62023CC0460
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 7. novembra 2024 (
1
)
Zadeva C-460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
Kazenski postopek
ob udeležbi
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bologna
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Bologna (sodišče v Bologni, Italija))
„Predhodno odločanje – Politika priseljevanja – Direktiva 2002/90/ES – Inkriminacija pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice – Člen 1(1)(a) – Opredelitev splošne kršitve zakona – Veljavnost – Člen 1(2) – Neobvezna določba o izključitvi kazenske odgovornosti osebe, ki zagotovi pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice s humanitarnim namenom – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 49 – Načelo zakonitosti in sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni – Dejanje, s katerim mati, državljanka tretje države, dvema mladoletnicama, članicama svoje družine, pripomore k nedovoljenemu vstopu na ozemlje države članice z uporabo ponarejenih osebnih dokumentov“
I. Uvod
1.
Vprašanje inkriminacije dejanja, s katerim oseba iz sočutja, altruizma ali solidarnosti, s človekoljubnim namenom ali zaradi družinskih obveznosti pomaga državljanu tretje države pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, v pravu Unije je sprožilo burno razpravo v civilni družbi in obenem tudi v evropskih in mednarodnih institucijah vse od sprejetja Direktive Sveta 2002/90/ES z dne 28. novembra 2002 o opredelitvi pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju (
2
). Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe odraža številne pomisleke, ki so bili pri tem izraženi.
2.
Ta predlog je bil vložen, ko so italijanski pravosodni organi sprožili kazenski postopek zoper državljanko Konga, ki je dvema mladoletnima članicama svoje družine, hčerki in nečakinji, pomagala pri nedovoljenem vstopu na nacionalno ozemlje z uporabo ponarejenih potnih listov. Ta oseba je sedaj pozvana, da mora odgovarjati za kaznivo dejanje pomoči pri nedovoljenem vstopu na italijansko ozemlje v steku s kaznivim dejanjem posedovanja ponarejenih osebnih dokumentov, ki sta določena v italijanski zakonodaji. Čeprav gre za prakso, s katero so carinski in policijski organi držav članic seznanjeni, se Tribunale di Bologna (sodišče v Bologni, Italija) v obravnavani zadevi sprašuje o vprašanju kazenske odgovornosti te matere in splošneje, tistih, ki delujejo nepridobitno, ter o vprašanju sankcij, ki se za te osebe uporabljajo v skladu s členom 1(1)(a) Direktive 2002/90 in določbo iz nacionalne ureditve izvajanja (
3
).
3.
S prvim vprašanjem za predhodno odločanje predložitveno sodišče izraža dvome glede veljavnosti člena 1(1)(a) Direktive 2002/90, zlasti v zvezi z njegovo skladnostjo z načelom sorazmernosti iz člena 52(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (
4
). To sodišče meni, da s tem, ko se od držav članic zahteva inkriminacija pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, tudi kadar ne obstaja dobičkonosen namen, in ko v okviru obvezne določbe ni predvidena izrecna izključitev kazenske odgovornosti tistih, ki ravnajo z namenom, da bi zadevni osebi omogočili uresničevanje pravice do življenja in telesne celovitosti, pravice do azila ali pravice do spoštovanja družinskega življenja, takšna inkriminacija ni razumna in ne zagotavlja spoštovanja temeljnih pravic storilca dejanja niti te osebe.
4.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje izraža podobne dvome glede prenosa člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 v italijanski pravni red. V bistvu se postavlja vprašanje, ali je v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, strogost sankcije, ki lahko doleti zadevno osebo, sorazmerna s težo storjenega kaznivega dejanja, in ali ta ne presega tistega, kar je nujno za uresničitev ciljev, ki jim sledi nacionalni zakonodajalec, in to v skladu z načelom sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni. (
5
)
5.
V teh sklepnih predlogih bom najprej začel z razlago, da opredelitev kaznivega dejanja pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice iz člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 ne vsebuje nobene navedbe, na podlagi katere bi bilo mogoče potrditi tezo Evropske komisije, da pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, ki jo starš daje zaradi svojih družinskih obveznosti ali družinske solidarnosti, ni mogoče obravnavati kot pomoč, ki spada na področje uporabe te določbe.
6.
Nato bom analizo nadaljeval s pojasnilom razlogov, iz katerih po mojem mnenju ne obstaja noben element, ki bi vplival na veljavnost člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 v zvezi z načeloma zakonitosti in sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni, določenima v členu 49(1) in (3) Listine.
7.
Nazadnje, v zvezi z zadevno nacionalno ureditvijo bom pojasnil, da mora predložitveno sodišče opraviti konkreten preizkus njene sorazmernosti, zlasti z vidika možnosti izključitve kazenske odgovornosti oseb, za katere je bilo ugotovljeno, da so ravnale nepridobitno z namenom priskrbeti človekoljubno pomoč ali zaradi obstoja družinskih vezi, ali možnosti prilagoditve sistema sankcij, ki se uporablja zanje.
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
8.
V Direktivi 2002/90 so opredeljena kazniva dejanja pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju, Okvirni sklep Sveta 2002/946 z dne 28. novembra 2002 o krepitvi kazenskega okvirja na področju preprečevanja nudenja pomoči pri nedovoljenem vstopu in prebivanju (
6
) pa določa minimalna pravila v zvezi z naravo kazni, ki se lahko naložijo, odgovornostjo pravnih oseb in sodno pristojnostjo med državami članicami.
1.
Direktiva 2002/90
9.
Direktiva 2002/90 je bila sprejeta na podlagi dveh določb. Prva je člen 61(a) ES (ki je postal člen 67 in člen 68 PDEU), ki je določal, da mora Svet Evropske unije sprejeti spremljajoče ukrepe, ki so neposredno povezani s prostim gibanjem oseb in se nanašajo na nadzor zunanjih meja in priseljevanja, ter ukrepe za preprečevanje kriminala in boj proti njemu. Druga je člen 63, prvi odstavek, točka (3)(b) ES (ki je postal člen 79(2)(c) PDEU), ki je določal sprejetje ukrepov na področju nezakonitega priseljevanja in prebivanja.
10.
V uvodnih izjavah od 1 do 4 te direktive je navedeno:
„(1)
Eden od ciljev Evropske unije je postopna izgradnja območja svobode, varnosti in pravice, kar med drugim pomeni, da se je treba bojevati proti nezakonitim imigracijam.
(2)
Zato bi bilo treba sprejeti ukrepe za boj proti pomoči pri nezakonitih imigracijah, in sicer tako pri nedovoljenem prehodu meje v ožjem smislu kot pri vzdrževanju mrež za izkoriščanje ljudi.
(3)
Zato je bistveno, da se približajo že obstoječe zakonske določbe; to so zlasti natančna opredelitev kršitve in izjem na eni strani, kar je predmet te direktive, ter predpisane minimalne kazni […], kar je predmet Okvirnega sklepa Sveta 2002/946[…].
(4)
Namen te direktive je opredeliti pomoč pri nezakonitih imigracijah in s tem omogočiti učinkovitejše izvajanje Okvirnega sklepa [2002/946], z namenom da se prepreči to kaznivo dejanje.“
11.
Člen 1 te direktive, naslovljen „Splošna kršitev zakona“, določa:
„1.   Vsaka država članica sprejme ustrezne sankcije za:
a)
vsako osebo, ki namenoma pomaga drugi osebi, ki ni državljan države članice, da vstopi […] [na] ozemlje države članice, pri čemer krši zakone te države o vstopu […] tujcev;
[…]
2.   Vsaka država članica lahko sklene, da v skladu s svojo nacionalno zakonodajo in prakso ne bo izrekala sankcij za ravnanja iz odstavka 1(a), kadar je cilj takšnega ravnanja priskrbeti tej osebi človekoljubno pomoč.“
12.
Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Sankcije“, določa:
„Vsaka država članica ukrene vse potrebno, da zagotovi, da se kršitve iz členov 1 in 2 kaznujejo z učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi sankcijami.“
2.
Okvirni sklep 2002/946
13.
Okvirni sklep 2002/946 temelji na členu 29 PEU (ki je postal člen 67 PDEU), členu 31(e) PEU (ki je postal člen 83(1) PDEU) in členu 34(2)(b) PEU.
14.
Člen 1 navedenega okvirnega sklepa, naslovljen „Kazni“, določa:
„1.   Vsaka država članica sprejme vse potrebne ukrepe, da zagotovi, da se kršitve, na kater[e] se nanašata člena 1 in 2 Direktive [2002/90] kaznujejo z učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi kaznimi, ki lahko vodijo v izročitev.
[…]
3.   Vsaka država članica sprejme vse potrebne ukrepe, da zagotovi, da se kršitve, ki so določene v členu 1(1)(a) […] Direktive [2002/90], če so storjene zaradi dobičkonosnega namena, kaznujejo z zapornimi kaznimi, z najvišjo zagroženo kaznijo najmanj osem let zapora, kadar so storjene v katerih od naslednjih okoliščin:
–
kaznivo dejanje je bilo storjeno kot dejavnost hudodelske združbe, kot je opredeljena v Skupnem ukrepu 98/733/PNZ [ (
7
)],
–
kaznivo dejanje je bilo storjeno tako, da je ogrožalo življenje oseb, zoper katere je bilo storjeno.
[…]“
15.
Člen 6 tega okvirnega sklepa, naslovljen „Mednarodno pravo o beguncih“, določa:
„Ta okvirni sklep se uporablja brez poseganja v zaščito beguncev in iskalcev azila v skladu z mednarodnim pravom o beguncih ali drugimi mednarodnimi listinami, ki se nanašajo na človekove pravice, zlasti brez poseganja v spoštovanje mednarodnih obveznosti, ki so jih države članice sprejele na podlagi členov 31 in 33 Konvencije [o statusu beguncev, podpisane v Ženevi, 28. julija 1951 (
8
)]“
B. Italijansko pravo
1.
Zakonska uredba št. 286/1998
16.
Člen 12(1) in (2) decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (zakonska uredba št. 286 o enotnem besedilu določb, ki urejajo priseljevanje in status tujcev) (
9
) z dne 25. julija 1998 določa:
„1.   Razen če dejanja pomenijo hujše kaznivo dejanje, se oseba, ki v nasprotju z določbami tega enotnega besedila spodbuja, usmerja, organizira, financira ali izvaja prevoz tujcev na državno ozemlje oziroma izvaja druga dejanja, da se jim omogoči nezakonit vstop na državno ozemlje ali na ozemlje druge države, katere državljani niso ali v kateri nimajo pravice do stalnega bivanja, kaznuje z zaporno kaznijo od dveh do šestih let in denarno kaznijo 15.000 EUR za vsako osebo.
2.   Brez poseganja v določbe člena 54 codice penale (kazenski zakonik) dejavnosti pomoči in človekoljubne pomoči, ki se v Italiji zagotavljajo tujcem v stiski, čeprav se nahajajo na ozemlju države, ne pomenijo kaznivega dejanja.“
2.
Kazenski zakonik
17.
Člen 54 kazenskega zakonika, naslovljen „Skrajna sila“, v prvem pododstavku določa:
„Kdor je deloval, ker je bil primoran, zato da bi sebe ali drugega človeka rešil pred dejansko nevarnostjo nastanka resnične škode, nevarnostjo, ki je ni namenoma povzročil in se ji ni bilo mogoče na drugačen način izogniti, in če je ukrepal sorazmerno z nevarnostjo, ne sme biti kaznovan.“
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
18.
Zadevna oseba, državljanka Konga, je 27. avgusta 2019 z letom iz Casablance (Maroko) prispela na mejni prehod na letališču v Bologni (Italija) s ponarejenim senegalskim potnim listom. Spremljali sta jo hčerka in nečakinja, stari osem in trinajst let, za kateri je ravno tako predložila ponarejena osebna dokumenta.
19.
Zadevna oseba je bila 28. avgusta 2019 prijeta, deklici pa sta bili na podlagi odločbe Tribunale per i minorenni (sodišče za mladoletnike, Italija) nameščeni v sprejemni center. Italijanski pravosodni organi so zoper njo sprožili kazenski postopek zaradi kaznivega dejanja pomoči pri nedovoljenem vstopu na nacionalno ozemlje v steku s kaznivim dejanjem posedovanja ponarejenih osebnih dokumentov, ki sta določena v italijanski zakonodaji. Zadevna oseba je 29. avgusta 2019 na obravnavi za potrditev aretacije pred Giudice per le Indagini Preliminari (sodnik v preiskovalnem postopku, Italija) pri Tribunale di Bologna (sodišče v Bologni) izjavila, da je pobegnila iz Demokratične republike Kongo, da bi se izognila grožnjam s smrtjo, ki ji jih je izrekal partner po prekinitvi njunega razmerja, poleg tega pa se je bala za telesno celovitost obeh deklic. Navedeni sodnik je potrdil aretacijo zadevne osebe, vendar je zavrnil predlog, ki ga je podalo Pubblico Ministero (državno tožilstvo, Italija), za odreditev pripora.
20.
Zadevna oseba je 9. oktobra 2019 vložila prošnjo za mednarodno zaščito, o kateri po informacijah, ki so bile 18. junija 2024 predložene na obravnavi pred Sodiščem, še ni odločeno.
21.
V forenzični preiskavi, ki je bila opravljena na podlagi sklepa Tribunale per i minorenni (sodišče za mladoletnike), je bilo ugotovljeno, da je ena od deklic hči zadevne osebe, zato je bila zadevni osebi vrnjena roditeljska pravica do te deklice. Pri drugi deklici te preiskave ni bilo mogoče opraviti, saj je 10. septembra 2019 samovoljno zapustila sprejemni center, v katerega je bila nameščena, in je ni bilo več mogoče najti. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da iz poročila socialnih služb po opravljenih razgovorih z mladoletnicama izhaja, da je bila druga deklica dejansko nečakinja zadevne osebe, kateri je bila zaupana v varstvo po smrti matere.
22.
Na obravnavi 29. maja 2023 je zagovornik zadevne osebe predlagal, naj se pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe. Tribunale di Bologna (sodišče v Bologni), ki je dvomilo o zakonitosti inkriminacije pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, kot je v pravu Unije določena v členu 1(1)(a) Direktive 2002/90 in v italijanskem pravu v členu 12(1) zakonske uredbe št. 286/1998, se je odločilo prekiniti odločanje in Sodišču predložiti ti vprašanji za predhodno odločanje:
„1.
Ali [Listina], zlasti načelo sorazmernosti iz člena 52(1), v povezavi s pravico do osebne svobode in pravico do premoženja iz členov 6 in 17, ter pravicama do življenja in telesne celovitosti iz členov 2 in 3, pravicama do azila iz člena 18 in do spoštovanja družinskega življenja iz člena 7, nasprotuje določbam Direktive [2002/90] in Okvirnega sklepa [2002/946] (v italijansko pravo so prenesene s pravili iz člena 12 [zakonske uredbe št. 286/1998]) v delu, v katerem državam članicam nalagajo obveznost, da določijo kazenske sankcije za vsako osebo, ki namenoma pomaga ali opravlja dejanja, katerih namen je pomoč pri vstopu tujcev, ki so v nezakonitem položaju, na ozemlje Unije, tudi kadar je ravnanje nepridobitno, ne da bi hkrati določale obveznost držav članic, da izključijo kazensko opredelitev ravnanj pomoči pri nedovoljenem vstopu, katerih namen je priskrbeti človekoljubno pomoč tujcu?
2.
Ali [Listina], zlasti načelo sorazmernosti iz člena 52(1), v povezavi s pravico do osebne svobode in pravico do premoženja iz členov 6 in 17, ter pravicama do življenja in telesne celovitosti iz členov 2 in 3, pravicama do azila iz člena 18 in do spoštovanja družinskega življenja iz člena 7, nasprotuje kazenski določbi v obravnavani zadevi iz člena 12 [zakonske uredbe št. 286/1998], v delu, v katerem sankcionira ravnanje osebe, ki opravlja dejanja, katerih namen je pomoč pri nezakonitem vstopu tujcev na ozemlje države, tudi če je to ravnanje nepridobitno, ne da bi hkrati izključila kazensko opredelitev ravnanj pomoči pri nedovoljenem vstopu, katerih namen je priskrbeti človekoljubno pomoč tujcu?“
23.
Tožeča stranka, italijanska in madžarska vlada ter Svet in Komisija so na obravnavi 18. junija 2024 predložili pisna in predstavili ustna stališča.
IV. Analiza
A. Uvodne ugotovitve
24.
Najprej poudarjam, da predložitveno sodišče svojo analizo osredotoča na inkriminaciji dajanja pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice s človekoljubnim namenom, ki je izrecno navedena v členu 1(2) Direktive 2002/90.
25.
Prvič, pojasniti moram, da so uporabljeni izrazi v tem členu, po katerih država članica „lahko sklene, da […] ne bo izrekala sankcij“, kadar je ta pomoč nudena s človekoljubnim namenom, dvoumni z vidika pomena in obsega. (
10
) V okviru teh sklepnih predlogov menim, da je treba te izraze razlagati tako, da državam članicam omogočajo, da na podlagi tega člena določijo razlog za izključitev kazenske odgovornosti. Če upoštevam izrazoslovje, ki ga uporablja zakonodajalec Unije, se mi namreč zdi, da je želel potegniti vzporednico med načelom inkriminacije dejanja, s katerim oseba nudi pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, ki je določena v členu 1(1) te direktive („vsaka država članica sprejme ustrezne sankcije“), in možnostjo, da se izključi kazenska odgovornost te osebe, kadar je bilo dejanje izvedeno s človekoljubnim namenom iz člena 1(2) te direktive („[v]saka država članica lahko sklene, da […] ne bo izrekala sankcij“).
26.
Drugič, menim, da v okviru vprašanj, postavljenih v tej zadevi, ni treba ugotoviti, ali se ravnanje, kakršno je bilo to v obravnavani zadevi, uvršča pod „človekoljubno pomoč“ v smislu člena 1(2) Direktive 2002/90. Razprava je namreč širša in se nanaša predvsem na inkriminacijo oseb, ki nudijo pomoč brez pridobitnega namena, oziroma na neobstoj izrecne izključitve njihove kazenske odgovornosti v besedilu te direktive. V postopku v glavni stvari je mati nudila inkriminirano pomoč svoji hčeri in nečakinji, zato naj bi jo bilo mogoče razumeti z vidika obstoja družinske obveznosti in/ali solidarnosti, kot predlaga Komisija v pisnih stališčih.
27.
Primerjalna študija mednarodnega prava in prava Unije je pokazala, da v primeru, ko je bila nudena pomoč dokazano v izključnem interesu bližnjih, zlasti otrok, nekatere države članice dopuščajo, da je to človekoljubno dejanje, medtem ko nekatere druge menijo, da izhaja iz imunitete družine.
28.
Glede na te elemente bom v sklepnih predlogih torej govoril širše o dejanjih tistih, ki nudijo pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice nepridobitno, iz altruizma, sočutja ali solidarnosti, s človekoljubnim namenom ali zaradi družinskih vezi.
B. Prvo vprašanje za predhodno odločanje
29.
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje Sodišče, ali je člen 1(1)(a) Direktive 2002/90 neveljaven, ker krši načelo sorazmernosti iz člena 52(1) Listine.
30.
Pred preizkusom v zvezi s sorazmernostjo inkriminacije pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice je najprej treba ugotoviti njen obseg. Komisija namreč v pisnih stališčih trdi, da ta inkriminacija ne obsega ravnanja, kot je zadevno, ko mati, državljanka tretje države, nudi pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice mladoletnicama, za kateri je odgovorna.
1.
Obseg inkriminacije pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice (člen 1(1)(a) Direktive 2002/90)
31.
S členom 1(1)(a) Direktive 2002/90 je pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice inkriminirana z opredelitvijo materialnih in intelektualnih elementov tega kaznivega dejanja, izbira najprimernejše sankcije pa je prepuščena državam članicam. (
11
) Če se pomoč pri storitvi kaznivega dejanja praviloma kaznuje v skladu z načeli teorije pomoči pri kaznivem dejanju, se je zakonodajalec Unije tu želel izogniti tem načelom s tem, ko je pomoč pri nedovoljenem vstopu uvrstil pod samostojno kaznivo dejanje.
32.
Prvič, iz naslova člena 1 te direktive („Splošna kršitev zakona“) in iz izrazoslovja, ki ga uporablja zakonodajalec Unije, izhaja, da je namen tega člena opredeliti splošni okvir kaznivega dejanja pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice. V skladu z uvodno izjavo 3 te direktive namreč ta zakonodajalec želi približati nacionalne kazenske zakonodaje držav članic. Ta inkriminacija tu izhaja iz deljene kazenske pristojnosti, ki jo imata zakonodajalec Unije in nacionalni zakonodajalec, pri čemer mora slednji prenesti navedeno inkriminacijo v svoj pravni red.
33.
Ugotavljam pa, da opredelitev tega kaznivega dejanja ne vsebuje nobene navedbe, ki bi potrdila tezo Komisije. V Direktivi 2002/90 je prepovedano ravnanje opredeljeno abstraktno in ne izključuje nobene oblike, ki jo lahko ima pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, niti nobene osebe, ki bi jo utegnila nuditi, torej se vse te osebe obravnavajo enako strogo.
34.
Po materialnih elementih kaznivo dejanje pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice nastane, čim „vsaka oseba“„pomaga“ državljanu tretje države nedovoljeno vstopiti na ozemlje države članice, ne glede na to, ali je to notranja meja ali zunanja meja schengenskega območja. (
12
) Ti zadnji pojmi izhajajo iz izrazoslovja, ki se v nacionalnih zakonodajah ustaljeno uporablja za opredelitev splošne kršitve zakona (
13
).
35.
Pojem „pomoč“ obsega vse možne oblike, ki jih lahko ima pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, od financiranja do prevoznega sredstva stricto sensu, upravljanja tega prevoza, izdelave ali zagotavljanja ponarejenih dokumentov, organizacije navideznih zakonskih zvez ali katerega koli drugega sredstva, katerega namen je omogočiti ta nedovoljen vstop (
14
).
36.
Poleg tega je zakonodajalec Unije s kaznovanjem pomoči „vsake osebe“ upošteval število in raznolikost profilov oseb, ki so lahko vpletene, tako da so zajeti tisti, ki delujejo sami in spontano ali v okviru organizirane ali skupinske dejavnosti (zlasti združbe ali člani tihotapske mreže, kot so tihotapci, vodje, iskalci strank, pa tudi vozniki vozil ali plovil, kurirji, izvidniki, ponarejevalci potnih listov, dobavitelji, podkupljeni uradniki ali ponudniki storitev). (
15
)
37.
Zakonodajalec Unije v zvezi z intelektualnimi ali moralnimi elementi te splošne kršitve razločuje med namero, ki izpolni dejanski stan kršitve, in zasledovanim ciljem storitve te kršitve.
38.
Pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice je tako inkriminirana neodvisno od storilčevih motivov. Vendar gre za tako kršitev zakona le, če je posledica naklepnega ravnanja. Ne nanaša se na osebo, ki iz lahkomiselnosti, nepremišljenosti ali malomarnosti pomaga pri nedovoljenem prehodu meje (eventualni naklep), temveč na osebo, ki deluje „namenoma“, torej se zaveda nedovoljenosti položaja zadevne osebe v zvezi s prehodom meje, vendar kljub vsemu prostovoljno in zavestno stori dejanje, prepovedano z zakonom (dolus generalis). (
16
)
39.
Dolus specialis za storitev kaznivega dejanja pa ni pogoj. Zakonodajalec Unije namreč preprečevanja nudenja pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice ni podredil zasledovanju pridobitnega namena, ob upoštevanju zlasti težav, povezanih z dokazovanjem pridobitve premoženjske koristi (
17
), temveč ga je v členu 1(3) Okvirnega sklepa 2002/946 opredelil kot obteževalno okoliščino. To kaznivo dejanje se torej razlikuje od kaznivega dejanja dajanja pomoči pri nezakonitem prebivanju na ozemlju države članice iz člena 1(1)(b) Direktive 2002/90, ki mora vsebovati dolus specialis za storitev kaznivega dejanja, in sicer mora biti storjeno zaradi dobičkonosnega namena.
40.
Iz te analize besedila člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 izhaja, da je pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice opredeljena objektivno in da v opredelitev tega kaznivega dejanja ni izrecno vključen namen, s katerim je bilo storjeno. Iz tega sklepam, da na področje uporabe te določbe spadajo vsa dejanja, s katerimi oseba ob polnem poznavanju dejstev premišljeno in namerno nudi pomoč pri nedovoljenem prehodu meje države članice, neodvisno od motivov te osebe in ne da bi ta določba vključevala kakršno koli navedbo, ki bi omejevala njen doseg.
41.
Iz tega izhaja, da je dejanje, kot je zadevno, s katerim je državljanka tretje države namenoma z uporabo ponarejenih osebnih dokumentov dvema mladoletnicama, katerih skrbnica je bila, pomagala pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, kršitev zakona iz člena 1(1)(a) te direktive, saj so bili izpolnjeni materialni in intelektualni elementi tega kaznivega dejanja.
42.
Drugič, to razlago potrjuje namen Direktive 2002/90.
43.
Če sta namreč ta direktiva in Okvirni sklep 2002/946, ki jo dopolnjuje, označena kot „sveženj o preprečevanju nudenja pomoči“ („Facilitators package“) (
18
), ti ukrepi presegajo zgolj boj proti tihotapljenju migrantov. Iz besedila uvodnih izjav 2 obeh besedil je zelo jasno razvidno, da je zakonodajalec Unije želel zasledovati dva cilja, in sicer „sprejeti ukrepe za boj proti pomoči pri nezakonitih imigracijah, in sicer tako pri nedovoljenem prehodu meje v ožjem smislu kot pri vzdrževanju mrež za izkoriščanje ljudi“ (
19
). Direktiva 2002/90 torej zasleduje veliko širše cilje od tistega, ki ga ima Protokol proti tihotapljenju migrantov po kopnem, morju in zraku, ki dopolnjuje Konvencijo Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu, h kateremu je pristopila tudi Evropska unija (
20
).
44.
Prvi cilj zakonodajalca Unije je tako boj proti pomoči pri nedovoljenem prehajanju meja, stricto sensu, s tem, ko je v členu 1(1)(a) Direktive 2002/90 inkriminirana s splošnimi izrazi, pri čemer je državam članicam prepuščeno sprejetje „ustreznih“ sankcij zoper tiste, ki so delovali ob polnem poznavanju dejstev, ne glede na vrsto njihovih motivov.
45.
Drugi cilj je ostrejši boj proti pomoči pri nedovoljenem prehajanju meja, ko se izvaja z dobičkonosnim namenom, in s tem dopolnitev instrumentov za boj proti nezakonitemu zaposlovanju, trgovini z ljudmi in spolnemu izkoriščanju otrok. (
21
) Ta cilja sta posebej izražena v členu 1(3) Okvirnega sklepa 2002/946, ki uvaja obteževalne okoliščine za kaznivo dejanje iz člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 in določa kazenske sankcije, katerih vrsto in težo določa zakonodajalec Unije. (
22
)
46.
Ta dva cilja, prvi splošen in drugi poseben, potrjujeta razlago, v skladu s katero je zakonodajalec Unije v členu 1(1)(a) Direktive 2002/90 dejansko nameraval opredeliti splošno kršitev zakona z vključitvijo vseh dejanj, katerih namen je omogočiti nedovoljen vstop na ozemlje države članice, vključno s primeri, ko so ta dejanja storjena nepridobitno, iz altruizma, sočutja ali solidarnosti, s človekoljubnim namenom ali zaradi družinskih vezi. Izključitev dejanja, s katerim starš, državljan tretje države, s ponarejenimi dokumenti pomaga pri nedovoljenem vstopu na ozemlje mladoletnikom, katerih skrbnik naj bi domnevno bil, iz področja uporabe te določbe, bi bila očitno v nasprotju z navedenimi cilji, saj javni organi ne bi bili pozorni zlasti na sumljivo ravnanje, ki bi lahko škodovalo interesom teh otrok.
47.
Sodišče je razširjen obseg te inkriminacije potrdilo v sodbi z dne 10. aprila 2012, Vo (
23
). Sodišče je namreč razsodilo, da „pravo Unije ne samo ne nasprotuje temu, da država članica kazensko preganja vsakogar, ki je državljanu tretje države v nasprotju z veljavnimi določbami namerno pomagal vstopiti na ozemlje te države članice, ampak tudi zadevni državi članici izrecno nalaga uvedbo takega pregona“ in to, da mora „določiti in izvršiti učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije proti storilcem dejanj iz Okvirnega sklepa 2002/946[…] in Direktive 2002/90, zlasti tihotapcem ljudi“. (
24
)
48.
Tretjič in nazadnje, to razlago potrjuje pripravljalno gradivo, na podlagi katerega je bila sprejeta Direktiva 2002/90.
49.
Medtem ko je člen 4 predloga direktive, ki ga je pripravila Francoska republika (
25
), omogočal „državam [članicam], ki ocenjujejo, da je ustrezno, da ne ugotavljajo obstoja kršitev zakona iz členov 1 in 2, če jih zadevne osebe utemeljujejo z družinskimi vezmi z zadevnim tujcem (partner, predniki, potomci, bratje in sestre ter njihovi partnerji)“ (
26
), te oprostitve v končnem besedilu Direktive 2002/90 ni. Poleg tega je Parlament v okviru sprememb predlagal, da se v opredelitev kršitve zakona vključi merilo premoženjske koristi, ki je določena v prejšnjem členu 27(1) konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma (
27
), a je bila tudi ta sprememba zavrnjena (
28
).
50.
Glede na te preudarke menim, da je treba člen 1(1)(a) Direktive 2002/90 razlagati tako, da dejanje, s katerim mati, državljanka tretje države, namenoma z uporabo ponarejenih osebnih dokumentov pomaga dvema mladoletnima družinskima članicama, svoji hčeri in nečakinji, katerih skrbnica je bila, pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države, pomeni kaznivo dejanje.
51.
Sedaj je treba preučiti veljavnost te določbe, kar predstavlja jedro prvega vprašanja za predhodno odločanje.
2.
Presoja veljavnosti člena 1(1)(a) Direktive 2002/90
52.
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje Sodišče, ali je člen 1(1)(a) Direktive 2002/90 neveljaven, ker s tem, ko državam članicam nalaga inkriminacijo pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice neodvisno od obstoja dobičkonosnega namena in brez določitve izrecne izključitve kazenske odgovornosti za osebe, ki delujejo nepridobitno, iz človekoljubnih razlogov ali zaradi družinskih vezi, v okviru obvezne določbe, krši načelo sorazmernosti iz člena 52(1) Listine.
53.
Predložitveno sodišče meni, da zakonodajalec Unije ni ustrezno uredil poštenega ravnovesja med zadevnimi interesi, ker ni omejil izvajanja te inkriminacije in ker je uporabil neobvezno določbo, na podlagi katere lahko države članice prosto izključijo kazensko odgovornost za dejanje, ki je bilo storjeno s človekoljubnim namenom. Takšna inkriminacija naj bi nesorazmerno posegala v temeljne pravice osebe, ki daje pomoč, in prejemnika te pomoči, zlasti v pravico do življenja (člen 2 Listine), pravico do osebne celovitosti (člen 3 Listine), pravico do svobode (člen 6 Listine), pravico do spoštovanja družinskega življenja (člen 7 Listine), lastninsko pravico (člen 17 Listine) in pravico do azila (člen 18 Listine).
54.
Sledeč očitkom, ki jih je v zvezi s pretirano široko inkriminacijo izrazilo predložitveno sodišče, tožeča stranka zakonodajalcu Unije poleg tega očita, da s svojimi zahtevami glede natančnosti in predvidljivosti kazenskega zakona krši načelo zakonitosti v kazenskem pravu, določeno v členu 49(1) Listine. Po njenem mnenju kaznivo ravnanje ni jasno opredeljeno, saj je inkriminacija pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, ko je pomoč nudena s človekoljubnim ciljem, prepuščena presoji posamezne države članice.
55.
V nadaljevanju bom preučil veljavnost izpodbijane določbe iz vseh teh vidikov, ob upoštevanju temeljnih načel zakonitosti in sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni, določenih v členu 49 Listine. Če se namreč predložitveno sodišče sklicuje na člen 52(1) Listine, menim, da je treba ob upoštevanju predmeta člena 1(1)(a) Direktive 2002/90, ki določa kaznivo dejanje, katerega zagrešitev privede do – lahko tudi precej stroge – kazenske sankcije, na eni strani, in predvsem represivnega cilja te sankcije, na drugi strani, v okviru nadzora sorazmernosti upoštevati predvsem člen 49(3) Listine. (
29
)
a)
Veljavnost člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 z vidika načela zakonitosti v kazenskem pravu
56.
O inkriminaciji pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, določeni v členu 1(1)(a) Direktive 2002/90, je bilo napisanega veliko gradiva in izrečenih mnogo graj, kar razkriva zlasti napetost med približevanjem pravil kazenskega materialnega prava v Uniji in možnostjo proste presoje, ki je podeljena državam članicam. (
30
) V skladu s stališči, ki jih je predložila tožeča stranka, številni menijo, da je zakonodajalec Unije s tem, ko je državam članicam naložil, da morajo inkriminirati in kazensko sankcionirati „vsako osebo“, ki „pomaga“ pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, uporabil ohlapne in nenatančne pojme, ki niso združljivi z zahtevami načela zakonitosti v kazenskem pravu, saj zadevne osebe ne morejo vedeti, v kolikšni meri bodo kazensko odgovarjale za svoja dejanja. (
31
)
57.
Menim pa, da takšne graje ne morejo privesti do razveljavitve zadevnega besedila. Na tem področju je namreč bistveno upoštevanje porazdelitve pristojnosti med Unijo in države članice ter vrste besedila, katerega veljavnost je predložena v presojo Sodišču.
58.
Sodišče je v sodni praksi večkrat poudarilo obseg – tako v pravnem redu Unije kot tudi v nacionalnih pravnih redih – načela zakonitosti v kazenskem pravu iz člena 49(1) Listine, ki je v njegovih zahtevah glede predvidljivosti, določnosti in prepovedi retroaktivnosti kazenskega zakona, ki se uporablja. (
32
) To načelo ima enak pomen in obseg kot načelo, zagotovljeno s členom 7(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (
33
). V skladu z ustaljeno sodno prakso to načelo predstavlja poseben izraz splošnega načela pravne varnosti in zlasti pomeni, da mora zakon jasno opredeliti kazniva dejanja in kazenske sankcije zanje. (
34
) Načelo zakonitosti v kazenskem pravu usmerja oblikovanje pravil, povezanih s kazensko odgovornostjo. Ker predstavlja splošno načelo prava Unije in del ustavnih tradicij, ki so skupne državam članicam, se ne uporablja samo za institucije Unije, temveč tudi za države članice, ki pravo Unije prenesejo v svoj pravni red in ga uporabljajo. (
35
)
59.
Ker državam članicam nalaga, da morajo pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice obravnavati kot kaznivo dejanje in ga sankcionirati, mora člen 1(1)(a) Direktive 2002/90 v povezavi s členom 3 te direktive upoštevati načelo zakonitosti v kazenskem pravu.
60.
Toda iz razprav, ki so potekale med obravnavo, izhaja, da je moč tega načela odvisna od vrste pristojnosti, ki so zaupane zakonodajalcu Unije, in besedila, v katerem je zajeta zadevna inkriminacija. Navedeno načelo namreč izraža pravilo dodelitve kazenske pristojnosti enemu samemu zakonu. Uporablja se torej različno glede na to, ali je pravilo kazenskega materialnega prava del neposredno izvršljivega akta, ker ga je sprejel zakonodajalec Unije v sklopu izključne pristojnosti, ali pa se pravilo pojavlja v direktivi, ki jo je treba prenesti v nacionalne pravne rede, ker je bilo sprejeto v okviru deljene pristojnosti.
61.
V slednjem primeru načelo zakonitosti v kazenskem pravu spada v okviru sodelovanja med zakonodajalcem Unije in nacionalnim zakonodajalcem, ki nimata istih pooblastil, saj sprejemata zakonodajo na različnih ravneh. Prvi opredeljuje minimalna pravila, namenjena državam članicam, drugi pa jih mora nato prenesti v svoj pravni red in jih konkretizirati v določbi nacionalne zakonodaje, ki je edina, ki utemeljuje kazensko odgovornost posameznika. (
36
) Pravna teorija priznava, da je spoštovanje zahtev tega načela v tem primeru bolj zapleteno zaradi dveh ločenih stopenj, ki sta značilni za inkriminacijo ravnanja ali dejanja, in sicer evropska stopnja in nacionalna stopnja, zato bi bila uporaba navedenega načela kot tožbenega razloga za zakonitost predpisov Unije bolj omejena. (
37
)
62.
Sodišče v sodbi z dne 3. junija 2008, Intertanko in drugi (
38
)sicer ni zanikalo uporabe načela zakonitosti v kazenskem pravu za direktive, vendar je vseeno menilo, da morajo zahteve, ki jih določa to načelo, veljati za nacionalno določbo.
63.
V tej zadevi je bilo Sodišču predloženo vprašanje, ali člen 4 Direktive 2005/35/ES (
39
) krši splošno načelo pravne varnosti v delu, v katerem države članice obvezuje k uvedbi kazni za izpuste onesnaževalnih snovi z ladij, če so bili povzročeni iz „hude malomarnosti“, in pri tem ne opredeli tega pojma. Sodišče je uporabilo tristopenjsko razlogovanje in na to vprašanje odgovorilo nikalno.
64.
Sodišče je najprej ugotovilo da ta pojem in pojem „naklepno“ ustrezata „merilom, ki so podlaga odgovornosti, saj se lahko nanaša[ta] na nedoločno število položajev, ki jih ni mogoče predvideti vnaprej, ne pa na natančno določena ravnanja, ki bi jih bilo mogoče natančno opredeliti v normativnem aktu prava Skupnosti ali nacionalnega prava“. (
40
) Nato je pojasnilo, da sta ta pojma „popolnoma vpe[ta] v pravne sisteme držav članic in se v njih uporablja[ta]“ (
41
), nazadnje pa je ugotovilo, da morajo države članice v skladu s členom 249 ES (ki je postal člen 288 PDEU) direktivo prenesti v določbe svojih pravnih redov, s čimer postanejo tako sama opredelitev kršitev kot tudi kazni, ki jih direktiva določa, del pravil, ki jih narekujejo države članice (
42
).
65.
Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da direktiva sama po sebi ne more ustvariti obveznosti za posameznika in se torej proti njemu nanjo kot tako ni mogoče sklicevati. Sodišče je tako večkrat presodilo, da direktiva sama po sebi in neodvisno od notranjega zakona države članice, sprejetega za njeno izvedbo, ne more vplivati na opredelitev ali poostritev kazenske odgovornosti tistih, ki kršijo njene določbe. (
43
)
66.
Menim, da se to razlogovanje lahko prenese v obravnavano zadevo.
67.
Od Pogodbe ES naprej kaznivo dejanje pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice ne izhaja samo iz nacionalnih zakonodaj, temveč se pojavlja tudi v pravu Unije, katerega namen je približevanje.
68.
Svet je na obravnavi pojasnil, da je ta inkriminacija nastala kot kompromis med nujnostjo doseganja približevanja obstoječih nacionalnih ureditev v zvezi z „natančno opredelitvijo“ te kršitve in kazenskih sankcij, ki se uporabljajo (uvodni izjavi 3 in 4 Direktive 2002/90), da bi se dosegel skupni cilj postopne izgradnje področja svobode, varnosti in pravice (uvodna izjava 1 te direktive), na eni strani in nujnostjo spoštovanja nacionalne identitete in represivnih pristojnosti držav članic na drugi strani. (
44
) V odgovor na vprašanje Sodišča je Svet poudaril, da je „natančno opredelitev“ kršitve, navedeno v uvodni izjavi 3 te direktive, v okviru tega približevanja treba razumeti kot izrecno in jasno opredelitev, ki mora državam članicam omogočiti, da ne obstaja nobena negotovost glede elementov kaznivega dejanja, hkrati pa je dovolj splošna, da jim dopušča diskrecijsko pravico pri vključitvi te inkriminacije v svojo nacionalno zakonodajo glede na njihov lastni kazenski sistem. (
45
)
69.
Kot je namreč pred kratkim ugotovilo sodišče, so med pravnimi sistemi držav članic na področju kazenskega prava zelo velike razlike. (
46
) Približevanje pravil kazenskega materialnega prava tako po pravni teoriji predstavlja način pravne integracije, ki omogoča ohranjanje določene prožnosti glede na obstoječe nacionalne zakonodaje, ker vključuje njihovo prilagoditev glede na cilje, ki jih je opredelil zakonodajalec Unije (
47
).
70.
V ta okvir spada člen 1(1)(a) Direktive 2002/90, ki, naj ponovim, opredeljuje „splošno kršitev zakona“.
71.
Prvič, niti cilj niti namen te določbe ni podrobno razdelati kazniva ravnanja, ker se materialni in intelektualni elementi tega kaznivega dejanja lahko uporabljajo za neskončno število situacij. V zvezi s tem je Evropsko sodišče za človekove pravice glede člena 7 EKČP presodilo, da že zaradi samega načela splošnosti zakonov njihovo besedilo ne more biti absolutno natančno, kar v tem okviru pomeni, da je ena od tipičnih zakonodajnih tehnik uporaba splošnih kategorij namesto taksativnih seznamov. V zvezi s tem poudarja, da je namen bolj ali manj ohlapnih formulacij, ki se uporabljajo v številnih zakonih, preprečiti pretirano togost in omogočiti prilagajanje teh zakonov spreminjajočim se okoliščinam. O „mejnih primerih“ meni, da sami po sebi ne zadostujejo, da bi zaradi njih postala določba nezdružljiva s členom 7 EKČP, če je ta določba v veliki večini primerov dovolj jasna, saj ima sodišče natanko to nalogo, da razblini dvome, ki bi lahko obstajali glede razlage pravil, ob upoštevanju razvoja vsakdanje prakse. (
48
)
72.
Drugič, člen 1(1(a) Direktive 2002/90 sam po sebi ne more utemeljiti kazenske odgovornosti oseb in mora imeti za izvajanje te odgovornosti pravno podlago v obliki prenosa v nacionalne pravne rede. Ta določba torej ohranja podelitev represivne pristojnosti zakonu, ki ga sprejmejo države članice, njen edini učinek pa je, da določa okvir njegovega izvajanja. (
49
) Zakonodajalec Unije je državam članicam tako prepustil nalogo izvajanja te določbe z nesporno zavezujočo močjo z nacionalno ureditvijo, ki bo spoštovala splošna načela Unije in temeljne pravice, zagotovljene z Listino, in ki bo posledično sorazmerna, specifična, točna in jasna, kot se zahteva za izpolnitev zahteve po pravni varnosti. (
50
) V zvezi s tem opozarjam, da načelo zakonitosti v kazenskem pravu zahteva, da mora naslovnik moči iz besedila zadevne določbe in po potrebi iz razlage te določbe, ki jo poda sodišče, in iz pravnega mnenja razbrati, za katera dejanja in opustitve kazensko odgovarja. (
51
) Po mnenju Sodišča to načelo ne prepoveduje postopnega razjasnjevanja pravil glede kazenske odgovornosti s sodno razlago posameznih primerov, če je rezultat zlasti glede na razlago, ki je veljala ob nastanku kršitve, sprejeto v sodni praksi glede zadevne zakonske določbe, razumno predvidljiv. (
52
)
73.
Poleg tega zakonodajalec Unije državam članicam prepušča, da v skladu z lastnimi pravnimi sistemi in zlasti svojimi merili za nastanek kazenske odgovornosti opredelijo, v kolikšni meri lahko oseba glede na okoliščine obravnavane zadeve uveljavlja izključitev kazenske odgovornosti ali razlog za odpustitev ali omilitev kazni. V sodbi z dne 30. aprila 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (
53
), je Sodišče odločilo, da opredelitev olajševalnih in obteževalnih okoliščin ter sankcij odraža tako družbene realnosti kot pravne tradicije, ki se razlikujejo ne le med državami članicami, ampak tudi v času (
54
). Člen 1(2) Direktive 2002/90 prepušča državam članicam, da v skladu s svojo nacionalno ureditvijo in prakso določijo, ali se lahko storilec dejanja s človekoljubnim namenom izvzame iz kazenske odgovornosti. Ta določba je povsem v skladu s tem in je poleg tega ni mogoče razlagati tako, da so v njej taksativno našteti položaji, v katerih imajo države članice možnost, da ne izrečejo sankcij.
74.
Glede na vse te elemente ne ugotavljam nobenega elementa, ki bi lahko vplival na veljavnost člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 v zvezi z načelom zakonitosti v kazenskem pravu, ki je določeno v členu 49(1) Listine.
75.
Zdaj je treba preučiti veljavnost tega člena 1(1)(a) z vidika načela sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni, ki ga prav tako določa člen 49 Listine v odstavku 3.
b)
Veljavnost člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 z vidika načela sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni
76.
V skladu s členom 49(3) Listine kazen ne sme biti nesorazmerna s kaznivim dejanjem. Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se mora to načelo upoštevati ne samo pri določitvi zakonskih znakov kaznivega dejanja, temveč tudi pri določitvi pravil o določanju višine kazni in pri presoji elementov, ki se lahko upoštevajo pri določitvi kazni. (
55
) V skladu s členom 51(1) Listine morajo države članice upoštevati to načelo pri izvajanju prava Unije, tudi ko ureditev Unije na področju sankcij, ki se uporabljajo, ni harmonizirana.
1) Sorazmernost inkriminacije pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, določena v členu 1(1)(a) Direktive 2002/90
77.
Ugotoviti je treba, ali člen 1(1)(a) Direktive 2002/90, ki od držav članic zahteva inkriminacijo pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice neodvisno od motivov storilca dejanja in ki se omejuje na določitev neobveznega razloga za izključitev kazenske odgovornosti, ko je pomoč nudena iz človekoljubnih namenov, po eni strani primeren za uresničitev zastavljenih ciljev te direktive in po drugi strani ne presega tega, kar je potrebno za doseganje teh ciljev. (
56
)
i) Primernost inkriminacije pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice za uresničevanje zastavljenih ciljev
78.
Najprej je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča nacionalni ukrep primeren za zagotovitev uresničitve navedenega cilja le, če resnično zagotavlja, da se ta cilj doseže dosledno in sistematično. (
57
)
79.
Menim, da ni dvoma o primernosti inkriminacije pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice za doseganje ciljev Direktive 2002/90. Če je namreč namen zakonodajalca Unije boj proti pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje v ožjem pomenu, obenem pa proti pomoči v okviru kriminalnih mrež, in sicer z namenom zagotavljanja prostora svobode, varnosti in pravice, menim, da je smiselno določiti inkriminacijo vseh oblik pomoči pri nedovoljenem vstopu državljanov tretjih držav na ozemlje držav članic, ne glede na motive storilcev in brez upoštevanja njihovega namena.
ii) Nujnost inkriminacije pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice za uresničevanje zastavljenih ciljev
80.
Drugič, menim, da sta odločitev, da se dobičkonosen namen ne vključi med zakonske znake kaznivega dejanja, in odločitev, da se izrecno ne izključi kazenska odgovornost oseb, ki delujejo s humanitarnim ciljem ali zaradi družinskih vezi, temveč se državam članicam prepusti možnost, da to storijo same, potrebni glede na prvi cilj te direktive, ki je boj proti pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države v ožjem smislu. (
58
)
81.
Na prvem mestu, če se dejanje, s katerim mati pomaga svojim otrokom nedovoljeno vstopiti na ozemlje države članice, lahko izkaže kot povsem utemeljeno, je to dejanje kljub vsemu še vedno pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice in brez določitve njegove inkriminacije ne bi bilo mogoče uresničevati tega cilja. Očitno je, da mora torej nacionalno sodišče ugotoviti motive za to dejanje in presoditi, v kolikšni meri ga je vodila zaščita prevladujočega interesa in v kolikšni meri je upravičeno, da se zadevna oseba v skladu z določbami nacionalne zakonodaje izvzame iz kazenske odgovornosti ali se ji odobri odpustitev ali omilitev kazni.
82.
Sicer ni treba spomniti, da pomoč pri nezakonitem priseljevanju predstavlja resno grožnjo ohranjanju javnega reda in upravljanju meja, vendar pa je nujno treba poudariti tveganja, ki so jim lahko izpostavljene zadevne osebe zlasti zaradi nezakonitih dejavnosti, ki so lahko povezane s tem priseljevanjem. Ta tveganja so zlasti zaposlovanje in delo na črno, ponaredba listin, kriminaliteta, nedovoljen promet s prepovedanimi drogami, prostitucija, spolno izkoriščanje in trgovina z ljudmi. Čeprav je očitno, da nudena pomoč osebam, ki nedovoljeno vstopijo na ozemlje držav članic, ni nujno rezultat pridobitne ali kriminalne dejavnosti in ne predstavlja vedno resnega tveganja za življenje teh oseb, je kljub temu povezana z izjemno resnimi problemi že zato, ker se te osebe, še posebej najranljivejše, kot so mladoletniki brez spremstva, pogosto znajdejo v zelo negotovem in odvisnem položaju.
83.
Zakonodajalec Unije je s tem, ko je vsa dejanja z namenom omogočanja nedovoljenega vstopa državljanov tretjih držav na ozemlje držav članic uvrstil na področje intervencije javnih organov in, natančneje, na področje delovanja kazenskih organov, zagotovil ne le boljši nadzor nad migracijskimi tokovi, temveč tudi boljši nadzor nad temi dejanji in zlasti nad tistimi, ki bi pod krinko solidarnosti ali družinskih vezi dejansko imeli druge namene in zadevne osebe izpostavili grobim kršitvam njihovih temeljnih pravic.
84.
Zakonodajalec Unije je tako ob upoštevanju narave groženj, ki so jim izpostavljene zadevne osebe, in njihove ranljivosti ter ob upoštevanju resnosti tega pojava, njegove večplastnosti in težav, povezanih z dokazovanjem obstoja premoženjske koristi, upravičeno lahko menil, da bi bilo primerno ločiti med namenom kaznivega dejanja, tem, kdo je udeležen pri storitvi dejanja, in tem, kakšen je cilj te osebe. Zato je določil stopenjski sistem sankcij, v katerem je dobičkonosni namen opredelil kot obteževalno okoliščino. Državam članicam sicer prepušča skrb za določitev „primerne“ kazni za vsako osebo, ki namenoma pomaga pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice – pri čemer je nacionalno sodišče tisto, ki presoja motive in določi kazen –, vendar od njih zahteva, da izrečejo kazen odvzema prostosti vsaki osebi, ki iz te pomoči poskuša kovati dobiček (dolžina je v skladu s členom 1(3) Okvirnega sklepa 2002/946 odvisna od tega, ali je bilo dejanje storjeno kot dejavnost hudodelske združbe in ali je ogrožalo življenje zadevnih oseb).
85.
Na drugem mestu, ponovno je treba upoštevati, da je s členom 1(1)(a) Direktive 2002/90 opredeljen splošni okvir kaznivega dejanja, ki ga morajo države članice prenesti v svoj pravni red. Posledično je nacionalni zakonodajalec tisti, ki mora v zakonodajnem aktu na podlagi pravil za nastanek kazenske odgovornosti, ki so določena v njegovem pravnem redu, opredeliti vsa dejstva in okoliščine, ki lahko upravičujejo izključitev kazenske odgovornosti ali odobritev odpustitve ali omilitve kazni. Dejstva in okoliščine so v zakonu običajno opredeljene na splošno in jih je mogoče v posameznih primerih posebej določiti za vsako od zadevnih kaznivih dejanj. (
59
) Člen 1(2) te direktive sicer posameznim državam članicam prepušča, da določijo, v kolikšni meri se lahko pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, ki je nudena s človekoljubnim namenom, izključi iz kazenske odgovornosti, vendar to državam članicam ne preprečuje, da v svojih nacionalnih ureditvah določijo še druge okoliščine, v katerih storilec dejanja lahko uveljavlja takšno izključitev kazenske odgovornosti ali odpustitev ali omilitev kazni, na primer zaradi obstoja skrajne sile ali družinskih vezi.
86.
Na tretjem mestu in nazadnje opozarjam, da inkriminacija pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice iz člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 državam članicam ne dopušča kršitve obveznosti, ki jih morajo spoštovati na podlagi Listine ali drugih instrumentov prava Unije ali mednarodnega prava. Tako ne gre za to, da se državljanu tretje države omejuje uresničevanje temeljne pravice prositi za azil v državi članici, kot je zagotovljen s členom 18 Listine, ali prositi za združitev družine. (
60
) Komisija je izrazila številne zadržke glede neobvezne narave določbe iz člena 1(2) Direktive 2002/90 (
61
), poleg tega je v svojem sporočilu iz opombe 31 teh sklepnih predlogov opozorila, da morajo države članice spoštovati mednarodno humanitarno pravo (
62
).
87.
Glede na te elemente predlagam, da se lahko šteje, da je člen 1(1)(a) in (2) Direktive 2002/90 – v delu, ki zahteva, da države članice inkriminirajo vsako osebo, ki ob poznavanju dejstev nudi pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, ob tem pa izrecno ne izključi kazenske odgovornosti za osebo, ki ravna nepridobitno, s humanitarnim namenom ali zaradi družinske obveznosti ali solidarnosti, vendar državam članicam prepušča, da to storijo – na eni strani ustrezen za cilje boja proti pomoči pri nedovoljenem priseljevanju, tako pri nedovoljenem prehodu meje v ožjem smislu kot pri vzdrževanju mrež za izkoriščanje ljudi, in na drugi strani, da ne presega tistega, kar je potrebno za dosego tega cilja.
88.
Zdaj je treba preučiti sorazmernost sistema sankcij iz člena 1(1)(a) Direktive 2002/90.
2) Sorazmernost sistema sankcij iz člena 1(1)(a) Direktive 2002/90
89.
Člen 1(1)(a) Direktive 2002/90 ne določa natančno kazenskih sankcij, ki se uporabljajo v primeru pomoči pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice. Vendar pa zakonodajalec Unije državam članicam nalaga sprejetje „kazni“ (člen 1 Okvirnega sklepa 2002/946) za storilce tega kaznivega dejanja, ki so po eni strani „ustrezne“ (člen 1(1)(a) te direktive) in po drugi strani „učinkovite, sorazmerne in odvračilne“ (člen 3 navedene direktive). (
63
)
90.
Ta objektivna merila morajo vsaki državi članici omogočati, da določi stopnjo kazni, ki se uporabljajo, v skladu s svojo kriminalitetno politiko. Ravno države članice so torej odgovorne za uresničitev zahteve po sorazmernosti kazni. Okoliščina, da imajo v tem okviru možnost proste presoje, sama po sebi ne izključuje možnosti izvedbe sodnega nadzora, da bi se preverilo, ali niso morda s tem, ko so določile nesorazmerne in/ali neustrezne kazni, prestopile postavljenih mej tega polja proste presoje.
91.
Glede na sodno prakso Sodišča je vsako od teh dveh določb treba obravnavati kot določbo z neposrednim učinkom, zato se lahko posamezniki pred nacionalnimi sodišči sklicujejo nanju proti državi članici, ki ju ni pravilno prenesla v nacionalno zakonodajo. (
64
)
92.
Najprej, zahteva v zvezi s primernostjo in sorazmernostjo kazni, ki je določena v navedenih določbah, je brezpogojna. (
65
) Po eni strani namreč tako besedilo člena 1(1) kot člena 3 Direktive 2002/90 to zahtevo določa v absolutnem smislu. Po drugi strani za to zahtevo ni nujno sprejetje nobenega akta institucij Unije in te določbe državam članicam ne dajejo možnosti, da bi pogojevale ali omejile njihov obseg. (
66
)
93.
Na podlagi sodne prakse Sodišča okoliščina, da morata biti navedeni določbi preneseni v nacionalno zakonodajo, ne more omajati brezpogojnosti zahteve po ustreznosti in sorazmernosti kazni. (
67
)
94.
Nadalje, člen 1(1) in člen 3 Direktive 2002/90 sta dovolj natančna. Čeprav ti določbi državam članicam prepuščata določeno možnost proste presoje pri opredelitvi sistema sankcij, ki se uporabi za kaznivo dejanje iz člena 1(1)(a) te direktive, je ta možnost proste presoje omejena s prepovedjo določitve neustreznih in nesorazmernih kazni.
95.
Glede na te preudarke po mojem mnenju ni razloga, ki bi omajal sorazmernost sistema sankcij, ki je določen v navedenih členih.
96.
Zato ne ugotavljam nobenega elementa, ki bi lahko vplival na veljavnost člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 z vidika načela sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni, ki je določeno v členu 49(3) Listine.
C. Drugo vprašanje za predhodno odločanje
97.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 52(1) in člen 49(3) Listine treba razlagati tako, da načelo sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa sankcijo za vsako osebo, ki nudi pomoč pri nedovoljenem vstopu na nacionalno ozemlje, tudi ko storilec tega kaznivega dejanja ravna brez pridobitnega namena, hkrati pa ne vsebuje izrecne izključitve kazenske odgovornosti oseb, ki ravnajo s človekoljubnim namenom.
98.
V zgornjih ugotovitvah sem pojasnil razloge, iz katerih načelo sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni po mojem mnenju ne nasprotuje inkriminaciji, ki jo je zakonodajalec Unije določil v členu 1(1)(a) Direktive 2002/90. To inkriminacijo je italijanski zakonodajalec uresničil v členu 12(1) zakonske uredbe št. 286/1998, v katerem je med drugim določil sistem sankcij, ki se uporablja.
99.
Poudaril sem tudi, da člen 1(2) te direktive prepušča posameznim državam članicam, da določijo, v kolikšni meri se za osebo, ki nudi pomoč pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice s človekoljubnim namenom, lahko izključi kazenska odgovornost oziroma je navedena oseba upravičena do odpustitve kazni ali omilitve kazni, ki se uporablja. Ugotovil sem tudi, da državam članicam nič ne preprečuje, da v svoji nacionalni ureditvi določijo še druge okoliščine, v katerih je storilec dejanja lahko upravičen do takšne odpustitve ali omilitve kazni, na primer zaradi obstoja skrajne sile ali družinskih vezi.
100.
V obravnavanem primeru menim, da Sodišče nima na voljo dovolj elementov za presojo na podlagi načela sorazmernosti in da iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, ni mogoče ugotoviti pogojev uporabe člena 12(1) zakonske uredbe št. 286/1998 (
68
), natančnega obsega razlogov za izključitev kazenske odgovornosti ali za odpustitev ali omilitev kazni, ki bi bili določeni v italijanski zakonodaji, niti možnosti proste presoje, ki jo ima nacionalno sodišče pri priznavanju olajševalnih okoliščin ali individualizaciji kazni.
101.
Zato se bom omejil na nekaj pripomb.
102.
Načelo sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni, ki je v členu 3 Direktive 2002/90 zgolj izraženo, je zavezujoče. Opozarjam, da mora na podlagi tega načela strogost sankcije ustrezati teži kršitve, ki se z njo sankcionira, zlasti tako, da se zagotovi dejanski odvračalni učinek, pri čemer pa se ne sme presegati to, kar je potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev. (
69
) V tem okviru Sodišče zahteva, da se pri opredelitvi sankcije in določitvi njene višine upoštevajo posamezne okoliščine zadeve. (
70
)
103.
Načelo sorazmernosti posledično od nacionalnega zakonodajalca pri prenosu zadevne inkriminacije v svoj pravni red in obenem od vseh udeležencev v kazenskem postopku pri zagotavljanju njegovega izvajanja zahteva, da morajo ravnati v skladu s tem načelom in zlasti zagotoviti individualizacijo kazni. (
71
) Sodišče je tako še posebej pozorno na možnost, ki jo ima nacionalno sodišče, da spremeni kazenskopravno kvalifikacijo, ki jo lahko vsebuje obtožni akt – pri čemer lahko ta možnost privede do izreka milejše sankcije – in možnost, da sankcijo prilagodi glede na težo ugotovljene kršitve. (
72
) V zvezi s tem primerjalno pravo kaže, da so države članice vsaj v svoji zakonodaji vzpostavile sistem, ki sodišču omogoča, da to individualizacijo na eni strani zagotovi z raznovrstnostjo kazni, ki jih sodišče lahko izreče, in na drugi strani še s tem, da glede na posebne okoliščine zagrešitve kršitve omogoča izključitev kazenske odgovornosti z določitvijo imunitet ali omilitev ali odpustitev kazni.
104.
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora nacionalno sodišče, ki je edino pristojno za presojo dejstev in razlago nacionalnega prava, odločiti, ali so v sporu, o katerem odloča, te zahteve izpolnjene.
105.
V členu 12(1) zakonske uredbe št. 286/1998 je pomoč pri nedovoljenem prehajanju meja inkriminirana ne glede na obstoj dobičkonosnega namena. Ob upoštevanju dolžine zaporne kazni, ki je določena, zneska denarne kazni in kombinacije teh dveh vrst sankcij je v tej določbi določen še posebej strog sistem sankcij. (
73
)
106.
Najprej, kar zadeva kazen odvzema prostosti, italijanski zakonodajalec določa zaporno kazen od dveh do šestih let. Ugotavljam, da je kazen odvzema prostosti kazen, ki jo zakonodajalec Unije določa v posebnem primeru, ko je pomoč pri nedovoljenem vstopu nudena z dobičkonosnim namenom.
107.
Dalje, kar zadeva denarno kazen, italijanski zakonodajalec določa fiksen znesek 15.000 EUR na zadevno osebo. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je ta znesek tudi enak znesku, ki je določen v členu 12(3) zakonske uredbe št. 286/1998, ko je pomoč zagotovljena v okviru tihotapljenja migrantov, v katerem sta ogrožena življenje ali varnost oseb, ki se prevažajo, z izpostavljanjem tveganju nečloveškega ali poniževalnega ravnanja.
108.
Nazadnje, kar zadeva možnost kumulacije različnih sankcij kazenske narave, kot so denarne kazni in kazni odvzema prostosti, ki jo očitno dopušča člen 12(1) zakonske uredbe št. 286/1998, je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da morajo takšno kumulacijo spremljati pravila, s katerimi se zagotavlja, da strogost vseh naloženih sankcij ustreza teži zadevnega kaznivega dejanja. (
74
) Ta zahteva še toliko bolj velja, ker je inkriminacija, ki je določena v členu 12(1) te zakonske uredbe, široka in očitno dopušča začetek kazenskega pregona tako oseb, ki jih resnično žene naklep za storitev kaznivega dejanja, kot tistih, ki ravnajo iz človečnosti ali iz nuje.
109.
Zato je treba v primeru, ko je storilec kaznivega dejanja ravnal z namenom nuditi človekoljubno pomoč ali ko je njegova dejanja vodila skrajna sila ali obstoj družinskih vezi, upoštevati možnost proste presoje, ki jo imata organ pregona pri začetku kazenskega pregona iz člena 12(1) zakonske uredbe št. 286/1998 in po potrebi nacionalno sodišče za prilagoditev kazenske sankcije, ki se uporablja. (
75
)
110.
V obravnavani zadevi je jasno, da se v položaju, ko je uveden kazenski postopek zoper mater, ki je pomagala pri nedovoljenemu vstopu dveh članic svoje družine, in sicer hčerke in nečakinje, ki sta, tako kot ona, državljanki Republike Kongo, na nacionalno ozemlje, postavlja vprašanje inkriminacije navedene matere in kazni, ki se zanjo uporabi. UNODC je opravil primerjalno študijo sodne prakse, ki je pokazala, da je v takšnem položaju potreben poglobljen pregled dejanskih okoliščin storitve tega kaznivega dejanja in zlasti osebnosti in motivov storilca tega dejanja. (
76
)
111.
Vsakršen sistem, ki nacionalnemu sodišču ne bi dopuščal tehtanja zadevnih interesov in razlikovanja med inkriminacijo osebe, za katero je bilo ugotovljeno, da je ravnala iz človečnosti ali nuje, zgolj v interesu svojih bližnjih, zlasti svojih otrok, in osebe, ki jo vodi izključno naklep za storitev z zakonom izrecno prepovedanega kaznivega dejanja in pridobitev premoženjske koristi, bi kršil načelo sorazmernosti. Če torej drži, da je v postopku v glavni stvari zadevna oseba ob polnem poznavanju dejstev delovala na očitno premišljen in naklepen način z uporabo ponarejenih potnih listov, ta namen ne sme zakriti možnega obstoja obupanega dejanja in ga je treba razločiti – s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče – od dejanja, ki ga stori oseba, ki deluje v okviru kriminalne dejavnosti ali organizacije ali ki ogrozi življenje zadevnih oseb.
112.
Predložitveno sodišče v obravnavanem primeru trdi, da se člen 12(2) zakonske uredbe št. 286/1998, ki določa razlog za izključitev kazenske odgovornosti za dejavnosti reševanja in humanitarne pomoči, ki se v Italiji zagotavljajo državljanom tretjih držav v ranljivem položaju, ki „se v vsakem primeru nahajajo na ozemlju države“, po definiciji ne uporablja za kaznivo dejanje pomoči pri nedovoljenem vstopu na nacionalno ozemlje. Italijanska vlada, nasprotno, navaja, da ta člen zaradi navezovanja na člen 54 kazenskega zakonika, ki določa imuniteto v primeru skrajne sile, omogoča, da se ne sankcionirajo ravnanja, katerih inkriminacija bi bila v nasprotju z načelom sorazmernosti, določenim v členu 52(1) Listine. Če je bilo torej po končanem sojenju dokazano, da je zadevna oseba ravnala z namenom rešiti svojo hčer in nečakinjo pred resno in nepopravljivo škodo za njuno osebno celovitost, bi bilo mogoče ugotoviti stanje skrajne sile in zadevno osebo oprostiti kazenskih sankcij.
113.
Ob upoštevanju teh elementov mora in fine predložitveno sodišče glede na vse dejanske okoliščine storitve kaznivega dejanja in zlasti osebnost in motive, ki so storilca vodili pri zagrešitvi tega dejanja, odločiti, ali obstajajo objektivne okoliščine, ki opravičujejo zagrešitev tega kaznivega dejanja, ki bi bilo zunaj takšnih okoliščin kaznivo, in po potrebi preveriti, ali obstajajo posebna pravila, ki bi zagotavljala izključitev kazenske odgovornosti ali odpustitev kazni ali omilitev kazni v skladu s členom 12(1) zakonske uredbe št. 286/1998, tako da bo ta sankcija primerna glede na zahteve javnega reda in bo ustrezala temu, kar je nujno potrebno glede na težo storjenega kaznivega dejanja.
114.
Glede na zgoraj navedeno menim, da je na drugo vprašanje za predhodno odločanje treba odgovoriti, da načelo sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni, določeno v členu 49(3) Listine, nasprotuje sistemu, ki nacionalnemu sodišču v kazenskem postopku zoper mater, državljanko tretje države, ki je namenoma pripomogla k nedovoljenem vstopu dveh mladoletnic, članic svoje družine, na nacionalno ozemlje z uporabo ponarejenih osebnih dokumentov ne omogoča tehtanja zadevnih interesov in razločevanja med inkriminacijo osebe, ki je dokazano delovala iz človečnosti ali nuje in izključno v interesu mladoletnic, in osebe, ki jo vodi izključno naklep za storitev kaznivega dejanja s pridobitnim namenom, ki je izrecno prepovedano z zakonom.
115.
Predložitveno sodišče mora opraviti konkreten preizkus sorazmernosti nacionalne ureditve, ki za vsako osebo, ki nudi pomoč pri nedovoljenem vstopu na nacionalno ozemlje, določa kazen odvzema prostosti od dveh do šestih let in denarno kazen v višini 15.000 EUR na zadevno osebo, zlasti z vidika možnosti izključitve kazenske odgovornosti oseb, za katere je dokazano, da so ravnale nepridobitno, iz altruizma, sočutja ali solidarnosti ali iz človekoljubnih razlogov ali zaradi družinskih vezi, ali prilagoditi sistem sankcij, ki se uporablja zanje.
V. Predlog
116.
Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji, ki ju je v predhodno odločanje predložilo Tribunale di Bologna (sodišče v Bologni, Italija), odgovori:
1.
Člen 1(1)(a) Direktive Sveta 2002/90/ES z dne 28. novembra 2002 o opredelitvi pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju
je treba razlagati tako, da
dejanje, s katerim mati, državljanka tretje države, namenoma z uporabo ponarejenih osebnih dokumentov pomaga dvema mladoletnima družinskima članicama, svoji hčeri in nečakinji, katerih skrbnica je, pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države, pomeni kaznivo dejanje.
2.
Pri preučitvi prvega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen noben element, ki bi lahko vplival na veljavnost člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 v zvezi z načelom zakonitosti in sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni, ki je določeno v členu 49(1) in (3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
3.
Načelo sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni, določeno v členu 49(3) Listine o temeljnih pravicah, nasprotuje sistemu, ki nacionalnemu sodišču v kazenskem postopku zoper mater, državljanko tretje države, ki je namenoma pripomogla k nedovoljenemu vstopu dveh mladoletnic, članic svoje družine, na nacionalno ozemlje z uporabo ponarejenih osebnih dokumentov, ne omogoča tehtanja zadevnih interesov in razločevanja med inkriminacijo osebe, ki je dokazano delovala iz človečnosti ali nuje in izključno v interesu mladoletnic, in osebe, ki jo vodi izključno naklep za storitev kaznivega dejanja s pridobitnim namenom, ki je izrecno prepovedano z zakonom.
Predložitveno sodišče mora opraviti konkreten preizkus sorazmernosti nacionalne ureditve, ki za vsako osebo, ki nudi pomoč pri nedovoljenem vstopu na nacionalno ozemlje, določa kazen odvzema prostosti od dveh do šestih let in denarno kazen v višini 15.000 EUR na zadevno osebo, zlasti z vidika možnosti izključitve kazenske odgovornosti oseb, za katere je dokazano, da so ravnale nepridobitno, iz altruizma, sočutja ali solidarnosti ali iz človekoljubnih razlogov ali zaradi družinskih vezi, ali prilagoditi sistem sankcij, ki se uporablja zanje.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
(
2
)	UL 2002, L 328, str. 17. Komisija je 28. novembra 2023 predstavila predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o določitvi minimalnih pravil za preprečevanje pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju v Uniji in boj proti njej ter o nadomestitvi Direktive Sveta 2002/90/ES in Okvirnega sklepa Sveta 2002/946 PNZ (COM(2023) 755 final).
(
3
)	Glej Urad Združenih narodov za droge in kriminal (UNODC), Women in Migrant Smuggling; A Case-law Analysis, 2019, str. 18. Iz te analize izhaja tudi, da so ženske sicer lahko vpletene v tihotapske mreže, vendar najpogosteje omogočajo nedovoljeno gibanje oseb, ki jih osebno poznajo in s katerimi vzdržujejo tesne osebne vezi, in v zameno ne pričakujejo finančnih ali materialnih koristi (str. 22, tretji in četrti odstavek).
(
4
)	V nadaljevanju: Listina.
(
5
)	Glej sodbo z dne 19. oktobra 2023, G. ST. T. (Sorazmernost kazni v primeru kršitve znamke) (C-655/21, EU:C:2023:791, točka 65 in navedena sodna praksa).
(
6
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 61.
(
7
)	Skupni ukrep z dne 21. decembra 1998 o kaznivosti udeležbe v hudodelski združbi v državah članicah Evropske unije, ki ga je sprejel Svet na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 113).
(
8
)	Konvencija, ki je začela veljati 22. aprila 1954 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 189, str. 150, št. 2545 (1954)), kakor je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, sklenjenim 31. januarja 1967 v New Yorku, ki je začel veljati 4. oktobra 1967.
(
9
)	Redni dodatek h GURI št. 191 z dne 18. avgusta 1998, kakor je bil spremenjen z legge no 94 – Disposizioni in materia di sicurezza pubblica (zakon št. 94 o določbah s področja javne varnosti) z dne 15. julija 2009 (redni dodatek h GURI št. 170 z dne 24. julija 2009), v nadaljevanju: zakonska uredba št. 286/1998.
(
10
)	V angleščini „may decide not to impose sanctions“ in v italijanščini „può decidere di non adottare sanzioni“.
(
11
)	Gérard Cornu inkriminacijo opredeli kot ukrep kriminalitetne politike, v sklopu katerega pristojni organ (praviloma zakonodajna oblast) določeno ravnanje označi kot kaznivo dejanje tako, da določi njegove znake in kazen, ki se uporablja (Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Pariz, 15. izdaja, 2024).
(
12
)	Zakonodajalec Unije namreč inkriminira pomoč pri nezakonitem priseljevanju, kadar se ta nanaša na vstop na „ozemlje države članice“, potem ko v uvodni izjavi 2 Direktive 2002/90 navaja, da je treba sprejeti ukrepe za boj proti tej pomoči pri nedovoljenem prehodu meje „v ožjem smislu“.
(
13
)	V členu 225-5(1) francoskega kazenskega zakonika je na primer kaznivo dejanje zvodništva opredeljeno zlasti kot „dejanje, ko nekdo na kakršen koli način […] pomaga ali sodeluje pri prostituciji druge osebe ali jo omogoča“.
(
14
)	V informativnem dokumentu z naslovom „Lutter contre le trafic de migrants vers l’Union européenne, principaux instruments“, april 2016, ki je na voljo na tem spletnem naslovu: http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/BRIE/2016/581391/EPRS_BRI%282016%29581391_FR.pdf, je Evropski parlament poudaril, da je „[t]ihotapljenje migrantov […] kompleksen problem in modus operandi tihotapcev je pogosto zelo prilagodljiv in spremenljiv. Zato je pomembno, da se proti temu pojavu borimo s sprejetjem celovitega pristopa“ (str. 14). Glej tudi delovni dokument služb Komisije z dne 22. marca 2017 o oceni pravnega okvira EU zoper nudenje pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju v okviru programa REFIT, sveženj ukrepov za boj proti tihotapcem ljudi (Direktiva 2002/90/ES in Okvirni sklep 2002/946/PNZ) (SWD(2017) 117 final), ki je v angleščini dostopen na tem spletnem naslovu: https://www.europarl.europa.eu/RegData/docs_autres_institutions/commission_europeenne/swd/2017/0117/COM_SWD(2017)0117_EN.pdf.
(
15
)	Glej informativni dokument Evropskega parlamenta, naveden v opombi 14 teh sklepnih predlogov (str. 9), in Evropska komisija, Generalni direktorat za migracije in notranje zadeve, Étude sur le trafic illicite de migrants : Caractéristiques, réponses et coopération avec les pays tiers, synthèse générale, september 2015 (točka 1.3.2).
(
16
)	Izraz „sciemment“ se v drugih jezikovnih različicah Direktive 2002/90 brez razlik prevaja z izrazi „namenoma“, „zavestno“ ali tudi „hoté“.
(
17
)	Glej delovni dokument služb Komisije, naveden v opombi 14 teh sklepnih predlogov (str. 9).
(
18
)	Glej informativni dokument Evropskega parlamenta, naveden v opombi 14 teh sklepnih predlogov (str. 2, 6 in 14).
(
19
)	Moj poudarek.
(
20
)	Glej Sklep Sveta 2001/87/ES z dne 8. decembra 2000 o podpisu v imenu Evropske skupnosti Konvencije Združenih narodov proti čezmejnemu organiziranemu kriminalu in protokolih Konvencije o boju proti trgovini z ljudmi, zlasti ženskami in otroci, ter tihotapljenju migrantov po kopnem, zraku in morju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 36, str. 125); Sklep Sveta 2006/616/ES z dne 24. julija 2006 o sklenitvi Protokola proti tihotapljenju migrantov po kopnem, morju in zraku, ki dopolnjuje Konvencijo Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu, v kolikor določbe Protokola sodijo na področje uporabe členov 179 in 181a Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, v imenu Evropske skupnosti (UL 2006, L 262, str. 24), in Sklep Sveta 2006/617/ES z dne 24. julija 2006 o sklenitvi Protokola proti tihotapljenju migrantov po kopnem, morju in zraku, ki dopolnjuje Konvencijo Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu, v kolikor določbe Protokola sodijo na področje uporabe naslova IV tretjega dela Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, v imenu Evropske skupnosti (UL 2006, L 262, str. 34).
(
21
)	Glej tudi uvodno izjavo 5 Direktive 2002/90.
(
22
)	Člen 1(3) tega okvirnega sklepa ter uvodni izjavi 2 Direktive 2002/90 in navedenega okvirnega sklepa jasno in nedvoumno izražata izvor tega svežnja ukrepov, saj je bil ta sprejet po grozovitem odkritju junija 2000 v Dovru (Združeno kraljestvo), ko so bila v zapečatenem zabojniku tovornjaka, registriranega na Nizozemskem, najdena trupla 58 Kitajcev, nesojenih nezakonitih priseljencev, in so države članice Francoski republiki, ki je takrat predsedovala Uniji, naložile nalogo, da predlaga ukrepe za boj proti tem kaznivim dejanjem in hitremu razvoju dejavnosti tihotapljenja migrantov v Uniji.
(
23
)	C-83/12 PPU, EU:C:2012:202.
(
24
)	Sodba z dne 10. aprila 2012, Vo (C-83/12 PPU, EU:C:2012:202, točki 44 in 45). Moj poudarek.
(
25
)	Pobuda Francoske republike z namenom sprejetja direktive Sveta o opredelitvi pomoči pri nedovoljenem vstopu, gibanju in prebivanju (UL 2000, C 253, str. 1).
(
26
)	Glej pojasnjevalne opombe 10711/00 z dne 28. julija 2000 k temu predlogu. Člen 4 navedenega predloga je določal: „Vsaka država članica lahko oprosti kazni zaradi kršitev zakona iz členov 1 in 2 osebe, ki imajo s tujcem, ki je prejel pomoč […], naslednje povezave: [...] njegovi predniki, potomci, bratje in sestre ter njihovi partnerji, […] njihov partner ali oseba, ki z njim živi v zakonskem stanu.“
(
27
)	Konvencija z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki je bila podpisana 19. junija 1990 v Schengnu in je začela veljati 26. marca 1995 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 9), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 265/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. marca 2010 (UL 2010, L 85, str. 1) in z Uredbo (EU) št. 610/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 (UL 2013, L 182, str. 1).
(
28
)	Glej končno poročilo Evropskega parlamenta A5-0315/2000 z dne 25. oktobra 2000 o Pobudi Francoske republike z namenom sprejetja direktive Sveta o opredelitvi pomoči pri nedovoljenem vstopu, gibanju in prebivanju (sprememba 8 v zvezi s členom 1 te direktive).
(
29
)	Glej v zvezi s tem sodbo z dne 4. maja 2023, Agenția Națională de Integritate (C-40/21, EU:C:2023:367, točki 33 in 34 ter navedena sodna praksa). V sodbi z dne 6. oktobra 2021, ECOTEX BULGARIA (C-544/19, EU:C:2021:803, točka 97 in navedena sodna praksa) je Sodišče poudarilo, da mora „strogost sankcije ustrezati teži zadevne kršitve, pri čemer taka zahteva izhaja tako iz člena 52(1) Listine kot tudi iz načela sorazmernosti kazni, določenega v členu 49(3) te Listine“.
(
30
)	Glej zlasti Galli, F., in Weyembergh, A., Approximation of substantive criminal law in the EU – The way forward, Éditions de l’Université de Bruxelles, Bruselj, 2013, in Zoumpoulakis, K., The unresolved tension between the approximation of criminal norms in the EU and the question of national discretion: what is the role of minimum rules in EU criminal law?, Boom Strafblad, zvezek 6, Boom uitgevers, Amsterdam, str. od 315 do 318.
(
31
)	Glej v tem smislu točko 1 sporočila Komisije z naslovom „Smernice Komisije o izvajanju pravil EU o opredelitvi in preprečevanju pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju“ (UL 2020, C 323, str. 1). V pravni teoriji glej zlasti Weyembergh, A., Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction, Revue internationale de droit pénal, zvezek 77, Éres, Toulouse, št. 1 in 2, 2006, str. od 185 do 192. Ta avtorica meni, da „[p]oleg hudega demokratičnega primanjkljaja na delo na približevanju vplivata tudi pomanjkanje enotnosti in nagnjenost k odzivanju na aktualne dogodke. Zato ga zaznamuje jasna usmerjenost k represiji, kot kaže zatekanje k širšim opredelitvam obstoječih kaznivih dejanj, o čemer priča opredelitev pomoči pri nedovoljenem vstopu. […] Takšne opredelitve ali koncepti, ki so osredotočeni na učinkovitost boja proti oblikam kriminalitete, ki jih obravnavajo, prinašajo tveganja nepravilne uporabe in zanemarjajo druge skrbi, povezane z izvajanjem kazenskega pravosodja, zlasti zahtev, ki izhajajo iz bistvene prvine načela zakonitosti, ki pa mu je priznan status temeljne pravice“ (str. 192).
(
32
)	Glej med drugim sodbo z dne 5. decembra 2017, M.A.S. in M.B. (C-42/17, EU:C:2017:936, točke od 51 do 56 in navedena sodna praksa).
(
33
)	Podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, v nadaljevanju: EKČP. Glej v tem smislu sodbe ESČP z dne 15. novembra 1996, Cantoni proti Franciji (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, točka 29); z dne 7. februarja 2002, E.K. proti Turčiji (CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, točka 51); z dne 29. marca 2006, Achour proti Franciji (CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, točka 41), in z dne 20. septembra 2011, OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos proti Rusiji (CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, točke od 567 do 570).
(
34
)	Glej sodbe z dne 3. maja 2007, Advocaten voor de Wereld (C-303/05, EU:C:2007:261, točki 49 in 50 ter navedena sodna praksa); z dne 5. maja 2022, BV (C-570/20, EU:C:2022:348, točka 38), in z dne 19. oktobra 2023, G. ST. T. (Sorazmernost kazni v primeru kršitve znamke) (C-655/21, EU:C:2023:791, točka 49 in naslednje ter navedena sodna praksa).
(
35
)	Glej Peristeridou, C., „Chapter VI – Fragments of the Legality Principle in European Criminal Law“, The Principle of Legality in European Criminal Law, Intersentia, Cambridge, 2015, str. od 177 do 220, zlasti str. 182 in 199.
(
36
)	Glej Peristeridou, C., op. cit., str. 199.
(
37
)	Glej zlasti Kaiafa-Gbandi, M., „Approximation of substantive criminal law provisions in the EU and fundamental principles of criminal law“, v Galli, F., in Weyembergh, A., op. cit., zlasti str. 103, in Peristeridou, C., op. cit, str. 199.
(
38
)	C-308/06, EU:C:2008:312.
(
39
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. septembra 2005 o onesnaževanju morja z ladij in uvedbi kazni za kršitve (UL 2005, L 255, str. 11, in popravka, UL 2006, L 33, str. 87, in UL 2006, L 105, str. 65).
(
40
)	Sodba z dne 3. junija 2008, Intertanko in drugi (C-308/06, EU:C:2008:312, točka 73).
(
41
)	Sodba z dne 3. junija 2008, Intertanko in drugi (C-308/06, EU:C:2008:312, točka 74).
(
42
)	Glej sodbo z dne 3. junija 2008, Intertanko in drugi (C-308/06, EU:C:2008:312, točka 78).
(
43
)	Glej med drugim sodbo z dne 20. decembra 2017, Vaditrans (C-102/16, EU:C:2017:1012, točka 56 in navedena sodna praksa).
(
44
)	Glej Zoumpoulakis, K., „Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase?“, New Journal of European Criminal Law, zvezek 13, št. 3, Intersentia, Mortsel, 2022, str. od 333 do 345.
(
45
)	Glej v tem smislu Peristeridou, C., „The principle of Lex certa in national law and European perspectives“, v Klip, A., H., Substantive Criminal Law of the European Union, Maklu, Antwerpen, 2011, str. od 69 do 95, zlasti str. 91. Wieczorek, I., „EU constitutional limits to the Europeanization of punishment: A case study on offenders’ rehabilitation“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publications, London, 2018, št. 6, str. od 655 do 671, zlasti str. 659 in 660.
(
46
)	Glej sodbo z dne 30. aprila 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C-178/22, EU:C:2024:371, točka 45).
(
47
)	Glej Weyembergh, A., „Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction“, op. cit., ki meni, da je približevanje način pravne integracije, ki je bolj izpopolnjen kot koordinacija in sodelovanje, na podlagi katerih se nacionalne zakonodaje ne spremenijo, vendar manj dodelan kot poenotenje, ki bi pomenilo nadomestitev obstoječih nacionalnih pravil z novim pravilom kazenskega prava, kar bi ustrezalo hipotezi o prenosu pristojnosti (str. 186).
(
48
)	Glej sodbo ESČP z dne 15. novembra 1996, Cantoni proti Franciji (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, točki 31 in 32), o pravni opredelitvi pojma „zdravilo“ v členu L. 511 takrat veljavnega francoskega zakonika o javnem zdravju.
(
49
)	Rebut, D., „Le principe de la légalité des délits et des peines“, Libertés et droits fondamentaux, Dalloz, Pariz, 2005, str. od 595 do 610, predvsem točka 753.
(
50
)	Za ponazoritev glej sodbo z dne 30. aprila 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C-178/22, EU:C:2024:371, točka 49 in navedena sodna praksa).
(
51
)	Glej sodbo z dne 3. junija 2008, Intertanko in drugi (C-308/06, EU:C:2008:312, točka 71 in navedena sodna praksa).
(
52
)	Glej sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, točka 167 in navedena sodna praksa) in z dne 5. maja 2022, BV (C-570/20, EU:C:2022:348, točka 41).
(
53
)	C-178/22, EU:C:2024:371.
(
54
)	Glej sodbo z dne 30. aprila 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C-178/22, EU:C:2024:371, točka 45).
(
55
)	Glej sodbo z dne 6. oktobra 2021, ECOTEX BULGARIA (C-544/19, EU:C:2021:803, točka 98 in navedena sodna praksa).
(
56
)	Glej sodbo z dne 26. januarja 2021, Hessischer Rundfunk (C-422/19 in C-423/19, EU:C:2021:63, točka 70).
(
57
)	Glej v zvezi s tem sodbi z dne 2. marca 2023, PrivatBank in drugi (C-78/21, EU:C:2023:137, točka 72 in navedena sodna praksa), in z dne 29. julija 2024, BP France (C-624/22, EU:C:2024:640, točka 73 in navedena sodna praksa).
(
58
)	Po tem se člen 1(1)(a) Direktive 2002/90 razlikuje od člena 117 kanadskega zakona o priseljevanju in zaščiti beguncev, ki ga je kanadsko vrhovno sodišče grajalo v sodbi z dne 27. novembra 2015, R. c. Appulonappa. Ker je namen tega zakona boj proti tihotapljenju ljudi, ki je povezano z mednarodnim organiziranim kriminalom, je namreč to sodišče odločilo, da je kršeno načelo sorazmernosti s tem, ko so podpiranje in spodbujanje nedovoljenega vstopa državljanov tretjih držav ter pomoč pri tem dejanju, tudi ko je to dejanje storjeno z namenom nuditi vzajemno pomoč, pomagati svojemu družinskemu članu ali nuditi človekoljubno pomoč, opredeljeni kot kazniva ravnanja (točke 70, od 72 do 74, 77 in 84).
(
59
)	To določbo je po mojem mnenju treba primerjati z določbami v nacionalnih kazenskih zakonikih, ki najprej s splošnimi izrazi opredeljujejo kazniva dejanja, šele nato pa natančno določijo njihov doseg, pravila nastanka odgovornosti, olajševalne ali obteževalne okoliščine, razloge za izključitev protipravnosti in kazni (na primer člen 221-1 francoskega kazenskega zakonika, ki opisuje kaznivo dejanje „[n]amerne usmrtitve drugega, ali člen 311-1 tega zakonika, ki opisuje kaznivo dejanje „protipravne prilastitve lastnine drugega“).
(
60
)	Države članice s svojim ukrepanjem zlasti ne smejo ovirati vstopa prosilcev za mednarodno zaščito na njihovo ozemlje (glej člen 6 Okvirnega sklepa 2002/946). V sodbi z dne 16. novembra 2021, Komisija/Madžarska (Inkriminacija pomoči prosilcem za azil) (C-821/19, EU:C:2021:930, točka 136 in navedena sodna praksa), je Sodišče opozorilo, da ima vsak državljan tretje države ali oseba brez državljanstva pravico podati prošnjo za mednarodno zaščito na ozemlju države članice, vključno na njenih mejah ali na njenih tranzitnih območjih, tudi če na tem območju prebiva nezakonito. To pravico mu je treba priznati ne glede na možnosti za uspeh take prošnje.
(
61
)	Glej poročilo skupnega odbora na ravni odbora iz člena 36 z dne 3. in 4. maja 2001 skupnemu odboru na ravni veleposlanikov (dokument 8632/01), str. 3.
(
62
)	Glej tudi poročilo Agencije Evropske unije za temeljne pravice (FRA) iz leta 2014, „Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them“, zlasti str. 16: „[p]redvideti bi bilo treba praktične usmeritve v podporo državam članicam pri izvajanju direktive ob spoštovanju temeljnih pravic. Te usmeritve bi morale iz kaznovanja izrecno izključevati človekoljubno pomoč pri vstopu (reševanje na morju in pomoč beguncem za njihovo varnost) in človekoljubno pomoč brez dobičkonosnega namena (na primer hrana, zavetje, zdravstvena oskrba, pravno svetovanje) migrantom brez urejenega statusa“ (prost prevod).
(
63
)	V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo države članice izvrševati svoje pristojnosti v skladu s pravom Unije in njegovimi splošnimi načeli in, kot izhaja iz člena 3 Direktive 2002/90, v skladu z načelom sorazmernosti (glej sodbo z dne 6. oktobra 2021, ECOTEX BULGARIA (C-544/19, EU:C:2021:803, točka 84 in navedena sodna praksa)).
(
64
)	Glej v zvezi s členom 20 Direktive 2014/67/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o izvrševanju Direktive 96/71/ES o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev in spremembi Uredbe (EU) št. 1024/2012 o upravnem sodelovanju prek informacijskega sistema za notranji trg (uredba IMI) (UL 2014, L 159, str. 11) sodbo z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Neposredni učinek) (C-205/20, EU:C:2022:168, točke od 16 do 32).
(
65
)	V skladu z ustaljeno sodno prakso, tudi če direktiva državam članicam dopušča določeno diskrecijsko pravico pri sprejemanju pravil za izvajanje navedene direktive, je mogoče za določbo te direktive šteti, da je brezpogojna in natančna, ker državam članicam z enopomenskimi izrazi nalaga obveznost rezultata in ni odvisna od nikakršnega pogoja glede uporabe pravila, ki ga navaja (glej sodbo z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Neposredni učinek) (C-205/20, EU:C:2022:168, točka 19)).
(
66
)	Glej po analogiji sodbo z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Neposredni učinek) (C-205/20, EU:C:2022:168, točki 23 in 24).
(
67
)	Kot se je izrazilo Sodišče, bi razlaga, v skladu s katero potreba po prenosu zahteve po sorazmernosti kazni iz zadevne direktive tej določbi odvzema brezpogojnost, zadevnim posameznikom preprečevala, da bi se po potrebi sklicevali na prepoved sprejetja nesorazmernih kazni, ki je naložena s to zahtevo. Vendar ne bi bilo združljivo z zavezujočim učinkom, ki ga člen 288 PDEU priznava direktivi, načelno izključiti možnost, da se zadevne osebe sklicujejo na tako prepoved (glej sodbo z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Neposredni učinek) (C-205/20, EU:C:2022:168, točki 25 in 26)).
(
68
)	V skladu s sodno prakso Sodišča država članica izvaja pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine, kadar izpolnjuje obveznost iz določbe prava Unije, da določi učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije za osebe, odgovorne za kazniva dejanja iz te določbe (glej sodbo z dne 19. oktobra 2023, G. ST. T. (Sorazmernost kazni v primeru kršitve znamke) (C-655/21, EU:C:2023:791, točka 43 in navedena sodna praksa)).
(
69
)	Glej sodbo z dne 19. oktobra 2023, G. ST. T. (Sorazmernost kazni v primeru kršitve znamke) (C-655/21, EU:C:2023:791, točka 65 in navedena sodna praksa).
(
70
)	Glej sodbo z dne 4. oktobra 2018, Link Logistik N&N (C-384/17, EU:C:2018:810, točka 45).
(
71
)	Glej De Bondt, W., „The Missing Link between ‚Necessity‘ and ‚Approximation of Criminal Sanctions‘ in the EU“, European Criminal Law Review, Beck, München, 2014, št. 4, str. od 147 do 168.
(
72
)	Glej sodbo z dne 19. oktobra 2023, G. ST. T. (Sorazmernost kazni v primeru kršitve znamke) (C-655/21, EU:C:2023:791, točka 68 in navedena sodna praksa).
(
73
)	Opozarjam, da v skladu s sodno prakso Sodišča, če država članica s sprejetjem nacionalne ureditve, ki določa nesorazmerne kazni za kršitev nacionalnih določb, sprejetih na podlagi direktive, prekorači svojo diskrecijsko pravico, mora imeti zadevna oseba možnost, da se zoper tako ureditev neposredno sklicuje na zahtevo po sorazmernosti kazni iz te direktive (glej sodbo z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Neposredni učinek) (C-205/20, EU:C:2022:168, točka 30 in navedena sodna praksa)).
(
74
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 20. marca 2018, Menci (C-524/15, EU:C:2018:197, točka 55), in z dne 5. maja 2022, BV (C-570/20, EU:C:2022:348, točka 50).
(
75
)	Glej sodbo z dne 20. marca 2018, Menci (C-524/15, EU:C:2018:197, točka 58).
(
76
)	V primeru, ko se pokaže, da je bila nudena pomoč v izključnem interesu bližnjih in zlasti otrok, nekatere države članice dopuščajo, da je to človekoljubno dejanje, ki se ne inkriminira, medtem ko nekatere druge menijo, da družinske vezi niso ovira za ugotovitev krivdne odgovornosti matere (glej analizo UNODC v opombi 3 teh sklepnih predlogov, str. 19).