62024CJ0219
SODBA SODIŠČA (deseti senat)
z dne 12. junija 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 89/391/EGS – Ukrepi za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu – Členi 5, 6 in 9 – Obveznosti delodajalcev – Direktiva 2000/54/ES – Varovanje delavcev pred tveganji zaradi izpostavljenosti biološkim dejavnikom pri delu – Člen 14(3) – Zdravstveni nadzor – Dajanje na voljo učinkovitih cepiv – Priloga VII, točki 1 in 2 – Nacionalna ureditev, na podlagi katere lahko delodajalec delavcu, izpostavljenemu biološkemu dejavniku, naloži obvezno cepljenje – Virus SARS‑CoV‑2“
V zadevi C‑219/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Riigikohus (vrhovno sodišče, Estonija) z odločbo z dne 12. marca 2024, ki je na Sodišče prispela 22. marca 2024, v postopku
A in drugi
proti
Tallinna linn,
SODIŠČE (deseti senat),
v sestavi D. Gratsias, predsednik senata, E. Regan (poročevalec) in B. Smulders, sodnika,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za A in druge J. Reilik‑Bakhoff in K. Sööt, vandeadvokaadid,
–
za estonsko vlado M. Kriisa, agentka,
–
za Evropsko komisijo E. Randvere, D. Recchia in F. van Schaik, agentke,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(3), člena 6(1) in (2)(a) in (g) ter člena 9(1)(a) in (b) Direktive Sveta z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu (89/391/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek, 1, str. 349), člena 1(1), člena 3(1) in (2), člena 14(3) in Priloge VII, točki 1 in 2, k Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2000/54/ES z dne 18. septembra 2000 o varovanju delavcev pred tveganji zaradi izpostavljenosti biološkim dejavnikom pri delu (sedma posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 48), kakor je bila spremenjena z Direktivo Komisije (EU) 2020/739 z dne 3. junija 2020 (UL 2020, L 175, str. 11) (v nadaljevanju: Direktiva 2000/54), ter člena 3(1), člena 31(1) in člena 52(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A in drugimi kot člani intervencijskega osebja, zadolženega za reševanje pri Tallinna Kiirabi (reševalna služba v Talinu, Estonija), in Tallinna linn (mesto Talin) glede odpovedi njihovih pogodb o zaposlitvi zaradi neobstoja dokazila o cepljenju proti virusu SARS‑CoV‑2 ali o tem, da je tako cepljenje pri njih kontraindicirano.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 89/391
3
V prvi uvodni izjavi Direktive 89/391 je navedeno:
„ker iz člena 118a Pogodbe izhaja, da Svet z direktivami sprejme minimalne zahteve za spodbujanje izboljšav, še posebno v delovnem okolju, za zagotavljanje boljše ravni zaščite varnosti in zdravja delavcev“.
4
Člen 1 te direktive, naslovljen „Cilj“, določa:
„1.   Cilj te direktive je vpeljati ukrepe za spodbujanje izboljšav za varnost in zdravje delavcev pri delu.
2.   V ta namen vsebuje splošna načela v zvezi s preprečevanjem poklicnih bolezni, zaščito varnosti in zdravja, odpravo tveganj in vzrokov poškodb pri delu, obveščanjem, svetovanjem, uravnoteženim sodelovanjem v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso in usposabljanjem delavcev in njihovih zastopnikov ter tudi splošna navodila za izvajanje opredeljenih načel.
3.   Ta direktiva ne vpliva na obstoječe ali prihodnje nacionalne določbe in določbe Skupnosti, ki zagotavljajo boljšo varnost in zdravje delavcev pri delu.“
5
Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
„V direktivi imajo posamezni izrazi naslednji pomen:
[…]
(d)
preprečevanje: vse aktivnosti ali ukrepi, ki so sprejeti ali načrtovani v vseh fazah dela v podjetju za preprečevanje ali zmanjšanje poklicnih tveganj.“
6
Člen 5 Direktive 89/391, naslovljen „Splošna določba“, v odstavku 1 določa:
„Delodajalec je dolžan v vseh pogledih zagotoviti varnost in zdravje delavcev v zvezi z delom.“
7
Člen 6 te direktive, naslovljen „Splošne obveznosti delodajalcev“, določa:
„1.   V okviru svojih odgovornosti delodajalec sprejme ukrepe, potrebne za zagotovitev varnosti in zaščito zdravja delavcev, vključno s preprečevanjem poklicnih tveganj, zagotavljanjem obveščanja in usposabljanja ter zagotavljanjem potrebne organizacije in sredstev.
Delodajalec mora paziti na potrebo po prilagajanju teh ukrepov, da bi upoštevali spreminjajoče se okoliščine in bili namenjeni izboljšanju obstoječih razmer.
2.   Delodajalec izvaja ukrepe iz prvega pododstavka odstavka 1 na podlagi naslednjih temeljnih načel:
(a)
izogibanje tveganjem;
(b)
ovrednotenje tveganj, katerim se ni mogoče izogniti;
[…]
(g)
razvijanje skladne celovite preventivne politike, ki zajema tehnologijo, organizacijo dela, delovne razmere, socialne odnose in vpliv dejavnikov, povezanih z delovnim okoljem;
[…].“
8
Člen 9 navedene direktive, naslovljen „Različne obveznosti delodajalcev“, v odstavku 1 določa:
„Delodajalec mora:
(a)
oceniti tveganja za varnost in zdravje pri delu, tudi tista, s katerimi se soočajo skupine delavcev, izpostavljene posebnim tveganjem;
(b)
odločati o varnostnih ukrepih, ki jih je treba sprejeti, in če je treba, o osebni varovalni opremi, ki se mora uporabljati;
[…].“
9
Člen 16 Direktive 89/391, naslovljen „Posebne direktive – spremembe – Splošni obseg te direktive“, v odstavku 3 določa:
„Določbe te direktive se v celoti uporabljajo za vsa področja, urejena s posebnimi direktivami, brez vpliva na strožje in/ali bolj specifične določbe, vsebovane v teh posebnih direktivah.“
Direktiva 2000/54
10
V uvodni izjavi 8 Direktive 2000/54 je navedeno:
„[ker] bi bilo treba določiti preventivne ukrepe za varovanje zdravja in za varnost delavcev, izpostavljenih biološkemu dejavniku“.
11
Člen 1 te direktive, naslovljen „Cilj“, določa:
„1.   Cilj te direktive je varovanje delavcev pred tveganji za njihovo zdravje in varnost, vključno s preprečevanjem takih tveganj, ki izhajajo ali bi lahko izhajala iz izpostavljenosti biološkim dejavnikom pri delu.
Določa zlasti posamezne minimalne zahteve na tem področju.
2.   Direktiva 89/391/EGS se v celoti uporablja za vse področje iz odstavka 1, ne da bi to vplivalo na strožje in/ali posebne določbe, ki jih vsebuje ta direktiva.
[…]“
12
Člen 2 Direktive 2000/54, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
„Za namene te direktive:
(a)
‚biološki dejavniki‘ pomenijo mikroorganizme, vključno s tistimi, ki so bili gensko spremenjeni, celične kulture in človeške endoparaze, ki so sposobni povzročiti kakršnokoli okužbo, alergijo ali zastrupitev;
[…]
‚Biološki dejavniki‘ so razvrščeni v štiri rizične skupine glede na njihovo raven tveganja okužbe:
[…]
3.
biološki dejavnik iz skupine 3 je tisti, ki lahko povzroči hudo bolezen pri ljudeh in pomeni resno nevarnost za delavce; lahko pomeni tveganje razširitve v okolico, vendar je po navadi na voljo učinkovita profilaksa ali zdravljenje;
[…].“
13
Člen 3 te direktive, naslovljen „Področje uporabe – Določanje in ocenjevanje tveganja“, določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja za dejavnosti, pri katerih delavci so ali posredno so zaradi svojega dela izpostavljeni biološkim dejavnikom.
2.   Pri katerikoli dejavnosti, ki verjetno vključuje tveganje zaradi izpostavljenosti biološkim dejavnikom, je treba določiti naravo, stopnjo in trajanje izpostavljenosti delavcev, da se omogoči ocena vsakršnega tveganja za njihovo zdravje ali varnost in določitev potrebnih ukrepov.
[…]“
14
Člen 6 navedene direktive, naslovljen „Zmanjševanje tveganja“, določa:
„1.   Kadar rezultati ocene iz člena 3 pokažejo tveganje za zdravje ali varnost delavcev, je treba njihovo izpostavljenost preprečiti.
2.   Kadar to tehnično ni izvedljivo, je treba ob upoštevanju dejavnosti in ocene tveganja iz člena 3 tveganje izpostavljenosti zmanjšati na tako nizko raven, kakršna je potrebna za ustrezno zavarovanje zdravja in zagotavljanje varnosti delavcev […]
[…].“
15
Člen 14 iste direktive, naslovljen „Zdravstveni nadzor“, določa:
„1.   Države članice v skladu z nacionalno zakonodajo in prakso vzpostavijo ureditev za izvajanje ustreznega zdravstvenega nadzora delavcev, za katere so rezultati ocene iz člena 3 pokazali tveganje za zdravje ali varnost.
[…]
3.   V oceni iz člena 3 bi morali biti navedeni tisti delavci, za katere so morda potrebni posebni varnostni ukrepi.
Kadar je potrebno, bi moralo biti delavcem, še neodpornim proti biološkemu dejavniku, ki so mu ali bi mu lahko bili izpostavljeni, na voljo učinkovito cepivo.
Kadar delodajalci zagotovijo cepivo, bi morali upoštevati priporočeni kodeks ravnanja iz Priloge VII.
[…]“
16
Priloga III k Direktivi 2000/54, naslovljena „Skupnostna razvrstitev“ (člen 2, drugi odstavek, in člen 18), pod rubriko „Virusi“ na seznam vpisuje biološki dejavnik „Koronavirus 2 hudega akutnega respiratornega sindroma (SARS‑CoV‑2)“ v rizični skupini 3.
17
Priloga VII k tej direktivi, naslovljena „Priporočeni kodeks ravnanja za cepljenje (člen 14(3))“, določa:
„1.
Če ocena iz člena 3(2) pokaže, da obstaja tveganje za zdravje in varnost delavcev zaradi njihove izpostavljenosti biološkim dejavnikom, za katere obstaja učinkovito cepivo, bi jim njihovi delodajalci morali ponuditi cepljenje.
2.
Cepljenje bi moralo biti opravljeno v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso.
Delavci bi morali biti seznanjeni s prednostmi in slabostmi cepljenja oziroma necepljenja.
[…]“
Estonsko pravo
18
Člen 13 töötervishoiu ja tööohutuse seadus (zakon o varnosti in zdravju pri delu) z dne 16. junija 1999 (RT I 1999, 60, 616) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: TTOS), naslovljen „Obveznosti in pravice delodajalca“, v odstavku 2 določa:
„Delodajalec lahko predpiše zahteve za varnost in zdravje pri delu, ki so strožje od tistih, ki jih določa zakon.“
19
Člen 6 Vabariigi Valitsuse määrus nr 144 „Bioloogilistest ohuteguritest mõjutatud töökeskkonna töötervishoiu ja tööohutuse nõuded“ (uredba vlade Estonije št. 144 „Zahteve za varnost in zdravje pri delu v delovnem okolju, izpostavljenem biološkim dejavnikom“) z dne 5. maja 2000 (RT I 2000, 38, 234) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: uredba o bioloških dejavnikih), ki je bil sprejet na podlagi TTOS in je naslovljen „Zmanjšanje tveganja za zdravje“, v odstavku 2, točka 7, določa:
[…] tveganja za zdravje delavcev zmanjšana na najnižjo možno raven, pri čemer se uporabijo ti ukrepi:
[…]
7. skrbeti za to, da se delavcem, ki so izpostavljeni biološkim dejavnikom, proti katerim obstajajo učinkovita cepiva, zagotovi možnost cepljenja“.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
20
Svetovna zdravstvena organizacija (SZO) je 30. januarja 2020 razglasila izredne razmere svetovnih razsežnosti, s čimer je bil uradno razglašen začetek pandemije covida‑19, ki jo je povzročilo širjenje virusa SARS‑CoV‑2.
21
Mesto Talin je 4. marca 2021 potrdilo oceno tveganja za delovno okolje, ki je vsebovala akcijski načrt, ki je med drugim določal cepljenje delavcev, da bi se zmanjšalo tveganje za okužbo z nevarno nalezljivo boleznijo, kakršna je virus SARS‑CoV‑2, in tveganja, povezana s tem.
22
Mesto Talin je 16. aprila 2021 spremenilo opise delovnih mest za zaposlene v reševalni službi tako, da je cepljenje proti nevarnim nalezljivim boleznim predpisala kot pogoj za opravljanje tega poklica. Tožečim strankam v postopku v glavni stvari je določilo rok za predložitev dokazila, glede na primer, o cepljenju proti virusu SARS‑CoV‑2 ali o tem, da je to cepljenje pri njih kontraindicirano, pri čemer jih je opozorila, da jim lahko ob neobstoju takega dokazila odpove pogodbe o zaposlitvi.
23
Ker tožeče stranke v postopku v glavni stvari niso predložile takega dokazila, je mesto Talin julija 2021 izredno odpovedalo njihove pogodbe o zaposlitvi z obrazložitvijo, da je zaradi posebne narave dela v reševalni službi cepljenje delavcev nujno potrebno in upravičeno in da lahko zato, ker z drugimi ukrepi ni mogoče zadostno obvarovati zdravja bolnikov, drugih delavcev in zadevnega delavca, delo v reševalni službi opravljajo samo cepljene osebe.
24
Harju Maakohus (prvostopenjsko sodišče v Harjuju, Estonija), pri katerem so tožeče stranke v postopku v glavni stvari vložile tožbo, s katero so izpodbijale odpoved njihovih pogodb o zaposlitvi in od mesta Talin zahtevale odškodnino za nezakonito odpoved, je z odločbo z dne 29. septembra 2022 tej tožbi delno ugodilo. To sodišče je razsodilo, da je ta odpoved neveljavna, z obrazložitvijo, da mesto Talin ni moglo enostransko – ne da bi mu to dovoljeval zakon ali uredba – predpisati obveznega cepljenja. Zato je mestu Talin naložilo plačilo odškodnine, čeprav je bila ta nižja od zneska, ki so ga zahtevale tožeče stranke v postopku v glavni stvari.
25
Tožeče stranke v postopku v glavni stvari in mesto Talin so zoper to odločbo vložili pritožbo pri Tallinna Ringkonnakohus (pritožbeno sodišče v Talinu, Estonija), ki je z odločbo z dne 26. maja 2023 – z delno razveljavitvijo odločbe Harju Maakohus (prvostopenjsko sodišče v Harjuju) glede zneska odškodnine – razsodilo, da mesto Talin ne more enostransko predpisati obveznega cepljenja, pri čemer je v zvezi s tem poudarilo zlasti, da mu niti člen 13(2) TTOS niti člen 6(2), točka 7, uredbe o bioloških dejavnikih ne podeljujeta možnosti predpisati tako obveznost.
26
Mesto Talin je pri Riigikohus (vrhovno sodišče, Estonija), ki je predložitveno sodišče, zoper to odločbo vložilo kasacijsko pritožbo.
27
To sodišče meni, da je treba za rešitev spora o glavni stvari med drugim odgovoriti na vprašanje, ali je mesto Talin lahko od tožečih strank v postopku v glavni stvari – kot pogoj za nadaljevanje njihove poklicne dejavnosti v reševalni službi – zahtevalo cepljenje proti virusu SARS‑CoV‑2 ali pa je bil za tako cepljenje potreben dogovor med strankami pogodbe o zaposlitvi. Odgovor na to vprašanje naj bi bil odvisen zlasti od tega, ali je treba cepljenje obravnavati kot zahtevo za varnost in zdravje pri delu ali kot enostranski ukrep delodajalca v okoliščinah, za katere je značilen neobstoj nacionalne ureditve, ki bi urejala področja dejavnosti ali poklice, za katere je cepljenje proti SARS‑CoV‑2 obvezno.
28
Predložitveno sodišče opozarja, da mora delodajalec v skladu z estonskim pravom delavcu zagotavljati delovne pogoje, ki so v skladu z zahtevami za varnost in zdravje pri delu ter da člen 13(2) TTOS za to določa, da lahko delodajalec predpiše strožje zahteve od tistih, ki jih določa nacionalna ureditev. Tako naj bi mesto Talin v obravnavanem primeru po tem, ko je opravilo oceno tveganja, tožeče stranke v postopku v glavni stvari zavezalo k cepljenju proti virusu SARS‑CoV‑2 na podlagi člena 13(2) TTOS, s katerim naj bi bili v estonsko pravo preneseni direktivi 89/391 in 2000/54.
29
V teh okoliščinah predložitveno sodišče dvomi o tem, ali je nacionalna ureditev, na podlagi katere lahko delodajalec svojim delavcem kot pogoj za nadaljevanje delovnega razmerja brez njihove privolitve predpiše obvezno cepljenje, tudi glede na pravico do osebne celovitosti, zagotovljeno v členu 3 Listine, v skladu s tema direktivama.
30
Po eni strani naj bi bilo cepljenje delavcev za to, da se zagotovi zdravje in varnost pri delu, urejeno z Direktivo 2000/54. Vendar naj bi bilo mogoče iz člena 14(3) in Priloge VII k tej direktivi sklepati, da je cepljenje prostovoljno, saj je edina delodajalčeva obveznost zgolj zagotoviti možnost cepljenja ter delavce seznaniti s prednostmi in slabostmi cepljenja oziroma necepljenja. Enako naj bi iz člena 3(2)(a) Listine izhajalo, da se na področju medicine zahteva svobodna privolitev po predhodni seznanitvi zadevne osebe.
31
Po drugi strani naj bi iz člena 1(1) Direktive 89/391 in člena 1(1) Direktive 2000/54 izhajalo, da ti direktivi določata zgolj minimalne zahteve za varnost in zdravje pri delu. Navedeni direktivi naj torej ne bi ovirali uporabe ugodnejših nacionalnih določb na tem področju. Zato na bi bila možna tudi razlaga, da lahko delodajalec delavcem naloži obvezno cepljenje brez njihove privolitve kot ukrep za varnost in zdravje pri delu, ki je za zaščito zdravja in varnosti delavcev pri delu ugodnejši od minimalnih zahtev, ki jih določata isti direktivi.
32
Če bi se izkazalo, da je delodajalčeva naložitev obveznega cepljenja v nasprotju z direktivama 89/391 in 2000/54, predložitveno sodišče meni, da bi bilo treba TTOS in uredbo o bioloških dejavnikih v skladu s tema direktivama razlagati tako, da delodajalcu ne dajeta možnosti, da enostransko predpiše obvezno cepljenje za svoje delavce, s čimer bi se torej odpovedi pogodb o zaposlitvi tožečih strank v postopku v glavni stvari odvzela vsakršna pravna podlaga.
33
V teh okoliščinah je Riigikohus (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je mogoče člen 14(3) [Direktive 2000/54] in Prilogo VII, točki 1 in 2, k [tej direktivi] v povezavi z uvodno izjavo 8, členom 1(1) in členom 3(1) in (2) [navedene] direktive razlagati tako, da je s to razlago združljiva ureditev, na podlagi katere ima delodajalec pravico delavcem, izpostavljenim biološkim dejavnikom, s katerimi ima sklenjeno delovno razmerje, naložiti obvezno cepljenje?
Pojasnilni vprašanji:
2.
Ali gre pri cepljenju za ukrep za zdravje pri delu v smislu člena 14(3) Direktive 2000/54, ki ga lahko delodajalec v okviru sklenjenega delovnega razmerja odredi brez privolitve delavca, izpostavljenega biološkim dejavnikom?
3.
Ali je v skladu z določbami člena 1(3), člena 6(1) in (2)(a) in (g), člena 9(1)(a) in (b) [Direktive 89/391], ter člena 3(1), člena 31(1) in člena 52(1) [Listine], če delodajalec v okviru sklenjenega delovnega razmerja predpiše obvezno cepljenje?“
Vprašanja za predhodno odločanje
34
Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) in (2) ter člen 9(1) Direktive 89/391, člen 14(3) Direktive 2000/54 v povezavi s Prilogo VII, točki 1 in 2, k tej direktivi, ter člen 3(1) in člen 31(1) Listine razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, na podlagi katere lahko delodajalec delavcem, s katerimi je sklenil pogodbo o zaposlitvi, naloži obvezno cepljenje, če so izpostavljeni biološkim dejavnikom.
35
Kar zadeva, na prvem mestu, Direktivo 89/391, je treba opozoriti, da v skladu z njenim členom 1(1) in (2) ta direktiva z namenom uvajanja ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu vsebuje med drugim splošna načela v zvezi s preprečevanjem poklicnih bolezni, zaščito varnosti in zdravja.
36
Kot je Sodišče že razsodilo, v zvezi s tem iz člena 5(1) in člena 6 navedene direktive izhaja, da morajo delodajalci oceniti in preprečiti tveganja za varnost in zdravje delavcev, povezana z njihovim delovnim okoljem (sodba z dne 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Stalna pripravljenost na odročnem kraju), C‑344/19, EU:C:2021:182, točka 62 in navedena sodna praksa).
37
Natančneje, člen 6(1) in (2) Direktive 89/391 določa, da mora delodajalec v okviru svojih odgovornosti sprejeti ukrepe, potrebne za zaščito varnosti in zdravja delavcev, vključno s preprečevanjem poklicnih bolezni, kot je opredeljeno v členu 3(d) te direktive, na podlagi temeljnih načel za preprečevanje. V skladu s členom 6(2)(a), (b) in (g) navedene direktive ta temeljna načela zajemajo med drugim ocenjevanje tveganj, ki se jim ni mogoče izogniti, ter razvijanje skladne celovite preventivne politike, ki zajema tehnologijo, organizacijo dela, delovne razmere, socialne odnose in vpliv dejavnikov, povezanih z delovnim okoljem.
38
Tako mora delodajalec v skladu s členom 9(1)(a) in (b) Direktive 89/391 opraviti oceno tveganj za zdravje in varnost delavcev ter določiti varnostne ukrepe, ki jih je treba sprejeti za preprečevanje ali zmanjšanje teh tveganj.
39
Nasprotno, ugotoviti je treba, da Direktiva 89/391 ne vsebuje nobene določbe v zvezi s cepljenjem delavcev, tako da iz te direktive ni mogoče razbrati nobene usmeritve glede možnosti držav članic, da določijo obvezno cepljenje.
40
Kar zadeva, na drugem mestu, Direktivo 2000/54, je treba ugotoviti, da je v skladu z njenim členom 1(1), prvi pododstavek, cilj te direktive varovanje delavcev pred tveganji za njihovo zdravje in varnost, vključno s preprečevanjem takih tveganj, ki izhajajo ali bi lahko izhajala iz izpostavljenosti biološkim dejavnikom pri delu, ki so, na eni strani, opredeljena v točki (a) prvega pododstavka člena 2 navedene direktive, in na drugi strani, razvrščena v skladu z drugim pododstavkom tega člena 2. Na podlagi Priloge III k Direktivi 2000/54 je SARS‑CoV‑2 kot tak biološki dejavnik vpisan v rizično skupino 3 v smislu člena 2, drugi odstavek, točka 3, te direktive.
41
V skladu s členom 16(3) Direktive 89/391 in členom 1(2) Direktive 2000/54 se strožje in/ali posebne določbe zadnjenavedene direktive uporabljajo za vsa področja, ki jih ureja Direktiva 89/391.
42
V teh okoliščinah je treba zlasti navesti, da člen 3(2) ter člen 6(1) in (2) Direktive 2000/54 – tako kot v bistvu člen 6(1) in (2) ter člen 9(1)(a) in (b) Direktive 89/391 – določata, da je delodajalec pri katerikoli dejavnosti, ki verjetno vključuje tveganje zaradi izpostavljenosti biološkim dejavnikom, zavezan določiti naravo, stopnjo in trajanje izpostavljenosti delavcev, da se lahko opravi ocena tveganj za njihovo zdravje ali varnost in določijo varnostni ukrepi za preprečevanje ali – če to tehnično ni izvedljivo – za zmanjšanje teh tveganj.
43
Poleg tega morajo biti v skladu z odstavkoma 1 in 3 člena 14 Direktive 2000/54 za zagotavljanje ustreznega zdravstvenega nadzora delavcev, za katere so rezultati te ocene pokazali tveganje za zdravje ali varnost delavcev, v navedeni oceni navedeni tisti delavci, za katere so morda potrebni posebni varnostni ukrepi. Odstavek 3 tega člena 14 v zvezi s tem v skladu z drugim oziroma tretjim odstavkom natančneje določa, da, na eni strani, „[k]adar je potrebno, bi moralo biti delavcem, še neodpornim proti biološkemu dejavniku, ki so mu ali bi mu lahko bili izpostavljeni, na voljo učinkovito cepivo“ in, na drugi strani, „[k]adar delodajalci zagotovijo cepivo, bi morali upoštevati priporočeni kodeks ravnanja iz Priloge VII [te direktive]“.
44
V točkah 1 in 2 te priloge VII je podrobneje določeno, da če obstaja tveganje za zdravje in varnost delavcev zaradi njihove izpostavljenosti biološkim dejavnikom, za katere obstaja učinkovito cepivo, bi jim moral njihov delodajalec „ponuditi“ cepljenje, in da bi moralo biti to cepljenje opravljeno „v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso“, pri čemer bi morali biti delavci seznanjeni s prednostmi in slabostmi „cepljenja oziroma necepljenja“.
45
Iz tega sledi, da čeprav člen 14(3) Direktive 2000/54 v povezavi s točkama 1 in 2 Priloge VII k tej direktivi delodajalcem nalaga obveznost, da kadar obstaja učinkovito cepivo, zadevnim delavcem dajo dostop do takega cepiva, in ustrezno zadnjenavedenim podeljuje pravico do dostopa do tega cepiva, ta direktiva ne določa, ali in v kakšnih okoliščinah lahko delodajalci predpišejo tako cepljenje, da bi zaščitili zadevne delavce ali druge kategorije oseb, in ustrezno, ali in v kakšnih okoliščinah se takim delavcem lahko naloži obveznost tega cepljenja ali pa lahko navedeno cepljenje zavrnejo.
46
Iz tega izhaja, da zakonodajalec Unije z direktivama 89/391 in 2000/54 ni nameraval opredeliti pogojev, pod katerimi bi države članice lahko utemeljeno določile obvezno cepljenje, kakršno je to v postopku v glavni stvari.
47
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s členom 153(2)(b) PDEU tako Direktiva 89/391, kot je razvidno iz njene prve uvodne izjave, kot Direktiva 2000/54, kot določa člen 1(1), drugi pododstavek, te direktive, določata zgolj minimalne zahteve, kar zadeva zaščito varnosti in zdravja delavcev.
48
Vendar obvezno cepljenje, kakršno je to v postopku v glavni stvari, ker se priključuje obveznosti delodajalca, da podeli dostop do cepljenja, kot tako ne more niti vplivati na minimalno varstvo, ki je zagotovljeno v skladu s členom 14(3) Direktive 2000/54 v povezavi s točkama 1 in 2 Priloge VII k tej direktivi, ali ga omejiti niti vplivati na druge določbe navedene direktive ali njeno skladnost in njene cilje (glej po analogiji sodbo z dne 19. novembra 2019, TSN in AKT, C‑609/17 in C‑610/17, EU:C:2019:981, točka 51).
49
Kar zadeva, na tretjem mestu, člen 3(1) in člen 31(1) Listine v zvezi s pravico do spoštovanja telesne in duševne celovitosti osebe ter s pravico vsakega delavca do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo, je treba opozoriti, da je področje uporabe Listine, kar zadeva delovanje držav članic, opredeljeno v njenem členu 51(1), v skladu s katerim se določbe Listine za države članice uporabljajo samo takrat, kadar te izvajajo pravo Unije.
50
V zvezi s tem je treba opozoriti, da pojem „izvajanje prava Unije“ v smislu te določbe predpostavlja obstoj povezave med aktom prava Unije in zadevnim nacionalnim ukrepom, ki presega zgolj sorodnost urejanih področij ali posredne učinke enega od področij na drugo (sodbi z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi, C‑198/13, EU:C:2014:2055, točka 34, in z dne 3. aprila 2025, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, točka 29).
51
Iz tega v skladu z ustaljeno sodno prakso izhaja, da se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije, ne pa v drugih položajih (sodbi z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 19, in z dne 13. junija 2024, Monmorieux, C‑380/23, EU:C:2024:500, točka 29).
52
Sodišče je tako med drugim presodilo, da se temeljne pravice Unije v zvezi z nacionalno ureditvijo ne uporabijo, ker določbe prava Unije, ki se nanašajo na zadevno področje, državam članicam niso nalagale nikakršne posebne obveznosti glede na dani položaj (sodbi z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi, C‑198/13, EU:C:2014:2055, točka 35, in z dne 28. novembra 2024, PT (Sporazum med državnim tožilcem in storilcem kaznivega dejanja), C‑432/22, EU:C:2024:987, točka 36).
53
V takem primeru nacionalna ureditev, ki jo glede takega položaja sprejme država članica, ne spada na področje uporabe Listine in zato tega položaja ni mogoče presojati glede na določbe te listine (glej v tem smislu sodbo z dne 20 oktobra 2022, Curtea de Apel Alba Iulia in drugi, C‑301/21, EU:C:2022:811, točka 75 in navedena sodna praksa).
54
Vendar iz točk od 35 do 48 te sodbe izhaja, da obvezno cepljenje, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, ki po mnenju predložitvenega sodišča izhaja iz člena 13(2) TTOS, ne spada na področje uporabe direktiv 89/391 in 2004/54. To obvezno cepljenje torej ne pomeni „izvajanja“ prava Unije v smislu člena 51(1) Listine (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2023, Azienda Ospedale‑Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, točka 44).
55
Iz tega sledi, da nacionalna določba, kakršna je člen 13(2) TTOS, ne spada na področje uporabe Listine in je zato ni mogoče presojati glede na določbe te listine, zlasti glede na njen člen 3(1) ali njen člen 31(1).
56
Zato je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 6(1) in (2) ter člen 9(1) Direktive 89/391 in člen 14(3) Direktive 2000/54 v povezavi s Prilogo VII, točki 1 in 2, k tej direktivi razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, na podlagi katere lahko delodajalec delavcem, s katerimi je sklenil pogodbo o zaposlitvi, naloži obvezno cepljenje, če so izpostavljeni biološkim dejavnikom.
Stroški
57
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:
Člen 6(1) in (2) ter člen 9(1) Direktive Sveta z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu (89/391/EGS) in člen 14(3) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/54/ES z dne 18. septembra 2000 o varovanju delavcev pred tveganji zaradi izpostavljenosti biološkim dejavnikom pri delu (sedma posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS) v povezavi s Prilogo VII, točki 1 in 2, k Direktivi 2000/54, kakor je bila spremenjena,
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, na podlagi katere lahko delodajalec delavcem, s katerimi je sklenil pogodbo o zaposlitvi, naloži obvezno cepljenje, če so izpostavljeni biološkim dejavnikom.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: estonščina.