Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ATHANASIOSA RANTOSA,
predstavljeni 5. februarja 2026(1)
Zadeva C‑232/25, [Idziski](i)
Z. R.,
Ś.
proti
U.,
Z.,
ob udeležbi
Prokurator Regionalny w Krakowie
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče, Poljska))
„ Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Člen 5, točka 3 – Posebna pristojnost v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti – Kraj, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka – Fizične in pravne osebe, ki trdijo, da so bile njihove osebnostne pravice kršene zaradi predvajanja serije na televiziji in spletu – Mednarodna pristojnost sodišč države članice, ki ni država članica produkcije te serije – Kraj nastanka škode – Središče interesov teh oseb – Individualna identifikacija – Zahtevek za povračilo celotne nastale nepremoženjske škode – Zahtevek za odreditev opravičila in odreditev objave ustrezne izjave pred vsakim predvajanjem navedene serije “
I.      Uvod
1.        Z.
R., fizična oseba, in Ś., združenje (v nadaljevanju: tožeči stranki), ki imata stalno prebivališče oziroma sedež na Poljskem, sta pri poljskih sodiščih vložila tožbo zoper U. in Z. (v nadaljevanju: toženi stranki), ki imata sedež v Nemčiji, saj trdita, da so bile zaradi predvajanja serije, ki sta jo v koprodukciji ustvarili toženi stranki, na televiziji na Poljskem in v drugih državah članicah kršene njune osebnostne pravice. Tožeči stranki sta zahtevali, naj se jima po eni strani povrne nepremoženjska škoda, ki sta jo utrpeli zaradi predvajanja navedene serije v vseh teh državah članicah, in naj se po drugi strani toženima strankama odredi, da se morata opravičiti na vseh zadevnih televizijskih kanalih in spletnih mestih ter zagotoviti, da bo pred vsakokratnim predvajanjem navedene serije, ne glede na kraj predvajanja, objavljena ustrezna izjava.
2.        Ali je s členom 5, točka 3, Uredbe (ES) št. 44/2001,(2) ki določa pravilo glede posebne pristojnosti v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti, poljskim sodiščem podeljena mednarodna pristojnost za obravnavo tožbe v celoti, onkraj zgolj kršitve osebnostnih pravic, do katerih je prišlo na Poljskem? To je v bistvu glavno vprašanje, ki ga postavlja Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče, Poljska), ki je predložitveno sodišče.
3.        V tej zadevi je Sodišče pozvano, naj pojasni obseg sodb Shevill(3) in eDate(4), kar zadeva hkratno televizijsko in spletno predvajanje vsebin, s katerimi se kršijo osebnostne pravice v zgodovinskem kontekstu druge svetovne vojne ter odnosov med Poljsko in Nemčijo. Ti sodbi sta bili povod za številne razprave na Sodišču(5) in v pravni teoriji(6).
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Uredba (ES) št. 44/2001
4.        V uvodnih izjavah 2, 11, 12 in 15 Uredbe št. 44/2001 je bilo navedeno:
„(2)      Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba.
[…]
(11)      Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept.
(12)      Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.
[…]
(15)      V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. Obstajati mora jasen in učinkovit mehanizem za reševanje primerov litispendence in sorodnih pravd ter za preprečevanje problemov, ki izhajajo iz razlik med državami članicami v zvezi z določitvijo trenutka, ko se zadeva šteje za visečo. Za namene te uredbe je treba ta trenutek opredeliti kot avtonomen koncept.“
5.        V poglavju I te uredbe, naslovljenem „Področje uporabe“, je člen 1(1) te uredbe določal:
„Ta uredba se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na naravo sodne oblasti. Zlasti ne zajema davčnih, carinskih ali upravnih zadev.“
6.        Poglavje II navedene uredbe, naslovljeno „Pristojnost“, je med drugim vsebovalo oddelek 1, naslovljen „Splošne določbe“, in oddelek 2, naslovljen „Posebna pristojnost“.
7.        Člen 2(1) Uredbe, ki je bil v tem oddelku 1, je določal:
„Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“
8.        Člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, ki je spadal v ta oddelek 2, je določal:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
[…]
3.      v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek.“
2.      Uredba (ES) št. 1215/2012
9.        Člen 7(2) Uredbe (EU) št. 1215/2012(7), ki je v poglavju II te uredbe, naslovljenem „Pristojnost“, in v oddelku 2 tega poglavja, naslovljenem „Posebna pristojnost“, določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
[…]
2.      v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči v kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka“.
10.      Člen 66 te uredbe, ki spada v poglavje VI te uredbe, naslovljeno „Prehodne določbe“, v odstavku 2 določa:
„Ne glede na člen 80 se [Uredba št. 44/2001] še naprej uporablja za sodne odločbe, izdane v sodnih postopkih, ki so bili začeti, za javne listine, ki so bile uradno sestavljene ali registrirane, in za sodne poravnave, ki so bile potrjene ali sklenjene pred 10. januarjem 2015, ki sodijo na področje uporabe navedene uredbe.“
11.      V poglavju VIII Uredbe št. 1215/2012, naslovljenem „Končne določbe“, člen 80 te uredbe določa, da se Uredba št. 44/2001 razveljavi.
B.      Poljsko pravo
1.      Civilni zakonik
12.      Člen 23 ustawa – Kodeks cywilny (zakon o civilnem zakoniku) z dne 23. aprila 1964,(8) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: civilni zakonik), določa:
„Osebnostne pravice osebe, kot so zlasti zdravje, svoboda, čast, svoboda vesti, ime ali psevdonim, podoba, tajnost dopisovanja, nedotakljivost stanovanja ter znanstveno, umetniško, izumiteljsko in razumsko ustvarjanje, so varovane s civilnim pravom neodvisno od varstva, določenega z drugimi zakoni.“
13.      Člen 24(1) in (2) civilnega zakonika določa:
„1.      Oseba, katere osebnostne pravice bi bile lahko kršene zaradi delovanja druge osebe, lahko zahteva prenehanje tega delovanja, razen če je to nezakonito. V primeru kršitve osebnostnih pravic lahko od kršitelja zahteva tudi, da izvede dejanja, potrebna za odpravo učinkov, zlasti da objavi izjavo z ustrezno vsebino in v ustrezni obliki. V skladu z načeli, določenimi s tem zakonikom, lahko imetnik osebnostnih pravic zahteva tudi denarno odškodnino ali plačilo določenega denarnega zneska za določen družbeni namen.
2.      Če je kršitev osebnostne pravice povzročila premoženjsko škodo, lahko oškodovanec zahteva njeno povračilo v skladu s splošnimi načeli.“
14.      Člen 43 civilnega zakonika določa:
„Pravila o varstvu osebnostnih pravic fizičnih oseb se mutatis mutandis uporabljajo za pravne osebe.“
2.      Zakonik o civilnem postopku
15.      Člen 39813 Ustawa Kodeks postępowania cywilnego (zakon o zakoniku o civilnem postopku) z dne 17. novembra 1964(9) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o civilnem postopku), v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.      Vrhovno sodišče obravnava kasacijsko pritožbo v mejah predlogov in razlogov; po uradni dolžnosti pa v mejah predlogov upošteva neveljavnost postopka.
2.      V kasacijskem postopku ni dovoljeno sklicevanje na nova dejstva in nove dokaze, vrhovno sodišče pa zavezujejo dejanske ugotovitve, ki so podlaga izpodbijane sodne odločbe.“
16.      Člen 1099 zakonika o civilnem postopku določa:
„1.      Sodišče, ki mu je zadeva predložena, po uradni dolžnosti v vseh fazah postopka upošteva neobstoj mednarodne pristojnosti. V primeru ugotovitve, da nacionalna sodišča nimajo mednarodne pristojnosti, sodišče, ki mu je zadeva predložena, pravno sredstvo ali zahtevek zavrže […]
2.      Neobstoj mednarodne pristojnosti je razlog za neveljavnost postopka.“
III. Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
17.      Z.
R., ki prebiva na Poljskem, je bil stotnik v poljski vojski. Ko je bil star 16 let, je bil deportiran v taborišče Auschwitz-Birkenau, nato je bil dejaven v Związek Walki Zbrojnej (zveza oboroženega odpora) in je služil kot vojak v vojaški enoti [X] (v nadaljevanju: vojaška enota X). Sodeloval je v akcijah reševanja ali skrivanja oseb iz židovske skupnosti in je bil udeležen v bojih med vstajo v Varšavi (Poljska). Po drugi svetovni vojni ga je aretiral Urząd Bezpieczeństwa (urad varnostne službe), nato pa je bil obsojen na 12 let zapora, ker je pri njem bival pripadnik poljskih posebnih enot. Z.
R. se ni nikoli osebno srečal z antisemitskim odnosom vojakov vojaške enote X. Prizadeva si za ohranjanje spomina na vojake te enote in na prispevek Poljakov k reševanju židovske skupnosti.
18.      Ś., ki ima sedež na Poljskem, je združenje s pravno osebnostjo, v katerem so združeni nekdanji vojaki, ki so bili pripadniki vojaške enote X, pri čemer je njegov statutarni namen med drugim varovanje dostojanstva in dobrega imena te vojaške enote in njenih vojakov ter spomina nanje. Ś. ima trenutno približno 5000 članov.
19.      Tožeči stranki sta 19. novembra 2013(10) vložili tožbo pri Sąd Okręgowy w Krakowie (regionalno sodišče v Krakovu, Poljska) zoper toženi stranki, ker naj bi nekateri prizori iz televizijske serije (v nadaljevanju: televizijska serija), ki sta jo ti ustvarili v koprodukciji, pomenili kršitev njunih osebnostnih pravic. V podporo tožbi sta navedli, da je bila ta serija predvajana na poljski televiziji, pozneje pa še na drugih televizijskih kanalih, navedenih v tožbi. Trdili sta, da je bila navedena serija v celoti ali po delih dostopna na spletnih straneh. Po mnenju tožečih strank serija prikazuje vojake vojaške enote X kot domnevno antisemite, nacionaliste in sodelavce Nemcev pri holokavstu, s čimer so kršene njune osebnostne pravice, kot so pravica do nacionalnega ponosa, pravica do negovanja nacionalne identitete, pravica do neokrnjene zgodovine, pravica do dostojanstva in dobrega imena ter pravica do znaka, ki ga predstavlja simbol X.
20.      Tožeči stranki sta v tožbenih predlogih predlagali, prvič, naj se toženima strankama naloži, da morata zagotoviti predvajanje ustrezne izjave (opravičila) na poljski televiziji, in sicer na navedenem kanalu, pri čemer je treba besedilo tega opravičila ob predvajanju prebrati; drugič, naj se jima v skladu s civilnim zakonikom dovoli, da sami objavita opravičilo, če se to ne bi predvajalo v predpisanem roku; tretjič, naj se toženima strankama naloži, da morata zagotoviti predvajanje ustrezne izjave (opravičila) v nemščini na obeh navedenih spletnih mestih; četrtič, naj se toženima strankama naloži, da morata objaviti ustrezno izjavo (opravičilo) prek drugih televizijskih kanalov, na katerih je bila televizijska serija predvajana, to je na nemški, irski, španski, nizozemski, avstrijski in norveški televiziji, in sicer na navedenih kanalih in v jeziku zadevne države; petič, naj se toženima strankama naloži, da v tej seriji prenehata prikazovati simbol X (trak z grafičnim elementom, na sredini katerega so vodoravno razporejene nacionalne barve); šestič, naj se toženima strankama naloži, da morata prenehati kršiti njune osebnostne pravice, tako da pred vsakim predvajanjem navedene serije, ne glede na kraj predvajanja, zagotovita objavo določenega uvodnega napisa, ter sedmič, naj se toženima strankama in solidum naloži, da morata Z.
R. plačati 25.000 poljskih zlotov (PLN) (približno 5750 EUR) kot odškodnino za škodo, nastalo zaradi kršenja njegovih osebnostnih pravic.
21.      Toženi stranki sta se pred Sąd Okręgowy w Krakowie (regionalno sodišče v Krakovu) sklicevali na nepristojnost poljskih sodišč, pri čemer sta trdili, da so za obravnavo zahtevkov tožečih strank mednarodno pristojna nemška sodišča. To sodišče je s sklepom z dne 18. julija 2016 zavrnilo očitek, ki se je nanašal na nepristojnost poljskih sodišč. Sąd Apelacyjny w Krakowie (višje sodišče v Krakovu, Poljska) je s sklepom z dne 16. maja 2017 zavrnilo pritožbo zoper ta sklep.
22.      Po vsebinski obravnavi je Sąd Okręgowy w Krakowie (regionalno sodišče v Krakovu) s sodbo z dne 28. decembra 2018 tožbi tožečih strank v velikem delu ugodilo, in sicer tako glede premoženjskih kot tudi nepremoženjskih zahtevkov. Po pritožbi obeh strank v sporu je Sąd Apelacyjny w Krakowie (višje sodišče v Krakovu) s sodbo z dne 23. marca 2021 to sodbo spremenilo in razsodilo, kot je navedeno v nadaljevanju. To sodišče je, prvič, toženima strankama naložilo, naj objavita opravičilo, katerega vsebina je navedena v izreku te sodbe, pri čemer je treba besedilo v celoti prebrati na imenovanem poljskem televizijskem kanalu v poljščini, na vseh treh navedenih nemških televizijskih kanalih pa v nemščini, pri čemer je določilo tehnične pogoje za to izjavo. Drugič, Ś. je dovolilo, da v primeru neobjave opravičila v predpisanem roku pod zgoraj navedenimi pogoji samo objavi to opravičilo na navedeni poljski televiziji. Tretjič, toženima strankama je odredilo, da morata na svojem spletnem mestu objaviti zgoraj navedeno izjavo v nemščini, pri čemer je določilo tehnične podrobnosti te izjave. Navedeno sodišče je tožbo Ś. v preostalem zavrnilo, tožbo Z.
R. pa v celoti. Prav tako je zavrnilo pritožbo, ki sta jo vložili toženi stranki.
23.      V zvezi s tem je isto sodišče menilo, da zgodba televizijske serije krši osebnostne pravice Z.
R., zlasti s posegom v njegovo nacionalno identiteto. Vendar naj ta kršitev ob upoštevanju obstoječih zgodovinskih spoznanj, na podlagi katerih sta toženi stranki sporne teme iz navedene serije lahko obravnavali na način, na kakršnega sta to storili, z vidika člena 24 civilnega zakonika ne bi bila nezakonita. Vsebina navedene serije naj bi bila znotraj meja svobode umetniškega izražanja. Nasprotno, ne bi pa naj prišlo do posega v čast Z.
R., ker naj ne bi bil individualiziran kot oseba, na katero se nanašajo žaljivi prizori iz iste serije. Kar zadeva Ś., je Sąd Apelacyjny w Krakowie (višje sodišče v Krakovu) razsodilo, da so bile kršene osebnostne pravice tega združenja, povezane z njegovim dobrim imenom in dobrim imenom v tej organizaciji združenih nekdanjih pripadnikov vojaške enote X. To sodišče je poudarilo, da navedena televizijska serija pripadnikom te enote pripisuje izrecno antisemitske poteze, česar obstoječa zgodovinska spoznanja ne utemeljujejo, s čimer so bile presežene meje svobode umetniškega izražanja.
24.      Tožeči in toženi stranki so zoper sodbo Sąd Apelacyjny w Krakowie (višje sodišče v Krakovu) vložile kasacijsko pritožbo pri Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče), ki je predložitveno sodišče. Toženi stranki sta se poleg drugih kasacijskih predlogov sklicevali na neveljavnost postopka, ker je bila zadeva obravnavana, čeprav naj poljska sodišča v skladu s členom 1099(2) zakonika o civilnem postopku v povezavi zlasti s členom 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 v zvezi s tem ne bi imela mednarodne pristojnosti.
25.      Predložitveno sodišče poudarja, da se v tej zadevi poraja dvom glede razlage pojma „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ v smislu člena 5, točka 3. Postavljalo naj bi se namreč vprašanje, ali je mogoče sodno prakso Sodišča, ki izhaja iz sodbe eDate(11), prenesti na položaj, v katerem morebitna kršitev osebnostnih pravic ne izhaja iz objave nekaterih vsebin na spletu, ampak iz produkcije serije, ki se predvaja na televiziji v različnih državah. Odgovor na to vprašanje naj še ne bi bil izoblikovan, saj naj bi se sodna praksa Sodišča v zvezi s kršitvami osebnostnih pravic nanašala izključno na vsebine, ki se razširjajo bodisi v tiskanih medijih bodisi na spletu.
26.      V zvezi s tem se razširjanje
kinematografskega dela prek tradicionalnih medijev, kot je televizija ali kinematograf, sicer razlikuje od razširjanja prek spleta, saj a priori ne predpostavlja enako splošne dostopnosti razširjane vsebine, vendar naj bi po eni strani razvoj tehnologije pretočnega predvajanja (streaming) in storitev avdiovizualnih medijev na zahtevo nasprotoval temu, da bi pri določanju mednarodne pristojnosti sodišč razlikovali med posameznimi oblikami razširjanja. To delo naj bi bilo namreč hkrati ali po določenem času na voljo tudi na spletu. Poleg tega naj bi bila pred predvajanjem filma ali hkrati z njim prek tradicionalnih kanalov pogosto izvedena oglaševalska in informacijska kampanja na spletu. Po drugi strani naj danes naložitev dela na spletu ne bi bila povsem izvzeta iz nadzora predvajalca, saj je mogoče po zaslugi tehnologij, kot sta geoblokiranje in geolokacija, prvič, predvajanje omejiti na določeno ozemlje in, drugič, se vsebina dela lahko razlikuje glede na to, kje je prikazana. Dalje, če bi dopustili, da bi bila vložitev odškodninske tožbe za povrnitev celotne škode v državi članici, v kateri ima tožeča stranka središče interesov, mogoča le v zvezi z objavo serije na spletu, bi lahko v primeru hkratnega spletnega in nespletnega predvajanja prišlo do razdrobljenosti spora, ki bi bila težko združljiva z zahtevami učinkovitega izvajanja sodne oblasti.
27.      V teh okoliščinah naj razlikovanje glede na to, ali je bil film predvajan s tradicionalnimi sredstvi radiotelevizijskega predvajanja, zaradi česar sodišče države članice ne bi imelo mednarodne pristojnosti za obravnavo tožbe za ugotovitev odgovornosti za povrnitev celotne povzročene škode, medtem ko bi tako pristojnost imelo, če bi bil navedeni film v tej državi dostopen na spletu, ne bi bilo prepričljivo, merilo, ki izhaja iz tehnične oblike predvajanja, na katerem temelji to razlikovanje, pa naj ne bi predstavljalo niti zadostne podlage niti ustrezne stopnje zanesljivosti. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da je bila rešitev iz sodbe Shevill, v kateri je bil sprejet tako imenovani pristop po načelu „mozaika“(12), izoblikovana v posebnem kontekstu tiskanih medijev pred več kot 20 leti, to je v obdobju, ko so se tehnične možnosti razširjanja na daljavo bistveno razlikovale od možnosti, ki so trenutno na voljo.
28.      To sodišče navaja, da je treba ob predpostavki, da bi bilo načeloma mogoče v takem kontekstu poljskim sodiščem priznati polno mednarodno pristojnost, v obravnavani zadevi preveriti, ali so izpolnjeni pogoji, določeni v sodbi Mittelbayerischer Verlag.(13) Če je treba v skladu s to sodbo oškodovanca „individualno“ identificirati, zgodba televizijske serije ne bi omogočala identifikacije nobene od tožečih strank, saj gre za fikcijo, ki niti neposredno niti posredno ne napotuje na resnične sodobne ali zgodovinske osebe. Še toliko manj bi bilo mogoče individualno identificirati Ś., saj je bilo to združenje ustanovljeno desetletja po koncu druge svetovne vojne. Poleg tega naj ne bi bilo izključeno, da so lahko središča interesov oseb, ki pripadajo skupini, kakršna je skupina nekdanjih vojakov vojaške enote X, v kateri koli državi članici Evropske unije. V zvezi s tem bi se lahko sedež združenja, katerega statutarni namen je podoben ali enak namenu tožečega združenja, prav tako nahajal v vsaki od teh držav. Vendar naj bi za razliko od dejanskega stanja, v zvezi s katerim je bila izrečena sodba Mittelbayerischer Verlag, televizijska serija pripovedovala o ravnanju ožje in zaprte skupine oseb, to je vojakov enote X, zato naj bi bila ta enota, katere eden še živečih pripadnikov je Z.
R., nedvoumno in nesporno identificirana. Danes naj bi bilo mogoče to skupino v večini individualno identificirati, in sicer še toliko bolj, ker število njenih pripadnikov s časom postopoma upada.
29.      Z razlago, po kateri bi se za to, da se lahko vloži odškodninska tožba za povrnitev celotne škode, zahtevala individualna identifikacija konkretnih oseb, bi neutemeljeno dali prednost avtorjem žaljivih sporočil, ki vsebujejo neupravičeno posploševanje in stigmatizacijo določene skupine. Te osebe bi bilo namreč mogoče tožiti za povračilo celotne škode le v kraju škodnega dogodka, ki običajno sovpada s krajem prebivališča povzročitelja škode. S tako razlago bi forum delicti commissi izgubil svojo naravo dejanske alternative splošni mednarodni pristojnosti, ki izhaja iz člena 2(1) Uredbe št. 44/2001.
30.      Poleg tega bi uporaba pristopa po načelu „mozaika“ prinesla sistemsko tveganje za povečanje števila vzporednih sodnih postopkov v več državah članicah med istimi strankami, s čimer bi se povečala tudi nevarnost različnih sodnih odločb, kar je v nasprotju z uvodno izjavo 15 Uredbe št. 44/2001. To tveganje naj bi bilo še izrazitejše v primeru kršitve osebnostnih pravic, saj na tem področju ne obstajajo harmonizirana pravila glede kolizije zakonov(14) in je treba upoštevati potrebo po tehtanju med temeljnimi vrednotami v koliziji, kot so čast, dobro ime, zasebno življenje ter
svoboda izražanja, katerega izid se lahko precej razlikuje glede na materialno pravo, ki se uporablja, in dovzetnost različnih sodišč držav članic.
31.      Predložitveno sodišče še pojasnjuje, da ima zahteva po vsaj posredni individualni identifikaciji tožeče stranke strukturno pomanjkljivost, saj se ta presoja pogosto izkaže za občutljivo in je zlasti tesno povezana s preučitvijo utemeljenosti zadeve. To sodišče trdi, da v tej fazi postopka ne more bolj poglobljeno preučiti vsebinskih vprašanj v zvezi s tem, ali se tožeči stranki lahko sklicujeta na svoje osebnostne pravice, zlasti „nacionalno identiteto“, o obstoju katere se v poljski civilnopravni teoriji še vedno obsežno razpravlja, v njegovi sodni praksi pa doslej še ni bila opredeljena.
32.      Po mnenju tega sodišča bi bilo v primeru, da individualna identifikacija določenih oseb ni mogoča, primerno, da se kot indic predvidljivosti mednarodne pristojnosti ne obravnava izključno lokacija središča interesov zadevnih oseb, ampak bi bilo treba upoštevati tudi pomen vsebine sporočila, ki bi lahko kršilo osebnostne pravice, in točko, od katere ima sporočilo „objektivno velik pomen“. Tako bi bilo treba opraviti celovito presojo, da se opredeli kraj, kjer ima sporočilo v zvezi s posebno skupino – ob upoštevanju zlasti upoštevnega geografskega, zgodovinskega, kulturnega in družbenega konteksta –
prvič, objektivno velik pomen, drugič, lahko sproži najburnejše odzive, tudi negativne, in, tretjič,
je izredno občutljivo in se lahko močno odrazi v javni razpravi. V zvezi s tem naj ne bi bil odločilen namen povzročitelja zatrjevanega škodnega dogodka, ampak vprašanje, ali je lahko tožena stranka ob upoštevanju objektivnih indicev, ki se nanašajo na te različne kontekste, razumno predvidela, da bo v določenem kraju vložena odškodninska tožba za povračilo celotne potencialne škode, ki jo je povzročilo sporno sporočilo.
33.      Isto sodišče poudarja, da se ob upoštevanju dejanskega položaja, v zvezi s katerim obstaja zgodovinski konsenz – to je položaja začetka druge svetovne vojne, nemške okupacije poljskih ozemelj, poteka in narave te okupacije, števila žrtev te vojne med Poljaki ter tragičnih demografskih, družbenih in političnih posledic, ki jih je imela za Poljsko in njeno prebivalstvo – ne zdi, da bi obstajal kakršen koli dvom o tem, da imata zgodba, ki jo televizijska serija opisuje, in zlasti njena „poljska“ tema, ob upoštevanju zavzetega nemškega zornega kota in retrospektivnosti te serije, na Poljskem in za poljsko občinstvo objektivno velik pomen. V teh okoliščinah naj bi se zdela mednarodna pristojnost poljskih sodišč, ker navedena serija pripisuje določena ravnanja in značilnosti vojakom enote X, skladna z načelom predvidljivosti in naj bi izpolnjevala merilo bližine med sodiščem in sporom.
34.      Predložitveno sodišče dodaja, da se
sprašuje, ali bi lahko nekateri nepremoženjski zahtevki tožečih strank spadali v mednarodno pristojnost poljskih sodišč v okviru pristopa po načelu „mozaika“. Ti naj v obravnavani zadevi namreč ne bi zahtevali, naj se televizijska serija odstrani s spleta ali naj se ne predvaja na televiziji, ampak naj bi želeli po eni strani preprečiti novo kršitev njunih osebnostnih pravic z navedbo natančnih informacij pred predvajanjem te serije ter po drugi strani odpraviti učinke storjene kršitve z objavo ustrezne izjave ne le na zadevnih spletnih mestih, ampak tudi na poljskih in nemških televizijskih kanalih, na katerih je bila navedena serija predvajana. Če bi to, da se toženima strankama naloži, naj objavita izjavo z opravičilom na zadevnih spletnih mestih, ne glede na njeno vsebino, ali da se zahteva, naj se pred vsakim predvajanjem televizijske serije navedejo določene informacije, ne glede na kraj predvajanja, preseglo meje pristojnosti poljskih sodišč, opredeljene v skladu s pristopom po načelu „mozaika“, naj to ne bi nujno veljalo za na primer zahtevek za objavo opravičila na kanalu poljske javne radiotelevizije ali za navedbo določenih informacij pred predvajanjem te serije, če gre za predvajanje na Poljskem.
35.      Poleg tega predložitveno sodišče meni, da škodni dogodek – ob upoštevanju avtonomnega pomena tega pojma – v obravnavani konfiguraciji ni le produkcija televizijske serije, temveč tudi njeno predvajanje v določeni državi članici. V tem okviru bi imela lahko sodišča države članice, v kateri je bila ta serija predvajana, mednarodno pristojnost, ki bi primarno temeljila na ugotovitvi, da je v tej državi prišlo do škodnega dogodka, in šele sekundarno na tem, da je ta škoda v navedeni državi nastala. Vendar naj bi se v obravnavani zadevi porajali dvomi glede možnosti uporabe takega razlogovanja, saj je država produkcije navedene serije Nemčija in sta toženi stranki pred poljskim sodiščem le producenta iste serije, medtem ko jo je na Poljskem predvajala poljska javna radiotelevizija, ki ni stranka v postopku v glavni stvari.
36.      V obravnavani zadevi naj bi se poleg tega postavljalo vprašanje, ali bi bilo mogoče z dejstvom, da sta toženi stranki podelili popolno licenco za distribucijo pravic do uporabe televizijske serije tretji osebi in s tem implicitno pristali na njeno distribucijo tudi v drugih državah članicah, vključno s Poljsko, utemeljiti to, da se njuno ravnanje šteje za enakovredno dejanju, ki sta ga storili v vsaki državi članici, v kateri je bila televizijska serija predvajana z njunim soglasjem. Če bi bilo tako, bi bilo treba preučiti, ali bi lahko iz tega izhajajoča mednarodna pristojnost poljskih sodišč zajela tudi škodo, nastalo zaradi predvajanja navedene serije v drugih državah članicah.
37.      V teh okoliščinah je Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče, Poljska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba člen 5, točka 3, v povezavi z uvodnima izjavama 11 in 12 Uredbe [št. 44/2001] razlagati tako, da so v zadevi v zvezi s kršitvijo osebnostnih pravic zaradi vsebine kinematografskega dela sodišča države članice, v kateri je bil film predvajan, ki ni država, v kateri je bil film posnet, mednarodno pristojna za obravnavo tožbe zaradi:
(a)      nepremoženjske dajatve, namenjene odpravi posledic kršitve osebnostnih pravic, vključno z odredbo, da se na televizijskih kanalih, na katerih je bil film predvajan, kjer koli je bil predvajan, in na spletnih straneh objavi izjava z opravičilom ter da se pred vsakim predvajanjem filma, kjer koli je predvajan, objavi izjava z ustrezno vsebino; ali
(b)      premoženjske dajatve (odškodnine), namenjene povračilu celotne škode, ki je nastala zaradi kršitve osebnostne pravice, tudi v zvezi z razširjanjem (predvajanjem) filma v drugih državah članicah,
ob upoštevanju, da:
–        imata tožeči stranki središče interesov in prebivališče (sedež) v tej državi članici [razširjanja],
–        tožeči stranki kršitev svojih
osebnostnih pravic povezujeta z načinom, kako so bili v filmu prikazani vojaki vojaške enote [X] te države članice, pri čemer je ena od tožečih strank nekdanji vojak te vojaške enote, druga pa združenje nekdanjih vojakov te vojaške enote, katere statutarni namen je zlasti varovati spomin, zgodovinsko resnico in dostojanstvo te enote;
–        je vsebina filma, vključno s prikazom vojakov vojaške enote [X], v njenem zgodovinskem, kulturnem in družbenem kontekstu objektivno pomembna na ozemlju te države članice [razširjanja]?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba člen 5, točka 3, v povezavi z uvodnima izjavama 11 in 12 Uredbe [št. 44/2001] razlagati tako, da so v zadevi v zvezi s kršitvijo osebnostnih pravic zaradi vsebine kinematografskega dela sodišča države članice, v kateri je bil film predvajan, in ne države, v kateri je bil film posnet, mednarodno pristojna za obravnavo tožbe zaradi:
(a)      nepremoženjske dajatve, namenjene odpravi posledic kršitve osebnostne pravice, ki jo je povzročilo predvajanje filma v državi članici, v kateri je vložena tožba, vključno z odreditvijo opravičila v tej državi in odreditvijo, da se pred vsakim predvajanjem filma v tej državi objavi izjava z ustrezno vsebino, ali
(b)      premoženjske dajatve (odškodnine), namenjene povračilu nepremoženjske škode zaradi kršitve osebnostne pravice, ki je posledica distribucije (predvajanja) filma v državi članici, v kateri je vložena tožba,
po potrebi ob upoštevanju okoliščin iz prvega vprašanja, alinea od 1 do 3[?]“
38.      Predložitveno sodišče je predlagalo, naj se ta zadeva obravnava po nujnem postopku predhodnega odločanja, določenem v členu 107 Poslovnika Sodišča. Drugi senat Sodišča je s sklepom z dne 10. aprila 2025 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca odločil, da temu predlogu ne ugodi.
39.      Predložitveno sodišče je Sodišču tudi predlagalo, naj to zadevo obravnava po hitrem postopku iz člena 105 Poslovnika Sodišča. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 22. maja 2025(15) ta predlog zavrnil. Predsednik Sodišča je z istim sklepom glede na naravo te zadeve in pomembnost vprašanj, ki se z njo postavljajo, odločil, da se ta zadeva v skladu s členom 53(3) Poslovnika Sodišča obravnava prednostno.
40.      Pisna stališča so Sodišču predložili Z.
R. in Ś., U. in Z., poljska vlada ter Evropska komisija.
IV.    Analiza
A.      Prvo vprašanje za predhodno odločanje
41.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da imajo sodišča države članice, v kateri je bila serija, s katero so bile kršene osebnostne pravice fizične in pravne osebe, predvajana na televiziji in na spletu, ki pa ni država članica produkcije te serije, mednarodno pristojnost, da v celoti odločijo o tožbi, katere predmet je na eni strani nepremoženjsko nadomestilo, namenjeno odpravi učinkov kršitve osebnostnih pravic, vključno z odredbo, da se na televizijskih kanalih, na katerih je bila navedena serija predvajana v različnih zadevnih državah članicah, objavi izjava z opravičilom in da se to opravičilo objavi tudi na navedenih spletnih mestih ter da se pred vsakim predvajanjem iste serije, kjer koli je predvajana, objavi izjava z ustrezno vsebino, na drugi strani pa denarno nadomestilo kot povračilo za nepremoženjsko škodo, ki jo je povzročila kršitev osebnostnih pravic, vključno s tem, da je bila serija predvajana v drugih državah članicah.
42.      Uvodoma naj spomnim, da sta pritožnika tožbo pri Sąd Okręgowy w Krakowie (regionalno sodišče v Krakovu) vložila 19. novembra 2013. Zato se, kot je poudarilo predložitveno sodišče, za spor o glavni stvari še vedno uporablja Uredba št. 44/2001. Čeprav je bila namreč ta uredba razveljavljena z Uredbo št. 1215/2012, in sicer v skladu z njenim členom 80, njen člen 66(2) določa, da se Uredba št. 44/2001 še naprej uporablja med drugim za sodne odločbe, izdane v sodnih postopkih, ki so bili začeti pred 10. januarjem 2015, ki spadajo na področje uporabe te uredbe.
43.      V zvezi s tem je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča iz uvodnih izjav 2 in 11 Uredbe št. 44/2001 razvidno, da je njen namen poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah s pravili o pristojnosti, ki morajo biti čim bolj predvidljiva. Ta uredba tako sledi cilju pravne varnosti, ki zajema izboljšanje pravnega varstva oseb s sedežem ali stalnim prebivališčem v Evropski uniji s tem, da tožniku omogoča, da zlahka ugotovi, na katero sodišče se lahko obrne, tožencu pa, da razumno predvidi, pred katerim sodiščem je lahko tožen.(16)
44.      V tem smislu sistem določitve splošnih pristojnosti iz poglavja II navedene uredbe temelji na splošnem pravilu iz člena 2(1) te uredbe, v skladu s katerim so osebe s stalnim prebivališčem na ozemlju države članice ne glede na državljanstvo strank tožene pred sodišči te države. V poglavju II, oddelek 2, iste uredbe je le z odstopanjem od splošnega pravila o pristojnosti sodišč kraja prebivališče toženca določenih nekaj posebnih pravil o pristojnosti, med katere spada tisto iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001.(17) V skladu s to določbo je lahko oseba s stalnim prebivališčem v državi članici tožena v drugi državi članici v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek.
45.      Poleg tega iz uvodne izjave 34(18) Uredbe št. 1215/2012 izhaja, da ker je ta uredba razveljavila in nadomestila Uredbo št. 44/2001, ki je nadomestila Bruseljsko konvencijo, razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede določb enega od teh pravnih instrumentov, velja tudi za določbe drugih pravnih instrumentov, kadar je te določbe mogoče šteti za „enakovredne“. Taka enakovrednost pa obstaja med členom 5, točka 3, Bruseljske konvencije, členom 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 in členom 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012.(19) Torej se sodna praksa Sodišča v zvezi z eno od teh določb enako uporablja za druge.
1.      Sodna praksa Sodišča v zvezi z razlago člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001
46.      Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba pravilo o posebni pristojnosti iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati avtonomno in ozko. To pravilo o posebni pristojnosti temelji na obstoju posebej tesne povezave med sporom in sodišči kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka, ki upravičuje podelitev pristojnosti tem sodiščem zaradi učinkovitega izvajanja sodne oblasti in ekonomičnosti postopka.(20) Poleg tega bi moral obstoj take tesne povezave zagotoviti pravno varnost in preprečiti možnost, da bi bil toženec tožen pred sodiščem države članice, katerega pristojnosti razumno ni bilo mogoče predvideti, to pa je pomembno zlasti v sporih v zvezi z nepogodbenimi obveznostmi, ki izvirajo iz kršitev zasebnosti in osebnostnih pravic, vključno z obrekovanjem.(21) Sodišče kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka ali kjer obstaja nevarnost nastanka škodnega dogodka, je v zadevah v zvezi z delikti in kvazidelikti običajno res najprimernejše za odločanje, predvsem zaradi bližine predmeta spora in lažje izvedbe dokazov.(22)
47.      Poleg tega se pojem „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ nanaša tako na kraj nastanka škode kot na kraj vzročnega dogodka, zaradi katerega je ta škoda nastala, tako da je tožena stranka po izbiri tožeče stranke lahko tožena pred sodiščem enega ali drugega od teh dveh krajev. Ta kraja lahko pomenita pomembno povezavo z vidika sodne pristojnosti, saj je lahko vsak od njiju glede na okoliščine posebej koristen za dokazovanje in organizacijo postopka.(23)
48.      Ta zadeva se nanaša posebej na pravila v zvezi z osebnostnimi pravicami, ki so bila v prvi fazi izoblikovana v sodbi Shevill, nato v drugi fazi prilagojena posebnemu položaju interneta v sodbi eDate, v nadaljevanju pa še dodatno pojasnjena v poznejših sodbah.
49.      Sodišče je v sodbi Shevill razsodilo, da je v primeru obrekovanja v časopisnem članku, ki je bil distribuiran v več državah članicah, kraj vzročnega dogodka lahko le kraj, kjer ima zadevni časopis sedež, ker od tam izvira škodni dogodek, in da mora biti zato sodišče tega kraja sedeža pristojno za odločanje o tožbi za povračilo celotne škode, povzročene z nezakonitim ravnanjem.(24) Poleg tega je treba tožeči stranki priznati možnost vložitve tožbe tudi v kraju, kjer je škoda nastala.(25) Tako se v primeru mednarodnega obrekovanja v tisku poseg v čast, dobro ime in ugled fizične ali pravne osebe pokaže v krajih, kjer se publikacija distribuira, kadar je oškodovanec tam znan, iz česar izhaja, da so sodišča vsake države članice, v kateri se je obrekljiva objava distribuirala in kjer oškodovanec trdi, da je bilo poseženo v njegovo dobro ime, pristojna za odločanje o škodi, povzročeni v tej državi.(26) Sodišče je v zvezi s tem pojasnilo, da presoja različnih vidikov istega spora s strani različnih sodišč sicer res povzroča neprijetnosti, vendar lahko tožeča stranka vseeno vse svoje zahtevke predloži pred sodiščem kraja prebivališča tožene stranke ali pred sodiščem kraja, v katerem ima urednik obrekljive objave svoj sedež.(27) Medtem ko je Sodišče najprej razsodilo, da se je nujno izogniti več pristojnim sodiščem, saj se s tem poveča tveganje za medsebojno nezdružljivost sodnih odločb(28), je torej nato svojo sodno prakso v sodbi Shevill prilagodilo glede na logiko Uredbe št. 44/2001(29).
50.      Pozneje je bila s sodbo eDate potrjena sodna praksa, ki izhaja iz sodbe Shevill, pri čemer je bilo pojasnjeno, da je ugotovitve iz te sodbe, navedene v prejšnji točki teh sklepnih predlogov, mogoče uporabiti tudi glede drugih medijev in komunikacijskih sredstev ter da se z njimi lahko zajame širok spekter kršitev osebnostnih pravic, ki jih poznajo različni pravni sistemi.(30) Sodišče je med drugim dodalo, da se objava vsebine na spletnem mestu razlikuje od razširjanja na določenem ozemlju, kot je med drugim značilno za tiskane medije, ker načeloma pomeni vseprisotnost te vsebine, saj ima do nje takoj dostop nedoločeno število spletnih uporabnikov po vsem svetu, neodvisno od kakršnega koli namena objavitelja, da bi bila ta vsebina dostopna zunaj države članice, v kateri ima sedež, in brez njegovega nadzora, ter da je zato treba navezne okoliščine prilagoditi tako, da lahko oškodovanec, ki so mu bile osebnostne pravice kršene prek spleta, glede na kraj, v katerem je s to kršitvijo nastala škoda v Evropski uniji, povračilo celotne škode zahteva pri enem sodišču. Ker bo učinek po spletu objavljene vsebine na osebnostne pravice posameznika lahko najbolje preučilo sodišče kraja, v katerem je oškodovančevo središče interesov, dodelitev pristojnosti temu sodišču ustreza cilju učinkovitosti sodstva.(31) Okolje, v katerem je središče interesov neke osebe, je na splošno kraj njenega običajnega prebivališča.(32) Iz te sodbe torej izhaja, da lahko oseba, ki meni, da je oškodovana, vloži tožbo zaradi ugotovitve odgovornosti glede celotne škode bodisi pri sodiščih države članice, v kateri ima objavitelj te vsebine sedež, bodisi pri sodiščih države članice, v kateri je središče njenih interesov. Ta oseba lahko tožbo vloži tudi pri sodiščih vsake države članice, na ozemlju katere je ali je bila po spletu objavljena vsebina dostopna, pri čemer so ta sodišča pristojna za odločanje zgolj glede škode, storjene na ozemlju države članice sodišča, ki odloča.(33)
2.      Spoznanja, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča v kontekstu postopka v glavni stvari
51.      Predložitveno sodišče se s prvim vprašanjem, na prvem mestu, sprašuje, ali je mogoče sodno prakso, ki izhaja iz sodbe eDate in se nanaša na splet, temelji pa na središču interesov zadevne osebe, prenesti na položaj, v katerem morebitna kršitev osebnostnih pravic izhaja iz produkcije in predvajanja serije na televiziji v več državah članicah. Tako se to sodišče sprašuje, ali je treba zadevo v glavni stvari obravnavati zgolj z vidika sodne prakse, ki izhaja iz sodbe eDate, ali tudi sodne prakse, ki izhaja iz sodbe Shevill.
52.      V zvezi s tem navedeno sodišče navaja več trditev v podporo mnenju, da se uporablja zgolj sodna praksa, ki izhaja iz sodbe eDate, kar bi pomenilo, da se poljskim sodiščem prizna mednarodna pristojnost za odločanje o tožbi tožečih strank za ugotovitev odgovornosti, kar zadeva povrnitev celotne škode. Tako navaja, da je bila rešitev iz sodbe Shevill v zvezi z razlago člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 izoblikovana v kontekstu tiskanih medijev pred več kot 20 leti, to je v obdobju, ko so se tehnične možnosti razširjanja na daljavo bistveno razlikovale od možnosti, ki so trenutno na voljo, pri čemer razvoj tehnologije pretočnega predvajanja (streaming) in storitev avdiovizualnih medijev na zahtevo nasprotuje temu, da bi pri določanju mednarodne pristojnosti sodišč razlikovali med posameznimi oblikami razširjanja. Poleg tega naj bi bilo mogoče po zaslugi tehnologij, kot sta geoblokiranje in geolokacija, po eni strani predvajanje omejiti na določeno ozemlje, po drugi strani pa bi se vsebina dela lahko razlikovala glede na to, kje je prikazana. Dalje, če bi vložitev odškodninske tožbe za povrnitev celotne škode v državi članici, v kateri ima tožeča stranka središče interesov, omejili zgolj na objavo filma na spletu, bi v primeru hkratnega spletnega in nespletnega predvajanja sporne vsebine prišlo do težko dopustne razdrobljenosti spora.
53.      V zvezi s tem opozarjam, da je Sodišče redno potrjevalo sodno prakso, ki izhaja iz sodbe Shevill, tudi v nedavnih sodbah.(34)Torej je treba pri opredelitvi, ali imajo v obravnavani zadevi poljska sodišča mednarodno pristojnost za odločanje o celotni škodi, upoštevati tudi to sodno prakso, ne pa le sodno prakso, ki izhaja iz sodbe eDate. Poleg tega je treba pravo Unije razložiti na datum dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari, to je v obdobju pred letom 2015. Tehnološkega razvoja, ki smo mu bili priča po tem, v okviru te zadeve torej ni mogoče upoštevati.
54.      Kot izhaja iz sodbe eDate, se objava vsebine na spletnem mestu razlikuje od razširjanja medija na določenem ozemlju, ker načeloma pomeni vseprisotnost te vsebine, do katere je mogoče dostopati po vsem svetu, ne da bi objavitelj to lahko nadziral.(35) Vendar ugotavljam, da predvajanje serije na televiziji(36) ne izpolnjuje nobenega od teh pogojev. Po eni strani namreč to predvajanje, ne glede na uporabljena sredstva – na primer zemeljska digitalna (DTT), kabelska ali satelitska televizija – poteka na določenem ozemlju, kar pomeni, da je omejeno na geografsko območje sprejema televizijskega signala, to je večinoma nacionalno območje (lokalni, regionalni ali nacionalni kanal). Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bila televizijska serija predvajana v različnih državah prek „nacionalnih“ televizijskih kanalov, v tem primeru poljske, nemške, irske, španske, nizozemske, avstrijske in norveške televizije. Po drugi strani navedeno predvajanje ni zunaj nadzora samo imetnikov avtorskih pravic, to je producentov, ki lahko opredelita okvir, zlasti geografski, oddajanja svojega dela. V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da sta toženi stranki izključna imetnika avtorskih pravic za televizijsko serijo in da sta pravico do njene uporabe na določenih ozemljih delno prenesla na B., pri čemer sta poleg tega temu subjektu podelila tudi izključno 12-letno licenco za podeljevanje pravic do uporabe te serije na drugih ozemljih.
55.      Torej se za predvajanje serije na televiziji ne more uporabljati zgolj sodna praksa, ki izhaja iz sodbe eDate. V tem smislu je bilo v tej sodbi navedeno, da je ugotovitve iz sodba Shevill, ki se nanašajo na časopisni članek, mogoče uporabiti tudi glede drugih medijev in komunikacijskih sredstev.(37) V zvezi s tem je Sodišče v točki 44 sodbe eDate napotilo na sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna,(38) ki je opozoril na širok obseg sodbe Shevill, ki ni omejen zgolj na tiskane medije, saj lahko njeno področje uporabe zajema tudi druga komunikacijska sredstva, kot sta televizija in radio.
56.      Te razlage ni mogoče spremeniti zgolj zato, ker se serija hkrati predvaja na televizijskem kanalu in spletu. V skladu s sodno prakso Sodišča je namreč treba pravilo o posebni pristojnosti iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati avtonomno in ozko.(39) Ker se spletno predvajanje jasno razlikuje od televizijskega predvajanja, rešitve, uporabljene za splet, ni treba razširiti na televizijo, kadar pogoji, določeni s sodbo eDate, niso izpolnjeni. Poleg tega bi tak pristop privedel do položaja negotovosti, saj glede na odločitev producentov ni mogoče z gotovostjo šteti, da bo vsako televizijsko predvajanje vsebine nujno spremljal tudi spletni dostop do nje, kar bi pomenilo, da bi bilo treba preučiti vsak primer posebej in tako preveriti pogoje predvajanja te vsebine, pri čemer se lahko tudi ti sčasoma spreminjajo.
57.      Kar zadeva geoblokiranje ali geolokacijo v okviru predvajanja na spletu, bi ti tehnologiji lahko privedli do ugotovitve, da pogoj glede vseprisotnosti vsebine, izoblikovan v sodbi eDate, ni izpolnjen, in sicer s posledico, da bi bilo treba v takem primeru uporabiti sodno prakso, ki izhaja iz sodbe Shevill, ne pa da se zadnjenavedena sodna praksa za televizijsko serijo ne uporablja.
58.      Kar zadeva razdrobljenost spora, se ta trditev v sodbi Shevill ni upoštevala. Sodišče je namreč pojasnilo, da presoja različnih vidikov istega spora s strani različnih sodišč sicer res povzroča neprijetnosti, vendar lahko tožeča stranka vseeno vse svoje zahtevke predloži pred sodiščem kraja prebivališča tožene stranke ali pred sodiščem kraja, v katerem ima urednik obrekljive objave svoj sedež.(40) V zvezi s tem opozarjam, da so v skladu s splošnim pravilom iz člena 2(1) Uredbe št. 44/2001 osebe s stalnim prebivališčem v državi članici tožene pred sodišči te države. Pravilo o posebni pristojnosti, določeno v členu 5, točka 3, te uredbe, pomeni zgolj odstopanje, ki ne more postati splošno pravilo, saj bi v nasprotnem primeru omajali pravila glede pristojnosti, opredeljena v navedeni uredbi.
59.      Torej je treba v kontekstu zadeve v glavni stvari razlikovati med predvajanjem serije na televiziji, za katero se uporablja sodna praksa, ki izhaja iz sodbe Shevill, in njenim predvajanjem na spletu, za katero se uporablja sodna praksa, ki izhaja iz sodbe eDate, na podlagi katere lahko zadevna oseba tožbo za ugotovitev odgovornosti za celotno povzročeno škodo vloži pri sodiščih države članice, v kateri je središče njenih interesov.
60.      Na drugem mestu, kar zadeva sodno prakso, ki izhaja iz sodbe eDate, se predložitveno sodišče sprašuje, ali so v obravnavani zadevi izpolnjeni pogoji, izoblikovani v sodbi Mittelbayerischer Verlag.(41) Sodišče je v tej sodbi pojasnilo, da zgolj pripadnost osebe širši opredeljivi skupini ne omogoča uresničitve ciljev predvidljivosti pravil o pristojnosti in pravne varnosti, saj so lahko središča interesov članov take skupine potencialno v kateri koli državi članici Unije.(42)
61.      V obravnavani zadevi predložitveno sodišče zlasti navaja, da zgodba televizijske serije ne omogoča identifikacije nobene od tožečih strank, saj gre za fikcijo, ki niti neposredno niti posredno ne napotuje na resnične sodobne ali zgodovinske osebe. Še toliko manj bi bilo mogoče individualno identificirati Ś., saj je bilo to združenje ustanovljeno desetletja po koncu druge svetovne vojne. Vendar to sodišče meni, da navedena serija pripoveduje o ravnanju ozke in zaprte skupine oseb, to je vojakov enote X, zato naj bi bila ta enota, katere eden še živečih pripadnikov je Z.
R., nedvoumno in nesporno identificirana.
62.      Kljub temu v zvezi z Z.
R. – podobno kot Komisija – menim, da merilo posredne „individualne“ identifikacije pomeni, da je osebo mogoče prepoznati zaradi določenih posebnih značilnosti, ki jasno napotujejo na določeno osebo.(43) S to razlago se poleg tega upošteva sodna praksa, ki izhaja iz sodbe Shevill, v skladu s katero mora biti oškodovanec znan.(44) V tem smislu je Sodišče priznalo obstoj individualizacije v položajih, v katerih so se vsebine, objavljene na spletu, neposredno nanašale na osebe, ki naj bi jim bile kršene osebnostne pravice, tako da so bile v njih poimensko navedene.(45) Vendar v obravnavani zadevi televizijska serija prikazuje izmišljene osebe, kar pomeni, da Z.
R. ni niti posredno individualno identificiran. Kot je poleg tega razvidno iz predložitvene odločbe, ima Ś. trenutno približno 5000 članov, kar je po mojem mnenju velika skupina, zato zgolj pripadnost osebe tej skupini ne omogoča uresničitve ciljev predvidljivosti pravil o pristojnosti in pravne varnosti.(46) Vsekakor opozarjam, da se je treba postaviti v čas nastanka dejstev iz postopka v glavni stvari, torej v obdobje, ko so bili še živeči pripadniki vojaške enote X verjetno številnejši kot sedaj.
63.      Splošneje, če bi se merilo individualizacije razlagalo široko, objavitelj sporočila, s katerim se kršijo osebnostne pravice, ne bi mogel vedeti, kje so središča interesov oseb, na katere se to nanaša, saj se lahko ta središča nahajajo v različnih državah članicah.(47) Poleg tega bi ta razlaga lahko privedla do nasprotujočih si sodnih odločb, ki bi jih izdala sodišča različnih držav članic, ki bi odločala o zadevi. Navedena razlaga bi bila torej deležna enakih očitkov, kot jih predložitveno sodišče navaja v zvezi s pristopom po načelu „mozaika“, saj bi prinesla sistemsko tveganje povečanja števila vzporednih sodnih postopkov v več državah članicah med istimi strankami.
64.      Predložitveno sodišče meni, da bi brez individualizacije forum delicti commissi izgubil svojo naravo dejanske alternative splošni mednarodni pristojnosti, ki izhaja iz člena 2(1) Uredbe št. 44/2001. Zdi se torej, da to sodišče izhaja iz predpostavke, da morajo biti pravila glede mednarodne pristojnosti ugodna za tožečo stranko. Vendar je po eni strani v skladu s sodno prakso Sodišča možnost, da oseba tožbo za ugotovitev odgovornosti za povrnitev celotne povzročene škode vloži pri sodišču v kraju, kjer je središče njenih interesov, utemeljena z učinkovitim izvajanjem sodne oblasti, in ne z namenom posebnega varstva tožnika.(48) Po drugi strani ima tožeča stranka v skladu s sodno prakso, ki izhaja iz sodbe Shevill, vedno možnost, da svoj celotni zahtevek uveljavlja pred enim samim sodiščem, to je sodiščem, v pristojnosti katerega je sedež družbe producentov televizijske serije, ki se nahaja v Nemčiji.
65.      V zvezi s Ś. iz sodne prakse Sodišča izhaja, da okoliščina, da je tožeča stranka fizična ali pravna oseba, ni odločilna.(49) Zato lahko pravna oseba, ki trdi, da so bile njene osebnostne pravice kršene z objavo napačnih podatkov o njej na spletu in s tem, da komentarji, ki se nanašajo nanjo, niso bili izbrisani, vloži tožbo za popravek teh podatkov, izbris teh komentarjev in povrnitev celotne nastale škode pri sodiščih države članice, v kateri je središče njenih interesov.(50) Kot pa je v obravnavani zadevi razvidno iz predložitvene odločbe, je bilo to združenje ustanovljeno desetletja po koncu druge svetovne vojne, zato televizijska serija ne vsebuje nobene informacije v zvezi z njim in ne omogoča njegove identifikacije, pa naj bo ta neposredna ali posredna. Zgolj okoliščina, da je statutarni namen navedenega združenja med drugim varovanje dostojanstva in dobrega imena te vojaške enote in njenih vojakov ter spomina nanje, ne more zadostovati za njeno individualizacijo v smislu člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001(51). Kot je poleg tega navedlo predložitveno sodišče, bi se lahko sedež združenja, katerega statutarni namen je podoben ali enak namenu Ś., nahajal v kateri koli državi članici Unije, kar bi povzročilo enake neprijetnosti, kot nastanejo ob uporabi sodne prakse, ki izhaja iz sodbe Shevill.
66.      Na tretjem mestu, predložitveno sodišče pojasnjuje, da ima zahteva po vsaj posredni individualni identifikaciji tožeče stranke strukturno pomanjkljivost, saj se ta presoja pogosto izkaže za občutljivo in je zlasti tesno povezana s preučitvijo utemeljenosti zadeve. Vendar je Sodišče razsodilo, da sodišče, ki mu je bila zadeva predložena, v fazi preverjanja mednarodne pristojnosti ne presoja niti dopustnosti niti utemeljenosti zahtevka v skladu s pravili nacionalnega prava, ampak zgolj opredeli navezne okoliščine z državo sodišča, ki utemeljujejo njegovo pristojnost na podlagi te določbe. Cilj pravne varnosti zahteva, da se lahko nacionalno sodišče, ki mu je zadeva predložena, brez težav izreče o svoji pristojnosti, ne da bi moralo vsebinsko odločiti o zadevi, obveznost izvedbe obsežnega dokaznega postopka v zvezi z upoštevnimi dejanskimi elementi, ki se nanašajo tako na pristojnost kot na vsebino zadeve, že v tej fazi postopka pa bi lahko vnaprej vplivala na preizkus vsebine zadeve. Sodišče je tudi pojasnilo, da tako cilj učinkovitega izvajanja sodne oblasti kot spoštovanje avtonomije sodišč pri izvajanju njihovih funkcij zahtevata, da lahko sodišče, ki mu je zadeva predložena, preuči svojo mednarodno pristojnost glede na vse informacije, ki jih ima na voljo, vključno z morebitnimi informacijami, ki jih predloži tožena stranka.(52)
67.      Zato mora predložitveno sodišče odločiti na podlagi elementov, ki jih ima na voljo. Če iz teh elementov ne bi bilo jasno razvidno, da je mogoče tožeči stranki „individualno“ identificirati, to sodišče ne bi moglo odločiti o celotni škodi, povzročeni s predvajanjem televizijske serije na spletu. V obravnavani zadevi ob upoštevanju elementov, ki jih je predložilo navedeno sodišče, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da ju na podlagi televizijske serije ni mogoče niti neposredno niti posredno identificirati. Dalje, kar zadeva pomislek istega sodišča o tem, da pravila o mednarodni pristojnosti ne smejo prejudicirati prihodnje vsebinske odločitve o zadevi, preučitev vprašanja, ali je mogoče tožeči stranki individualno identificirati, nikakor ne pomeni, da je treba vsebinsko odločiti o zadevi, saj tako odločanje pomeni opredelitev, ali so bile kršene osebnostne pravice.
68.      Na četrtem mestu, po mnenju predložitvenega sodišča se v primeru, da vsebina, s katero bi bile lahko kršene osebnostne pravice, ne omogoča individualne identifikacije konkretnih oseb, kot indic predvidljivosti mednarodne pristojnosti ne bi smele
upoštevati izključno lokacije središč interesov zadevnih oseb, ampak bi bilo treba upoštevati tudi pomen vsebine sporočila, ki bi lahko kršilo osebnostne pravice, in točko, od katere ima to sporočilo v zgodovinskem, kulturnem in družbenem kontekstu „objektivno velik pomen“ na ozemlju države članice predvajanja. To sodišče meni, da se zdi tak pristop, ki daje prednost predmetu spora in njegovemu pomenu v danem kraju namesto osebam, ki bi potencialno lahko vložile tožbo, in kraju, v katerem je središče interesov teh oseb, v skladu s pravilnim razumevanjem načela predvidljivosti mednarodne pristojnosti.
69.      Vendar je v skladu s sodno prakso Sodišča, čeprav se pojem „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ v smislu člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 lahko nanaša na kraj, v katerem je nastala škoda, ta pojem mogoče razumeti le tako, da označuje kraj, v katerem so škodljivi učinki dogodka, zaradi katerega je nastala deliktna ali kvazideliktna odgovornost, direktno prizadeli neposredno oškodovano osebo.(53) Torej je treba v tem primeru za opredelitev mednarodne pristojnosti sodišča preučiti kraj, kjer je škoda nastala posebej v zvezi s tožečo stranko, ki je lahko fizična ali pravna oseba in katere osebnostne pravice so bile domnevno kršene. S sprejetjem pristopa, ki ga priporoča predložitveno sodišče, bi za nacionalna sodišča ustvarili novo podlago pristojnosti, ki ne bi bila povezana z domnevno oškodovano osebo in bi bila zanjo lahko neugodna. Kot je namreč navedla Komisija, bi uporaba tega pristopa privedla do tega, da bi lahko nekdanji vojak, ki ima središče interesov na Poljskem, glede na objektivno velik pomen televizijske serije na Poljskem vložil tožbo za povrnitev celotne nastale škode pri poljskih sodiščih, medtem ko nekdanji vojak, ki ima središče interesov v drugi državi članici, tega na Poljskem ne bi mogel storiti.(54)
70.      Glede na navedeno predlagam, naj se na prvo vprašanje odgovori, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da sodišča države članice, v kateri je bila serija, s katero so bile kršene osebnostne pravice fizične in pravne osebe, predvajana na televiziji in na spletu, ki pa ni država članica produkcije te serije, nimajo – kar zadeva televizijo – mednarodne pristojnosti, da v celoti odločijo o tožbi, katere predmet je na eni strani nepremoženjsko nadomestilo, namenjeno odpravi učinkov kršitve osebnostnih pravic, vključno z odredbo, da se na televizijskih kanalih, na katerih je bila navedena serija predvajana v različnih zadevnih državah članicah, objavi izjava z opravičilom ter da se pred vsakim predvajanjem iste serije, kjer koli je predvajana, objavi izjava z ustrezno vsebino, na drugi strani pa denarno nadomestilo kot povračilo za nepremoženjsko škodo, ki jo je povzročila kršitev osebnostnih pravic, vključno s tem, da je bila televizijska serija predvajanja v drugih državah članicah. Kar zadeva splet, so sodišča države članice, v kateri je središče interesov fizične ali pravne osebe, pristojna za odločanje o taki tožbi v celoti le, če sporna vsebina vključuje objektivne in preverljive elemente, na podlagi katerih je mogoče navedeno osebo neposredno ali posredno individualno identificirati.
B.      Drugo vprašanje za predhodno odločanje
71.      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba v primeru nikalnega odgovora na prvo vprašanje člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da imajo sodišča države članice, v kateri je bila serija, s katero so bile kršene osebnostne pravice, predvajana na televiziji, ki pa ni država članica produkcije te serije, mednarodno pristojnost za odločanje o tožbi proti producentu, katere predmet je na eni strani nepremoženjsko nadomestilo, namenjeno odpravi učinkov kršitve osebnostnih pravic, vključno z odredbo, da se na televizijskih kanalih, na katerih je bila navedena serija predvajana, objavi opravičilo ter da se pred vsakim predvajanjem iste serije v tej državi članici objavi izjava z ustrezno vsebino, na drugi strani pa denarno nadomestilo kot povračilo za nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi predvajanja televizijske serije v navedeni državi članici.
72.      Iz sodne prakse Sodišča, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, izhaja, da je zaradi vseprisotnosti podatkov in vsebin, objavljenih na spletnem mestu, ter načeloma splošne narave obsega njihovega razširjanja zahtevek za popravek ali izbris vsebin, objavljenih na spletu, enoten in nedeljiv ter ga je zato mogoče uveljavljati le pred sodiščem, pristojnim za odločanje o celotnem odškodninskem zahtevku, in ne pred sodiščem, ki nima take pristojnosti.(55)
73.      Predložitveno sodišče navaja, da tožeči stranki ne zahtevata, naj se televizijska serija odstrani s spleta ali naj se ne predvaja na televiziji, ampak želita po eni strani preprečiti novo kršitev njunih osebnostnih pravic z navedbo natančnih informacij pred predvajanjem te serije ter po drugi strani odpraviti učinke storjene kršitve z objavo ustrezne izjave ne le na zadevnih spletnih mestih, ampak tudi na poljskih in nemških televizijskih kanalih, na katerih je bila navedena serija predvajana. Vendar je po mnenju tega sodišča zahtevek za izbris določenih spletnih vsebin nedeljiv, če želi tožeča stranka doseči izbris celotne vsebine, s katero so kršene osebnostne pravice.
74.      Kot je bilo navedeno v odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje, se sodna praksa, ki izhaja iz sodbe eDate, v katero spada sodna praksa, navedena v točki 72 teh sklepnih predlogov, ne nanaša na televizijsko razširjanje vsebine, saj se v tem primeru uporablja sodna praksa, ki izhaja iz sodbe Shevill. Iz zadnjenavedene sodne prakse izhaja, da je v skladu s pristopom po načelu mozaika sodišče države članice, v kateri so bile kršene osebnostne pravice, pristojno za obravnavo škode, povzročene v tej državi. Če nacionalni predpisi to omogočajo, lahko navedeno sodišče toženi stranki odredi, da morajo biti pred predvajanjem serije objavljene točno določene informacije, če do te objave pride izključno na nacionalnem ozemlju. V obravnavani zadevi predložitveno sodišče poudarja, da je v skladu s členom 24 civilnega zakonika nepremoženjske zahtevke mogoče razumeti tako, da je njihova obravnava v pristojnosti sodišča, ki se omeji na presojo posledic kršitve, do katere je prišlo na ozemlju države sodišča.
75.      Kar zadeva predvajanje na spletu, se strinjam s trditvami predložitvenega sodišča, to je, da bi lahko sodišče, ki mu je zadeva predložena, če se za to predvajanje ob nezmožnosti identifikacije tožečih strank uporablja sodna praksa, ki izhaja iz sodbe Shevill – in prav tako v primeru, da nacionalni predpisi to omogočajo – toženi stranki odredilo, da je treba točno določene informacije v zvezi s sporno vsebino objaviti v drugem mediju, katerega vplivno območje je omejeno na ozemlje zadevne države članice, na primer v tiskanih medijih ali na nacionalni televiziji, oziroma da se te informacije nanašajo le na učinke kršitve osebnostnih pravic na ozemlju te države.
76.      Poleg tega predložitveno sodišče meni, da škodni dogodek ni omejen le na produkcijo filma, temveč vključuje tudi njegovo predvajanje v določeni državi članici. Tak pristop bi pomenil, da bi se sodiščem države članice, v kateri je bil film predvajan, lahko mednarodna pristojnost priznala večinoma zaradi nastanka škodnega dogodka na njihovem ozemlju, šele sekundarno pa zaradi nastanka škode v tej državi. Vendar opozarjam, da je Sodišče v sodbi Shevill razsodilo, da je v primeru obrekovanja v časopisnem članku, ki je bil distribuiran v več državah članicah, kraj vzročnega dogodka lahko le kraj, kjer ima zadevni časopis sedež, ker od tam izvira škodni dogodek.(56)
77.      V obravnavani zadevi predložitveno sodišče navaja, da je država produkcije televizijske serije Nemčija in da sta toženi stranki pred poljskim sodiščem le producenta te serije, ki jo je na Poljskem predvajala poljska javna radiotelevizija, ki ni stranka v postopku. V teh okoliščinah je mogoče kot kraj vzročnega dogodka, iz katerega izvira ta škoda, šteti le kraj, kjer imata sedež producenta navedene serije. Poleg tega, kot navaja to sodišče, v skladu s sodno prakso Sodišča v okoliščinah, v katerih je med več domnevnimi povzročitelji zatrjevane škode tožen samo eden, in sicer pred sodiščem, na katerega območju pristojnosti ni deloval, ni mogoče šteti, da je v smislu člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 do vzročnega dogodka prišlo na območju pristojnosti tega sodišča.(57)
78.      Dalje, iz predložitvene odločbe je razvidno, da sta toženi stranki izključna imetnika avtorskih pravic za televizijsko serijo in da sta pravico do njene uporabe na določenih ozemljih delno prenesla na B., pri čemer sta temu subjektu podelila tudi izključno licenco za podeljevanje pravic do uporabe te serije na drugih ozemljih.(58) Taka pogodba, v zvezi s katero v predložitveni odločbi ni navedeno, da je bila sklenjena na Poljskem, ne more spremeniti kraja izvora škodnega dogodka, ker je ni mogoče
šteti za enakovredno dejanju toženih strank, storjenem v vsaki državi članici, v kateri je bila televizijska serija predvajana z njunim soglasjem. Torej poljska sodišča v skladu z navedenim členom 5, točka 3, nimajo mednarodne pristojnosti za to, da v celoti odločijo o zahtevku, ki sta ga vložili tožeči stranki, zgolj zaradi predvajanja iste serije na Poljskem.
79.      V teh okoliščinah predlagam, naj se na drugo vprašanje odgovori, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da imajo sodišča države članice, v kateri je bila serija, s katero so bile kršene osebnostne pravice, predvajana na televiziji, ki pa ni država članica produkcije te serije, mednarodno pristojnost za odločanje o tožbi proti producentu, katere predmet je na eni strani nepremoženjsko nadomestilo, namenjeno odpravi učinkov kršitve osebnostnih pravic, vključno z odredbo, da se na televizijskih kanalih, na katerih je bila navedena serija predvajana, objavi opravičilo ter da se pred vsakim predvajanjem iste serije v tej državi članici objavi izjava z ustrezno vsebino, kolikor to dopušča nacionalna ureditev, na drugi strani pa denarno nadomestilo kot povračilo za nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi predvajanja televizijske serije v navedeni državi članici.
80.      Naj k temu dodam, da – podobno kot predložitveno sodišče – menim, da pristop po načelu „mozaika“ povzroči težave za fizične ali pravne osebe, ki trdijo, da so bile kršene njihove osebnostne pravice.(59) V zvezi s tem trditve tega sodišča v zvezi s tveganjem razdrobitve spora, ki bi lahko privedla do nasprotujočih si sodnih odločb, ki bi jih izdala sodišča različnih držav članic, ki bi odločala o zadevi, niso nesmiselne. Vendar je sedanja sodna praksa Sodišča dobro ustaljena, široka razlaga določbe, ki pomeni odstopanje, to je člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, pa bi lahko povzročila več težav, kot bi jih želeli z njo odpraviti. Zato menim, da v okviru te zadeve navedene sodne prakse ni mogoče izpodbijati.
V.      Predlog
81.      Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče, Poljska), odgovori:
1.      Člen 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
je treba razlagati tako, da
sodišča države članice, v kateri je bila serija, s katero so bile kršene osebnostne pravice fizične ali pravne osebe, predvajana na televiziji in na spletu, ki pa ni država članica produkcije te serije, nimajo – kar zadeva televizijo – mednarodne pristojnosti, da v celoti odločijo o tožbi, katere predmet je na eni strani nepremoženjsko nadomestilo, namenjeno odpravi učinkov kršitve osebnostnih pravic, vključno z odredbo, da se na televizijskih kanalih, na katerih je bila navedena serija predvajana v različnih zadevnih državah članicah, objavi izjava z opravičilom ter da se pred vsakim predvajanjem iste serije, kjer koli je predvajana, objavi izjava z ustrezno vsebino, na drugi strani pa denarno nadomestilo kot povračilo za nepremoženjsko škodo, ki jo je povzročila kršitev osebnostnih pravic, vključno s tem, da je bila televizijska serija predvajanja v drugih državah članicah. Kar zadeva splet, so sodišča države članice, v kateri je središče interesov fizične ali pravne osebe, pristojna za odločanje o taki tožbi v celoti le, če sporna vsebina vključuje objektivne in preverljive elemente, na podlagi katerih je mogoče navedeno osebo neposredno ali posredno individualno identificirati.
2.      Člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001
je treba razlagati tako, da
imajo sodišča države članice, v kateri je bila serija, s katero so bile kršene osebnostne pravice, predvajana na televiziji, ki pa ni država članica produkcije te serije, mednarodno pristojnost za odločanje o tožbi proti producentu, katere predmet je na eni strani nepremoženjsko nadomestilo, namenjeno odpravi učinkov kršitve osebnostnih pravic, vključno z odredbo, da se na televizijskih kanalih, na katerih je bila navedena serija predvajana, objavi opravičilo ter da se pred vsakim predvajanjem iste serije v tej državi članici objavi izjava z ustrezno vsebino,
kolikor to dopušča nacionalna ureditev, na drugi strani pa denarno nadomestilo kot povračilo za nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi predvajanja televizijske serije v navedeni državi članici.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      Uredba Sveta z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
3      Sodba z dne 7. marca 1995, Shevill in drugi (C‑68/93, v nadaljevanju: sodba Shevill ali sodna praksa, ki izhaja iz sodbe Shevill, EU:C:1995:61).
4      Sodba z dne 25. oktobra 2011, eDate Advertising in drugi (C‑509/09 in C‑161/10, v nadaljevanju: sodba eDate ali sodna praksa, ki izhaja iz sodbe eDate, EU:C:2011:685).
5      Glej v podporo ohranitvi sodne prakse, ki izhaja iz sodbe Shevill, sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v združenih zadevah eDate Advertising in drugi (C‑509/09 in C‑161/10, EU:C:2011:192, točke od 33 do 41) in generalnega pravobranilca G. Hogana v zadevi Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:745, točke od 42 do 94). Glej v nasprotnem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Bolagsupplysningen in Ilsjan, C‑194/16, EU:C:2017:554, točke od 73 do 90.
6      Glej zlasti Lutzi, T., „Shevill is dead, long live Shevill!“, Law Quarterly Review, 2018, zvezek 134, str. od 208 do 213.
7      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
8      Dz. U. iz leta 1964, št. 16, pozicija 93.
9      Dz. U. iz leta 1964, št. 43, pozicija 296.
10      Čeprav je v predložitveni odločbi naveden datum 19. november 2023, je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da je bila tožba dejansko vložena 19. novembra 2013.
11      V skladu s to sodno prakso mora imeti v primeru zatrjevanega posega v osebnostne pravice z vsebinami, objavljenimi na spletnem mestu, oseba, ki meni, da je oškodovana, možnost vložiti tožbo za ugotovitev odgovornosti za povrnitev celotne povzročene škode pri sodiščih kraja, kjer je središče njenih interesov.
12      V skladu s tem pristopom so sodišča vsake od držav članic, v kateri je bila obrekljiva objava razširjana in kjer oškodovanec trdi, da je bilo poseženo v njegovo dobro ime, pristojna za obravnavo škode, povzročene v tej državi. Glej, natančneje, točko 49 teh sklepnih predlogov.
13      Sodba z dne 17. junija 2021 (C‑800/19, v nadaljevanju: sodba Mittelbayerischer Verlag, EU:C:2021:489, točka 46), v kateri je Sodišče razsodilo, da je sodišče kraja, v katerem je središče interesov osebe, ki trdi, da so bile njene osebnostne pravice kršene z vsebino, objavljeno na spletnem mestu, za odločanje o tožbi za ugotovitev odgovornosti za povrnitev celotne zatrjevane škode, ki jo je vložila ta oseba, pristojno le, če ta vsebina vključuje objektivne in preverljive elemente, na podlagi katerih je mogoče navedeno osebo neposredno ali posredno individualno identificirati.
14      Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sklicuje na člen 1(2)(g) Uredbe (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) (UL 2007, L 199, str. 40).
15      Sklep Idziski (C‑232/25, EU:C:2025:389).
16      Sodba z dne 9. decembra 2021, HRVATSKE ŠUME (C‑242/20, točka 30 in navedena sodna praksa).
17      Glej sodbo z dne 14. julija 2016, Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, točka 17 in navedena sodna praksa).
18      V skladu s to uvodno izjavo bi bilo treba za „[z]agotovit[ev] […] kontinuitet[e] med [Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija)], Uredbo [št. 44/2001] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago [Bruseljske konvencije] in uredb, ki so jo nadomestile, s strani Sodišča Evropske unije.“
19      Glej v tem smislu sodbi z dne 18. julija 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, točka 29 in navedena sodna praksa), in z dne 10. julija 2025, Chmieka (C‑99/24, EU:C:2025:563, točka 43 in navedena sodna praksa).
20      Glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2025, Stichting Right to Consumer Justice et Stichting App Stores Claims (C‑34/24, v nadaljevanju: sodba Stichting Right to Consumer Justice, EU:C:2025:936, točki 44 in 45 ter navedena sodna praksa).
21      Glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2021, Gtflix Tv (C‑251/20, v nadaljevanju: sodba Gtflix, EU:C:2021:1036, točka 25 in navedena sodna praksa).
22      Glej v tem smislu sodbo Stichting Right to Consumer Justice (točka 46 in navedena sodna praksa).
23      Glej v tem smislu sodbo Stichting Right to Consumer Justice (točka 47 in navedena sodna praksa).
24      Glej sodbo Shevill (točki 24 in 25).
25      Glej sodbo Shevill (točka 27).
26      Glej sodbo Shevill (točki 29 in 30).
27      Glej sodbo Shevill (točka 32).
28      Glej sodbo z dne 11. januarja 1990, Dumez France in Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8, točka 18).
29      Generalni pravobranilec P. Cruz Villalón je v sklepnih predlogih, ki jih je predstavil v združenih zadevah eDate Advertising in drugi (C‑509/09 in C‑161/10, EU:C:2011:192, točka 38), poudaril, da rešitev iz sodbe Shevill preprečuje, da bi posebna pristojnost iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 postala enakovredna splošni pristojnosti, ki prevladuje nad sodiščem prebivališča tožene stranke, ravno tako pa se izogne merilu forum actoris.
30      Glej sodbo eDate (točka 44).
31      Glej sodbo eDate (točki 45 in 48).
32      Glej sodbo eDate (točka 49).
33      Glej sodbo eDate (točka 52).
34      Glej zlasti sodbi, izrečeni v velikem senatu, z dne 17. oktobra 2017, Bolagsupplysningen in Ilsjan (C‑194/16, v nadaljevanju: sodba Bolagsupplysningen in Ilsjan, EU:C:2017:766, točka 31), in Gtflix (točka 29).
35      Glej točko 50 teh sklepnih predlogov.
36      Člen 1(1)(e) Direktive 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) (UL 2010, L 95, str. 1) določa, da „‚razširjanje televizijskih programov‘ (to je linearna avdiovizualna medijska storitev) pomeni avdiovizualno medijsko storitev, ki jo opravlja ponudnik medijskih storitev za sočasno gledanje programov na podlagi programskega sporeda“.
37      Glej točko 50 teh sklepnih predlogov.
38      Sklepni predlogi v združenih zadevah eDate Advertising in drugi (C‑509/09 in C‑161/10, EU:C:2011:192, točka 39).
39      Glej točko 46 teh sklepnih predlogov.
40      Glej točko 49 teh sklepnih predlogov.
41      V zvezi s temi pogoji glej točko 28 teh sklepnih predlogov.
42      Glej sodbo Mittelbayerischer Verlag (točka 43).
43      Generalni pravobranilec M. Bobek je v sklepnih predlogih v zadevi Mittelbayerischer Verlag (C‑800/19, EU:C:2021:124, točke od 51 do 57) Sodišču predlagal, naj uporabi širši pristop, ki pa v sodbi, izdani v tej zadevi, ni bil sprejet.
44      Sodba Shevill (točka 29).
45      Glej sodbo Mittelbayerischer Verlag (točka 35).
46      Glej sodno prakso, navedeno v točki 60 teh sklepnih predlogov.
47      Glej v tem smislu sodbo Mittelbayerischer Verlag (točka 34 in navedena sodna praksa).
48      Glej v tem smislu sodbo Mittelbayerischer Verlag (točka 32 in navedena sodna praksa).
49      Glej sodbo Bolagsupplysningen in Ilsjan (točka 38).
50      Glej v tem smislu sodbo Bolagsupplysningen in Ilsjan (točka 44).
51      Iz stroge zahteve individualizacije osebe, ki zatrjuje kršitev njenih osebnostnih pravic, izhaja, da sodne prakse s področja konkurenčnega prava, v skladu s katero
je združenje, ki je pooblaščeno za varovanje skupnih interesov nekaterih podjetji, načeloma upravičeno vložiti ničnostno tožbo na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU le, če lahko izkaže lasten interes ali če imajo podjetja, ki jih zastopa, ali nekatera izmed njih posamično procesno upravičenje (glej sodbo z dne 21. septembra 2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products in drugi/Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, točka 80 in navedena sodna praksa), ni mogoče uporabiti po analogiji.
52      Glej v tem smislu sodbo z dne 13. februarja 2025, Athenian Brewery in Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, točke od 41 do 43 in navedena sodna praksa).
53      Glej v tem smislu sodbo z dne 11. januarja 1990, Dumez France in Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8, točka 20).
54      Naj k temu sodam, da se je zadeva, v kateri je bila izrečena sodba Mittelbayerischer Verlag, nanašala na uporabo izraza „poljsko taborišče smrti Treblinka“, ki ima v poljskem zgodovinskem, kulturnem in družbenem kontekstu objektivno velik pomen. Vendar je Sodišče kljub temu menilo, da bi bilo treba tožečo stranko individualno identificirati, kar je bilo nemogoče. Torej objektivno velik pomen zadeve v posamezni državi članici ni zadosten element za določitev mednarodne pristojnosti sodišč te države članice v zvezi s celotno škodo.
55      Glej sodbi Bolagsupplysningen in Ilsjan (točka 48) ter Gtflix (točka 32).
56      Glej točko 49 teh sklepnih predlogov.
57      Glej sodbo z dne 3. aprila 2014, Hi Hotel HCF (C‑387/12, EU:C:2014:215, točka 31 in navedena sodna praksa).
58      Glej točko 54 teh sklepnih predlogov.
59      V zvezi s temi težavami glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Bolagsupplysningen in Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:554).