62023CC0798
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 10. apríla 2025 (
1
)
Vec C‑798/23 [Abbottly] (
i
)
Minister for Justice
proti
SH
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Supreme Court (Najvyšší súd, Írsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV – Európsky zatykač – Článok 4a ods. 1 – Dôvody nevykonania európskeho zatykača – Pojem ‚konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia‘ – Premena doplňujúceho trestu policajného dohľadu na trest odňatia slobody“
I. Úvod
1.
Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (
2
), zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 (
3
).
2.
Tento návrh bol podaný v rámci konania týkajúceho sa výkonu európskeho zatykača v Írsku, konkrétne zatykača vydaného na SH na účely výkonu trestu odňatia slobody v Lotyšsku.
3.
Z článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 vyplýva, že vykonávajúci súdny orgán môže odmietnuť vykonať európsky zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia, ak sa dotknutá osoba osobne nezúčastnila na konaní, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia, okrem prípadov, keď existujú určité okolnosti uvedené v tomto ustanovení.
4.
Supreme Court (Najvyšší súd, Írsko) sa Súdneho dvora v podstate pýta, či sa pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“, uvedený v tomto ustanovení, vzťahuje na konanie, v rámci ktorého môže súd v dôsledku porušenia podmienok spojených so skôr uloženým doplňujúcim trestom policajného dohľadu nariadiť premenu tohto trestu na trest odňatia slobody na dobu rovnajúcu sa polovici doby nevykonaného trestu policajného dohľadu.
5.
V týchto návrhoch uvediem dôvody, prečo zastávam názor, že na túto otázku treba odpovedať kladne.
II. Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
6.
V roku 2014 Valmieras rajona tiesa (Okresný súd Valmiera, Lotyšsko) a Jēkabpils rajona tiesa (Okresný súd Jēkabpils, Lotyšsko) odsúdili SH za dva trestné činy, za ktoré mu bol v oboch prípadoch uložený trest odňatia slobody a policajný dohľad na určitú dobu. Dňa 27. októbra 2015 boli tieto tresty zlúčené do súhrnného trestu odňatia slobody na štyri roky a deväť mesiacov spolu s doplňujúcim trestom policajného dohľadu na tri roky. V súlade s lotyšským právom výkon tohto doplňujúceho trestu začal plynúť od okamihu, keď SH vykonal trest odňatia slobody.
7.
SH si nesplnil povinnosť, ktorá mu bola uložená v rámci policajného dohľadu, dostaviť sa na policajnú stanicu do troch pracovných dní od svojho prepustenia, hoci bol vopred poučený o tom, že v prípade nesplnenia tejto povinnosti mu hrozí uloženie správnej sankcie. V dôsledku toho Zemgales rajona tiesa (Okresný súd Zemgale, Lotyšsko) v dňoch 11. a 27. mája 2020 uznal SH za vinného zo spáchania správneho deliktu a z tohto dôvodu mu uložil povinnosť zaplatiť dve pokuty.
8.
Lotyšské právo stanovuje v prípade dvoch odsúdení za porušenie pravidiel policajného dohľadu v priebehu jedného roka možnosť príslušného súdu nahradiť doplňujúci trest, ktorý nebol vykonaný, trestom odňatia slobody, pričom na jeden deň odňatia slobody sa započítavajú dva zostávajúce dni policajného dohľadu. Táto premena trestu sa teda vykonáva na základe pevného a vopred stanoveného pomeru.
9.
V júni 2020 policajná stanica v Jēkabpils (Lotyšsko) podala na Zemgales rajona tiesa (Okresný súd Zemgale) návrh na premenu zvyšnej časti opatrenia policajného dohľadu uloženého SH na odňatie slobody.
10.
Dňa 25. júna 2020 bolo na miesto pobytu SH v meste Jēkabpils doporučene doručené súdne predvolanie. Toto predvolanie nebolo prevzaté a vrátilo sa 31. júla 2020.
11.
Dňa 19. augusta 2020 sa konalo pojednávanie na Zemgales rajona tiesa (Okresný súd Zemgale) v neprítomnosti SH. Tento súd vydal v ten istý deň písomné rozhodnutie, ktorým nariadil, aby sa nevykonaná doba trestu policajného dohľadu uloženého SH, konkrétne dva roky a dva dni, premenila na trest odňatia slobody v trvaní jedného roka a jedného dňa v súlade s pomerom stanoveným v § 45 ods. 5 Krimināllikums (Trestný zákon) (ďalej len „lotyšský Trestný zákon“). Toto rozhodnutie bolo zaslané SH, ale vrátilo sa ako neprevzaté. SH nepodal ani odvolanie proti uvedenému rozhodnutiu.
12.
Dňa 26. februára 2021 bol na SH vydaný európsky zatykač na účely výkonu trestu odňatia slobody, ktorý Zemgales rajona tiesa (Okresný súd Zemgale) uložil 19. augusta 2020.
13.
Rozsudkom z 27. júla 2022 High Court (Vyšší súd, Írsko) odmietol odovzdanie SH na základe prebratia článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 do írskeho práva.
14.
Keďže High Court (Vyšší súd) odoprel Minister for Justice and Equality (minister spravodlivosti a rovnosti, Írsko) (ďalej len „Minister for Justice“) možnosť podať proti tomuto rozsudku odvolanie na Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko), Minister for Justice požiadal o možnosť podať proti uvedenému rozsudku odvolanie na Supreme Court (Najvyšší súd), pričom tejto žiadosti bolo 19. januára 2023 vyhovené.
15.
Tento súd sa prikláňa k názoru, že lotyšské konanie vedúce k premene doplňujúceho trestu policajného dohľadu na trest odňatia slobody je podobné zrušeniu podmienečného odkladu výkonu trestu, ktoré, ako vyplýva z rozsudku z 22. decembra 2017, Ardic (
4
), nepatrí do pôsobnosti článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584. Povinný charakter policajného dohľadu totiž možno prirovnať k podmienkam, ktoré sú systematicky ukladané v rámci podmienečného odkladu výkonu trestu.
16.
Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, v tejto súvislosti uvádza, že z tohto rozsudku vyplýva, že pojem „rozhodnutie“ v zmysle tohto ustanovenia nezahŕňa rozhodnutie týkajúce sa výkonu alebo uplatnenia skôr uloženého trestu odňatia slobody, akým je zrušenie podmienečného odkladu výkonu, s výnimkou prípadu, keď má toto rozhodnutie za cieľ alebo za následok zmenu buď povahy, alebo dĺžky tohto trestu a keď orgán, ktorý rozhodnutie vydal, disponoval v tejto súvislosti voľnou úvahou. (
5
)
17.
Tento súd pritom konštatuje, že v prejednávanej veci obdobie policajného dohľadu začalo plynúť od okamihu, keď SH vykonal trest odňatia slobody. Nebolo prijaté nijaké nové rozhodnutie, ktorým by sa menila povaha a dĺžka skôr uloženého trestu odňatia slobody, keďže v prípade porušenia podmienok policajného dohľadu sa doba odňatia slobody, ktorú možno uložiť, určuje aritmetickým výpočtom stanoveným lotyšským právom. Jedinou otázkou, o ktorej mal Zemgales rajona tiesa (Okresný súd Zemgale) rozhodnúť, teda bolo, či sa má alebo nemá uložiť ďalší trest odňatia slobody, pričom jeho dĺžku stanovuje zákon.
18.
Práve z tohto dôvodu vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, dospel k predbežnému záveru, že neexistujú dôvody na odmietnutie odovzdania z dôvodu, že odňatie slobody, o ktorom sa rozhodlo 19. augusta 2020, nepredstavuje nový trest. Podmienky a spôsoby odňatia slobody v dôsledku trestných činov, ktoré SH spáchal, boli totiž jasné a overiteľné a nezahŕňali nové rozhodnutie ani zmenu povahy alebo dĺžky pôvodného trestu.
19.
Tento súd má však v súvislosti s týmto riešením určité pochybnosti.
20.
Poznamenáva totiž, že trest, o ktorý ide vo veci samej, sa líši od trestu, o ktorý išlo v rozsudku Ardic. Hoci možnosť ďalšieho odňatia slobody bola neoddeliteľne spojená s trestom uloženým v roku 2015, rozsudkom, ktorý vydal Zemgales rajona tiesa (Okresný súd Zemgale), nebola odporcovi uložená len povinnosť „vykonať čiastočne alebo v celom rozsahu tresty odňatia slobody, ktoré boli uložené pôvodne“ (
6
).
21.
Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, v tejto súvislosti uvádza, že trest odňatia slobody, ktorý bol odporcovi pôvodne uložený, odporca vykonal. Možno preto predpokladať, že trest, ktorý mu uložil Zemgales rajona tiesa (Okresný súd Zemgale), mal za následok zmenu povahy alebo dĺžky skôr uloženého trestu, pričom táto zmena spočívala v premene trestu policajného dohľadu na ďalší trest odňatia slobody.
22.
Navyše Zemgales rajona tiesa (Okresný súd Zemgale) disponoval voľnou úvahou, pokiaľ ide o rozhodnutie o uložení takéhoto trestu SH, hoci nedisponoval voľnou úvahou, pokiaľ ide o dĺžku takéhoto trestu. V dôsledku toho vnútroštátny súd uvádza, že nemôže dospieť k záveru, že odpoveď na položenú otázku týkajúcu sa výkladu a uplatňovania článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 za okolností uvedených v odvolaní, ktoré bolo na tento súd podané, je natoľko zrejmá, že neponecháva priestor na rozumné pochybnosti.
23.
Za týchto podmienok Supreme Court (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Ak sa žiada o odovzdanie vyžiadanej osoby na účely výkonu trestu odňatia slobody, ktorý bol tejto osobe uložený v dôsledku porušenia podmienok trestu policajného dohľadu, ktorý jej bol uložený skôr, za okolností, keď súd, ktorý tento trest odňatia slobody uložil, disponoval voľnou úvahou na účely rozhodnutia o uložení trestu odňatia slobody (ale v prípade jeho uloženia nedisponoval voľnou úvahou, pokiaľ ide o dĺžku tohto trestu), je konanie, ktoré viedlo k uloženiu [uvedeného] trestu odňatia slobody, súčasťou ‚konania, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia‘ na účely článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia [2002/584]?
2.
Bolo rozhodnutie premeniť trest policajného dohľadu na trest odňatia slobody za okolností uvedených v prvej otázke… rozhodnutím, ktoré malo za cieľ alebo za následok zmenu povahy a/alebo dĺžky trestu, ktorý bol vyžiadanej osobe uložený skôr, a to konkrétne trestu policajného dohľadu, ktorý bol súčasťou jej predchádzajúceho trestu, takže sa naň vzťahuje výnimka uvedená v bode 77 rozsudku Ardic?“
24.
Minister for Justice, SH, rumunská vláda a Európska komisia predložili písomné pripomienky a zúčastnili sa na pojednávaní, ktoré sa konalo 9. januára 2025.
25.
Keďže advokát SH oznámil kancelárii Súdneho dvora, že SH je vo väzení v Lotyšsku, Súdny dvor rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 26. apríla 2024 zaslal vnútroštátnemu súdu žiadosť o informácie s cieľom zistiť, či je odpoveď Súdneho dvora na návrh na začatie prejudiciálneho konania ešte stále užitočná na účely rozhodnutia sporu vo veci samej.
26.
V odpovedi z 10. mája 2024 vnútroštátny súd potvrdil, že SH je vo väzení v Lotyšsku a že bol odovzdaný lotyšským orgánom na základe výkonu európskeho zatykača zo 17. februára 2021, uviedol však, že vzhľadom na to, že SH nebol odovzdaný na základe výkonu európskeho zatykača, o ktorý ide vo veci samej, a preto nie je vylúčené, že lotyšské orgány uplatnia na účely dosiahnutia výkonu trestu odňatia slobody uloženého SH mechanizmus stanovený v článku 27 rámcového rozhodnutia 2002/584, odpoveď na návrh na začatie prejudiciálneho konania je naďalej užitočná na vyriešenie sporu vo veci samej.
III. Analýza
27.
Vnútroštátny súd svojimi dvomi otázkami, ktoré je podľa môjho názoru potrebné preskúmať spoločne, v podstate žiada Súdny dvor, aby rozhodol, či sa má článok 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 vykladať v tom zmysle, že pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“, uvedený v tomto ustanovení, sa vzťahuje na konanie, v rámci ktorého môže súd v dôsledku porušenia podmienok spojených so skôr uloženým doplňujúcim trestom policajného dohľadu nariadiť premenu tohto trestu na trest odňatia slobody na dobu rovnajúcu sa polovici doby nevykonaného trestu policajného dohľadu.
28.
Zatiaľ čo Minister for Justice a rumunská vláda navrhujú odpovedať na túto otázku záporne, pričom v podstate uvádzajú odôvodnenie opierajúce sa o rozsudok Ardic, SH a Komisia navrhujú odkloniť sa od tohto rozsudku a odpovedať na uvedenú otázku kladne.
29.
Ja sa stotožňujem so stanoviskom, ktoré zastáva SH a Komisia.
30.
Predtým, ako uvediem dôvody, prečo zastávam názor, že konanie, ktoré viedlo k vydaniu súdneho rozhodnutia o premene trestu policajného dohľadu na trest odňatia slobody, predstavuje „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ v zmysle článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, je dôležité presne určiť, v čom tento prvý trest spočíva a za akých podmienok ho môže príslušný súd uložiť.
31.
V tejto súvislosti treba odkázať na § 45 lotyšského Trestného zákona, ktorý mal názov „Policajný dohľad“ a znel takto (
7
):
„1. Policajný dohľad je doplňujúcim trestom, ktorý súd môže uložiť ako povinné opatrenie s cieľom dohliadať na správanie osoby prepustenej z miesta výkonu trestu odňatia slobody a podrobiť ju obmedzeniam stanoveným policajným orgánom. …
2. Trest policajného dohľadu sa uloží len vtedy, ak sa v prípadoch stanovených v osobitnej časti tohto zákona uloží trest odňatia slobody na dobu najmenej jedného roka a najviac troch rokov.
…
4. Ak odsúdený počas výkonu doplňujúceho trestu spáchal nový trestný čin, súd nahradí nevykonanú dobu doplňujúceho trestu odňatím slobody a určí konečný trest v súlade s ustanoveniami § 51 a 52 tohto zákona.
5. Ak osoba, ktorej bol rozhodnutím súdu uložený policajný dohľad, poruší ustanovenia tohto opatrenia nekonaním v dobrej viere, súd môže na návrh policajného orgánu nahradiť nevykonanú dobu doplňujúceho trestu odňatím slobody, pričom dva dni policajného dohľadu sa počítajú ako jeden deň odňatia slobody.
6. Porušenia ustanovení policajného dohľadu nekonaním v dobrej viere sa osoba dopustí, ak jej bola v priebehu jedného roka dvakrát uložená správna sankcia za takéto porušenie.“
32.
V rámci prejednávanej veci má osobitný význam § 45 ods. 5 lotyšského Trestného zákona, keďže stanovuje možnosť príslušného súdu na návrh príslušného policajného orgánu premeniť trest policajného dohľadu na trest odňatia slobody v prípade, že odsúdený nekonajúci v dobrej viere neplní podmienky spojené s trestom policajného dohľadu. Táto premena sa potom vykoná vo vzťahu k časti trestu policajného dohľadu, ktorú zostáva vykonať, na základe pevného zákonného pomeru jedného dňa odňatia slobody na každé dva zostávajúce dni policajného dohľadu.
33.
Na účely preukázania, že takéto rozhodnutie o premene trestu patrí do pôsobnosti článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, treba najprv pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry toto rámcové rozhodnutie smeruje zavedením zjednodušeného a efektívneho systému odovzdávania osôb odsúdených za porušenie alebo podozrivých z porušenia trestného zákona k zjednodušeniu a zrýchleniu súdnej spolupráce s cieľom prispieť k dosiahnutiu cieľa vytýčeného pre Úniu, aby sa stala priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, založeným na vysokom stupni dôvery, ktorá má existovať medzi členskými štátmi. (
8
)
34.
Zásada vzájomného uznávania, ktorá sa podľa odôvodnenia 6 rámcového rozhodnutia 2002/584 vykonáva európskym zatykačom ako prvým konkrétnym opatrením upraveným týmto rámcovým rozhodnutím, predstavuje „základný kameň“ súdnej spolupráce v trestných veciach. Táto zásada nachádza svoje vyjadrenie v článku 1 ods. 2 uvedeného rámcového rozhodnutia, v ktorom sa zakotvuje pravidlo, podľa ktorého sú členské štáty povinné vykonať každý európsky zatykač na základe uvedenej zásady a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia. (
9
)
35.
Z uvedeného na jednej strane vyplýva, že vykonávajúce súdne orgány môžu odmietnuť vykonať európsky zatykač len z dôvodov vyplývajúcich z rámcového rozhodnutia 2002/584, tak ako ho vykladá Súdny dvor. Na druhej strane, zatiaľ čo vykonanie európskeho zatykača predstavuje zásadu, odmietnutie vykonania je poňaté ako výnimka, ktorá sa musí vykladať reštriktívne. (
10
)
36.
Predovšetkým článok 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 predstavuje výnimku z pravidla, podľa ktorého musí vykonávajúci súdny orgán odovzdať vyžiadanú osobu vydávajúcemu členskému štátu, a preto sa musí vykladať reštriktívne (
11
).
37.
Zo samotného znenia článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 vyplýva, že vykonávajúci súdny orgán môže odmietnuť vykonať európsky zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s obmedzením osobnej slobody, ak sa dotknutá osoba osobne nezúčastnila na konaní, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia, okrem prípadov, keď je z európskeho zatykača zrejmé, že boli splnené podmienky stanovené v písmenách a) až d) tohto ustanovenia. (
12
)
38.
V tejto súvislosti treba uviesť, že uvedené ustanovenie tak obmedzuje možnosť odmietnuť vykonať európsky zatykač tým, že presne a jednotne vymenúva podmienky, za ktorých uznanie a výkon rozhodnutia vydaného v konaní, na ktorom sa dotknutá osoba osobne nezúčastnila, nemožno odmietnuť. (
13
)
39.
Vykonávajúci súdny orgán je teda povinný vykonať európsky zatykač bez ohľadu na neprítomnosť dotknutej osoby na konaní, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia, pokiaľ sa potvrdila existencia niektorej z okolností uvedených v článku 4a ods. 1 písm. a), b), c) alebo d) rámcového rozhodnutia 2002/584. (
14
)
40.
V každom z prípadov uvedených v článku 4a ods. 1 písm. a) až d) rámcového rozhodnutia 2002/584 totiž výkon európskeho zatykača nemá vplyv na právo dotknutej osoby na obhajobu alebo na právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces, ako je zakotvené v článku 47 a článku 48 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie (
15
).
41.
Ešte pred overením existencie niektorej z okolností uvedených v článku 4a ods. 1 písm. a), b), c) alebo d) rámcového rozhodnutia 2002/584 však musí vykonávajúci súdny orgán určiť, či čelí situácii, v ktorej sa vyžiadaná osoba osobne nezúčastnila na „konaní, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ v zmysle tohto ustanovenia.
42.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“, uvedený v uvedenom ustanovení, treba chápať ako autonómny pojem práva Únie a vykladať na jej území jednotne, a to nezávisle od kvalifikácie v členských štátoch. (
16
) Tento pojem treba chápať tak, že sa ním označuje konanie vedúce k prijatiu súdneho rozhodnutia, ktorým bola osoba, ktorej odovzdanie sa požaduje v rámci výkonu európskeho zatykača, odsúdená s konečnou platnosťou. (
17
)
43.
Súdny dvor uviedol, že pokiaľ konanie prebiehalo na viacerých stupňoch, na ktorých boli vydané po sebe idúce rozhodnutia, z ktorých prinajmenšom jedno bolo vydané v neprítomnosti dotknutej osoby, uvedený pojem sa vzťahuje na stupeň konania, na ktorom bolo vydané posledné z týchto rozhodnutí, pod podmienkou, že dotknutý súd s konečnou platnosťou rozhodol o vine dotknutej osoby a odsúdil ju na taký trest, ako je opatrenie spojené s odňatím osobnej slobody, po tom, ako zo skutkového a právneho hľadiska preskúmal skutočnosti v prospech i neprospech, čo prípadne zahŕňa aj zohľadnenie osobnej situácie tejto dotknutej osoby (
18
).
44.
Súdny dvor takisto spresnil, že hoci konanie, v ktorom sa vydá rozsudok ukladajúci súhrnný trest, v ktorom sa opätovne stanoví výška predtým uložených trestov odňatia slobody, nemá nijaký vplyv na rozhodnutie o vine urobené v skorších rozhodnutiach, treba ho považovať za konanie, ktoré patrí do pôsobnosti článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, pretože na tento účel priznáva príslušnému orgánu mieru voľnej úvahy a pretože sa v ňom s konečnou platnosťou rozhodne o treste. (
19
)
45.
Naproti tomu, ako Súdny dvor zdôraznil v rozsudku Ardic, rozhodnutie týkajúce sa výkonu alebo uplatnenia skôr uloženého trestu odňatia slobody nepredstavuje „rozhodnutie“ v zmysle tohto článku 4a ods. 1, s výnimkou prípadu, keď ovplyvňuje rozhodnutie o vine, alebo ak má za cieľ alebo za následok zmenu buď povahy, alebo dĺžky tohto trestu a keď orgán, ktorý rozhodnutie vydal, disponoval v tejto súvislosti voľnou úvahou. (
20
)
46.
Z toho vyplýva, že rozhodnutie o zrušení podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody z dôvodu, že dotknutá osoba porušila objektívnu podmienku spojenú s týmto podmienečným odkladom, akou je spáchanie nového trestného činu počas skúšobnej doby, nepatrí do pôsobnosti uvedeného článku 4a ods. 1, pretože ponecháva trest nezmenený, pokiaľ ide o jeho povahu a jeho výšku. (
21
)
47.
Súdny dvor navyše spresnil, že keďže orgán poverený rozhodovaním o takomto zrušení nemá opätovne preskúmavať podstatu veci, ktorá viedla k odsúdeniu v trestnom konaní, skutočnosť, že tento orgán disponuje voľnou úvahou, nie je relevantná, pokiaľ mu táto voľná úvaha neumožňuje zmeniť výšku alebo povahu trestu odňatia slobody, ako boli stanovené konečným odsudzujúcim rozhodnutím vyžiadanej osoby. (
22
)
48.
Súdny dvor teda uplatnil reštriktívny výklad pojmu „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ v zmysle článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584. Uviedol, že takýto výklad tohto ustanovenia je v súlade s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva (
23
). Podľa tejto judikatúry totiž na jednej strane konania týkajúce sa spôsobov výkonu trestov nespadajú do pôsobnosti článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (
24
) a na druhej strane opatrenia prijaté súdom po uložení právoplatného trestu alebo počas jeho výkonu možno považovať za „tresty“ v zmysle tohto dohovoru len vtedy, ak môžu viesť k opätovnému vymedzeniu alebo zmene rozsahu pôvodne uloženého trestu. (
25
)
49.
Tak Minister for Justice, ako aj rumunská vláda obhajovali názor, že situácia, o ktorú ide vo veci samej, by sa mala považovať za rovnocennú situácii, o ktorú išlo vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Ardic. Zaujatie odlišného prístupu by podľa nich viedlo k uprednostneniu formálnej stránky pred vecnou stránkou, keďže rozhodnutie o zrušení podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody a rozhodnutie o premene trestu policajného dohľadu na trest odňatia slobody majú rovnaký účinok.
50.
Ja s týmto názorom nesúhlasím. Rovnako ako SH a Komisia totiž zastávam názor, že situáciu, o ktorú ide vo veci samej, treba rozlišovať od situácie, ktorá viedla k vydaniu tohto rozsudku, a to z nasledujúcich dôvodov.
51.
V prvom rade, pokiaľ ide o ochranu základného práva, akým je právo na spravodlivý proces, k argumentom v prospech analogického rozšírenia reštriktívneho výkladu, ktorý Súdny dvor mohol uplatniť v súvislosti s opatreniami, ktoré síce majú určité porovnateľné účinky, ale sú odlišnej povahy, treba pristupovať opatrne.
52.
Považujem totiž za dôležité zdôrazniť, že reštriktívny výklad článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 nemôže zakryť skutočnosť, že právo obvineného byť prítomný na súdnom konaní predstavuje základný prvok práva na obhajobu a vo všeobecnosti má zásadný význam pri dodržiavaní práva na spravodlivý trestný proces zakotveného v článku 47 druhom a treťom odseku, ako aj v článku 48 Charty. (
26
)
53.
Ako zdôraznil Súdny dvor, ESĽP v tejto súvislosti rozhodol, že odsúdenie osoby v neprítomnosti, o ktorej sa nepreukázalo, že sa vzdala svojho práva zúčastniť sa na pojednávaní a obhajovať sa alebo že mala v úmysle vyhnúť sa spravodlivosti bez toho, aby mala možnosť dosiahnuť nový rozsudok po tom, ako bola vypočutá o skutkovej a právnej dôvodnosti obvinenia, ktoré sa jej týka, predstavuje zjavné odopretie spravodlivosti. (
27
)
54.
Navyše, pokiaľ ide o genézu a ciele článku 4a rámcového rozhodnutia 2002/584, Súdny dvor už konštatoval, že cieľom tohto ustanovenia je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany a umožniť vykonávajúcemu orgánu odovzdať dotknutú osobu napriek jej neprítomnosti na konaní, v ktorom bola odsúdená, pri plnom dodržaní jej práva na obhajobu. Konkrétne, ako výslovne vyplýva z článku 1 rámcového rozhodnutia 2009/299 v spojení s jeho odôvodneniami 1, 4, 8 a 15, tento článok 4a bol vložený do rámcového rozhodnutia 2002/584 s cieľom chrániť právo obvinenej osoby zúčastniť sa osobne na trestnom konaní vedenom proti nej a zlepšiť vzájomné uznávanie súdnych rozhodnutí medzi členskými štátmi (
28
). Ako uviedol Súdny dvor, normotvorca Únie sa rozhodol priznať tomuto právu osobitný význam. (
29
)
55.
Účinnosť mechanizmu európskeho zatykača teda nesmie zatlačiť do úzadia potrebu posilniť procesné práva osôb, voči ktorým sa vedie trestné konanie.
56.
Z tohto hľadiska sa článok 4a rámcového rozhodnutia 2002/584 musí vykladať a uplatňovať v súlade s článkom 47 druhým a tretím odsekom, ako aj článkom 48 Charty, ktoré, ako spresňujú vysvetlivky k Charte základných práv (
30
), zodpovedajú článku 6 EDĽP. Súdny dvor preto musí dbať na to, aby výklad, ktorý poskytuje článku 47 druhému a tretiemu odseku a článku 48 Charty, zabezpečil takú úroveň ochrany, ktorá nenarušuje úroveň zaručenú článkom 6 EDĽP, tak ako ho vykladá ESĽP. (
31
)
57.
Na rozdiel od otázok týkajúcich sa spôsobov výkonu alebo uplatňovania trestu sa však súdne rozhodnutie, ktorým sa odsudzuje dotknutá osoba, považuje za súčasť trestnej časti článku 6 EDĽP. (
32
)
58.
V tejto súvislosti z judikatúry ESĽP vyplýva, že záruky článku 6 ods. 1 EDĽP sa uplatňujú nielen na rozhodnutia o vine, ale aj na rozhodnutia o treste. Z dodržania práva na spravodlivý proces tak vyplýva právo dotknutej osoby zúčastniť sa na pojednávaní z dôvodu závažných dôsledkov týchto pojednávaní na výšku trestu, ktorý jej bude uložený. (
33
)
59.
Vzhľadom na túto judikatúru treba overiť, či rozhodnutie, ktoré by sa na prvý pohľad mohlo považovať za rozhodnutie týkajúce sa výkonu alebo uplatnenia trestu, nemožno v skutočnosti považovať za rozhodnutie, ktorým sa konštatuje vina alebo určuje trest, pričom v takom prípade by sa mali uplatniť záruky článku 6 EDĽP.
60.
V druhom rade treba konštatovať, že rozhodnutie, o ktoré ide v prejednávanej veci, sa týka doplňujúceho trestu a nepredstavuje rozhodnutie týkajúce sa výkonu alebo uplatnenia skôr uloženého trestu odňatia slobody, na rozdiel od rozhodnutia, o ktoré išlo vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Ardic. Situácia, o ktorú ide vo veci samej, tak nie je situáciou, v ktorej ide o spôsob výkonu trestu odňatia slobody, ktorý umožňuje odsúdenej osobe vykonať takýto trest mimo väzenia s povinnosťou dodržiavať určitý súbor podmienok.
61.
V treťom rade konanie, v ktorom príslušný súd začal konať na návrh policajného orgánu podľa § 45 ods. 5 lotyšského Trestného zákona, je súčasťou fázy výkonu doplňujúceho trestu policajného dohľadu, pričom táto fáza začína po vykonaní trestu odňatia slobody.
62.
V tomto konaní má príslušný súd rozhodnúť, či sa má z dôvodu, že odsúdená osoba neplní podmienky spojené s trestom policajného dohľadu, nevykonaná časť tohto trestu nahradiť trestom odňatia slobody, pričom na jeden deň odňatia slobody sa započítavajú dva zostávajúce dni policajného dohľadu.
63.
Na rozdiel od záveru, ku ktorému Súdny dvor dospel vo svojom rozsudku Ardic, takéto rozhodnutie nemožno podľa môjho názoru obmedziť na rozhodnutie týkajúce sa výkonu alebo uplatnenia trestu policajného dohľadu, ktoré by v takom prípade bolo vylúčené z pôsobnosti článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584.
64.
Konanie, v ktorom príslušný súd môže rozhodnúť o nahradení trestu policajného dohľadu trestom odňatia slobody, sa totiž rovná uloženiu nového trestu, ktorého povaha sa líši od povahy pôvodne uloženého trestu.
65.
Tento súd môže tento trest uložiť, ak dospeje k záveru, že je to odôvodnené neplnením povinností spojených s trestom policajného dohľadu zo strany odsúdenej osoby. Cieľom prípadne uloženého trestu odňatia slobody je teda potrestať nie pôvodný trestný čin, za ktorý bol ako doplňujúci trest uložený trest policajného dohľadu, ale konkrétne porušenia podmienok, ktoré sú s týmto trestom policajného dohľadu spojené. Uvedený súd teda musí po preskúmaní situácie tejto osoby rozhodnúť, či tieto porušenia odôvodňujú premenu jednoduchého policajného dohľadu na odňatie slobody.
66.
Preto zastávam názor, že rozhodnutie o premene trestu, o ktoré ide vo veci samej, patrí skôr do kategórie rozhodnutí, ktorými sa konštatuje vina alebo určuje trest, než do kategórie rozhodnutí týkajúcich sa spôsobov výkonu trestu. Takéto rozhodnutie teda musí patriť do pôsobnosti článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584.
67.
V dôsledku toho treba podľa môjho názoru konštatovať, že konanie, v ktorom príslušný súd podľa § 45 ods. 5 lotyšského Trestného zákona premenil trest policajného dohľadu na trest odňatia slobody, sa má považovať za konanie vedúce k prijatiu súdneho rozhodnutia, ktorým bola osoba, ktorej odovzdanie sa požaduje v rámci výkonu európskeho zatykača, odsúdená s konečnou platnosťou. (
34
) Z toho vyplýva, že pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“, uvedený v článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, sa vzťahuje na konanie, akým je konanie vedúce k prijatiu rozhodnutia o premene trestu, o ktoré ide vo veci samej.
68.
Ako opakovane uviedol ESĽP, je pravda, že rozdiel medzi opatrením, ktoré predstavuje trest, a opatrením, ktoré sa týka výkonu alebo uplatnenia trestu, nie je v praxi vždy jasný. (
35
) Situácia, o ktorú ide vo veci samej, je toho názorným príkladom, keďže ako som už uviedol, rozhodnutie príslušného súdu sa prijíma v rámci fázy výkonu doplňujúceho trestu policajného dohľadu.
69.
Aj keď sa rozhodnutie o premene trestu, o ktoré ide vo veci samej, posúdi vzhľadom na jeho hybridnú povahu ako spôsob výkonu trestu policajného dohľadu, však treba konštatovať jednak, že toto rozhodnutie má za následok zmenu samotnej povahy tohto trestu, a jednak, že súd, ktorý toto rozhodnutie vydal, disponoval pri rozhodovaní o tejto premene voľnou úvahou. Na základe judikatúry Súdneho dvora splnenie týchto dvoch podmienok umožňuje dospieť k záveru, že vykonávajúci súdny orgán čelí „rozhodnutiu“ v zmysle článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584. (
36
) Toto konštatovanie podľa môjho názoru posilňuje myšlienku, že analogické uplatnenie záveru, ku ktorému Súdny dvor dospel v rozsudku Ardic, sa musí v každom prípade vylúčiť.
70.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že hoci porušenie určitých podmienok vedie k návratu do väzenia tak v situácii, o ktorú išlo v tomto rozsudku, ako aj v situácii, o ktorú ide vo veci samej, medzi týmito dvomi situáciami predsa len existuje viacero rozdielov.
71.
V situácii, o ktorú išlo vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Ardic, sa má v dôsledku zrušenia podmienečného odkladu výkonu trestu vykonať pôvodne uložený trest odňatia slobody (
37
), pričom tento trest zostáva nezmenený, pokiaľ ide tak o jeho povahu, ako aj o jeho výšku. (
38
) Týmto zrušením sa teda znova aktivuje trest, ktorý bol právoplatne uložený v čase odsúdenia, aj keď bol následne podmienečne odložený. (
39
) Naopak v situácii, o ktorú ide vo veci samej, porušenie podmienok spojených s doplňujúcim trestom policajného dohľadu vedie, ak v tom zmysle rozhodne príslušný súd, k uloženiu nového trestu odňatia slobody, ktorým sa nahrádza pôvodne uložený doplňujúci trest. Nejde teda o opätovnú aktiváciu pôvodného trestu odňatia slobody, ktorý bol v celom rozsahu vykonaný. Základom odňatia slobody nie je pôvodný trestný čin, ale opakované porušenie podmienok policajného dohľadu, ktoré podľa lotyšského práva predstavuje správny delikt.
72.
Je nesporné, že v takom prípade sa mení povaha doplňujúceho trestu, ktorý bol pôvodne uložený. Považujem za dôležité predovšetkým zdôrazniť, že premena trestu policajného dohľadu na trest odňatia slobody vedie k zmene opatrenia, ktoré má zrejme hlavne preventívny účel (
40
), na opatrenie, ktoré má represívny účel. Policajný dohľad po prepustení z výkonu trestu odňatia slobody totiž nesleduje takýto účel, ale jeho cieľom je zabrániť riziku opakovaného páchania trestnej činnosti a podporiť opätovné začlenenie prepustenej osoby tým, že zabezpečí jej riadne správanie.
73.
V tejto súvislosti uvádzam, že ESĽP už rozhodol, že osobitné opatrenie policajného dohľadu „nemožno porovnávať s trestom, lebo jeho cieľom je zabrániť páchaniu trestných činov; konanie súvisiace s týmto opatrením sa teda netýka ‚dôvodnosti‘ daného ‚obvinenia z trestného činu‘“ v zmysle článku 6 ods. 1 EDĽP. (
41
)
74.
Okrem toho ESĽP v súvislosti s opatrením, ktorým sa nad osobou vykonáva administratívny dohľad v súvislosti s odsúdením v trestom konaní a v nadväznosti na toto odsúdenie, rozhodol, že takéto opatrenie nepredstavuje „trest“ v zmysle článku 7 ods. 1 EDĽP, keďže hlavným cieľom tohto opatrenia je zabrániť opakovanému páchaniu trestnej činnosti, čo mu dáva skôr preventívny než represívny charakter. (
42
)
75.
Dodám, že hoci je uloženie policajného dohľadu v lotyšskom práve kvalifikované ako „doplňujúci trest“, nijako to nevylučuje možnosť považovať ho za ochranné opatrenie. ESĽP už v tejto súvislosti uviedol, že „rovnaký druh opatrenia možno kvalifikovať v jednom štáte ako doplňujúci trest a v inom štáte ako ochranné opatrenie“. (
43
)
76.
Okrem toho treba zdôrazniť, že v prejednávanej veci príslušný súd disponuje v rámci iného súdneho konania, než je konanie, ktoré viedlo k pôvodnému odsúdeniu, voľnou úvahou, pokiaľ ide o prípadnú premenu trestu policajného dohľadu na trest odňatia slobody. Na rozdiel od veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Ardic, v ktorej sa právomoc súdneho orgánu zrušiť podmienečný odklad týkala nie určenia trestu, ale jeho výkonu (
44
), voľná úvaha, ktorou disponuje príslušný súd v prejednávanej veci, sa vzťahuje na otázku, či je porušenie podmienok spojených s trestom policajného dohľadu dostatočne závažné na to, aby odôvodnilo premenu tohto trestu na trest odňatia slobody. To znamená, že má určiť, či sa má uložiť nový trest inej povahy. Táto voľná úvaha môže tomuto súdu predovšetkým umožniť zohľadniť situáciu alebo osobnosť dotknutej osoby, alebo okolnosti umožňujúce vysvetliť, prečo táto osoba nedodržala podmienky spojené s trestom policajného dohľadu. (
45
)
77.
Je pravda, že táto možnosť premeny trestu je upravená zákonom, ktorý stanovuje dĺžku trestu odňatia slobody, ktorý môže príslušný súd uložiť, na základe pevného zákonného pomeru jedného dňa odňatia slobody na každé dva zostávajúce dni policajného dohľadu. Nič to však nemení na skutočnosti, že tento súd disponuje voľnou úvahou, pokiaľ ide o samotné rozhodnutie o tejto premene.
78.
So zreteľom na voľnú úvahu, ktorou disponuje príslušný súd, ďalej pripomínam, že Súdny dvor v rozsudku Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) rozhodol, že pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“, ktorý je uvedený v článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, sa vzťahuje na rozsudok ukladajúci súhrnný trest, keďže konanie, v ktorom bol tento rozsudok vydaný, zahŕňa mieru voľnej úvahy pri určovaní výšky tohto súhrnného trestu. (
46
) Ako SH správne zdôraznil na pojednávaní, bolo by paradoxné uplatniť iné riešenie, keď sa tak ako v prejednávanej veci voľná úvaha, ktorou disponuje príslušný súd, vzťahuje na samotnú povahu trestu, ktorý bude dotknutá osoba musieť vykonať po skončení predmetného konania, t. j. buď zachovanie policajného dohľadu na zvyšok trestu, ktorý sa má vykonať, alebo premena tohto dohľadu na nový trest odňatia slobody na základe výšky stanovenej zákonom.
79.
Ešte jedna posledná skutočnosť odlišuje situáciu, o ktorú ide vo veci samej, od situácie, o ktorú išlo vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Ardic. V uvedenej veci je totiž práve pôvodný odsudzujúci rozsudok vykonateľným rozsudkom, na základe ktorého bol vydaný európsky zatykač. Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu tak nemá za následok nové rozhodnutie týkajúce sa určenia trestu, ktoré by bolo základom európskeho zatykača. (
47
) Iným prípadom je situácia, o ktorú ide vo veci samej, keď nové rozhodnutie, ktorým bol uložený trest odňatia slobody namiesto trestu policajného dohľadu, bolo rozhodujúce pre vydanie európskeho zatykača a je základom európskeho zatykača. (
48
)
80.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti zastávam názor, že keď sa súdne rozhodnutie neobmedzuje na výkon alebo uplatnenie skôr uloženého trestu, ale mení povahu alebo dĺžku tohto trestu, pričom príslušný súd disponoval v tejto súvislosti voľnou úvahou, je potrebné zahrnúť takéto rozhodnutie do pôsobnosti článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, aby vykonávajúci súdny orgán mohol overiť prípadnú existenciu niektorej z okolností uvedených v bodoch a), b), c) alebo d) tohto ustanovenia. V prejednávanej veci je teda „konaním, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ v zmysle tohto článku 4a ods. 1 a v ktorom bol uložený trest odňatia slobody, konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia o premene trestu z 19. augusta 2020.
81.
V dôsledku toho dotknutá osoba musí mať v štádiu konania, ktorého predmetom je rozhodnutie o prípadnej premene trestu policajného dohľadu na trest odňatia slobody, možnosť v celom rozsahu uplatniť svoje právo na obhajobu, aby mohla účinne uviesť svoje tvrdenia a ovplyvniť tak konečné rozhodnutie, ktoré môže viesť k odňatiu jej osobnej slobody. (
49
) Táto osoba musí mať predovšetkým možnosť uviesť skutkové a právne okolnosti, ktoré by mohli viesť príslušný súd k rozhodnutiu, že k takejto premene trestu nepristúpi.
82.
Okolnosť, že rozhodnutie o premene trestu je podľa § 45 ods. 5 a 6 lotyšského Trestného zákona v prípade nedodržania podmienok spojených s doplňujúcim trestom policajného dohľadu predvídateľné od okamihu uloženia tohto doplňujúceho trestu, je podľa môjho názoru irelevantná na účely kvalifikácie „konania, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ v zmysle článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584. Takáto predvídateľnosť je totiž v súlade so zásadou zákonnosti trestných činov a trestov. Pre akýkoľvek trest založený na právnom základe je charakteristické, že je v prípade spáchania trestného činu predvídateľný. Nebráni tomu, aby osoba, ktorá môže byť odsúdená na takýto trest, mohla ovplyvniť rozhodnutie súdu tým, že sa osobne zúčastní na konaní.
83.
Na účely tejto kvalifikácie je dôležité, aby konanie vo veci premeny trestu mohlo viesť k odňatiu slobody, ktoré síce bolo v prípade porušenia podmienok spojených s trestom policajného dohľadu predvídateľné, ale ako také nebolo súčasťou pôvodného trestu, a teda vyžaduje uloženie nového trestu, ktorým sa nahrádza prvý trest.
IV. Návrh
84.
Vzhľadom na všetky uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Supreme Court (Najvyšší súd, Írsko), takto:
Článok 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009, v spojení s článkami 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že
pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“, uvedený v tomto ustanovení, sa vzťahuje na konanie, v rámci ktorého môže súd v dôsledku porušenia podmienok spojených so skôr uloženým doplňujúcim trestom policajného dohľadu nariadiť premenu tohto trestu na trest odňatia slobody na dobu rovnajúcu sa polovici doby nevykonaného trestu policajného dohľadu.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu, ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 190, 2002, s. 1.
(
3
)	Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24, ďalej len „rámcové rozhodnutie 2002/584“.
(
4
)	C‑571/17 PPU, ďalej len rozsudok Ardic, EU:C:2017:1026.
(
5
)	Pozri rozsudok Ardic (bod 77).
(
6
)	Pozri rozsudok Ardic (bod 80).
(
7
)	Tento § 45 bol zrušený zákonom z 8. júla 2011, ktorý v súlade s prechodnými ustanoveniami tohto zákona nadobudol účinnosť 1. januára 2015. Trest policajného dohľadu bol nahradený trestom probačného dohľadu.
(
8
)	Pozri najmä rozsudok z 21. decembra 2023, GN (Dôvod odmietnutia založený na najlepšom záujme dieťaťa) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 35 a citovaná judikatúra).
(
9
)	Pozri najmä rozsudky z 21. decembra 2023, GN (Dôvod odmietnutia založený na najlepšom záujme dieťaťa) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 36 a citovaná judikatúra), ako aj z 21. decembra 2023, G. K. a i. (Európska prokuratúra) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, bod 59 a citovaná judikatúra).
(
10
)	Pozri najmä rozsudky z 21. decembra 2023, GN (Dôvod odmietnutia založený na najlepšom záujme dieťaťa) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 37 a citovaná judikatúra), ako aj z 21. decembra 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) [C‑396/22, ďalej len rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti), EU:C:2023:1029, bod 36 a citovaná judikatúra].
(
11
)	Pozri rozsudok z 23. marca 2023, Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) [C‑514/21 a C‑515/21, ďalej len rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody), EU:C:2023:235, bod 55], ako aj uznesenie z 20. septembra 2024, Anacco (C‑504/24 PPU, ďalej len uznesenie Anacco, EU:C:2024:779, bod 42).
(
12
)	Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 48 a citovaná judikatúra), ako aj uznesenie Anacco (bod 43).
(
13
)	Pozri najmä rozsudky Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (body 49 a 71, ako aj citovaná judikatúra) a Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 37 a citovaná judikatúra), ako aj uznesenie Anacco (bod 44).
(
14
)	Pozri najmä rozsudky zo 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, bod 41), a Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 40 a citovaná judikatúra), ako aj uznesenie Anacco (bod 45).
(
15
)	Ďalej len „Charta“. Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 73 a citovaná judikatúra). Súdny dvor konštatoval, že za prijatím rámcového rozhodnutia 2009/299, ktorým bol článok 4a ods. 1 doplnený do rámcového rozhodnutia 2002/584, je snaha odstrániť ťažkosti vo vzájomnom uznávaní rozhodnutí vydaných v neprítomnosti dotknutej osoby na konaní, ktoré vyplývajú z toho, že medzi členskými štátmi existujú rozdiely v ochrane základných práv. Na tento účel sa v danom rámcovom rozhodnutí pristúpilo k harmonizácii podmienok výkonu európskeho zatykača v prípade odsúdenia v neprítomnosti, čo odzrkadľuje konsenzus, ku ktorému spolu dospeli členské štáty, pokiaľ ide o rozsah pôsobnosti, aký treba dať v zmysle práva Únie procesným právam priznaným osobám odsúdeným v neprítomnosti, na ktoré bol vydaný európsky zatykač: pozri najmä rozsudok z 26. februára 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 62), ako aj uznesenie Anacco (bod 58).
(
16
)	Pozri najmä rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 26 a citovaná judikatúra), ako aj rozsudok z 21. decembra 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (C‑397/22, ďalej len rozsudok LM, EU:C:2023:1030, bod 43 a citovaná judikatúra).
(
17
)	Pozri najmä rozsudky Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 27 a citovaná judikatúra), ako aj LM (bod 44 a citovaná judikatúra).
(
18
)	Pozri najmä rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 28 a citovaná judikatúra).
(
19
)	Pozri najmä rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (body 29 a 32, ako aj citovaná judikatúra).
(
20
)	Pozri rozsudok Ardic (body 77 a 88). Pozri tiež rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 53).
(
21
)	Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 53 a citovaná judikatúra). Súdny dvor v tomto rozsudku spresnil, že ak je podmienečný odklad výkonu trestu odňatia slobody zrušený z dôvodu nového odsúdenia v trestnom konaní a ak je vydaný európsky zatykač na účely výkonu tohto trestu, toto odsúdenie v trestnom konaní vyhlásené v neprítomnosti predstavuje „rozhodnutie“ v zmysle tohto ustanovenia. To však nie je prípad rozhodnutia o zrušení podmienečného odkladu výkonu uvedeného trestu (bod 68).
(
22
)	Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 54 a citovaná judikatúra).
(
23
)	Ďalej len „ESĽP“.
(
24
)	Podpísaný v Ríme 4. novembra 1950, ďalej len „EDĽP“.
(
25
)	Pozri rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 58 a judikatúra ESĽP).
(
26
)	Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 60 a citovaná judikatúra).
(
27
)	Pozri rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 61 a judikatúra ESĽP).
(
28
)	Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 50 a citovaná judikatúra), ako aj uznesenie Anacco (bod 48).
(
29
)	Pozri rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 64).
(
30
)	Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17.
(
31
)	Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 51 a citovaná judikatúra), ako aj uznesenie Anacco (bod 56).
(
32
)	Pozri najmä rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 59 a citovaná judikatúra).
(
33
)	Pozri rozsudok z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 87 a citovaná judikatúra ESĽP).
(
34
)	Pozri najmä rozsudky Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 27 a citovaná judikatúra), ako aj LM (bod 44 a citovaná judikatúra).
(
35
)	Pozri najmä rozsudok ESĽP z 10. novembra 2022, Kupinskij v. Ukrajina (CE:ECHR:2022:1110JUD000508418, bod 49 a citovaná judikatúra). Odkazujem tiež na rozsudok z 3. apríla 2025, Alchaster II (C-743/24, EU:C:2025:230), v ktorom Súdny dvor v súvislosti so zmenami v systéme podmienečného prepustenia vykonanými po údajnom spáchaní trestného činu, za ktorý je stíhaná vyžiadaná osoba, a na účely výkladu článku 49 ods. 1 druhej vety Charty uviedol, že na rozhodnutie, či sa opatrenie týka výlučne spôsobu výkonu trestu, alebo naopak ovplyvňuje jeho rozsah, je potrebné v každom jednotlivom prípade zistiť, čo „trest“, ktorý je uložený alebo ktorý možno uložiť, vo vnútroštátnom práve v príslušnom čase v skutočnosti znamenal, inými slovami, aká bola jeho samotná povaha (bod 26 a citovaná judikatúra).
(
36
)	Pozri najmä rozsudky Ardic (bod 77) a Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 53).
(
37
)	Pozri rozsudok Ardic, v ktorom Súdny dvor uviedol, že rozhodnutia o zrušení odkladov majú za následok iba to, že dotknutá osoba musí vykonať nanajvýš zostávajúcu časť trestu, ktorý jej bol pôvodne uložený. Pokiaľ je odklad zrušený v celom rozsahu, odsúdenie nadobúda znovu všetky svoje účinky a určenie dĺžky trestu, ktorý zostáva vykonať, je výsledkom čisto aritmetického výpočtu, pri ktorom sa počet dní už strávených vo výkone trestu jednoducho odpočíta od celkového trestu uloženého právoplatným odsudzujúcim rozsudkom (bod 81).
(
38
)	Pozri rozsudok Ardic (bod 82).
(
39
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1013, bod 71). V tejto situácii tak trest odňatia slobody už bol uložený a výkon jeho zvyšku bol následne podmienečné odložený, takže zrušením tohto odkladu sa len obnoví skôr uložený trest odňatia slobody.
(
40
)	SH a Komisia na pojednávaní kládli dôraz na tento preventívny rozmer policajného dohľadu.
(
41
)	Pozri rozsudok ESĽP z 22. februára 1994, Raimondo v. Taliansko (CE:ECHR:1994:0222JUD001295487, bod 43). Pozri tiež rozsudok ESĽP z 23. februára 2017, De Tommaso v. Taliansko (CE:ECHR:2017:0223JUD004339509, bod 143).
(
42
)	Pozri rozsudok ESĽP z 19. januára 2021, Timofejev a Postupkin v. Rusko (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, body 70 až 82).
(
43
)	Pozri rozsudky ESĽP zo 17. decembra 2009, M. v. Nemecko (CE:ECHR:2009:1217JUD001935904, bod 74), ako aj z 19. januára 2021, Timofejev a Postupkin v. Rusko (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, bod 75). Ako ESĽP uviedol v týchto dvoch rozsudkoch, „dohľad nad správaním jednotlivca po prepustení sa napríklad považuje za doplňujúci trest v článku 131‑36‑1 a nasl. francúzskeho Trestného zákona a za ochranné opatrenie v článkoch 215 a 228 talianskeho Trestného zákona“.
(
44
)	Pozri rozsudok Ardic, v ktorom Súdny dvor uviedol, že príslušný súd mal iba určiť, či okolnosť, že odsúdený sa nesprával v súlade s podmienkami spojenými s podmienečným odkladom výkonu trestov odňatia slobody, odôvodňovala, aby bol odsúdený skutočne povinný vykonať čiastočne alebo v celom rozsahu tresty odňatia slobody, ktoré boli uložené pôvodne a ktorých výkon bol následne čiastočne odložený. Hoci mal tento súd v tejto súvislosti voľnú úvahu, táto úvaha sa nevzťahovala na výšku alebo povahu trestov uložených dotknutej osobe, ale iba na to, či sa odklady mali zrušiť alebo sa mohli ponechať, v prípade potreby doplnené dodatočnými podmienkami (bod 80).
(
45
)	Pozri analogicky rozsudok Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsúdenie v neprítomnosti) (bod 31 a citovaná judikatúra). Pozri tiež, pokiaľ ide o článok 6 EDĽP, rozsudok ESĽP z 28. novembra 2013, Aleksandr Dementjev v. Rusko CE:ECHR:2013:1128JUD004309505, bod 26), a pokiaľ ide o článok 7 EDĽP, rozsudok ESĽP z 19. januára 2021, Timofejev a Postupkin v. Rusko (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, bod 79).
(
46
)	Pozri body 33 a 34 tohto rozsudku.
(
47
)	Pozri rozsudok Ardic, v ktorom Súdny dvor zdôraznil, že rozhodnutia o zrušení odkladu výkonu skôr uložených trestov odňatia slobody, ako sú rozhodnutia vo veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, nemali vplyv ani na povahu, ani na dĺžku trestov odňatia slobody uložených skoršími rozsudkami o právoplatnom odsúdení dotknutej osoby, ktoré sú základom európskeho zatykača, ktorého vykonanie v Holandsku požadujú nemecké orgány (bod 78).
(
48
)	Pozri rozsudok Minister for Justice and Equality (Zrušenie podmienečného odkladu výkonu trestu odňatia slobody) (bod 67).
(
49
)	Pozri najmä rozsudok LM (bod 46 a citovaná judikatúra). Súdny dvor spresnil, že výsledok, ku ktorému vedie toto konanie, je v tomto kontexte irelevantný.