62023CJ0019
EUROOPA KOHTU OTSUS (suurkoda)
11. november 2025 (
*1
)
Sisukord
I. Õiguslik raamistik
A. EL toimimise leping
B. Vaidlustatud direktiiv
II. Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
III. Hagi
A. Esimese võimalusena esitatud nõue tühistada vaidlustatud direktiiv
1. Esimene väide, et rikutud on ELTL artikli 153 lõiget 5 ja kuritarvitatud aluslepingutega liidu seadusandjale antud pädevust
a) Poolte argumendid
b) Euroopa Kohtu hinnang
1) Vaidlustatud direktiivi eesmärk ja sisu
2) Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on rikutud „tasustamist“ puudutavat pädevuse erandit
i) Vaidlustatud direktiivi artikkel 4
ii) Vaidlustatud direktiivi artikkel 5
iii) Vaidlustatud direktiivi artikkel 6
3) Esimese väite teine osa, mille kohaselt on rikutud „ühinemisõigust“ puudutavat pädevuse erandit
2. Teine väide, mille kohaselt ei ole vaidlustatud direktiivi võimalik ELTL artikli 153 lõike 1 punkti b alusel vastu võtta
a) Poolte argumendid
b) Euroopa Kohtu hinnang
B. Teise võimalusena esitatud nõue tühistada vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt d ja/või artikli 4 lõige 2
IV. Kohtukulud
Tühistamishagi – Direktiiv (EL) 2022/2041 – Piisav miinimumpalk Euroopa Liidus – ELTL artikli 153 lõike 1 punkt b – ELTL artikli 153 lõike 2 punkt b – Liidule aluslepingutega antud pädevuse austamine – ELTL artikli 153 lõige 5 – Pädevuse erandid – „Tasustamine“ ja „ühinemisõigus“ – Liidu õiguse otsene sekkumine töötasu kindlaksmääramisse liidus ja ühinemisõigusesse – Osaline tühistamine – Artikli 5 lõige 1 osaliselt, lõige 2 ja lõike 3 lõpuosa
Kohtuasjas C‑19/23,
mille ese on ELTL artikli 263 alusel 18. jaanuaril 2023 esitatud tühistamishagi,
Taani Kuningriik, esindajad: M. Jespersen, J. F. Kronborg ja C. A.‑S. Maertens, hiljem M. Jespersen, C. A.‑S. Maertens ja A. Skovsø Clausen,
hageja,
keda toetab:
Rootsi Kuningriik, esindajad: H. Eklinder, H. Shev ja O. Simonsson, hiljem H. Eklinder ja O. Simonsson,
menetlusse astuja,
versus
Euroopa Parlament, esindajad: W. D. Kuzmienko, U. Spliid, A. Tamás ja L. Visaggio,
kostja,
keda toetavad:
Saksamaa Liitvabariik, esindajad: J. Möller ja A. Hoesch, hiljem J. Möller,
Kreeka Vabariik, esindajad: V. Baroutas ja M. Tassopoulou,
Hispaania Kuningriik, esindaja: A. Gavela Llopis,
Prantsuse Vabariik, esindajad: R. Bénard, J.‑L. Carré, B. Fodda ja T. Lechevallier, hiljem B. Fodda ja T. Lechevallier,
Luksemburgi Suurhertsogiriik, esindajad: A. Germeaux ja T. Schell, keda abistas avocate V. Verdanet,
Euroopa Komisjon, esindajad: B.‑R. Killmann ja C. Vang, hiljem B.‑R. Killmann,
menetlusse astujad,
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: A. F. Jensen, A. Norberg ja S. Scarpa Ferraglio, hiljem A. Norberg ja S. Scarpa Ferraglio,
kostja,
keda toetavad:
Belgia Kuningriik, esindajad: C. Pochet, A. Van Baelen ja L. Van den Broeck, hiljem C. Pochet,
Saksamaa Liitvabariik, esindajad: J. Möller ja A. Hoesch, hiljem J. Möller,
Kreeka Vabariik, esindajad: V. Baroutas ja M. Tassopoulou,
Hispaania Kuningriik, esindaja: A. Gavela Llopis,
Prantsuse Vabariik, esindajad: R. Bénard, J.‑L. Carré, B. Fodda ja T. Lechevallier, hiljem B. Fodda ja T. Lechevallier,
Luksemburgi Suurhertsogiriik, esindajad: A. Germeaux ja T. Schell, keda abistas avocate V. Verdanet,
Portugali Vabariik, esindajad: C. Alves, P. Barros da Costa, P. Estevão, S. Leite, A. Pimenta ja M. Sousa,
Euroopa Komisjon, esindajad: B.‑R. Killmann ja C. Vang, hiljem B.‑R. Killmann,
menetlusse astujad,
EUROOPA KOHUS (suurkoda),
koosseisus: president K. Lenaerts, asepresident T. von Danwitz, kodade presidendid F. Biltgen (ettekandja), K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, I. Ziemele, J. Passer ja O. Spineanu‑Matei, kohtunikud S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, M. Gavalec ja Z. Csehi,
kohtujurist: N. Emiliou,
kohtusekretär: ametnik M. Krausenboeck,
arvestades kirjalikku menetlust ja 17. septembri 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 14. jaanuari 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Taani Kuningriik palub oma hagis Euroopa Kohtul esimese võimalusena tühistada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. oktoobri 2022. aasta direktiiv (EL) 2022/2041, mis käsitleb piisavat miinimumpalka Euroopa Liidus (ELT 2022, L 275, lk 33; edaspidi „vaidlustatud direktiiv“), täies ulatuses ja teise võimalusena tühistada vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt d ja/või artikli 4 lõige 2.
I. Õiguslik raamistik
A. EL toimimise leping
2
EL toimimise lepingu kolmanda osa X jaotis „Sotsiaalpoliitika“ sisaldab artikleid 151–161.
3
ELTL artiklis 151 on sätestatud:
„Pidades silmas sotsiaalseid põhiõigusi, nagu need on määratletud 18. oktoobril 1961 Torinos allakirjutatud Euroopa sotsiaalhartas ja liidu 1989. aasta hartas töötajate sotsiaalsete põhiõiguste kohta [(edaspidi „sotsiaalõiguste harta“)], võtavad [Euroopa L]iit ja liikmesriigid oma eesmärgiks tööhõive edendamise ning parandatud elamis‑ ja töötingimused, et võimaldada nende ühtlustamist samal ajal jätkuva parandamisega, piisava sotsiaalkaitse, tööturu osapoolte dialoogi, inimressursside arendamise, pidades silmas kestvat kõrget tööhõivet ja tööturult väljatõrjumise tõkestamist.
Sel eesmärgil rakendavad liit ja liikmesriigid meetmeid, mis võtavad arvesse riigiti kehtivate tavade mitmekesisust, eriti lepinguliste suhete vallas, ja vajadust säilitada liidu majanduse konkurentsivõime.
Nad usuvad, et niisugune areng ei tulene ainult siseturu toimimisest, mis soodustab sotsiaalsüsteemide ühtlustamist, vaid ka aluslepingutega sätestatud menetlustest ning õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamisest.“
4
ELTL artikli 152 esimeses lõigus on sätestatud:
„Liit tunnustab ja edendab tööturu osapoolte rolli liidu tasandil, võttes arvesse siseriiklike süsteemide mitmekesisust; liit aitab kaasa tööturu osapoolte dialoogile, austades nende sõltumatust.“
5
ELTL artiklis 153 on ette nähtud:
„1.   Pidades silmas artikli 151 eesmärkide saavutamist, toetab ja täiendab liit liikmesriikide meetmeid järgmistes valdkondades:
[…]
b)
töötingimused;
[…]
f)
töötajate ja tööandjate huvide esindatus ja kollektiivne kaitse, sealhulgas ühine otsusetegemine, kui lõikest 5 ei tulene teisiti;
[…]
2.   Selleks võivad Euroopa Parlament ja [Euroopa Liidu N]õukogu:
[…]
b)
lõike 1 punktides a–i osutatud valdkondades direktiivide abil vastu võtta miinimumnõuded järkjärguliseks rakendamiseks, arvestades igas liikmesriigis kehtivaid tingimusi ja tehnilisi eeskirju. Sellistes direktiivides hoidutakse haldus‑, finants‑ ja õiguslike piirangute kehtestamisest viisil, mis pidurdaks väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete loomist ja arengut.
Euroopa Parlament ja nõukogu teevad otsuse seadusandliku tavamenetluse kohaselt pärast konsulteerimist [Euroopa Majandus‑ ja Sotsiaalkomitee (EMSK)] ning [Euroopa Regioonide Komiteega (RK)].
Lõike 1 punktides c, d, f ja g osutatud valdkondades teeb nõukogu otsuse seadusandliku erimenetluse kohaselt ühehäälselt pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendi ja nimetatud komiteedega.
[…]
5.   Käesoleva artikli sätteid ei kohaldata tasustamise, ühinemisõiguse, streigiõiguse ega töösuluõiguse suhtes.“
6
ELTL artikkel 156 on sõnastatud järgmiselt:
„Pidades silmas artikli 151 eesmärkide saavutamist ja ilma et see piiraks aluslepingute teiste sätete kohaldamist, edendab [Euroopa K]omisjon liikmesriikide koostööd ja hõlbustab nende meetmete kooskõlastamist kõigis käesoleva peatükiga hõlmatud sotsiaalpoliitika valdkondades, eriti küsimustes, mis käsitlevad:
[…]
–
ühinemisõigust ning tööandjate ja töötajate vahelisi kollektiivläbirääkimisi.
[…]“.
B. Vaidlustatud direktiiv
7
Vaidlustatud direktiiv võeti vastu ELTL artikli 153 lõike 2 punkti b alusel koostoimes ELTL artikli 153 lõike 1 punktiga b.
8
Direktiivi põhjendustes 3, 7, 8, 12, 16, 18, 19, 22, 24, 25, 28 ja 29 on märgitud:
„(3)
Euroopa Liidu põhiõiguste harta […] [(edaspidi „harta“)] artiklis 31 on sätestatud, et igal töötajal on õigus töötingimustele, mis on tema tervise, ohutuse ja väärikuse kohased. […]
[…]
(7)
Paremad elu‑ ja töötingimused, sealhulgas piisava miinimumpalga tõttu, toovad kasu liidu töötajatele ja ettevõtjatele, aga ka ühiskonnale ja majandusele üldisemalt, ning on õiglase, kaasava ja kestliku majanduskasvu saavutamise eeltingimus. Miinimumpalga kaitse katvuses ja piisavuses esinevate suurte erinevuste käsitlemine aitab suurendada õiglust liidu tööturul, vältida ja vähendada palkade ja sotsiaalset ebavõrdsust ning edendada majanduslikku ja sotsiaalset arengut ja ülespoole suunatud lähenemist. […]
(8)
Kui miinimumpalk on kas liikmesriigi õiguses või kollektiivläbirääkimistega kehtestatud piisaval tasemel, kaitseb see töötajate, eriti ebasoodsas olukorras olevate töötajate sissetulekut ning aitab tagada inimväärse elu vastavalt 1970. aasta Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni (ILO) konventsioonile nr 131 miinimumpalga kindlaksmääramise süsteemi loomise kohta. Miinimumpalk, mis tagab inimväärse elatustaseme ja võimaldab seega väärikalt elada, võib aidata vähendada vaesust riiklikul tasandil ning säilitada sisenõudlust ja ostujõudu, tugevdada töötamise stiimuleid, vähendada palkade ebavõrdsust, soolist palgalõhet ja palgavaesust ning piirata sissetulekute vähenemist majanduslanguse ajal.
[…]
(12)
Kuigi miinimumpalga kaitse on olemas kõigis liikmesriikides, tuleneb see mõnes liikmesriigis õigus‑ või haldusnormidest ja kollektiivlepingutest, samas kui teistes on see tagatud eranditult kollektiivlepingute alusel. Austada tuleks liikmesriikide erinevaid riiklikke traditsioone.
[…]
(16)
Kuigi jõulised kollektiivläbirääkimised eelkõige sektori või sektoriülesel tasandil aitavad tagada piisava miinimumpalga kaitse, on traditsioonilised kollektiivläbirääkimiste struktuurid viimastel aastakümnetel nõrgenenud […] Lisaks sattusid 2008. aasta finantskriisi järel mõnes liikmesriigis valdkondlikud ja sektoriülesed kollektiivläbirääkimised surve alla. Valdkondlikud ja sektoriülesed kollektiivläbirääkimised on siiski oluline tegur piisava miinimumpalga kaitse saavutamisel ning seetõttu tuleb neid edendada ja tugevdada.
[…]
(18)
Selleks et parandada liidus elu‑ ja töötingimusi ning ülespoole suunatud sotsiaalset lähenemist, kehtestatakse käesoleva direktiiviga liidu tasandil miinimumnõuded ja sätestatakse menetluslikud kohustused seadusjärgse miinimumpalga piisavuse tagamiseks ning parandatakse töötajate tegelikku juurdepääsu miinimumpalga kaitsele kas seadusjärgse miinimumpalgana, kui see on olemas, või kollektiivlepingutes kehtestatud palgana, nagu on määratletud käesolevas direktiivis. Käesoleva direktiiviga edendatakse ka kollektiivläbirääkimisi palgakujunduse üle.
(19)
[ELTL] artikli 153 lõike 5 kohaselt ei ole käesoleva direktiivi eesmärk miinimumpalga taseme ühtlustamine kogu liidus ega miinimumpalga kehtestamise ühtse mehhanismi kehtestamine. See ei piira liikmesriikide vabadust kehtestada seadusjärgne miinimumpalk või soodustada juurdepääsu kollektiivlepinguga ette nähtud miinimumpalga kaitsele, kooskõlas iga liikmesriigi õiguse ja tavadega ning austades täielikult riikide pädevust ja sotsiaalpartnerite õigust lepinguid sõlmida. Käesoleva direktiiviga ei kohustata liikmesriike, kus palgakujundus on tagatud üksnes kollektiivlepingutega, kehtestama seadusjärgset miinimumpalka ega tunnistama kollektiivlepinguid üldkohaldatavaks, samuti ei tohiks käesolevat direktiivi selliselt tõlgendada. Käesoleva direktiiviga ei kehtestata palgataset, mis kuulub sotsiaalpartnerite õiguse hulka sõlmida kokkuleppeid riiklikul tasandil ja liikmesriigi asjaomasesse pädevusse.
[…]
(22)
Hästi toimivad kollektiivläbirääkimised palgakujunduse üle on oluline vahend, mille abil tagada, et töötajad oleksid kaitstud piisava miinimumpalga kaudu, pakkudes seeläbi inimväärset elatustaset. Liikmesriikides, kus on kehtestatud seadusjärgne miinimumpalk, toetavad kollektiivläbirääkimised üldisi palgasuundumusi ja aitavad seega parandada miinimumpalga piisavust ning töötajate elu‑ ja töötingimusi. Liikmesriikides, kus miinimumpalga kaitse on tagatud üksnes kollektiivläbirääkimistega, määravad miinimumpalga taseme ja kaitstud töötajate osakaalu otseselt kollektiivläbirääkimiste süsteemi toimimine ja kollektiivläbirääkimistega hõlmatus. Jõulised ja hästi toimivad kollektiivläbirääkimised koos ulatusliku sektoripõhiste või sektoriüleste kollektiivlepingutega hõlmatusega suurendavad miinimumpalga piisavust ja katvust.
[…]
(24)
Arvestades, et kollektiivläbirääkimistega hõlmatus väheneb, on oluline, et liikmesriigid edendaksid kollektiivläbirääkimiste pidamist, lihtsustaksid kollektiivläbirääkimiste õiguse kasutamist palgakujundusel ja tõhustaksid seeläbi kollektiivlepingutega kehtestatud palgakujundust, et parandada töötajate miinimumpalga kaitset. Liikmesriigid on ratifitseerinud [San Franciscos 9. juulil 1948 vastu võetud] ILO […] ühinemisvabaduse ja organiseerumisõiguse kaitse konventsiooni nr 87 ning [Genfis 1. juulil 1949 vastu võetud] ILO […] organiseerumisõiguse ja kollektiivse läbirääkimisõiguse kaitse konventsiooni nr 98. Kollektiivläbirääkimiste õigust tunnustatakse nimetatud ILO konventsioonides, [Genfis 27. juunil 1978 vastu võetud] ILO […] konventsioonis nr 151 töösuhete kohta (avalikud teenused) ja [Genfis 19. juunil 1981 vastu võetud] ILO konventsioonis nr 154 kollektiivläbirääkimiste kohta, samuti [Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa] inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis ning sotsiaalhartas. [H]arta artiklitega 12 ja 28 tagatakse vastavalt kogunemis‑ ja ühinemisvabadus ning kollektiivläbirääkimiste ja kollektiivse tegutsemise õigus. [H]arta preambuli kohaselt kinnitab […] harta kõnealuseid õigusi, kuna need tulenevad eelkõige [Euroopa] inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonist ning liidu ja Euroopa Nõukogu poolt vastu võetud sotsiaalhartadest. Liikmesriigid peaksid võtma asjakohasel juhul ning kooskõlas riigisisese õiguse ja tavadega meetmeid, mis edendavad kollektiivläbirääkimisi palgakujunduse üle. Sellised meetmed võivad muu hulgas hõlmata meetmeid, mis lihtsustavad ametiühingute esindajate juurdepääsu töötajatele.
(25)
Liikmesriikides, kus kollektiivläbirääkimistega hõlmatus on kõrge, on madalapalgaliste töötajate osakaal väike ja miinimumpalk kõrge. […] Iga liikmesriik, kus kollektiivläbirääkimistega hõlmatus jääb alla 80% künnise, peaks looma raamistiku kollektiivläbirääkimisi soodustavate tingimuste loomiseks ning koostama tegevuskava kollektiivläbirääkimiste edendamiseks, et suurendada järk‑järgult kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse määra. Selleks et austada sotsiaalpartnerite autonoomiat, mis hõlmab nende õigust kollektiivläbirääkimistele ja mis välistab igasuguse kohustuse sõlmida kollektiivlepinguid, tuleks kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse 80% künnist käsitada üksnes näitajana, mis toob kaasa kohustuse koostada tegevuskava.
[…] Liikmesriikide kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse määrad erinevad märkimisväärselt mitmete tegurite tõttu, sealhulgas riiklikud traditsioonid ja tavad ning ajalooline taust. Seda tuleks arvesse võtta, kui analüüsitakse edusamme suurema kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse saavutamisel, eelkõige seoses käesolevas direktiivis ette nähtud tegevuskavaga.
[…]
(28)
Miinimumpalka peetakse piisavaks, kui see on õiglane võrreldes palgajaotusega asjaomases liikmesriigis ja kui see tagab täistööajaga töölepinguga töötajatele inimväärse elatustaseme. Liikmesriigid määravad kindlaks seadusjärgse miinimumpalga piisavuse ja hindavad seda, võttes arvesse oma riiklikke sotsiaalmajanduslikke tingimusi, sealhulgas tööhõive kasvu, konkurentsivõimet ning piirkondlikke ja valdkondlikke suundumusi. Selle kindlaksmääramiseks peaksid liikmesriigid võtma arvesse ostujõudu, pikaajalisi riiklikku tootlikkuse tasemeid ja arengut, samuti palgatasemete jaotust ja palgakasvu.
[…]
(29)
Ilma et see piiraks liikmesriikide pädevust kehtestada seadusjärgne miinimumpalk ning lubada erandeid ja mahaarvamisi, on oluline vältida erandite ja mahaarvamiste laialdast kasutamist, kuna need võivad avaldada negatiivset mõju miinimumpalga piisavusele. […]“.
9
Vaidlustatud direktiivis on neli peatükki. Direktiivi I peatüki „Üldsätted“ moodustavad artiklid 1–4. Direktiivi II peatükk „Seadusjärgne miinimumpalk“ sisaldab artikleid 5–8. Direktiivi III peatükk „Horisontaalsed sätted“ hõlmab artikleid 9–13. Direktiivi IV peatüki „Lõppsätted“ moodustavad artiklid 14–19.
10
Vaidlustatud direktiivi artikli 1 „Reguleerimisese“ lõigetes 1–4 on ette nähtud:
„1.   Selleks et parandada liidus töötajate elu‑ ja töötingimusi, eelkõige miinimumpalga piisavust, ning aidata kaasa ülespoole suunatud sotsiaalsele lähenemisele ja vähendada palkade ebavõrdsust, nähakse käesoleva direktiiviga ette raamistik:
a)
seadusjärgse miinimumpalga piisavuseks, eesmärgiga saavutada inimväärsed elu‑ ja töötingimused;
b)
palgakujundust käsitlevate kollektiivläbirääkimiste edendamiseks;
c)
töötajate tegeliku juurdepääsu soodustamiseks miinimumpalga kaitse õigustele, kui see on ette nähtud liikmesriigi õiguse ja/või kollektiivlepingutega.
2.   Käesolev direktiiv ei piira sotsiaalpartnerite tegevusvabaduse täielikku austamist ega nende õigust pidada läbirääkimisi kollektiivlepingute üle ja neid sõlmida.
3.   Kooskõlas [ELTL] artikli 153 lõikega 5 ei piira käesolev direktiiv liikmesriikide pädevust kehtestada miinimumpalga tase ega liikmesriikide valikuvõimalust kehtestada seadusjärgne miinimumpalk või soodustada juurdepääsu kollektiivlepingutega ette nähtud miinimumpalga kaitsele või teha mõlemat.
4.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse täielikus kooskõlas kollektiivläbirääkimiste õigusega. Ühtegi käesoleva direktiivi sätet ei tõlgendata nii, nagu kohustataks sellega liikmesriiki:
a)
kehtestama seadusjärgset miinimumpalka, kui palgakujundus on tagatud üksnes kollektiivlepingutega, või
b)
tunnistama mis tahes kollektiivlepingut üldkohaldatavaks.“
11
Direktiivi artiklis 2 „Kohaldamisala“ on ette nähtud, et direktiivi „kohaldatakse kõikide liidu töötajate suhtes, kellel on liikmesriigis kehtiva õiguse, kollektiivlepingu või tava kohaselt määratletud tööleping või ‑suhe, võttes arvesse Euroopa […] Kohtu kohtupraktikat“.
12
Direktiivi artikkel 3 „Mõisted“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„miinimumpalk“ – õigusaktide või kollektiivlepingutega sätestatud minimaalne tasu, mida tööandja, sealhulgas avalikus sektoris, on kohustatud töötajatele maksma teatava ajavahemiku jooksul tehtud töö eest;
2)
„seadusjärgne miinimumpalk“ – seadusega või muude siduvate õigusnormidega kehtestatud miinimumpalk, välja arvatud miinimumpalk, mis on kehtestatud üldkohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingutega, ilma et lepinguid üldkohaldatavaks tunnistaval asutusel oleks kohaldatavate sätete sisu suhtes mingit kaalutlusõigust;
3)
„kollektiivläbirääkimised“ – kõik läbirääkimised, mis toimuvad liikmesriigi õiguse ja tavade kohaselt ühelt poolt tööandja, tööandjate rühma või ühe või mitme tööandjate organisatsiooni ja teiselt poolt ühe või mitme ametiühingu vahel töötingimuste ja töölepingutingimuste kindlaksmääramiseks;
4)
„kollektiivleping“ – kirjalik kokkulepe töötingimusi ja töölepingutingimusi käsitlevate sätete kohta, mille on sõlminud sotsiaalpartnerid, kellel on liikmesriigi õiguse ja tavade kohaselt õigus pidada läbirääkimisi töötajate ja tööandjate nimel, kaasa arvatud üldkohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingud;
5)
„kollektiivläbirääkimistega hõlmatus“ – nende töötajate osakaal riigis, kelle suhtes kollektiivlepingut kohaldatakse, mille arvutamisel jagatakse kollektiivlepingutega hõlmatud töötajate arv töötajate arvuga, kelle töötingimusi võib reguleerida kollektiivlepingutega kooskõlas liikmesriigi õiguse ja tavadega.“
13
Direktiivi artiklis 4 „Palgakujundust käsitlevate kollektiivläbirääkimiste edendamine“ on ette nähtud:
„1.   Kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse suurendamiseks ja kollektiivläbirääkimiste õiguse kasutamise hõlbustamiseks palgakujunduses teevad liikmesriigid sotsiaalpartnereid kaasates kooskõlas liikmesriigi õiguse ja tavadega järgmist:
[…]
c)
võtavad asjakohasel juhul meetmeid, et kaitsta kollektiivläbirääkimiste õiguse kasutamist palgakujundamisel ning kaitsta töötajaid ja ametiühingute esindajaid tegude eest, millega diskrimineeritakse neid seoses nende tööga põhjusel, et nad osalevad või soovivad osaleda palgakujundust käsitlevatel kollektiivläbirääkimistel;
d)
võtavad palgakujundust käsitlevate kollektiivläbirääkimiste edendamiseks asjakohasel juhul meetmeid, et kaitsta kollektiivläbirääkimistes osalevaid või osaleda soovivaid ametiühinguid ja tööandjate organisatsioone üksteise või oma esindajate või liikmete vastastikuse sekkumise eest nende asutamisse, toimimisse või haldamisse.
2.   Lisaks kehtestab iga liikmesriik, kus kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse määr on väiksem kui 80%, raamistiku kollektiivläbirääkimisi soodustavate tingimuste loomiseks, kas seadusega pärast sotsiaalpartneritega konsulteerimist või nendega kokkuleppel. Need liikmesriigid töötavad välja ka tegevuskava kollektiivläbirääkimiste edendamiseks pärast sotsiaalpartneritega konsulteerimist või nendega kokkuleppel või sotsiaalpartnerite ühise taotluse alusel vastavalt nendevahelisele kokkuleppele. Tegevuskavas esitatakse selge ajakava ja konkreetsed meetmed kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse järkjärguliseks suurendamiseks, austades täielikult sotsiaalpartnerite autonoomiat. Liikmesriigid vaatavad tegevuskava korrapäraselt läbi ja ajakohastavad seda vajaduse korral pärast sotsiaalpartneritega konsulteerimist või nendega kokkuleppel või sotsiaalpartnerite ühise taotluse alusel vastavalt nendevahelisele kokkuleppele. Igal juhul vaadatakse selline tegevuskava läbi vähemalt iga viie aasta järel. Tegevuskava ja selle ajakohastamine avalikustatakse ja sellest teatatakse komisjonile.“
14
Direktiivi artikkel 5 „Piisava seadusjärgse miinimumpalga kehtestamise menetlus“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid, kus on kehtestatud seadusjärgne miinimumpalk, võtavad kasutusele vajalikud menetlused seadusjärgse miinimumpalga kehtestamiseks ja ajakohastamiseks. Miinimumpalga sellisel kehtestamisel ja ajakohastamisel juhindutakse kriteeriumidest, mis on ette nähtud selle piisavusele kaasa aitamiseks, eesmärgiga saavutada inimväärne elatustase, vähendada palgavaesust, edendada sotsiaalset ühtekuuluvust ja ülespoole suunatud sotsiaalset lähenemist ning vähendada soolist palgalõhet. Liikmesriigid määratlevad need kriteeriumid kooskõlas riiklike tavadega asjakohases riigisiseses õiguses, oma pädevate asutuste otsustes või kolmepoolsetes kokkulepetes. Kriteeriumid määratletakse selgelt. Liikmesriigid võivad otsustada selliste kriteeriumide, sealhulgas lõikes 2 viidatud elementide suhtelise osakaalu üle, võttes arvesse oma sotsiaal‑majanduslikke tingimusi.
2.   Lõikes 1 osutatud riigisisesed kriteeriumid hõlmavad vähemalt järgmisi elemente:
a)
seadusjärgse miinimumpalga ostujõud, võttes arvesse elukallidust;
b)
palkade üldine tase ja nende jaotus;
c)
palkade kasvumäär;
d)
pikaajaline riiklik tootlikkuse tase ja selle areng.
3.   Ilma et see piiraks käesolevas artiklis sätestatud kohustusi, võivad liikmesriigid lisaks kasutada seadusjärgse miinimumpalga indekseerimiseks automaatset mehhanismi, mis põhineb asjakohastel kriteeriumidel ning on kooskõlas liikmesriigi õiguse ja tavadega, tingimusel et selle mehhanismi kohaldamine ei too kaasa seadusjärgse miinimumpalga vähenemist.
4.   Liikmesriigid kasutavad seadusjärgse miinimumpalga piisavuse hindamisel soovituslikke võrdlusväärtusi. Selleks võivad nad kasutada rahvusvahelisel tasandil tavaliselt kasutatavaid soovituslikke võrdlusväärtusi, nagu 60% brutomediaanpalgast ja 50% keskmisest brutopalgast, ja/või riigisisesel tasandil kasutatavaid soovituslikke võrdlusväärtusi.
5.   Liikmesriigid tagavad, et seadusjärgset miinimumpalka ajakohastatakse korrapäraselt ja õigeaegselt vähemalt iga kahe aasta järel või, nende liikmesriikide puhul, kes kasutavad lõikes 3 osutatud automaatset indekseerimismehhanismi, vähemalt iga nelja aasta järel.
6.   Iga liikmesriik nimetab või loob ühe või mitu nõuandvat organit, kes nõustavad pädevaid asutusi seadusjärgse miinimumpalgaga seotud küsimustes, ja võimaldab selliste organite toimimise.“
15
Vaidlustatud direktiivi artiklis 6 „Erandid ja mahaarvamised“ on sätestatud:
„1.   Kui liikmesriigid näevad teatavatele töötajate rühmadele ette erinevad seadusjärgse miinimumpalga määrad või mahaarvamised, millega vähendatakse makstavat tasu asjakohasest seadusjärgsest miinimumpalgast madalama tasemeni, tagavad nad, et nende erandite ja mahaarvamiste puhul austatakse mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtet, viimase puhul ka õiguspärase eesmärgi taotlemist.
2.   Ühtki käesoleva direktiivi sätet ei tõlgendata nii, nagu sellega kohustataks liikmesriike kehtestama seadusjärgse miinimumpalga erandeid või mahaarvamisi.“
16
Direktiivi artiklite 7 ja 8 pealkirjad on vastavalt „Sotsiaalpartnerite kaasamine seadusjärgse miinimumpalga kujundamisse ja ajakohastamisse“ ning „Töötajate tegelik juurdepääs seadusjärgsele miinimumpalgale“.
17
Direktiivi artiklite 9–11 pealkirjad on vastavalt „Riigihanked“, „Seire ja andmete kogumine“ ning „Miinimumpalga kaitset käsitlev teave“.
18
Direktiivi artiklis 12 „Õigus õiguskaitsele ja kaitsele ebasoodsa kohtlemise või ebasoodsate tagajärgede eest“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, ilma et see piiraks kohaldataval juhul kollektiivlepingutes ette nähtud konkreetsete õiguskaitse ja vaidluste lahendamise vormide kasutamist, et töötajatel, sealhulgas neil, kelle töösuhe on lõppenud, on juurdepääs tõhusale, õigeaegsele ja erapooletule vaidluste lahendamisele ning õiguskaitsele, kui õigusi rikutakse seoses seadusjärgse miinimumpalga või seoses miinimumpalga kaitsega, kui need õigused on ette nähtud riigisiseses õiguses või kollektiivlepingutega.
2.   Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et kaitsta töötajaid ja töötajate esindajaid, sealhulgas neid, kes on ametiühingute liikmed või esindajad, tööandjapoolse ebasoodsa kohtlemise ning ebasoodsate tagajärgede eest, mis tulenevad tööandjale esitatud kaebusest või menetlusest, mille eesmärk on tagada, et rikkumiste korral järgitaks miinimumpalga kaitsega seotud õigusi, kui need õigused on ette nähtud riigisiseses õiguses või kollektiivlepingutega.“
19
Direktiivi artiklis 13 „Karistused“ on ette nähtud:
„Liikmesriigid kehtestavad sätted karistuste kohta, mida kohaldatakse käesoleva direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate õiguste ja kohustuste rikkumise korral, kui need õigused ja kohustused on ette nähtud riigisiseses õiguses või kollektiivlepingutega. Liikmesriikides, kus ei ole seadusjärgset miinimumpalka, võivad kõnealused sätted sisaldada hüvitisi ja/või leppetrahve või piirduda viitega hüvitisele ja/või leppetrahvidele, mis on kohaldataval juhul ette nähtud kollektiivlepingute täitmise tagamise reeglitega. Kehtestatud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“
20
Direktiivi artikli 16 „Kaitse taseme säilitamine ja soodsamad sätted“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolev direktiiv ei anna piisavat alust töötajatele liikmesriigis juba ette nähtud kaitse üldise taseme alandamiseks, eelkõige miinimumpalga alandamiseks või kaotamiseks.“
II. Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
21
Taani Kuningriik palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud direktiiv;
–
teise võimalusena tühistada vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt d ja/või artikli 4 lõige 2 ning
–
mõista kohtukulud välja parlamendilt ja nõukogult.
22
Parlament palub Euroopa Kohtul:
–
jätta hagi rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja Taani Kuningriigilt.
23
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta esimese võimalusena esitatud nõue põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
jätta teise võimalusena esitatud nõue vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning
–
mõista kohtukulud välja Taani Kuningriigilt.
24
Euroopa Kohtu presidendi 26. aprilli ja 25. mai 2023. aasta otsustega anti vastavalt Belgia Kuningriigile ja Portugali Vabariigile luba astuda menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.
25
Euroopa Kohtu presidendi 8. ja 26. mai ning 5. ja 7. juuni 2023. aasta otsustega anti vastavalt komisjonile, Hispaania Kuningriigile, Saksamaa Liitvabariigile, Kreeka Vabariigile, Luksemburgi Suurhertsogiriigile ja Prantsuse Vabariigile luba astuda menetlusse parlamendi ja nõukogu nõuete toetuseks.
26
Euroopa Kohtu presidendi 26. mai 2023. aasta otsusega anti Rootsi Kuningriigile luba astuda menetlusse Taani Kuningriigi nõuete toetuseks.
III. Hagi
27
Taani Kuningriik, keda toetab Rootsi Kuningriik, palub oma hagis esimese võimalusena tühistada vaidlustatud direktiiv täies ulatuses ja teise võimalusena tühistada direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt d ja/või artikli 4 lõige 2.
28
Esimese võimalusena esitatud nõude põhjendamiseks esitab Taani Kuningriik kaks väidet, millest esimese kohaselt on rikutud ELTL artikli 153 lõiget 5 ja kuritarvitatud liidu seadusandjale aluslepingutega antud pädevust ning teise kohaselt ei ole vaidlustatud direktiivi võimalik ELTL artikli 153 lõike 1 punkti b alusel vastu võtta, sest direktiivil on mitu eri eesmärki.
29
Teise võimalusena esitatud nõude põhjendamiseks esitab Taani Kuningriik üheainsa väite, mille kohaselt rikkusid parlament ja nõukogu vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti d ja lõike 2 vastuvõtmisega pädevuse andmise põhimõtet ja ELTL artikli 153 lõiget 5.
A. Esimese võimalusena esitatud nõue tühistada vaidlustatud direktiiv
1.
Esimene väide, et rikutud on ELTL artikli 153 lõiget 5 ja kuritarvitatud aluslepingutega liidu seadusandjale antud pädevust
a)
Poolte argumendid
30
Esimese väite esimeses osas väidab Taani Kuningriik, et arvestades vaidlustatud direktiivi eset, sellega ette nähtud raamistikku ja direktiivi tagajärgi koos vaadelduna, toob vaidlustatud direktiiv kaasa liidu õiguse otsese sekkumise töötasu kindlaksmääramisse liikmesriikides, millega rikutakse ELTL artikli 153 lõiget 5 ja selles artiklis ette nähtud pädevuse jaotust liidu ja liikmesriikide vahel.
31
Esiteks on vaidlustatud direktiivi ese miinimumtöötasu. Ent Euroopa Kohtu praktika kohaselt on miinimumtöötasu ELTL artikli 153 lõikes 5 kesksel kohal. Teiseks peavad liikmesriigid vastavalt direktiiviga kehtestatud raamistikule rakendama erinevaid menetlusi ja võtma erinevaid meetmeid, mille otsene eesmärk on mõjutada miinimumpalka liidus ja tagada seeläbi selle piisavus. Kolmandaks on direktiivi eesmärk ilmselgelt mõjutada palgataset liikmesriikides, mis viib palgataseme tõusuni.
32
Seda analüüsi toetab mitu sätet.
33
Nimelt nähtub vaidlustatud direktiivi artikli 1 lõikest 1, et direktiivi eesmärk on parandada liidus elu‑ ja töötingimusi, eelkõige miinimumpalga piisavust töötajate jaoks. See aga tähendab, et direktiivi sätted mõjutavad palgataset liikmesriikides ja toovad kaasa palgakasvu, mis on ka komisjoni soov. Selle mõju tagamiseks sisaldab kõnealuses sättes viidatud raamistik ühelt poolt direktiivi artiklis 4 ette nähtud meetmeid kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse suurendamiseks ja teiselt poolt direktiivi artiklites 5 ja 6 ette nähtud meetmeid piisava seadusjärgse miinimumpalga kehtestamise tagamiseks.
34
Esiteks näeb vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõige 1 ette nii „programmilistele deklaratsioonidele“ sarnanevad meetmed kui ka meetmete võtmise liikmesriikide poolt.
35
Lisaks kohustab vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõige 2 liikmesriike, kus kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse määr on väiksem kui 80%, kehtestama raamistiku kollektiivläbirääkimisi soodustavate tingimuste loomiseks, kas seadusega või kokkuleppel sotsiaalpartneritega, ning töötama välja tegevuskava kollektiivläbirääkimiste edendamiseks. Selline raamistik kollektiivläbirääkimisi „soodustavate tingimuste“ loomiseks peab olema liikmesriigis vähemalt asjaomastele partneritele õiguslikult siduv.
36
Kui kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse määr langeb liikmesriigis 80% künnisest allapoole, võib see mõjutada sotsiaalpartnerite suhtes praegu kohaldatavat õiguslikku raamistikku kollektiivläbirääkimiste pidamiseks, eelkõige töötasu küsimustes. Liikmesriikidel, kus kollektiivläbirääkimistega hõlmatus on sellest künnisest madalam, tuleb võtta meetmeid ja koostada tegevuskava kollektiivläbirääkimiste tõhusaks edendamiseks. Need liikmesriigid peavad seega sekkuma valdkondadesse, mis kuuluvad nagu Taanis sotsiaalpartnerite pädevusse.
37
Vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõige 2 toob seega kaasa liidu õiguse otsese sekkumise „Taani mudeli põhiolemusse“, mille järgi on läbirääkimiste pidamine ja palgataseme täiesti autonoomselt kindlaksmääramine üksnes sotsiaalpartnerite pädevuses.
38
Teiseks kätkeb vaidlustatud direktiivi artikkel 5, millega kehtestatakse piisava seadusjärgse miinimumpalga kehtestamise menetlus, endas tegelikult liidu õiguse sekkumist töötasu kindlaksmääramisse liikmesriikides, ehkki „inimväärse elatustaseme“ saavutamist võimaldava seadusjärgse miinimumpalga „piisavus“ on määratluse poolest ebamäärane ja see artikkel ei näe ette konkreetset taset, millest allapoole jäävat seadusjärgset miinimumpalka võib pidada ebapiisavaks.
39
Vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama seadusjärgse miinimumpalga kindlaksmääramiseks ja ajakohastamiseks vajalikud menetlused, juhindudes õiguslikult siduvatest kriteeriumidest, sealhulgas selle artikli lõike 2 punktides a–d sätestatud kriteeriumidest. Nende elementide ulatust arvestades ei pruugi direktiivi artikkel 5 jätta liikmesriikidele reaalset vabadust kehtestada täiendavaid kriteeriume, samas kui neil on vabadus otsustada kehtestatud kriteeriumide suhtelise osakaalu üle. Asjaolu, et liikmesriigid on kohustatud seadusjärgse miinimumpalga kindlaksmääramisel ja ajakohastamisel võtma arvesse ka direktiivi artikli 5 lõikes 2 sätestatud kriteeriume, toob igal juhul kaasa liidu õiguse sekkumise töötasu kindlaksmääramisse liikmesriikides. Seda analüüsi kinnitab ka direktiivi artikli 5 lõige 3, mis keelab kasutada indekseerimiseks automaatset mehhanismi, mis tooks kaasa „seadusjärgse palga vähenemise“, ja direktiivi artikli 5 lõige 5, mille kohaselt tuleks seadusjärgset miinimumpalka vastavalt olukorrale vähemalt iga kahe või nelja aasta järel korrapäraselt ja õigeaegselt ajakohastada.
40
Sellest järeldub, et vaidlustatud direktiivi artikkel 5 teeb tegelikult kohustuslikuks kohaldada miinimumkriteeriume ja kasutada soovituslikke võrdlusväärtusi, mis on otseselt seotud seadusjärgse miinimumpalgaga liikmesriikides ja mille otsene eesmärk on avaldada palgatasemele kasvavat mõju.
41
Kolmandaks piirab vaidlustatud direktiivi artikli 6 sisu liikmesriikide võimalust näha ette seadusjärgse miinimumpalga suhtes kohaldatavaid erandeid ja mahaarvamisi, mis annab tunnistust sellest, et piiratakse tõsiselt liikmesriikide autonoomiat seadusjärgse miinimumpalga kindlaksmääramisel ja seega sekkutakse otse töötasu kindlaksmääramisse. Liikmesriigid, kes on kehtestanud seadusjärgse miinimumpalga ja soovivad teatavatele töötajate rühmadele ette näha erinevad palgamäärad, peavad järgima proportsionaalsuse põhimõtet ja põhjendama sellist diferentseerimist „õiguspärase eesmärgiga“.
42
Seetõttu on vaidlustatud direktiivi artiklitega 4–6 kehtestatud üldine raamistik otseselt ja vahetult seotud tasustamisega, millega rikutakse ELTL artikli 153 lõiget 5.
43
Taani Kuningriik väidab samuti, et Euroopa Kohtu praktika ELTL artikli 153 lõike 5 tõlgendamise kohta ei ole määrav hindamaks, kas vaidlustatud direktiiv toob kaasa liidu õiguse otsese sekkumise töötasu kindlaksmääramisse liikmesriikides.
44
Esimese väite teises osas väidab Taani Kuningriik, et vaidlustatud direktiiv reguleerib mõiste „ühinemisõigus“ alla kuuluvaid valdkondi, eirates seega ühinemisõigust puudutavat pädevuse erandit ELTL artikli 153 lõikes 5.
45
Taani Kuningriik väidab, et ELTL artikli 153 lõike 5 eesmärk on kaitsta sotsiaalpartnerite lepingulist autonoomiat võimalike sekkumiste eest. Ühinemisõigusega seotud meetmeid saab seega ELTL artikli 153 lõike 1 alusel võtta vaid niivõrd, kuivõrd see ei mõjuta otseselt ühinemisõigust reguleerivat riigisisest õigust. Arvestades artikli 153 lõikes 5 nimetatud mõistele „ühinemisõigus“ eelkõige sotsiaalõiguste hartas antud tähendust, tuleb seda mõistet tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas iga töötaja ja iga tööandja õigust liituda või mitte liituda organisatsiooni või ametiühinguga ja vabalt osaleda kollektiivläbirääkimistes.
46
Taani Kuningriik leiab, et kuna vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt d kohustab liikmesriike võtma meetmeid, et kaitsta kollektiivläbirääkimistes osalevaid ametiühinguid ja tööandjate organisatsioone sekkumise eest nende asutamisse, toimimisse või haldamisse, toob see säte kaasa liidu õiguse otsese sekkumise „ühinemisõigusesse“, eirates sellega „ühinemisõigust“ puudutavat pädevuse erandit, mis on ELTL artikli 153 lõikes 5 ette nähtud.
47
Lisaks väidab Taani Kuningriik, et vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõige 2 mõjutab ka ametiühingu või organisatsiooni liikmesuse õiguslikku raamistikku ja puudutab seega ühinemisõiguse põhiolemust, milles Taani sotsiaalpartnerid tegutsevad. Selleks, et nimetatud sättel oleks mõju, peab selles ette nähtud kohustus olema tingimata suunatud sellele, et ametiühinguga liitumisega suureneks kollektiivlepinguga hõlmatud töötajate arv.
48
Parlament, nõukogu, komisjon ja kostjaks olevate institutsioonide nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriigid väidavad omakorda esimese väite esimese osa kohta, et vaidlustatud direktiivi – mille ainus eesmärk on parandada töötingimusi meetmetega, mis puudutavad miinimumpalga piisavust ja edendamist ning palgakujundust käsitlevate kollektiivläbirääkimiste edendamist – oli võimalik vastu võtta ELTL artikli 153 lõiget 5 täielikult järgides.
49
Vaidlustatud direktiivis sätestatakse liidu tasandil kehtestatud miinimumnõuete abil üksnes menetluslikud kohustused seadusjärgse miinimumpalga piisavuse kindlakstegemiseks ja edendatakse miinimumpalga kujunemise üle peetavaid läbirääkimisi. Direktiiv näeb seega ette menetluslikud kohustused vahendite kasutamiseks, mitte aga tulemuse saavutamise kohustused, austades seejuures täielikult sotsiaalpartnerite autonoomiat ja liikmesriikide erinevaid palgakujundussüsteeme. Niisiis ei sätesta direktiiv konkreetset palga taset või komponente, mille liikmesriigid on kohustatud ühtlustatud viisil tagama, ja järelikult ei määrata sellega otseselt kindlaks töötasu liidus.
50
Esimese väite teise osa kohta väidavad parlament, nõukogu, komisjon ja kostjaks olevate institutsioonide nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriigid, et kuigi ühinemisõigus on kollektiivläbirääkimiste õiguse eeltingimus, on need siiski kaks eri õigust.
51
Käesoleval juhul ei näe vaidlustatud direktiiv, eelkõige selle artikkel 4, ette ühtegi normi ühinemisõiguse kohta. Direktiiviga on vaid kehtestatud raamistik kollektiivläbirääkimiste õiguse kasutamise hõlbustamiseks, kuid ei ole sätestatud kohustusi ametiühingute või ühendustega liitumise või nendest lahkumise või nende tegevuse lõpetamise kohta. Samuti ei kehtestata direktiiviga ühtegi tingimust ametiühingute või ühenduste toimimisele ega sekkuta nende tegevusse.
b)
Euroopa Kohtu hinnang
52
Vastavalt pädevuse andmise põhimõttele, mis on sätestatud ELL artikli 4 lõikes 1 ning artikli 5 lõigetes 1 ja 2, tegutseb liit aluslepingutes seatud eesmärkide saavutamiseks talle liikmesriikide poolt aluslepingutega antud pädevuse piires ning pädevus, mida aluslepingutega ei ole liidule antud, kuulub liikmesriikidele.
53
Vaidlustatud direktiivi vastuvõtmisel tugines liidu seadusandja ELTL artikli 153 lõike 2 punktile b ja artikli 153 lõike 1 punktile b nende sätete koostoimes, mis annavad parlamendile ja nõukogule pädevuse võtta direktiivide abil vastu miinimumnõudeid „töötingimuste“ valdkonnas.
54
ELTL artikli 153 lõikes 5 on siiski sätestatud, et selle artikli sätteid „ei kohaldata tasustamise, ühinemisõiguse, streigiõiguse ega töösuluõiguse suhtes“. Selle artikli lõigete 1–4 sätteid ei tohi seega kasutada õigusliku alusena, vältides artikli 153 lõikes 5 sätestatud sõnaselget pädevuse erandit (vt analoogia alusel 5. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. parlament ja nõukogu, C‑376/98, EU:C:2000:544, punkt 79).
55
Seega tuleb kontrollida, kas vaidlustatud direktiivi vastuvõtmisega ELTL artikli 153 lõigete 1 ja 2 alusel on liidu seadusandja rikkunud selle artikli lõikes 5 sätestatud „tasustamist“ ja „ühinemisõigust“ puudutavaid pädevuse erandeid ning eiranud seega liidule aluslepingutega antud pädevust.
56
Siinkohal tuleb arvesse võtta väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt peab liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad õigusakti eesmärk ja sisu (12. novembri 1996. aasta kohtuotsus Ühendkuningriik vs. nõukogu, C‑84/94, EU:C:1996:431, punkt 25, ning 8. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Ungari vs. parlament ja nõukogu, C‑620/18, EU:C:2020:1001, punkt 38). Nende objektiivsete asjaolude alusel tuleb hinnata, kas liidu õigusakt kuulub täielikult või osaliselt aluslepingutes ette nähtud liidu pädevuse erandi alla.
1) Vaidlustatud direktiivi eesmärk ja sisu
57
Mis puutub esiteks vaidlustatud direktiivi eesmärki, siis nagu nähtub artikli 1 lõikest 1, on direktiivi eesmärk parandada liidus elu‑ ja töötingimusi, eelkõige miinimumpalga piisavust töötajate jaoks, et aidata kaasa ülespoole suunatud sotsiaalsele lähenemisele ja vähendada palkade ebavõrdsust.
58
Direktiivi põhjenduses 7 on selle kohta märgitud, et „[p]aremad elu‑ ja töötingimused, sealhulgas piisava miinimumpalga tõttu, toovad kasu liidu töötajatele ja ettevõtjatele, aga ka ühiskonnale ja majandusele üldisemalt, ning on õiglase, kaasava ja kestliku majanduskasvu saavutamise eeltingimus“. Samas põhjenduses on veel täpsustatud, et „[m]iinimumpalga kaitse katvuses ja piisavuses esinevate suurte erinevuste käsitlemine aitab suurendada õiglust liidu tööturul, vältida ja vähendada palkade ja sotsiaalset ebavõrdsust ning edendada majanduslikku ja sotsiaalset arengut ja ülespoole suunatud lähenemist“. Direktiivi põhjenduses 8 on lisatud, et „[k]ui miinimumpalk on kas liikmesriigi õiguses või kollektiivläbirääkimistega kehtestatud piisaval tasemel, kaitseb see töötajate, eriti ebasoodsas olukorras olevate töötajate sissetulekut ning aitab tagada inimväärse elu“.
59
Teiseks tuleb vaidlustatud direktiivi sisu kohta märkida, et direktiiv koosneb 19 artiklist. Direktiivi artiklites 1 ja 2 on määratletud vastavalt reguleerimisese ja kohaldamisala, samas direktiivi artiklis 3 on esitatud mõistete „miinimumpalk“, „seadusjärgne miinimumpalk“, „kollektiivläbirääkimised“, „kollektiivleping“ ja „kollektiivläbirääkimistega hõlmatus“ ühtlustatud määratlus.
60
Käesoleva kohtuotsuse punktides 57 ja 58 nimetatud eesmärkide saavutamiseks nähakse vastavalt vaidlustatud direktiivi artikli 1 lõikele 1, arvestades põhjendust 18, direktiiviga ette raamistik, mis keskendub nimetatud sätte punktides a–c ette nähtud kolmele peamisele tegevussuunale. Esimene tegevussuund puudutab miinimumpalga piisavust, eesmärgiga saavutada inimväärsed elu‑ ja töötingimused. Teine tegevussuund on seotud palgakujundust käsitlevate kollektiivläbirääkimiste edendamisega. Kolmas tegevussuund käsitleb töötajate tegeliku juurdepääsu soodustamist miinimumpalga kaitse õigustele, kui see on ette nähtud liikmesriigi õiguse ja/või kollektiivlepingutega.
61
Esimese tegevussuuna kohta on vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud, et liikmesriigid, kus on kehtestatud seadusjärgne miinimumpalk, võtavad kasutusele seadusjärgse miinimumpalga kehtestamiseks ja ajakohastamiseks vajalikud menetlused, milles juhindutakse kriteeriumidest, mis on ette nähtud miinimumpalga piisavusele kaasa aitamiseks, ning lõikes 2 on sätestatud kriteeriumid, mida liikmesriigid peavad sel eesmärgil arvesse võtma. Direktiivi artikli 5 lõikes 3 kinnitatakse sõnaselgelt, et liikmesriikidel on võimalik kasutada seadusjärgse miinimumpalga indekseerimiseks automaatset mehhanismi, järgides selles sättes ette nähtud kohustusi ja tingimust. Lisaks on direktiivi artikli 5 lõikes 4 sätestatud, et seadusjärgse miinimumpalga piisavuse hindamisel tuleb lähtuda soovituslikest võrdlusväärtustest. Peale selle käsitlevad direktiivi artikli 5 lõiked 5 ja 6 vastavalt seadusjärgse miinimumpalga ajakohastamise sagedust ning selliste nõuandvate organite nimetamist või loomist, kes nõustavad pädevaid asutusi seadusjärgse miinimumpalgaga seotud küsimustes.
62
Vaidlustatud direktiivi artiklid 6–8 puudutavad vastavalt seadusjärgse miinimumpalga erandeid ja mahaarvamisi, sotsiaalpartnerite kaasamist seadusjärgse miinimumpalga kujundamisse ja ajakohastamisse ning töötajate tegelikku juurdepääsu seadusjärgsele miinimumpalgale.
63
Mis puudutab teist tegevussuunda, siis ühelt poolt on vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõikes 1 muu hulgas sätestatud, et kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse suurendamiseks ja kollektiivläbirääkimiste õiguse kasutamise hõlbustamiseks palgakujunduses võtavad liikmesriigid asjakohasel juhul punktides c ja d nimetatud meetmeid, et kaitsta töötajaid ja ametiühingute esindajaid ning ametiühinguid ja tööandjate organisatsioone, kui nad osalevad või soovivad osaleda kollektiivläbirääkimistes palgakujunduse üle.
64
Teiselt poolt peavad liikmesriigid, kus kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse määr on väiksem kui 80%, direktiivi artikli 4 lõike 2 kohaselt kehtestama raamistiku kollektiivläbirääkimiste edendamiseks, kas seadusega pärast sotsiaalpartneritega konsulteerimist või nendega kokkuleppel, ning töötama selleks välja tegevuskava, milles esitatakse selge ajakava ja konkreetsed meetmed kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse järkjärguliseks suurendamiseks ning mis tuleb korrapäraselt läbi vaadata ja mida vajaduse korral ajakohastatakse. Direktiivi põhjendustest 16 ja 22 nähtub, et liidu seadusandja tugines selles osas eeldusele, et kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse kõrge määr ja miinimumpalga piisavus on omavahel seotud.
65
Kolmanda tegevussuuna kohta on vaidlustatud direktiivi artiklites 9–13 ette nähtud horisontaalsed sätted, mis puudutavad riigihankeid, seiret ja andmete kogumist, miinimumpalga kaitset käsitlevat teavet, õigust õiguskaitsele ja kaitsele ebasoodsa kohtlemise või ebasoodsate tagajärgede eest ning karistusi.
66
Neil asjaoludel tuleneb vaidlustatud direktiivi eesmärgi ja sisu analüüsist, et sellega nähti muu hulgas ette raamistik piisava miinimumpalga kehtestamiseks, et parandada elu‑ ja töötingimusi liidus. Seega kuulub direktiiv esmapilgul ühte või mitmesse ELTL artikli 153 lõikes 1 loetletud valdkonda, mille hulgas on selle sätte punktis b nimetatud „töötingimused“, kuid on samas seotud ka „tasustamise“ valdkonnaga, mis võib kuuluda ELTL artikli 153 lõikes 5 ette nähtud „tasustamist“ puudutava pädevuse erandi alla.
2) Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on rikutud „tasustamist“ puudutavat pädevuse erandit
67
Võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktides 52–56 esitatud analüüsiskeemi, tuleb märkida, et Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et ELTL artikli 153 lõikes 5 ette nähtud „tasustamist“ puudutava erandi mõte on selles, et palga kindlaksmääramine kuulub liikmesriigi tasandil sotsiaalpartnerite lepinguvabaduse alla ning liikmesriikide vastavasse pädevusse. Neil asjaoludel on leitud, et kehtivat liidu õigust arvestades on otstarbekas palgatasemete kindlaksmääramist mitte ühtlustada ELTL artikli 151 ja sellele järgnevate artiklite alusel (vt selle kohta 13. septembri 2007. aasta kohtuotsus Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, punktid 40 ja 46, ning 7. juuli 2022. aasta kohtuotsus Coca‑Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 ja C‑258/21, EU:C:2022:529, punkt 47).
68
Seetõttu tuleb kõnealust pädevuse erandit mõista nii, et sellega mõeldakse meetmeid – nagu kõigi või osa palgakomponentide ja/või palgataseme ühtlustamine liikmesriikides või ka miinimumpalga kehtestamine liidu tasandil –, mis tooksid kaasa liidu õiguse otsese sekkumise töötasu kindlaksmääramisse liidus. Sellegipoolest ei saa seda laiendada kõigile töötasuga seotud küsimustele, kuna see muudaks teatavad ELTL artikli 153 lõikes 1 mainitud valdkonnad suures osas sisutühjaks (15. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, punktid 124 ja 125, ning 24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Glavna direktsia Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto, C‑262/20, EU:C:2022:117, punkt 30).
69
On tõsi, nagu rõhutasid Taani Kuningriik ja Rootsi Kuningriik, et eelmises punktis viidatud kohtuotsuste aluseks olnud kohtuasjades tuli Euroopa Kohtul analüüsida liidu ja liikmesriikide pädevuse piiritlemist ELTL artiklis 153 nimetatud valdkondades seoses õigusaktidega, mis ei ole seotud töötasuga, vaid reguleerivad muid töötingimusi, või millel on muu eesmärk ning mille sätetel võivad olla teatavad tagajärjed või teatud mõju töötasu kindlaksmääramisele. Siiski, Euroopa Kohus tõlgendas nendes kohtuotsustes selle artikli lõikes 5 ette nähtud „tasustamist“ puudutava erandi ulatust üldsõnaliselt, pööramata tähelepanu tõlgendamiseks esitatud õigusaktide tugevamale või nõrgemale seosele tasustamisega.
70
Seega, võttes arvesse õiguskindluse, selguse ja järjepidevuse nõudeid liidu ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust reguleerivate kriteeriumide kohaldamisel, tuleb ELTL artikli 153 lõikes 5 ette nähtud tasustamist puudutava pädevuse erandi järgimise kontrollimisel juhinduda käesoleva kohtuotsuse punktis 68 osutatud kriteeriumist, mis käsitleb „liidu õiguse otsest sekkumist töötasu kindlaksmääramisse liidus“, olenemata sellest, kas asjasse puutuval õigusaktil on „tasustamise“ valdkonnaga tugevam või nõrgem seos. See tähendab, et liidu pädevust ei saa pidada automaatselt välistatuks, kui õigusakt puudutab seda valdkonda.
71
Lisaks pärsiks see tuntavalt liidu seadusandja võimet viia ellu ELTL artikli 151 esimeses lõigus sätestatud sotsiaalpoliitika eesmärke ja üldisemalt tema võimet konkretiseerida liidu integratsiooni sotsiaalset mõõdet, kui liidu seadusandja ei saa võtta meetmeid, millel on praktikas palgatasemele positiivne mõju või tagajärjed, isegi kui ta sel eesmärgil tegutsedes austab täielikult liikmesriikide erinevaid tavasid ja sotsiaalpartnerite autonoomiat vastavalt ELTL artikli 151 teisele lõigule ja ELTL artikli 152 esimesele lõigule.
72
Veelgi enam kehtib see järeldus „töötingimuste“ kohta, mis kuuluvad nende valdkondade hulka, milles ELTL artikli 153 lõige 1 annab liidule pädevuse toetada ja täiendada liikmesriikide tegevust, ning mis oma ulatuselt kattuvad osaliselt ELTL artikli 153 lõikes 5 sätestatud „tasustamist“ puudutava erandi kohaldamisalaga, kuna töötasu on töötingimuste lahutamatu osa (vt selle kohta 11. novembri 2004. aasta kohtuotsus Delahaye, C‑425/02, EU:C:2004:706, punkt 33, ning 22. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres, C‑444/09 ja C‑456/09, EU:C:2010:819, punkt 58).
73
Peale selle ei ole parlamendi viidatud asjaolul, et liidu seadusandja on ELTL artiklis 153 ette nähtud õiguslikel alustel juba võtnud vastu teisi õigusakte tasustamise kohta, tähtsust küsimuses, kas vaidlustatud direktiivi võis õiguspäraselt vastu võtta selles artiklis ette nähtud õiguslikul alusel, rikkumata selle artikli lõikes 5 ette nähtud „tasustamist“ puudutavat pädevuse erandit. Kohtupraktika kohaselt tuleb õigusakti õigusliku aluse kindlaksmääramisel arvestada akti enda eesmärki ja sisu, mitte õiguslikku alust, mida on kasutatud teiste liidu õigusaktide vastuvõtmisel, millel võivad olla sarnased tunnused (vt selle kohta 28. juuni 1994. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu, C‑187/93, EU:C:1994:265, punkt 28, ja 12. veebruari 2015. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu, C‑48/14, EU:C:2015:91, punkt 30).
74
Neil tingimustel, kuigi käesoleva kohtuotsuse punktides 57–66 esitatud analüüsist tuleneb, et vaidlustatud direktiiv on seotud tasustamisega ja võib mõjutada palgataset, ei saa ainuüksi nendest asjaoludest automaatselt järeldada, et liidu seadusandja rikkus direktiivi vastuvõtmisega ELTL artikli 153 lõikes 5 ette nähtud „tasustamist“ puudutavat pädevuse erandit.
75
Selleks tuleb veel kontrollida, kas vaidlustatud direktiivi artiklid 4–6, mida Taani Kuningriik ja Rootsi Kuningriik põhiliselt kritiseerivad, toovad kaasa liidu õiguse otsese sekkumise töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
i) Vaidlustatud direktiivi artikkel 4
76
Nagu väidavad Taani Kuningriik ja Rootsi Kuningriik, näeb vaidlustatud direktiivi artikkel 4 ette teatavad nõuded, mis on sõnastatud kohati üldiselt ja kohati viisil, mis nõuab palgakujundust käsitlevate kollektiivläbirääkimiste edendamiseks konkreetsete meetmete võtmist. Täpsemalt on selle artikli lõikes 2 nõutud, et liikmesriigid, kus kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse määr on väiksem kui 80%, kehtestaksid raamistiku kollektiivläbirääkimisi soodustavate tingimuste loomiseks, kas „seadusega“ pärast sotsiaalpartneritega konsulteerimist või nendega „kokkuleppel“. Samuti peavad need liikmesriigid koostama „tegevuskava“, milles esitatakse selge ajakava ja „konkreetsed meetmed“ kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse järkjärguliseks suurendamiseks; liikmesriigid peavad tegevuskava korrapäraselt läbi vaatama, avalikustama ja sellest komisjoni teavitama. Lisaks tuleb täpsustada, et selles sättes kasutatud mõistete „kollektiivläbirääkimised“, „kollektiivleping“ ja „kollektiivläbirääkimistega hõlmatus“ kohta on antud direktiivi artikli 3 punktides 3–5 ühtlustatud määratlused.
77
Kuigi vaidlustatud direktiivi artikliga 4 nähakse ette teataval kujul riigi sekkumine palgakujundust käsitlevate kollektiivläbirääkimiste üksikasjadesse, ei järeldu sellest siiski, et kõnealuse artikli sätted tooksid kaasa liidu õiguse otsese sekkumise töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
78
Ühest küljest ei mõjuta artikkel 4 seda, millise palgakujunduse mudeli on liikmesriigid valinud, st kas õigusaktide, kollektiivläbirääkimiste või nende kahe kombinatsiooniga palgakujunduse. Vaidlustatud direktiivi põhjenduses 12 on pealegi täpsustatud, et „[a]ustada tuleks liikmesriikide erinevaid riiklikke traditsioone“.
79
Teisest küljest ei reguleeri artikkel 4 kollektiivläbirääkimiste sisu ega kirjuta ette nende tulemusi. Nagu parlament ja nõukogu väidavad, ei pane artiklis 4 ette nähtud erinevad meetmed liikmesriikidele mitte tulemuse saavutamise kohustusi, vaid kõigest vahendite kasutamise kohustusi. Nii on vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõikes 2 sätestatud, et liikmesriikide kohustus ei ole jõuda selles sättes ette nähtud kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse 80% künniseni, vaid kehtestada kollektiivläbirääkimisi soodustavate tingimuste loomiseks „raamistik“ ja koostada „tegevuskava“ kollektiivläbirääkimiste edendamiseks. Lisaks tuleb selle sätte tõlgendamisel arvestada vaidlustatud direktiivi põhjendusega 25, milles on sellega seoses täpsustatud, et „kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse 80% künnist [tuleks] käsitada üksnes näitajana, mis toob kaasa kohustuse koostada tegevuskava“, ning kui analüüsitakse edusamme suurema kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse saavutamisel, eelkõige seoses direktiivis ette nähtud tegevuskavaga, tuleks arvesse võtta asjaolu, et „[l]iikmesriikide kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse määrad erinevad märkimisväärselt mitmete tegurite tõttu, sealhulgas riiklikud traditsioonid ja tavad ning ajalooline taust“.
80
Seega, kui liikmesriik ei jõua direktiivi artikli 4 lõikes 2 sätestatud kollektiivläbirääkimistega hõlmatuse 80% künniseni, ei kujuta see endast iseenesest selle liikmesriigi kohustuse rikkumist.
81
Tuleb lisada, et vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõige 2 on sõnastatud viisil, mis tagab täielikult sotsiaalpartnerite autonoomia. Nimetatud sätte kohaselt peavad selle kohaldamisalasse kuuluvad liikmesriigid kaasama sotsiaalpartnereid nimetatud sättes osutatud kollektiivläbirääkimisi soodustavaid tingimusi loova raamistiku kehtestamisse, olenemata sellest, kas „raamistik“ võetakse vastu seadusega või kokkuleppel, ning selles sättes nimetatud tegevuskava koostamisse, ajakohastamisse ja läbivaatamisse. Samuti on direktiivi artikli 1 lõikes 2 ette nähtud, et direktiiv„ei piira sotsiaalpartnerite tegevusvabaduse täielikku austamist ega nende õigust pidada läbirääkimisi kollektiivlepingute üle ja neid sõlmida“, ning lõikes 4 on sätestatud, et „direktiivi kohaldatakse täielikus kooskõlas kollektiivläbirääkimiste õigusega“.
82
Vaidlustatud direktiivi artiklit 4 tuleb tõlgendada koostoimes põhjendusega 19, milles on täpsustatud, et direktiiv ei piira liikmesriikide vabadust muu hulgas soodustada juurdepääsu kollektiivlepinguga ette nähtud miinimumpalga kaitsele „kooskõlas iga liikmesriigi õiguse ja tavadega ning austades täielikult riikide pädevust ja sotsiaalpartnerite õigust lepinguid sõlmida“.
83
Sellest järeldub, et artikkel 4 järgib ulatuslikku kaalutlusruumi, mis sotsiaalpartneritel on kollektiivlepingute läbirääkimistel ja sõlmimisel.
84
Lisaks tuleb vaidlustatud direktiivi artikli 4 tõlgendamisel arvestada ELTL artikliga 152, mis lisati Lissaboni lepinguga ja mille esimeses lõigus on sõnaselgelt tagatud tööturu osapoolte autonoomia austamine. Seega ei saa direktiivi artikli 4 lõiget 2 tõlgendada nii, et see paneb liikmesriikidele kohustuse nõuda, et ametiühinguga liituks rohkem töötajaid. Nagu direktiivi artikli 1 lõikes 4 sõnaselgelt märgitakse, ei saa seda tõlgendada ka nii, et liikmesriigid oleks kohustatud tunnistama kollektiivlepingu üldkohaldatavaks.
85
Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et vaidlustatud direktiivi artikkel 4 ei too kaasa liidu õiguse otsest sekkumist töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
ii) Vaidlustatud direktiivi artikkel 5
86
Kõigepealt tuleb rõhutada, et vaidlustatud direktiivi artiklit 5 „Piisava seadusjärgse miinimumpalga kehtestamise menetlus“ kohaldatakse, nagu nähtub lõikest 1, liikmesriikide suhtes, kus on kehtestatud seadusjärgne miinimumpalk. Direktiivi artikli 1 lõike 4 punktis a, arvestades põhjendust 19, on sellega seoses ette nähtud, et ühtegi direktiivi sätet ei tõlgendata nii, nagu kohustataks sellega liikmesriiki kehtestama seadusjärgset miinimumpalka, kui palgakujundus on tagatud üksnes kollektiivlepingutega. Seega austab direktiivi artikkel 5 liikmesriikide pädevust valida palgakujunduse mudel, mida möönavad ka Taani Kuningriik ja Rootsi Kuningriik.
87
Siiski tuleb kontrollida, kas artikli 5 erisätetega sekkub liidu õigus otseselt töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
88
Esiteks tuleb vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõike 1 kohta märkida, et selle sätte esimese ja teise lausega nähakse liikmesriikidele, kus on kehtestatud seadusjärgne miinimumpalk, ette kohustus võtta kasutusele „vajalikud menetlused seadusjärgse miinimumpalga kehtestamiseks ja ajakohastamiseks“. Lisaks peavad need menetlused põhinema „selgelt“ määratletud kriteeriumidel, „mis on ette nähtud [seadusjärgse miinimumpalga] piisavusele kaasa aitamiseks, eesmärgiga saavutada inimväärne elatustase, vähendada palgavaesust, edendada sotsiaalset ühtekuuluvust ja ülespoole suunatud sotsiaalset lähenemist ning vähendada soolist palgalõhet“.
89
Nagu parlament, nõukogu ja Prantsuse Vabariik Euroopa Kohtus õigesti väidavad, ei ole aga vaidlustatud direktiivi artiklis 5 ega üheski teises selle artikli sättes määratletud seadusjärgse miinimumpalga „piisavuse“ mõistet. Vastupidi, arvestades direktiivi artikli 5 lõike 1 laia sõnastust, jätab see liikmesriikidele ulatusliku kaalutlusruumi selle mõiste määratlemisel ja täpse ulatuse kindlaksmääramisel. Seadusjärgse miinimumpalga piisavus on kõigest soovituslik väärtus, mille poole peaksid liikmesriigid seadusjärgse miinimumpalga kehtestamisel ja ajakohastamisel püüdlema. Seda tõlgendust kinnitab nii direktiivi artikli 5 lõike 1 kolmas lause, mis viitab selle sätte teises lauses nimetatud kriteeriumide määratlemisel liikmesriigi riigisisestele tavadele, nende pädevate asutuste otsustele või kolmepoolsetele kokkulepetele, kui ka selle sätte viies lause, mis lubab liikmesriikidel otsustada selliste kriteeriumide suhtelise osakaalu üle, võttes arvesse oma sotsiaal‑majanduslikke tingimusi.
90
Seega, võttes arvesse nimetatud sättes tehtud sõnaselget viidet muu hulgas riigisisestele tavadele, mis on määratletud liikmesriigi õiguses, ei saa seadusjärgse miinimumpalga „piisavuse“ mõistet pidada liidu õiguse autonoomseks mõisteks (vt selle kohta 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus CU ja ND (sotsiaalabi – kaudne diskrimineerimine), C‑112/22 ja C‑223/22, EU:C:2024:636, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika), millega parlament ja nõukogu samuti nõustuvad.
91
Lisaks reguleerib vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõige 1 „menetlust“ seadusjärgse miinimumpalga kehtestamiseks ja ajakohastamiseks, pannes asjaomastele liikmesriikidele kohustuse kehtestada menetlused, mis põhinevad kriteeriumidel, mille nad peavad riiklikul tasandil välja töötama seadusjärgse miinimumpalga piisavusele ja ajakohastamisele kaasaaitamiseks ning mille suhtelise osakaalu nad võivad kindlaks määrata. Üldises sõnastuses ja menetluslikule lähenemisviisile põhinedes ei anna see säte seega töötajatele õigust piisavale seadusjärgsele miinimumpalgale ega õigust miinimumpalga ajakohastamisele, mis on omased liidu õigusele. Selle sätte niisugust tõlgendust kinnitavad direktiivi artiklid 12 ja 13: esimesena nimetatud artikli puhul seab direktiiv selles artiklis ette nähtud õiguskaitsevahendite kättesaadavuse – kui „õigusi rikutakse seoses seadusjärgse miinimumpalga või seoses miinimumpalga kaitsega“ – sõltuvusse sellest, kas need õigused on olemas riigisiseses õiguses või kollektiivlepingutes, ning teisena nimetatud artikli puhul nõuab direktiiv, et liikmesriigid kehtestaksid sätted karistuste kohta, mida kohaldatakse „direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate õiguste ja kohustuste rikkumise korral, kui need õigused ja kohustused on ette nähtud riigisiseses õiguses või kollektiivlepingutega“.
92
Neil asjaoludel tuleb järeldada, et vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõige 1 ei too kaasa liidu õiguse otsest sekkumist töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
93
Olgu lisatud, et arvestades ELTL artikli 153 lõikes 5 sätestatud „tasustamist“ puudutavat pädevuse erandit, ei saa liidu õigusele omast õigust „piisavale“ või „õiglasele“ seadusjärgsele miinimumpalgale tuletada ka vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõike 1 ja harta artikli 31 lõike 1 koostoimes tõlgendamisest. Harta artikli 51 lõike 2 kohaselt ei laienda harta liidu õiguse reguleerimisala kaugemale liidu senisest pädevusest, ei lisa liidule uusi pädevusvaldkondi ja ülesandeid ega muuda aluslepingute teistes osades määratletud pädevust ja ülesandeid.
94
Teiseks tuleb vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõike 2 kohta märkida, et punktides a–d on loetletud neli elementi, mida lõikes 1 osutatud riigisisesed kriteeriumid peavad vähemalt hõlmama ning milleks on vastavalt „seadusjärgse miinimumpalga ostujõud, võttes arvesse elukallidust“, „palkade üldine tase ja nende jaotus“, „palkade kasvumäär“ ning „pikaajaline riiklik tootlikkuse tase ja selle areng“.
95
Tõsi, nagu artikli 5 lõikes 2 kasutatud väljend „vähemalt“ näitab, ei ole see loetelu ammendav ja liikmesriikidel on vabadus lisada loetellu muid elemente. Lisaks, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 89, tuleneb vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõike 1 kolmandast lausest, et liikmesriigid määratlevad viimati nimetatud sättes osutatud riigisisesed kriteeriumid kooskõlas muu hulgas oma riiklike tavadega, ning sama lõike viiendast lausest, et liikmesriigid võivad ka otsustada riigisiseste kriteeriumide, sealhulgas artikli 5 lõikes 2 viidatud elementide suhtelise osakaalu üle. Peale selle on nende erinevate riigisiseste kriteeriumide lähtepunktiks iga liikmesriigi sotsiaal‑majanduslikud tingimused. Nagu Taani Kuningriik õigesti väidab, kohustab artikli 5 lõige 2 liikmesriike, kus on kehtestatud seadusjärgne miinimumpalk, siiski tagama, et need kriteeriumid hõlmaksid vähemalt nelja selles sättes loetletud elementi. Nõudes aga nende elementide kasutamist seadusjärgse miinimumpalga kehtestamise ja ajakohastamise menetlustes, on liidu seadusandja kehtestanud miinimumpalga komponente puudutava nõude, mis mõjutab otseselt miinimumpalga taset, vastupidi vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõike 1 viimases lauses märgitule, olenemata sellest, milline on liikmesriikide sotsiaal‑majanduslikke tingimusi arvestades nende elementide tähtsus riiklikul tasandil.
96
Järelikult toob vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõige 2 kaasa miinimumpalga komponentide osalise ühtlustamise ja seega liidu õiguse otsese sekkumise liidus töötasu kindlaksmääramisse käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
97
Kolmandaks tuleb vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõike 3 kohta märkida, et kuigi see säte piirdub sellega, et lubab liikmesriikidel kasutada seadusjärgse miinimumpalga indekseerimiseks automaatset mehhanismi ning viitab selle mehhanismi aluseks olevate asjakohaste kriteeriumidega seoses riigisisesele õigusele ja tavadele, on sätte viimases lauseosas lubatud liikmesriikidel kasutada automaatset indekseerimismehhanismi siiski „tingimusel[,] et selle mehhanismi kohaldamine ei too kaasa seadusjärgse miinimumpalga vähenemist“.
98
Sellest järeldub, et kuna see säte kehtestab liikmesriikidele, kes kasutavad seadusjärgse miinimumpalga indekseerimiseks automaatset mehhanismi, miinimumpalga vähenemist välistava klausli, toob see kaasa – nagu Taani Kuningriik õigesti väidab – liidu õiguse otsese sekkumise töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
99
Neljandaks tuleb vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõike 4 kohta märkida, et selles sätestatu kohaselt võivad liikmesriigid seadusjärgse miinimumpalga piisavuse hindamisel kasutada rahvusvahelisel tasandil tavaliselt kasutatavaid „soovituslikke võrdlusväärtusi“, nagu 60% brutomediaanpalgast, ja/või riigisisesel tasandil kasutatavaid soovituslikke võrdlusväärtusi. Nagu aga Saksamaa Liitvabariik sisuliselt väidab, erinevad need soovituslikud võrdlusväärtused selle direktiivi artikli 5 lõikes 2 nimetatud elementidest, mida tuleb seadusjärgse miinimumpalga kehtestamise ja ajakohastamise menetlustes kriteeriumina kohustuslikult arvesse võtta, kuivõrd need väärtused kujutavad endast üksnes seadusjärgse miinimumpalga piisavuse hindamise võrdlusparameetreid, mille vahel võivad liikmesriigid pealegi vabalt valida. Liikmesriigid võivad seega kasutada kas riigisisesel tasandil kasutatavaid soovituslikke võrdlusväärtusi või rahvusvahelisel tasandil kasutatavaid soovituslikke võrdlusväärtusi või nende kahe kombinatsiooni. Direktiivi artikli 5 lõige 4 ei näe järelikult ette kohustuslikke elemente seadusjärgse miinimumpalga taseme kohta ega ühtlusta täielikult või osaliselt miinimumpalga komponente, mistõttu ei too see kaasa liidu õiguse otsest sekkumist töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
100
Viiendaks kohustab vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõige 5 liikmesriike seadusjärgset miinimumpalka korrapäraselt ja õigeaegselt ajakohastama vähemalt iga kahe aasta järel või nende liikmesriikide puhul, kes kasutavad automaatset indekseerimismehhanismi, vähemalt iga nelja aasta järel, samas direktiivi artikli 5 lõige 6 kohustab liikmesriike looma ühe või mitu nõuandvat organit, kes nõustavad pädevaid asutusi seadusjärgse miinimumpalgaga seotud küsimustes. Nendes lõigetes nähakse vaid ette menetluskord seadusjärgse miinimumpalga kehtestamiseks ja ajakohastamiseks, ilma et liikmesriikidele kehtestataks sisulisi kohustuslikke elemente seadusjärgse miinimumpalga taseme kohta või ühtlustataks täielikult või osaliselt seadusjärgse miinimumpalga komponente. Seega, vastupidi Taani Kuningriigi poolt väidetule ei too artikli 5 lõiked 5 ja 6 kaasa liidu õiguse otsest sekkumist töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
101
Eeltoodust tuleneb, et vaidlustatud direktiivi artikkel 5 viib lõikes 2 ja lõike 3 lauseosas „tingimusel et selle mehhanismi kohaldamine ei too kaasa seadusjärgse miinimumpalga vähenemist“ liidu õiguse otsese sekkumiseni töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses ning rikub seega ELTL artikli 153 lõikes 5 ette nähtud „tasustamist“ puudutavat erandit.
iii) Vaidlustatud direktiivi artikkel 6
102
Vaidlustatud direktiivi artikli 6 „Erandid ja mahaarvamised“ lõikes 1 on sätestatud, et kui liikmesriigid näevad teatavatele töötajate rühmadele ette erinevad seadusjärgse miinimumpalga määrad või mahaarvamised, millega vähendatakse makstavat tasu asjakohasest seadusjärgsest miinimumpalgast madalama tasemeni, peavad nad tagama, et austataks mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtteid, sealhulgas õiguspärase eesmärgi taotlemist. Artikli 6 lõikes 2 on lisatud, et ühtki direktiivi sätet ei tõlgendata nii, nagu sellega kohustataks liikmesriike kehtestama seadusjärgse miinimumpalga erandeid või mahaarvamisi. Neid sätteid tuleb tõlgendada, arvestades direktiivi põhjendust 29, milles on märgitud, et on oluline vältida erandite ja mahaarvamiste „laialdast kasutamist“, kuna need võivad avaldada negatiivset mõju seadusjärgse miinimumpalga piisavusele.
103
Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud direktiivi artikkel 6 jätab liikmesriikidele vabaduse valida, kas kehtestada või mitte seadusjärgse miinimumpalga erandeid või mahaarvamisi, millega vähendatakse makstavat tasu asjakohasest seadusjärgsest miinimumpalgast madalama tasemeni. Lisaks ei too vaidlustatud direktiivi artikkel 6 – milles on üksnes nõutud, et liikmesriigid austaksid mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtet, kui nad näevad teatavatele töötajate rühmadele ette erinevad seadusjärgse miinimumpalga määrad või mahaarvamised, millega vähendatakse makstavat tasu asjakohasest seadusjärgsest miinimumpalgast madalama tasemeni – kaasa liidu õiguse otsest sekkumist töötasu kindlaksmääramisse liidus käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 viidatud kohtupraktika tähenduses.
104
Järelikult tuleb esimese väite esimese osaga nõustuda osas, milles see puudutab vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõiget 2 ning sellest tulenevalt direktiivi artikli 5 lõike 1 viienda lause osa „sealhulgas lõikes 2 viidatud elementide“ ja direktiivi artikli 5 lõike 3 lauseosa „tingimusel et selle mehhanismi kohaldamine ei too kaasa seadusjärgse miinimumpalga vähenemist“. Ülejäänud osas tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
3) Esimese väite teine osa, mille kohaselt on rikutud „ühinemisõigust“ puudutavat pädevuse erandit
105
ELTL artikli 153 lõikes 5 on sätestatud, et selle artikli sätteid ei kohaldata muu hulgas „ühinemisõiguse“ suhtes.
106
Kuigi artikli 153 lõikes 5 nimetatud mõistet „ühinemisõigus“ ei ole EL toimimise lepingus määratletud, tuleb väljakujunenud praktika kohaselt liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võtta mitte ainult normi sõnastust ja sellega taotletavaid eesmärke, vaid ka selle konteksti ning liidu õigusnorme nende kogumis, ning ka liidu õigusnormi kujunemislugu võib anda asjakohast teavet normi tõlgendamiseks (vt selle kohta 10. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Wightman jt, C‑621/18, EU:C:2018:999, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 19. novembri 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik (kandideerimisõigus ja erakonna liikmeks olek), C‑808/21, EU:C:2024:962, punkt 91).
107
Sellega seoses tuleb märkida, et ELTL artikli 153 lõige 5 välistab liidule selle artikli lõigetega 1–4 sotsiaalpoliitika valdkonnas antud pädevusest neli valdkonda: „töötasu“, „ühinemisõigus“, „streigiõigus“ ja „töösuluõigus“, mille vahel on seos, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 67 täpsustas, kuna nad on kõik vähemalt osaliselt seotud tööturu osapoolte õigustega. Tuleb lisada, et sotsiaalpoliitika konkreetses valdkonnas kuulub tööturu osapoolte rolli edendamine ja nendevahelise dialoogi lihtsustamine, austades nende sõltumatust, EL toimimise lepingu kolmanda osa X jaotise eesmärkide hulka, nagu nähtub ELTL artikli 152 esimesest lõigust (vt selle kohta 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus EPSU vs. komisjon, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, punktid 60 ja 61). Sellest võib teha järelduse, et nii nagu „tasustamist“ puudutava erandi puhul on ka „ühinemisõigust“ puudutava erandi peamine eesmärk kaitsta tööturu osapoolte autonoomiat liikmesriigi tasandil (vt analoogia alusel 13. septembri 2007. aasta kohtuotsus Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, punkt 40, ning 7. juuli 2022. aasta kohtuotsus Coca‑Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 ja C‑258/21, EU:C:2022:529, punkt 47).
108
Mis puudutab õiguse osaleda vabalt kollektiivläbirääkimistel ja ELTL artikli 153 lõikes 5 sätestatud „ühinemisõiguse“ omavahelist suhestumist, siis on tõsi, et esimest ei ole sõnaselgelt nimetatud nende küsimuste hulgas, milles ELTL artikkel 153 annab liidule ühtlustamispädevuse ELTL artikli 151 eesmärkide saavutamiseks. Lisaks, nagu Taani Kuningriik õigesti märgib, on need õigused omavahel seotud, kuna ühinemisõigus on kollektiivläbirääkimiste õiguse kasutamise eeltingimus. Sellest ei saa siiski järeldada, et kollektiivläbirääkimistes vaba osalemise õigus kui „ühinemisõiguse“ lahutamatu osa on seetõttu ELTL artikli 153 lõike 5 kohaselt liidu pädevusest välja jäetud.
109
Kõigepealt annab ELTL artikli 153 lõike 1 punkt f liidu seadusandjale sõnaselgelt pädevuse võtta meetmeid, mis käsitlevad „töötajate ja tööandjate huvide esindatust ja kollektiivset kaitset, sealhulgas ühist otsusetegemist“. Selle sätte sõnastus annab sellele piisavalt laia ulatuse, et see hõlmaks kollektiivläbirääkimiste õigust reguleerivaid meetmeid, olenemata ELTL artikli 153 lõikes 5 ühinemisõiguse kohta sätestatud erandist.
110
Seejärel võib ELTL artikli 156 esimese lõigu seitsmendas taandes sisalduvate mõistete „ühinemisõigus“ ning „tööandjate ja töötajate vahelised kollektiivläbirääkimised“ kõrvutamisest järeldada, et selle artikli ja üldisemalt EL toimimise lepingu kolmanda osa X jaotise sätete kohaldamisel soovisid aluslepingute koostajad teha vahet nende kahe mõistega hõlmatud valdkondade vahel.
111
Lõpuks käsitlevad sotsiaalõiguste harta ja Euroopa sotsiaalharta, mis on ELTL artikli 151 esimeses lõigus sõnaselgelt õigusaktidena nimetatud, ning harta eraldi ühinemisõigust ja kollektiivläbirääkimiste õigust.
112
Mis puudutab konkreetsemalt hartat, siis ühelt poolt viitab harta artiklis 12 sätestatud ühinemisõigus muu hulgas „igaühe õigusele oma huvide kaitseks ametiühinguid luua ja neisse astuda“. See õigus hõlmab ka õigust organisatsiooni, sealhulgas ametiühingut, mitte asutada ja sellega mitte liituda. Sellest tulenevalt viitab see ka ühingu võimalusele oma tegevust jätkata ja toimida ilma riigi põhjendamatu sekkumiseta (vt selle kohta 9. märtsi 2006. aasta kohtuotsus Werhof, C‑499/04, EU:C:2006:168, punkt 33, ning 18. juuni 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (ühingute läbipaistvus), C‑78/18, EU:C:2020:476, punkt 113).
113
Teiselt poolt hõlmab harta artiklis 28 sätestatud kollektiivläbirääkimiste õigus muu hulgas töötajate ja tööandjate või nende organisatsioonide õigust „pidada asjakohasel tasandil läbirääkimisi kollektiivlepingute üle ja neid sõlmida“.
114
On küll tõsi, nagu väidab Taani Kuningriik, et ELTL artikli 153 lõikes 5 sätestatud erand tuleneb Euroopa Ühenduse liikmesriikide, välja arvatud Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi vahel sõlmitud sotsiaalpoliitika kokkuleppe (EÜT 1992, C 191, lk 91), mis on lisatud EÜ asutamislepingule lisatud sotsiaalpoliitika protokollile (nr 14), artikli 2 lõikest 6 ning eelneb seega harta vastuvõtmisele. Taani Kuningriigi väidet, et aluslepingute koostajad soovisid jätta ELTL artikli 153 lõikes 5 liidu pädevusest välja kollektiivläbirääkimistes vabalt osalemise kui ühinemisõiguse lahutamatu osa, ei toeta siiski lisaks hartale ka Euroopa sotsiaalharta ja sotsiaalõiguste harta sätted, mis omakorda on sotsiaalpoliitika kokkuleppe vastuvõtmisest varasemad. Nimelt käsitlevad ka Euroopa sotsiaalharta selle artiklites 5 ja 6 ning sotsiaalõiguste harta selle artiklites 11 ja 12 ühinemisõigust ja kollektiivläbirääkimiste õigust eri õigustena.
115
Järelikult tuleb ELTL artikli 153 lõikes 5 nimetatud mõistet „ühinemisõigus“ tõlgendada nii, et see viitab töötajate ja tööandjate vabadusele asutada või lõpetada organisatsioone, sealhulgas ametiühinguid, või nendega liituda või mitte, ilma et see hõlmaks siiski tööandjate ja töötajate vaheliste kollektiivläbirääkimiste õigust reguleerivaid meetmeid.
116
ELTL artikli 153 lõikes 5 ette nähtud „ühinemisõigust“ puudutava erandi järgimise kontrollimisel kohaldatava õigusliku kriteeriumi puhul tuleb asuda samale seisukohale nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 107, et käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis määratletud „ühinemisõigust“ puudutav erand ei hõlma mitte kõiki ühinemisõigusega seotud meetmeid, vaid üksnes meetmeid, mis toovad kaasa liidu õiguse otsese sekkumise ühinemisõigusesse või selle teostamisse. Kõnealuse erandi alla ei kuulu seevastu meetmed, mis on küll ühinemisõigusega seotud, kuid mis ühinemisõigust otseselt ei reguleeri, ent reguleerivad kollektiivläbirääkimiste õigust.
117
Seega, vastupidi Taani Kuningriigi poolt väidetule ei saa ainuüksi asjaolust, et vaidlustatud direktiivi artikkel 4 võib olla seotud kollektiivläbirääkimiste õiguse alla kuuluvate küsimustega, järeldada, et liidu seadusandja on eiranud ELTL artikli 153 lõikes 5 ette nähtud ühinemisõigust puudutavat pädevuse erandit. Selleks tuleb siiski kontrollida, kas Taani Kuningriigi argumentides konkreetsemalt viidatud vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti d ja artikli 4 lõike 2 sätted toovad kaasa liidu õiguse „otsese sekkumise“ ühinemisõigusesse.
118
Esiteks tuleb märkida, et ühelt poolt soovitakse vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punktiga c – kuigi Taani Kuningriigi argumendid seda sätet konkreetselt ei puuduta – kaitsta kollektiivläbirääkimiste õiguse kasutamist palgakujundamisel ning töötajaid ja nende esindajaid tegude eest, millega diskrimineeritakse neid seoses nende tööga põhjusel, et nad osalevad või soovivad osaleda palgakujundust käsitlevatel kollektiivläbirääkimistel. See säte ei reguleeri töötajate ja tööandjate vabadust asutada või lõpetada organisatsioone, sealhulgas ametiühinguid, või nendega liituda või mitte, vaid reguleerib kollektiivläbirääkimiste õiguse alla kuuluvaid küsimusi.
119
Teiselt poolt on direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti d eesmärk kaitsta kollektiivläbirääkimistes osalevaid või osaleda soovivaid ametiühinguid ja tööandjate organisatsioone üksteise või oma esindajate või liikmete vastastikuse sekkumise eest nende asutamisse, toimimisse või haldamisse. Nende sätete kohaselt peavad liikmesriigid selleks „[võtma] […] asjakohasel juhul meetmeid“. Kaitse, mida kõnealuse sättega soovitakse sekkumise eest anda, puudutab ametiühingute ja tööandjate organisatsioonide „asutamist“, „toimimist“ ja „haldamist“ – küsimused, mis kuuluvad ühinemisõiguse alla nii selle positiivses kui ka negatiivses aspektis, nimelt õigus organisatsioone, sealhulgas ametiühinguid, asutada ja nende tegevust korraldada.
120
ELTL artikli 153 lõikes 5 ette nähtud „ühinemisõigust“ puudutava pädevuse erandi järgimine aga eeldab, et ei vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt d ega selle sätte riigisisesesse õigusesse ülevõtmise tagamiseks liikmesriikide võetud meetmed ei too kaasa otsest sekkumist ühenduste asutamisse, toimimisse ja haldamisse.
121
Sellega seoses nähtub vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti d sõnastusest endast, et kuigi sellel sättel on ühinemisõigusega seos, on sätte eesmärk edendada õigust osaleda vabalt kollektiivläbirääkimistel.
122
Järelikult ei sekku vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt d liikmesriikide pädevusse võtta otseselt ühinemisõigust reguleerivaid meetmeid. Seda järeldust kinnitab asjaolu, et nagu nähtub ühelt poolt direktiivi artikli 4 lõike 1 sõnastuses tehtud viitest „liikmesriigi õigusele“ ja „liikmesriigi tavadele“ ning teiselt poolt selle lõike punkti d väljendist „asjakohasel juhul“, ei ole liikmesriikidel kohustust võtta punkti d alusel „meetmeid“ ja nad peavad seda igal juhul tegema vaid tingimusel, et nende riigisisene õigus ja praktika seda võimaldavad. Seejuures on oluline märkida ka seda, et need sätted ei ühtlusta ettenähtud meetmete sisu. Lisaks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 84, tuleb artikli 4 sätete tõlgendamisel arvestada ELTL artikli 152 esimese lõiguga, milles on alates Lissaboni lepingu jõustumisest sõnaselgelt tagatud tööturu osapoolte autonoomia austamine.
123
Eeltoodust tuleneb, et vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt d ei too kaasa liidu õiguse otsest sekkumist ühinemisõigusesse.
124
Mis teiseks puudutab küsimust, kas vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõikes 2 on järgitud ELTL artikli 153 lõikes 5 sätestatud ühinemisõigusega seotud erandit, siis väidab Taani Kuningriik, et selle artikli 4 lõikega 2 sekkutakse ka ametiühinguga liitumise õigusesse, kuna selles sättes ette nähtud eesmärki suurendada kollektiivlepinguga hõlmatud töötajate arvu on võimalik saavutada üksnes töötajate ametiühingutesse kuulumise määra suurendamisega.
125
Selle argumendiga ei saa siiski nõustuda. Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 84, ei saa vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõiget 2 tõlgendada nii, et see paneb liikmesriikidele kohustuse nõuda, et ametiühingutega liituks rohkem töötajaid.
126
Järelikult ei too vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõige 2 kaasa liidu õiguse otsest sekkumist ühinemisõigusesse.
127
Seetõttu tuleb esimese väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
128
Eeltoodut arvestades tuleb esimese väitega nõustuda osas, milles see puudutab vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõiget 2 ning sellest tulenevalt direktiivi artikli 5 lõike 1 viienda lause osa „sealhulgas lõikes 2 viidatud elementide“ ja direktiivi artikli 5 lõike 3 lauseosa „tingimusel et selle mehhanismi kohaldamine ei too kaasa seadusjärgse miinimumpalga vähenemist“, ning ülejäänud osas tuleb see väide tagasi lükata.
2.
Teine väide, mille kohaselt ei ole vaidlustatud direktiivi võimalik ELTL artikli 153 lõike 1 punkti b alusel vastu võtta
a)
Poolte argumendid
129
Teises väites leiab Taani Kuningriik, keda toetab Rootsi Kuningriik, et isegi kui eeldada, et vaidlustatud direktiiviga ei rikuta ELTL artikli 153 lõikes 5 „tasustamise“ ja „ühinemisõiguse“ kohta sätestatud pädevuse erandeid, ei saanud parlament ja nõukogu seda direktiivi ELTL artikli 153 lõike 1 punkti b alusel vastavalt ELTL artikli 153 lõikes 2 selles valdkonnas ette nähtud otsustamismenetlusele õiguspäraselt vastu võtta.
130
Vaidlustatud direktiivil on nimelt kaks võrdse tähtsusega eesmärki, kuivõrd sellega ei reguleerita mitte ainult ELTL artikli 153 lõike 1 punktis b nimetatud „töötingimusi“, vaid reguleeritakse ka ELTL artikli 153 lõike 1 punktis f nimetatud „töötajate ja tööandjate huvide esindatust ja kollektiivset kaitset“. Kumbki õiguslik alus eeldab erineva seadusandliku menetluse järgimist ning need menetlused on omavahel kokkusobimatud. ELTL artikli 153 lõike 1 punkt f eeldab nõukogu ühehäälset otsust, ent ELTL artikli 153 lõike 1 punkt b nõuab nõukogus kvalifitseeritud häälteenamust.
131
Parlament, nõukogu, komisjon ja kostjaks olevate institutsioonide nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriigid vaidlevad teise väite raames esitatud Taani Kuningriigi argumentidele vastu.
b)
Euroopa Kohtu hinnang
132
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 56, peab väljakujunenud kohtupraktika kohaselt liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad õigusakti eesmärk ja sisu. Kui liidu õigusakti kontrollimise käigus selgub, et õigusaktiga taotletakse mitut eesmärki või sellel on mitu reguleerimiseset ning üks neist eesmärkidest või esemetest on määratletav peamisena, samas kui teised on üksnes kõrvalise tähtsusega või äärmiselt piiratud ulatusega, tuleb õigusakti vastuvõtmise õiguslik alus määrata kindlaks vastavalt nimetatud peamisele eesmärgile või reguleerimisesemele. Vaid väga erandlikel juhtudel peab liidu õigusakt põhinema samal ajal mitmel õiguslikul alusel, nimelt juhul, kui õigusaktil on korraga mitu omavahel lahutamatult seotud eesmärki või reguleerimiseset, millest ükski ei ole teistega võrreldes kõrvalise tähtsusega (vt selle kohta 19. juuli 2012. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu, C‑130/10, EU:C:2012:472, punktid 43 ja 44, ning 20. novembri 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Antarktika merekaitsealad), C‑626/15 ja C‑659/16, EU:C:2018:925, punktid 77 ja 78).
133
Kahe õigusliku aluse kasutamine on siiski välistatud, kui nende õiguslike aluste jaoks ette nähtud menetlused on omavahel kokkusobimatud (11. juuni 1991. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, C‑300/89, EU:C:1991:244, punkt 21, ja 26. juuli 2017. aasta arvamus 1/15 (ELi‑Kanada broneeringuinfo leping), EU:C:2017:592, punkt 78).
134
ELTL artikli 153 lõike 1 punktide b ja f vastava kohaldamisala kohta tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 72 ja 109 esitatud arutluskäigust, et ühelt poolt võib ELTL artikli 153 lõike 1 punkt b, mis viitab „töötingimustele“, hõlmata meetmeid miinimumpalga piisavuse parandamiseks ja selle kaudu elu‑ ja töötingimuste parandamiseks liidus ning teiselt poolt võib ELTL artikli 153 lõike 1 punkt f, milles viidatakse „töötajate ja tööandjate huvide esindatusele ja kollektiivsele kaitsele, sealhulgas ühisele otsusetegemisele“, hõlmata meetmeid kollektiivläbirääkimiste edendamiseks, tingimusel et sel viisil vastu võetud meetmed on kooskõlas ELTL artikli 153 lõikega 5.
135
Kuigi parlament ja nõukogu võivad vastavalt ELTL artikli 153 lõike 2 punktile b võtta mõlemas valdkonnas vastu „miinimumnõuded“, teevad nad esimesel juhul otsuse seadusandliku tavamenetluse kohaselt, kus nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud häälteenamusega, ning teisel juhul seadusandliku erimenetluse kohaselt, mis nõuab nõukogu ühehäälset otsust.
136
Käesoleval juhul on vaidlustatud direktiivi artiklite 4–8 peamiste sätete puhul kõigepealt artiklis 4 – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 63 ja 64 – ette nähtud meetmed palgakujundust käsitlevate kollektiivläbirääkimiste edendamiseks. Tõsi, niisugused meetmed võivad kuuluda ELTL artikli 153 lõike 1 punktis f nimetatud „töötajate ja tööandjate huvide esindatuse ja kollektiivse kaitse, sealhulgas ühise otsusetegemise“ valdkonda. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 119 sisuliselt märkis, tuleb siiski arvesse võtta seost direktiivi artikli 1 lõikes 1 – arvestades põhjendusi 16 ja 22 – palgakujundust käsitlevate kollektiivläbirääkimiste edendamise ja direktiivi põhieesmärgi vahel, milleks on parandada elu‑ ja töötingimusi liidus ja eelkõige miinimumpalga piisavust töötajate jaoks. Selles kontekstis kujutab direktiivi artikkel 4 endast üksnes vahendit direktiivi põhieesmärgi saavutamiseks, mitte aga direktiivi autonoomset ja eraldiseisvat eesmärki või reguleerimiseset. Seega kuulub ka artikkel 4 ELTL artikli 153 lõike 1 punktis b nimetatud „töötingimuste“ valdkonda. Igatahes kujutab artikkel 4 endast äärmisel juhul eraldiseisvat eesmärki või reguleerimiseset „töötajate ja tööandjate huvide esindatuse ja kollektiivse kaitse“ valdkonnas, mis on „töötingimuste“ valdkonda kuuluva peamise eesmärgi või reguleerimisesemega võrreldes üksnes kõrvalise tähtsusega.
137
Seejärel nähtub esimese väite analüüsist, et vaidlustatud direktiiv sisaldab sätet ja kahte lauseosa, mis vastavalt ELTL artikli 153 lõikele 5 ei kuulu liidu pädevusse, nimelt artikli 5 lõige 2 ning sellest tulenevalt direktiivi artikli 5 lõike 1 viienda lause osa „sealhulgas lõikes 2 viidatud elementide“ ja direktiivi artikli 5 lõike 3 lauseosa „tingimusel et selle mehhanismi kohaldamine ei too kaasa seadusjärgse miinimumpalga vähenemist“. See säte ja nimetatud lauseosad jäävad seega väljapoole liidu seadusandlikku pädevust ELTL artikli 153 lõike 1 punktides b ja f nimetatud valdkondades.
138
Lõpuks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 57 ja 66, on vaidlustatud direktiivi artikli 5 teistes sätetes ja artiklites 6–8 ette nähtud meetmed, millega luuakse raamistik piisava miinimumpalga kehtestamiseks, et parandada elu‑ ja töötingimusi liidus. Need sätted on seega seotud ELTL artikli 153 lõike 1 punktis b nimetatud „töötingimuste“ valdkonnaga.
139
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et arvestades vaidlustatud direktiivi peamisi sätteid, mille moodustavad artiklid 4–8, kuulub vaidlustatud direktiiv ELTL artikli 153 lõike 1 punktis b nimetatud pädevusvaldkonda, mitte ELTL artikli 153 lõike 1 punktis f nimetatud pädevusvaldkonda.
140
Neil asjaoludel tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
141
Eeltoodut arvestades on Taani Kuningriigi esimese võimalusena esitatud nõue osaliselt põhjendatud osas, milles palutakse tühistada vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõige 2 ja sellest tulenevalt artikli 5 lõike 3 lauseosa „tingimusel et selle mehhanismi kohaldamine ei too kaasa seadusjärgse miinimumpalga vähenemist“, kuna need sätted kuuluvad valdkondadesse, mis vastavalt ELTL artikli 153 lõikele 5 ei kuulu liidu pädevusse. Artikli 5 lõike 2 tühistamise tõttu tuleb tühistada ka direktiivi artikli 5 lõike 1 viienda lause osa „sealhulgas lõikes 2 viidatud elementide“.
B. Teise võimalusena esitatud nõue tühistada vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt d ja/või artikli 4 lõige 2
142
Taani Kuningriigi teise võimalusena esitatud nõude põhjendamiseks esitatud ainus väide on suunatud vaidlustatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti d ja/või artikli 4 lõike 2 vastu ning põhineb samadel argumentidel, millele tuginetakse esimese võimalusena esitatud nõude toetuseks esitatud esimese väite põhjendamiseks. Kuna viimati nimetatud argumendid lükati esimese väite hindamise raames tagasi, tuleb ka kõnealune ainus väide igal juhul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, ilma et oleks vaja otsustada selle vastuvõetavuse üle, ja järelikult tuleb teise võimalusena esitatud nõue tagasi lükata.
143
Kõike eeltoodut arvestades tuleb tühistada vaidlustatud direktiivi artikli 5 lõike 1 viienda lause osa „sealhulgas lõikes 2 viidatud elementide“, artikli 5 lõige 2 ja artikli 5 lõike 3 lauseosa „tingimusel et selle mehhanismi kohaldamine ei too kaasa seadusjärgse miinimumpalga vähenemist“. Ülejäänud osas jäetakse hagi rahuldamata.
IV. Kohtukulud
144
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
145
Kodukorra artikli 138 lõike 3 kohaselt jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Kui kohtuasja asjaolud seda õigustavad, võib Euroopa Kohus otsustada, et lisaks enda kohtukulude kandmisele mõistetakse poolelt välja ka osa teise poole kohtukuludest.
146
Kuna käesolevas asjas on Taani Kuningriik kohtuvaidluse osaliselt kaotanud, tuleb kaks kolmandikku tema kohtukuludest jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja kaks kolmandikku parlamendi ja nõukogu kohtukuludest. Üks kolmandik parlamendi ja nõukogu kohtukuludest tuleb jätta nende endi kanda ja mõista neilt välja üks kolmandik Taani Kuningriigi kohtukuludest.
147
Vastavalt kodukorra artikli 140 lõikele 1 kannavad Belgia Kuningriik, Saksamaa Liitvabariik, Kreeka Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Luksemburgi Suurhertsogiriik, Portugali Vabariik, Rootsi Kuningriik ja komisjon menetlusse astujatena ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. oktoobri 2022. aasta direktiivi (EL) 2022/2041, mis käsitleb piisavat miinimumpalka Euroopa Liidus, artikli 5 lõike 1 viienda lause osa „sealhulgas lõikes 2 viidatud elementide“, artikli 5 lõige 2 ja artikli 5 lõike 3 lauseosa „tingimusel et selle mehhanismi kohaldamine ei too kaasa seadusjärgse miinimumpalga vähenemist“.
2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Jätta kaks kolmandikku Taani Kuningriigi kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja kaks kolmandikku Euroopa Parlamendi ja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukuludest.
4.
Jätta üks kolmandik Euroopa Parlamendi ja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukuludest nende endi kanda ja mõista neilt välja üks kolmandik Taani Kuningriigi kohtukuludest.
5.
Jätta Belgia Kuningriigi, Saksamaa Liitvabariigi, Kreeka Vabariigi, Hispaania Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi, Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Portugali Vabariigi, Rootsi Kuningriigi ja Euroopa Komisjoni kohtukulud nende endi kanda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: taani.