknutej osoby zriadiť zvyčajné centrum svojich záujmov na určenom mieste a jednak prítomnosťou, ktorá predstavuje dostatočný stupeň stability na území dotknutého členského štátu. Vzhľadom na nevyhnutnú koherenciu medzi ustanoveniami nariadenia č. 1259/2010 a nariadenia č. 2201/2003 sa tie isté prvky vyžadujú na charakterizovanie pojmu „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 8 písm. a) a b) nariadenia č. 1259/2010. Takáto jednotná koncepcia odráža úzke vzťahy, ktoré existujú medzi týmito dvomi nariadeniami upravujúcimi okrem iného rozvod a rozluku.
Definícia pojmu „obvyklý pobyt“ manželov v zmysle článku 8 písm. a) a b) nariadenia č. 1259/2010, ktorá sa v zásade vyznačuje týmito dvomi prvkami, totiž umožňuje zaručiť tak cieľ právnej istoty a predvídateľnosti, ako aj potrebnú pružnosť v manželských konaniach, pričom bráni prípadným zneužitiam, pokiaľ ide o voľbu rozhodného práva.
Pokiaľ pritom ide po prvé o postavenie jedného z manželských partnerov ako diplomatického zástupcu, povaha a špecifickosť pracovnej činnosti diplomatického zástupcu vyslaného na zahraničné zastupiteľstvo v prijímajúcom štáte svedčia v zásade – z dôvodu okolností inherentne spojených s touto funkciou – v prospech neexistencie obvyklého pobytu tohto zástupcu, ako aj jeho manželského partnera, v tomto štáte, v zmysle článku 8 písm. a) a b) nariadenia č. 1259/2010.
Hoci však postavenie jedného z manželských partnerov ako diplomatického zástupcu predstavuje relevantnú skutočnosť v rámci preskúmania toho, či je pobyt manželov na území prijímajúceho štátu obvyklým pobytom, pokiaľ ide o posúdenie dôvodov ich prítomnosti v tomto štáte a podmienok ich pobytu, táto skutočnosť nie je sama osebe rozhodujúca na to, aby sa vylúčilo uznanie obvyklého pobytu dotknutej osoby a jej rodinných príslušníkov v uvedenom štáte. Určenie „obvyklého pobytu“ manželov sa musí aj v prípade existencie takejto skutočnosti vykonať na základe všetkých skutkových okolností každého jednotlivého prípadu.
Po druhé, pokiaľ ide o kritérium dĺžky obdobia fyzickej prítomnosti manželov na území štátu, treba zohľadniť osobitnú situáciu diplomatických zástupcov a ich rodinných príslušníkov, a to z dôvodu povahy ich funkcií. Na jednej strane si totiž tieto osoby často zachovávajú úzky vzťah s vysielajúcim štátom, do ktorého pravidelne vycestúvajú. Na druhej strane vzhľadom na to, že diplomatickí zástupcovia spravidla podliehajú zásade rotácie, dĺžku ich pobytu v prijímajúcom štáte možno a priori vnímať ako dočasnú, aj keď v praxi môže ísť niekedy o nezanedbateľne dlhé obdobie. Za týchto osobitných okolností dĺžka fyzickej prítomnosti manželov na území prijímajúceho štátu nie je sama osebe rozhodujúcou skutočnosťou, pokiaľ ide o to, či je ich pobyt v tomto štáte obvyklým pobytom. V tejto súvislosti nemožno vylúčiť, že manželia budú na tomto území prítomní počas nezanedbateľného obdobia, pričom si zachovajú centrum svojich záujmov vo vysielajúcom štáte, do ktorého pravidelne vycestúvajú.
Po tretie sociálna integrácia v štáte, či už je štátom prijímajúcim alebo vysielajúcim, predstavuje relevantnú skutočnosť na účely určenia obvyklého pobytu manželov. Táto integrácia je totiž spôsobilá konkretizovať jeho subjektívny prvok týkajúci sa vôle dotknutých osôb určiť si zvyčajné centrum svojich záujmov na určitom mieste. Rodinné väzby zachované vo vysielajúcom štáte alebo naopak rodinné väzby vytvorené v prijímajúcom štáte môžu byť relevantné aj v rámci analýzy všetkých skutkových okolností konkrétneho prípadu.
V každom prípade v súlade s judikatúrou Súdneho dvora vo vzťahu k nariadeniu č. 2201/2003, ktorá je uplatniteľná na účely výkladu pojmu „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 8 písm. a) a b) nariadenia č. 1259/2010, manželský partner, ktorý žije v dvoch štátoch, môže mať svoj obvyklý pobyt len v jednom z týchto štátov.
Súdny dvor dospel k záveru, že článok 8 písm. a) a b) nariadenia č. 1259/2010 sa má vykladať v tom zmysle, že postavenie jedného z manželov ako diplomatického zástupcu a jeho vyslanie do prijímajúceho štátu na účely zastávania určitej pozície v zásade bránia tomu, aby sa „obvyklý pobyt“ manželov považoval za určený v tomto štáte. Inak by to bolo v prípade, že by sa na základe celkového posúdenia všetkých okolností daného prípadu vrátane okrem iného dĺžky obdobia fyzickej prítomnosti manželov, ako aj ich sociálnej a rodinnej integrácie v uvedenom štáte preukázala jednak vôľa manželov určiť si v tomto štáte zvyčajné centrum ich záujmov a jednak prítomnosť vykazujúca dostatočný stupeň stability na území tohto štátu.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
1
)	Nariadenie Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku (Ú. v. EÚ L 343, 2010, s. 10).
(
2
)	Nariadenie Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243).