Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
MACIEJ
SZPUNAR
prednesené
14. júla
2022(1)
Veci C‑31/22 P(I), C‑32/22 P(I) a C‑74/22 P(I)
Atlas Copco Airpower,
Atlas Copco AB [C‑31/22 P(I)]
Anheuser‑Busch Inbev,
Ampar [C‑32/22 P(I)]
Soudal NV,
Esko‑Graphics BVBA [C‑74/22 P(I)]
proti
Magnetrol International
a Európskej komisii
„Odvolanie – Vedľajšie účastníctvo – Odvolanie týkajúce sa vedľajšieho účastníctva – Povolenie vstupu vedľajších účastníkov do konania o odvolaní proti rozsudku Všeobecného súdu – Zrušenie tohto rozsudku a vrátenie veci Všeobecnému súdu na ďalšie konanie – Implicitné vylúčenie, zo strany Všeobecného súdu, vedľajších účastníkov odvolacieho konania ako účastníkov konania vo veci vrátenej na ďalšie konanie“
I.      Úvod
1.        Prejednávané
veci
po
prvýkrát
explicitne
nastoľujú
otázku
pretrvávania
postavenia
vedľajšieho
účastníka
konania,
ktoré
priznal
Súdny
dvor v štádiu
odvolacieho
konania,
aj v štádiu
vrátenia
veci
na
rozhodnutie
Všeobecnému
súdu.
Táto
otázka
poskytuje
Súdnemu
dvoru
takisto
príležitosť
vyjadriť
sa k pravidlám
upravujúcim
prípustnosť
odvolaní
proti
rozhodnutiam o zamietnutí
návrhu
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania.
II.    Právny rámec
A.      Štatút Súdneho dvora Európskej únie
2.        Článok
39
prvý
odsek
protokolu
(č. 3) o Štatúte
Súdneho
dvora
Európskej
únie
(ďalej
len
„Štatút
Súdneho
dvora
Európskej
únie“)
stanovuje:
„Predseda
Súdneho
dvora
môže
skráteným
konaním,
ktoré
sa
môže v nevyhnutnej
miere
odchýliť
od
pravidiel
uvedených v tomto
štatúte a je
upravené v rokovacom
poriadku,
rozhodovať o návrhoch
na
odklad
výkonu
napadnutého
aktu,
ktorý
je
ustanovený v článku
278
[ZFEÚ] a článku
157
Zmluvy o Euratom
alebo o vydaní
predbežného
opatrenia
podľa
článku
279
[ZFEÚ],
alebo
zastaviť
výkon
rozhodnutia
v súlade
so
štvrtým
odsekom
článku
299
[ZFEÚ] alebo
článkom
164
tretím
odsekom
Zmluvy o Euratom.“
3.        Článok
40
prvý,
druhý a štvrtý
odsek
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
stanovuje:
„Členské
štáty a orgány
Únie
môžu
vo
veciach
prejednávaných
pred
Súdnym
dvorom
vstúpiť
do
konania
ako
vedľajší
účastník.
Rovnaké
právo
majú
orgány,
úrady a agentúry
Únie a akákoľvek
iná
osoba,
ktoré
preukážu
oprávnený
záujem
na
rozhodnutí
veci
prejednávanej
Súdnym
dvorom.
Fyzické
alebo
právnické
osoby
nemôžu
vstupovať
do
konaní
ako
vedľajší
účastníci
medzi
členskými
štátmi,
medzi
inštitúciami
Únie
navzájom
alebo
medzi
členskými
štátmi
na
jednej
strane a inštitúciami
Únie
na
strane
druhej.
…
Návrh
na
vstup
do
konania
ako
vedľajší
účastník
môže
obsahovať
iba
návrhy
podporujúce
jedného z účastníkov
konania.“
4.        Článok
56
prvý a tretí
odsek
tohto
štatútu
stanovuje:
„Proti
konečným
rozhodnutiam
Všeobecného
súdu
[Európskej únie] a proti
rozhodnutiam
Všeobecného
súdu
[Európskej únie],
ktorými
rozhodol
len o časti
prejednávanej
veci
alebo
ktorými
rozhodol o prekážke
konania
súvisiacej s námietkou
nedostatku
právomoci alebo
neprípustnosti,
možno
do
dvoch
mesiacov
od
doručenia
napadnutého
rozhodnutia
podať
odvolanie
na
Súdny
dvor.
…
S výnimkou
prípadov
týkajúcich
sa
sporov
medzi
Úniou a jej
zamestnancami
môžu
odvolanie
podať
aj
členské
štáty a orgány
Únie,
ktoré
nevstúpili
do
konania
pred
Všeobecným
súdom
ako
vedľajší
účastníci.
Takéto
členské
štáty a orgány
majú
rovnaké
postavenie
ako
členské
štáty
alebo
orgány,
ktoré
vstúpili
do
konania
na
prvom
stupni.“
5.        Článok
57
uvedeného
štatútu
znie:
„Každá
osoba,
ktorej
návrh
na
vstup
do
konania
ako
vedľajší
účastník
Všeobecný
súd
zamietol,
sa
môže
odvolať
na
Súdny
dvor
do
dvoch
týždňov
od
doručenia
rozhodnutia o zamietnutí
žiadosti.
Účastníci
konania
sa
môžu u Súdneho
dvora
odvolať
proti
každému
rozhodnutiu
Všeobecného
súdu
prijatému
podľa
článku
278
alebo
279
alebo
článku
299
štvrtého
pododseku
[ZFEÚ]
alebo
článku
157
alebo
článku
164
tretieho
pododseku
Zmluvy o Euratom
do
dvoch
mesiacov
od
ich
doručenia.
Odvolanie
uvedené v prvých
dvoch
pododsekoch
tohto
článku
sa
prejedná a rozhodne
sa o ňom
podľa
postupu
uvedeného v článku
39.“
6.        Článok
61
prvý a druhý
odsek
toho
istého
štatútu
stanovuje:
„Ak
je
odvolanie
dôvodné,
Súdny
dvor
zruší
rozhodnutie
Všeobecného
súdu. V danej
veci
môže
vydať
konečný
rozsudok
sám,
ak
to
stav
konania
dovoľuje,
alebo
môže
vec
vrátiť
na
rozhodnutie
Všeobecného
súdu.
Ak
je
vec
vrátená
späť
Všeobecnému
súdu,
tento
súd
je v právnych
otázkach
viazaný
rozhodnutím
Súdneho
dvora.“
B.      Rokovací poriadok Súdneho dvora
7.        Článok
172
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora s názvom
„Účastník konania oprávnený podať vyjadrenie k odvolaniu“ stanovuje:
„Každý účastník konania v predmetnej veci pred Všeobecným súdom, ktorý má oprávnený záujem na vyhovení odvolaniu alebo na jeho zamietnutí, môže podať svoje vyjadrenie k odvolaniu v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia. Lehotu na podanie vyjadrenia nemožno predĺžiť.“
C.      Rokovací poriadok Všeobecného súdu
8.        Článok
1 ods. 2 písm. c)
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu
stanovuje:
„2      Na
účely
uplatňovania
tohto
poriadku:
…
c)      pojmy ‚účastník konania‘ a ‚účastníci konania‘ použité
bez
ďalšieho
spresnenia
označujú
každého
účastníka
konania
vrátane
vedľajších
účastníkov
konania;
…“
9.        Článok
142
tohto
rokovacieho
poriadku,
nazvaný
„Predmet a účinky
vedľajšieho
účastníctva“,
stanovuje:
„1.      Predmetom
vedľajšieho
účastníctva
môže
byť
len
úplná
alebo
čiastočná
podpora
návrhov
jedného z hlavných
účastníkov
konania.
Vedľajší
účastník
konania
nemá
rovnaké
procesné
práva
ako
hlavný
účastník
konania,
nemá
najmä
právo
domáhať
sa
nariadenia
pojednávania.
2.      Vedľajšie
účastníctvo
má
vo
vzťahu k hlavnému
konaniu
vedľajšiu
povahu.
Ak
je
vec
vymazaná z registra
Všeobecného
súdu v nadväznosti
na
späťvzatie
žaloby
alebo
dohodu
medzi
hlavnými
účastníkmi
konania,
alebo
ak
je
žaloba
vyhlásená
za
neprípustnú,
stane
sa
bezpredmetným.
3.      Vedľajší
účastník
konania
musí
prijať
spor v stave, v akom
sa
nachádza v čase
jeho
vstupu
do
konania.“
10.      Článok
143 ods. 1
uvedeného
rokovacieho
poriadku,
nazvaný
„Návrh
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania“,
stanovuje:
„1.      Návrh
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania
musí
byť
podaný v lehote
šiestich
týždňov
od
uverejnenia
oznámenia
podľa
článku
79.“
11.      Článok
217 ods. 1
toho
istého
rokovacieho
poriadku
stanovuje:
„Ak
bolo
rozhodnutie,
ktoré
Súdny
dvor
neskôr
zrušil,
vydané
po
tom,
ako
Všeobecný
súd
rozhodol o skončení
písomnej
časti
konania
vo
veci
samej,
účastníci
konania
pred
Všeobecným
súdom
môžu v lehote
dvoch
mesiacov
od
doručenia
rozhodnutia
Súdneho
dvora
predložiť
písomné
pripomienky k záverom,
ktoré
treba z rozhodnutia
Súdneho
dvora
vyvodiť
na
riešenie
sporu.
Túto
lehotu
nemožno
predĺžiť.“
12.      Článok
219
toho
istého
poriadku s názvom
„Trovy
konania“
stanovuje:
„Všeobecný
súd
rozhodne o trovách
konania
na
Všeobecnom
súde a o trovách
odvolacieho
konania
na
Súdnom
dvore.“
III. Okolnosti predchádzajúce sporom
13.      Rozhodnutím
Komisie (EÚ)
2016/1699 z 11. januára
2016 o schéme
štátnej
pomoci
týkajúcej
sa
zdaňovania
nadmerného
zisku
SA.37667
(2015/C)
(ex 2015/NN),
vykonávanej
Belgickom
(Ú. v. EÚ L 260,
2016, s. 61,
ďalej
len
„sporné
rozhodnutie“),
Európska
komisia
konštatovala,
že
výnimky
udelené
Belgickým
kráľovstvom
predstavovali
schému
pomoci v zmysle
článku
107 ods. 1 ZFEÚ,
ktorá
bola
nezlučiteľná s vnútorným
trhom a ktorá
bola
vykonaná v rozpore s článkom
108 ods. 3
ZFEÚ.
Komisia
nariadila
vymáhanie
takto
priznanej
pomoci
od
príjemcov,
ktorých
konečný
zoznam
mal
byť
následne
vypracovaný
Belgickým
kráľovstvom.
IV.    Konanie na Všeobecnom súde a Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
14.      Návrhmi
doručenými
do
kancelárie
Všeobecného
súdu
22. marca a 25. mája
2016
Belgické
kráľovstvo a spoločnosť Magnetrol
International
NV
podali
žaloby o neplatnosť
sporného
rozhodnutia.
15.      Všeobecný
súd
rozhodol o spojení
vecí T‑131/16,
Belgicko/Komisia, a T‑263/16,
Magnetrol
International/Komisia,
na
účely
ústnej
časti
konania a vyhlásenia
konečného
rozhodnutia.
16.      Rozsudkom
zo
14. februára
2019,
Belgicko a Magnetrol
International/Komisia
(T‑131/16 a T‑263/16,
EU:T:2019:91),
Všeobecný
súd
Európskej
únie
zrušil
sporné
rozhodnutie.
17.      Dňa
24. apríla
2019
Komisia
podala
odvolanie
proti
tomuto
rozsudku.
18.      Uzneseniami
predsedu
Súdneho
dvora z 15. októbra
2019
bolo
spoločnostiam
Soudal
NV,
Esko‑Graphics
BVBA,
Flir
Systems
Trading
Belgium
BVBA,
Anheuser‑Busch
InBev
SA/NV,
Ampar
BVBA,
Atlas
Copco
Airpower
SAS,
Atlas
Copco
AB,
Wabco
Europe
BVBA a Celio
International
NV
povolené
vstúpiť
do
konania
ako
vedľajším
účastníkom konania
na
podporu
návrhov spoločnosti
Magnetrol
International.
19.      Súdny
dvor
rozsudkom
zo
16. septembra
2021,
Komisia/Belgicko a Magnetrol
International
(C‑337/19 P,
EU:C:2021:741):
–        zrušil
rozsudok
Všeobecného
súdu
Európskej
únie
zo
14. februára
2019,
Belgicko a Magnetrol
International/Komisia
(T‑131/16 a T‑263/16,
EU:T:2019:91),
–        zamietol
prvý a druhý
žalobný
dôvod
vo
veci T‑131/16,
ako
aj
prvý
žalobný
dôvod a prvú
časť
tretieho
žalobného
dôvodu
vo
veci T‑263/16,
–        vrátil
vec
späť
Všeobecnému
súdu,
aby
rozhodol o treťom
až
piatom
žalobnom
dôvode
vo
veci T‑131/16,
ako
aj o druhom
žalobnom
dôvode,
druhej a tretej
časti
tretieho
žalobného
dôvodu a štvrtom
žalobnom
dôvode
vo
veci T‑263/16,
a
–        rozhodol,
že o trovách
konania
sa
rozhodne
neskôr.
20.      Saudal a Esko-Graphics, ako aj Atlas Copco Airpower a Atlas Copco, Anheuser‑Busch
Inbev a Ampar
zaslali
Všeobecnému
súdu
pripomienky k záverom,
ktoré
treba
vyvodiť z rozsudku
zo
16. septembra
2021,
Komisia/Belgicko a Magnetrol
International
(C‑337/19 P,
EU:C:2021:741),
na
rozhodnutie
veci
listami
zo
16. a z 25. novembra
2021.
21.      Dňa
17. decembra
2021
bol
spoločnostiam
Atlas
Copco
Airpower,
Atlas
Copco,
Anheuser‑Busch
Inbev,
Ampar
Soudal a Esko‑Graphics
doručený
list
kancelárie
Všeobecného
súdu
zo
6. decembra
2021,
ktorým
boli
informované o tom,
že
keďže
tieto
pripomienky
nepredstavujú
dokument
stanovený
Rokovacím
poriadkom
Všeobecného
súdu,
predseda
komory
Všeobecného
súdu,
ktorá
vec
prejednáva,
rozhodol
nezaradiť
ich
do
spisu.
22.      Listom z 29. decembra
2021
adresovaným
predsedovi
Všeobecného
súdu a jeho
členom
týchto
šesť
spoločností s odkazom
na
odôvodnenie
uznesenia
predsedu
Súdneho
dvora z 15. októbra
2019,
Komisia/Belgicko a Magnetrol
International
(C‑337/19 P,
neuverejnené,
EU:C:2019:915), a na
judikatúru
Všeobecného
súdu,
žiadali
po
prvé
napraviť
„omyl“
(oversight),
ktorého
sa
dopustil
Všeobecný
súd,
keď
odmietol
založiť
ich
pripomienky
do
spisu, a po
druhé
potvrdiť
ich
postavenie
vedľajších
účastníkov
konania
pred
Všeobecným
súdom.
23.      V uvedenom
liste
požiadalo
týchto
šesť
spoločností o poskytnutie
odpovede v lehote
piatich
dní,
keďže
boli
nútené
podať v stanovených
lehotách
odvolania
proti
prípadnému
implicitnému
odmietnutiu
priznať
im
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania v prejednávanej
veci.
24.      Dňa
10. januára
2022
Atlas
Copco
Airpower a Atlas
Copco,
ako
aj
Anheuser‑Busch
Inbev a Ampar
podali
odvolania
vo
veciach C‑31/22 P a C‑32/22 P.
25.      Tajomník
Všeobecného
súdu
listom z 11. januára
2022
potvrdil
prijatie
listu
od
spoločností
Soudal a Esko‑Graphics z 29. decembra
2021,
ktoré
upozornil
na
skutočnosť,
že
predloženie
pripomienok
vo
veci T‑263/16
RENV
vedľajšími
účastníkmi
konania,
ktorým
bolo
povolené
zúčastniť
sa
na
konaní
pred
Súdnym
dvorom
vo
veci C‑337/19 P,
nebolo v Rokovacom
poriadku
Všeobecného
súdu
ustanovené.
26.      Dňa
28. januára
2022
Soudal a Esko‑Graphics
podali
odvolanie
vo
veci C‑74/22 P.
27.      Atlas
Copco
Airpower a Atlas
Copco
navrhujú,
aby
Súdny
dvor:
–        zrušil
rozhodnutie
obsiahnuté v liste
Všeobecného
súdu
zo
6. decembra
2021,
ktorý
im
bol
adresovaný,
a
–        rozhodol,
že
Atlas
Copco
Airpower a Atlas
Copco
si
zachovávajú
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania
vo
veci T‑263/16
RENV
aj
po
tom,
čo
Súdny
dvor
vrátil
túto
vec
Všeobecnému
súdu
na
ďalšie
konanie.
28.      Anheuser‑Busch
Inbev a Ampar
navrhujú,
aby
Súdny
dvor:
–        zrušil
rozhodnutie
obsiahnuté v liste
Všeobecného
súdu
zo
6. decembra
2021,
ktorý
im
bol
adresovaný,
a
–        rozhodol,
že
Anheuser‑Busch
Inbev a Ampar
si
zachovávajú
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania
vo
veci T‑263/16
RENV
aj
po
tom,
čo
Súdny
dvor
vrátil
túto
vec
Všeobecnému
súdu
na
ďalšie
konanie.
29.      Soudal a Esko‑Graphics
navrhujú,
aby
Súdny
dvor:
–        zrušil
rozhodnutie
obsiahnuté v liste
Všeobecného
súdu
zo
6. decembra
2021,
ktorý
im
bol
adresovaný,
–        nariadil,
aby
ich
písomné
pripomienky
boli
založené
do
spisu,
a
–        rozhodol,
že
Soudal a Esko‑Graphics
si
zachovávajú
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania
vo
veci T‑263/16
RENV
aj
po
tom,
čo
Súdny
dvor
vrátil
túto
vec
Všeobecnému
súdu
na
ďalšie
konanie.
30.      Komisia
navrhuje,
aby
Súdny
dvor:
–        vyhlásil
odvolania
za
neprípustné,
–        v opačnom
prípade
zamietol
odvolania
ako
nedôvodné,
–        uložil
odvolateľkám
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
31.      Pojednávanie
sa
nekonalo.
V.      Analýza
A.      O prípustnosti
1.      O prípustnosti odvolaní vo veciach C‑31/22 P a C‑32/22 P
32.      Komisia
tvrdí,
že
odvolania
vo
veciach C‑31/22 P a C‑32/22 P sú
neprípustné v rozsahu, v akom
sú
založené
na
článku
57
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie.
Tento
článok
umožňuje
podať
odvolanie
proti
rozhodnutiu
Všeobecného
súdu o zamietnutí
návrhu
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania. V týchto
dvoch
veciach
však
Všeobecný
súd
takéto
rozhodnutie
neprijal.
Všeobecný
súd
iba
rozhodol
nezaradiť
do
spisu
vo
veci T‑263/16
RENV
písomné
pripomienky
predložené
spoločnosťami
Atlas
Copco
Airpower a Atlas
Copco,
ako
aj
spoločnosťami
Anheuser‑Busch
Inbev a Ampar.
33.      Hneď
na
úvod
musím
rovnako
ako
Komisia
poznamenať,
že
cieľom
listu
Všeobecného
súdu
zo
6. decembra
2021
bolo
informovať
Atlas
Copco
Airpower a Atlas
Copco,
ako
aj
Anheuser‑Busch
Inbev a Ampar o tom,
že
pripomienky,
ktoré
predložili,
neboli
zaradené
do
spisu,
lebo
nepredstavovali
dokumenty
stanovené v Rokovacom
poriadku
Všeobecného
súdu.
Okrem
toho
je
pravda,
že
Atlas
Copco
Airpower a Atlas
Copco,
ako
aj
Anheuser‑Busch
Inbev a Ampar
formálne
nepodali
návrh
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania. Z formálneho
hľadiska
teda
rozhodnutie
obsiahnuté v napadnutom
liste
nie
je
zamietnutím
návrhu
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania a na
prvý
pohľad
sa
zdá,
že
nemôže
byť
predmetom
odvolania
podľa
článku
57
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie.
34.      Formalistický
výklad
tohto
článku
však
nepovažujem
za
uspokojivý.
Vzhľadom
na
veľmi
osobitý
kontext
týchto
vecí
vyznačujúci
sa
najmä
tým,
že
dotknuté
spoločnosti
sa
mohli
oprávnene
domnievať,
že
si
zachovávajú
postavenie
vedľajších
účastníkov
konania
aj v štádiu
vrátenia
veci,
samotná
skutočnosť,
že
rozhodnutím
Všeobecného
súdu
sa
výslovne
nezamieta
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania,
podľa
môjho
názoru
nemôže
sama
osebe
vylúčiť,
že
to
tak
skutočne
implicitne
bolo.
35.      Atlas
Copco
Airpower a Atlas
Copco,
ako
aj
Anheuser‑Busch
Inbev a Ampar
totiž
predložili
Všeobecnému
súdu
pripomienky
„podľa
článku
217 ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu“,
ktorý
sa
týka
účastníkov
konania
pred
Všeobecným
súdom. V tomto
zmysle
sa
odvolávajú
na
toto
postavenie
ako
vedľajší
účastníci
konania.
36.      Za
týchto
podmienok
rozhodnutie
Všeobecného
súdu
nezaradiť
tieto
pripomienky
do
spisu, v sebe
zahŕňa,
síce
implicitne,
ale
nevyhnutne,
rozhodnutie
nepriznať
spoločnostiam
Atlas Copco Airpower a Atlas Copco, ako aj spoločnostiam Anheuser‑Busch Inbev a Ampar postavenie
vedľajšieho
účastníka konania.
37.      Takéto
implicitné
rozhodnutie,
ktoré
má
podľa
môjho
názoru
rovnaké
účinky
ako
rozhodnutie o zamietnutí
návrhu
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania
alebo
ako
rozhodnutie o ukončení
vedľajšieho
účastníctva,
môže
byť z rovnakého
dôvodu
ako
toto
posledné
uvedené
rozhodnutie
predmetom
odvolania
podľa
článku
57
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie.
38.      Platí
to o to
viac,
že
výklad
tohto
článku,
ktorý
navrhujem,
je v skutočnosti
jediným
výkladom,
ktorý
môže
zabezpečiť
súdnu
ochranu
osôb,
ktoré
podali
návrh
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania a ktorým
bolo
priznané
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania
pred
Súdnym
dvorom, a v konečnom
dôsledku
zabezpečiť
účinnosť
práva
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania
zakotveného v článku
40
tohto
štatútu,
keďže
tieto
osoby
nemajú k dispozícii
žiadny
iný
opravný
prostriedok.
39.      Po
prvé
sa
domnievam,
že
od
účastníka
konania,
ktorý
má
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania
pred
Súdnym
dvorom,
nemožno
požadovať,
aby
podal
na
Všeobecný
súd
formálny
návrh
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania s jediným
cieľom, a to,
aby
mohol
následne
podať
odvolanie
proti
rozhodnutiu o zamietnutí
tohto
návrhu,
ku
ktorému
bude
systematicky
dochádzať.
Návrh
by
bol
vždy
predmetom
preklúzie v tom
zmysle,
že
zjavne
nebol
podaný
do
šiestich
týždňov
od
uverejnenia
dotknutého
návrhu
na
začatie
konania,
ako
to
stanovuje
článok
143
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu.
40.      Na
druhej
strane
ani
možný
opravný
prostriedok
nepredstavuje
žalobu
podanú
proti
konečnému
rozhodnutiu
Všeobecného
súdu,
keďže
takúto
žalobu
môžu
podať
iba
účastníci
konania
pred
Všeobecným
súdom, a teda
účastníci
konania,
ktorým
už
bolo
priznané
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania
pred
týmto
súdom.
41.      Za
týchto
podmienok
zastávam
názor,
že
odvolania
vo
veciach C‑31/22 P a C‑32/22 P by
sa
mali
považovať
za
prípustné.
2.      O prípustnosti odvolania vo veci C‑74/22 P
42.      Komisia
tvrdí,
že
odvolanie
vo
veci C‑74/22 P je
neprípustné.
Na
jednej
strane
uvádza,
že
rozhodnutie,
proti
ktorému
smeruje
odvolanie,
nepatrí
do
žiadnej z kategórií
uvedených v článku
56
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie,
a teda
Soudal a Esko‑Graphics
nemôžu
založiť
svoje
odvolanie
na
tomto
článku.
43.      Na
druhej
strane
Komisia
tvrdí,
že
aj
za
predpokladu,
že
by
sa
odvolanie
mohlo
prekvalifikovať
na
„odvolanie
podané
podľa
článku
57
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie“, o čom
sama
pochybuje,
muselo
by
sa
takisto
zamietnuť z rovnakých
dôvodov,
ako
sú
dôvody
uvedené
vo
veciach C‑31/22 P a C‑32/22 P. Podľa
Komisie
je
takéto
odvolanie v každom
prípade
podané
po
uplynutí
lehoty.
44.      Zastávam
názor,
že
odvolanie
treba v rozsahu, v akom
je
založené
na
článku
56
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie,
považovať
za
neprípustné,
keďže
napadnuté
rozhodnutie
nie
je
ani
konečným
rozhodnutím a ani
sa ním nerozhodlo o prekážke konania súvisiacej s námietkou nepríslušnosti alebo neprípustnosti.
45.      Po
prvé
treba
konštatovať,
že
preskúmanie
veci T‑263/16
RENV
pokračuje
pred
Všeobecným
súdom
po
prijatí
napadnutého
rozhodnutia,
ktoré
nerieši
žiadny
aspekt
sporu
vo
veci
samej.
46.      Po
druhé
nezhody
týkajúce
sa
návrhu
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania
síce
skutočne
predstavujú
prekážku
konania,
avšak
netýkajú
sa
námietky
neprípustnosti
alebo
nedostatku
právomoci,
čo
sú
jediné
prekážky
konania
uvedené v článku
56
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie.
Námietky
neprípustnosti
alebo
nedostatku
právomoci
podliehajú
totiž
tak
pred
Všeobecným
súdom,
ako
aj
pred
Súdnym
dvorom
osobitným
pravidlám(2) a ich
cieľom
je,
aby
konajúci
súd
ukončil
spor
pred
prejednaním
veci
samej.
Skutočnosť,
že
môžu
mať
za
následok
ukončenie
konania
okrem
iného
odôvodňuje
voľbu
podriadiť
odvolania
podané
proti
týmto
rozhodnutiam
rovnakému
režimu,
ako
je
režim,
ktorému
podliehajú
odvolania
podané
proti
konečným
rozhodnutiam
vydaným v konaní
po
tom,
ako
súd
prejednal
vec
samu.
47.      Naproti
tomu
nedostatky podmienok konania týkajúce
sa
vedľajšieho
účastníctva
majú
odlišnú
povahu.
Ako
sa
zdôrazňuje v Rokovacom
poriadku
Všeobecného
súdu,
vedľajšie účastníctvo má vo vzťahu k hlavnému konaniu vedľajšiu povahu(3) a rozhodnutia,
ktoré
sa
ho
týkajú,
nie
sú v žiadnom
prípade
spôsobilé
toto
konanie
ukončiť.
48.      Za
týchto
podmienok
zastávam
názor,
že
napadnuté
rozhodnutie
nemôže
byť
predmetom
odvolania
podľa
článku
56
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie,
takže
odvolanie
vo
veci C‑74/22 P by
sa v tomto
ohľade
malo
považovať
za
neprípustné.
49.      Z judikatúry
Súdneho
dvora
však
takisto
vyplýva,
že
súd
môže
na
účely
zabezpečenia
potrebného
účinku
žaloby
na
základe
jej
posúdenia
ako
celku
vyložiť
žalobu
nad
rámec
výslovného
označenia,
ktoré
uviedol
žalobca.(4) Rovnako
tak
Súdny
dvor
už
preskúmal
aj
dva
alternatívne
dôvody
odvolania,
pričom
sa
neobmedzil
len
na
dôvod
uvádzaný
odvolateľom v odvolacom
konaní.(5)
50.      Zastávam
preto
názor,
že
Súdny
dvor
môže
na
zabezpečenie
potrebného
účinku
odvolania
kvalifikovať
predmetné
odvolanie
ako
„odvolanie
podané
podľa článku
57
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie“,
keďže z návrhov
účastníkov
konania
jasne
vyplýva,
že
týmto
odvolaním
napádajú
rozhodnutie
Všeobecného
súdu,
ktorým
sa
im
nepriznalo
postavenie
vedľajších
účastníkov
konania.
51.      Táto
zmena
kvalifikácie
však
podľa
mňa
neumožňuje
uznať
prípustnosť
odvolania
vo
veci C‑74/22 P. Rovnako
ako
Komisia
zastávam
názor,
že
toto
odvolanie
je v každom
prípade
podané
po
uplynutie
lehoty.
52.      V súlade s článkom
57
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
mali
Soudal a Esko‑Graphics
podať
odvolanie v lehote
dvoch
týždňov
od
rozhodnutia o zamietnutí
návrhu
na
vstup
do
konania
ako
vedľajší
účastník konania
alebo o ukončenie
vedľajšieho
účastníctva,
ku
ktorému
sa
pripočíta
10‑dňová
lehota
zohľadňujúca
vzdialenosť.
53.      Dotknuté
rozhodnutie o zamietnutí
je
však
obsiahnuté v liste
Všeobecného
súdu
zo
6. decembra
2021,
ktorý
bol
účastníkom
konania
doručený
17. decembra 2021.
Týmto
listom
Všeobecný
súd,
síce
implicitne,
ale
nevyhnutne,
nepriznal
spoločnostiam
Soudal a Esko‑Graphics
postavenie
vedľajších
účastníkmi
konania,
takže
odvolanie
malo
byť
podané
najneskôr
10. januára
2022.
54.      Odvolanie
je
teda
podľa
môjho
názoru
neprípustné z dôvodu
jeho
podania
po
uplynutí
lehoty.
55.      Tento
záver
nie
je
spochybnený
žiadnym z tvrdení
účastníkov
konania,
podľa
ktorých
jednak
začiatkom
plynutia
lehoty
na
podanie
odvolania
nie
je
list
zo
6. decembra
2021,
ale
list z 11. januára
2022, a jednak
Soudal a Esko‑Graphics
sa
dopustili
ospravedlniteľného
pochybenia.
56.      Pokiaľ
ide
po
prvé o začiatok
plynutia
lehoty
na
podanie
odvolania,
poukazujem
na
to,
že
druhý
list
Všeobecného
súdu z 11. januára
2022
má
len
potvrdzujúci
charakter. Z ustálenej
judikatúry
vyplýva,
že
rozhodnutie
je
iba
potvrdzujúcim
aktom,
ktorým
sa
len
potvrdzuje
skoršie
rozhodnutie,
ak
neobsahuje
žiadny
nový
prvok v porovnaní
so
skorším
aktom, a ktorému
nepredchádzalo
opätovné
preskúmanie
situácie
osoby,
ktorej
bol
tento
skorší
akt
určený.(6)
57.      List z 11. januára
2022
je
odpoveďou
na
žiadosť
spoločností
Soudal a Esko‑Graphics o potvrdenie,
že
sa
naďalej
zúčastňujú
na
konaní
ako
vedľajší
účastníci konania, v ktorom
Všeobecný
súd
len
zopakoval
závery
obsiahnuté v liste
zo
6. decembra
2021.
Ďalej
poznamenávam,
že
Soudal a Esko‑Graphics
v odpovedi na otázky Súdneho dvora zdôrazňujú,
že
„druhý
list
potvrdil
obsah
prvého
listu“.
58.      List z 11. januára
2022
teda
predstavuje
len
rozhodnutie
potvrdzujúce
list
zo
6. decembra
2021, a preto
ho
nemožno
považovať
za
začiatok
lehoty
na
podanie
odvolania.
59.      Pokiaľ
ide
po
druhé o existenciu
ospravedlniteľného
omylu v súvislosti s lehotou
na
podanie
odvolania
podľa
článku
57
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie, z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že v rámci
pravidiel
týkajúcich
sa
lehôt
na
podanie
žalôb
sa
pojem
„ospravedlniteľný
omyl“,
ktorý
umožňuje
odchýliť
sa od
týchto
pravidiel,
vzťahuje
len
na
výnimočné
okolnosti,
najmä
keď
príslušná
inštitúcia
konala
pre
seba
samotnú
alebo v rozhodujúcej
miere
takým
spôsobom,
že
toto
konanie
mohlo
vyvolať
akceptovateľný
omyl v úsudku
osoby
podliehajúcej
súdnej
právomoci a konajúcej v dobrej
viere,
ktorá
preukázala
všetku
náležitú
starostlivosť
vyžadovanú
od
bežne
informovaného
subjektu.(7)
60.      Takéto
okolnosti
podľa
môjho
názoru
nenastali.
Je
pravda,
že
rozhodnutie
Všeobecného
súdu
obsiahnuté v liste
zo
6. decembra
2021
je
nejednoznačné v tom
zmysle,
že
spoločnostiam
Soudal a Esko‑Graphics
výslovne
nezamieta
postavenie
vedľajších
účastníkov
konania.
Táto
nejednoznačnosť
však
nemôže
postačovať
na
vyvolanie
akceptovateľného
omylu v úsudku
osoby
podliehajúcej
súdnej
právomoci
a konajúcej v dobrej viere, ktorá preukázala všetku náležitú starostlivosť vyžadovanú od bežne informovaného subjektu.
61.      Predovšetkým
zdôrazňujem,
že
Soudal a Esko‑Graphics v odpovedi
na
list
Všeobecného
súdu
zo
6. decembra
2021
adresovali
tomuto
súdu
žiadosť,
aby
napravil
opomenutie,
ktoré
viedlo k tomu,
že
ich
pripomienky
neboli
uznané, a potvrdil
ich
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania.
62.      Zdôrazňujem ďalej,
že
ešte
dôležitejšie
je
to,
že
Soudal a Esko‑Graphics
listom
zaslaným
Všeobecnému
súdu
29. decembra
2021
požiadali
Všeobecný
súd,
aby v lehote
piatich
dní
odpovedal
na
ich
žiadosť o potvrdenie
ich
postavenia
strany
zúčastnenej
na
konaní
vzhľadom
na
to,
že v prípade
zamietnutia
tejto
žiadosti
Všeobecným
súdom
budú
„nútené
podať v stanovenej
lehote
odvolanie
proti
implicitnému
rozhodnutiu,
ktorým
sa
im
nepriznáva
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania“.
63.      Z uvedených
skutočností
je
teda
potrebné
vyvodiť
to,
že
Soudal a Esko‑Graphics
si
nielenže
správne
vyložili
list
Všeobecného
súdu
zo
6. decembra
2021 v tom
zmysle,
že
im
síce
implicitne,
ale
nevyhnutne
nepriznáva
postavenie
strany
zúčastnenej
na
konaní,
ale
predovšetkým
to,
že
si
boli
plne
vedomé
lehôt
na
podanie
odvolania
proti
takémuto
rozhodnutiu,
lebo
ich
prvotným
zámerom
bolo
podať
odvolanie v stanovenej
lehote.
64.      Skutočnosť,
že
toto
odvolanie
bolo
podané
po
uplynutí
týchto
lehôt,
teda
nevyplýva z ospravedlniteľného
omylu
spôsobeného
nejednoznačnosťou
rozhodnutia
Všeobecného
súdu
obsiahnutého v liste
zo
6. decembra
2021,
ale
len z konania
spoločností
Soudal a Esko‑Graphics.
65.      Za
týchto
okolností
zastávam
názor,
že
odvolanie
vo
veci C‑74/22 P treba
zamietnuť
ako
neprípustné z dôvodu
uplynutia
lehoty
na
jeho
podanie.
B.      O veci samej
66.      Na
úvod
by
som
chcel
zdôrazniť,
že
úvahy
týkajúce
sa
veci
samej,
ktoré
idem
rozvinúť,
sa
týkajú
len
vecí C‑31/22 P a C‑32/22 P,
keďže
sa
domnievam,
že
odvolanie
podané
vo
veci C‑74/22 P by
malo
byť
vyhlásené
za
neprípustné.
Spresňujem
však,
že
ak
by
sa
aj
Súdny
dvor s mojou
analýzou
nestotožnil,
nasledujúce
úvahy
sa
dajú
preniesť
na
prejednávanú
vec.
67.      Na
podporu
svojich
odvolaní
uplatňujú
Atlas
Copco
Airpower,
Atlas
Copco,
Anheuser‑Busch
Inbev a Ampar
(ďalej
len
„odvolateľky“)
jediný
odvolací
dôvod,
ktorý
má
dve
časti. V rámci
prvej
časti
jediného
odvolacieho
dôvodu
poukazujú
na
to,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
nezohľadnil
svoju
vlastnú
judikatúru,
podľa
ktorej
si
účastníci
konania,
ktorým
sa
povolil
vstup
do
odvolacieho
konania
ako
vedľajším
účastníkom konania,
zachovávajú
svoje
postavenie
vedľajšieho
účastníka
aj v konaní
vo
veci
vrátenej
Všeobecnému
súdu
na
ďalšie
konanie. V rámci
druhej
časti
jediného
odvolacieho
dôvodu
odvolateľky
ďalej
uvádzajú,
že
Všeobecný
súd
porušil
článok
217 ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu.
Podľa
ich
názoru z judikatúry
Všeobecného
súdu
vyplýva,
že
toto
ustanovenie
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
slovné
spojenie
„účastníci
konania
pred
Všeobecným
súdom“,
ktorý
sa
týka
účastníkov
konania
oprávnených
predložiť
svoje
pripomienky
po
vrátení
veci
Súdnym
dvorom
späť
na
ďalšie
konanie,
zahŕňa
aj
tých
účastníkov
konania,
ktorým
sa
povolil
vstup
do
odvolacieho
konania.
68.      Keďže
obe
časti
jediného
odvolacieho
dôvodu
vyvolávajú
otázku
kontinuity
postavenia
vedľajšieho
účastníka
konania,
budem
ich
skúmať
spoločne.
69.      Na
začiatku
mojej
analýzy
musím
zdôrazniť,
že
hoci
predpisy
uplatniteľné
na
vedľajšie
účastníctvo
nie
sú
jednoznačné,
pokiaľ
ide o otázku
kontinuity
postavenia
vedľajšieho
účastníka
konania
(oddiel
1),
no
jednako
judikatúra
týkajúca
sa
vedľajšieho
účastníctva
poskytuje
užitočné
východiská v prospech
pretrvávania
postavenia
vedľajšieho
účastníka
konania v štádiu
vrátenia
veci
na
ďalšie
konanie
(časť
2).
Vysvetlím,
že
podľa
môjho
názoru
toto
pretrvávanie
vyplýva
aj z funkčnej
kontinuity
odvolacích
konaní a konaní
vo
veciach
vrátených
na
ďalšie
konanie
(oddiel
3).
Nakoniec
doplním
určité
úvahy
týkajúce
sa
vzťahu
medzi
riešením,
ktoré
navrhujem, a praxou v oblasti
takzvaných
„pilotných“
vecí
(oddiel
4).
1.      O nejednoznačnosti predpisov týkajúcich sa vedľajšieho účastníctva
70.      Otázka
kontinuity
postavenia
vedľajšieho
účastníka
konania
pred
Súdnym
dvorom v štádiu
konania o veci
vrátenej
na
nové
konanie
je
priamo
spojená s výkladom
článku
217 ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu,
ktorý
upravuje
konanie o vrátení
veci
na
ďalšie
konanie
po
zrušení
jeho
rozsudku v tejto
veci.
71.      Toto
ustanovenie
oprávňuje
„účastníkov
konania
pred
Všeobecným
súdom“
na
predloženie
písomných
pripomienok k záverom,
ktoré
treba
vyvodiť z rozhodnutia
Súdneho
dvora o vrátení
veci
na
ďalšie
konanie(8) v prípade,
že
bola
písomná
časť
konania
vo
veci
samej
ukončená
pred
odvolacím
konaním.
Hoci
slovné
spojenie
„účastníci
konania
pred
Všeobecným
súdom“
označuje
aj
vedľajších
účastníkov
konania
pred
Všeobecným
súdom,(9) je
otázne,
či
označuje
vedľajších
účastníkov
konania,
ktorým
Súdny
dvor
povolil
vstup
do
odvolacieho
konania.
72.      Predpisy,
ktoré
upravujú
vedľajšie
účastníctvo,
však
neprinášajú
jasnú
odpoveď
na
túto
otázku a vzhľadom
na
neexistenciu
výslovného
ustanovenia,
ktoré
by
stanovovalo
kontinuitu
vedľajšieho
účastníctva
povoleného v štádiu
odvolania,
je
otázne,
či
jej
nestanovenie v predpisoch
nemožno
vykladať
ako
implicitné
potvrdenie
zániku
vedľajšieho
účastníctva
po
skončení
konania
pred
Súdnym
dvorom.
73.      Tento
výklad
by
mohla
podporiť
skutočnosť,
že
relevantné
ustanovenia
výslovne
potvrdzujú
kontinuitu
vedľajšieho
účastníctva v obdobných
prípadoch.
Po
prvé
podľa
článku
217 ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu
nie
sú pochybnosti o tom,
že
účastníci
konania,
ktorým
sa
povolil
vstup
do
konania
pred
Všeobecným
súdom
ako
vedľajším
účastníkom
konania
vo
veci
samej,
sú
oprávnení
vstúpiť
do
konania
vo veci
vrátenej
na
ďalšie
konanie.
Po
druhé
článok
172
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
stanovuje,
že
účastníci
konania
vo
veci
samej
pred
Všeobecným
súdom
môžu
vstúpiť
do
odvolacieho
konania,
ak
na
tom
majú
oprávnený
záujem.
Neexistencia
rovnocenného
ustanovenia
vzťahujúceho
sa
na
opačnú
situáciu,
ktoré
by
jednoznačne
potvrdzovalo
kontinuitu
vedľajšieho
účastníctva
povoleného
Súdnym
dvorom v štádiu
odvolacieho
konania,
by
sa
mohla
vykladať
a contrario
tak,
že
potvrdzuje
jeho
zánik.
74.      Podľa
môjho
názoru
je
však
takýto
výklad
sporný.
Po
prvé z článku
40
druhého
odseku
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
jasne
vyplýva,
že
právo
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania
je
podmienené
existenciou
oprávneného
záujmu
vedľajšieho
účastníka
na
rozhodnutí
veci.
Ak
však
takýto
záujem
existuje v štádiu
odvolacieho
konania,
čo
článok
172
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
výslovne
predpokladá,
neexistujú
žiadne
známky
toho,
že
by v okamihu
vrátenia
veci
na
ďalšie
konanie
zanikol,
hoci
výsledok
sporu
zostáva
vo
svojej
podstate
stále
neurčitý.(10)
75.      Hoci
je
pravda,
že
podľa
ustanovení
článku
40 v spojení s článkom
56
tretím
odsekom
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
môžu
do
odvolacieho
konania(11) vždy
vstúpiť
„privilegovaní“
vedľajší
účastníci konania,
ktorými
sú
členské
štáty a orgány
Únie,
nemožno z tohto
ustanovenia
a contrario
vyvodiť,
že
neprivilegovaní
účastníci
konania nikdy
nemôžu
vstúpiť
do
konania
ako
vedľajší
účastníci konania,
ale
len
to,
že
toto
vedľajšie
účastníctvo
je
podmienené
existenciou
oprávneného
záujmu
na
rozhodnutí
veci.
76.      Nakoniec
vzhľadom
na
preukázaný
záujem
vedľajšieho
účastníka
konania
na
rozhodnutí
veci,
potvrdený
Súdnym
dvorom v štádiu
odvolacieho
konania,
nemožnosť
účinne
podať
nový
návrh
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania
vo
veci
vrátenej
na
ďalšie
konanie
pod
hrozbou
preklúzie(12) možno
vykladať
ako
implicitné
potvrdenie
kontinuity
vedľajšieho
účastníctva.
77.      Za
týchto
okolností
sa
domnievam,
že
predpisy
samy
osebe
neumožňujú
zodpovedať
otázku
kontinuity
postavenia
vedľajšieho
účastníka konania v štádiu
konania
vo
veci
vrátenej
na
ďalšie
konanie. Z tohto
dôvodu
budem
skúmať
problematiku
týkajúcu
sa
dĺžky
trvania
vedľajšieho
účastníctva z hľadiska
judikatúry,
ktorá
podľa
môjho
názoru
obsahuje
prvky
užitočné
na
vyriešenie
otázky
položenej
Súdnemu
dvoru.
2.      O judikatúre týkajúcej sa dĺžky trvania vedľajšieho účastníctva
78.      Na
prvý
pohľad
sa
môže
zdať,
že
riešenia
prijaté
judikatúrou
sú
protichodné. Z hľadiska
oprávneného
záujmu
na
rozhodnutí
veci,
ktorý
je
základom
práva
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania,
sú
však
formulované
koherentne.
79.      Prvé z týchto
riešení
vyplýva z judikatúry
Všeobecného
súdu,
na
ktorú
sa
odvolávajú
odvolateľky a podľa
ktorej
si
účastníci
konania,
ktorým
sa
povolil
vstup
do
odvolacieho
konania,
zachovávajú
svoje
postavenie
aj v konaní vo veci vrátenej na ďalšie konanie,
čo
im
predovšetkým
umožňuje
predložiť
pripomienky k záverom,
ktoré
je
potrebné
vyvodiť z rozsudku
Súdneho
dvora.
Na
rozdiel
od
toho,
čo
vo
svojich
písomných
pripomienkach
tvrdí
Komisia,
toto
riešenie
nie
je
založené
len
na
dvoch
samostatných
rozsudkoch,
ktoré
ho
výslovne
zakotvili a potvrdili,(13) ale
možno
ho
tiež
vyvodiť
zo
zaobchádzania s vedľajšími
účastníkmi
konania
vo
viacerých
veciach,
ktoré
boli
vrátené
na
rozhodnutie
Všeobecného
súdu.(14) V súlade s dôvodmi,
ktoré
uviedol
Všeobecný
súd
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
Španielsko a i./Komisia(15),
je
toto
riešenie
založené
na
úvahách o riadnom
výkone
spravodlivosti v tom
zmysle,
že
podporuje
kontinuitu
súdneho
konania
po
vrátení
veci
Súdnym
dvorom
na
ďalšie
konanie.
80.      Druhé z týchto
súdnych
riešení
umožňuje
účastníkom
konania
namietať
neprípustnosť
vedľajšieho
účastníctva
povoleného v skoršom
štádiu
konania.
Predchádzajúce
povolenie
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania
teda
nebráni
novému
preskúmaniu
prípustnosti
jeho
vedľajšieho
účastníctva, a to
ani v rámci
konania
vo
veci
samej,(16) ani v rámci
odvolacieho
konania.(17) Z toho
vyplýva,
že
právo
na
vstup
do
konania
ako
vedľajší
účastník konania
nie
je
nikdy
nadobudnuté s konečnou
platnosťou, a v prípade
zmeny
okolností
vedúcej k strate
záujmu
na
rozhodnutí
veci
môže
byť
spochybnené.(18)
81.      Zdôrazňujem,
že
tieto
riešenia v judikatúre
výslovne
nevyplývajú z predpisov
upravujúcich
konanie
pred
súdmi
Únie.
Opierajú
sa
však o logiku, z ktorej
vychádza
právo
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania,
ktorého
uznanie
je
založené
na
existencii
priameho a skutočného
záujmu
na
rozhodnutí
veci.(19) V skutočnosti
je
to
tak,
že
ak
Všeobecný
súd
môže v konaní vo veci vrátenej na ďalšie konanie vyhovieť
vedľajším
účastníkom konania,
ktorým
bol
povolený
vstup
do
konania,
je
to
preto,
lebo
tento
záujem v zásade
pretrváva
až
do
konečného
rozhodnutia
veci.
Práve z dôvodu
možnej
straty
tohto
záujmu v priebehu
konania,
spôsobenej
prípadnou
zmenou
okolností,
môžu
účastníci
konania
kedykoľvek v priebehu
konania
napadnúť
prípustnosť
predtým
povoleného
vedľajšieho
účastníctva.
82.      Z predpisov a judikatúry
týkajúcich
sa
vedľajšieho
účastníctva
teda
vyplýva,
že
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania
priznáva
dotknutej
osobe
procesné
právo a s ním
spojené
procesné
záruky,
ktoré
odrážajú
jej
oprávnený
záujem
na
rozhodnutí
veci, a že
toto
postavenie
môže
byť
spochybnené v prípade,
že
jej
následná
zmena
okolností
spôsobí
stratu
predmetného
záujmu.
83.      V prípade
čiastočného
zrušenia
rozhodnutia
Všeobecného
súdu,
po
ktorom
nasleduje
vrátenie
veci
na
ďalšie
konanie, z toho
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že
účastník
konania,
ktorému
sa
povolil
vstup
do
odvolacieho
konania,
si v zásade
zachová
svoju
aktívnu
legitimáciu
vedľajšieho
účastníka konania,
pokiaľ
záujem,
ktorý
má
na
výsledku
odvolania,
zostane
nevyhnutne
skutočný
až
do
konečného
rozhodnutia
vo
veci.
3.      O funkčnej kontinuite konania pri vrátení veci na ďalšie konanie
84.      Toto
pretrvávanie
záujmu
na
rozhodnutí
veci
vyplýva
okrem
iného z funkčnej
kontinuity
medzi
odvolacím
konaním a konaním
vo
veci
vrátenej
na
ďalšie
konanie,
pričom
toto
druhé
konanie
slúži
na
vyvodenie
dôsledkov z prvého
konania.
85.      Po
prvé
článok
219
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu
túto
kontinuitu
naznačuje,
pretože
Všeobecnému
súdu
vyhradzuje
rozhodnutie o trovách
konania,
ktoré
vznikli
vedľajšiemu
účastníkovi konania v odvolacom
konaní,
keďže
opodstatnenosť
vedľajšieho
účastníctva
možno v plnom
rozsahu
posúdiť
až v čase
konečného
rozhodnutia
veci.
86.      Po
druhé
sa
domnievam,
že
takáto
kontinuita
vyplýva
aj z toho,
že
Súdny
dvor
má
možnosť
rozhodnúť
vo
veci
samej
po
podaní
odvolania,
keďže k vráteniu
veci
Všeobecnému
súdu
na
ďalšie
konanie
dôjde
len v prípade,
že
stav
konania
nedovoľuje
vo
veci
rozhodnúť.
Takéto
vrátenie
veci
je
teda
úplne
závislé
od
výsledku
konania
pred
Všeobecným
súdom a podľa
môjho
názoru
sa
nemožno
domnievať,
že
vec
vrátená
na
ďalšie
konanie
sa
líši
od
veci,
ktorá
bola
predmetom
odvolania,
na
základe
ktorého
bolo
nariadené
jej
vrátenie
na
ďalšie
konanie,
keďže
konanie,
pokiaľ
je
vedené
Súdnym
dvorom,
sa
nevyhnutne
považuje
za
jediné.
87.      V tejto
súvislosti
poukazujem
na
to,
že
ak
by
sa
pretrvávanie
postavenia
vedľajšieho
účastníka
konania v štádiu
vrátenia veci zamietlo,
nevyhnutne
by
to
malo
za
následok
nesúlad v zaobchádzaní s účastníkmi
konania,
ktorým bolo povolené vstúpiť do konania pred Súdnym dvorom ako vedľajším účastníkom konania, v závislosti
od
stavu, v ktorom
sa
vec
nachádza
po
ukončení
odvolacieho
konania. V prípade,
že
Súdny
dvor
rozhodne
vo
veci
samej v rámci
odvolacieho
konania,
účastníci
konania,
ktorým
bol
povolený
vstup
do
odvolacieho
konania
ako
vedľajším
účastníkom konania,
si
zachovajú
postavenie
vedľajšieho
účastníka
konania až
do
konečného
rozhodnutia
veci. V opačnom
prípade
stratia
toto
svoje
postavenie v konaní
vo
veci
postúpenej
na
ďalšie
konanie.
Podľa
môjho
názoru
nie
je
takéto
rozlišovanie
práv
priznaných
vedľajším
účastníkom
konania
odôvodnené.
Okrem
toho v prípade
druhého
odvolania
podaného
po
vrátení
veci
na
ďalšie
konanie
by
toto
riešenie
mohlo
viesť k dvom
po
sebe
idúcim
vedľajším
účastníctvam v konaní
pred
Súdnym
dvorom s tým,
že
zainteresovaná
strana
by
bola
vylúčená z pojednávania,
ktoré
by
sa
medzičasom
konalo
pred
Všeobecným
súdom.
Výsledná
roztrieštenosť
sporného
postavenia
sa
zdá
byť
len
ťažko
odôvodniteľná
vzhľadom
na
všeobecnú
systematiku
práva
vstúpiť
do
konania
ako
vedľajší
účastník konania,
ktorá
je
založená
na
zohľadnení
záujmu
vedľajšieho
účastníka
konania na
rozhodnutí
veci a funkčnej
kontinuite
medzi
odvolacím
konaním a následným
konaním
vo
veci
vrátenej
na
ďalšie
konanie.
88.      Za
týchto
podmienok
systémové
úvahy
založené
na
koherencii
riešení
prijatých
judikatúrou a kontinuite
zabezpečenej
medzi
odvolacím
konaním a následným
konaním
vo
veci
vrátenej
na
ďalšie
konanie
svedčia
podľa
môjho
názoru v prospech
zachovania
vedľajšieho
účastníctva
po
vrátení
veci
Súdnym
dvorom
na
ďalšie
konanie, s výhradou
prípadnej
straty
oprávneného
záujmu
vedľajšieho
účastníka konania
na
vedľajšom
účastníctve v dôsledku
následnej
zmeny
okolností.
4.      Dodatočné úvahy týkajúce sa praxe „pilotných právnych vecí“
89.      Pripomínam,
že
prax
pri
takzvaných
pilotných
právnych
veciach
spočíva v zabezpečení
prednostného
prejednania
príslušnej
veci,
zatiaľ
čo
konania
prebiehajúce v podobných
veciach
sú
prerušené
dovtedy,
kým
sa v uvedenej
veci
nerozhodne.
Uprednostnením
koncentrácie
konania
má
táto
prax
zabezpečiť
rovnorodé a účinné
prejednanie
celého
radu
podobných
vecí a pritom
ušetriť
zdroje
vyčlenené
Všeobecným
súdom.
90.      Zaobchádzanie
poskytnuté
odvolateľkám v prejednávanej
veci
je
teda
možné
vysvetliť
snahou
Všeobecného
súdu
zabrániť
prípadným
prieťahom
vyplývajúcim z povolenia
vstupu
do
konania
ako
vedľajší
účastník konania v štádiu
vrátenia
veci
na
ďalšie
konanie.
Riešenie,
ktoré
navrhujem,
však
podľa
môjho
názoru
nemôže
ovplyvniť
prednostné
postavenie,
ktoré
bolo v prejednávanej
veci
priznané
veci
Magnetrol
International/Komisia
(T‑263/16),
ktorá
bola
Všeobecným
súdom
označená
za
pilotnú
vec a je
predmetom
konania,
do
ktorého
sa
odvolateľky
snažia
vstúpiť
ako
vedľajší
účastníci konania.
91.      Predovšetkým
sa
domnievam,
že
len
ťažko
možno
súhlasiť s argumentáciou
Komisie,
že
povolenie
vedľajších
účastníctiev v pilotnej
veci
vrátenej
na
ďalšie
konanie
by
znamenalo
„obídenie“
prerušenia
konania
vo
veciach T‑278/16 a T‑370/16,
ktoré
boli
začaté
žalobami
podanými
odvolateľkami.
Prípustnosť
vedľajšieho
účastníctva
sa
posudzuje
nezávisle
od
toho,
ako
dopadne
zainteresovaná
osoba
ako
hlavný
účastník
konania v inom
spore,
ibaže
by
výsledok
tohto
sporu
ovplyvnil
jej
oprávnený
záujem
na
vedľajšom
účastníctve. Z ustálenej
judikatúry
predovšetkým
vyplýva,
že
preklúzia
žalobcu,
ktorá
mu
bráni
napadnúť
rozhodnutie,
ktoré
mu
je
určené,
prostredníctvom
priamej
žaloby,
nebráni
vstúpiť
do
konania
začatého
inou
osobou,
ktorej
je
určené
to
isté
rozhodnutie.(20) Ak
návrh
na
vstup
vedľajšieho
účastníka
do
konania,
ktorému
sa
za
týchto
okolností
vyhovelo,
nie
je
považovaný
za
pokus o obídenie
lehoty
na
podanie
návrhu
na
začatie
súdneho
konania,
je
to
tak
preto,
lebo
prípustnosť
vedľajšieho
účastníctva
sa
posudzuje
výlučne
so
zreteľom
na
oprávnený
záujem
navrhovateľa
na
rozhodnutí
veci.
92.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
sa
mi
nepozdáva,
že
by
snaha
zabezpečiť
účinné
prejednanie
pilotnej
veci(21) mohla
byť
dôvodom
na
to,
aby
bola
dotknutá
osoba
zbavená
postavenia
vedľajšieho
účastníka
konania,
ktorého
priznanie
poskytuje
dotknutej
osobe
právo
zúčastniť
sa
konania a záruky,
ktoré
sú s tým
spojené.
93.      V takej
situácii, o akú
ide v prejednávanej
veci,
keď
vedľajší
účastníci
konania
patria
medzi
osoby,
ktorým
je
určené
rozhodnutie
napadnuté v pilotnej
veci,
sa
okrem
toho
zdá
vhodné
skoncentrovať
sporové
konanie
tak,
že
sa
povolí
vedľajšie
účastníctvo
tým
účastníkom
konania,
ktorí
sa
dovolávajú
priameho
záujmu
na
rozhodnutí
veci,
lebo
tento
ich
záujem
je
rozhodujúci
pre
pokračovanie
pozastavených
konaní.
VI.    Návrh
94.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor:
–        zamietol
odvolanie
vo
veci C‑74/22 P ako
neprípustné,
–        zrušil
rozhodnutie
Všeobecného
súdu
Európskej
únie
obsiahnuté v liste
zo
6. decembra
2021
vo
veciach C‑31/22 P a C‑32/22 P.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Článok 130 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu a článok 151 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
3      Článok 142 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
4      Uznesenie z 28. júna 2011, Verein Deutsche Sprache/Rada (C‑93/11 P, neuverejnené, EU:C:2011:429, body 20 a 21).
5      Rozsudok z 29. júla 2019, Bayerische Motoren Werke a Freistaat Sachsen/Komisia (C‑654/17 P, EU:C:2019:634, body 27 a 28).
6      Rozsudky zo 14. apríla 1970, Nebe/Komisia (24/69, EU:C:1970:22, bod 145), a z 10. decembra 1980, Grasselli/Komisia (23/80, EU:C:1980:284), ako aj uznesenie zo 7. decembra 2004, Internationaler Hilfsfonds/Komisia (C‑521/03 P, neuverejnené, EU:C:2004:778, bod 41).
7      Rozsudok z 15. decembra 1994, Bayer/Komisia (C‑195/91 P, EU:C:1994:412, bod 26), a uznesenie zo 14. januára 2010, SGAE/Komisia (C‑112/09 P, EU:C:2010:16, bod 20).
8      Podobné ustanovenie sa uplatní v prípade vrátenia veci po jej preskúmaní (článok 222 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu).
9      Článok 1 ods. 2 písm. c) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
10      V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa vec vráti Všeobecnému súdu po ukončení odvolacieho konania, ak Súdny dvor sám nevydá konečný rozsudok vo veci samej z dôvodu, že mu to stav konania nedovoľuje.
11      Pozri MUguet‑Poullenec, G., Domenicucci, D. P.: L’intervention devant le Tribunal après l’entrée en vigueur du nouveau règlement de procédure: entre droit d’ingérence et urgence judiciaire.
In: Revue Lamy de la concurrence, č. 45, č. 2015.
12      Článok 143 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu. Pozri tiež bod 39 vyššie.
13      Pozri rozsudky z 23. marca 1993, Gill/Komisia (T‑43/89 RV, EU:T:1993:24), a z 23. septembra 2020, Španielsko a i./Komisia (T‑515/13 RENV a T‑719/13 RENV, EU:T:2020:434).
14      Pozri najmä rozsudky z 24. septembra 2019, Xinyi PV Products (Anhui) Holdings/Komisia (T‑586/14 RENV, EU:T:2019:668); zo 14. decembra 2018, Hamas/Rada (T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966); z 21. novembra 2018, Stichting Greenpeace Nederland a PAN Europe/Komisia (T‑545/11 RENV, EU:T:2018:817); z 25. januára 2017, Rusal Armenal/Rada (T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26); z 15. decembra 2016, DEI/Komisia, T‑169/08 RENV, EU:T:2016:733); z 2. júla 2015, Francúzsko a Orange/Komisia (T‑425/04 RENV a T‑444/04 RENV, EU:T:2015:450), ako aj zo 14. apríla 2015, Ayadi/Komisia (T‑527/09 RENV, neuverejnený, EU:T:2015:205).
15      Rozsudok z 23. septembra 2020 (T‑515/13 RENV a T‑719/13 RENV, EU:T:2020:434, bod 65).
16      Pozri rozsudky zo 16. decembra 1999, Acciaierie di Bolzano/Komisia (T‑158/96, EU:T:1999:335, bod 33); z 10. februára 2000, Nederlandse Antillen/Komisia (T‑32/98 a T‑41/98, EU:T:2000:36; bod 30); z 9. septembra 2009, Diputación Foral de Álava a i./Komisia (T‑30/01 až T‑32/01 a T‑86/02 až T‑88/02, EU:T:2009:314, bod 95), ako aj z 12. apríla 2019, Deutsche Lufthansa/Komisia (T‑492/15, EU:T:2019:252, bod 98).
17      Pozri najmä rozsudok z 8. júla 1999, Hüls/Komisia (C‑199/92 P, EU:C:1999:358, bod 52), a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cosmas v tejto veci (EU:C:1997:358, body 10 až 17).
18      Napríklad materská spoločnosť, ktorá vstúpila do konania týkajúceho sa štátnej pomoci poskytnutej jednej z jej dcérskych spoločností ako vedľajší účastník konania, by mohla prísť o svoju aktívnu legitimáciu vedľajšieho účastníka konania po prevode podniku, ktorý bol príjemcom spornej pomoci.
19      Pozri najmä rozsudok z 13. septembra 2010, Grécko a i./Komisia (T‑415/05, T‑416/05 a T‑423/05, EU:T:2010:386, body 64 a 65).
20      Pozri napríklad uznesenie zo 17. februára 2010, Fresh Del Monte Produce/Komisia (T‑587/08, EU:T:2010:42), body 30 až 32.
21      V uznesení predsedu Súdneho dvora z 10. septembra 2019, Rada/K. Chrysostomides & Co. a i. (C‑597/18 P, neuverejnené, EU:C:2019:743), sa v tomto kontexte pripomína riziko, ktoré predstavujú vedľajšie účastníctva pre prejednanie pilotných vecí. Pripomienky uvedené v tejto súvislosti v bode 19 tohto uznesenia sa mi však nejavia ako rozhodujúce. Predmetné uznesenie bolo vydané v skutkovom kontexte, ktorý sa podstatne líši od skutkového kontextu prípadov skúmaných v prejednávanej veci, a to v rámci konania o náhradu škody, lebo zamietnutie návrhov na vstup vedľajšieho účastníka do konania bolo diktované neexistenciou priameho záujmu na rozhodnutí veci na strane žalobcov (pozri body 14 až 17 uvedeného uznesenia). Súdny dvor skúmal prípadný vplyv vedľajších účastníctiev na rozhodnutie pilotnej veci len okrajovo.