62022CC0087
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PRIITA PIKAMÄEJA,
predstavljeni 23. marca 2023 (
1
)
Zadeva C‑87/22
TT,
ob udeležbi
AK
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesgericht Korneuburg (deželno sodišče v Korneuburgu, Avstrija))
„Predhodno odločanje – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Člena 10 in 15 – Pristojnost v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Prošnja sodišču druge države članice, ki je primernejše za obravnavo zadeve, da prevzame pristojnost – Pogoji – Sodišče države članice, v katero je bil otrok nezakonito odpeljan – Haaška konvencija z dne 25. oktobra 1980“
I. Uvod
1.
V poročilu Borrás (
2
) je navedeno, da je „eno od tveganj, morda najpomembnejše, ki ga je treba upoštevati v okviru zaščite otrok obeh zakoncev v zakonski krizi, tveganje, da bo eden od staršev otroka odpeljal v tujino, z vsemi težavami, ki iz tega izvirajo za njegovo stabilnost in zaščito“. (
3
) V obravnavani zadevi gre ravno za tak položaj.
2.
Landesgericht Korneuburg (deželno sodišče v Korneuburgu, Avstrija) je z vprašanjema za predhodno odločanje Sodišče med drugim prosilo za razlago člena 15 Uredbe (ES) št. 2201/2003 (
4
) v okviru spora med slovaškima državljanoma, TT, tožečo stranko v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: oče), ki živi v Avstriji, in AK, toženo stranko v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: mati), glede varstva in vzgoje njunih otrok, ki sta trenutno na Slovaškem pri materi.
3.
Ta zadeva torej daje Sodišču priložnost, da, prvič, pojasni področje uporabe člena 15 Uredbe št. 2201/2003 o prenosu zadeve na sodišče, ki je primernejše za njeno obravnavo, in drugič, obravnava novo vprašanje razmerja med to določbo in členom 10 te uredbe o pristojnosti v primeru odvzema otroka.
II. Pravni okvir
A.
Mednarodno pravo
4.
Cilj Konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok, sklenjene 25. oktobra 1980 v Haagu (v nadaljevanju: Haaška konvencija iz leta 1980) je v skladu s členom 1(a) zlasti „zagotoviti čimprejšnjo vrnitev otrok, ki so bili nezakonito odpeljani ali zadržani v kakšni pogodbenici“.
B.
Pravo Unije
5.
Poleg člena 24 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) so za to zadevo pomembni členi 8, 10, 11, 15 in 20 Uredbe št. 2201/2003.
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
6.
Oče in mati sta bila zunajzakonska partnerja, ko sta se njuna otroka, V in M, leta 2012 rodila na Slovaškem. Po slovaškem pravu je skrbništvo nad otroki skupno.
7.
Starša sta delala na Slovaškem. (
5
) Leta 2014 se je družina preselila v Avstrijo, otroka pa sta do leta 2017 obiskovala vrtec in nato šolo v tej državi članici. Istega leta sta otroka nato začela obiskovati šolo na Slovaškem in se vsak dan vozila med domom v Avstriji in šolo na Slovaškem. Otroka se s starši in starimi starši sporazumevata v slovaščini in znata le nekaj besed v nemščini.
8.
Starša sta se razšla na začetku leta 2020. Otroka od julija 2020 živita z materjo na Slovaškem brez očetovega soglasja.
9.
V skladu s Haaško konvencijo iz leta 1980 je oče vložil zahtevek za vrnitev otrok, ki jo je v skladu s členom 8, prvi odstavek in tretji odstavek, točka (f), te konvencije vložil pri Okresny sùd Bratislava I (okrajno sodišče Bratislava I, Slovaška).
10.
Hkrati je oče pri Bezirksgericht Bruck an der Leitha (okrajno sodišče v kraju Bruck an der Leitha, Avstrija) vložil tožbo, v kateri je zahteval izključno pravico do varstva in vzgoje otrok, ker naj bi mati z nezakonito selitvijo iz Avstrije na Slovaško ogrozila njuno dobrobit in jima preprečevala stike z njim.
11.
Mati je tej tožbi nasprotovala tako, da je izpodbijala pristojnost Bezirksgericht Bruck an der Leitha (okrajno sodišče v kraju Bruck an der Leitha), ker naj bi bilo običajno prebivališče otrok še vedno na Slovaškem in ker se v kraju družinskega doma v Avstriji nista socialno vključila. Z odločbo z dne 4. januarja 2021 je bila na prvi stopnji sprejeta trditev matere, da to avstrijsko sodišče ni pristojno.
12.
Oče se je pritožil na Landesgericht Korneuburg (deželno sodišče v Korneuburgu), ki je z odločbo z dne 23. februarja 2021 spremenilo odločbo prve stopnje in zavrnilo ugovor nepristojnosti, ki ga je vložila mati.
13.
Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija) je s sklepom z dne 23. junija 2021 potrdilo odločbo Landesgericht Korneuburg (deželno sodišče v Korneuburgu).
14.
Mati je 23. septembra 2021 Bezirksgericht Bruck an der Leitha (okrajno sodišče v kraju Bruck an der Leitha) predlagala, naj to sodišče v skladu s členom 15(1)(b) in (2)(a) Uredbe št. 2201/2003 zaprosi slovaško sodišče, da v skladu s členom 15(5) te uredbe prevzame pristojnost. V zvezi s tem je mati po eni strani trdila, da poleg postopka vrnitve, ki je bil uveden na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980 pri Okresny sùd Bratislava I (okrajno sodišče Bratislava I), teče več postopkov, ki sta jih sprožila oče in ona sama, pred Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V, Slovaška), po drugi strani pa, da sta bili ti sodišči zaradi številnih dokazov, ki sta jih zbrali, primernejši za obravnavo vprašanja starševske odgovornosti za oba otroka.
15.
Oče je tej zahtevi nasprotoval in trdil, da pristojnost sodišč ene države članice, določena v členu 15 Uredbe št. 2201/2003, ne bi smela biti prenosljiva, če je pri sodiščih druge države članice, ki so pozvana, naj prevzamejo pristojnost, vložen zahtevek za vrnitev na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980.
16.
Bezirksgericht Bruck an der Leitha (okrajno sodišče v kraju Bruck an der Leitha) je ugodilo materinemu predlogu. To sodišče je menilo, da je Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V), ki je že izdalo več odločb v zvezi z očetovo pravico do stikov z otrokoma, primernejše za odločanje o starševski odgovornosti in pravici očeta do stikov z otrokoma, ki od julija 2020 živita z materjo na Slovaškem in nista socialno vključena v Avstriji. Poleg tega bi postopek pred avstrijskim sodiščem zapletel ta postopek, ker bi bilo treba tako pri pregledih, ki bi jih opravili avstrijski organi za pomoč otrokom in mladostnikom, kot tudi pri imenovanih izvedencih otroške psihologije, vse razgovore in preveritve opraviti po sodnem tolmaču.
17.
Oče je zoper to odločbo vložil pritožbo pri Landesgericht Korneuburg (deželno sodišče v Korneuburgu).
18.
Predložitveno sodišče poudarja, da o vprašanju razmerja med določbami člena 15(1) Uredbe št. 2201/2003 in določbami člena 10 te uredbe Sodišče še ni odločalo. V zvezi s tem se sprašuje, ali se lahko v primeru, v katerem je država članica, ki se jo na podlagi člena 15(1)(b) navedene uredbe zaprosi, naj prevzame pristojnost, hkrati država, v kateri je otrok po neupravičeni premestitvi medtem pridobil običajno prebivališče, pristojnost za odločanje o varstvu in vzgoji tega otroka prenese na sodišče te države članice. Poleg tega se to sodišče sprašuje, če bo Sodišče na to vprašanje odgovorilo pritrdilno, ali so pogoji iz člena 15(1) te uredbe, ki, če so izpolnjeni, omogočajo prenos pristojnosti na sodišče druge države članice, izčrpni ali pa se lahko upoštevajo druge okoliščine glede na posebnosti neupravičene premestitve.
19.
V teh okoliščinah je Landesgericht Korneuburg (deželno sodišče Korneuburg) z odločbo z dne 4. januarja 2022, ki je v sodno tajništvo prispela 9. februarja 2022, prekinilo postopek in Sodišču predložilo naslednji vprašanji v predhodno odločanje:
„1.
Ali je treba člen 15 Uredbe [št. 2201/2003] razlagati tako, da država članica, ki je po vsebini pristojna za zadevo, lahko zaprosi sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, naj prevzame pristojnost, če meni, da bi bilo primernejše za obravnavo zadeve ali njenega dela, tudi v primeru, v katerem gre pri tej drugi državi članici za državo članico, v kateri je otrok pridobil običajno prebivališče po neupravičeni premestitvi?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
Ali je treba člen 15 [Uredbe 2201/2003] razlagati tako, da so merila za prenos pristojnosti, ki jih določa, izčrpno urejena, ne da bi bila potrebna druga merila ob upoštevanju postopka, ki se je začel na podlagi člena 8[, prvi odstavek in tretji odstavek, točka (f)] [Haaške konvencije iz leta 1980]?“
20.
Stranki v postopku v glavni stvari, slovaška vlada in Evropska komisija so predložile pisna stališča. Te iste stranke, razen slovaške vlade, so se udeležile obravnave 12. januarja 2023.
IV. Analiza
21.
V položaju iz postopka v glavni stvari sta otroka, rojena na Slovaškem leta 2012 slovaškim staršem, ki niso poročeni, trenutno v tej državi članici z materjo brez soglasja očeta, ki dela v Avstriji, državi članici, v kateri je družina živela med letom 2014 in trenutkom, ko je mama otroka odpeljala na Slovaško.
A.
Posebnosti obravnavane zadeve
22.
Menim, da je treba okoliščine te zadeve nekoliko pojasniti, da bi se bolje razumel poseben okvir, v katerega je umeščena. Vendar opozarjam, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso samo predložitveno sodišče pristojno za ugotovitev in presojo dejanskega stanja zadeve, ki mu je predložena v odločanje. (
6
)
23.
Prvič, iz predložitvene odločbe je razvidno, da sta oče in mati pri slovaških sodiščih sprožila več postopkov, med drugim v zvezi s pravico do stikov z otrokom in preživnino. V zvezi s tem sta stranki v postopku v glavni stvari v odgovoru na vprašanje Sodišča o trenutnem stanju teh postopkov, njihovi pravni podlagi in, odvisno od primera, naravi odločb, ki so jih ta sodišča izdala, potrdili, da več postopkov še teče pred temi sodišči. V nadaljevanju bom podrobno opisal te postopke, ker lahko vplivajo na pravno presojo položaja, obravnavanega v postopku v glavni stvari, s pridržkom, da jih preveri predložitveno sodišče.
24.
V zvezi s pravico do varstva in vzgoje otrok oče navaja, da je mati 17. julija 2020 vložila dve tožbi pri Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V), medtem ko je postopek v zvezi s pravico do varstva in vzgoje otrok, ki ga je začel 15. julija 2020 pri Bezirksgericht Bruck an der Leitha (okrajno sodišče v kraju Bruck an der Leitha), v Avstriji že tekel. Ta postopek se je nanašal na predlog za izdajo nujnih začasnih ukrepov na podlagi člena 20 Uredbe št. 2201/2003 in glavni tožbeni predlog. Predlog za izdajo začasnega ukrepa je bil z odločbo z dne 14. avgusta 2020 zavrnjen, postopek v zvezi z glavnim tožbenim predlogom pa je bil na podlagi člena 16 Haaške konvencije iz leta 1980 prekinjen do odločitve v postopku za vrnitev otrok, ki ga je oče sprožil pri Okresny sùd Bratislava I (okrajno sodišče Bratislava I). (
7
)
25.
Glede pravice do stikov je oče pojasnil, da je Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V) z odločbo z dne 10. februarja 2021 v skladu s členom 20 Uredbe št. 2201/2003 sprejelo nujne začasne ukrepe za določitev njegovih stikov z otroki do konca postopka v zvezi s pravico do varstva in vzgoje (
8
), ki je bil prekinjen pri tem sodišču. (
9
) Na obravnavi je navedel, da mati kljub izdaji odredbe za izvršitev te odločbe ni spoštovala njegove pravice do stikov, zato ji je bila januarja 2023 izrečena globa.
26.
V zvezi s preživninskimi obveznostmi je Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V) z odločbo z dne 12. februarja 2021 izdalo nujni začasni ukrep v skladu s členom 14 Uredbe (ES) št. 4/2009 (
10
) glede očetove obveznosti plačevanja preživnine v korist otrok, ki se uporablja do konca postopka v zvezi s pravico do varstva in vzgoje otrok, ki je bil prekinjen pri tem sodišču.
27.
Drugič, oče poudarja, da se nobeno slovaško sodišče ni izreklo za pristojno za odločanje o pravici do stikov na podlagi člena 9(2) Uredbe št. 2201/2003. (
11
) Trdi, da so bile vse odločbe, ki jih je do zdaj sprejelo Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V), začasne in nujne ter sprejete na podlagi člena 20 navedene uredbe ali člena 14 Uredbe št. 4/2009.
28.
K tem okoliščinam se bom vrnil v okviru razlage člena 15 Uredbe št. 2201/2003 ter razmerja med to določbo in členom 10 te uredbe. (
12
)
B.
Prvo vprašanje za predhodno odločanje
29.
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15 Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da sodišče države članice, ki je pristojno za odločanje o varstvu in vzgoji otroka na podlagi člena 10 te uredbe kot sodišče države članice, v kateri je imel ta otrok običajno prebivališče neposredno pred svojo neupravičeno premestitvijo, v skladu s členom 15(1)(b) te uredbe lahko prosi, da sodišče države članice, v katero je eden od staršev otroka nezakonito odpeljal in v kateri otrok prebiva skupaj z njim, prevzame pristojnost.
30.
Da bi odgovoril na to vprašanje, bom najprej analiziral, ali je premestitev otrok, obravnavana v postopku v glavni stvari, neupravičena premestitev v smislu Uredbe št. 2201/2003 (razdelek 1). Glede na to, da so slovaška sodišča na podlagi člena 20 te uredbe sprejela začasne ukrepe, ki se med drugim nanašajo na očetovo pravico do stikov z otrokom, bom nato predstavil nekaj premislekov o obsegu pristojnosti na podlagi te določbe (razdelek 2), preden bom nazadnje pojasnil področje uporabe člena 15 te uredbe in njegovo razmerje s členom 10 te uredbe (razdelek 3).
1. Neupravičena premestitev v smislu člena 2(11)(a) Uredbe št. 2201/2003
31.
Da bi ugotovili, ali je spor nastal zaradi neupravičene premestitve otrok v smislu Uredbe št. 2201/2003, je treba preveriti, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 2, točka 11, te uredbe.
32.
V skladu s členom 2, točka 11(a), Uredbe št. 2201/2003 je zakonitost oziroma nezakonitost premestitve (ali zadržanja) otroka odvisna od obstoja „pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem“. (
13
) V zvezi z obstojem pravice do varstva in vzgoje ta uredba ne določa, kdo mora imeti pravice do varstva in vzgoje, zaradi katerih je lahko premestitev otroka nezakonita v smislu njenega člena 2, točka 11, temveč se glede določitve nosilca teh pravic do varstva in vzgoje sklicuje na pravo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo. Po mnenju Sodišča je nezakonitost premestitve otroka v smislu uporabe navedene uredbe odvisna samo od obstoja pravice do varstva in vzgoje, dodeljene z nacionalnim pravom, ki je bilo kršeno s to premestitvijo. (
14
)
33.
V tem primeru pa je iz predložitvene odločbe razvidno, da imajo v skladu s slovaško zakonodajo, ki se je uporabljala za starše ob rojstvu otrok, neporočeni starši skupno skrbništvo nad otroki. V zvezi s tem sta stranki v postopku v glavni stvari na obravnavi v odgovor na vprašanje Sodišča v zvezi s tem potrdili, da imata v skladu s slovaškim pravom pravico do skupnega varstva in vzgoje.
34.
V položaju v postopku v glavni stvari je mati otroke „odpeljala“ iz Avstrije na Slovaško brez očetovega dovoljenja in s tem kršila pravico do skupnega varstva in vzgoje, ki jo staršema priznava slovaško pravo, česar, kot je razvidno iz predložitvene odločbe ter pisnih in ustnih stališč strank, nista izpodbijala niti predložitveno sodišče niti slovaška sodišča. (
15
)
35.
Iz tega izhaja, da je treba, ker je bila staršem očitno priznana pravica do skupnega varstva in vzgoje v državi članici, v kateri so imeli otroci običajno prebivališče pred njihovo premestitvijo, torej v Avstriji, domnevati, da gre pri tem, da je mati otroke odpeljala iz te države članice na Slovaško brez očetovega soglasja, za „neupravičeno premestitev“ v smislu člena 2, točka 11(a), Uredbe št. 2201/2003, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
2. Obseg pristojnosti na podlagi člena 20 Uredbe št. 2201/2003
36.
Naj spomnim, da je oče na obravnavi navedel, da so bile odločbe, ki jih je doslej sprejelo Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V) in ki so se med drugim nanašale na njegovo pravico do stikov, nujne in začasne ter so bile sprejete na podlagi člena 20 Uredbe št. 2201/2003. Poleg tega naj bi to sodišče s tem, da je svojo pristojnost oprlo na to določbo, zavrnilo oba predloga za nujne začasne ukrepe, ki ju je mati vložila v postopku v zvezi s pravico do varstva in vzgoje otroka.
37.
Zato se postavlja vprašanje, ali dejstvo, da je Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V) sprejelo ukrepe na podlagi člena 20 Uredbe št. 2201/2003, pomeni, da se je to sodišče izreklo za pristojno na podlagi te uredbe, in ali bi v tem primeru to priznanje lahko vplivalo na njegovo pristojnost na podlagi člena 15 te uredbe.
38.
Odgovor na to vprašanje jasno izhaja iz člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003. V skladu s to določbo „[d]oločbe te uredbe v nujnih primerih sodiščem države članice ne preprečujejo sprejetja začasnih ukrepov ali ukrepov zavarovanja glede v tej državi nahajajočih se oseb ali premoženja, ki jih predvideva pravo te države članice, tudi v primeru, ko je po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice“.
39.
Sodišče je že razlagalo člen 20(1) Uredbe št. 2201/2003 tako, da lahko sodišča države članice, v kateri je otrok, ob upoštevanju treh kumulativnih pogojev, predpisanih v tej določbi, sprejmejo začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja, ki jih določa pravo te države članice, tudi če je po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice. (
16
) Pojasnilo je, da ta pristojnost pomeni izjemo v sistemu pristojnosti iz te uredbe, zato je treba to določbo razlagati ozko. (
17
) Kot je poudaril generalni pravobranilec Y. Bot, ta določba ni merilo splošne pristojnosti, temveč dovoljenje za ravnanje pod dvojnim pritiskom, ki ga pomenita nevarnost za otroka in potreba po nujnem ukrepanju, da bi se ta nevarnost odvrnila. Omogoča sklicevanje na pravo sodišča ne glede na merilo prvotne pristojnosti. (
18
) Taka določba torej ni pravilo o pristojnosti in posledično ni namenjena dodelitvi pristojnosti za odločanje o zadevi. (
19
) V zvezi s tem je dovolj opozoriti, da se tako sprejeti ukrepi prenehajo uporabljati, ko sodišča, ki so na podlagi iste uredbe pristojna za odločanje o zadevi, sprejmejo ukrepe, ki so po njihovem mnenju primerni. (
20
)
40.
Zato v obravnavani zadevi dejstvo, da je slovaško sodišče na podlagi člena 20 Uredbe št. 2201/2003 sprejelo nujne začasne ukrepe glede očetove pravice do stikov, ne pomeni, da se je to sodišče izreklo za pristojno za odločanje o zadevi, in torej ne more vplivati na pristojnost na podlagi člena 15 te uredbe.
3. Področje uporabe člena 15 Uredbe št. 2201/2003 in njegovo razmerje do člena 10 te uredbe
a) Splošne ugotovitve
41.
Najprej naj poudarim, da so v skladu z uvodno izjavo 12 Uredbe št. 2201/2003, temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti kriterij povezanosti.
42.
V zvezi z načelom prevlade otrokove koristi (
21
) je v uvodni izjavi 33 Uredbe št. 2201/2003 določeno, da je njen namen predvsem zagotoviti spoštovanje temeljnih otrokovih pravic, kakor so določene v členu 24 Listine. Zlasti člen 24(3) Listine za vsakega otroka določa „pravico do rednih osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema staršema, če to ni v nasprotju z otrokovimi koristmi“. (
22
)
43.
V zvezi z načelom povezanosti je treba navesti, da so sodišča v kraju, kjer je otrokovo običajno prebivališče v trenutku, ko je sodišče začelo postopek, na podlagi člena 8 Uredbe št. 2201/2003 zaradi geografske bližine na splošno najprimernejša za odločanje o ukrepih, ki jih je treba sprejeti v otrokovo korist. (
23
) Vendar posebna pravila o pristojnosti, zlasti tista iz členov 10 in 15 navedene uredbe, ki jih bom analiziral v nadaljevanju, pomenijo izjemo od tega pravila o pristojnosti. (
24
)
b) Pravilo o pristojnosti v primeru odvzema otroka, določeno v členu 10 Uredbe št. 2201/2003
44.
V obravnavani zadevi je bilo v skladu z informacijami iz predložitvene odločbe za odločanje o varstvu in vzgoji otrok v skladu s členom 10 Uredbe št. 2201/2003 pristojno Bezirksgericht Bruck an der Leitha (okrajno sodišče v kraju Bruck an der Leitha), ki je sodišče v kraju, kjer sta otroka pred neupravičeno premestitvijo imela običajno prebivališče.
45.
Sodišče je že razsodilo, da pravilo o posebni pristojnosti iz člena 10 Uredbe št. 2201/2003 izniči učinek, ki bi ga imela uporaba splošnega pravila o pristojnosti iz člena 8(1) te uredbe v primeru odvzema otroka, in sicer prenos pristojnosti v državo članico, v kateri bi otrok po odvzemu pridobil novo običajno prebivališče. Ker bi lahko imel storilec nezakonitega dejanja zaradi prenosa pristojnosti postopkovno prednost, člen 10 te uredbe določa, da sodišča države članice, v kateri je otrok običajno prebival pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, vseeno obdržijo pristojnost, razen če so izpolnjeni nekateri pogoji. (
25
) Posledica nevtralizacije, izvedene s to določbo, je namreč ta, da so v primeru neupravičene premestitve pristojna le sodišča države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče pred premestitvijo. Ta sodišča ostanejo pristojna tudi, če se otrok pozneje znajde v vmesnem ali začasnem položaju, ko nima več prejšnjega običajnega prebivališča, novega pa še ne. (
26
)
46.
Sodišče je prav tako odločilo, da se pristojnost sodišč države članice, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo, zaradi odvzema otroka načeloma ne bi smela prenesti na sodišča države članice, v katero je bil otrok odpeljan, tudi če bi po protipravnem odvzemu pridobil običajno prebivališče v tej državi članici. (
27
) Samo če otrok pridobi tako običajno prebivališče v drugi državi članici in je poleg tega izpolnjen eden od pogojev, določenih alternativno v členu 10(b) Uredbe št. 2201/2003, (
28
) je predvideno, da se ta pristojnost prenese. (
29
)
47.
V obravnavanem primeru, čeprav se zdi, da sta otroka pridobila novo običajno prebivališče na Slovaškem, kar mora preveriti predložitveno sodišče, iz spisa ni razvidno, da bi bil izpolnjen eden od alternativnih pogojev iz te določbe. (
30
)
48.
V tem okviru se postavlja vprašanje, ali obstaja hierarhično razmerje med členoma 10 in 15 Uredbe št. 2201/2003, tako da sodišče, ki je običajno „po vsebini“ pristojno za zadevo, ne bi moglo predložiti zadeve sodišču, ki je „primernejše“, če je to sodišče sodišče države članice, v katero je eden od staršev neupravičeno odpeljal otroke.
c) Področje uporabe člena 15 Uredbe št. 2201/2003
49.
Naj poudarim, da Uredba št. 2201/2003 po zgledu Haaške konvencije iz leta 1996 (
31
) vključuje eno od njenih glavnih novosti, in sicer vzpostavitev „mehanizma dialoga med sodišči [držav članic], ki temelji na presoji njihove pristojnosti glede na premisleke o smotrnosti“ v zvezi z načelom prevlade otrokove koristi. (
32
)
50.
Člen 15(1)(b) Uredbe št. 2201/2003 torej določa, da lahko sodišča države članice, ki so po vsebini pristojna za zadevo, če menijo, da bi bilo sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše za obravnavo zadeve ali njenega dela in če je to v korist otroka, izjemoma „zaprosijo sodišče druge države članice, naj prevzame pristojnost v skladu z odstavkom 5“. (
33
)
51.
Ta določba namreč vsebuje pravilo o pristojnosti, ki dopolnjuje pravila iz členov od 8 do 14 Uredbe št. 2201/2003. (
34
) To novo pravilo določa mehanizem za sodelovanje, ki sodišču države članice, ki je na podlagi enega od teh pravil o pristojnosti „po vsebini“ pristojno za zadevo, omogoča, da izjemoma prenese pristojnost na sodišče druge države članice, ki je primernejše za obravnavo zadeve. (
35
) Ta določba daje določeno stopnjo prožnosti sistemu, ki ga določa ta uredba, kadar se zdi, da je „v korist otroka, da njegovo zaščito zagotavljajo druga sodišča, in ne sodišča države njegovega običajnega prebivališča“. (
36
)
52.
Katera sodišča pa so „po vsebini“ pristojna za zadevo na podlagi Uredbe št. 2201/2003?
53.
Ker člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 brez razlikovanja omenja sodišča države članice, ki so „po vsebini“ pristojna za zadevo v skladu s pravili o pristojnosti iz te uredbe, so ta sodišča lahko bodisi sodišča otrokovega običajnega prebivališča, pri katerih je bil začet postopek na podlagi člena 8 navedene uredbe, bodisi eno od sodišč, pristojnih na podlagi členov 9, 10 ali 12 navedene uredbe, ali celo sodišče, pri katerem je bil začet postopek na podlagi člena 13 iste uredbe. (
37
)
54.
V zvezi s tem naj spomnim, da je Sodišče že odločilo, da člen 15 Uredbe št. 2201/2003 dopolnjuje pravila o pristojnosti, določena v členih od 8 do 14 te uredbe, z mehanizmom za sodelovanje, ki sodišču države članice, ki je na podlagi enega od teh pravil pristojno za odločanje o zadevi, omogoča, da izjemoma prenese pristojnost na sodišče druge države članice, ki je primernejše za odločanje o zadevi. (
38
)
55.
Tako ta uredba – kot so upravičeno poudarili nekateri avtorji – „ne glede na podlago za pristojnost sodišča, pri katerem je bil začet postopek na podlagi Uredbe [št. 2201/2003], in kljub prizadevanjem za izpopolnitev in prilagoditev kolizijskih pravil o pristojnosti sodišč, ki jih ta uredba vzpostavlja, s členom 15 dopušča, da tako določeno sodišče ni nujno najprimernejše za odločanje po vsebini“. (
39
)
56.
Vendar je Sodišče v sodbi IQ (
40
) odločilo, da se mehanizem prenosa iz člena 15 Uredbe št. 2201/2003 ne uporablja med dvema sodiščema, ki sta obe pristojni po vsebini na podlagi členov 8 oziroma 12 te uredbe. (
41
) Vendar se taka razlaga nanaša na drugačen položaj kot v obravnavani zadevi, zato ta sodba ne nasprotuje uporabi člena 15 navedene uredbe v obravnavani zadevi. (
42
)
57.
Vsekakor člen 15 Uredbe št. 2201/2003 sodišču, ki je „po vsebini“ pristojno za zadevo v skladu s pravili o pristojnosti iz te uredbe, omogoča, da zadevo odstopi ne le drugemu sodišču, ki je po vsebini pristojno za zadevo, ampak tudi kateremu koli sodišču države članice, vključno s sodiščem, ki se ne šteje za pristojno v skladu z enim od teh pravil, (
43
) kot v primeru prenosa na sodišče države članice, v katero je bil otrok nezakonito odpeljan, v smislu člena 10 te uredbe.
d) Razmerje med členom 15 Uredbe št. 2201/2003 in členom 10 te uredbe
58.
Prvič, kot je Komisija navedla v svojem pisnem stališču, dejstvo, da sta oba člena 10 in 15 Uredbe št. 2201/2003 v poglavju II z naslovom „Pristojnost“ ter oddelku 2 z naslovom „Starševska odgovornost“ navedene uredbe, govori v prid uporabi člena 15 te uredbe, tudi če pristojnost temelji na členu 10 iste uredbe.
59.
Niti iz besedila niti iz sistematike oddelka 2 poglavja II Uredbe št. 2201/2003 ne izhaja, da je možnost, predvidena v členu 15 te uredbe, izključena, če je sodišče pristojno na podlagi člena 10 navedene uredbe. (
44
) Nasprotno, čer člen 15(4) in (5) iste uredbe določa, da v primeru neupoštevanja roka, v katerem mora sodišče druge države članice začeti postopek ali v katerem se mora izreči za pristojno, sodišče, ki je prvo začelo postopek, „nadaljuje z izvrševanjem pristojnosti v skladu s člen[i] od 8 do 14“ Uredbe št. 2201/2003 (moj poudarek), to pomeni, da je zakonodajalec Unije določil, da lahko sodišče države članice, katerega pristojnost sprva temelji na določbah člena 10 navedene uredbe, to možnost veljavno izkoristi in, če se pristojnost ne prenese, nadaljuje z izvrševanjem pristojnosti v skladu s tem členom. (
45
) To analizo potrjuje dejstvo, da lahko pristojno sodišče na podlagi člena 15 navedene uredbe po uradni dolžnosti odloči, da bo sprožilo mehanizem prenosa pristojnosti, čeprav se mora na podlagi odstavka 2 in fine s tem strinjati vsaj ena od strank. (
46
)
60.
Drugič, opozoriti je treba, da člen 15 Uredbe št. 2201/2003 pristojnim sodiščem podeljuje določeno diskrecijsko pravico, vendar v mejah mehanizma, ki ga uvaja ta določba in ki temelji, kot sem že pojasnil, na duhu sodelovanja med sodišči, ki ne ogroža pravne varnosti. (
47
)
61.
Tretjič, poudariti je treba, da iz cilja Uredbe št. 2201/2003, da se zagotovi spoštovanje temeljnih otrokovih pravic iz člena 24 Listine, izhaja, da se morajo v skladu z odstavkom 2 te določbe upoštevati predvsem koristi otroka pri vseh ukrepih, ki se nanašajo nanj, zlasti pri ukrepih javnih organov. Zato je jasno, da je treba pri razlagi te uredbe upoštevati predvsem to korist. Glede na to menim, da kadar je bila, kot v obravnavanem primeru, pristojnost po vsebini določena na podlagi člena 10 navedene uredbe, uporaba člena 15 te uredbe ni vprašljiva. Kot je pravilno poudarila Komisija, je namreč namen uporabe te zadnje določbe, tudi v primeru neupravičene premestitve otroka, odstopanje od pravila, da so načeloma pristojna sodišča države članice, v kateri je otrok imel običajno prebivališče, dokler ni bil odvzet, prav zaradi upoštevanja otrokove koristi. (
48
)
62.
Glede na to menim, da lahko cilj spoštovanja prevlade otrokove koristi, kot ga zagotavljata Uredba št. 2201/2003 in člen 24 Listine, po potrebi upravičuje dva ločena pristopa. Glede na prvi pristop bi bilo mogoče šteti, da v konkretnem primeru prenos zadeve na podlagi člena 15 navedene uredbe na sodišče države članice, v kateri je otrok pridobil običajno prebivališče po neupravičeni premestitvi (ali zadržanju), ni v korist otroka, oziroma glede na drugi pristop, da se izjemoma glede na konkretne okoliščine primera lahko dovoli prenos zadeve na sodišče države članice, v kateri je otrok pridobil običajno prebivališče zaradi neupravičene premestitve.
63.
Po mojem mnenju pa spoštovanje te koristi ne more omogočati, da bi se sodišče, pristojno v zadevah starševske odgovornosti na podlagi člena 10 Uredbe št. 2201/2003, lahko sistematično ali absolutno odpovedalo možnosti, ki jo ima zaradi mehanizma prenosa iz člena 15 te uredbe, kadar bi bilo „bolj primerno“ sodišče na podlagi načela otrokove koristi tisto sodišče države članice, na katere ozemlju je otrok pridobil običajno prebivališče po neupravičeni premestitvi. Člen 15 navedene uredbe namreč zagotavlja potrebno prožnost, ki sodiščem držav članic omogoča, da lahko z odstopanjem od člena 10 te uredbe prevzamejo pristojnost v posebnih primerih, kadar je prenos pristojnosti v korist otroka. (
49
)
64.
V zvezi s tem naj spomnim, da je Sodišče odločilo, da zahteva, v skladu s katero mora biti prenos v otrokovo korist, pomeni, da se mora pristojno sodišče glede na konkretne okoliščine zadeve prepričati, da ni nevarnosti, da bi imel prenos zadeve na sodišče druge države članice, ki ga namerava izvesti, škodljiv vpliv na položaj otroka. Sodišče je pojasnilo, da mora pristojno sodišče zato presoditi negativen vpliv, ki bi ga tak prenos lahko imel na čustvene, družinske in socialne odnose otroka, na katerega se nanaša zadeva, ali na njegovo premoženjsko stanje. (
50
)
65.
Četrtič in nazadnje moram povedati, da v okoliščinah, kot so obravnavane v tej zadevi, tako kot generalna pravobranilka E. Sharpston (
51
) dvomim, da je treba načelo, po katerem je treba izjeme ali odstopanja od pravila razlagati ozko, uporabiti brez pridržkov. V primeru člena 10 Uredbe št. 2201/2003 namreč pravilo, da sodišče v kraju, kjer je bilo prejšnje običajno prebivališče, obdrži pristojnost, sicer ustreza enemu od temeljnih načel te uredbe, in sicer načelu odvzema pravnega učinka protipravnemu dejanju starša, ki je otroka odpeljal, izjema pa ustreza drugemu temeljnemu načelu, saj gre za pravilo o pristojnosti, zasnovano na podlagi otrokove koristi v skladu s členom 24 Listine in zlasti kriterija povezanosti. (
52
)
66.
Zato je treba ob upoštevanju besedila, sistematike in ciljev Uredbe št. 2201/2003 ugotoviti, da je možnost prenosa pristojnosti izjemoma mogoča tudi, kadar je predviden prenos pristojnosti na sodišče v državi članici, v katero je bil zadevni otrok nezakonito odpeljan, če se pristojno sodišče glede na konkretne okoliščine primera ustrezno prepriča, da prenos izpolnjuje tri kumulativne pogoje iz člena 15(1) te uredbe, pri čemer je najpomembnejši pogoj, da je prenos v korist zadevnega otroka.
67.
Ti pogoji so predmet drugega vprašanja za predhodno odločanje.
C.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje
68.
Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem za predhodno odločanje izvedeti, ali so pogoji iz člena 15(1) Uredbe št. 2201/2003 izčrpni, in če so, pod katerim/i pogojem/i se lahko upošteva zahtevek za vrnitev otroka, vložen na podlagi člena 8, prvi odstavek in tretji odstavek, točka (f), Haaške konvencije iz leta 1980, o katerem še ni bilo dokončno odločeno. (
53
)
69.
Pred analizo teh pogojev, da bi se ugotovilo, ali lahko pristojna sodišča pri preučitvi uporabe člena 15 Uredbe št. 2201/2003 upoštevajo postopek vrnitve na podlagi te določbe (razdelek 2), bom navedel nekaj premislekov v zvezi z vsemi pravili, ki jih določata ta uredba in Haaška konvencija iz leta 1980, ter dejanskim okvirom, v katerega je umeščen ta zahtevek za vrnitev otrok, kot izhaja iz predložitvene odločbe in odgovorov na vprašanja Sodišča na obravnavi (razdelek 1).
1. Zahtevek za vrnitev otrok v skladu s Haaško konvencijo iz leta 1980 in členom 11 Uredbe št. 2201/2003
70.
Najprej opozarjam, da v členih od 8 do 11, 13 in 20 določa poseben postopek za „zagotovitev čimprejšnje vrnitve otroka v državo njegovega običajnega prebivališča“. (
54
) Kadar pride do neupravičene premestitve otrok znotraj Unije, kot v postopku v glavni stvari, Uredba št. 2201/2003 „zlasti v členu 11 dopolnjuje in natančneje opredeljuje navedena pravila iz Konvencije“. (
55
) Zaradi prekrivanja in tesne povezanosti med določbami te uredbe in določbami te konvencije, lahko določbe te konvencije vplivajo na pomen, obseg in učinkovitost pravil iz navedene uredbe. (
56
)
71.
Drugič, ugotavljam, da je Sodišče že razlagalo razmerje med členom 60 in členom 62(2) Uredbe št. 2201/2003 (
57
) in razsodilo, da „premestitev otrok iz ene države članice v drugo ureja skupek pravil […], ob čemer velja, da imajo [določbe te uredbe] prednost na področju uporabe te uredbe“. (
58
)
72.
Glede na to je iz predložitvene odločbe in odgovorov strank na vprašanja Sodišča razvidno, da Okresny sùd Bratislava I (okrajno sodišče Bratislava I) vsaj do dneva obravnave ni dokončno odločilo o zahtevku za vrnitev otrok, ki ga je oče 3. avgusta 2020 vložil pri tem sodišču. (
59
) V zvezi s tem je oče pojasnil, da to sodišče ni odločilo v razumnem roku med drugim zato, ker je bil prvi sodnik, ki je obravnaval zahtevek za vrnitev, zaradi kazenskega postopka zaradi poneverbe suspendiran in je bilo treba postopek vrnitve zaupati drugemu sodniku. (
60
)
73.
Zato se postavlja vprašanje, ali se te okoliščine lahko upoštevajo v okviru konkretne presoje vsakega od pogojev iz člena 15 Uredbe št. 2201/2003. Na to bom odgovoril v nadaljevanju.
2. Upoštevanje zahtevka za vrnitev kot elementa dejanskega stanja pri presoji izčrpnih pogojev iz člena 15 Uredbe št. 2201/2003
74.
Iz člena 15(1) Uredbe št. 2201/2003 jasno izhaja, da so pogoji v tej določbi našteti taksativno.
75.
Sodišče je že odločilo, da se lahko pristojnost prenese na sodišče druge države članice na podlagi člena 15 Uredbe št. 2201/2003 le, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer, da obstaja povezava med otrokom in drugo državo članico v smislu člena 15(3), od (a) do (e), te uredbe, da sodišče, ki je po vsebini pristojno za zadevo, meni, da je sodišče te druge države članice primernejše za obravnavo zadeve, ter da mora biti prenos v otrokovo korist, tako da ni nevarnosti, da bi prenos škodljivo vplival na položaj zadevnega otroka. (
61
) Tako mora sodišče države članice, ki je običajno pristojno za obravnavanje neke zadeve, za to, da bi lahko zaprosilo za prenos pristojnosti na sodišče druge države članice, ovreči močno domnevo v prid ohranitve svoje pristojnosti, ki izhaja iz te uredbe. (
62
) Da bi ovrglo to domnevo, to sodišče ne more upoštevati drugih pogojev kot te, naštete v členu 15 te uredbe, ki jih Sodišče razlaga ozko.
76.
Komisija je v svojem pisnem stališču pojasnila, da po njenem mnenju sam obstoj zahtevka za vrnitev na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, o katerem v državi članici, v katero je bil otrok neupravičeno odpeljan, še ni bila sprejeta dokončna odločitev, ne vpliva samodejno na vprašanje, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 15 Uredbe št. 2201/2003. V odgovoru na vprašanje, ki ga je Sodišče postavilo na obravnavi, je pojasnila, da pristojno sodišče take okoliščine verjetno ne bo upoštevalo pri presoji prvega pogoja v zvezi z obstojem „posebne povezanosti“ med otrokom in drugo državo članico. V zvezi s tem pogojem je Sodišče že odločilo, da so zadeve, v katerih manjkajo elementi, taksativno našteti v členu 15(3), od (a) do (e), te uredbe, že od samega začetka izključene iz mehanizma prenosa pristojnosti. (
63
) Drugače povedano, taka „posebna povezanost“ obstaja samo, če je – tako kot v obravnavani zadevi – izpolnjenih eno ali več meril iz te določbe. (
64
) Zato obstoj postopka vrnitve iz naslova Haaške konvencija iz leta 1980 ne more vplivati na presojo teh meril.
77.
Vendar je Komisija dodala, da bi z dejanskega vidika obstoj zahtevka za vrnitev pristojno sodišče verjetno upoštevalo pri presoji drugega in tretjega pogoja, torej v okviru presoje obstoja sodišča, „primernejšega“ za obravnavo zadeve ali njenega dela, in koristi otroka v primeru morebitnega prenosa na sodišče države članice, s katero je otrok posebej povezan.
78.
S tem pristopom se strinjam, če se nanaša na upoštevanje dejanske okoliščine, in sicer obstoja zahtevka za vrnitev, o katerem še ni bilo dokončno odločeno.
79.
V zvezi s pogojem, ki se nanaša na obstoj sodišča, ki je „primernejše“ za obravnavo zadeve, je Sodišče že odločilo, da mora pristojno sodišče, ki se namerava izreči za nepristojno, prepričati, ali lahko prenos prinese „dejansko in konkretno dodano vrednost“ pri sprejetju odločbe v zvezi z otrokom, glede na drugo možnost, ko bi zadevo še naprej obravnavalo pristojno sodišče. (
65
)
80.
V tem primeru je bilo na obravnavi pojasnjeno, da se v primeru uporabe člena 15 Uredbe št. 2201/2003 pristojnost z avstrijskega sodišča eventualno ne bi prenesla na Okresny sùd Bratislava I (okrajno sodišče Bratislava I), temveč na Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V), ki je na podlagi člena 20 te uredbe in člena 14 Uredbe št. 4/2009 že izdalo več odločb o nujnih začasnih ukrepih v zvezi s pravico očeta do stikov z otrokom in pravico otrok do preživnine. To je torej pomemben dejavnik za presojo, ali bo to drugo sodišče primernejše za obravnavo zadeve.
81.
Po drugi strani pa bi bila več kot dveletna zamuda v postopku vrnitve pred Okresny sùd Bratislava I (okrajno sodišče Bratislava I) dejavnik, ki ga je treba upoštevati pri ugotovitvi, da to sodišče ni primernejše v smislu člena 15(1) Uredbe št. 2201/2003. Dejstvo, da sodišče države članice, ki mu namerava pristojno sodišče odstopiti zadevo, še ni odločilo o zahtevku za vrnitev otrok, je v okviru preverjanja, ali je sodišče primernejše za obravnavo zadeve, dejansko neugoden element, saj začasno v skladu s členom 16 Haaške konvencije iz leta 1980 (
66
) niti to sodišče niti druga sodišča te države članice ne smejo meritorno odločiti o zadevi. (
67
)
82.
V zvezi s pogojem, ki se nanaša na korist otroka, bi bila v nasprotju s to koristjo tako prenos zadeve na sodišče, ki ni zagotovilo takojšnje vrnitve otroka v državo njegovega običajnega prebivališča, s čimer bi prišlo do precejšnje zamude, (
68
) kot tudi prenos na sodišče, ki ne more meritorno odločiti o zadevi v zvezi s pravico do varstva in vzgoje, ker mu člen 16 Haaške konvencije iz leta 1980 začasno preprečuje sprejetje odločitve. (
69
)
83.
Glede na navedeno se mi zdi, da takega prenosa pristojnosti ni mogoče popolnoma izključiti. Dejstvo, da mora biti prenos pristojnosti na sodišče druge države članice, ki ga namerava na podlagi člena 15 Uredbe št. 2201/2003 izvesti pristojno sodišče, v otrokovo korist, pomeni, da se mora pristojno sodišče glede na konkretne okoliščine zadeve prepričati, da se s tem prenosom spoštujejo temeljne pravice otroka. Res je, da člen 11(8) te uredbe določa, da „[n]e glede na sodno odločbo, da se otrok ne vrne, na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, je kakršna koli kasnejša sodna odločba, ki zahteva vrnitev otroka in jo izda na podlagi te uredbe pristojno sodišče, izvršljiva […], da bi se zagotovila vrnitev otroka“. (
70
) To pomeni, da odločba, da se otrok ne vrne, povzroči „pogojno sprejetje“ pristojnega sodišča, ki ima v tem primeru zadnjo besedo glede vrnitve otroka. (
71
) Vendar tudi v tem primeru zaradi nezakonitosti otrokove premestitve pristojna sodišča ne morejo samodejno sprejeti odločbe o „vrnitvi kljub temu“ v smislu člena 11(8) navedene uredbe, ne da bi upoštevala okoliščine, ki bi lahko bile v prid temu, da otrok ostane v državi članici, v katero je bil nezakonito odpeljan. (
72
)
84.
Pristojno sodišče mora zato v vseh primerih podrobno presoditi otrokovo korist, ki je bistvena za upoštevanje otrokovih interesov in spoštovanje njegovih temeljnih pravic. V zvezi s tem po eni strani opozarjam, da načela vzajemnega zaupanja in priznavanja, na katerih temelji Uredba št. 2201/2003, pomenijo ustrezno raven sodelovanja in obveščanja med sodišči države članice, v katero je bil zadevni otrok nezakonito odpeljan, in sodišči države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo. Po drugi strani pa poudarjam, da člen 15 te uredbe dopušča določeno stopnjo prožnosti sistema, ki ga določa Uredba, kadar se zdi, da je v korist otroka, da njegovo zaščito zagotavljajo druga sodišča, in ne sodišče države članice njegovega običajnega prebivališča.
V. Predlog
85.
Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, da Landesgericht Korneuburg (deželno sodišče v Korneuburgu, Avstrija) odgovori tako:
1.
Člen 15 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000
je treba razlagati tako, da
lahko sodišče države članice, ki je pristojno za odločanje o varstvu in vzgoji otroka na podlagi člena 10 te uredbe kot sodišče države članice, v kateri je imel ta otrok običajno prebivališče neposredno pred svojo neupravičeno premestitvijo, izjemoma v skladu s členom 15(1)(b) navedene uredbe prosi, da sodišče države članice, v katero je eden od staršev otroka nezakonito odpeljal in v kateri otrok prebiva skupaj z njim, prevzame pristojnost, če se pristojno sodišče glede na konkretne okoliščine zadeve ustrezno prepriča, da prenos izpolnjuje tri kumulativne pogoje iz člena 15(1) te uredbe, pri čemer je najpomembnejši pogoj, da je prenos v korist zadevnega otroka.
2.
Člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003
je treba razlagati tako, da
so po eni strani pogoji iz te določbe izčrpni, po drugi strani pa obstoj zahtevka za vrnitev otroka v skladu s členom 8, prvi odstavek in tretji odstavek, točka (f), Konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok, sklenjene v Haagu 25. oktobra 1980, o katerem še ni bila sprejeta dokončna odločba, ne preprečuje uporabe člena 15 te uredbe. Vendar je obstoj takega zahtevka dejanska okoliščina, ki jo lahko pristojno sodišče upošteva pri presoji pogojev v zvezi z ugotavljanjem, ali obstaja sodišče, ki je primernejše za obravnavo zadeve, in korist otroka v primeru prenosa pristojnosti na sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, kot je določeno v členu 15(1) navedene uredbe.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Obrazložitveno poročilo h Konvenciji, pripravljeni na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji, o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih, tako imenovani Konvenciji „Bruselj II“, ki ga je pripravila Alegría Borrás (UL 1998, C 221, str. 27, v nadaljevanju: poročilo Borrás).
(
3
)	Poročilo Borrás (točka 40).
(
4
)	Uredba Sveta z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243).
(
5
)	Na obravnavi je oče poudaril, da je v nasprotju z navedbami v predložitveni odločbi v Avstriji samozaposlen.
(
6
)	Glej zlasti sodbo z dne 28. oktobra 2021, X‑Beteiligungsgesellschaft (DDV – zaporedna plačila) (C‑324/20, EU:C:2021:880, točka 31 in navedena sodna praksa).
(
7
)	Glej točki 9 in 82 teh sklepnih predlogov.
(
8
)	Mati je na obravnavi potrdila obstoj teh postopkov in navedla, da v zvezi s pravico do stikov tečejo trije postopki pri Okresny sùd Bratislava V (okrajno sodišče Bratislava V). Navedla je, da sta bila dva druga postopka v zvezi z očetovima predlogoma za postavitev psihologa in določitev običajnega prebivališča otrok na njegovem domu v Avstriji pred tem sodiščem ustavljena.
(
9
)	Glej točko 24 teh sklepnih predlogov.
(
10
)	Uredba z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah (UL 2009, L 7, str. 1).
(
11
)	Člen 9 Uredbe št. 2201/2003, ki določa pravilo o pristojnosti sodišč otrokovega prejšnjega običajnega prebivališča v primeru zakonite premestitve, je predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C‑372/22, CM, glede katerega teče postopek pred Sodiščem.
(
12
)	Glej točko 41 in naslednje teh sklepnih predlogov.
(
13
)	Naj pripomnim, da je ta opredelitev podobna opredelitvi iz člena 3 Haaške konvencije iz leta 1980. Glej tudi v tem smislu člen 11(1) Uredbe št. 2201/2003.
(
14
)	Sodba z dne 5. oktobra 2010, McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, točki 43 in 44). Spomniti je treba, da je v skladu s členom 2, točka 9, Uredbe št. 2201/2003 „pravica do varstva in vzgoje“ opredeljena tako, da „vključuje pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča“. Sodišče je tako v točki 41 te sodbe razsodilo, da je ta opredelitev avtonomna v razmerju do prava držav članic in da „pravice do varstva in vzgoje otrok za namene uporabe te uredbe vsekakor vključujejo pravico imetnika teh pravic do določitve kraja otrokovega prebivališča“ (moj poudarek). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi A (C‑262/21 PPU, EU:C:2021:592, točka 44).
(
15
)	Naj spomnim, da vprašanji za predhodno odločanje temeljita na predpostavki, da je mati otroke nezakonito odpeljala iz Avstrije na Slovaško, in sicer brez soglasja očeta, ki mu je prav tako priznana pravica do varstva in vzgoje v državi članici, v kateri so imeli otroci običajno prebivališče neposredno pred tako premestitvijo.
(
16
)	V zvezi s tem glej sodbi z dne 2. aprila 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, točka 47), in z dne 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, točka 39).
(
17
)	Sodba z dne 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, točka 38). V skladu s teorijo to pomeni, da lahko nujne začasne ukrepe sprejmejo le sodišča, ki niso pristojna na podlagi druge določbe Uredbe št. 2201/2003, kot je v tem primeru. Glej v tem smislu Pertegás Sender, M. in Mariottini, C. M., „Article 20“, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U., in Mankowski, P. (ur.), Sellier European Law Publishers, 2017, 2. izdaja, str. 276, točka 21.
(
18
)	Stališče generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:762, točka 83). V sodbi z dne 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810), je Sodišče odločilo, da se ta določba ne uporablja, če ena od oseb, ki jih zadevajo sprejeti začasni ukrepi, na primer eden od staršev, ni bila prisotna v zadevni državi članici. Nasprotno je generalna pravobranilka E. Sharpston v sklepnih predlogih v zadevi Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:296, točka 147) menila, da se „le na podlagi prisotnosti otroka določa, ali se lahko sprejmejo nujni začasni ukrepi glede njega“. Tudi v teoriji se je ta razlaga Sodišča štela za ozko. Glej zlasti Pertegás Sender, M. in Mariottini, C. M., op. cit., str. 279, točka 34, opomba 39. V zvezi s tem naj opozorim, da Uredba Sveta (EU) 2019/1111 z dne 25. junija 2019 o pristojnosti, priznavanju in izvrševanju odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o mednarodnem protipravnem odvzemu otrok (UL 2019, L 178, str. 1), ki je nasledila Uredbo št. 2201/2003, te sodne prakse ni kodificirala. Glej člen 15(1)(a) in člen 27(5) Uredbe 2019/1111.
(
19
)	Glej tudi Praktični vodnik za uporabo Uredbe Bruselj II a (dokument, ki so ga pripravile službe Komisije ob posvetovanju z Evropsko pravosodno mrežo), 2015, str. 23.
(
20
)	Glej člen 20(2) Uredbe št. 2201/2003.
(
21
)	Glej člen 3(1) Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah, sklenjene v New Yorku 20. novembra 1989 (United Nations Treaty Series, zvezek 1577, str. 3): „Pri vseh dejavnostih v zvezi z otroki, bodisi da jih vodijo državne bodisi zasebne ustanove za socialno varstvo, sodišča, upravni organi ali zakonodajna telesa, morajo biti otrokove koristi glavno vodilo“. To konvencijo so ratificirale vse države članice.
(
22
)	Člen 24 Listine določa še dve drugi temeljni načeli otrokovih pravic: pravico do svobodnega izražanja mnenja v skladu s svojo starostjo in zrelostjo (odstavek 1) in pravico, da se pri vseh ukrepih, ki se nanašajo na otroka, upoštevajo predvsem koristi otroka (odstavek 2).
(
23
)	V tem smislu glej zlasti sodbi z dne 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, točka 36), in z dne 14. julija 2022, CC (Prenos običajnega prebivališča otroka v tretjo državo) (C‑572/21, EU:C:2022:562, točka 7).
(
24
)	V skladu s členom 8(2) Uredbe št. 2201/2003 se „odstavek 1 uporablja ob upoštevanju določb členov 9, 10 in 12“.
(
25
)	V tem smislu glej sodbo z dne 24. marca 2021, MCP (C‑603/20 PPU, EU:C:2021:231, točka 45). Glej tudi sodbo z dne 1. julija 2010, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 41).
(
26
)	Spomniti je treba, da člen 10 Uredbe št. 2201/2003 v takem vmesnem položaju nasprotuje tudi uporabi merila subsidiarne pristojnosti iz člena 13 te uredbe, ki temelji na sami navzočnosti otroka. Glej v tem smislu Pataut, É. in Gallant, E., „Article 10“, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, op. cit., str. 125, točka 10.
(
27
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 1. julija 2010, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 44), in sklep z dne 10. aprila 2018, CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, točka 51).
(
28
)	Ti alternativni pogoji se nanašajo bodisi na privolitev nosilca pravice do varstva in vzgoje v prenos (člen 10(a)) bodisi na druge okoliščine, ki so povezane s potekom časa in ki lahko odpravijo nezakonitost premestitve (člen 10(b)).
(
29
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 1. julija 2010, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 41), in sklep z dne 10. aprila 2018, CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, točka 46).
(
30
)	Predložitveno sodišče zlasti ni navedlo, ali odločba Landesgericht Korneuburg (deželno sodišče v Korneuburgu) o izključni pravici do varstva in vzgoje, ki jo je 23. junija 2021 potrdilo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče), „ne nalaga vrnitve otroka“ v smislu člena 10(b)(iv) Uredbe št. 2201/2003. Vsekakor se glede na to, da je do neupravičene premestitve otrok prišlo 8. julija 2020, zdi, da pogoj iz te določbe, in sicer, da sta otroka prebivala na Slovaškem „najmanj eno leto“ po tem, ko je oče izvedel za njuno premestitev v to državo članico, ni izpolnjen, kar mora preveriti predložitveno sodišče. V tem primeru slovaška sodišča ne pridobijo pristojnosti na podlagi te določbe. V zvezi s tem glej sodbo z dne 1. julija 2010, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 46).
(
31
)	Konvencija o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju, uveljavljanju in sodelovanju glede starševske odgovornosti in ukrepov za varstvo otrok, sklenjena 19. oktobra 1996 v Haagu (v nadaljevanju: Haaška konvencija iz leta 1996). Glej člena 8 in 9 (pristojnost, ki se prenese na ustrezno sodišče ali ki jo to sodišče zahteva) te konvencije.
(
32
)	Gallant, E., „Le forum non conveniens de l'article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2017, št. 3, str. od 464 do 471, zlasti str. 465. Glej tudi Pataut, É., in Gallant, E., op. cit., str. od 172 do 185, zlasti str. 173 in 174, točke od 1 do 5.
(
33
)	Člen 15(5) Uredbe št. 2201/2003 določa, da „[s]odišča te druge države članice lahko, kadar je to zaradi posebnih okoliščin v korist otroka, sprejmejo pristojnost v šestih tednih od začetka postopka pred njimi v skladu z odstavkom 1(a) ali 1(b). V tem primeru sodišče, pred katerim se je po[s]topek najprej začel, odkloni pristojnost. V nasprotnem primeru sodišče, pred katerim se je po[s]topek najprej začel, nadaljuje z izvrševanjem pristojnosti v skladu s členi od 8 do 14.“ Glej tudi uvodno izjavo 13 te uredbe.
(
34
)	Sodba z dne 19. novembra 2015, P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, točka 44).
(
35
)	Ne sme se pozabiti, da se ta mehanizem zgleduje po doktrini forum non conveniens. Vendar pa med obema instrumentoma obstajajo razlike. Mehanizem iz člena 15 Uredbe št. 2201/2003 namreč v odstavku 3 „natančno našteva mogoče alternativne sodne pristojnosti, s čimer naj bi se zmanjšala negotovost, ki naj bi bila značilna za doktrino forum non conveniens“. Te omejitve torej omogočajo „usmerjanje [tega] mehanizma“. V tem smislu glej Ancel, B., in Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, št. 94(4), str. od 569 do 605, zlasti str. 595, točka 28.
(
36
)	Glej obrazložitveno poročilo k Haaški konvenciji iz leta 1996, ki ga je pripravil Paul Lagarde (v nadaljevanju: Lagardovo poročilo). Actes et documents de la dix-huitième session de la Conférence de La Haye de droit international privé, 1996, zvezek II, str. 558, točka 52 in naslednje.
(
37
)	Glej zlasti Ancel, B., in Muir Watt, H., op. cit., str. 595, točka 29, in Corneloup, S., „Les règles de compétence relatives à la responsabilité parentale“, Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, zbornik simpozija, ki ga je 7. in 8. aprila 2005 organiziral Centre de droit de la famille de l'université Lyon III, Dalloz, 2005, str. od 69 do 84, zlasti str. 81, točka 16, opomba 46.
(
38
)	Sodba z dne 19. novembra 2015, P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, točka 44). To je razlaga Komisije, ki predvideva prenos zadeve, „kadar je sodišče države članice […] začelo postopek v skladu s členi od 8 do 14 [Uredbe št. 2201/2003]“, glej Praktični vodnik za uporabo Uredbe Bruselj IIa, op. cit., str. 37, točka 3.3.4.4.
(
39
)	Glej Ancel, B. in Muir Watt, H., op. cit., str. 595, točka 28. Moj poudarek. V tem smislu glej tudi Corneloup, S., op. cit., str. 81, točka 16, opomba 46.
(
40
)	Sodba z dne 4. oktobra 2018 (C‑478/17, EU:C:2018:812, točka 49 in izrek).
(
41
)	Generalni pravobranilec M. Wathelet pa je v sklepnih predlogih v zadevi IQ (C‑478/17, EU:C:2018:552, točka 59 in naslednje) predstavil nasprotno mnenje.
(
42
)	Pojasniti je treba, da razlaga, ki jo je Sodišče podalo v točkah od 33 do 40 sodbe z dne 4. oktobra 2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812), upošteva položaj, obravnavan v postopku v glavni stvari v tej zadevi, in sicer, prvič, da pogoj iz člena 15(1) Uredbe št. 2201/2003 glede obstoja „posebne povezanosti“ v obravnavani zadevi ni bil izpolnjen in, drugič, da je pristojnost romunskega sodišča, ki je prvo začelo postopek, temeljila na členu 12(1)(b) te uredbe, torej na sporazumu nosilcev starševske odgovornosti o pristojnosti. Zato v teh posebnih okoliščinah prenos pristojnosti na drugo sodišče ni bil mogoč. V obravnavani zadevi pa je položaj drugačen, in sicer je po eni strani pogoj glede obstoja „posebne povezanosti“ načeloma izpolnjen, ker imajo zadevni otroci slovaško državljanstvo, po drugi strani pa med nosilcema skupnega skrbništva nad otroki ni dogovora iz člena 12(1)(b) te uredbe.
(
43
)	Glej Pataut, É. in Gallant, E., op. cit., str. 176, točka 8: „Posledica tega pravila o pristojnosti je, da daje pristojnost vsakemu sodišču države članice, [predvsem] če obstaja posebna povezanost med sodiščem in otrokom“. Moj poudarek in prevod.
(
44
)	V zvezi s tem se strinjam tudi s trditvijo Komisije, da dejstvo, da se je zakonodajalec Unije odločil, da bo v isti oddelek vključil člena 10 in 11 Uredbe št. 2201/2003 o ugrabitvi in vrnitvi otrok skupaj z vsemi drugimi določbami o pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, ne omogoča trditve, da sta člena 10 in 11 te uredbe lex specialis. Čeprav je res, da je prvotni predlog Komisije uvedel drugo poglavje v zvezi z odvzemom otroka, katerega del je bil člen 10 (člen 21 osnutka), zakonodajalec Unije te strukture ni obdržal. Glej UL 2002, C 203 E, str. 155.
(
45
)	Sodba z dne 19. novembra 2015, P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, točka 44).
(
46
)	Glej v tem smislu Ancel, B. in Muir Watt, H., op. cit., str. 595, točka 28. Naj spomnim, člen 15(2)(b) Uredbe št. 2201/2003 določa, da se „[o]dstavek 1 […] uporabi po uradni dolžnosti“. V zvezi s tem isti odstavek na koncu določa, da se mora „[s] prenosom po uradni dolžnosti ali na podlagi zahteve sodišča druge države članice […] strinjati vsaj ena od strank“.
(
47
)	Glej točko 49 in naslednje ter opombo 35 teh sklepnih predlogov.
(
48
)	„[Č]e je [prenos] v korist otroka“ (člen 15(1)).
(
49
)	Gre za člen 8 Haaške konvencije iz leta 1996, glej Lagardovo poročilo (točka 53). Poleg tega ta konvencija izključuje uporabo pravila, imenovanega „načelo perpetuatio fori“, med pogodbenicami, glej točko 42 tega poročila.
(
50
)	Sodba z dne 27. oktobra 2016, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, točka 59).
(
51
)	Stališče v zadevi Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:344, točka 44). V zvezi s tem je generalna pravobranilka E. Sharpston dalje menila, da „je kriterij povezanosti po naravi tak, da lahko z minevanjem časa privede do različnih rezultatov“.
(
52
)	O prenosu pristojnosti na sodišče druge države članice glej člena 12 in 13 ter uvodni izjavi 26 in 27 Uredbe 2019/1111. Zakonodajalec Unije ni izključil možnosti, da bi se sodišče, pristojno na podlagi člena 9 te uredbe (pristojnost v primerih neupravičene premestitve ali zadržanja otroka), izreklo za ne pristojno za zadevo, ki se nanaša na pravico do varstva in vzgoje otroka.
(
53
)	Člen 8, prvi odstavek, Haaške konvencije iz leta 1980 določa: „Katerakoli oseba, institucija ali drugo telo, ki trdi, da je bila s tem, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, kršena pravica do skrbi zanj [pravica do varstva in vzgoje], se lahko obrne na centralni izvršilni organ države, v kateri je otrokovo stalno prebivališče [običajno prebivališče], ali na centralni izvršilni organ katerekoli druge pogodbenice za pomoč pri zagotovitvi vrnitve otroka.“ Tretji odstavek, točka (f), tega člena določa: „K prošnji se lahko priloži[…] potrdilo ali garantno pismo, ki ga izda centralni izvršilni organ ali drug pristojen organ države, v kateri je otrokovo stalno prebivališče, ali uradna oseba, in sicer v zvezi z relevantnim pravom te države.“
(
54
)	Glej obrazložitveno poročilo k Haaški konvenciji iz leta 1980, ki ga je pripravila Elisa Pérez Vera, (točki 10 in 16). Glej tudi preambulo k tej konvenciji. Glej zlasti sodbo z dne 8. junija 2017, OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, točka 61).
(
55
)	Sodišče je namreč pojasnilo, da je iz vsebine določb člena 11 Uredbe št. 2201/2003 razvidno, da „bodisi temeljijo na pravilih iz Haaške konvencije iz leta 1980 bodisi določajo posledice uporabe teh pravil. Ti dve kategoriji določb tako tvorita nedeljivo normativno celoto, ki se uporablja za postopke vrnitve otrok, ki so bili neupravičeno premeščeni znotraj Unije“ (mnenje 1/13 (pristop tretjih držav k Haaški konvenciji) z dne 14. oktobra 2014 (EU:C:2014:2303, točki 77 in 78) in sodba z dne 16. februarja 2023, Rzecznik Praw Dziecka in drugi (Odložitev izvršitve odločbe o vrnitvi) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, točka 62). Moj poudarek. O splošnih značilnostih v zvezi s postopkom vrnitve na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980 in člena 11 Uredbe št. 2201/2003 glej sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Emiliouja v zadevi Rzecznik Praw Dziecka in drugi (Odložitev izvršitve odločbe o vrnitvi) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:21, točke od 28 do 31). V zvezi z zahtevki za vrnitev, vloženimi po 1. avgustu 2022, ta pravila dopolnjujejo členi od 22 do 29 Uredbe 2019/1111.
(
56
)	Glej v tem smislu mnenje 1/13 (pristop tretjih držav k Haaški konvenciji) z dne 14. oktobra 2014 (EU:C:2014:2303, točka 85) in sodbo z dne 16. februarja 2023, Rzecznik Praw Dziecka in drugi (Odložitev izvršitve odločbe o vrnitvi) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, točka 63).
(
57
)	Naj spomnim, „da je na podlagi člena 60 Uredbe št. 2201/2003 s to uredbo med državami članicami nadomeščena Haaška konvencija iz leta 1980, kolikor se nanaša na zadeve, urejene s to uredbo. Ob upoštevanju primarnosti te uredbe ta konvencija še naprej učinkuje med državami članicami, ki so njene pogodbenice, ob spoštovanju člena 60, v skladu s členom 62(2) iste uredbe, kot je to navedeno v njeni uvodni izjavi 17“ (sodba z dne 5. oktobra 2010, McB., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, točka 36). Moji poudarki. Glej tudi stališče generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi McB (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:544, točka 40).
(
58
)	Sodba z dne 5. oktobra 2010, McB. (C‑400/10 PPU, EU:.C:2010:582, točka 36) (moj poudarek) in mnenje 1/13 (pristop tretjih držav k Haaški konvenciji) z dne 14. oktobra 2014 (EU:C:2014:2303, točka 87).
(
59
)	Oče je namreč navedel, da je bil njegov zahtevek za vrnitev 15. julija 2021 sicer zavrnjen z odločbo tega sodišča, torej skoraj leto dni po njegovi vložitvi, vendar je bila ta zavrnilna odločba po njegovi pritožbi razveljavljena z odločbo z dne 13. oktobra 2022, ker bi moralo to sodišče ugotoviti, ali je bivanje staršev temeljilo na njihovi želji, da bi središče svojih interesov vzpostavili v Avstriji, in ali je treba poznejši vpis otrok v šolo na Slovaškem obravnavati kot spremembo njihovega običajnega prebivališča.
(
60
)	Naj spomnim, da člen 11(3) Uredbe št. 2201/2003 določa, da sodišče, pri katerem je vložen zahtevek za vrnitev otroka, „ukrepa […] kar se da hitro“ in izda sodno odločbo v roku šestih tednov po vložitvi zahtevka, razen takrat, kadar izjemne okoliščine to onemogočajo. V zvezi s tem glej sodbo z dne 16. februarja 2023, Rzecznik Praw Dziecka in drugi (Odložitev izvršitve odločbe o vrnitvi) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, točka 71).
(
61
)	V tem smislu glej sodbo z dne 27. oktobra 2016, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, točke 50, 55, 56 in 58), in sklep z dne 10. julija 2019, EP (Starševska odgovornost in primernejše sodišče) (C‑530/18, EU:C:2019:583, točka 31).
(
62
)	Glej sodbo z dne 27. oktobra 2016, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, točka 49), in sklep z dne 10. julija 2019, EP (Starševska odgovornost in primernejše sodišče) (C‑530/18, EU:C:2019:583, točka 30).
(
63
)	Glej sodbo z dne 27. oktobra 2016, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, točke 50, 55, 56 in 58), in sklep z dne 10. julija 2019, EP (Starševska odgovornost in primernejše sodišče) (C‑530/18, EU:C:2019:583, točka 28).
(
64
)	V obravnavani zadevi je iz odločbe o vrnitvi razvidno, da je izpolnjen vsaj eden od pogojev, na podlagi katerega je mogoče šteti, da je otrok posebej povezan z državo članico v smislu člena 15(1) in (3)(c) Uredbe št. 2201/2003, in sicer, da sta otroka slovaška državljana.
(
65
)	Glej sodbo z dne 27. oktobra 2016, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, točki 57 in 61 ter druga točka izreka).
(
66
)	Naj spomnim, da v skladu s členom 16 Haaške konvencije iz leta 1980, „[k]o dobi sodni ali upravni organ pogodbenice, v katero je bil otrok odpeljan ali v kateri je zadržan, obvestilo o tem, da je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu, ne izda meritorne odločbe o pravici do skrbi za otroka, dokler se ne ugotovi, da se otrok ne bo vrnil na podlagi te konvencije ali če ni vložena prošnja na podlagi te konvencije – v razumnem časovnem obdobju po prejemu obvestila“. Moj poudarek. V zvezi s členom 16 te konvencije A. Borrás navaja, da „tudi če bi se običajno prebivališče spremenilo in bi bilo zato mogoče uporabiti merila, predvidena v [Bruseljski konvenciji], bi prednost člena 16 Haaške konvencije [iz leta 1980] preprečevala sprejetje ukrepov, s katerimi bi se spremenila starševska odgovornost, dokler ne bi bila sprejeta odločba o vrnitvi ali odločba, da se otrok ne vrne“ (poročilo Borrás, točka 41).
(
67
)	Naj spomnim, da je ta določba začasna, torej se uporablja le toliko časa, dokler se ne odloči o zahtevku za vrnitev, in splošna, saj zadeva vsa sodišča države, v katero je bil otrok neupravičeno odpeljan.
(
68
)	V obravnavanem primeru to ni tako. Glej točko 80 teh sklepnih predlogov.
(
69
)	Vendar bi se lahko taka negativna presoja spremenila, če bi Okresny sùd Bratislava I (okrajno sodišče Bratislava I) zavrnilo zahtevek za vrnitev. Po drugi strani pa, če bi to sodišče izdalo odločbo o vrnitvi, uporaba člena 15 ne bi bila mogoča, saj je „samo v posebnih in izjemnih primerih, ki so ustrezno utemeljeni, mogoče ne odrediti vrnitve otroka, ki je bil neupravičeno odvzet“. V zvezi s tem naj spomnim, da v skladu s členom 13, prvi odstavek, točka (b), Haaške konvencije iz leta 1980 temu organu ni treba odrediti vrnitve otroka, če oseba, institucija ali kakšno drugo telo, ki nasprotuje njegovi vrnitvi, dokaže, da obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali kako drugače pripeljan v neugoden položaj. Glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 2023, Rzecznik Praw Dziecka in drugi (Odložitev izvršitve odločbe o vrnitvi) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, točki 64 in 65). Glej tudi uvodno izjavo 17 Uredbe št. 2201/2003 in točko 70 teh sklepnih predlogov.
(
70
)	Glej člen 11(4) in uvodno izjavo 18 Uredbe št. 2201/2003. V tem smislu glej Borrás, A., „Protection of Minors and Child Abduction under the Hague Conventions and the Brussels II bis Regulation“, v Japanese and European Private International Law in Comparative Perspective, Basedow, J., in drugi (ur.), Mohr Siebeck, Tübingen, 2008, str. od 345 do 364, zlasti str. 362.
(
71
)	Drugačen je položaj, v katerem bi odločbo o vrnitvi otrok izdalo Okresny sùd Bratislava I (okrajno sodišče Bratislava I). V tem primeru, kot je odločilo Sodišče, je „obveznost učinkovitosti in hitrega ukrepanja, ki velja za sprejetje odločbe o vrnitvi, nacionalnim organom naložena […] v okviru izvršitve take odločbe“ (sodba z dne 16. februarja 2023, Rzecznik Praw Dziecka in drugi (Odložitev izvršitve odločbe o vrnitvi) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, točka 72). Glej uvodno izjavo 21 Uredbe št. 2201/2003 in opombo 9 teh sklepnih predlogov.
(
72
)	Zlasti v primerih fizičnega ali psihičnega nasilja, ki ga je povzročil tisti od staršev, pri katerem je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred neupravičeno premestitvijo.