62005CC0440
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JÁN MAZÁK
prednesené 28. júna 2007 (
1
)
Vec C-440/05
Komisia Európskych spoločenstiev
proti
Rade Európskej únie
„Žaloba o neplatnosť — Článok 31 ods. 1 písm. e) EÚ, články 34 EÚ a 47 EÚ — Rámcové rozhodnutie 2005/667/SVV — Potláčanie znečisťovania pochádzajúceho z lodí — Trestné sankcie — Právomoc Spoločenstva — Právny základ — Článok 80 ods. 2 ES“
I — Úvod
1.
V žalobe podľa článku 35 ods. 6 EÚ Komisia navrhuje zrušiť rámcové rozhodnutie Rady 2005/667/SVV z 12. júla 2005 na posilnenie trestnoprávneho rámca pre vynútiteľnosť práva proti znečisťovaniu mora z lodí (ďalej len „rámcové rozhodnutie“) (
2
) z dôvodu, že v ňom obsiahnuté opatrenia zakotvujúce aproximáciu právnych predpisov členských štátov v trestných veciach boli prijaté na základe hlavy VI Zmluvy o Európskej únii, hoci správne mali byť prijaté na základe Zmluvy ES, čím bol porušený článok 47 EÚ.
2.
Prejednávaná vec sa preto týka rozdelenia právomocí medzi prvý a tretí pilier Európskej únie, ako aj medzi Spoločenstvom a členskými štátmi v oblasti trestného práva — t. j. oblasti, ktorá je všeobecne vnímaná tak, že patrí medzi prerogatíva štátnej moci a suverenity –, a má preto skutočne ústavnoprávny význam.
3.
Prejednávaná vec nadväzuje na rozsudok z 13. septembra 2005, Komisia/Rada (
3
), v ktorom Súdny dvor zrušil rámcové rozhodnutie Rady 2003/80/SVV z 27. januára 2003 o ochrane životného prostredia prostredníctvom trestného práva (
4
) z dôvodu, že sporné opatrenia, ktoré od členských štátov vyžadovali zakotvenie trestných sankcií za určité trestné činy proti životnému prostrediu, mali byť správne prijaté Spoločenstvom na základe článku 175 ES.
4.
Tento rozsudok však ponechal otvorené niektoré chúlostivé otázky, pokiaľ ide o to, za akých okolností má Spoločenstvo právomoc zaviazať členské štáty, aby stanovili trestné sankcie, a aký je presný rozsah tejto právomoci.
5.
K týmto otázkam predložili Komisia a Európsky parlament na jednej strane a Rada a 20 členských štátov, ktorí v konaní vystupujú ako vedľajší účastníci, na druhej strane úplne protichodné stanoviská, pokiaľ ide o dôsledky vyplývajúce z rozsudku veci C-176/03.
6.
Komisia a Európsky parlament, ktorí svoj názor na to, aké závery treba vyvodiť z tohto rozsudku, vyjadrili v oznámení (
5
) a v uznesení (
6
), ho vykladajú zoširoka tak, že odôvodnenie Súdneho dvora platí aj mimo rámca ochrany životného prostredia a potvrdzuje, že zákonodarca Spoločenstva má v zásade právomoc prijímať v rámci prvého piliera akékoľvek ustanovenia týkajúce sa trestného práva členských štátov, ktorú sú potrebné na zabezpečenie plnej efektivity noriem práva Spoločenstva. (
7
)
7.
V protiklade s tým všetky členské štáty, ktoré predložili pripomienky v tomto konaní, zastávajú názor, že rozhodnutie Súdneho dvora vo veci C-176/03 treba vykladať zužujúco tak, že sa vzťahuje výlučne na politiku životného prostredia a že vymedzenie druhu a výšky trestných sankcií, ktoré majú stanovovať členské štáty, je v každom prípade mimo právomoci Spoločenstva.
8.
Na pozadí tejto polemiky má teda Súdny dvor v prejednávanej veci osvetliť význam svojho rozsudku vo veci C-176/03, pokiaľ ide o správne vymedzenie právomoci Spoločenstva v oblasti trestného práva.
II — Právny rámec a kontext
9.
Rámcové rozhodnutie bolo prijaté 12. júla 2005 na základe hlavy VI Zmluvy o Európskej únii, konkrétne článku 31 ods. 1 písm. e) EÚ a článku 34 ods. 2 písm. b) EÚ.
10.
V odôvodnení rámcového rozhodnutia je s odkazom na stroskotanie ropného tankeru Prestige uvedené, že boj s úmyselným alebo závažnou nedbanlivosťou spôsobeným znečistením, ktoré pochádza z lodí, je jednou z priorít Únie a že na tieto účely by mali byť aproximované právne predpisy členských štátov (odôvodnenia č. 2 a 3).
11.
Ako vyplýva z odôvodnenia č. 4, aproximácia sa má vykonať prostredníctvom mechanizmu „dvojakého textu“, ktorý zahŕňa na jednej strane rámcové rozhodnutie a na druhej strane smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2005/35/ES zo 7. septembra 2005 o znečisťovaní mora z lodí a o zavedení sankcií za porušenia (ďalej len „smernica“), (
8
) pričom rámcové rozhodnutie má smernicu doplniť o podrobné pravidlá z trestnoprávnej oblasti.
12.
V súlade s tým rámcové rozhodnutie od členských štátov vyžaduje, aby zaviedli trestné sankcie za vypúšťanie znečisťujúcich látok z lodí do mora, ktoré sa má v zmysle rámcového rozhodnutia v spojení so smernicou pokladať za trestný čin.
13.
Článok 1 rámcového rozhodnutia odkazuje, pokiaľ ide o definície, na článok 2 smernice.
14.
Článok 2 rámcového rozhodnutia vyžaduje, aby každý členský štát zabezpečil, že porušenie v zmysle článkov 4 a 5 smernice (
9
) sa bude pokladať za trestný čin.
15.
Článok 3 zabezpečuje, že aj pomoc, navádzanie a podnecovanie na takýto trestný čin budú trestné.
16.
Článok 4 rámcového rozhodnutia od členských štátov vyžaduje, aby za konanie uvedené v článkoch 2 a 3 ukladali účinné a primerané trestné sankcie s odradzujúcim účinkom, a okrem toho do určitej miery detailne predpisuje druh a výšku sankcií, ktoré sa majú ukladať. V tejto súvislosti pre viaceré trestné činy určuje minimálnu hornú hranicu trestných sadzieb, ak ide o tresty odňatia slobody.
17.
Článok 5 zaväzuje členské štáty prijať opatrenia, ktorými sa zabezpečí, že právnické osoby budú môcť byť za špecifikovaných okolností zodpovedné za trestné činy podľa rámcového rozhodnutia.
18.
Článok 6 stanovuje trestné sankcie uplatniteľné voči právnickým osobám a upresňuje povahu a hornú hranicu týchto sankcií.
19.
Článok 7 rámcového rozhodnutia sa týka súdnej právomoci.
20.
Článok 8 sa týka oznamovania informácií týkajúcich sa trestného činu Komisii a iným členským štátom a článok 9 určovania kontaktných miest.
21.
Napokon články 10 až 12 upravujú územnú pôsobnosť, implementáciu a nadobudnutie účinnosti rámcového rozhodnutia.
22.
Pokiaľ ide o smernicu, tá sa v odôvodnení odvoláva na politiku Spoločenstva v oblasti námornej bezpečnosti a na ochranu životného prostredia a bola prijatá na základe článku 80 ods. 2 ES v rámci hlavy V týkajúcej sa dopravy. Článok 80 ods. 2 ES znie:
„Rada môže kvalifikovanou väčšinou rozhodnúť o tom, či, do akej miery a akým postupom možno stanoviť vhodné pravidlá pre námornú a leteckú dopravu.“
23.
Komisia tak pri prijímaní smernice, ako aj rámcového rozhodnutia namietala proti právnemu základu, ktorý si zvolila Rada, aby od členských štátov vyžadovala ukladanie sankcií za vypúšťanie znečisťujúcich látok z lodí, a tvrdila, že aj v tejto súvislosti je primeraným právnym základom článok 80 ods. 2 ES.
24.
V protiklade s týmto stanoviskom sa v odôvodnení č. 5 rámcového rozhodnutia uvádza, že primeraným nástrojom na uloženie povinnosti zakotviť trestné sankcie je rámcové rozhodnutie podľa článku 34 EÚ.
III — Konanie pred Súdnym dvorom
25.
Uznesením predsedu Súdneho dvora z 25. apríla 2006 bolo vyhovené návrhu na vstup do konania Portugalskej republiky, Belgického kráľovstva, Fínskej republiky, Francúzskej republiky, Slovenskej republiky, Maltskej republiky, Maďarskej republiky, Dánskeho kráľovstva, Švédskeho kráľovstva, Írska, Českej republiky, Helénskej republiky, Estónskej republiky, Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Holandského kráľovstva, Rakúskej republiky a Poľskej republiky na jednej strane a Parlamentu na strane druhej ako vedľajších účastníkov konania na podporu návrhov Rady v prípade prvých uvedených a návrhov Komisie v prípade druhého uvedeného. Okrem toho bolo uznesením predsedu Súdneho dvora vyhovené návrhu na vstup Slovinskej republiky do konania ako vedľajšieho účastníka na podporu návrhov Rady.
26.
Na rozdiel od viacerých členských štátov, ktoré v tomto konaní vystupujú ako vedľajší účastníci, ani Komisia, ani Rada — jediní účastníci tohto konania — nepodali žiadosť o vypočutie. Keďže Súdny dvor bol toho názoru, že je s vecou dostatočne oboznámený na základe predložených písomných pripomienok, v súlade s článkom 44a svojho rokovacieho poriadku rozhodol, že rozsudok vydá bez ústnej časti konania.
IV — Hlavné tvrdenia účastníkov konania
27.
Komisia napáda platnosť rámcového rozhodnutia z dôvodu, že trestnoprávne opatrenia stanovené v článkoch 1 až 10 mohli byť prijaté na základe článku 80 ods. 2 ES, ktorý sa týka spoločnej dopravnej politiky Spoločenstva, a že celé rámcové rozhodnutie — keďže je nedeliteľné — je preto v rozpore s článkom 47 EÚ.
28.
Podľa Komisie to vyplýva zo zásad stanovených Súdnym dvorom vo veci C-176/03, ktoré idú nad rámec ochrany životného prostredia, o ktorú išlo v danej veci, a ako celok sa uplatňujú aj na iné politiky Spoločenstva, v tomto prípade na spoločnú dopravnú politiku. Význam ochrany životného prostredia v Spoločenstve a jej špecifiká, ako napríklad jej „prierezový“ charakter, v skutočnosti vôbec nemali rozhodujúci vplyv na principiálne rozhodnutie vo veci C-176/03. Takéto kritériá by totiž viedli k paradoxnej situácii, keď by iné dôležité oblasti práva Spoločenstva boli a priori vylúčené z možnosti účinného zabezpečenia dodržiavania práva prostredníctvom trestných sankcií na základe Zmluvy ES.
29.
Komisia tvrdí, že hoci trestné právo ako také vo všeobecnosti nespadá do pôsobnosti Spoločenstva a každá činnosť v tejto súvislosti sa môže zakladať výlučne na implicitných právomociach spojených s konkrétnym právnym základom, zákonodarca Spoločenstva môže stanoviť trestnoprávne opatrenia, pokiaľ je to potrebné na zabezpečenie plnej efektivity právnej úpravy Spoločenstva. Tieto implicitné právomoci Spoločenstva sú teda určené potrebou zabezpečiť súlad s pravidlom alebo politikou Spoločenstva, ale neobmedzujú sa na trestnoprávne opatrenia v určitej oblasti práva alebo určitej povahy. Spoločenstvo má preto tiež právomoc vymedziť druh a výšku sankcií, ak je preukázané, že je to potrebné na zabezpečenie plnej efektivity určitej politiky Spoločenstva. Rámcové rozhodnutie v žiadnom prípade neharmonizuje druh a výšku aplikovateľných trestných sankcií a členským štátom v tomto smere ponecháva istú mieru voľnej úvahy.
30.
Komisia sa domnieva, že všetky opatrenia stanovené v článkoch 1 až 10 rámcového rozhodnutia sú potrebné na zabezpečenie efektivity spoločnej dopravnej politiky. Kritérium potrebnosti sformulované Súdnym dvorom vo veci C-176/03 je preto splnené.
31.
Napokon Komisia upresňuje, že z hľadiska článku 47 EÚ je irelevantné, či a ako už Spoločenstvo vykonalo svoju právomoc podľa článku 80 ods. 2 ES; význam má len to, či skutočne existuje právomoc prijímať také opatrenia, aké sú obsiahnuté v rámcovom rozhodnutí.
32.
Európsky parlament v zásade súhlasí s tvrdeniami Komisie. Podľa jeho názoru články 1 až 6 rámcového rozhodnutia patria plne do právomoci Spoločenstva. Rozhodnutie je preto vzhľadom na svoju nedeliteľnosť ako celok protiprávne.
33.
Európsky parlament tvrdí, že rámcové rozhodnutie napadnuté v tejto veci je po všetkých stránkach porovnateľné s rámcovým rozhodnutím, o ktoré išlo vo veci C-176/03, a to tak z hľadiska jeho cieľa, ako aj obsahu. Uvažovanie Súdneho dvora v tejto veci preto možno mutatis mutandis uplatniť na prejednávanú vec. Parlament poukazuje najmä na to, že z odôvodnenia rámcového rozhodnutia je zrejmé, že sa rovnako ako zrušené rámcové rozhodnutie týka ochrany životného prostredia a že v oboch prípadoch uvádzané trestné činy podobne súvisia s vypúšťaním znečisťujúcich látok.
34.
Hoci Európsky parlament uznáva, že medzi rámcovými rozhodnutiami je rozdiel, pokiaľ ide o presné vymedzenie výšky a druhu aplikovateľných sankcií, nevidí žiaden dôvod, prečo by sa malo výsledné riešenie v tejto veci v niečom líšiť od riešenia vo veci C-176/03. Podľa názoru Parlamentu Súdny dvor už pri posudzovaní článku 5 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2003/80 v danom rozsudku potvrdil, že právomoc Spoločenstva v trestných veciach sa vzťahuje aj na ustanovenia týkajúce sa druhu a výšky trestných sankcií.
35.
Napokon Európsky parlament tvrdí, že vzhľadom na odôvodnenie rámcového rozhodnutia a okolnosti, ktoré sprevádzali jeho prijímanie, je potreba trestnoprávnych opatrení v predmetnom prípade preukázaná.
36.
Rada, podporovaná bez výnimky všetkými členskými štátmi, ktoré v tomto konaní vystupujú ako vedľajší účastníci, naopak odmieta tvrdenie, že trestnoprávne opatrenia zakotvené v rámcovom rozhodnutí mali byť prijaté na základe článku 80 ods. 2 ES. V prvom rade zdôrazňuje, že je nesporné, že tento článok bol primeraným právnym základom pre prijatie smernice, ktorá ťažiskovo spadá pod spoločnú dopravnú politiku, aj keď sleduje aj ciele súvisiace s ochranou životného prostredia.
37.
Rada namieta, že tento prípad treba z viacerých hľadísk odlíšiť od situácie, na ktorú sa vzťahuje rozsudok Súdneho dvora vo veci C-176/03, ktorý nevyhnutne nemusí byť aplikovateľný na iné oblasti činnosti Spoločenstva. V tejto súvislosti poukazuje na to, že Súdny dvor svoje rozhodnutie zasadil do rámca environmentálnych cieľov Spoločenstva a zdôraznil osobitný význam ochrany životného prostredia. Konkrétne sa ochrana životného prostredia vyznačuje „prierezovým charakterom a zásadným významom tohto cieľa“ (
10
).
38.
Naproti tomu spoločná dopravná politika nielenže nemá tieto vlastnosti, ale rozsah právomoci Spoločenstva v tejto oblasti navyše závisí od rozhodnutia zákonodarcu Spoločenstva. Ako Súdny dvor rozhodol vo veci C-476/98, článok 80 ods. 2 ES len zakotvuje právomoc Spoločenstva konať, túto právomoc však podmieňuje existenciou predchádzajúceho rozhodnutia Rady. (
11
) Je preto na Rade, aby rozhodla, či a do akej miery môžu byť prijaté opatrenia pre námornú a leteckú dopravu. Prijatím smernice zákonodarca Spoločenstva vymedzil, v akom rozsahu si želá konať v danej oblasti. Rada pripúšťa, že zákonodarca mohol sčasti prijať opatrenia so širším dosahom na základe článku 80 ES, ale zdôrazňuje, že sa jednoznačne rozhodol tak neurobiť. Rada teda odmieta premisu Komisie, že ustanovenia obsiahnuté v rámcovom rozhodnutí mali byť prijaté zákonodarcom Spoločenstva.
39.
Subsidiárne Rada tvrdí, že ustanovenia napadnutého rámcového rozhodnutia sa líšia od ustanovení rámcového rozhodnutia zrušeného vo veci C-176/03 v tom, že sú detailnejšie, najmä pokiaľ ide o výšku a druh sankcií, ktoré majú stanoviť členské štáty. Z rozsudku vo veci C-176/03 možno zjavne vyvodiť, že Súdny dvor prikladal význam skutočnosti, že skúmané ustanovenia ponechávali členským štátom možnosť voľby trestných sankcií, ktoré budú uplatňovať, stačilo, aby boli účinné, primerané a aby mali odradzujúci účinok. (
12
) Zákonodarca Spoločenstva preto nemá žiadnu právomoc vymedziť výšku alebo druh trestných sankcií, ktoré sa majú uplatňovať. Rada z toho vyvodzuje záver, že väčšina sporných ustanovení rámcového rozhodnutia nemohla byť prijatá Spoločenstvom, a preto neporušuje článok 47 EÚ. Ak by sa rozsudok vo veci C-176/03 mal vykladať v takom smere, aký presadzuje Komisia, hlava VI EÚ by bola z veľkej časti zbavená praktického účinku; takýto výklad teda zjavne ide nad rámec toho, čo chcel Súdny dvor povedať týmto rozsudkom, ktorý treba chápať zužujúco a vo svetle osobitých okolností, z ktorých vychádzal.
40.
Napokon Rada namieta, že z prijatia rámcového rozhodnutia nemožno vyvodiť, že v ňom zakotvené trestnoprávne opatrenia treba považovať za „potrebné“ v zmysle rozsudku vo veci C-176/03.
41.
Členské štáty, ktoré v tomto konaní vystupujú ako vedľajší účastníci, v zásade uvažujú rovnako ako Rada. Tvrdia, že implicitná právomoc Spoločenstva stanoviť trestnoprávne opatrenia — ako ju sformuloval Súdny dvor vo veci C-176/03 — má výnimočný charakter a musí sa vykladať zužujúco. Implicitná právomoc prijímať legislatívu v trestných veciach sa obmedzuje na opatrenia, ktoré sú „potrebné“ alebo (absolútne) „zásadné“ z hľadiska boja so závažnou trestnou činnosťou v oblasti životného prostredia. Neprekračuje rámec ochrany životného prostredia a nezasahuje iné spoločné politiky, v tomto prípade napríklad dopravnú politiku, a v každom prípade podľa členských štátov nezahŕňa harmonizáciu druhu a výšky trestných sankcií, ako je stanovená v rámcovom rozhodnutí.
42.
Mnohé, navzájom mierne sa líšiace argumenty, ktoré predložili členské štáty na podporu svojich tvrdení, sa opierajú najmä o zásady subsidiarity, zverených právomocí a proporcionality; o osobitnú povahu a nevyhnutnú koherenciu trestného práva, o mieru voľnej úvahy, ktorá má byť ponechaná členským štátom, a o systém, ktorý vytvorila Zmluva o Európskej únii a ktorý by bol ohrozený, ak by sa rozhodlo v súlade s tvrdeniami Komisie.
43.
Jedným z tvrdení je aj to, že článok 47 EÚ má za cieľ jasne rozdeliť právomoci medzi prvý a tretí pilier, nie však stanoviť prevahu prvého piliera nad tretím. Niekoľko členských štátov napáda stanovisko Komisie, že hoci na jednej strane sú členské štáty oprávnené konať individuálne, až pokým sa Spoločenstvo nerozhodne využiť svoje právomoci podľa článku 80 ods. 2 ES, na druhej strane nesmú konať kolektívne na základe tretieho piliera. A keďže v čase prijatia rámcového rozhodnutia ešte neexistovala legislatíva Spoločenstva o znečistení pochádzajúcom z lodí, nemožno ani tvrdiť, že toto rozhodnutie zasiahlo do existujúcej právomoci Spoločenstva.
44.
Členské štáty z toho preto vyvodzujú, že rámcové rozhodnutie bolo primeraným právnym nástrojom na prijatie trestnoprávnych opatrení, ktoré sú v ňom obsiahnuté.
V — Analýza
A — Širší rámec rozdelenia právomocí: článok 47 EÚ
45.
Správne posúdenie tejto veci závisí v prvom rade od článku 47 EÚ, ktorý vymedzuje hranice medzi prvým pilierom, t. j. Spoločenstvom, na jednej strane a druhým a tretím pilierom, ktoré pokrývajú zahraničnú a bezpečnostnú politiku (hlava V EÚ) a policajnú a súdnu spoluprácu v trestných veciach (hlava VI EÚ), na strane druhej.
46.
Toto rozlíšenie je dôležité, pretože vytyčuje hranicu medzi tým, čo v zásade predstavuje metódu Spoločenstva, ktorá je typická pre „jadro“ európskej integrácie v rámci Európskych spoločenstiev, a politikami a formami spolupráce skôr „medzivládneho“ charakteru, zakotvenými v Zmluve EÚ. (
13
)
47.
Vo svetle tvrdení účastníkov konania sa zdá vhodné vysvetliť zmysel článku 47 EÚ a jeho vplyv na kompetenčné otázky nastolené v tejto veci.
48.
Článok 47 EÚ stanovuje, že nič v Zmluve o Európskej únii nemá vplyv na Zmluvu ES.
49.
Súdny dvor už v tejto súvislosti rozhodol, že je jeho úlohou zabezpečiť, aby akty, ktoré podľa Rady patria do pôsobnosti hlavy VI Zmluvy o Európskej únii, „nezasahovali do právomocí, ktoré Zmluva ES zveruje Spoločenstvu“ (
14
).
50.
Ako je zrejmé už z tohto konštatovania, článok 47 EÚ nie je zameraný len na to, aby zabezpečil, že žiadne z ustanovení Zmluvy EÚ nebude mať vplyv na existujúce hmotnoprávne ustanovenia práva Spoločenstva ani s nimi nebude v rozpore. Jeho zmyslom je v širšom chápaní skôr zachovanie právomocí zverených Spoločenstvu ako takému.
51.
To potvrdzuje aj článok 29 prvý odsek EÚ, ktorý výslovne stanovuje, že ustanoveniami práva Únie v oblasti policajnej a justičnej spolupráce v trestných veciach „nie sú dotknuté právomoci Európskeho spoločenstva“.
52.
Aby sa dalo rozhodnúť, či bol porušený článok 47 EÚ, je teda potrebné položiť si otázku, či predmetné ustanovenia mohli byť — potenciálne — prijaté na základe Zmluvy ES. (
15
)
53.
V protiklade so stanoviskom, ktoré vyjadrili niektoré vlády, teda článok 47 EÚ zakotvuje „prednosť“ práva Spoločenstva, alebo konkrétnejšie, prednosť činnosti Spoločenstva podľa Zmluvy ES pred činnosťou vykonávanou na základe hlavy V alebo hlavy VI Zmluvy EÚ tým, že Rada a prípadne iné inštitúcie Únie musia konať na základe Zmluvy ES, pokiaľ tá poskytuje primeraný právny základ na účely plánovanej činnosti.
54.
Článok 47 EÚ tak odzrkadľuje štruktúru Únie, ktorá je podľa článku 1 EÚ „založená na Európskych spoločenstvách doplnených politikami a formami spolupráce stanovenými zmluvou [o Európskej únii]“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Ako sa tiež uvádza v tomto článku, Zmluva o Európskej únii predstavuje „novú etapu v procese utvárania čoraz užšieho spojenectva medzi národmi Európy“.
55.
Z tohto znenia je dosť zjavné, že stanovením istých nových foriem spolupráce Zmluva o Európskej únii mala v úmysle len doplniť oblasti činnosti Spoločenstiev a nie ubrať z nich stanovením „alternatívnych“ právomocí, ktoré majú inštitúcie Únie vykonať v prípade, keď sa politiky Spoločenstva a Únie prekrývajú, a teda splnomocnením inštitúcií, aby v takýchto situáciách využili menej integrované formy spolupráce podľa hlavy V alebo VI EÚ.
56.
Z uvedených skutočností po prvé vyplýva, že hoci Rada v zásade vôbec nemusí prijímať legislatívu, ak sa tak v kontexte Únie rozhodne urobiť, je povinná konať výlučne na základe Zmluvy ES, ak tá zveruje Spoločenstvu potrebné právomoci.
57.
Po druhé, v protiklade s tým, čo navrhujú niektoré vlády, nie je možné na účely tejto veci vyvodiť žiadne presvedčivé závery zo skutočnosti, že v čase prijatia rámcového rozhodnutia Spoločenstvo ešte nemalo v danej oblasti prijatú legislatívu (keďže smernica bola prijatá až následne).
58.
Vertikálnu deľbu právomocí medzi Spoločenstvom a členskými štátmi treba v tomto ohľade odlíšiť od horizontálneho, medzipilierového rozdelenia právomocí upraveného v článku 47 EÚ. V prvom uvedenom vzťahu sú členské štáty — okrem prípadov výlučnej právomoci Spoločenstva — v zásade oprávnené konať, pokiaľ Spoločenstvo skutočne nevykonalo svoje právomoci tak, že „realizovalo prednostné právo“ voči členským štátom v zmysle rozsudku AETR. (
16
)
59.
V druhom uvedenom vzťahu je naopak činnosť podľa hlavy V alebo hlavy VI EÚ vopred vylúčená vzhľadom na existenciu primeraných právomocí podľa Zmluvy ES bez ohľadu na to, či a v akom rozsahu už Spoločenstvo tieto právomoci vykonalo.
60.
Preto nie je rozporné tvrdiť, že pokiaľ Spoločenstvo neprijalo legislatívu v oblasti trestného práva, členské štáty v zásade môžu v tejto oblasti konať na vnútroštátnej úrovni a že súčasne v zmysle článku 47 EÚ Rada nemôže konať podľa hlavy VI EÚ.
61.
Pokiaľ ide konkrétnejšie o tvrdenia viacerých vlád, že ak môžu členské štáty konať „individuálne“, potom a fortiori môžu konať „kolektívne“, to znamená prostredníctvom rámcového rozhodnutia podľa hlavy VI, (
17
) treba uviesť, že hoci sú v Rade zastúpené všetky členské štáty, právnu povahu jej činnosti nemožno prirovnávať k obyčajnému „kolektívnemu“ konaniu členských štátov. Rada ako inštitúcia Únie vykonáva podľa článku 5 EÚ svoje právomoci za podmienok a na účely stanovené Zmluvami o založení Spoločenstiev a Zmluvou o Európskej únii.
62.
Po tretie, podľa môjho názoru nie je z hľadiska článku 47 EÚ rozhodujúce — ako správne poznamenala Komisia –, že podľa článku 80 ods. 2 ES Rada môže rozhodnúť, či a v akom rozsahu možno prijať predpisy v oblasti námornej a leteckej dopravy. Hoci je pravda, že Zmluva ES podmieňuje túto právomoc existenciou predchádzajúceho rozhodnutia Rady, (
18
) faktom zostáva, že Rada má podľa Zmluvy ES právomoc konať v súvislosti s námornou dopravou.
63.
Preto otázka, na ktorú je na tomto mieste potrebné nájsť odpoveď, znie, či sporné trestnoprávne ustanovenia rámcového rozhodnutia mohli byť vo svetle zistení Súdneho dvora vo veci C-176/03 prijaté na základe článku 80 ods. 2 ES.
64.
Netreba však prehliadať skutočnosť, že aj keby Súdny dvor z nejakého dôvodu rozhodol, že takáto právomoc v rámci dopravnej politiky neexistuje, nebol by to, prísne vzaté, koniec tohto príbehu.
65.
Článok 80 ods. 2 ES bol síce zvolený za právny základ smernice v prejednávanej veci, to však nevyhnutne neznamená, že žiadne z iných ustanovení Zmluvy ES — najpravdepodobnejšou alternatívou je článok 175 ES o životnom prostredí — nemohlo slúžiť ako právny základ pre prijatie sporných opatrení rámcového rozhodnutia. Ak by sa potvrdilo, že ustanovenia rámcového rozhodnutia mohli byť prijaté s použitím iného právneho základu nachádzajúceho sa v Zmluve ES, v zásade by to znamenalo, že rámcové rozhodnutie je v rozpore s článkom 47 EÚ.
66.
Účastníci tohto konania sa však tejto otázke buď vyhli, alebo súhlasili s tým, že iba jedno ustanovenie Zmluvy ES — ak vôbec nejaké existuje — mohlo byť primeraným právnym základom pre prijatie takých opatrení, o aké ide v prejednávanej veci; tým článkom je podľa nich článok 80 ods. 2 ES. V mojom posúdení budem preto vychádzať z tohto názoru.
B — Dôsledky vyplývajúce z veci C-176/03: rozsah právomoci Spoločenstva stanovovať trestnoprávne opatrenia
67.
Trestné právo sa v mnohých aspektoch vymyká spomedzi iných oblastí práva. Tým, že používa najprísnejší a najodrádzajúcejší nástroj spoločenskej kontroly, t. j. tresty, stanovuje vonkajšie hranice prijateľného správania a ochraňuje tak hodnoty, ktoré široká verejnosť považuje za najdôležitejšie. (
19
) Keďže sú trestné sankcie v zásade výrazom všeobecnej vôle, odzrkadľujú konkrétny spoločenský nesúhlas a v tomto ohľade sa kvalitatívne odlišujú od iných sankcií, napríklad sankcií správneho práva.
68.
Trestné právo tak viac ako iné právne odvetvia zoširoka odzrkadľuje konkrétne kultúrne, morálne, finančné a iné postoje určitého spoločenstva a osobitne citlivo reaguje na vývoj spoločnosti.
69.
Neexistuje však jednotné chápanie pojmu trestné právo a členské štáty môžu mať veľmi odlišné predstavy, pokiaľ ide o presnejšie identifikovanie toho, akým cieľom by malo slúžiť a aké by malo mať účinky. Je preto ťažké hovoriť o trestnom práve vo všeobecnosti, bez špecifických národných nuáns.
70.
Ak si však za spoločný východiskový bod vezmeme Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, v každom prípade si môžeme všimnúť, že zohľadňuje osobitnú povahu trestných obvinení a sankcií tým, že v článku 6 ods. 2 a 3 a v článku 7 stanovuje dodatočné a širšie procesné a hmotnoprávne záruky vo vzťahu k trestným veciam v porovnaní s občianskoprávnymi vecami. Európsky súd pre ľudské práva dal pojmu „trestný čin“, ktorý sa používa v týchto článkoch, autonómny význam a snaží sa viazať ho primárne nie na klasifikáciu podľa domáceho práva, ale skôr na povahu samotného trestného činu a povahu a prísnosť trestu, ktorý môže byť uložený. (
20
) Pokiaľ ide konkrétnejšie o účel trestných sankcií, Európsky súd pre ľudské práva rozhodol, že „preventívny a reparačný účel sú zlučiteľné s punitívnym účelom a možno ich považovať za konštitutívne zložky samotného pojmu trestu“ (
21
).
71.
Podľa môjho názoru možno pokojne povedať, že trestné právo je typické svojím odradzujúcim, prípadne odstrašujúcim charakterom. (
22
) Je však potrebné mať na pamäti, že odstrašovanie nie je jediný identifikovateľný účel trestného práva a že spôsob, akým sa toto právne ultimum remedium používa — túto skutočnosť zdôraznili aj niektorí účastníci konania — je indikátorom spoločenských noriem, na ktorých stojí dané spoločenstvo, a je preto v konečnom dôsledku vnútorne spätý s identitou tohto spoločenstva.
72.
Právomoc ukladať trestné sankcie sa nesporne tradične chápe tak, že je úzko spätá so suverenitou a že je správne, aby bola zverená skôr individuálnym štátom a medzivládnym formám spolupráce než Spoločenstvu. Aj keď však vo všeobecnosti ani trestné právo, ani normy trestného práva procesného nepatria do právomoci Spoločenstva, (
23
) aj tak treba zdôrazniť, že trestné právo nie je podľa Zmluvy ES v žiadnom prípade domaine reservé členských štátov.
73.
V skutočnosti je už z judikatúry existujúcej pred vydaním rozsudku vo veci C-176/03 zjavné, že právo Spoločenstva sa vo viacerých aspektoch prelína s trestným právom. Namiesto detailného rozboru tejto judikatúry — ktorú už spolu s relevantným sekundárnym právom Spoločenstva in extenso analyzoval generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer (
24
) — však radšej v stručnosti pripomeniem najvýznamnejšie druhy prípadov, keď sa právo Spoločenstva prelína s vnútroštátnym trestným právom.
74.
Predovšetkým na všeobecnejšej úrovni môže právo Spoločenstva nepriamo ovplyvňovať vnútroštátne trestné právo tým, že vyžaduje, pokiaľ ide záležitosti, ktoré sú v jeho pôsobnosti, aby s ním bola relevantná vnútroštátna trestnoprávna legislatíva v súlade. Hľadisko zlučiteľnosti je ilustrované v rozsudku Amsterdam Bulb, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že ak v predpisoch Spoločenstva neexistuje žiadne ustanovenie, ktoré by zakotvovalo špecifické sankcie, členské štáty sú oprávnené prijímať akékoľvek sankcie, ktoré sa im zdajú primerané, vrátane trestných sankcií. (
25
) Druhou stranou mince je, že právo Spoločenstva môže vylúčiť trestné sankcie za porušenie vnútroštátneho práva, ktorým sa vykonáva právo Spoločenstva, napríklad z dôvodu, že sú neúmerné, a preto predstavujú prekážku voľného pohybu osôb. (
26
)
75.
V takých prípadoch právo Spoločenstva vymedzuje — vyžadovaním „negatívnej integrácie“ — oblasť pôsobenia členských štátov vo vzťahu k trestnému právu. (
27
)
76.
Ako krok smerom k „pozitívnej integrácii“ a uznanie pozitívnych záväzkov v oblasti trestného práva možno vnímať skutočnosť, že Súdny dvor v sérii rozsudkov „grécka kukurica“ rozhodol, že ak právo Spoločenstva špecificky nestanovuje žiadnu sankciu za porušenie práva alebo na tieto účely odkazuje na vnútroštátne zákony, právne predpisy alebo správne opatrenia, možno od členských štátov v zmysle všeobecnej povinnosti, ktorá im je uložená v článku 10 ES, vyžadovať, aby prijali všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie plnej efektivity a uplatňovania práva Spoločenstva, „najmä zabezpečiť, aby porušenie práva Spoločenstva bolo sankcionované za podmienok, ktoré tak z procesného, ako aj hmotnoprávneho hľadiska zodpovedajú podmienkam, ktoré sa vzťahujú na porušenia vnútroštátneho práva podobnej povahy a významu a ktoré v každom prípade spôsobujú, že sankcia je účinná, primeraná a a má odradzujúci účinok“ (
28
). V rozsudku Nunes a de Matos Súdny dvor upresnil, že tie isté úvahy platia aj vtedy, ak nariadenie Spoločenstva stanovuje určité sankcie za porušenie práva, ale taxatívne neuvádza, aké sankcie môžu členské štáty ukladať, ako je to v prípade nariadenia o Európskom sociálnom fonde, ktoré bolo predmetom sporu v danej veci. (
29
)
77.
Vo veci C-176/03 urobil Súdny dvor na pozadí tejto judikatúry kvalitatívne významný, avšak vôbec nie nepochopiteľný krok, keď akceptoval, že zákonodarca Spoločenstva môže mať právomoc prijímať opatrenia, ktoré od členských štátov výslovne vyžadujú stanovenie trestných sankcií vo vzťahu k určitému správaniu a ktoré teda skutočne prinášajú, ako Súdny dvor uznal, čiastočnú harmonizáciu trestného zákonodarstva členských štátov. (
30
)
78.
Aký veľký bol v skutočnosti tento krok — to znamená, do akej „hĺbky“ a tiež „šírky“ až siaha takto potvrdená právomoc Spoločenstva stanovovať trestné sankcie — je samozrejme ústrednou otázkou tohto sporu.
79.
Úvahy, ktoré vo veci C-176/03 viedli Súdny dvor k uznaniu tejto právomoci, možno zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
80.
Súdny dvor musel vyriešiť otázku — a odpovedal na ňu kladne — či trestnoprávne opatrenia stanovené v rámcovom rozhodnutí prejednávanom v danej veci mohli byť prijaté na základe článku 175 ES o životnom prostredí. (
31
)
81.
V tomto ohľade Súdny dvor najprv pripomenul, že podľa článku 2 ES a s ním súvisiacej judikatúry je ochrana životného prostredia jedným zo základných cieľov Spoločenstva. Ďalej odkázal na článok 6 ES, ktorý stanovuje, že požiadavky ochrany životného prostredia musia byť začlenené do vymedzenia a uskutočňovania politík a činností Spoločenstva, a tiež na články 174 ES až 176 ES, ktoré stanovujú rámec vykonávania politiky životného prostredia Spoločenstva. (
32
)
82.
Súdny dvor pokračoval konštatovaním, že opatrenia spomínané vo všetkých troch zarážkach článku 175 ods. 2 prvého pododseku ES predpokladajú zaangažovanosť inštitúcií Spoločenstva v záležitostiach, pri ktorých mimo rámca environmentálnej politiky Spoločenstvo buď nemá žiadnu legislatívnu právomoc, alebo sa vyžaduje jednomyseľnosť Rady.
83.
Súdny dvor potom pripomenul ustálenú judikatúru, podľa ktorej voľba právneho základu pre opatrenie Spoločenstva musí spočívať na objektívnych faktoroch, ktoré môžu byť súdne preskúmané a medzi ktoré patria najmä cieľ a obsah opatrenia. (
33
)
84.
Preto pokiaľ ide o cieľ rámcového rozhodnutia, Súdny dvor z jeho názvu a z prvých troch odôvodnení vyvodil, že jeho cieľom je ochrana životného prostredia. (
34
)
85.
Pokiaľ ide o obsah skúmaného rámcového rozhodnutia, Súdny dvor potom uznal, že jeho články 2 až 7 znamenajú čiastočnú harmonizáciu trestného práva členských štátov, „najmä pokiaľ ide o znaky skutkových podstát rôznych trestných činov spáchaných v oblasti životného prostredia“, a znovu potvrdil, že ani trestné právo hmotné, ani trestné právo procesné v zásade nepatria do právomoci Spoločenstva. (
35
)
86.
V nasledujúcej kľúčovej pasáži uvedeného rozsudku však Súdny dvor pomerne lakonicky konštatoval, že toto zistenie „nebráni zákonodarcovi Spoločenstva prijať opatrenia súvisiace s trestným právom členských štátov, ktoré považuje za nevyhnutné na zabezpečenie plnej efektivity právnych noriem prijatých v oblasti ochrany životného prostredia, ak je uplatnenie účinných a primeraných trestných sankcií s odradzujúcim účinkom zo strany príslušných vnútroštátnych orgánov zásadným opatrením v boji proti závažnej trestnej činnosti v oblasti životného prostredia“ (
36
).
87.
Je teda jasné, že Súdny dvor uznal právomoc Spoločenstva vyžadovať od členských štátov prijatie takých trestnoprávnych opatrení, s akými počíta rámcové rozhodnutie, a konštatoval, že táto právomoc je implicitne obsiahnutá v právomociach, ktoré Spoločenstvu zveruje článok 175 ES.
88.
Súdny dvor však túto právomoc opísal veľmi zblízka, skôr v priamom spojení so skutkovými okolnosťami veci než vo forme zásady, čo spôsobuje, že je ťažké odlíšiť východiskový princíp od jeho aplikácie na konkrétny prípad.
89.
Predovšetkým je potrebné poznamenať, že rozsudok vo veci C-176/03 — a v tomto ohľade pripomína skoršiu judikatúru grécka kukurica (
37
) — sa zrodil a bol motivovaný hlavne snahou o zabezpečenie plnej efektivity práva Spoločenstva. To je zjavné nielen z vyššie citovanej kľúčovej pasáže, ale — okrem návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer, (
38
) — aj z bodu 52 rozsudku, v ktorom Súdny dvor konštatuje, že z článkov 135 ES a 280 ods. 4 ES nie je možné vyvodiť, že akákoľvek harmonizácia trestného práva je vylúčená, „aj keby bola nevyhnutná na zabezpečenie efektivity práva Spoločenstva“ (
39
).
90.
Okrem toho, ak sa na vec pozrieme z iného uhla pohľadu, keď Súdny dvor konštatoval, že článok 175 ES priznáva Spoločenstvu právomoc vyžadovať od členských štátov, aby určité, pre životné prostredie škodlivé správanie považovali za trestné, v zásade uvažoval v rovnakých intenciách ako pri implicitných právomociach, teda že Spoločenstvo požíva právomoci alebo má prostriedky potrebné na dosiahnutie konkrétneho cieľa alebo zverenej úlohy. (
40
) Jednoducho povedané, cieľ Spoločenstva chrániť životné prostredie a jeho potrebný účinok by v zmysle tohto rozsudku boli ohrozené, ak by zákonodarca Spoločenstva nemal právomoc prijímať trestnoprávne opatrenia potrebné na zabezpečenie plnej efektivity noriem, ktoré stanovuje na ochranu životného prostredia.
91.
Do akej miery z toho možno vyvodiť, že rozsudok C-176/03 sa sústredil na ochranu životného prostredia a „boj proti závažným trestným činom v oblasti životného prostredia“? Je právomoc vyžadovať zabezpečenie dodržiavania práva prostriedkami trestného práva, ako tvrdí Rada a členské štáty, ktoré v konaní vystupujú ako vedľajší účastníci, „čo do šírky“ obmedzená na právo životného prostredia alebo — ako tvrdí Komisia a Parlament — sa v zásade môže uplatniť aj v rámci iných spoločných politík, v tomto prípade napríklad v dopravnej politike?
92.
Hoci by mnohé odkazy na ochranu životného prostredia a jej miesto v Zmluve, ktoré sa nachádzajú v rozsudku, bolo možné chápať tak, že naznačujú — ako v podstate tvrdí Rada a členské štáty –, že Súdny dvor chcel svoje uvažovanie obmedziť len na špecifickú oblasť životného prostredia, osobne súhlasím s názorom Komisie, že skutočne neexistuje žiaden rozumný dôvod, prečo by sa táto právomoc stanovovať trestnoprávne opatrenia mala považovať za takto obmedzenú.
93.
Je pravda, že ochrana životného prostredia má — ako to jasnejšie než kedykoľvek predtým vyplynulo z osobitných správ, ktoré prednedávnom predložila Medzivládna komisia o klimatických zmenách, — životne dôležitý význam nielen z hľadiska európskej politiky, ale tiež pre budúcnosť celého ľudstva (
41
) a predstavuje, ako Súdny dvor pripomenul v rozsudku C-176/03, jeden zo základných cieľov Spoločenstva. (
42
)
94.
Ochrana životného prostredia však zjavne nie je jediným základným cieľom alebo oblasťou činnosti Spoločenstva, a z tohto hľadiska ju ťažko možno odlíšiť od iných cieľov a činností Spoločenstva uvedených v článkoch 2 ES a 3 ES, ako sú vytvorenie vnútorného trhu charakterizovaného základnými slobodami, spoločná poľnohospodárska politika alebo spoločné pravidlá hospodárskej súťaže.
95.
V línii s tým, čo bolo povedané vyššie o úlohe, či skôr účinkoch trestného práva ako barometra významu, ktorý určité spoločenstvo pripisuje určitým právnym záujmom alebo hodnotám, (
43
) by takéto vyčlenenie ochrany životného prostredia podľa môjho názoru vôbec nezodpovedalo povahe, ba dalo by sa povedať identite — Spoločenstva.
96.
Navyše životné prostredie nie je jedinou „horizontálnou“ problematikou (článok 6 ES) v zmysle Zmluvy ES — spomeňme len rovnoprávnosť mužov a žien (článok 3 ods. 2 ES), zákaz diskriminácie (článok 12 ods.1 ES) alebo verejné zdravie (článok 152 ods. 1 ES) — a v každom prípade osobne nevidím žiaden dôvod, prečo by sa práve tento atribút mal považovať, ako tvrdila Rada a viacero členských štátov, za rozhodujúci vo vzťahu k právomoci vyžadovať zabezpečenie dodržiavania práva prostriedkami trestného práva.
97.
Navyše skutočne nemožno tvrdiť, že táto právomoc by mala byť obmedzená na oblasť životného prostredia, ak vezmeme do úvahy fakt, že je logickým dôsledkom zásady efektivity práva Spoločenstva.
98.
Ak sa na to pozrieme z tejto perspektívy, predpoklad, že právomoc vyžadovať trestné sankcie sa obmedzuje na oblasť životného prostredia, so sebou prináša logický následok, že buď je ochrana životného prostredia vzhľadom na svoju osobitú povahu jedinou oblasťou, ktorá si, ak má byť plne efektívna, vyžaduje zabezpečenie dodržiavania prostriedkami trestného práva, alebo, alternatívne — ak pripustíme, že iné politiky, ak majú byť efektívne, si tiež vyžadujú takéto zabezpečenie dodržiavania –, že zákonodarca Spoločenstva musí prípadnú nedostatočnú efektivitu v iných oblastiach vnímať ako prijateľnú napríklad vzhľadom na „menší význam“ týchto oblastí alebo preto, že sledujú „menej dôležitý“ cieľ. Podľa môjho názoru sú obidve tieto stanoviská neprijateľné.
99.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti preto verím, že nie je dosť dobre možné — v každom prípade nie bez istej dávky arbitrárnosti — výlučne na oblasť životného prostredia obmedziť právomoc Spoločenstva vyžadovať od členských štátov, aby ako nástroj na zabezpečenie dodržiavania práva využívali trestné právo. Keďže raison d’être tejto právomoci spočíva vo všeobecnej zásade efektivity, na ktorej stojí právo Spoločenstva, v zásade musí existovať aj vo vzťahu k akejkoľvek inej oblasti činnosti (ako napríklad doprava), samozrejme v rámci hraníc vymedzených ustanoveniami Zmluvy, ktoré poskytujú príslušný hmotnoprávny základ.
100.
Konkrétne obrysy právomoci prijímať opatrenia súvisiace s trestným právom členských štátov sú však naďalej nejasné. Aj v tejto súvislosti je odôvodnenie rozsudku vo veci C-176/03 dosť nejednoznačné. Odkazuje súčasne na „zásadné opatreni[a] v boji so závažnými… trestnými činmi“ a na opatrenia súvisiace s trestnými právom, ktoré zákonodarca Spoločenstva „považuje za potrebné na zabezpečenie plnej efektivity… pravidiel, ktoré stanovuje“ (
44
).
101.
Význam týchto kritérií je trochu osvetlený ďalej v rozsudku, keď Súdny dvor pri posudzovaní, či v prejednávanom prípade boli splnené podmienky na prijatie predmetných opatrení na základe článku 175 ES, dospel k záveru, že rozhodujúce je to, že rámcové rozhodnutie sa odvoláva na porušenia značného počtu opatrení Spoločenstva a že názor Rady bol, „že trestné sankcie majú zásadný význam v boji so závažnou trestnou činnosťou v oblasti životného prostredia“ (
45
).
102.
Z rozsudku vo veci C-176/03 teda vyplýva, že zákonodarca Spoločenstva má právomoc prijímať opatrenia stanovujúce ukladanie trestných sankcií, ak sa domnieva, že tieto sankcie sú potrebné na zabezpečenie plnej efektivity ním prijímaných noriem, a za podmienky, že trestné sankcie majú zásadný význam v boji so závažnou trestnou činnosťou v dotknutej oblasti.
103.
Pokiaľ ide o otázku, či v tomto rámci Spoločenstvo môže predpísať druh a výšku sankcií, ktoré sa majú uplatňovať („hĺbka právomoci“), súhlasím s generálnym advokátom Ruiz-Jarabo Colomer (
46
), že Spoločenstvo má právomoc zaviazať členské štáty, aby ukladali trestné sankcie, a nariadiť, aby tieto sankcie boli účinné, primerané a aby mali odradzujúci účinok, ale nad rámec toho nie je oprávnené špecifikovať, aké sankcie sa majú ukladať.
104.
Je potrebné mať na pamäti, že v tejto veci nie je spornou otázka možnej právomoci Spoločenstva ako takého ukladať trestné sankcie, ale skôr právomoc vyžadovať od členských štátov, aby na podporu dodržiavania právneho poriadku Spoločenstva v rámci svojich trestnoprávnych systémov stanovili, že určité formy správania sa kvalifikujú ako trestné činy. Z toho preto jasne vyplývajú nielen obavy o vnútornú nerozpornosť trestného práva Únie, ktorým sa Komisia oprávnene venovala vo svojom oznámení o rozsudku vo veci C-176/03, (
47
) ale aj o koherentnosť každého vnútroštátneho trestnoprávneho systému.
105.
Ako je zjavné z vyjadrení vlád štátov, ktoré v konaní vystupujú ako vedľajší účastníci, členské štáty majú už aj vo všeobecnej rovine pomerne odlišné predstavy o úlohe a zmysle trestného práva ako nástroja na zabezpečenie dodržiavania práva. V konkrétnejšej rovine sa tieto odlišné predstavy odzrkadľujú v odlišnostiach vnútroštátnych trestnoprávnych systémov, pokiaľ ide o celkovú výšku sankcií, rovnováhu medzi rôznymi druhmi trestov a samozrejme o druh a výšku sankcií za konkrétne trestné činy. Každý trestný zákon je odrazom osobitnej stupnice právnych záujmov, ktoré sa snaží chrániť (majetok, ľudská bytosť, životné prostredie, atď.), a podľa nej sa menia sankcie.
106.
Ak by teda zákonodarca Spoločenstva na základe právomoci, ktorá má pomocný charakter vo vzťahu k špecifickým právomociam stanoveným v Zmluve a ktorá na sektorovej úrovni umožňuje (iba) čiastočnú harmonizáciu vnútroštátnych trestných zákonov, vymedzoval druh a výšky sankcií, ktoré sa majú ukladať, mohlo by to viesť k fragmentácii a ohroziť koherenciu vnútroštátnych trestnoprávnych systémov.
107.
Navyše závažnosť trestnej sankcie, jej účinnosť a odradzujúce účinky nemožno posudzovať izolovanie od iných trestných sankcií zakotvených vo vnútroštátnom práve a od spôsobu, akým sa v danom členskom štáte využívajú trestné sankcie ako nástroj na zabezpečenie dodržiavania práva. Ako v tejto súvislosti poznamenala vláda Spojeného kráľovstva, konkrétna výška peňažného trestu môže v rôznych členských štátoch vysielať veľmi odlišné posolstvo o závažnosti daného trestného činu.
108.
Podľa môjho názoru a v súlade so zásadou subsidiarity sú preto členské štáty v porovnaní so Spoločenstvom v zásade v lepšej pozícii na to, aby „preniesli“ pojem „účinných a primeraných trestných sankcií s odradzujúcim účinkom“ do vlastných právnych systémov a spoločenského kontextu.
109.
Rozsudok vo veci C-176/03 nie je v rozpore s týmto stanoviskom. Konštatovanie Súdneho dvora, že ustanovenia zrušeného rámcového rozhodnutia „ponechávajú členským štátom možnosť voľby trestných sankcií, ktoré sa uplatnia, aj keď podľa článku 5 ods. 1 rozhodnutia musia byť sankcie účinné, primerané a musia mať odradzujúci účinok“ (
48
), odzrkadľuje stanovisko generálneho advokáta Ruiz-Jarabo Colomer, pokiaľ tvrdí, že Spoločenstvo nesmie ísť nad rámec toho, že bude od členských štátov žiadať, aby zakotvili určité trestné činy a stanovili za ne trestné sankcie, ktoré budú „účinné, primerané a budú mať odradzujúci účinok“ (
49
). Navyše takéto rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvo a členské štáty je v súlade s judikatúrou, ktorá existovala pred vydaním rozsudku vo veci C-176/03. (
50
)
110.
Je pravda, že na rozdiel od generálneho advokáta (
51
) sa Súdny dvor špecificky nevenoval požiadavke stanovenej v článku 5 ods. 1 zrušeného rámcového rozhodnutia, že najzávažnejšia trestná činnosť by mala byť trestaná odňatím slobody vrátane vyhostenia, a výslovne neuviedol, že takéto ustanovenia (týkajúce sa druhu sankcie) nemôže byť prijaté v rámci prvého piliera. Bolo by však nesprávne z toho vyvodzovať, že ustanovenie týkajúce sa druhu sankcie je skutočne možné prijať na tomto základe. Už zistenie Súdneho dvora, že rámcové rozhodnutie, ktoré pokladal za nedeliteľné, malo byť správne prijaté na základe článku 175 ES — keďže stanovovalo, že určité správanie, ktoré mimoriadne poškodzuje životné prostredie, sa má považovať za trestné, — bolo dôvodom na zrušenie rámcového rozhodnutia, ktoré nebolo bližšie preskúmané, pretože to nebolo potrebné. (
52
)
111.
Takéto rozdelenie právomocí, podľa ktorého Spoločenstvo môže vyžadovať ukladanie účinných a primeraných trestných sankcií s odradzujúcim účinkom, musí však ponechať vymedzenie ich druhu a výšky na členské štáty, má tiež tú výhodu, že je jednoznačné. Pochybujem, že by bolo možné ešte podrobnejšie rozlišovanie podľa toho, ako detailne môže Spoločenstvo vymedzovať sankcie. (
53
)
112.
Skrátka možno povedať, že podľa rozsudku vo veci C-176/03, ako ho chápem ja, zákonodarca Spoločenstva môže vždy, keď sú trestnoprávne opatrenia potrebné na zabezpečenie plnej efektivity práva Spoločenstva a majú zásadný význam v boji so závažnou trestnou činnosťou v konkrétnej oblasti, vyžadovať od členských štátov, aby penalizovali určité správanie a aby v tejto súvislosti prijali účinné a primerané sankcie, ktoré budú mať odradzujúci účinok.
113.
Táto právomoc Spoločenstvu umožňuje využiť v rámci právomocí a oblastí činnosti, ktoré sú mu zverené, celú škálu právnodonucovacích opatrení na podporu dodržiavania vlastného právneho poriadku. Ide preto o významný faktor vo vývoji práva Spoločenstva takpovediac k lex perfecta. Pritom existencia takejto právomoci nespochybňuje všeobecné pravidlo, že trestné právo hmotné a trestné právo procesné patria do právomoci členských štátov; a takisto podľa môjho názoru nezasahuje do vnútroštátnych trestnoprávnych systémov v takom rozsahu, žeby to mohlo neakceptovateľným spôsobom ovplyvniť ich koherenciu. (
54
)
114.
Netreba však zakrývať skutočnosť, že právomoc Spoločenstva vo vzťahu k trestnému právu, ako ju vymedzil Súdny dvor v rozsudku vo veci C-176/03, má pri bližšom skúmaní isté pojmové nedostatky, čo spôsobuje ťažkosti pri zisťovaní, či sú v konkrétnom prípade splnené podmienky pre výkon tejto právomoci, čoho dôkazom je aj prejednávaná vec.
115.
V prvom rade je kritérium efektivity z viacerých hľadísk nepresné na to, aby sa podľa neho preukazovala právomoc prijímať opatrenia súvisiace s trestným právom.
116.
Po prvé, vo všeobecnejšej rovine efektivita nie je záležitosť „buď — alebo“, je to otázka stupňa. Ťažkosť spočíva v identifikovaní požadovaného štandardu: Kedy nie sú normy v špecifickej oblasti dostatočne efektívne alebo „plne efektívne“, a teda potrebujú ako pomôcku využiť trestné právo?
117.
Po druhé, ako prispievajú trestné sankcie k efektivite práva? V kriminológii stále prebieha diskusia o tom, ako a v akých záležitostiach predstavujú trestné sankcie najlepší spôsob, ako efektívne zabezpečiť dodržiavanie práva. Asi je príliš zjednodušené domnievať sa, že trestné právo je za každých okolností vhodným liekom na nedostatočnú efektivitu.
118.
Po tretie, hoci odradzujúci účinok znamená, že medzi trestným právom a efektivitou musí byť vzájomný vzťah, efektivita v sebe nepojíma celú podstatu trestného práva. Ako som už vyššie naznačil, politické hľadiská, ktoré stoja za používaním trestných sankcií v konkrétnom spoločenstve, idú ďaleko nad rámec obyčajnej otázky účinného zabezpečenia dodržiavania práva.
119.
Je preto zrejmé, že otázky, či trestné opatrenia v konkrétnom prípade „majú zásadný význam“ v boji so závažnou trestnou činnosťou alebo či „sú potrebné“ na to, aby sa zabezpečila „plná efektivita“ noriem, si vyžadujú nielen „objektívne“ posúdenie vecnoprávneho základu alebo predmetnej oblasti činnosti, ale aj istú dávku uváženia. Z tohto hľadiska nebolo náhodné, že Súdny dvor odkázal na trestnoprávne opatrenia, ktoré zákonodarca Spoločenstva „považuje za potrebné“, a konštatoval, že „Rada zastávala názor, že trestné sankcie majú zásadný význam“ (
55
).
120.
Po druhé, nie je ideálne, že sa právomoc Spoločenstva v trestných veciach, tak ako bola načrtnutá, podľa zásady accessorium sequitur principale viaže na špecifické právomoci zverené Spoločenstvu — takže by sa vlastne mohla vnímať iba ako jeden aspekt danej politiky Spoločenstva –, zatiaľ čo z nej vyplývajúce dôsledky musia byť súčasne zosúladené s trestným právom členských štátov, ktoré sa zvyčajne považuje za samostatné právne odvetvie.
121.
Problematickým sa mi zdá byť najmä to, že podmienky prijímania opatrení súvisiacich s trestným právom v rámci piliera Spoločenstva, najmä legislatívny proces, závisia od toho, o akú oblasť činnosti Spoločenstva ide, a v závislosti od tohto sa menia.
122.
Z tých istých dôvodov sotva predstavuje dostatočný základ pre širší posun smerom k zabezpečeniu dodržiavania práva Spoločenstva prostriedkami trestného práva. Ak by sa v rámci Spoločenstva mala sledovať takáto politika, určite by bol žiaduci špecifický právny základ, ktorý by stanovil jednotný legislatívny postup.
C — Platnosť sporného rámcového rozhodnutia
123.
Hoci najdôležitejšími otázkami, ktoré boli nastolené v prejednávanom prípade, som sa zaoberal v predchádzajúcich bodoch, ešte treba posúdiť in concreto, či alebo v akom rozsahu mohli byť napadnuté ustanovenia rámcového rozhodnutia — majúc na pamäti najmä jeho cieľ a obsah (
56
) — správne prijaté na základe Zmluvy ES.
124.
Pokiaľ ide o cieľ rámcového rozhodnutia, z jeho nadpisu a odôvodnenia je zrejmé, že sa zameriava na aproximáciu legislatívy členských štátov na zabezpečenie dodržiavania práva proti znečisteniu pochádzajúcemu z lodí a v tomto ohľade má dopĺňať smernicu.
125.
Rámcové rozhodnutie sa preto podobne ako smernica (
57
) — špecificky na podporu politiky Spoločenstva v oblasti námornej bezpečnosti — usiluje o ochranu životného prostredia a potláčanie trestnej činnosti v oblasti životného prostredia (odôvodnenie č. 1 rámcového rozhodnutia).
126.
Ako som už uviedol vyššie, (
58
) Komisia zakladá žalobu v tejto veci na názore, že ustanovenia rámcového rozhodnutia mali byť rovnako ako smernica prijaté na základe článku 80 ods. 2 ES, pretože rozhodnutie sa týka námornej dopravy. S výnimkou trestnoprávneho aspektu ďalší účastníci konania a vedľajší účastníci konania v zásade ani nespochybnili toto stanovisko, ani netvrdili, že článok 175 ES o životnom prostredí by bol vhodným právnym základom pre smernicu alebo pre opatrenia stanovené v rámcovom rozhodnutí, ak by mali byť prijaté v rámci piliera Spoločenstva.
127.
Osobne sa tiež domnievam, že Komisia sa nemýli, keď tvrdí, že napriek environmentálnemu aspektu môžu byť ciele rámcového rozhodnutia splnené na základe článku 80 ods. 2 ES, ktorý sa týka námornej dopravy. Hoci znečistenie mora ako také je určite záležitosťou životného prostredia, znižovanie znečistenia alebo predchádzanie znečisťovaniu je súčasne dôležitou oblasťou činnosti Spoločenstva v námornej doprave. (
59
)
128.
V tejto súvislosti je vhodné poznamenať, že skutočnosť, že určité opatrenie Spoločenstva sleduje cieľ ochrany životného prostredia, automaticky neznamená, že toto opatrenie musí byť prijaté na základe článku 175 ES. Súdny dvor už v minulosti rozhodol, že hoci články 174 ES a 175 ES sú tu nato, aby Spoločenstvu zverili právomoc podnikať konkrétne kroky v záležitostiach životného prostredia, jeho právomoci podľa iných ustanovení Zmluvy tým nie sú dotknuté, aj keď opatrenia prijaté na ich základe sledujú súčasne aj niektorý z cieľov ochrany životného prostredia; navyše, keďže požiadavky ochrany životného prostredia sú nevyhnutnou súčasťou iných politík Spoločenstva, opatrenie Spoločenstva nemožno klasifikovať ako činnosť v záležitostiach životného prostredia len z dôvodu, že zohľadňuje tieto požiadavky. (
60
)
129.
Podľa môjho názoru opatrenia sledujúce ochranu životného prostredia, ktoré sa rovnako ako v prejednávanej veci špecificky týkajú znečistenia pochádzajúceho z lodí, sú súčasťou politiky námornej dopravy, pre ktorú článok 80 ods. 2 ES poskytuje osobitný právny základ. Preto súhlasím s Komisiou, že pre prijatie takýchto opatrení by bol primeraným právnym základom článok 80 ods. 2 ES, ktorý umožňuje prijatie pravidiel pre námornú dopravu, a nie článok 175 ES o životnom prostredí.
130.
Ak sa však vrátim k obsahu rámcového rozhodnutia, Komisia, podporovaná Parlamentom, dosť všeobecne tvrdí, že rámcové rozhodnutie mohlo byť ako celok prijaté na základe článku 80 ods. 2 ES.
131.
Ako je zjavné z predchádzajúcich úvah, tento názor nie je správny, pokiaľ ide o články 4 a 6 rámcového rozhodnutia, keďže tie trochu detailnejšie predpisujú — hoci sčasti vo forme rozpätia trestných sadzieb — druh a výšku sankcií, ktoré sa majú aplikovať. Prijímanie takýchto ustanovení, ako som naznačil vyššie, patrí do pôsobnosti hlavy VI Zmluvy o Európskej únii. Okrem toho tým, že články 7, 8 a 9 rámcového rozhodnutia upravujú stanovenie a koordináciu súdnej právomoci, mechanizmus výmeny informácií o spáchaní trestných činov a určovanie kontaktných miest, idú podľa môjho názoru nad rámec právomoci Spoločenstva — ako bola popísaná vyššie — vyžadovať od členským štátov zakotvenie trestnosti určitých druhov správania. Tieto ustanovenia boli preto správne prijaté formou rámcového rozhodnutia v oblasti policajnej a súdnej právomoci v trestných veciach. Napokon články 10 (Územná pôsobnosť), 11 (Implementácia) a 12 (Nadobudnutie účinnosti) majú čisto technickú povahu.
132.
Rámcové rozhodnutie však obsahuje niekoľko ustanovení, ktoré sa týkajú znakov skutkových podstát trestných činov, ktoré majú byť zakotvené, a zároveň požiadavky, aby za tieto trestné činy boli ukladané účinné a primerané trestné sankcie s odradzujúcim účinkom. Medzi tieto ustanovenia patria článok 2, článok 3, článok 4 ods. 1 o sankciách, keďže zaväzuje členské štáty, aby zabezpečili, že za trestné činy uvedené v predchádzajúcich článkoch sa budú ukladať účinné a primerané trestné sankcie s odradzujúcim účinkom; článok 5, podľa ktorého za tieto trestné činy môžu byť zodpovedné právnické osoby; a článok 6 ods. 1, keďže stanovuje, že týmto právnickým osobám možno ukladať účinné a primerané sankcie s odradzujúcim účinkom.
133.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť — ako sa pripomína v odôvodnení č. 1 smernice –, že politika Spoločenstva v oblasti námornej bezpečnosti, ktorá je jedným z aspektov námornej dopravy, sa zameriava na vysokú úroveň bezpečnosti a ochrany životného prostredia. Ako vyplýva z odôvodnení rámcového rozhodnutia, Rada po nehode tankera Prestige považovala za potrebné uložiť členským štátom povinnosť, aby zakotvili trestné sankcie na potláčanie trestnej činnosti v oblasti životného prostredia s cieľom zlepšiť bezpečnosť na mori. Vzhľadom na impulz, ktorým bolo silné znečistenie spôsobené stroskotaním tankeru Prestige, rámcové rozhodnutie by malo, ako uvádza jeho názov, posilniť trestnoprávny rámec pre vynútiteľnosť práva proti znečisteniu pochádzajúcemu z lodí.
134.
Navyše, ako sa uvádza v odôvodnení č. 2 smernice, značný počet lodí plaviacich sa vo vodách Spoločenstva každodenne porušuje pravidlá, ktoré platia v členských štátoch a sú založené na Dohovore Marpol 73/78, bez toho, aby boli prijaté nápravné opatrenia.
135.
Napokon zákonodarca Spoločenstva v smernici (odôvodnenia č. 4 a 5) výslovne uviedol, že opatrenia s odradzujúcim účinkom sú neoddeliteľnou súčasťou politiky Spoločenstva v oblasti námornej bezpečnosti a existuje potreba účinných a primeraných sankcií s odradzujúcim účinkom, aby sa dosiahla efektívna ochrana životného prostredia v danej oblasti.
136.
Na tomto pozadí je podľa môjho názoru možné sa domnievať, že prijímanie trestnoprávnych opatrení je z pohľadu zákonodarcu Spoločenstva potrebné na efektívnu ochranu životného prostredia, pokiaľ ide o znečistenie pochádzajúce z lodí, a že tieto opatrenia majú zásadný význam v boji so závažnou trestnou činnosťou v danej oblasti.
137.
Do pôsobnosti Spoločenstva preto patrí zaväzovať členské štáty, aby vyhlásili takéto činy za trestné a aby zakotvili účinné a primerané trestné sankcie s odradzujúcim účinkom.
138.
Z toho vyplýva, že články 2, 3 a 5 rámcového rozhodnutia, ako aj niektoré časti jeho článku 4 ods. 1 a článku 6 ods. 1 mohli byť riadne prijaté na základe článku 80 ods. 2 ES.
139.
Z uvedených dôvodov a vzhľadom na to, že rámcové rozhodnutie treba považovať za nedeliteľné, treba naň ako na celok podľa môjho názoru hľadieť tak, že bolo prijaté v rozpore s článkom 47 EÚ, a malo by byť preto zrušené.
VI — Návrh
140.
Vzhľadom na uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby:
1.
zrušil rámcové rozhodnutie Rady 2005/667/SVV z 12. júla 2005 na posilnenie trestnoprávneho rámca pre vynútiteľnosť práva proti znečisťovaniu mora z lodí;
2.
zaviazal Radu Európskej únie na náhradu trov konania;
3.
rozhodol, že vedľajší účastníci konania znášajú svoje vlastné trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 255, 2005, s. 164.
(
3
)	C-176/03, Zb. s. I-7879.
(
4
)	Ú. v. ES L 29, 2003, s. 55.
(
5
)	Oznámenie Komisie Európskemu parlamentu a Rade o dôsledkoch rozsudku Súdneho dvora z 13.9.2005 (C-176/03 Komisia/Rada) [KOM(2005) 583].
(
6
)	Uznesenie Európskeho parlamentu o dôsledkoch rozsudku Súdneho dvora Európskych spoločenstiev z 13. septembra 2005 (C-176/03 Komisia/Rada) [2006/2007(INI)].
(
7
)	Pozri zmenený a doplnený návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o trestnoprávnych opatreniach na zabezpečenie dodržiavania práv duševného vlastníctva [KOM(2006) 168, konečné znenie] a návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o ochrane životného prostredia prostredníctvom trestného práva [KOM(2007) 51, konečné znenie].
(
8
)	Ú. v. EÚ L 255, 2005, s. 11.
(
9
)	Článok 4 smernice s nadpisom „Porušenia“ stanovuje: „Členské štáty zabezpečia, aby sa vypúšťanie znečisťujúcich látok loďami do ktorejkoľvek z oblastí uvedených v článku 3 ods. 1 považovalo za porušenie, ak bolo spáchané úmyselne, z nepozornosti alebo závažnej nedbanlivosti. Tieto porušenia sa považujú za trestné činy za podmienok, ktoré sú ustanovené v rámcovom rozhodnutí 2005/667/SVV, ktorým sa dopĺňa táto smernica.“ Článok 5 smernice zakotvuje určité výnimky z článku 4.
(
10
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 42.
(
11
)	Rozsudok z 5. novembra 2002, Komisia/Nemecko, Zb. s. I-9855, bod 80.
(
12
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 49.
(
13
)	Druhé uvedené sa dosť odlišujú od prvej uvedenej metódy, najmä pokiaľ ide o povahu a účinok opatrení prijímaných na ich podporu a o používané právne nástroje (ktoré majú skôr medzinárodnoprávnu povahu a nemajú priamy účinok); tiež z hľadiska rozhodovacích postupov a úlohy, ktorú zohrávajú jednotlivé inštitúcie (Komisia nemá výlučné právo zákonodarnej iniciatívy a v zásade je tendencia prijímať legislatívu jednomyseľným rozhodnutím Rady, len s obmedzenou účasťou Európskeho parlamentu) a v neposlednom rade, pokiaľ ide o súdnu kontrolu (v prípade neprebratia rámcového rozhodnutia do vnútroštátneho právneho poriadku neexistuje možnosť podať žalobu pre nesplnenie povinnosti, ako je zakotvená v článku 226 ES, a právomoc Súdneho dvora rozhodovať v prejudiciálnom konaní je obmedzená). Niektoré zásady rozvinuté v kontexte práva Spoločenstva sa však môžu uplatniť aj v rámci druhého a tretieho piliera; pokiaľ ide o povinnosť jednotného výkladu pozri najmä rozsudok zo 16. júna 2005, Pupino, C-105/03, Zb. s. I-5285.
(
14
)	Pozri rozsudky z 12. mája 1998, Komisia/Rada, C-170/96, Zb. s. I-2763, bod 16, a z 13. septembra 2005, Komisia/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 39.
(
15
)	V tejto súvislosti pozri rozsudok C-176/03, už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 40.
(
16
)	V tejto súvislosti pozri najmä rozsudky z 31. marca 1971, Komisia/Rada, nazývaný. „AETR“, 22/70, Zb. s. 263, bod 31, a z 5. novembra 2002, Komisia/Nemecko, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, najmä body 108 až 110.
(
17
)	V tejto súvislosti bolo tiež odkázané na zásadu „kto môže viac, môže menej“.
(
18
)	Pozri rozsudok z 5. novembra 2002, Komisia/Nemecko, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 80.
(
19
)	Pozri v tomto zmysle už návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer 26. mája 2005; rozsudok z 13. septembra 2005, Komisia/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 72.
(
20
)	Tzv. „kritérium Engel“: Európsky súd pre ľudské práva, rozsudok z 8. júna 1976, Engel a i., časť A č. 22.
(
21
)	Európsky súd pre ľudské práva, rozsudok z 9. februára 1993, Welch, časť A č. 307.
(
22
)	V tejto súvislosti pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 27. októbra 1992, Nemecko/Komisia, C-240/90, Zb. s. I-5383, bod 11, a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saggio vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok zo 6. júla 2000, Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen C-356/97, Zb. s. I-5461, bod 50.
(
23
)	Rozsudok z 13. septembra 2005, Komisia/Rada, C-176/03, už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 47, ktorý odkazuje na rozsudok z 11. novembra 1981, Casati, 203/80, Zb. s. 2595, bod 27; a zo 16. júna 1998, Lemmens, C-226/97, Zb. s. I-3711, bod 19.
(
24
)	Pozri návrhy prednesené vo veci C-176/03, rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3, body 30 a nasl.
(
25
)	Rozsudok z 2. februára 1977, Amsterdam Bulb, 50/76, Zb. s. 137, body 32 a 33 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
26
)	V tejto súvislosti pozri rozsudok z 29. februára 1996, Skanavi a Chryssanthakopoulos, C-193/94, Zb. s. I-929, bod 36 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
27
)	Rozsudok z 11. novembra 2004, Niselli (C-457/02, Zb. s. I-10853), by mal byť tiež spomenutý ako príklad nepriameho vplyvu práva Spoločenstva — v danom prípade právnych predpisov Spoločenstva o odpade — na vnútroštátne trestné právo. Pokiaľ ide o hranice v tejto problematike, pozri rozsudok z 3. mája 2005, Berlusconi a i. (spojené veci C-387/02, C-391/02 a C-403/02, Zb. s. I-3565).
(
28
)	Pozri rozsudok z 21. septembra 1989, Komisia/Grécko, 68/88 Zb. s. 2965, body 23 a 24.
(
29
)	C-186/98, Zb. s. I-4883, bod 12.
(
30
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 47.
(
31
)	Bod 40.
(
32
)	Body 41 až 43.
(
33
)	Bod 45, s odkazom na rozsudok z 11. júna 1991, Komisia/Rada, nazývaný. „Dioxid titánu“, C-300/89, Zb. s. I-2867, bod 10, a z 19. septembra 2002, Huber, C-336/00, Zb. s. I-7699, bod 30.
(
34
)	Bod 46.
(
35
)	Bod 47.
(
36
)	Bod 48.
(
37
)	Pozri bod 76 vyššie.
(
38
)	Pozri najmä body 84 až 87 návrhov, rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3.
(
39
)	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 52.
(
40
)	Pozri v súvislosti s týmto uvažovaním rozsudok z 9. júla 1987, Nemecko/Komisia, spojené veci 281/85, 283/85 až 285/85 a 287/85, Zb. s. 3203, bod 28.
(
41
)	Pozri tiež dôraz kladený na záležitosti životného prostredia v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok 13. septembra 2006, Komisia/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 3, body 52 až 70.
(
42
)	Bod 41 rozsudku.
(
43
)	Pozri body 67 a nasl. vyššie.
(
44
)	Bod 48.
(
45
)	Bod 50.
(
46
)	Pozri body 83 až 87 návrhov, rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3.
(
47
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 13.
(
48
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 49.
(
49
)	Pozri body 83 až 85 návrhov, rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3.
(
50
)	Pozri bod 76 vyššie.
(
51
)	Pozri bod 94 návrhov, rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3.
(
52
)	Súdny dvor naopak rozhodol, že nie je potrebné preskúmať tvrdenie Komisie, že rámcové rozhodnutie je v každom prípade potrebné čiastočne zrušiť z dôvodu, že členským štátom ponecháva možnosť voľby. Pozri bod 54 rozsudku vo veci C-176/03, už citovaného v poznámke pod čiarou 3.
(
53
)	Napríklad určením druhu trestu, nie však jeho výšky, alebo vymedzením určitého rozpätia trestnej sadzby.
(
54
)	Možno však konštatovať, ako zdôraznila rakúska vláda, že porovnateľnú pomocnú právomoc poznajú niektoré federálne systémy, v ktorých sú štáty federácie oprávnené prijímať okrem iného aj opatrenia v oblasti trestného práva, ktoré sú potrebné na reguláciu určitých záležitostí v rámci ich kompetencie, napriek tomu, že trestné právo v zásade patrí do právomoci federálneho zákonodarcu.
(
55
)	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3, body 48 a 50 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
56
)	Pozri rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 45 a tam citovanú judikatúru.
(
57
)	Pozri najmä odôvodnenia č. 1 a 4.
(
58
)	Pozri body 65 a 66.
(
59
)	Pozri odôvodnenie č. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/59/ES z 27. novembra 2000 o prístavných zberných zariadeniach na lodný odpad a zvyšky nákladu (Ú. v. ES L 332, 2000, s. 81; Mim. vyd. 07/005, s. 358), ktorá bola tiež prijatá na základe článku 80 ods. 2 ES.
(
60
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. septembra 2002, Huber, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 33.