62021TJ0486_RES
Vec T‑486/21
OE
proti
Európskej komisii
Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 7. septembra 2022
„Verejná služba – Úradníci – Práca na diaľku – Žiadosť o náhradu výdavkov na telefón a pripojenie k internetu – Zamietnutie žiadosti – Námietka nezákonnosti – Čiastočná prípustnosť – Článok 71 a príloha VII k služobnému poriadku – Povinnosť starostlivosti – Zásada rovnosti a zákazu diskriminácie – Právo na rešpektovanie súkromného života“
Súdne konanie – Vedľajšie účastníctvo – Námietka neprípustnosti nevznesená žalovanou – Neprípustnosť – Prekážky konania z dôvodu verejného záujmu – Preskúmanie súdom aj bez návrhu
(Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 129 a článok 142 ods. 1 a 3)
(pozri body 28 – 31)
Žaloby úradníkov – Žalobný dôvod založený na porušení zásady rovnosti zaobchádzania – Dôkazné bremeno – Prenesenie dôkazného bremena – Podmienky
(Služobný poriadok úradníkov, článok 1d ods. 5)
(pozri body 40 – 45, 99)
Žaloby úradníkov – Námietka nezákonnosti – Incidenčný charakter – Uplatnenie v prvom rade výnimky v konaní vo veci samej – Prípustnosť
(Článok 277 ZFEÚ)
(pozri bod 52)
Úradníci – Náhrada výdavkov – Rozsah – Pracovné výdavky vzniknuté v dôsledku režimu práce na diaľku zavedeného v reakcii na pandémiu COVID‑19 – Vylúčenie – Povinnosť normotvorcu Únie stanoviť náhradu týchto výdavkov – Neexistencia – Autonómia inštitúcií pri prijímaní rôznych opatrení týkajúcich sa náhrady výdavkov vo vzťahu k ich úradníkom
(Služobný poriadok úradníkov, článok 71 a príloha VII)
(pozri body 55 – 63, 65, 67 – 72)
Úradníci – Povinnosť starostlivosti prináležiaca správnemu orgánu – Rozsah – Súdne preskúmanie – Medze
(pozri body 75 – 80)
Žaloby úradníkov – Žalobné dôvody – Žalobný dôvod založený na porušení zásady rovnosti zaobchádzania – Namietanie údajnej diskriminácie z dôvodu rozdielov medzi opatreniami prijatými inštitúciami v súvislosti s režimom práce na diaľku zavedeným v reakcii na pandémiu COVID‑19 – Zamietnutie
(Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
(pozri body 105 – 107)
Úradníci – Náhrada výdavkov – Pracovné výdavky vynaložené v dôsledku režimu práce na diaľku zavedeného v reakcii na pandémiu COVID‑19 – Rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o poskytnutie prístupu k internetu s cieľom znížiť tieto výdavky – Porušenie práva na rešpektovanie súkromného a rodinného života – Kritériá posúdenia
(Charta základných práv Európskej únie, článok 7 a článok 52 ods. 1)
(pozri body 109 – 111)
Úradníci – Mimozmluvná zodpovednosť inštitúcií – Podmienky – Ujma – Dôkazné bremeno
(pozri body 121 – 124)
Zhrnutie
Dňa 17. marca 2020 vyhlásili v Belgicku z dôvodu pandémie COVID‑19 obmedzenie voľného pohybu pre tam žijúce osoby.
Žalobkyňa, ktorá bola v čase skutkových okolností úradníčkou Európskej komisie, si tak od uvedeného dňa musela rovnako ako takmer všetci zamestnanci tejto inštitúcie plniť svoje služobné povinnosti v režime práce na diaľku.
Keďže sa žalobkyňa domnievala, že dodatočné výdavky na telefónne služby a internet v septembri a októbri 2020 jej vznikli v dôsledku režimu práce na diaľku nariadeného Komisiou, podala žiadosť, v ktorej v podstate požadovala po prvé náhradu týchto výdavkov a po druhé poskytnutie prístupu k internetu na pracovné účely.
Rozhodnutím z 18. decembra 2020 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) Úrad Európskej komisie pre infraštruktúru a logistiku v Bruseli (OIB) túto žiadosť zamietol z dôvodu, že stanovené pravidlá náhrady výdavkov vynaložených na kancelárske vybavenie na prácu na diaľku nezahŕňajú výdavky na internet a telefonické hovory.
Keďže bola sťažnosť žalobkyne proti spornému rozhodnutiu zamietnutá, žalobkyňa podala na Všeobecný súd žalobu o neplatnosť.
Všeobecný súd rozsudkom zamietol žalobu a po prvýkrát sa vyjadril k prípadnej náhrade výdavkov vynaložených úradníkmi a ostatnými zamestnancami Európskej únie v dôsledku režimu práce na diaľku zavedeného v reakcii na boj proti pandémii COVID‑19.
Posúdenie Všeobecným súdom
Všeobecný súd najprv preskúmal námietku nezákonnosti vznesenú žalobkyňou proti článku 71 a prílohe VII k Služobnému poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“), ktorý stanovuje právo na náhradu výdavkov, ktoré vznikli úradníkovi v súvislosti s plnením jeho služobných povinností, za podmienok stanovených v tejto prílohe.
Pri posudzovaní prípustnosti tohto žalobného dôvodu sa Všeobecný súd najprv zaoberal prvou námietkou neprípustnosti založenou na nepresnosti tohto žalobného dôvodu. Zatiaľ čo prvé tvrdenie žalobkyne týkajúce sa neprispôsobenia týchto dvoch ustanovení okolnostiam vzniknutým v dôsledku pandémie COVID‑19 považoval Všeobecný súd za prípustné, v prípade druhého tvrdenia založeného na porušení rovnosti medzi úradníkmi to tak už nebolo.
Všeobecný súd v tejto súvislosti pripomína, že zásada rovnosti vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne a aby sa s rozdielnymi situáciami nezaobchádzalo rovnako, pokiaľ takéto rozdielne zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené. Okrem toho v súvislosti s pravidlami služobného poriadku a vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorou v tomto ohľade disponuje normotvorca Únie, je zásada rovnosti zaobchádzania porušená len v prípade, že tento normotvorca postupuje svojvoľne alebo zjavne neprimerane vo vzťahu k cieľu dotknutej právnej úpravy. V zásade teda prináleží žalobcovi, aby jednak preukázal, že sa s ním zaobchádzalo rozdielne v porovnaní s inými osobami nachádzajúcimi sa v porovnateľnej situácii, a jednak, že toto rozdielne zaobchádzanie je svojvoľné alebo zjavne neprimerané. V prejednávanej veci však žalobkyňa neuviedla, o aké finančné výhody podľa nej ide, ani aké kategórie úradníkov by sa mali porovnať, a už vôbec neuviedla skutočnosti, z ktorých by vyplývalo, že uvádzané rozdielne zaobchádzanie je svojvoľné alebo zjavne neprimerané
Tento záver nie je spochybnený odvolaním sa na článok 1d ods. 5 služobného poriadku, ktorý predpokladá úpravu dôkazného bremena v tom zmysle, že inštitúcii prináleží preukázať, že nedošlo k porušeniu zásady rovnosti zaobchádzania, a ak má úradník pocit krivdy, pretože u neho nebola uplatnená zásada rovnosti zaobchádzania, uvedie skutočnosti, z ktorých je možné predpokladať, že došlo ku diskriminácii. Toto ustanovenie sa však týka porušenia zásady rovnosti, ktoré je dôsledkom uplatňovania služobného poriadku, a neuplatní sa v prípade, keď je údajné porušenie dôsledkom samotného služobného poriadku.
Všeobecný súd, ktorý zamietol druhú námietku neprípustnosti založenú na nezohľadnení incidenčného charakteru námietok nezákonnosti, uvádza, že incidenčný charakter námietky nezákonnosti nebráni tomu, aby bola vznesená v prvom rade v rámci žaloby, pričom ostatné žalobné dôvody sa uvedú len subsidiárne.
Všeobecný súd však túto námietku nezákonnosti meritórne zamietol. V tejto súvislosti poznamenal, že normotvorca Únie nemohol pri vykonávaní posledných vecných zmien služobného poriadku v roku 2013 (
1
) predvídať pandémiu COVID‑19, ani to, že na ňu bude potrebné reagovať zavedením režimu práce na diaľku. Každý zákonodarca je však povinný jednak preverovať, že pravidlá, ktoré stanovil, ešte zodpovedajú potrebám, pre ktoré boli vytvorené, a jednak zmeniť pravidlá, ktoré prestali zodpovedať novému kontextu, v ktorom majú vykazovať účinky. Normotvorca má však pri tomto preverovaní širokú mieru voľnej úvahy – prípadne môže aj upraviť služobný poriadok.
V prejednávanej veci však žalobkyňa nepredložila žiadne tvrdenie, a už vôbec nie dostatočné dôkazy, ktoré by vzhľadom na túto širokú mieru voľnej úvahy zjavne preukazovali neprispôsobenosť článku 71 a prílohy VII k služobnému poriadku okolnostiam alebo existenciu povinnosti normotvorcu zmeniť ich. Okrem toho aj keby existovala povinnosť nahradiť pracovné výdavky vzniknuté v dôsledku režimu práce na diaľku, treba vziať do úvahy zložitosť procesu zmeny služobného poriadku, následné dlhé obdobie zavádzania postupov na lepšiu tvorbu práva a kontext naliehavých obmedzení potrebných na boj proti pandémii COVID‑19. Vzhľadom na tieto úvahy nemožno inštitúciám Únie vytýkať, že počas tejto pandémie nezmenili služobný poriadok, najmä ak tieto inštitúcie prijali naliehavé opatrenia.
Pokiaľ ide o subsidiárny žalobný dôvod založený na porušení článku 71 služobného poriadku v rozsahu, v akom sa v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti rozhodlo, že toto ustanovenie nestanovuje náhradu nákladov na internet a telefónne služby, treba uviesť, že hoci tento článok má za cieľ zabezpečiť, aby úradníci nemuseli znášať výdavky spojené s plnením ich služobných povinností, náhrada výdavkov sa poskytuje v súlade s podmienkami stanovenými v prílohe VII k služobnému poriadku, v ktorej sú taxatívne uvedené finančné výdavky, ktoré možno nahradiť. Okrem toho na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, ani rozhodnutie EHSV z 9. júna 2021, ktorým bol zamestnancom uvedeného výboru priznaný mesačný príspevok na úhradu nákladov spojených s prácou na diaľku, ani usmernenia Komisie o práci na diaľku, ktorými sa stanovuje, že za určitých podmienok môžu byť nahradené výdavky na nákup kancelárskeho vybavenia na prácu z domu, nie sú v rozpore s taxatívnou povahou týchto ustanovení. Hoci totiž zásada jednotnosti verejnej služby znamená, že všetci úradníci a zamestnanci Únie podliehajú jednotnému služobnému poriadku, a preto sa na nich musí rovnakým spôsobom uplatňovať článok 71 a príloha VII k služobnému poriadku, táto zásada na druhej strane neznamená, že inštitúcie musia rovnakým spôsobom využívať mieru voľnej úvahy, ktorú im služobný poriadok priznáva. Naopak, zásada autonómie, ktorú majú inštitúcie ako zamestnávatelia pri riadení svojich zamestnancov, môže odôvodňovať rozdiely medzi opatreniami obmedzeného rozsahu, ktoré prijali s cieľom zabezpečiť, aby ich zamestnanci nemuseli sami znášať výdavky, ktoré vynaložili v súvislosti s plnením svojich služobných povinností v rámci práce na diaľku. Tento záver platí o to viac, že uvedené opatrenia sa museli prijať naliehavo, za výnimočných okolností súvisiacich so všeobecným a povinným systémom práce na diaľku, ktorý zaviedli členské štáty v reakcii na pandémiu COVID‑19.
Pokiaľ ide o žalobný dôvod založený na porušení zásady zákazu diskriminácie z dôvodu priaznivejšieho zaobchádzania s úradníkmi a ostatnými zamestnancami EHSV, Všeobecný súd sa domnieva, že usmernenia Komisie o práci na diaľku a rozhodnutie EHSV z 9. júna 2021 sú prejavom zásady autonómie v oblasti zaobchádzania s ich úradníkmi vo výnimočnej situácii súvisiacej s pandémiou COVID‑19, v dôsledku čoho sa rozdielov medzi opatreniami prijatými inštitúciami, orgánmi, úradmi a agentúrami Únie nemožno dovolávať na podporu žalobného dôvodu založeného na porušení zásady rovnosti zaobchádzania.
Pokiaľ ide o žalobný dôvod založený na porušení práva na rešpektovanie súkromného života zakotveného v článku 7 Charty základných práv Európskej únie, Všeobecný súd uvádza, že existencia alebo neexistencia obmedzenia tohto práva sa musí posúdiť z hľadiska jeho skutočného vplyvu na dotknutú osobu a že k zásahu do výkonu práva nedochádza, ak je súvislosť medzi týmto zásahom a dotknutým opatrením, tak ako v prejednávanej veci, príliš nepriama alebo príliš náhodná na to, aby sa mohla vziať do úvahy. V tejto súvislosti sa obmedzuje na tvrdenie, pričom nepredložila žiaden dôkaz, že na základe zmluvy, ktorú uzatvorila s poskytovateľom prístupu k internetu, mohla využívať internet len na súkromné a osobné účely, a že zákaz jeho používania na iné účely má nevyhnutne dosah na jej právo na rešpektovanie súkromného života a obydlia.
Všeobecný súd napokon zamietol návrh na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú žalobkyňa údajne utrpela, lebo neexistujú dostatočné dôkazy o existencii alebo rozsahu namietanej ujmy.
(
1
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 1023/2013 z 22. októbra 2013, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 15).