Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
JEAN
RICHARD
DE
LA
TOUR
prednesené
18. septembra 2025(1)
Vec C‑95/24 [Khuzdar](i)
ATAU
Trestné konanie,
za účasti:
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Corte
di
appello
di
Napoli
(Odvolací
súd
Neapol,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Justičná
spolupráca v trestných
veciach – Rámcové
rozhodnutie
2002/584/SVV – Európsky
zatykač – Postup
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi – Dôvody
pre
nepovinné
nevykonanie – Článok 4 bod 6 – Záväzok
vykonávajúceho
členského
štátu
vykonať
trest v súlade
so
svojím
vnútroštátnym
právom – Rámcové
rozhodnutie 2008/909/SVV – Dôvody
odmietnutia
uznania
alebo
výkonu
odsudzujúceho
rozsudku – Článok 9 ods. 1 písm. i) – Osoba,
ktorá
sa
osobne
nezúčastnila
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia – Výnimky – Podmienka
týkajúca
sa
vedomosti o plánovanom
konaní – Informácie o stanovenom
termíne a mieste
konania – Útek
dotknutej
osoby – Dobrovoľné a jednoznačné
vzdanie
sa
účasti
dotknutej
osoby
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci – Miera
voľnej
úvahy
príslušného
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu – Povinnosť
konformného
výkladu “
I.      Úvod
1.        Právo
na
spravodlivý
proces
je
jedna
zo
základných
zásad
demokratickej
spoločnosti.
Právo
podozrivých a obvinených
osôb
byť
prítomný
na
súdnom
konaní
je
založené
na
uvedenom
práve a malo
by
byť
zaručené v celej
Európskej
únii.(2) Toto
právo
však
nie
je
absolútnym
právom.
Podozrivé a obvinené
osoby
by
za
určitých
okolností
mali
mať
možnosť
sa
tohto
práva
vzdať, a to
výslovne
alebo
konkludentne,
avšak
jednoznačne.(3)
2.        V tomto
kontexte
sa
tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
týka
výkladu článku 4 bodu 6 rámcového
rozhodnutia
Rady
2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom
zatykači a postupoch
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi(4),
ako
aj článku 9 ods. 1 písm. i) a článku 25
rámcového
rozhodnutia
Rady
2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní
zásady
vzájomného
uznávania
na
rozsudky v trestných
veciach,
ktorými
sa
ukladajú
tresty
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody,
na
účely
ich
výkonu v Európskej
únii(5),
pričom obe tieto rámcové rozhodnutia
boli
zmenené
rámcovým
rozhodnutím
2009/299(6).
3.        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
konania
týkajúceho
sa
výkonu
rozsudku
vydaného
na
Slovensku,
ktorým
bol
uložený
trest
odňatia
slobody
osobe,
ktorá
bola
na
úteku
pred
začatím
súdneho
konania vo vlastnej veci, v Taliansku.
4.        V prejednávanej
veci
má
Súdny
dvor
najmä
spresniť,
ako treba
chápať výraz „vedomá
si
plánovaného
konania“,
ktorý
sa
nachádza v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
ako
aj
mieru
voľnej
úvahy,
ktorou
disponujú
príslušné
orgány
pri
vykonávaní
dôvodu odmietnutia uznania alebo výkonu, ktorý je uvedený v článku 9 ods. 1 písm. i) tohto rámcového rozhodnutia. V tejto
súvislosti
zdôrazňujem,
že
táto
vec
patrí
do
skutkového
kontextu,
ktorý
vykazuje
určité
rozdiely v porovnaní s vecou
Höldermann
(C‑447/24), v ktorej v tento deň
tiež
prednášam
návrhy.(7) Na
rozdiel
od
tejto
veci
sa
prejednávaná
vec
konkrétne
týka
výkonu
európskeho
zatykača.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
1.      Rámcové rozhodnutie 2002/584
5.        Článok 4 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
nazvaný
„Dôvody
pre
nepovinné
nevykonanie
európskeho
zatykača“, v bode 6 stanovuje:
„Vykonávajúci
súdny
orgán
môže
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač:
…
6.      ak
európsky
zatykač
bol
vydaný
pre
účely
výkonu
trestu
alebo
ochranného
opatrenia,
ak
sa
požadovaná
osoba
[trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody,
ak
sa
vyžiadaná
osoba – neoficiálny
preklad]
zdržiava
alebo
je
štátnym
občanom
alebo
má
trvalý
pobyt
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte a tento
štát
sa
zaviaže,
že
vykoná
rozsudok
[tento
trest – neoficiálny
preklad]
alebo
ochranné
opatrenie v súlade
so
svojimi
vnútroštátnymi
právnymi
predpismi.“
6.        Článok 4a ods. 1
tohto
rámcového
rozhodnutia s názvom
„Rozhodnutia
vydané v konaní,
ktorého
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila“ v odseku
1
stanovuje:
„Vykonávajúci
súdny
orgán
môže
tiež
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
[ochranného
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody – neoficiálny
preklad],
ak
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
okrem
prípadov,
keď
sa v európskom
zatykači
uvádza,
že
dotknutá
osoba v súlade s ďalšími
procesnými
požiadavkami
vymedzenými
vo
vnútroštátnom
práve
členského
štátu
pôvodu:
a)      bola
včas:
i)      buď
osobne
predvolaná, a tým
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
alebo
sa
jej
inými
prostriedkami
skutočne
doručili
úradné
informácie o stanovenom
termíne a mieste
konania
takým
spôsobom,
že
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
táto
osoba
si
bola
vedomá
plánovaného
konania,
a
ii)      informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie,
ak
sa
nezúčastní
konania;
alebo
b)      vedomá
si
plánovaného
konania
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorý
bol
buď
vymenovaný
dotknutou
osobou,
alebo
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval v konaní, a tento
právny
zástupca
ju v konaní
skutočne
obhajoval;
alebo
c)      po
tom,
ako
sa
jej
doručilo
rozhodnutie a bola
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožnia
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci
vrátane
nových
dôkazov a ktoré
môžu
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a vydaniu
nového:
i)      výslovne
uviedla,
že
proti
rozhodnutiu
nepodáva
opravný
prostriedok,
alebo
ii)      nepodala
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie v rámci
príslušnej
lehoty;
alebo
d)      rozhodnutie
jej
nebolo
osobne
doručené,
ale:
i)      rozhodnutie
sa
jej
osobne
doručí
bezodkladne
po
odovzdaní a bude
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožnia
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci
vrátane
nových
dôkazov a ktoré
môžu
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a vydaniu
nového,
a
ii)      bude
poučená o lehote, v ktorej
musí
podať
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
ako
sa
uvádza v príslušnom
európskom
zatykači.“
2.      Rámcové rozhodnutie 2008/909
7.        Článok 9 rámcového
rozhodnutia
2008/909,
nazvaný
„Dôvody
odmietnutia
uznania
alebo
výkonu“, v odseku
1 písm. i)
stanovuje:
„Príslušný
orgán
vykonávajúceho
štátu
môže
odmietnuť
uznanie
rozsudku a vykonanie
trestu,
ak:
…
i)      podľa
osvedčenia
uvedeného v článku 4 sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
okrem
prípadov,
keď
sa v osvedčení
uvádza,
že
dotknutá
osoba v súlade s ďalšími
procesnými
požiadavkami
vymedzenými
vo
vnútroštátnom
práve
štátu
pôvodu:
i)      bola
včas:
–        buď
osobne
predvolaná, a tým
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
alebo
sa
jej
inými
prostriedkami
skutočne
doručili
úradné
informácie o stanovenom
termíne a mieste
konania
takým
spôsobom,
že
bolo
jednoznačne
preukázané,
že
si
bola
vedomá
plánovaného
konania,
a
–        informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie,
ak
sa
nezúčastní
konania,
alebo
ii)      vedomá
si
plánovaného
konania
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorý
bol
buď
vymenovaný
dotknutou
osobou,
alebo
ustanovený
štátom,
aby
ju
obhajoval v konaní, a tento
právny
zástupca
ju v konaní
skutočne
obhajoval,
alebo
iii)      po
tom,
ako
sa
jej
doručilo
rozhodnutie a bola
výslovne
poučená o práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie,
na
ktorých
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožnia
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci
vrátane
nových
dôkazov a ktoré
môžu
viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia a vydaniu
nového:
–        výslovne
uviedla,
že
proti
rozhodnutiu
nepodáva
opravný
prostriedok,
alebo
–        nepodala
návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie v rámci
príslušnej
lehoty[.]“
8.        Článok 25
tohto
rámcového
rozhodnutia
znie:
„Bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
rámcové
rozhodnutie
[2002/584],
ustanovenia
tohto
rámcového
rozhodnutia
sa
primerane
uplatňujú,
pokiaľ
sú
zlučiteľné s ustanoveniami
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
na
výkon
trestov, v prípadoch,
keď
sa
členský
štát
rozhodne
vykonať
trest v prípadoch
podľa článku 4 [bodu]
6
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
alebo
keď
na
základe článku 5 [bodu]
3
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
uložil
podmienku,
že
odsúdená
osoba
sa
musí
vrátiť
na
výkon
trestu
do
dotknutého
členského
štátu,
aby
sa
zabránilo
beztrestnosti
dotknutej
osoby.“
B.      Talianske právo
9.        Článok 6 ods. 1a písm. b)
legge n. 69 – Disposizioni
per
conformare
il
diritto
interno
alla
decisione
quadro
2002/584/GAI
del
Consiglio,
del
13
giugno
2002,
relativa
al
mandato
d’arresto
europeo e alle
procedure
di
consegna
tra
Stati
membri
(zákon č. 69 o ustanoveniach
na
zosúladenie
vnútroštátneho
práva s rámcovým
rozhodnutím
[2002/584])(8) z 22. apríla 2005 v znení
uplatniteľnom
na
spor
vo
veci
samej
stanovuje:
„Ak
bol
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody,
ktoré
boli
uložené v konaní,
ktorého
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila,
musí
obsahovať
aspoň
jednu z týchto
podmienok:
…
b)      dotknutá
osoba,
ktorá bola informovaná o konaní
proti
nej,
bola v rámci konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
uvedeného
rozhodnutia,
zastúpená právnym
zástupcom,
ktorého
určila
buď
dotknutá
osoba
alebo
štát.“
10.      Podľa článku 18a ods. 2
tohto
zákona:
„Ak
bol
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody,
Corte
di
appello
[(Odvolací
súd,
Taliansko)]
môže
odmietnuť
odovzdanie
štátneho
príslušníka
Talianskej
republiky
alebo
osoby,
ktorá
má
nepretržite
aspoň
päť
rokov
legálny a skutočný
trvalý
pobyt
alebo
sa
legálne a skutočne
zdržiava
na
území
Talianska_…
pod
podmienkou,
že
nariadi,
aby
sa
tento
trest
alebo
toto ochranné
opatrenie
vykonali v Taliansku v súlade s talianskymi
vnútroštátnymi
predpismi.“
11.      Článok 13
decreto
legislativo n. 161 – Disposizioni
per
conformare
il
diritto
interno
alla
Decisione
quadro
2008/909/GAI
relativa
all’applicazione
del
principio
del
reciproco
riconoscimento
alle
sentenze
penali
che
irrogano
pene
detentive o misure
privative
della
libertà
personale,
ai
fini
della
loro
esecuzione
nell’Unione
europea
(legislatívny
dekrét č. 161/2010 o ustanoveniach
na
zosúladenie
vnútroštátneho
práva s rámcovým
rozhodnutím
[2008/909])(9) zo
7. septembra 2010 v znení
uplatniteľnom
na
spor
vo
veci
samej
(ďalej
len
„legislatívny
dekrét č. 161/2010“) v odseku
1 písm. i)
stanovuje:
„Odvolací
súd
odmietne
uznať
odsudzujúci
rozsudok v jednom z nasledujúcich
prípadov:
…
i)      ak
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozsudku,
ktorý
sa
má
vykonať,
okrem
prípadov,
keď
sa v osvedčení
uvádza:
1)      buď
že
bola
včas
osobne
predvolaná, a tým
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
konania,
alebo
bola o tom
úradne
informovaná
iným
spôsobom,
ktorý
môže
jednoznačne
preukázať,
že o tom
vedela, a že
bola
informovaná o tom,
že
možno
vydať
rozhodnutie,
ak
sa
nezúčastní
konania;
2)      alebo
že
po
tom,
čo
sa
dozvedela o stanovenom
termíne
konania,
splnomocnila
právneho
zástupcu,
ktorého
určila
buď
dotknutá
osoba
alebo
štát a ktorý
ju v konaní
skutočne
obhajoval;
3)      alebo
že
po
tom,
ako
jej
bolo
doručené
rozhodnutie a bola
výslovne
poučená o práve
na
obnovu
konania
alebo
odvolacie konanie,
na
ktorom
má
dotknutá
osoba
právo
zúčastniť
sa s cieľom
dosiahnuť
opätovné
preskúmanie
opodstatnenosti
obvinenia s prihliadnutím
na
nové
dôkazy,
výslovne
uviedla,
že
rozhodnutie nespochybňuje
alebo
že nepodáva návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie v lehote
stanovenej
na
tento
účel.“
12.      Článok 24
legislatívneho
dekrétu č. 161/2010
stanovuje,
že
ak
odvolací
súd
odmietne
požadované
odovzdanie
prostredníctvom
európskeho
zatykača
založeného
na
odsúdení v trestnom
konaní a nariadi,
aby
bol
trest
vykonaný
na
území Talianska,
musí
zároveň
na
účely
jeho
výkonu v Taliansku
uznať
cudzí
odsudzujúci trestný rozsudok,
ktorý
predstavuje
základ
európskeho
zatykača,
ak
sú v tejto
súvislosti
splnené
podmienky.
III. Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
13.      Dňa
5. októbra 2015
Okresný
súd
Dunajská
Streda
(Slovensko)
vydal
európsky
zatykač
na
účely
výkonu
odsudzujúceho
trestného
rozsudku, ktorý
tento
súd
vyniesol
proti
ATAU
23. augusta 2010(10) a ktorým
bol
ATAU
odsúdený
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
piatich
rokov.
Táto
osoba
bola
nájdená a zatknutá v Taliansku
19. júna 2023.
14.      Corte
di
appello
di
Napoli
(Odvolací
súd
Neapol,
Taliansko),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
má
preskúmať
žiadosť o odovzdanie, ktorú podali
slovenské súdne orgány prostredníctvom
tohto
európskeho
zatykača.
Uvádza,
že
zrušil
donucovacie
ochranné
opatrenie
spočívajúce v domácom
väzení,
ktoré
bolo
ATAU
uložené
20. júna 2023.
15.      V priebehu
konania
na
tomto
súde
ATAU
vyhlásil a preukázal,
že
mal skutočný a legálny
pobyt v Taliansku
viac
ako
päť
rokov.
Požiadal
teda
uvedený
súd,
aby
jednak odmietol
jeho
odovzdanie a jednak na základe
uznania
rozsudku z 23. augusta 2010
rozhodol, že trest,
ktorý
mu
bol
uložený,
sa vykoná v Taliansku.
16.      Na
účely
posúdenia
tejto
žiadosti
vnútroštátny
súd
požiadal
slovenské
orgány,
aby
doplnili
skôr
zaslané
osvedčenie a spresnili
procesné
záruky, ktoré sa
uplatňujú na ATAU.
17.      Listom z 2. novembra 2023
Okresný
súd
Dunajská
Streda
odpovedal,
že
ATAU
sa
osobne
nezúčastnil
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozsudku z 23. augusta 2010.
Počas
konania
mu
však
pomáhal a zastupoval
ho
advokát.
Okrem
toho,
hoci
nikdy
nebol
informovaný o dátume a mieste
konania,
vedel o súdnom
konaní,
ktoré
sa
proti
nemu
vedie.
Dňa
28. septembra 2009
bol
totiž
za ten istý trestný čin zadržaný a vzatý
do
vyšetrovacej
väzby
na
Slovensku, pričom
bol 15. decembra 2009
prepustený a umiestnený v utečeneckom
tábore
na
území
Slovenska.
Následne ušiel,
nevrátil
sa a nezvolil
si
adresu
na
doručovanie, v dôsledku
čoho
mu
nebolo
možné
poskytnúť informácie o termíne a mieste
konania,
ani o tom,
že
rozhodnutie
bude
vydané
aj v prípade,
že
sa
konania
nezúčastní.
18.      Vnútroštátny
súd v prvom
rade
vysvetľuje,
že
podľa
talianskeho
práva
musí
odvolací
súd
pri
rozhodovaní o odmietnutí
odovzdania a nariadení
výkonu
cudzieho
odsudzujúceho
trestného rozsudku v Taliansku
uznať
tento
rozsudok,
čo
môže
urobiť
len
vtedy,
ak
sú
splnené
podmienky
na
toto
uznanie. V prejednávanej
veci
však
nejde o takýto
prípad.
Tento
súd
totiž
pripomína,
že
ATAU
neboli
poskytnuté
informácie
podľa článku 13 ods. 1 písm. i)
legislatívneho
dekrétu č. 161/2010, a to
najmä
stanovený
dátum a miesto
súdneho
konania v jeho veci.
19.      V druhom
rade
vnútroštátny
súd
zdôrazňuje,
že v talianskom
práve
je
odovzdanie
odsúdenej
osoby
na
základe
európskeho
zatykača
prípustné
len
pod
podmienkou,
že
táto
osoba
bola
informovaná o tom,
že
proti
nej
prebieha
súdne
konanie a že
bola v konaní
zastúpená
právnym
zástupcom.
Naproti
tomu
uznanie
odsudzujúceho
rozsudku v Taliansku
je
prípustné
pod
prísnejšou
podmienkou, a to,
aby
bola
odsúdená
osoba,
ktorej
pomáha
právny
zástupca,
informovaná o stanovenom
termíne
konania.
20.      V dôsledku
toho z talianskeho
práva
vyplýva,
že
ATAU
by
mohol
byť
odovzdaný
slovenským
orgánom,
pretože
bol
informovaný o tom,
že
proti
nemu
prebieha
súdne
konanie, a pomáha
mu
právny
zástupca,
avšak
– hoci
má
už
viac
ako
päť
rokov
skutočný pobyt
na
území
Talianska a požiadal o výkon
svojho
trestu v Taliansku –
nebolo
možné
odmietnuť
jeho
odovzdanie
tým,
že
sa
nariadi
výkon
trestu v Taliansku,
pretože
nebol
informovaný o stanovenom
termíne
konania.
21.      Podľa
vnútroštátneho
súdu by
to
paradoxne
malo
za
následok,
že
skutočnosť,
že
procesná
záruka
poskytnutá
odsúdenej
osobe v súvislosti s uznaním
odsudzujúceho
rozsudku
je
silnejšia ako
procesná záruka
poskytnutá
tejto
osobe,
pokiaľ
ide o odovzdanie v rámci
výkonu
európskeho
zatykača,
pôsobí
skôr v jej
neprospech
než v jej prospech.
Rozlišovanie,
ktoré
obsahuje
talianske
právo,
by
okrem
toho
viedlo k paradoxnému
záveru,
podľa
ktorého
ten
istý
odsudzujúci
rozsudok
nemôže
byť v Taliansku
uznaný
na
účely
jeho
výkonu,
hoci
môže
viesť k vydaniu
európskeho
zatykača,
ktorý
by
musel
byť
vykonaný.
22.      Vnútroštátny
súd
sa
teda
pýta,
či
právo
Únie
možno
vykladať v tom
zmysle,
že
odovzdanie
možno
odmietnuť
po
tom,
čo
bol
uznaný
rozsudok
na
účely
výkonu
trestu
vo
vykonávajúcom
členskom štáte,
hoci
napriek tomu, že procesná
záruka
stanovená
pre
toto
uznanie
(byť
informovaný o stanovenom
termíne
konania)
nebola
poskytnutá,
bola
poskytnutá
procesná
záruka
stanovená
pre
odovzdanie
na
základe
európskeho
zatykača
(byť
informovaný o tom,
že
prebieha
konanie).
23.      Okrem
toho
tento
súd
poznamenáva,
že
talianske
právo,
najmä článok 13 ods. 1 písm. i)
legislatívneho
dekrétu č. 161/2010,
stanovuje,
že
ak
odsúdená
osoba
nebola
informovaná o termíne
konania,
vnútroštátny
súd
„odmietne…
uznať“(11) rozsudok.
Naproti
tomu
právo
Únie,
najmä článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
stanovuje,
že v takom
prípade
súd
vykonávajúceho
štátu
„môže
odmietnuť
uznanie“(12) rozsudku. V dôsledku
toho,
zatiaľ
čo
podľa
talianskeho
práva
je
odvolací
súd
povinný
odmietnuť
uznanie
rozsudku,
podľa
práva
Únie
má
odvolací
súd
možnosť,
ale
nie
povinnosť
odmietnuť
uznanie
rozsudku.
24.      V prejednávanej
veci
teda
na
základe
uplatnenia
talianskeho
práva
nie
je
možné
uznať
rozsudok z 23. augusta 2010
na
účely
jeho
výkonu v Taliansku,
pretože
ATAU
nebol
informovaný o stanovenom
termíne
konania,
takže
vnútroštátny
súd
ho
musí
odovzdať
Slovenskej
republike,
hoci
má
právo
vykonať
svoj
trest v Taliansku, o čo
aj požiadal.
Naproti
tomu
pri
uplatnení
práva
Únie
disponuje
tento
súd
mierou voľnej úvahy v súvislosti s tým,
či
uzná
alebo
neuzná
cudzí
odsudzujúci
rozsudok a či
odmietne
odovzdanie a nariadi
výkon
trestu v Taliansku.
25.      Za
týchto
podmienok
Corte
di
appello
di
Napoli
(Odvolací
súd
Neapol)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„Má
sa článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
[2002/584] v spojení s článkom 9 ods. 1 písm. i) a článkom 25
rámcového
rozhodnutia
[2008/909]
vykladať v tom
zmysle,
že:
a)      súd
vykonávajúceho
štátu,
ktorý
má
uznať
vykonateľný
cudzí
odsudzujúci
trestný
rozsudok,
má
možnosť a nie
povinnosť
odmietnuť
uznanie
tohto
rozsudku,
ak
sa
ukáže,
že v konaní,
ktoré
viedlo k vydaniu
tohto
rozsudku,
sa
obvinenej
osobe
neposkytla
žiadna z procesných
záruk
stanovených v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
[2008/909]?
b)      súd
vykonávajúceho
štátu,
ktorý
bol
požiadaný o nariadenie
odovzdania
na
základe
európskeho
zatykača
vydaného
na
účely
výkonu
rozsudku,
ak
sú
súčasne
splnené
podmienky
na
nariadenie
odovzdania
odsúdenej
osoby
do
odsudzujúceho
štátu a podmienky
na
odmietnutie
odovzdania
pri
súčasnom
nariadení
výkonu
trestu
na
území
vykonávajúceho
štátu,
má
právomoc
odmietnuť
odovzdanie,
uznať
rozsudok a nariadiť
jeho
výkon
na
svojom
území,
aj
keď v konaní,
ktoré
viedlo k vydaniu
uznaného
rozsudku,
sa
obvinenej
osobe
neposkytla
žiadna z procesných
záruk
stanovených v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
[2008/909]?“
26.      ATAU,
talianska a rumunská
vláda,
ako
aj
Európska
komisia
predložili
písomné
pripomienky a zúčastnili
sa
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
15. mája 2025 a na
ktorom
odpovedali
na
otázky
položené
Súdnym
dvorom
na
ústne
zodpovedanie.
IV.    Analýza
A.      O prípustnosti
27.      Talianska
vláda
sa
domnieva,
že
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
neprípustný z dôvodu
jeho
hypotetickej
povahy,
keďže
ATAU
tým,
že
žiada o uznanie
odsudzujúceho
rozsudku v Taliansku,
akceptuje
odsudzujúci
rozsudok
vyhlásený v jeho
neprítomnosti.
Príslušný
súd
vykonávajúceho
členského
štátu
by
teda
bol povinný
uznať
tento
rozsudok
na
účely
výkonu
trestu v Taliansku.
Táto
vláda v tejto
súvislosti
odkazuje
na článok 13 ods. 1 písm. i) bod 3 legislatívneho
dekrétu č. 161/2010,
ktorým
sa
do
talianskeho
práva
preberá článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
iii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909. Z tohto
ustanovenia
totiž
vyplýva,
že
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
nemôže
odmietnuť
uznanie
odsudzujúceho
rozsudku a vykonanie
trestu,
ak
po
tom,
čo
bolo
dotknutej
osobe
doručené
rozhodnutie a táto osoba bola
výslovne
poučená o svojom
práve
na
obnovu
konania
alebo
na odvolacie konanie,
na
ktorom
má
právo
zúčastniť
sa a ktoré
umožní
opätovné
preskúmanie
samotnej
veci s prihliadnutím na
nové
dôkazy s tým, že môže viesť k zrušeniu
pôvodného
rozhodnutia,
dotknutá
osoba
výslovne
uviedla,
že
rozhodnutie
nespochybňuje alebo
že nepodáva návrh
na
obnovu
konania
alebo
odvolanie v rámci
príslušnej
lehoty.
28.      Otázka,
či
okolnosť,
že
odsúdená
osoba
požiadala
odsudzujúci
členský
štát o vykonanie
svojho
trestu v inom
členskom
štáte,
zodpovedá
prípadu
uvedenému v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
iii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
sa
týka
skôr
vecnej
stránky
než
prípustnosti
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Okrem
toho
poukazujem
na
to,
že
túto
otázku
položil
vnútroštátny
súd
vo
veci
Höldermann
(C‑447/24). V tejto
súvislosti
teda
odkazujem
na
moje
návrhy,
ktoré
som v tento deň predniesol v tejto
veci.
B.      O veci samej
29.      Svojimi
otázkami,
ktoré
navrhujem
preskúmať
spoločne,
sa vnútroštátny
súd
Súdneho
dvora v podstate pýta,
či
sa
majú článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584,
ako
aj článok 9 ods. 1 písm. i) a článok 25
rámcového
rozhodnutia
2008/909
vykladať v tom
zmysle,
že v rámci
uplatnenia
dôvodu
pre
nepovinné
nevykonanie
európskeho
zatykača,
uvedeného v prvom z týchto
ustanovení,
ak
sa
osoba,
na
ktorú
bol
vydaný
tento
zatykač,
osobne
nezúčastnila
na
súdnom
konaní
vo vlastnej veci,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
má
možnosť a nie
povinnosť
odmietnuť
uznanie
rozsudku a vykonanie
trestu v prípade,
že
sa
neuplatní
žiadna z výnimiek
stanovených v druhom z uvedených
ustanovení.
30.      Spomedzi
dôvodov
pre
nepovinné
nevykonanie
európskeho
zatykača
pripomínam,
že článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584
uvádza,
že
vykonávajúci
súdny
orgán
môže
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač,
ak
bol
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody,
ak
sa
vyžiadaná
osoba
zdržiava
alebo
je
štátnym
príslušníkom
alebo
má
trvalý
pobyt
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte a tento
štát
sa
zaviaže,
že
vykoná
tento
trest
alebo
toto
ochranné
opatrenie v súlade
so
svojimi
vnútroštátnymi
právnymi
predpismi.
31.      Súdny
dvor
rozhodol,
že z použitia
slovesa
„môcť“
vyplýva,
že
vykonávajúci
súdny
orgán
musí
mať
určitú
mieru
voľnej
úvahy,
najmä
na
účely
zohľadnenia
cieľa
tohto
ustanovenia,
ktorým
je
zvýšiť
šance
na
sociálnu
reintegráciu
vyžiadanej
osoby
po
uplynutí
doby
trestu,
ktorý
bol
tejto
osobe
uložený.(13)
32.      Uplatnenie
dôvodu
pre
nepovinné
nevykonanie
európskeho
zatykača,
ktorý
je
upravený v tomto
ustanovení,
tak
podlieha
splneniu
dvoch
podmienok, a to
že
po
prvé
vyžiadaná
osoba
sa
zdržiava,
je
štátnym
príslušníkom
alebo
má
trvalý
pobyt
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte a po
druhé
tento
štát
sa
zaviaže,
že v súlade
so
svojimi
vnútroštátnymi
právnymi
predpismi
vykoná
trest
alebo
ochranné
opatrenie,
pre
ktoré
bol
európsky
zatykač
vydaný.(14)
33.      Pokiaľ
ide o prvú z týchto
podmienok,
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
vyžiadaná
osoba
„má
trvalý
pobyt“
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte
vtedy,
ak
si
založila
svoj
skutočný
pobyt v tomto
členskom
štáte a „zdržiava
sa“ v tomto
štáte
alebo
nadobudla v nadväznosti
na
dlhodobý
pobyt v určitej
dĺžke v tom
istom
štáte
väzby s týmto
štátom
na
podobnej
úrovni
ako v prípade
pobytu.(15)
34.      Pokiaľ
ide o druhú z uvedených
podmienok,
zo
znenia článku 4 bodu 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584
vyplýva,
že
akékoľvek
odmietnutie
vykonať
európsky
zatykač
predpokladá
skutočný
záväzok
vykonávajúceho
členského
štátu
zabezpečiť
výkon
trestu
odňatia
slobody
uloženého
vyžiadanej
osobe.
Keďže
táto
osoba
bola
odsúdená v členskom štáte
vydávajúcom európsky zatykač,
nevyhnutne
to
znamená,
že
orgány
vykonávajúceho
členského štátu
uznávajú
odsudzujúci
rozsudok
vydaný v súvislosti s uvedenou
osobou v súlade s ustanoveniami
rámcového
rozhodnutia
2008/909.(16) Samotná
okolnosť,
že
tento
členský
štát
sa
vyhlási
za
„pripravený“
zabezpečiť
výkon
trestu,
by
sa
preto
nemala
považovať
za
okolnosť,
ktorá
môže
opodstatniť
takéto
odmietnutie. Z toho
vyplýva,
že
akémukoľvek
odmietnutiu
vykonať
európsky
zatykač
musí
predchádzať
preverenie
zo
strany
vykonávajúceho
súdneho
orgánu,
či
trest
možno
naozaj
vykonať
podľa
jeho
vnútroštátneho
práva.(17)
35.      Treba
teda
zaručiť,
že
možnosť
vykonávajúceho
súdneho
orgánu
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač
sa
uplatní
len
pod
podmienkou,
že
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte
je
zaručené
skutočné
vykonanie
trestu
uloženého
vyžiadanej
osobe a že
sa
tým
dosiahne
riešenie v súlade s cieľom,
ktorý
sleduje
rámcové
rozhodnutie
2002/584.(18)
36.      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
podľa článku 25
rámcového
rozhodnutia
2008/909
„bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
rámcové
rozhodnutie
[2002/584],
ustanovenia
tohto
rámcového
rozhodnutia
sa
primerane
uplatňujú,
pokiaľ
sú
zlučiteľné s ustanoveniami
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
na
výkon
trestov, v prípadoch,
keď
sa
členský
štát
rozhodne
vykonať
trest v prípadoch
podľa článku 4 [bodu]
6
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
alebo
keď
na
základe článku 5 [bodu]
3
uvedeného
rámcového
rozhodnutia
uložil
podmienku,
že
odsúdená
osoba
sa
musí
vrátiť
na
výkon
trestu
do
dotknutého
členského
štátu,
aby
sa
zabránilo
beztrestnosti
dotknutej
osoby“.
Súdny
dvor
najmä
uviedol,
že
prepojenie
stanovené
normotvorcom
Únie
medzi
rámcovým
rozhodnutím
2002/584 a rámcovým
rozhodnutím
2008/909
má
prispievať k dosiahnutiu
cieľa
spočívajúceho v uľahčení
sociálnej
nápravy
dotknutej
osoby a že
takáto
sociálna
náprava
je
nielen v záujme
odsúdenej
osoby,
ale
aj
vo
všeobecnom
záujme
Európskej
únie.(19)
37.      V tejto
súvislosti
odôvodnenie
12
rámcového
rozhodnutia
2008/909
uvádza,
že
toto
rámcové
rozhodnutie
„by
sa
tiež
malo
primerane
uplatňovať
na
výkon
trestov v prípadoch
podľa článku 4 [bodu]
6 a článku 5 [bodu]
3
rámcového
rozhodnutia
[2002/584].
To
okrem
iného
znamená,
že
bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
uvedené
rámcové
rozhodnutie,
vykonávajúci
štát
by
mohol
overiť
existenciu
dôvodov
odmietnutia
uznania a výkonu
podľa článku 9 tohto
rámcového
rozhodnutia…
ako
podmienku
uznania a výkonu
rozsudku
na
účely
zváženia,
či
odsúdenú
osobu
odovzdá,
alebo
či
vykoná
trest v prípadoch
podľa článku 4 [bodu]
6
rámcového
rozhodnutia
[2002/584]“.
Normotvorca
Únie
preto
ako
príklad
kladie
dôraz
na
overenie
zo
strany
vykonávajúceho
členského
štátu,
či
existujú
dôvody
na
neuznanie a nevykonanie
upravené v článku 9 rámcového
rozhodnutia
2008/909.
38.      V rámci
prejednávanej
veci
sa
toto
overenie
týka
dôvodu
odmietnutia
uznania alebo výkonu
stanoveného v článku 9 ods. 1 písm. i)
tohto
rámcového
rozhodnutia.
Existencia
takéhoto
dôvodu
by
totiž
mohla
brániť
uplatneniu
dôvodu
pre
nepovinné
nevykonanie
európskeho
zatykača
stanoveného v článku 4 bode 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584.
Inými
slovami,
odmietnutie
vykonania
európskeho
zatykača
založené
na článku 4 bode 6 tohto
rámcového
rozhodnutia
predpokladá,
že
trest
možno
vykonať
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte,
čo
nie
je
prípad,
ak
sa
vykonávajúci
súdny
orgán
domnieva,
že
dôvod
odmietnutia
uznania alebo výkonu
stanovený v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
je
uplatniteľný. V tomto
kontexte
musí výklad článku 4 bodu 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584
smerovať k zabezpečeniu tak
cieľa
spočívajúceho v uľahčení
sociálnej
nápravy
odsúdenej
osoby,
ako
aj
cieľa
spočívajúceho v boji
proti
beztrestnosti.
Zároveň
zohľadnenie
dôvodu
odmietnutia
uznania alebo výkonu uvedeného v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
musí
tiež
viesť k zohľadneniu
práva
dotknutej
osoby
osobne
sa
zúčastniť
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej
veci.
39.      Toto
ustanovenie
totiž
uvádza
nepovinný
dôvod
odmietnutia
uznania
rozsudku
zaslaného
iným
členským
štátom a odmietnutia
vykonania
trestu
uloženého
týmto
iným
členským
štátom,
ak
sa
odsúdená
osoba
osobne
nezúčastnila
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
odsudzujúceho
rozsudku. Z tejto
možnosti
však
existujú
tri
výnimky
vymenované v bodoch
i)
až
iii)
uvedeného
ustanovenia,
ktoré
zbavujú
príslušný
orgán
vykonávajúceho členského
štátu
možnosti
odmietnuť
uznanie a výkon
rozsudku,
ktorý
mu
bol
zaslaný.
40.      Otázky
položené
vnútroštátnym
súdom
sú
založené
na
viacerých
úvahách.
41.      Po
prvé
Talianska
republika
prebrala článok 4a ods. 1 písm. b)
rámcového
rozhodnutia
2002/584 a článok 9 ods. 1 písm. i)
bod
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
do
svojho
vnútroštátneho
práva
odlišne,
hoci
tieto
ustanovenia
sú
formulované
rovnako.
Zatiaľ
čo v prvom
prípade
sa
podľa
talianskeho
práva
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
bola
informovaná o konaní
proti
nej, v druhom
prípade
sa
vyžaduje,
aby
sa
dotknutá
osoba
dozvedela o stanovenom
termíne
konania.
42.      Po
druhé
vzhľadom
na
túto
poslednú
uvedenú
požiadavku
sa
výnimka,
ktorá
bráni
príslušnému
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu
odvolávať
sa
na
dôvod
odmietnutia
uznania alebo výkonu
uvedený v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909, v prejednávanej
veci
neuplatní.
ATAU
sa
totiž
nedozvedel o stanovenom
termíne a mieste
súdneho
konania vo vlastnej veci.
43.      Po
tretie,
pokiaľ
by
sa
táto
výnimka
neuplatnila,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
by
bol
podľa
talianskeho
práva
povinný
odmietnuť
uznanie
rozsudku a výkonu
trestu.
Keďže v dôsledku
toho
nemožno
uplatniť
dôvod
pre
nepovinné
nevykonanie
európskeho
zatykača,
ATAU
by
mal
byť
odovzdaný
slovenským
orgánom
na
účely
výkonu
svojho
trestu.
44.      Vzhľadom
na
úvahy,
ktoré
takto
uviedol
vnútroštátny
súd,
treba v prvom
rade
preskúmať,
či
podmienka
týkajúca
sa
vedomosti o plánovanom
konaní,
ktorá
je
uvedená v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
vyžaduje,
aby
bola
dotknutá
osoba
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
konania vo vlastnej
veci. V druhom
rade
treba
určiť,
či v prípade
nesplnenia
tejto
podmienky
môže
vnútroštátne
právo
uložiť
príslušnému
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu
povinnosť
odmietnuť
uznanie
rozsudku a výkon
trestu.
1.      Vedomosť o plánovanom konaní vyžaduje, aby bola dotknutá osoba informovaná o stanovenom termíne a mieste konania
45.      Z dôvodov,
ktoré
som
uviedol v návrhoch
prednesených v tento deň vo
veci
Höldermann
(C‑447/24),
na
ktoré
odkazujem,
sa
domnievam,
že
podmienka
týkajúca
sa
vedomosti o plánovanom
konaní,
ktorá
je
uvedená v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
vyžaduje,
aby
bola
dotknutá
osoba
informovaná o stanovenom
termíne a mieste
konania.
Vzhľadom
na
rozdielne
prebratie
tohto
ustanovenia a článku 4a ods. 1 písm. b)
rámcového
rozhodnutia
2002/584
do talianskeho práva spresňujem,
že
podľa
môjho
názoru
nie je tento
rozdiel
relevantný,
pretože
sa
domnievam,
že
keďže
znenie
týchto
dvoch
ustanovení
je
rovnaké,
treba v súvislosti s týmto posledným uvedeným ustanovením použiť
rovnaký
výklad.
2.      Overenie podmienok stanovených v článku 9 ods. 1 písm. i) bode ii) rámcového rozhodnutia 2008/909
a)      O prvej podmienke: prípady, v ktorých sa predpokladá, že dotknutej osobe boli poskytnuté dostatočné informácie
46.      Na
účely
overenia,
či
je
splnená
prvá
podmienka
stanovená v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
považujem
za
relevantné
zohľadniť
judikatúru
týkajúcu
sa
smernice
2016/343. V tomto
kontexte
totiž
Súdny
dvor
identifikoval
situácie, v ktorých
sa
musí
dotknutá
osoba
považovať
za
osobu,
ktorá
bola
informovaná o súdnom
konaní vo vlastnej veci.
47.      S cieľom
overiť,
či
je
splnená
prvá
podmienka
uvedená v článku 8 ods. 2 písm. a) a b)
smernice
2016/343,
Súdny
dvor
tak
uviedol,
že
ako
vyplýva z odôvodnenia
38
tejto
smernice,
treba
venovať
osobitnú
pozornosť
jednak
snahe
orgánov
verejnej
moci
informovať
dotknutú
osobu o tomto
súdnom
konaní a jednak
snahe
tejto
osoby
získať
informácie,
ktoré s tým
súvisia. V dôsledku
toho
sú
podľa
Súdneho
dvora
na
účely
posúdenia
tejto
podmienky
relevantné
všetky
prípadné
presné a objektívne
indície o tom,
že
uvedená
osoba,
hoci
bola
úradne
informovaná o tom,
že
je
obvinená
zo
spáchania
trestného
činu, a teda
vedela,
že
proti
nej
bude
vedené
súdne
konanie,
sa
úmyselne
vyhýba
úradnému
doručeniu
informácií
týkajúcich
sa
dátumu a miesta
tohto
konania.
Existenciu
takýchto
presných a objektívnych
indícií
možno
konštatovať
napríklad
vtedy,
keď
tá
istá
osoba
zámerne
poskytla
príslušným
orgánom
nesprávnu
adresu,
alebo
sa
už
nenachádza
na
adrese,
ktorú
im
poskytla.(20) Skutočnosť,
že
dotknutá
osoba
úmyselne
zabránila
štátu,
aby
ju
informoval,
predstavuje
relevantnú
okolnosť
na
účely
určenia
toho, či sú informácie,
ktoré
jej
boli
poskytnuté. dostatočné.
48.      Súdny
dvor
rozhodol,
že
osobu
odsúdenú v neprítomnosti
bude
najmä
možné
považovať
za
osobu,
ktorá
mala
dostatočné
informácie
na
to,
aby
dospela k záveru,
že
proti
nej
bude
vedené
súdne
konanie,
ak
jej
bolo
doručené
uznesenie o vznesení
obvinenia,
ktorého
obsah,
pokiaľ
ide o vytýkané
skutky a ich
právnu
kvalifikáciu,
zodpovedá
obsahu
konečnej
obžaloby,
ktorá
bola
voči
nej
napokon
podaná.(21)
49.      Z toho
vyplýva,
že
ak
dotknutá
osoba
ušla
po
tom,
čo
jej
bolo
doručené
takéto
uznesenie o vznesení
obvinenia,
členské
štáty
môžu
konštatovať,
že
skutočnosť,
že
príslušné
orgány
včas
zaslali
úradný
dokument, v ktorom
je
uvedený
dátum a miesto
súdneho
konania,
na
adresu,
ktorú
táto
osoba
poskytla
týmto
orgánom
počas
vyšetrovania
vo
veci, a predložený
dôkaz o tom,
že
tento
dokument
bol
skutočne
na
túto
adresu
doručený,
sú
rovnocenné s informovaním
uvedenej
osoby o tomto
dátume a mieste v zmysle článku 8 ods. 2
smernice
2016/343.
Tak
to
však
môže
byť
len
pod
podmienkou,
že
uvedené
orgány
vynaložili
primerané
úsilie s cieľom
nájsť
tú
istú
osobu a osobne
ju
predvolať
alebo
ju
inými
prostriedkami
oficiálne
informovať o čase a mieste
tohto
súdneho
konania,
tak
ako
sa
uvádza v odôvodnení
36
tejto
smernice. V takomto
prípade
sa
uplatní
domnienka,
že
dotknutá
osoba
bola
informovaná o uvedenom
súdnom
konaní.(22) Nedostatok
snahy
dotknutej
osoby z dôvodu
jej
úteku
tak
môže
viesť k právnej
fikcii,
podľa
ktorej
bola
riadne
informovaná o termíne a mieste
súdneho
konania.
50.      Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
prináleží
vnútroštátnemu
súdu
overiť,
či
sa
má
ATAU
považovať
za
osobu,
ktorá
bola
informovaná o termíne a mieste
súdneho
konania vo vlastnej veci.
Na
tento
účel
bude
musieť
identifikovať
prípadné
presné a objektívne
indície o tom,
že
ATAU,
hoci
bol
úradne
informovaný o tom,
že
je
obvinený
zo
spáchania
trestného
činu, a teda
vedel,
že
proti
nemu
bude
vedené
súdne
konanie,
sa
úmyselne
vyhýba
úradnému
doručeniu
informácií
týkajúcich
sa
dátumu a miesta
tohto
konania.
51.      V tejto
súvislosti
pripomínam,
že
podľa
informácií
poskytnutých
vnútroštátnym
súdom,
hoci
ATAU
nikdy
nebol
informovaný o dátume a mieste
súdneho
konania,
vedel o súdnom
konaní,
ktoré
sa
proti
nemu
vedie.
Dňa
28. septembra 2009
bol
totiž
za ten istý trestný čin
zadržaný a vzatý
do
vyšetrovacej
väzby
na
Slovensku, pričom bol 15. decembra 2009
prepustený a umiestnený v utečeneckom tábore
na
území
Slovenska.
Následne
ušiel,
nevrátil
sa a nezvolil
si
adresu
na
doručovanie, v dôsledku
čoho
mu nebolo možné poskytnúť informácie o termíne a mieste
konania,
ani o tom,
že
rozhodnutie
bude
vydané
aj v prípade,
že
sa
konania
nezúčastní.
52.      Na
základe
týchto
skutočností
prináleží
vnútroštátnemu
súdu,
aby
po
prípadnom
vyžiadaní informácií od
súdneho
orgánu
vydávajúceho
zatykač
overil,
či
ATAU
utiekol
až
po
tom,
čo
sa
dozvedel o obvinení
vznesenom
proti
nemu,
bez
toho,
aby
sa
vrátil a zvolil
si
adresu
na
doručovanie.
Keďže
ATAU
bol
zadržaný a vzatý
do
vyšetrovacej
väzby
na
Slovensku,
je
pravdepodobné,
že v tejto
fáze
trestného
vyšetrovania
mu
bola
poskytnutá
táto
informácia,
čo
prináleží
overiť
vnútroštátnemu
súdu.
Zdá
sa
teda,
že
existuje
presná a objektívna
indícia,
že
táto
osoba,
ktorá
vie,
že
proti
nej
bude
vedené
súdne
konanie,
sa
úmyselne
vyhla
oficiálnemu
získaniu
informácií o termíne a mieste
tohto
konania.
Na
to,
aby
bolo
možné
predpokladať,
že
ATAU
boli
tieto
informácie poskytnuté,
je
však
potrebné,
aby
slovenské
orgány
vynaložili
primerané
úsilie
na
to,
aby
ho
našli a osobne
predvolali
alebo
iným
spôsobom
oficiálne
informovali o termíne a mieste
uvedeného
konania.
b)      O druhej podmienke: splnomocnenie právneho zástupcu, ktorý dotknutú osobu počas konania obhajoval
53.      Pokiaľ
ide o zastupovanie
splnomocneným
obhajcom,
Súdny
dvor
spresnil,
že
existencia
„splnomocnenia“ v zmysle článku 8 ods. 2 písm. b)
smernice
2016/343
vyžaduje,
aby
dotknutá
osoba
sama
poverila
obhajcu,
prípadne
obhajcu
ustanoveného
ex
offo,
úlohou
zastupovať
ju
na
súdnom
konaní v jej
neprítomnosti.(23) Z toho
vyplýva,
že
samotná
skutočnosť,
že
osobu
odsúdenú v neprítomnosti
obhajoval
počas
celého
súdneho
konania
vedeného v jej
neprítomnosti
advokát
ustanovený
ex
offo,
nepostačuje
na
splnenie
druhej
podmienky
uvedenej v tomto
ustanovení.(24)
54.      Podľa
Súdneho
dvora
zastupovanie
obhajcom
však
umožňuje
preukázať,
že
osoba
súdená v neprítomnosti
sa
dobrovoľne a jednoznačne
vzdala
svojho
práva
byť
prítomná
na
súdnom
konaní
vo
vlastnej veci,
len
vtedy,
ak
táto
osoba
úmyselne
prenechala
tomuto
obhajcovi
úlohu
zabezpečiť
jej
obhajobu
pred
súdom
rozhodujúcim
vo
veci,
čo
predpokladá,
že
osobitne
určila
tohto
obhajcu,
aby
ju
zastupoval v jej
neprítomnosti
na
súdnom
konaní.(25) Kontakty
medzi
osobou
odsúdenou v neprítomnosti a obhajcom
ustanoveným
ex
offo,
ku
ktorým
došlo
výlučne v prípravnom
konaní,
preto
nemožno
považovať
za
dostatočné
na
preukázanie
toho,
že
táto
osoba
bola
počas
súdneho
konania v neprítomnosti
zastúpená
„splnomocneným
obhajcom“ v zmysle článku 8 ods. 2 písm. b)
smernice
2016/343.(26) Príslušnému
súdu
teda
prináleží,
aby
overil,
či z informácií,
ktoré
má k dispozícii,
vyplýva,
že
dotknutá
osoba
jednoznačne
udelila
obhajcovi
ustanovenému
ex
offo
splnomocnenie
na
jej
zastupovanie v neprítomnosti
pred
súdom
rozhodujúcim
vo
veci.(27)
55.      Na
základe
týchto
skutočností,
ktorými
sa
podľa
môjho
názoru
musí
riadiť
preskúmanie
druhej
podmienky
stanovenej v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
prináleží
vnútroštátnemu
súdu,
aby
overil,
či
je
táto
podmienka
splnená. V tejto
súvislosti
pripomínam,
že
podľa
informácií
poskytnutých
vnútroštátnym
súdom
sa
ATAU
síce
osobne
nezúčastnil
na
konaní,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozsudku z 23. augusta 2010,
avšak v priebehu
konania
bol
zastúpený
advokátom.
56.      Ak
by
vnútroštátny
súd
dospel k záveru,
že
podmienky
uplatnenia
výnimky
stanovenej v článku 9 ods. 1 písm. i)
bode
ii)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
sú
splnené,
uznanie
rozsudku a výkon
trestu v Taliansku
by
nebolo
možné
odmietnuť. V rámci
uplatnenia
dôvodu
pre
nepovinné
odmietnutie
stanoveného v článku 4 bode 6 rámcového
rozhodnutia
2002/584
by preto nič nebránilo tomu, aby sa Taliansko zaviazalo
vykonať
trest
odňatia
slobody,
ktorý
bol
uložený
ATAU.
57.      V každom
prípade,
aj
keby
vnútroštátny
súd
dospel k záveru,
že
tieto
podmienky
nie
sú
splnené,
treba
zdôrazniť,
že
podľa
svojho
vnútroštátneho
práva
nemôže
byť
povinný
odmietnuť
uznanie
rozsudku a výkon
trestu.
Disponuje
totiž
mierou
voľnej
úvahy
pri
rozhodovaní o uplatnení
alebo
neuplatnení
dôvodu
odmietnutia
uznania alebo výkonu
stanoveného v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
58.      Práve v tomto
kontexte a na
základe
predchádzajúcich
úvah
je
teraz
potrebné
priamo
odpovedať
na
otázky
vnútroštátneho
súdu.
3.      O fakultatívnej povahe dôvodu odmietnutia uznania alebo výkonu stanoveného v článku 9 ods. 1 písm. i) rámcového rozhodnutia 2008/909 a o miere voľnej úvahy, ktorou musí disponovať príslušný orgán vykonávajúceho členského štátu
59.      Vnútroštátny
súd
sa
Súdneho
dvora
pýta,
či článok 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
ukladá
príslušnému
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu
povinnosť
odmietnuť
uznanie a vykonanie
odsudzujúceho
rozsudku,
ak
zistí,
že
sa
neuplatňuje
žiadna z výnimiek
uvedených v tomto
ustanovení.
Inými
slovami
sa
pýta,
či
toto
zistenie
vylučuje,
aby
mohol
uplatniť
určitú
mieru
voľnej
úvahy s cieľom rozhodnúť,
či
je
alebo
nie
je
potrebné
odmietnuť
uznanie
odsudzujúceho
rozsudku.
60.      S cieľom
odpovedať
na
túto
otázku
treba
uviesť,
že
podobne
ako v prípade článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584
sa
normotvorca
Únie
rozhodol
priznať v rámci
mechanizmu
uznávania a výkonu
rozsudkov v trestných
veciach
osobitný
význam
právu
obvineného
osobne
sa
zúčastniť
na
konaní
vo
vlastnej
veci
tým,
že v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909
zaviedol
fakultatívny
dôvod
neuznania a nevykonania
osobitne
venovaný
ochrane
takéhoto
práva.(28) Okrem
toho
sa
takýto
dôvod
musí
vykladať v súlade s požiadavkami
vyplývajúcimi z článku 47
druhého a tretieho
odseku,
ako
aj z článku 48
Charty
základných
práv
Európskej
únie.(29)
61.      Súdny
dvor
konštatoval,
že
zo
znenia článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584
vyplýva,
že
toto
ustanovenie
stanovuje
nepovinný
dôvod
nevykonania
európskeho
zatykača
vydaného
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody,
pričom
ide o prípad,
keď sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní,
ktoré
viedlo k jej
odsúdeniu.
Táto
možnosť
je
však
doplnená o štyri
výnimky,
ktoré
sú
uvedené v písmenách
a)
až
d)
tohto
ustanovenia a ktoré
zbavujú
dotknutý
vykonávajúci
súdny
orgán
možnosti
odmietnuť
vykonanie
európskeho
zatykača,
ktorý
mu
bol
zaslaný.(30)
62.      Vykonávajúci
súdny
orgán
preto
môže
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač
vydaný
na
účely
výkonu
trestu
odňatia
slobody
alebo
ochranného
opatrenia
spojeného s odňatím
slobody,
ak
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila
na
konaní,
ktoré
viedlo k vydaniu
rozhodnutia,
okrem
prípadov,
keď
je z európskeho
zatykača
zrejmé,
že
boli
splnené
podmienky
stanovené v článku 4a ods. 1 písm. a)
až
d)
rámcového
rozhodnutia
2002/584.(31) V tejto
súvislosti
Súdny
dvor
uviedol,
že
tento článok 4a
tak
obmedzuje
možnosť
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač
tým,
že
presne a jednotne
vymenúva
podmienky,
za
ktorých
uznanie a výkon
rozhodnutia
vydaného v konaní,
na
ktorom
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila,
nemožno
odmietnuť.(32)
63.      Z toho
vyplýva,
že
vykonávajúci
súdny
orgán
je
povinný
vykonať
európsky
zatykač
bez
ohľadu
na
neprítomnosť
dotknutej
osoby
na
konaní,
ktoré
viedlo k vydaniu
predmetného
rozhodnutia,
pokiaľ
sa
potvrdila
existencia
niektorej z okolností
stanovených v písmenách
a)
až
d) článku 4a ods. 1
tohto
rámcového
rozhodnutia.(33)
64.      Súdny
dvor
mal
príležitosť
spresniť,
že
vzhľadom
na
to,
že
tento článok 4a
stanovuje
dôvod
nepovinného
nevykonania
európskeho
zatykača,
vykonávajúci
súdny
orgán
môže v každom
prípade – a to
aj
po
tom,
ako
konštatoval,
že
okolnosti
uvedené v predchádzajúcom
bode
týchto
návrhov
sa
nevzťahujú
na
situáciu
osoby,
na
ktorú
bol
vydaný
európsky
zatykač, – zohľadniť
iné
okolnosti,
ktoré
mu
umožňujú
ubezpečiť
sa,
že
odovzdaním
dotknutej
osoby
nedôjde k porušeniu
jej
práva
na
obhajobu.(34)
65.      V tejto
súvislosti
Súdny
dvor
vychádzal
zo
samotného
znenia článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584, a to
najmä z informácie,
podľa
ktorej
vykonávajúci
súdny
orgán
„môže…
odmietnuť“
vykonanie
európskeho
zatykača,
aby
dospel k záveru,
že
tento
orgán
musí
mať
určitú
mieru
voľnej
úvahy,
pokiaľ
ide o otázku,
či
je
alebo
nie
je
potrebné
odmietnuť
takéto
vykonanie,
ak
európsky
zatykač
neobsahuje
žiadny z údajov
uvedených v písmenách
a)
až
d)
tohto
ustanovenia.(35)
66.      Podľa
Súdneho
dvora
je
tento
výklad
podporený
všeobecnou
štruktúrou
tohto
rámcového
rozhodnutia.
Vykonanie
európskeho
zatykača
totiž
predstavuje
zásadu
stanovenú
uvedeným
rámcovým
rozhodnutím,
pričom
dôvody
odmietnutia
uznania alebo výkonu
predstavujú
výnimky.
Ak
by
vykonávajúci
súdny
orgán
bol
zbavený
možnosti
zohľadniť
okolnosti
každého
jednotlivého
prípadu,
ktoré
by
ho
mohli
viesť k záveru,
že
podmienky
na
odmietnutie
odovzdania
nie
sú
splnené,
malo
by
to
za
následok
nahradenie
jednoduchej
možnosti
stanovenej v článku 4a
toho
istého
rámcového
rozhodnutia
skutočnou
povinnosťou,
čím
by
sa
výnimka
spočívajúca v odmietnutí
odovzdania
zmenila
na
pravidlo.(36)
67.      Ak
teda
nie
je
splnená
žiadna z podmienok
uvedených v písmenách
a)
až
d) článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
vykonávajúci
súdny
orgán
nemôže
byť
povinný
odmietnuť
vykonať
európsky
zatykač
bez
toho,
aby
mal
možnosť
zohľadniť
okolnosti
každého
prípadu.(37)
68.      V dôsledku
toho
vykonávajúci
súdny
orgán
môže v tejto
súvislosti
zohľadniť
iné
okolnosti,
ktoré
mu
umožnia
ubezpečiť sa,
že
odovzdanie
dotknutej
osoby
nezahŕňa
porušenie
jej
práva
na
obhajobu, a teda
pristúpiť k odovzdaniu
osoby
členskému
štátu
vydávajúcemu európsky zatykač.
To
môže
okrem
iného
zahŕňať
správanie
dotknutej
osoby,
najmä
skutočnosť,
že
sa
snažila
vyhnúť
doručeniu
informácií,
ktoré
jej
boli
zaslané,
alebo
sa
vyhýbala
kontaktu
so
svojimi
právnymi
zástupcami.(38)
69.      Z uvedeného
vyplýva,
že
vykonávaciemu
súdnemu
orgánu
nemožno
pri
jeho
overovaní
splnenia
niektorej z podmienok
stanovených v článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584
brániť v tom,
aby
sa
uistil,
či
bolo
dodržané
právo
dotknutej
osoby
na
obhajobu,
pričom v tejto
súvislosti
riadne
zohľadní
všetky
okolnosti
veci,
ktorá
mu
bola
predložená,
vrátane
informácií,
ktoré
môže
mať
sám k dispozícii.(39)
70.      Po
týchto
spresneniach
uvádzam,
že
pravidlá
týkajúce
sa
konaní v neprítomnosti,
ktoré
sú
uvedené v rámcových
rozhodnutiach
2002/584 a 2008/909,
majú
rovnaký
pôvod, a to
rámcové
rozhodnutie
2009/299, a sledujú
rovnaký
cieľ,
ktorým
je
najmä
posilniť
práva
dotknutých
osôb
na
obhajobu
tým,
že
sa
zabezpečí,
aby
bolo
zaručené
ich
základné
právo
na
spravodlivý
trestný
proces(40), a zároveň
zlepšiť
vzájomné
uznávanie
súdnych
rozhodnutí
medzi
členskými
štátmi(41).
Okrem
toho
súčasné
znenie článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
tak
ako
bolo
zmenené a doplnené
rámcovým
rozhodnutím
2009/299,
sa
pripája k súčasnému
zneniu článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
čo –
ako
vyplýva z odôvodnení
4 a 6
rámcového
rozhodnutia
2009/299 –
odráža
vôľu
normotvorcu
Únie
presne a jednotne
stanoviť
podmienky,
za
ktorých
by
sa
uznanie a výkon
rozhodnutia
vydaného v konaní,
ktorého
sa
dotknutá
osoba
osobne
nezúčastnila,
nemali
odmietnuť.(42)
71.      Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
sa
domnievam,
že
závery
vyvodené z judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa článku 4a ods. 1
rámcového
rozhodnutia
2002/584
by
sa
mali
analogicky
uplatniť
na
nepovinný
dôvod
odmietnutia
uznania alebo výkonu stanovený v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
72.      To
znamená,
že
ak
podmienky
uplatnenia
výnimiek
uvedených v tomto
ustanovení
nie
sú
splnené,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
disponuje
mierou
voľnej
úvahy,
aby v každom
jednotlivom
prípade
určil,
či
je
potrebné
uplatniť
tento
dôvod
odmietnutia
uznania alebo výkonu.
Uplatňuje
sa
teda
zásada
nepovinného
nevykonania.
Príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
tak
môže v každom
prípade
zohľadniť
iné
okolnosti,
ktoré
mu
umožnia
uistiť
sa,
že
uznanie
rozsudku a výkon
trestu
nevedú k porušeniu
práva
dotknutej
osoby
na
obhajobu.
Tento
orgán
teda
musí
mať
možnosť
zohľadniť
správanie
dotknutej
osoby,
vrátane
okolností,
ktoré
preukazujú,
že
sa
snažila
vyhnúť
doručeniu
informácií,
ktoré
jej
boli
určené,
alebo
že
sa
vyhla
kontaktu
so
svojimi
advokátmi.
73.      Pri
výkone
svojej
voľnej
úvahy
tak
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
môže
zabezpečiť
rovnováhu
medzi
cieľmi,
ktorými
sú
boj
proti
beztrestnosti,
uľahčenie
sociálnej
nápravy
odsúdenej
osoby a zaručenie
jej
práva
na
obhajobu.
Domnievam
sa,
že
pri
vyvažovaní
rôznych
záujmov
by
sa
mala
zohľadniť
aj
okolnosť,
že
odsúdená
osoba
požiadala,
aby
jej
trest
bol
vykonaný
vo
vykonávajúcom
členskom
štáte.(43)
74.      V prejednávanej
veci z informácií
poskytnutých
vnútroštátnym
súdom
vyplýva,
že
talianska
právna
úprava, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
ukladá
príslušnému
orgánu
vykonávajúceho
členského
štátu
povinnosť
odmietnuť
uznanie
rozsudku a vykonanie
trestu
uloženého v inom
členskom
štáte,
ak
sa
neuplatní
žiadna z výnimiek
stanovených v článku 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
Táto
právna
úprava
teda
nenecháva
tomuto
orgánu
nijakú
mieru
voľnej
úvahy,
aby
na
základe
okolností
prejednávanej
veci
overil,
či
možno
právo
dotknutej
osoby
na
obhajobu
považovať
za
dodržané, a teda
aby
rozhodol o uznaní a vykonaní
dotknutého
odsudzujúceho
rozsudku.
75.      Za
týchto
okolností
treba
konštatovať,
že
takáto
vnútroštátna
právna
úprava
je v rozpore s článkom 9 ods. 1 písm. i)
rámcového
rozhodnutia
2008/909.
76.      Vzhľadom
na
toto
konštatovanie
nezlučiteľnosti
treba
pripomenúť,
že
podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
sa
má
zásada
prednosti
práva
Únie
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátnemu
súdu
neukladá
povinnosť
neuplatniť
ustanovenie
vnútroštátneho
práva,
ktoré
je
nezlučiteľné s ustanoveniami
rámcového
rozhodnutia
2002/584
alebo
rámcového
rozhodnutia
2008/909,
keďže
tieto
rámcové
rozhodnutia
nemajú
priamy
účinok.
Orgány
členských
štátov
vrátane
súdov
sú
však
povinné v čo
najväčšej
možnej
miere
vykonať
konformný
výklad
svojho
vnútroštátneho
práva,
ktorý
im
umožní
dosiahnuť
výsledok
zlučiteľný s účelom
týchto
rámcových
rozhodnutí.(44)
77.      Platí
totiž,
že
hoci
rámcové
rozhodnutia
nemôžu
mať
priamy
účinok,
ich
záväzný
charakter
ukladá
vnútroštátnym
orgánom
povinnosť
konformného
výkladu
svojho
vnútroštátneho
práva
odo
dňa
uplynutia
lehoty
na
prebratie
týchto
rámcových
rozhodnutí.
Tieto
orgány
sú
teda
pri
uplatňovaní
vnútroštátneho
práva
povinné
vykladať
toto
právo v čo
najväčšej
možnej
miere s ohľadom na znenie a účel
rámcového
rozhodnutia,
aby
sa
dosiahol
ním
sledovaný
výsledok,
pričom
však
výklad
vnútroštátneho
práva
contra
legem
je
vylúčený.
Zásada
konformného
výkladu
však
vyžaduje,
aby
sa
zohľadnilo
vnútroštátne
právo
ako
celok a aby
sa uplatnili
výkladové
metódy,
ktoré
toto
právo
uznáva, s cieľom
zaručiť
plnú
účinnosť
rámcového
rozhodnutia a dospieť k riešeniu,
ktoré
je v súlade s účelom
sledovaným
týmto
rámcovým
rozhodnutím.(45)
78.      Z uvedeného
vyplýva,
že
bude
úlohou
vnútroštátneho
súdu,
aby
pri
zohľadnení
svojho
vnútroštátneho
práva
ako
celku a uplatnení
výkladových
metód,
ktoré
toto
právo
uznáva,
poskytol
výklad
vnútroštátnej
právnej
úpravy, o ktorú
ide
vo
veci
samej, v čo
najväčšej
možnej
miere s ohľadom na znenie a účel
rámcových
rozhodnutí
2002/584 a 2008/909.
V.      Návrh
79.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Corte
di
appello
di
Napoli
(Odvolací
súd
Neapol,
Taliansko),
takto:
Článok 4 bod 6 rámcového
rozhodnutia
Rady
2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom
zatykači a postupoch
odovzdávania
osôb
medzi
členskými
štátmi,
ako
aj článok 9 ods. 1 písm. i) a článok 25
rámcového
rozhodnutia
Rady
2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní
zásady
vzájomného
uznávania
na
rozsudky v trestných
veciach,
ktorými
sa
ukladajú
tresty
odňatia
slobody
alebo
opatrenia
zahŕňajúce
pozbavenie
osobnej
slobody,
na
účely
ich
výkonu v Európskej
únii,
pričom obe tieto rámcové rozhodnutia boli
zmenené
rámcovým
rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009,
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že:
v rámci
uplatnenia
dôvodu
pre
nepovinné
nevykonanie
európskeho
zatykača,
uvedeného v prvom z týchto
ustanovení,
ak
sa
osoba,
na
ktorú
bol
vydaný
tento
zatykač,
osobne
nezúčastnila
na
súdnom
konaní vo vlastnej veci,
príslušný
orgán
vykonávajúceho
členského
štátu
má
možnosť a nie
povinnosť
odmietnuť
uznanie
rozsudku a vykonanie
trestu v prípade,
že
sa
neuplatní
žiadna z výnimiek
stanovených v druhom z uvedených
ustanovení.
Vnútroštátnemu
súdu
prislúcha,
aby
pri
zohľadnení
svojho
vnútroštátneho
práva
ako
celku a uplatnení
výkladových
metód,
ktoré
toto
právo
uznáva,
poskytol
výklad
svojej
vnútroštátnej
právnej
úpravy v čo
najväčšej
možnej
miere s ohľadom na znenie a účel
rámcových
rozhodnutí
2002/584 a 2008/909 v znení
zmien.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Pozri odôvodnenie 33 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 65, 2016, s. 1). Pozri tiež rozsudok z 20. mája 2025, Kačev (C‑135/25 PPU, ďalej len „rozsudok Kačev“, EU:C:2025:366, bod 31 a citovaná judikatúra).
3      Pozri odôvodnenie 35 smernice 2016/343. Pozri tiež odôvodnenie 1 rámcového rozhodnutia Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 o zmene a doplnení rámcových rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a o posilnení procesných práv osôb, podpore uplatňovania zásady vzájomného uznávania, pokiaľ ide o rozhodnutia vydané v neprítomnosti dotknutej osoby na konaní (Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24).
4      Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34.
5      Ú. v. EÚ L 327, 2008, s. 27.
6      Ďalej len „rámcové rozhodnutie 2002/584“ a „rámcové rozhodnutie 2008/909“.
7      V tejto veci, v ktorej dotknutá osoba nebola na úteku pred začatím súdneho konania, táto osoba uviedla ako adresu, na ktorú jej príslušné orgány môžu zasielať písomnosti, adresu kancelárie svojho právneho zástupcu, ktorého splnomocnila na zastupovanie počas prvostupňového a druhostupňového konania.
8      GURI č. 98 z 29. apríla 2005, s. 6.
9      GURI č. 230 z 1. októbra 2010, s. 1.
10      Ďalej len „rozsudok z 23. augusta 2010“.
11      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
12      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
13      Pozri najmä rozsudky z 29. júna 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, body 21 a 23); z 29. apríla 2021, X (Európsky zatykač – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 43 a citovaná judikatúra); zo 6. júna 2023, O. G. (Európsky zatykač proti štátnemu príslušníkovi tretej krajiny) (C‑700/21, ďalej len „rozsudok O. G.“, EU:C:2023:444, bod 49), ako aj zo 4. septembra 2025, C.J. (Výkon trestu v nadväznosti na EZ) (C‑305/22, ďalej len „rozsudok C.J.“, EU:C:2025:665, bod 44).
14      Pozri najmä rozsudky O. G. (bod 46 a citovaná judikatúra) a C.J. (bod 43).
15      Pozri najmä rozsudok O. G. (bod 47 a citovaná judikatúra).
16      Pozri najmä rozsudky O. G. (bod 48 a citovaná judikatúra) a C.J. (bod 52). Ako Súdny dvor spresnil v tomto poslednom uvedenom rozsudku, v rámci uplatnenia dôvodu pre nepovinné nevykonanie stanoveného v článku 4 bode 6 rámcového rozhodnutia 2002/584 je skutočnosť, že vykonávajúci štát prevezme výkon trestu uloženého odsudzujúcim rozsudkom, ktorý bol
vyhlásený v štáte vydávajúcom európsky zatykač a ktorý bol dôvodom pre vydanie európskeho zatykača, podmienená súhlasom tohto členského štátu vydávajúceho európsky zatykač v súlade s pravidlami stanovenými rámcovým rozhodnutím 2008/909 (bod 67 uvedeného rozsudku).
17      Pozri najmä rozsudok z 24. júna 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 88 a citovaná judikatúra).
18      Pozri najmä rozsudok z 24. júna 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 92 a citovaná judikatúra).
19      Pozri rozsudky z 11. marca 2020, SF (Európsky zatykač – Záruka vrátenia do vykonávajúceho štátu) (C‑314/18, EU:C:2020:191, bod 51 a citovaná judikatúra), a C.J. (bod 81). Súdny dvor však v tomto poslednom uvedenom rozsudku spresnil, že ak by vykonávajúci štát mohol na základe tohto cieľa odmietnuť vykonať európsky zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody bez súhlasu členského štátu vydávajúceho európsky zatykač s prevzatím tohto výkonu prvým uvedeným štátom, mohlo by to vytvoriť vysoké riziko beztrestnosti osôb, ktoré sa pokúšajú uniknúť spravodlivosti po odsúdení v členskom štáte, a v konečnom dôsledku by to ohrozilo účinné fungovanie zjednodušeného systému odovzdávania osôb medzi členskými štátmi zavedeného rámcovým rozhodnutím 2002/584 (bod 82 uvedeného rozsudku).
20      Pozri najmä rozsudok Kačev (bod 35 a citovaná judikatúra).
21      Pozri najmä rozsudok Kačev (bod 36 a citovaná judikatúra).
22      Pozri najmä rozsudok Kačev (bod 37 a citovaná judikatúra).
23      Pozri najmä rozsudok Kačev (bod 41 a citovaná judikatúra).
24      Pozri rozsudok Kačev (bod 59).
25      Pozri rozsudok Kačev (bod 61).
26      Pozri rozsudok Kačev (bod 62).
27      Pozri rozsudok Kačev (bod 63).
28      Pozri analogicky rozsudok z 23. marca 2023, Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) [C‑514/21 a C‑515/21, ďalej len „rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody)“, EU:C:2023:235, bod 64].
29      Pozri analogicky rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (body 60, 61 a 64).
30      Pozri najmä rozsudok z 21. decembra 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) [C‑396/22, ďalej len „rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti)“, EU:C:2023:1029, bod 38 a citovaná judikatúra].
31      Pozri najmä rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 39 a citovaná judikatúra).
32      Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 49 a citovaná judikatúra).
33      Pozri najmä rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 40 a citovaná judikatúra).
34      Pozri najmä rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 41 a citovaná judikatúra).
35      Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (body 75 a 76, ako aj citovaná judikatúra).
36      Pozri rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 77).
37      Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 76 a citovaná judikatúra).
38      Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 78 a citovaná judikatúra).
Pozri tiež Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 42 a citovaná judikatúra).
39      Pozri najmä rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 43 a citovaná judikatúra).
40      Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 66 a citovaná judikatúra).
41      Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 50).
42      Pozri v tejto súvislosti rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 49 a citovaná judikatúra).
43      V návrhoch, ktoré som v tento deň predniesol vo veci Höldermann (C‑447/24), som uviedol dôvody, pre ktoré sa domnievam, že skutočnosť, že dotknutá osoba požiadala príslušný orgán odsudzujúceho členského štátu o výkon trestu vo vykonávajúcom členskom štáte, sama osebe nespĺňa podmienky stanovené v článku 9 ods. 1 písm. i) bode iii) rámcového rozhodnutia 2008/909. Je pravda, že postoj ATAU sa môže javiť rozporuplný, keďže vzhľadom na to, že žiada, aby bol jeho trest vykonaný v Taliansku, sa zdá, že s týmto trestom súhlasí. Treba však zdôrazniť, že ATAU môže podať takúto žiadosť, a zároveň si vyhradiť právo požiadať o nové súdne konanie. Okrem toho poznamenávam, že zástupca ATAU na pojednávaní uviedol, že ATAU môže takéto právo ešte uplatniť. Tieto skutočnosti sú súčasťou okolností, ktoré vykonávajúci súdny orgán môže zohľadniť v rámci svojej voľnej úvahy.
44      Pozri najmä rozsudok z 21. decembra 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, bod 46 a citovaná judikatúra).
45      Pozri najmä rozsudok z 21. decembra 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, bod 47 a citovaná judikatúra).