Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
A. RANTOS
представено на 10 юли 2025 година(1)
Съединени дела C‑722/23 [Rugu] и C‑91/24 [Aucroix](i)
AR
при участието на:
Procureur général (C‑722/23)
и
Procureur général de Mons
срещу
HL (C‑91/24)
(Преюдициално запитване, отправено от Cour de cassation (Касационен съд, Белгия)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Европейска заповед за арест — Рамково решение
2002/584/ПВР — Член 1, параграф 3 — Процедури за предаване между държавите членки — Основания за отказ на изпълнение — Зачитане на основните права — Условия на лишаване от свобода в издаващата държава членка — Член 4, точка 6 — Случай, при който изпълнението може да бъде отказано — Цел за социална реинтеграция — Гражданин на трета държава, пребиваващ на територията на изпълняващата държава членка — Борба срещу безнаказаността — Признаване на съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в друга държава членка — Рамково решение
2008/909/ПВР — Член 25 — Изпълнение на наказание в рамките на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 — Съгласие на издаващата държава членка “
I.      Въведение
1.        Срещу AR, румънски гражданин, и HL, белгийски гражданин, и двамата пребиваващи в Белгия, е издадена европейска заповед за арест (наричана по-нататък „ЕЗА“), съответно от румънските и гръцките съдебни органи за целите на изпълнението на наказания лишаване от свобода. Сезираните белгийски въззивни съдилища отказват да изпълнят тези ЕЗА с мотива, че в случай на предаване на AR и HL условията на лишаване от свобода в издаващата държава членка биха ги изложили на опасност от нарушаване на основните им права.
2.        В този контекст Cour de cassation (Касационен съд, Белгия) пита Съда дали, когато юрисдикциите на изпълняващата държава членка откажат да изпълнят ЕЗА на основание член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584/ПВР(2), тези юрисдикции могат или трябва да приложат факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 6 от това рамково решение, с оглед на изпълнението на наложеното наказание в изпълняващата държава членка, когато засегнатите лица са граждани на тази държава членка или пребивават в нея.
3.        Настоящите съединени дела се вписват в контекста на съдебната практика, последвала решение Aranyosi и Căldăraru(3), където Съдът за първи път посочва, по същество, че ако при изключителни обстоятелства изпълняващият съдебен орган стигне до извода, че от една страна, са налице сериозни и потвърдени основания да се счита, че в случай на предаване на издаващата държава членка,
издирваното лице ще бъде изложено на опасност от нарушаване на основните му права, а от друга страна, тази опасност не може да бъде отстранена в разумен срок, изпълняващият съдебен орган не може да изпълни ЕЗА в съответствие с член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584, тълкуван във връзка с член 4 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Така тези дела повдигат неразглеждания досега въпрос за последиците, които трябва да се изведат от отказа да се изпълни ЕЗА поради условията на лишаване от свобода в издаващата държава членка, що се отнася до положението на съответните лица, а именно дали изпълняващият съдебен орган трябва да ги освободи или, за да се избегне те да останат ненаказани, може или е длъжен да изпълни наложеното им наказание на територията на изпълняващата държава членка на основание член 4, точка 6 от това рамково решение, когато са изпълнени предвидените в тази разпоредба условия.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
1.      Рамково решение 2002/584
4.        Съображения 5, 6 и 12 от Рамково решение 2002/584 гласят:
„(5)      Целта за превръщане на [Европейския съюз] в пространство на свобода, сигурност и правосъдие изисква премахване на екстрадицията между държавите членки и заместването ѝ със система за предаване между съдебните органи. Освен това въвеждането на нова опростена процедура за предаване на осъдени или заподозрени лица за изтърпяване на наказание или за наказателно преследване дава възможност за премахване на сложността и евентуалното забавяне, присъщо на настоящата процедура по екстрадиция. Преобладаващите до момента традиционни отношения на сътрудничество между държавите членки трябва да бъдат заменени от система на свободно движение на съдебни решения по наказателни дела, обхващащи едновременно предварителни и окончателни решения в рамките на пространство на свобода, сигурност и правосъдие.
(6)      [ЕЗА] съгласно настоящото рамково решение е първата конкретна мярка в областта на наказателното право, която прилага принципа за взаимно признаване, който Европейският съвет определя като „крайъгълния камък“ на съдебното сътрудничество.
[…]
(12)      Настоящото рамково решение спазва основните права и се съобразява с принципите, признати в член 6 от [ДЕС] и отразени в [Хартата], и по-специално глава VI от нея. […]“.
5.        Член 1 от това рамково решение е озаглавен „Определение на понятието [ЕЗА] и задължение за изпълнението ѝ“ и гласи:
„1.      [ЕЗА] е съдебно решение, което е издадено от държава членка, с оглед задържане и предаване от друга държава членка на издирвано лице, с цел наказателно преследване или изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане.
2.      Държавите членки следва да изпълнят всяка [ЕЗА] въз основа на принципите на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на настоящото рамково решение.
3.      Рамковото решение няма действие по отношение на изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, залегнали в член 6 от [ДЕС]“.
6.        Член 3 от посоченото рамково решение е озаглавен „Случаи, при които не се допуска изпълнение на [ЕЗА]“ и предвижда:
„Съдебният орган на държава членка по привеждане на решенията в изпълнение (по-долу „изпълняващ съдебен орган“) отказва да изпълни [ЕЗА] в следните случаи:
1)      когато престъплението, във връзка с което е издадена европейска заповед за арест, е амнистирано в изпълняващата държава членка, ако тази държава е компетентна да преследва престъплението съгласно наказателното ѝ право;
2)      когато изпълняващият съдебен орган е уведомен, че издирваното лице е осъдено от държава членка за същите деяния, при условие че наказателното преследване е завършило с присъда, наказанието е изтърпяно, изтърпява се към момента или изпълнението му е погасено по давност;
3)      когато лицето, обект на [ЕЗА], предвид възрастта си, не е наказателно отговорно за деянията, за които е издадена заповедта за арест съгласно законодателството на изпълняващата държава“.
7.        Член 4 от същото рамково решение е озаглавен „Случаи, при които изпълнението на [ЕЗА] може да бъде отказано“ и в точка 6 предвижда:
„Изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни [ЕЗА]:
[…]
6.      когато [ЕЗА] е издадена с оглед изпълнение на присъда за лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане и издирваното лице се намира или е гражданин или пребиваващ в изпълняващата страна, а същата поема изпълнението на присъдата или мярката, изискваща задържане съгласно националното си право“.
8.        Член 4а от Рамково решение 2002/584 се отнася до решенията, постановени вследствие на съдебен процес, на който лицето не се е явило лично.
2.      Рамково решение 2008/909/ПВР
9.        Текстът на съображения
9 и 12 от Рамково решение 2008/909/ПВР(4) е следният:
(9)      Изпълнението на наказанието в изпълняващата държава следва да увеличи възможността за социална реинтеграция на осъденото лице. За да се увери, че изпълнението на наказанието от изпълняващата държава ще постигне целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, компетентният орган на издаващата държава следва да вземе предвид някои елементи като например връзките на лицето с изпълняващата държава, както и дали то счита тази държава за мястото на своите семейни, езикови, културни, социални или икономически и други връзки с изпълняващата държава.
[…]
(12)      Настоящото рамково решение следва също така да се прилага, mutatis mutandis, и към изпълнението на наказания в случаите по член 4, [точка] 6 и член 5, [точка] 3 от Рамково решение [2002/584]. Това означава, inter alia, че без да засяга това рамково решение, изпълняващата държава може да провери наличието на основание за отказ от признаване и изпълнение съгласно член 9 от настоящото рамково решение, включително и да извърши проверка за двойна наказуемост, доколкото изпълняващата държава е направила декларация по член 7, параграф 4 от настоящото рамково решение, като условие за признаването и изпълнението на съдебното решение, за да се прецени дали лицето да бъде предадено или да се изпълни наказанието в случаите по член 4, [точка] 6 от Рамково решение [2002/584]“.
10.      Член 3 от Рамково решение 2008/909 е озаглавен „Цел и приложно поле“ и параграфи 1 и 2 от него гласи:
„1.      Целта на настоящото рамково решение е да установи привила, съгласно които държавите членки, с оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, да признават постановените съдебни решения и да изпълняват наказанието.
2.      Настоящото рамково решение се прилага, когато осъденото лице се намира в издаващата или в изпълняващата държава“.
11.      Член 4 от това рамково решение е озаглавен „Критерии за изпращане на съдебни решения и удостоверения до друга държава членка“ и предвижда:
„1.      При условие че осъденото лице се намира в издаващата държава или в изпълняващата държава и че това лице е дало съгласието си, когато такова се изисква съгласно член 6, съдебно решение, заедно с удостоверение, стандартен формуляр за което е даден в приложение I, може да бъде изпратено до една от следните държави членки:
a)      държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее; или
б)       държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която, въпреки че не живее там, то ще бъде депортирано, след като бъде освободено от изпълнение на наказанието […]; или
в)      държава членка, различна от държавата членка, посочена в букви а) и б), чийто компетентен орган е съгласен съдебното решение и удостоверението да бъдат изпратени в последната държава членка.
2.      Изпращането на съдебното решение и удостоверението може да се извърши, ако компетентният орган на издаващата държава, когато е уместно, след консултации между компетентните органи на издаващата и изпълняващата държава, се е уверил, че изпълнението на наказанието от изпълняващата държава би спомогнало за постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице.
3.      Преди да изпрати съдебното решение и удостоверението, компетентният орган на издаващата държава може да се консултира, чрез подходящи средства, с компетентния орган на изпълняващата държава. Консултацията е задължителна в случаите, посочени в параграф 1, буква в). В такива случаи компетентният орган на изпълняващата държава информира незабавно издаващата държава за взетото от него решение, с което приема или не приема да бъде изпратено съдебното решение.
[…]
5.      Изпълняващата държава може по своя инициатива да поиска от издаващата държава да изпрати съдебното решение заедно с удостоверението. […] Исканията, подадени по настоящия параграф, не задължават издаващата държава да изпрати съдебното решение заедно с удостоверението.
6.      При изпълнението на настоящото рамково решение държавите членки приемат мерки, които по-специално отчитат целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице и въз основа на които техните компетентни органи трябва да вземат решение дали да разрешат или не изпращането на съдебното решение и удостоверението в случаите по параграф 1, буква в).
[…]“.
12.      Член 8 от посоченото рамково решение е озаглавен „Признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието“ и гласи:
„1.      Компетентният орган на изпълняващата държава признава решението, което е предадено в съответствие с член [4] и съгласно процедурата по член 5, и незабавно предприема необходимите действия за изпълнение на наказанието, освен ако не реши да се позове на някое от основанията за отказ от признаване или от изпълнение по член 9.
2.      Когато наказанието е несъвместимо със закона на изпълняващата държава по отношение на своя срок, компетентният орган на изпълняващата държава може да реши да адаптира наказанието, но само ако то превишава най-тежкото наказание, предвиждано за подобни деяния съгласно националния закон на същата. Адаптираното наказание не може да бъде по-малко от най-тежкото наказание, предвиждано за подобни деяния съгласно закона на изпълняващата държава.
3.      Когато наказанието е несъвместимо със закона на изпълняващата държава по отношение на своя характер, компетентният орган на изпълняващата държава може да реши да го адаптира към наказанието или мярката, предвидени за подобни деяния съгласно националния закон на същата. В този случай наказанието или мярката съответстват във възможно най-голяма степен на наказанието, наложено от издаващата държава, от което следва, че наказанието не може да бъде заменено с парична санкция.
4.      Адаптираното наказание не може да бъде по-тежко от наложеното в издаващата държава нито по своя характер, нито по своя срок“.
13.      Член 25 от същото рамково решение е озаглавен „Изпълнение на наказания след [ЕЗА]“ и гласи:
„Без да се засягат разпоредбите на Рамково решение [2002/584], разпоредбите на настоящото рамково решение се прилагат mutatis mutantis, доколкото са съвместими с разпоредбите на това рамково решение, към изпълнението на наказанията в случаи, когато държава членка се задължава да изпълни наказание съгласно член 4, [точка]
6 от това рамково решение, или когато, действайки съгласно член 5, [точка] 3 от това рамково решение, тя е поставила условие за последващо връщане на осъденото лице в съответната държава за изтърпяване на наказанието, за да се избегне възможността съответното лице да остане ненаказано“.
Б.      Белгийското право
14.      Член 4 от Loi relative au mandat d’arrêt européen du 19 décembre 2003 (Закон за европейската заповед за арест от 19 декември 2003 г.) (наричан по-нататък „Законът от 19 декември 2003 г.)(5), гласи:
„Изпълнението на [ЕЗА] се отказва в следните случаи:
[…]
5°      ако съществуват сериозни причини да се счита, че изпълнението на [ЕЗА] ще наруши основните права на засегнатото лице, залегнали в член 6 от Договора за Европейския съюз“.
15.      Съгласно член 6, параграф 4° от този закон:
„Изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано в следните случаи:
[…]
4°      ако [ЕЗА] е издадена с цел изпълнение на наказание или на мярка за неотклонение, когато засегнатото лице е белгиец или пребивава в Белгия и компетентните белгийски органи се задължават да изпълнят наказанието или мярката за неотклонение при спазване на белгийското право“.
III. Споровете в главните производства, преюдициалните въпроси и производствата пред Съда
А.      Дело C‑722/23
16.      На 1 август 2023 г. спрямо AR, който е румънски гражданин, пребиваващ в Белгия, румънските съдебни органи издават ЕЗА за изпълнение на наказание лишаване от свобода за срок от четири години. В закрито заседание Chambre du conseil du Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (съдебен състав за предварително производство на Френскоезичен първоинстанционен съд Брюксел, Белгия) отказва да изпълни тази ЕЗА на основанието по член 4, параграф 5° от Закона от 19 декември 2003 г., с мотива, че условията на лишаване от свобода в Румъния биха изложили AR на риск от нарушаване на основните му права, в конкретния случай — основните права, защитени от член 3 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“)(6).
17.      По протест на прокуратурата с решение от 30 октомври 2023 г. Chambre des mises en accusation de la Cour d’appel de Bruxelles (отделението по повдигане на обвинение на Апелативен съд Брюксел, Белгия) потвърждава това определение, но същевременно решава, че присъдата лишаване от свобода от четири години, посочена в европейската заповед за арест „може да бъде изпълнена в Белгия“ в съответствие с член 6, параграф 4 от Закона от 19 декември 2003 г., след като рискът да бъдат нарушени основните права на AR, се отнася до условие за изпълнение на наложеното в Румъния наказание, а не до производството, по което е постановена осъдителната присъда на същия, нито до самата осъдителна присъда.
18.      AR подава касационна жалба срещу това решение пред Cour de cassation (Касационен съд), запитващата юрисдикция, като изтъква основание, изведено от нарушение на член 25 от Рамково решение 2008/909, на член 4, параграф 5° от Закона от 19 декември 2003 г. и на член 38, параграф 1 от Loi du 15 mai 2012 relative à l’application du principe de reconnaissance mutuelle aux peines ou mesures privatives de liberté prononcées dans un État membre de l’Union européenne (Закон от 15 май 2012 г. за прилагане на принципа на взаимното признаване на наказанията или мерките, изискващи задържане, наложени в държава — членка на Европейския съюз)(7). В това отношение AR поддържа, че след като е констатирано прилагане на задължително основание за отказ на изпълнение на ЕЗА, предвидено в член 4, параграф 5 от Закона от 19 декември 2003 г., въззивният съд не може нито да приложи последиците от причините, при които изпълнението на ЕЗА може да бъде отказано, предвидени в член 6, параграф 4° от този закон, нито, тъй като той пребивава в Белгия, да разпореди изпълнение в тази държава членка на наказанието лишаване от свобода, което му е било наложено в Румъния.
19.      При тези обстоятелства запитващата юрисдикция посочва, че от решение Openbaar Ministerie (Независимост на издаващия съдебен орган)(8) следва, че механизмът на ЕЗА цели по‑специално да се бори срещу безнаказаността на издирвано лице, което се намира на територия, различна от територията, на която се твърди, че е извършило престъпление. Тази юрисдикция също така се позовава също на решение Popławski I(9), в което Съдът е постановил, че при отказ да се изпълни ЕЗА, издадена за предаването на лице, осъдено в издаващата държава членка с влязла в сила присъда на лишаване от свобода, самият съдебен орган е длъжен да гарантира ефективното изпълнение на наложеното на това лице наказание.
20.      Според запитващата юрисдикция с повдигнатото от AR основание се поставя въпросът дали, когато съдилищата на изпълняващата ЕЗА държава членка са констатирали, че при предаване на издирваното лице на издаващата държава членка съществува риск от нарушаване на основните му
права и че този риск не може да бъде отстранен в разумен срок, поради което са длъжни да откажат изпълнението на тази ЕЗА, тези съдилища все пак могат да решат, за да се избегне безнаказаността на въпросното лице, когато то пребивава на територия, различна от територията, на която се твърди, че е извършило престъпление, да разпоредят в съответствие с националната разпоредба, която транспонира в националния правен ред член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, наложеното на същото лице в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода предмет на посочената ЕЗА да бъде изпълнено в изпълняващата държава членка. В този смисъл запитващата юрисдикция си поставя въпроса дали констатацията, че съществува задължително основание да се откаже изпълнението на ЕЗА допуска възможността да се приложат последиците от причините, при които изпълнението на ЕЗА може да бъде отказано и които са предвидени в член 4, точка 6 от това рамково решение. Тази юрисдикция уточнява, че за разлика от делото, по което е постановено решение Popławski II, за настоящото дело е характерно, че съответното лице пребивава в изпълняващата държава членка и че следва да се приложи задължителното основание за отказ на изпълнение по член 4, параграф 5° от Закона от 19 декември 2003 г.
21.      При тези обстоятелства Cour de cassation (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Когато съдилищата на изпълняващата [ЕЗА] държава членка констатират, че при предаване на издирваното лице на издаващата държава членка съществува риск от нарушаване на основните права на това лице във връзка с изпълнението на чуждестранното наказание, поради което следва да се откаже изпълнението на [ЕЗА], член 4, точка 6 от Рамково решение [2002/584] допуска ли съдилищата на изпълняващата държава членка, които констатират, че издирваното лице пребивава в последната държава, да решат впоследствие, че в съответствие с разпоредбата, която транспонира член 4, точка 6 от [това] рамково решение в националния правен ред, наказанието лишаване от свобода, което е наложено в държавата членка, издала [ЕЗА], и е посочено в тази заповед за арест, следва да бъде изпълнено в изпълняващата държава членка?“.
22.      Запитващата юрисдикция е поискала дело C‑722/23 да се разгледа по реда на спешното преюдициално производство по член 107 от Процедурния правилник на Съда.
На 6 декември 2023 г., по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат, първи състав на Съда решава да не уважи искането.
Б.      Дело C‑91/24
23.      На 9 март 2016 г. по отношение на HL, белгийски гражданин, пребиваващ на територията на Белгия, е издадена ЕЗА от гръцките власти с оглед на изпълнението на присъда лишаване от свобода със срок от пет години.
24.      С решение от 18 януари 2024 г. Chambre des mises en accusation de la Cour d’appel de Mons (отделението по повдигане на обвинение на Апелативен съд Монс, Белгия) отказва тази ЕЗА да бъде изпълнена на основание член 4, параграф 5° от Закона от 19 декември 2003 г., като се обосновава с това, че предвид психичните увреждания на HL в съчетание с условията на лишаване от свобода в издаващата държава, които са несъвместими с гаранциите, предвидени в членове 3 и 5(10) от ЕКПЧ, HL ще бъде изложен на опасност да бъде задържан в затвор с надхвърлен капацитет на запълване, където няма да може да получава подходящи с оглед на здравословното му състояние грижи.
25.      Procureur général près la cour d’appel de Mons (Апелативен прокурор на Прокуратурата към Апелативен съд Монс) подава касационен протест срещу това решение пред Cour de cassation (Касационен съд), запитващата юрисдикция, като поддържа, че след като е отказал да изпълни посочената ЕЗА поради условията за изпълнение на наказанието лишаване от свобода в издаващата държава членка, този състав е трябвало да разгледа възможността за прилагане на предвиденото в член 6, параграф 4 от Закона от 19 декември 2003 г. факултативно основание за отказ на изпълнение. В това отношение той твърди, че тази разпоредба има за цел да се предотврати опасността лицето, чието предаване е отказано, да остане ненаказано.
26.      Запитващата юрисдикция, с мотиви, които по същество са същите като изложените в акта за преюдициално запитване по дело C‑722/23, си поставя въпроса дали, когато съдилищата на държавата членка, изпълняваща ЕЗА, са установили, че в случай на предаване на издирваното лице на издаващата държава съществува опасност от засягане на основните права на това лице, член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 задължава съдилищата на изпълняващата държава, за да се избегне безнаказаността на издирваното лице, което е гражданин на тази държава или пребивава в нея, да проверят дали е целесъобразно да се разпореди в съответствие с тази разпоредба изпълнението в тази държава членка на наказанието лишаване от свобода, наложено на засегнатото лице в държавата членка, издала ЕЗА, което е предмет на този акт.
27.      При тези обстоятелства Cour de cassation (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 4[, точка] 6 от Рамково решение
[2002/584] да се тълкува в смисъл, че когато съдилищата на държавата членка, изпълняваща [ЕЗА], са установили, че в случай на предаване на издирваното лице на издаващата държава членка съществува опасност от засягане на основните права на това лице вследствие на изпълнението на наложеното в чужбина наказание, поради което следва да се откаже изпълнението на европейската заповед за арест, той задължава съдилищата на изпълняващата държава да проверят, за да се избегне да остане ненаказано издирваното лице, което е гражданин на тази държава или пребивава в нея, дали е целесъобразно да се разпореди в съответствие с разпоредбата, която транспонира в националния правен ред посочения член 4[, точка] 6, изпълнението в изпълняващата държава членка на наказанието лишаване от свобода, наложено на съответното лице в държавата членка, издала [ЕЗА], което наказание е посочено в този акт?“.
28.      С акт на Съда от 28 януари 2025 г. дела C‑722/23 и C‑91/24 са съединени за целите на устната фаза на производството и на съдебното решение.
29.      Писмени становища пред Съда представят белгийското, френското и румънското правителство, както и Европейската комисия по всяко от двете дела.
Нидерландското правителство представя писмено становище само по дело C‑91/24, а полското правителство — само по дело C‑722/23.
С изключение на полското правителство, тези страни и AR излагат и устни становища в съдебното заседание за изслушване на устните състезания, проведено на 18 март 2025 г.
IV.    Анализ
30.      С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 трябва да се тълкува в смисъл, че когато изпълняващият съдебен орган отказва да изпълни ЕЗА поради основание за отказ на изпълнение, изведено от член 1, параграф 3 от това рамково решение, тъй като при предаване на съответното лице на издаващия съдебен орган, съществува опасност от нарушаване на основните му права вследствие на условията на лишаване от свобода в издаващата държава членка, той може или е длъжен, за да се избегне възможността това лице да остане ненаказано, да провери дали следва да се разпореди изпълнението на това наказание на територията на изпълняващата държава членка, когато установи, че това лице е гражданин на тази държава членка или пребивава в нея.
А.      Предварителни бележки
31.      В самото начало следва да се припомни, че целта на Рамково решение 2002/584 е чрез въвеждането на опростена и ефикасна процедура за предаване на осъдени или заподозрени в нарушаване на наказателния закон лица да улесни и ускори съдебното сътрудничество, за да допринесе за осъществяването на целта на Съюза да се превърне в пространство на свобода, сигурност и правосъдие въз основа на високата степен на доверие, която трябва да съществува между държавите членки. В регламентираната от това рамково решение област принципът на взаимното признаване, който съгласно съображение 6 от него представлява „крайъгълен камък“ на съдебното сътрудничество по наказателни дела, намира приложение в член 1, параграф 2 от посоченото рамково решение, който прогласява правилото, по силата на което държавите членки са длъжни да изпълняват всяка ЕЗА въз основа на принципа на взаимно признаване и в съответствие с разпоредбите на същото рамково решение. От това следва, от една страна, че изпълняващите съдебни органи по принцип могат да откажат да изпълнят ЕЗА, само в случаите, предвидени в Рамково решение 2002/584, както е тълкувано от Съда.
От друга страна, изпълнението на ЕЗА е принципът, а отказът същата да бъде изпълнена, е предвиден като изключение, което трябва да се тълкува стриктно(11). В член 3 от това рамково решение са посочени случаите, при които не се допуска изпълнение, а в членове 4 и 4а от него — случаите, при които може да се откаже изпълнение на ЕЗА(12).
32.      Освен това, съгласно практиката на Съда, както принципът на взаимно доверие между държавите членки, така и принципът на взаимно признаване, който самият се опира на реципрочното доверие между последните, имат основно значение в правото на Съюза, тъй като позволяват създаването и поддържането на пространство без вътрешни граници.
По-конкретно, принципът на взаимно доверие изисква, що се отнася по-специално до пространството на свобода, сигурност и правосъдие, от всяка от тези държави да приеме, освен когато са налице изключителни обстоятелства, че всички други държави членки зачитат правото на Съюза, и по-специално признатите от него основни права. Затова, когато прилагат правото на Съюза, от държавите членки са длъжни да презумират зачитането на основните права от останалите държави членки, поради което не могат нито да изискват от друга държава членка ниво на национална защита на основните права, по-високо от осигуряваното от правото на Съюза, нито, освен в изключителни случаи, да проверяват дали тази друга държава членка действително е зачела в конкретния случай основните гарантирани от Европейския съюз права(13).
33.      Също съгласно практиката на Съда, ако, за да гарантира пълното прилагане на принципите на взаимно доверие и взаимно признаване, които са в основата на функционирането на механизма на ЕЗА, всяка държава членка трябва да осигури под контрола на Съда запазването на изискванията, присъщи на основните права, гарантирани в Хартата, като се въздържа от всякакви мерки, които могат да засегнат тези права, то съществуването на реален риск лицето, за което се отнася ЕЗА, да претърпи нарушение на тези основни права в случай на предаване на това лице на издаващия съдебен орган, може да позволи на изпълняващия съдебен орган по изключение да не изпълни тази ЕЗА на основание член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584(14), съгласно който то няма действие по отношение на изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, залегнали в член 6 от ДЕС.
34.      От практиката на Съда по това рамково решение следва също, че преценката в рамките на производство за изпълнение на ЕЗА на това дали действително съществува риск от нарушаване на основните права, гарантирани в Хартата, по принцип трябва да се провежда чрез проверка, състояща се от два отделни етапа, които не следва да се смесват, доколкото предполагат анализ въз основа на различни критерии, и които следователно трябва да се осъществят последователно. За тази цел в рамките на първия етап изпълняващият съдебен орган трябва да определи дали съществуват обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни, доказващи наличието в издаващата държава членка на реален риск от нарушаване на някое от тези основни права или поради системни или общи недостатъци, или поради недостатъци, засягащи по-специално обективно определима група лица. В рамките на втория етап изпълняващият съдебен орган трябва да провери конкретно и точно до каква степен недостатъците, установени на първия етап от проверката, могат да окажат влияние върху лицето, по отношение на което е издадена ЕЗА, или дали с оглед на личното му положение съществуват сериозни и потвърдени основания да се приеме, че това лице ще бъде изложено на реален риск от нарушаване на посочените основни права в случай на предаване на издаващата държава членка(15). Ако счете, че не разполага с всички необходими данни, за да вземе решение относно предаването на съответното лице, изпълняващият съдебен орган следва на основание член 15, параграф 2(16) от Рамково решение 2002/584 да поиска от издаващия съдебен орган незабавно да му предостави всяка допълнителна информация, която счита за необходима, относно условията, при които се предвижда това лице да бъде задържано(17).
35.      Както посочва генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona, посочената в точки 32—34 от настоящото заключение съдебна практика, установена в решение Aranyosi и Căldăraru, представлява пример за създаване на правото по тълкувателен път от страна на Съда, обосновано от необходимостта да се установи способ за защита на основните права на личността, в хипотези, които не са изрично уредени от законодателя на ЕЗА(18). Ето защо следва да се констатира, че изискването да се гарантира защитата на основните права на засегнатото лице при посочените в тази съдебна практика условия представлява ново задължително основание за отказ на изпълнение на ЕЗА, което се добавя към вече предвидените в член 3 от Рамково решение 2002/584.
Б.      По допустимостта на преюдициалните въпроси
36.      Френското правителство, без формално да повдига възражение за недопустимост, твърди в писменото си становище, че контекстът и заглавието на преюдициалните въпроси се отнасят само до риск в случай на предаването на издирваното лице от нарушаване на основните му права, във връзка с изпълнението на чуждестранното наказание, без да се уточнява допълнително, нито да се доказва извършването на двуетапната проверка, изисквана от практиката на Съда и изложена в точка 34 от настоящото заключение.
При това положение съществувало съмнение дали тези въпроси отговарят на необходимост, присъща за ефективното решаване на споровете по главните производства(19).
37.      Следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, които той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност.
Пак от постоянната съдебна практика обаче следва, че въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящия пред тях спор. Основанието за отправяне на преюдициално запитване не е формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а необходимостта от отговор за ефективното решаване на даден правен спор(20). Видно от самия текст на член 267 ДФЕС, отправеното преюдициално запитване трябва да е „необходимо“, за да може запитващата юрисдикция да постанови „нейното решение“ по образуваното пред нея дело(21).
38.      В това отношение от актовете за преюдициално запитване е видно, че сезираните белгийски въззивни съдилища са отказали да изпълнят ЕЗА, издадени по отношение на AR и HL, позовавайки се на член 4, параграф 5° от Закона от 19 декември 2003 г., който гласи, че изпълнението на ЕЗА трябва да бъде отказано, ако съществуват сериозни причини да се счита, че това изпълнение ще наруши основните права на засегнатото лице, залегнали в правото на Съюза.
39.      Както Съдът вече е постановил, подобна разпоредба, доколкото се тълкува като имаща същия обхват като член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584, позволява да се откаже изпълнението на ЕЗА само в рамките, визирани в точка 33 от настоящото заключение, и следователно не може да се разглежда като установяваща основание за отказ на изпълнение, което не произтича от това рамково решение.
От това Съдът стига до извода, че посоченото рамково решение трябва да се тълкува в смисъл, че изпълняващият съдебен орган няма възможност да откаже изпълнението на ЕЗА, позовавайки се на основание за отказ на изпълнение, което произтича не от това рамково решение, а единствено от правото на издаващата държава членка и че за сметка на това този съдебен орган може да приложи национална разпоредба, която предвижда, че изпълнението на ЕЗА се отказва, когато това изпълнение би довело до нарушаване на основно право, закрепено в правото на Съюза, стига обхватът на тази разпоредба да не надхвърля обхвата на член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584, така както е тълкуван от Съда(22).
40.      В случая от актовете за преюдициално запитване е видно, че белгийските юрисдикции са приели, от една страна, че са налице сериозни и потвърдени основания да се счита, че в случай на предаване на издирваните лица на издаващите държави членки те биха били изложени на риск от нарушаване на основните им права и от друга страна, че този риск не може да бъде предотвратен в разумен срок.
Така в тези актове запитващата юрисдикция изхожда от предпоставката, която произтича от разглеждането на обстоятелствата по делата в главните производства, че условията за прилагане на основанието за неизпълнение по член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 са изпълнени.
Тази предпоставка, чиято основателност тази юрисдикция не иска от Съда да потвърди, не е обсъждана в рамките на настоящите преюдициални запитвания.
Всъщност с въпросите си тази юрисдикция иска да се установи не законосъобразността на условията, при които ЕЗА не са били изпълнени, а какви са последиците от това положение за изпълнението на наложените на тези лица наказания с оглед на това рамково решение.
41.      При това положение следва изводът, че поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза и че отговорът им изглежда необходим и релевантен, за да може запитващата юрисдикция да постанови решенията си.
Ето защо считам, че преюдициалните въпроси са допустими.
В.      По същество
1.      По рамково решение 2002/584
42.      Запитващата юрисдикция има съмнения дали, когато изпълняващият съдебен орган откаже да изпълни ЕЗА в случай, при който не се допуска изпълнение, изведен от член 1, параграф 3, Рамково решение 2002/584, за да се избегне засегнатото лице да остане ненаказано, изпълняващият съдебен орган е длъжен да приложи допълнително предвиденото в член 4, точка 6 от това рамково решение факултативно основание за отказ на изпълнение, когато установи, че това лице е гражданин на изпълняващата държава членка или пребивава в нея, с оглед на изпълнението в последната държава членка на наказанието, което му е наложено в издаващата държава членка.
43.      Съгласно член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 прилагането на предвиденото в тази разпоредба факултативно основание за отказ на изпълнение на ЕЗА, зависи от наличието на две условия, а именно, от една страна, издирваното лице да се намира или да е неин гражданин или пребиваващ в нея, и от друга страна тази държава да поеме съгласно вътрешното си право изпълнението на наказанието или на мярката, изискваща задържане, за която е издадена ЕЗА.
Що се отнася до първото условие, Съдът вече е приел, че издирвано лице „пребивава“ в изпълняващата държава членка, когато се е установило в последната като място на действително пребиваване, „намира се“ в нея и в резултат на траен престой с определена продължителност в посочената държава членка е установило връзки с нея, аналогични по степен на близост с тези, произтичащи от пребиваване(23). Относно второто условие от текста на член 4, точка 6 от това рамково решение следва, че отказът да бъде изпълнена ЕЗА предполага изпълняващата държава членка наистина да поеме изпълнението на наказанието лишаване от свобода, наложено на издирваното лице(24).
44.      След като изпълняващият съдебен орган установи, че тези две условия са налице, той трябва да прецени също дали има легитимен интерес, който да обосновава наложеното в издаващата държава членка наказание да се изпълни на територията на изпълняващата държава членка. Посочената преценка позволява на този орган да вземе предвид целта, преследвана с член 4, точка 6 от посоченото рамково решение, която съгласно утвърдената съдебна практика е да се увеличат шансовете за социална реинтеграция на издирваното лице след изтърпяване на наложеното му наказание(25).
45.      В случая е необходимо да се отбележи, че в главните производства член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 е приложен с оглед на условията на лишаване от свобода в издаващата държава членка. Не се твърди, че AR и HL не са се ползвали, по-специално, от основното право на справедлив съдебен процес пред предварително създаден със закон съд, гарантирано в член 47, втора алинея от Хартата.
При тези обстоятелства постановените спрямо тях наказателни присъди, съответно в Румъния и Гърция, не се поставят под въпрос и трябва да бъдат изпълнени при предвидените в това рамково решение условия.
Освен това не се оспорва, че HL е белгийски гражданин и AR, румънски гражданин, „пребивава“ в Белгия по смисъла на член 4, точка 6 от посоченото рамково решение, поради което първото условие за прилагането на предвиденото в тази разпоредба факултативно основание за отказ на изпълнение, припомнено в точка 43 от настоящото заключение, е изпълнено що се отнася до тях.
46.      При тези обстоятелства считам, че когато изпълняващ съдебен орган откаже да изпълни ЕЗА на основание член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584, той е длъжен в допълнение да приложи предвиденото в член 4, точка 6 от това рамково решение факултативно основание за отказ на изпълнение, и да разпореди изпълнението на територията на изпълняващата държава членка на наложеното на издирваното лице наказание лишаване от свобода, стига да е налице легитимен интерес, който да го обосновава.
47.      Всъщност, първо, що се отнася до текста на посоченото рамково решение, нито една разпоредба от него не предвижда, че може да се прави позоваване само на едно основание за отказ на изпълнение на ЕЗА, нито че едното от тези основания има предимство пред друго.
Така, когато изпълняващ съдебен орган се позовава на член 1, параграф 3 от същото рамково решение, за да откаже да изпълни ЕЗА, той има право и да приложи успоредно с това предвиденото в член 4, точка 6 от него факултативно основание за отказ на изпълнение при предвидените в тази разпоредба условия.
48.      В това отношение нидерландското правителство изтъква в писменото си становище, че в Рамково решение 2002/584 е налице „разслояване“(26). От своя страна в писменото си становище по дело C‑722/23 Комисията твърди, че макар тези две основания за отказ на изпълнение да съществуват едновременно и възможността за позоваване на тях да зависи от спазването на съответните им критерии, между тях няма йерархия, което означава, че ако, след като извърши изискваната от практиката на Съда двуетапна проверка, съдебният орган приеме, че е налице риск от нарушаване на основните права на засегнатото лице, той трябва да откаже предаването на основание член 1, параграф 3 от това рамково решение и освен това може, когато са изпълнени условията за прилагане на член 4, точка 6 от него, да се ангажира с изпълнението на наказанието в съответствие с вътрешното си право и да откаже предаването на основание на последната разпоредба.Според мен действително съществува йерархия между тези две основания за отказ на изпълнение, която произтича от самото им естество, едното от които е задължително, а другото факултативно, без тази йерархия да изисква от изпълняващия съдебен орган точна поредност, в която могат да бъдат изтъкнати тези основания.
49.      Второ, при обстоятелствата по делата в главните производства, сред различните случаи, при които изпълнението на ЕЗА може да бъде отказано, посочени в член 4 от Рамково решение 2002/584, само случаят по точка 6 от този член дава възможност в изпълняващата държава членка да бъде изпълнено наложеното наказание на лицето, по отношение на което е издадена ЕЗА. Ако тази разпоредба не бъде приложена това лице ще трябва да бъде освободено, като в същото време то е било осъдено с влязла в сила присъда и в зависимост от извършеното престъпление може да представлява висока степен на обществена опасност, включително в изпълняващата държава членка.
50.      Както обаче отбелязва запитващата юрисдикция, от постоянната практика на Съда следва, че механизмът на ЕЗА цели също така да се бори срещу безнаказаността на издирвано лице, което се намира на територия, различна от територията, на която се твърди, че е извършило престъпление(27). Да се допусне такава безнаказаност, която засяга правата на жертвите на извършените престъпления, би било несъвместимо с целта, преследвана както с Рамково решение 2002/584, така и с член 3, параграф 2 ДЕС, съгласно който Съюзът предоставя на своите граждани пространство на свобода, сигурност и правосъдие без вътрешни граници, в което е гарантирано свободното движение на хора в съчетание с подходящи мерки по отношение по-специално на контрола на външните граници, предотвратяването и борбата с престъпността(28). Поради това Съдът е постановил, че макар разпоредбите на Рамково решение 2002/584 да нямат директен ефект, все пак компетентната национална юрисдикция трябва, като вземе предвид цялото вътрешно право и като приложи признатите от него методи на тълкуване, да тълкува съответните национални разпоредби, доколкото е възможно, с оглед на текста и на целите на това рамково решение, което предполага, че при отказ да се изпълни ЕЗА, издадена за предаването на лице, осъдено в издаващата държава членка с влязла в сила присъда на лишаване от свобода, самият съдебен орган е длъжен да гарантира ефективното изпълнение на наложеното на това лице наказание(29). От тази съдебна практика следва, че изпълняващият съдебен орган трябва да е в състояние да осигури изпълнението на своята собствена територия на постановената спрямо издирваното лице присъда в изпълняващата държава членка, с цел то да изтърпи наложеното му наказание на основание член 4, точка 6 от посоченото рамково решение.
51.      Трето, също съгласно практиката на Съда целта, преследвана с посочения в член 4, точка 6 от същото рамково решение случай, при който изпълнението може да бъде отказано, е да се позволи на изпълняващия съдебен орган да отдаде особено значение на възможността за увеличаване на шансовете за „социална реинтеграция“ на издирваното лице(30).
Тази социална реинтеграция обаче по дефиниция предполага наказанието да бъде действително изпълнено и след изтичането на срока на това наказание осъденото лице да бъде подпомагано в процеса на реинтеграция в обществото.
Осъденото с влязла в сила присъда лице, което не може да изтърпи наказанието си, не само не може да бъде реинтегрирано в обществото, но и може да развие чувство на безнаказаност, което да е в състояние да насърчи повторното извършване на престъпление.
52.      Четвърто, Съдът е приел, че Рамково решение 2002/584 трябва да се тълкува така, че да може да се осигури съответствие с изискванията във връзка със спазването на основните права на заинтересованите лица, без обаче да се засяга ефективността на системата за съдебно сътрудничество между държавите членки, един от същностните компоненти на която е европейската заповед за арест, предвидена от законодателя на Съюза(31).
53.      Така член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 и член 4, точка 6 от него преследват различни цели, които не се явяват противоположни, а са допълващи се, в интерес на лицето, по отношение на което е издадена ЕЗА.
Докато първата разпоредба има за цел да защити основните права, гарантирани от правото на Съюза по отношение на издирваното лице, втората, както пояснява белгийското правителство в писменото си становище има за цел да увеличи шансовете за социална реинтеграция на това лице, след като е изтърпяло наказанието си.
Обстоятелството, че изпълняващ съдебен орган отказва да изпълни ЕЗА поради опасност от засягане на основните права на съответното лице, по никакъв начин не изключва възможността същевременно този орган да приеме, че наложеното наказание трябва да бъде изпълнено на територията на изпълняващата държава членка, когато това лице е гражданин или пребивава в изпълняващата държава членка и съществува легитимен интерес, който обосновава изпълнението на това наказание на територията на тази държава. С други думи, както поддържа Комисията в съдебното заседание, отказът за предаване на основание член 1, параграф 3, свързан с условията на лишаване от свобода в издаващата държава членка, не поставя под въпрос постановената присъда, докато предвиденото в член 4, точка 6 от него основание за отказ на изпълнение, без да поставя под съмнение и присъдата, повдига въпроса за най-подходящото място за изпълнение на това наказание.
54.      Ще добавя, че що се отнася до изброените в член 4 от Рамково решение 2002/584 случаи, при които изпълнението на ЕЗА може да бъде отказано, от практиката на Съда видно, че при транспонирането на това рамково решение в своето вътрешно право държавите членки разполагат със свобода на преценка. Следователно те са свободни да транспонират или не тези основания за отказ във вътрешното си право. Те могат също да решат да ограничат случаите, при които изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни ЕЗА, улеснявайки по този начин предаването на издирваните лица, в съответствие със закрепения в член 1, параграф 2 от посоченото рамково решение принцип на взаимното признаване. Това се отнася по-конкретно за член 4, точка 6 от същото рамково решение(32).
55.      Следва да се отбележи обаче, че в член 3 от Рамково решение 2002/584 са предвидени само три основания, при които не се допуска изпълнение на ЕЗА, а именно амнистията, прилагането на принципа ne bis in idem и възрастта на лицето, по отношение на което е издадена ЕЗА.
Тези основания всъщност са свързани с липсата на наказателна отговорност на съответното лице и в тези случаи неизпълнението на наложеното наказание, независимо дали в издаващата или в изпълняващата държава членка, изглежда напълно логично и съгласувано с механизма на ЕЗА.
56.      Освен това, както посочих в точка 35 от настоящото заключение, решение Aranyosi и Căldăraru представлява пример за създаване на правото по тълкувателен път от страна на Съда, което добавя допълнително задължително основание за отказ на изпълнение на ЕЗА, чрез позоваване на член 1, параграф 1 от това рамково решение и е свързано със защитата на основните права на засегнатото лице, по-специално, що се отнася до условията на лишаване от свобода в издаващата държава членка. Това задължително основание за отказ на изпълнение, не се основава на липсата на наказателна отговорност на засегнатото лице.
Факултативното прилагане на предвиденото в член 4, точка 6 от посоченото рамково решение основание за отказ на изпълнение може да доведе до това лице, осъдено с влязла в сила присъда в издаващата държава членка, да не изтърпи никакво наказание само поради факта, че е могло да се укрие в държава членка, различна от тази, в която е извършило престъпление, за което е осъдено окончателно, включително когато степента му на опасност е висока.
57.      В този контекст на съдебната практика предоставянето с механизма на ЕЗА единствено на възможност на изпълняващия съдебен орган да приложи предвиденото в член 4, точка 6 от същото рамково решение основание за отказ на изпълнение би изглеждало непоследователно.
Ако този орган откаже да предаде издирваното лице на основание член 1, параграф 3 от него, факултативният характер на член 4, точка 6 би трябвало като последица от съдебната практика с която се създава правото по тълкувателен път от страна на Съда, установена в решение Aranyosi и Căldăraru, в което е изведено ново задължително основание за отказ на изпълнение на ЕЗА, да се превърне, също чрез такава съдебна практика, в задължение, стига да са изпълнени условията за прилагането му, което би дало възможност да се уеднаквят практиките на държавите членки в рамките на борбата срещу безнаказаността.
58.      Установяването на задължение за прилагането на посочения член 4, точка 6 изглежда в съответствие с практиката на Съда,
съгласно която в случай на отказ да се изпълни ЕЗА, издадена с оглед на предаването на лице, осъдено с влязла в сила присъда в издаващата държава членка на наказание лишаване от свобода, изпълняващият съдебен орган е длъжен сам да гарантира ефективното изпълнение на това наказание(33). В същия смисъл Съдът е постановил, че този орган ще използва възможността да откаже да изпълни ЕЗА само при условие че може да гарантира ефективното изпълнение в изпълняващата държава членка на наказанието, наложено на издирваното лице от издаващата държава членка, и по този начин да се стигне до разрешение, съответстващо на преследваната с Рамково решение 2002/584 цел(34), а именно борбата срещу безнаказаността на засегнатото лице(35).
59.      В писмените и устните си становища френското правителство и Комисията изтъкват, че да се задължи изпълняващата държава членка да поеме изпълнението на присъда лишаване от свобода, постановена в издаващата държава членка, би означавало последната да се освободи от задълженията си за сметка на изпълняващата държава членка и не би стимулирало неизправните държави членки да отстранят тези недостатъци.
Френското правителство добавя, че това поемане на отговорност би имало „тежки оперативни последици“ за изпълняващата държава членка.
60.      Следва да се отбележи обаче, че ако изпълняващата държава членка реши да приложи член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 в конкретен случай, това решение по необходимост води до последици, които тя трябва да може да понесе, що се отнася до поемането на отговорност за осъденото лице на нейна територия.
В интерес на самата държава членка е да осигури това поемане на отговорност, за да защити националната си сигурност и обществения си ред. Освен това доводът, изведен от липсата на стимулиране на „неизправните“ държави членки да подобрят условията на своите системи, изглежда неубедителен.
Всъщност най-силният стимул произтича от констатацията на международните органи и юрисдикции, че условията на лишаване от свобода не са съобразени със стандарта за защита на основните права, гарантиран от правото на Съюза, и по-специално от член 4 от Хартата(36). Освен това, тъй като прилагането на този член 1, параграф 3
се извършва само при изключителни обстоятелства, както отбелязва Съдът, трудно е да се разбере как подобно поемане на отговорност би могло да доведе до „тежки оперативни последици“ за изпълняващата държава членка.
61.      Макар прилагането на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 да е факултативно и транспонирането на тази разпоредба на национално равнище да е различно в различните държави членки(37), струва ми се полезно да се уточни, че само няколко държави членки са го транспонирали като факултативно основание за отказ на изпълнение, а повечето от тях са го направили задължително или частично задължително(38). При прилагането на член 1, параграф 3 от това рамково решение обаче изпълняващите съдебни органи биха могли да бъдат лишени от правно основание, което да им позволи да разпоредят изпълнението на наказанието, наложено на лицето, за което е издадена ЕЗА(39). Ето защо придаването на задължителен характер на това основание за отказ на изпълнение би представлявало подходящо разрешение за преодоляване на практическите трудности, с които се сблъскват тези органи, когато прилагат член 1, параграф 3 от посоченото рамково решение(40).
62.      От изложените по-горе съображения следва, че изпълняващ съдебен орган, който отказва да изпълни ЕЗА в случай, при който не се допуска изпълнение, изведен от член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584, е длъжен, когато установи, че съответното лице е гражданин на изпълняващата държава членка или пребивава в нея, да приложи член 4, точка 6 от това рамково решение и при спазване на условията за прилагане на тази разпоредба да разпореди изпълнението на нейна територия на наказанието лишаване от свобода, наложено от издаващата държава членка, за да се избегне това лице да остане ненаказано.
63.      В случая е безспорно, че Кралство Белгия е транспонирало в националното си право факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 6 от посоченото рамково решение чрез член 6, параграф 4° от Закона от 19 декември 2003 г. Освен това, както бе посочено, по настоящите дела първото условие за прилагане на член 4, точка 6 от същото рамково решение е изпълнено(41). Що се отнася до второто условие изпълняващата държава членка да изпълни наказанието „в съответствие с вътрешното си право“, то предполага, че мерките за изпълнение на наказанието, наложено от издаващата държава членка, се уреждат от правото на изпълняващата държава членка и трябва да позволяват да се гарантира фактическото изпълнение на това наказание, както и да се осигури социалната реинтеграция на осъденото лице.
2.      По Рамково решение 2008/909
64.      Съгласно практиката на Съда, подобно на Рамково решение 2002/584, Рамково решение 2008/909 конкретизира в областта на наказателното право принципите на взаимно доверие и взаимно признаване.
Както се подчертава в съображение 5 от него, то укрепва съдебното сътрудничество в областта на признаване и изпълнение на съдебни решения по наказателни дела, с които граждани на Съюза са осъдени на наказания или мерки, включващи лишаване от свобода в друга държава членка, за улесняване на тяхната социална реинтеграция(42). Съгласно член 3, параграфи 1 и 2 от посоченото рамково решение, което се прилага, когато осъденото лице се намира в издаващата държава членка или в изпълняващата държава членка, то има за цел да установи привила, съгласно които държавите членки, с оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, да признават постановените съдебни решения и да изпълняват наказанието, наложено от съд на друга държава членка.
От член 25 от същото рамково решение е видно, че то се прилага mutatis mutantis, доколкото неговите разпоредби са съвместими с разпоредбите на Рамково решение 2002/584, към изпълнението на наказанията в случаи, когато държава членка се задължава да изпълни наказание съгласно член 4, точка 6 от последното рамково решение(43).
65.      Ето защо предвидената от законодателя на Съюза връзка между Рамково решение 2002/584 и Рамково решение 2008/909 трябва да допринесе за постигането на целта по улесняване на социалната реинтеграция на съответното лице. Освен това тази реинтеграция е в интерес не само на съответното лице, но и на Съюза като цяло(44).
66.      Следователно, както подчертава генерален адвокат Richard de la Tour в заключението си от 13 юни 2024 г.
по дело C. J. (Изпълнение на присъда, произтичащо от ЕЗА)(45), от член 25 от Рамково решение 2008/909 следва, че прилагането от изпълняващия съдебен орган на факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, предполага спазване на процедурата и условията, предвидени в Рамково решение 2008/909 за признаване и изпълнение на съдебно решение по наказателни дела в държава членка, различна от издаващата държава членка(46). С други думи, за да може да се ангажира с изпълнението на наложеното на съответното лице наказание, като провери дали разполага с възможността да изпълни ефективно това наказание в съответствие с вътрешното си право и съгласно изискванията на този член 4, точка 6, и по този начин да се избегне всякакъв риск от безнаказаност, изпълняващият съдебен орган трябва да има право да възобнови изпълнението на посоченото наказание при спазване на предвидените в Рамково решение 2008/909 правила.
67.      Съдът уточнява също, че сред тези правила е по-специално, от една страна, член 8, параграф 1 от това рамково решение, съгласно който компетентният орган на изпълняващата държава по начало
е задължен да уважи искането за признаване на съдебно решение и за изпълнение на наказанието или мярката, включваща лишаване от свобода, наложени в друга държава членка, което му е предадено в съответствие с членове 4 и 5 от посоченото рамково решение.
По принцип той може да отхвърли такова искане само на някое от основанията за отказ на признаване или на изпълнение, изчерпателно изброени в член 9 от същото рамково решение(47). Освен това член 8, параграфи 2—4 от Рамково решение 2008/909 по същество въвежда стриктни условия за адаптиране на наложеното в издаващата държава наказание от компетентния орган на изпълняващата държава, които са единствените изключения от принципното задължение на този орган по член 8, параграф 1 от рамковото решение да признае съдебното решение, което му е предадено, и незабавно да предприеме необходимите мерки за изпълнение на наказанието, чиито продължителност и вид съответстват на предвидените в постановеното в издаващата държава съдебно решение(48).
68.      От друга страна, член 4, параграф 1 от посоченото рамково решение по същество предвижда възможност издаващата държава членка, когато осъденото лице е дало съгласието си, в случай че това се изисква съгласно член 6 от същото рамково решение, да изпрати на другата държава членка съдебното решение заедно с удостоверението, стандартен формуляр за който е даден в приложение I към него. Съгласно член 4, параграф 2 от Рамково решение 2008/909 изпращането на съдебното решение и удостоверението може да се извърши, когато компетентният орган на издаващата държава, когато е уместно, след консултации между компетентните органи на издаващата и изпълняващата държава, се е уверил, че изпълнението на наказанието от изпълняващата държава би спомогнало за постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице. Освен това член 4, параграф 5 от Рамково решение 2008/909 предвижда, че изпълняващата държава може по своя инициатива да поиска от издаващата държава да изпрати съдебното решение заедно с удостоверението и че исканията по този параграф не задължават издаващата държава да изпрати съдебното решение заедно с удостоверението.
69.      Както следва от тези разпоредби на Рамково решение 2008/909, изпращането от издаващата държава членка на съдебното решение и на удостоверението, предвидено в това рамково решение, е необходимо за признаването на това съдебно решение и за изпълнението на наказанието, като това изпращане изразява съгласието на тази държава членка за поемането на изпълнението на наказанието в изпълняващата държава членка.
В такъв случай признаването на съдебното решение и изпълнението на наказанието се извършват въз основа на информацията, съдържаща се в удостоверението, което впрочем може да бъде оттеглено от издаващата държава членка(49), по-специално, ако счита, че предвиденото адаптиране на наказанието не е подходящо според нея. От това следва, че ако съдебното решение не е изпратено заедно с предвиденото в посоченото рамково решение удостоверение, изпълняващата държава членка няма право да изпълни на своя територия наказание, наложено в издаващата държава членка, тъй като последната не е дала съгласието си за това. Ето защо, както изтъкват румънското и френското правителство в писмените и устните си становища, считам, че поемането на отговорност по отношение на изпълнението на наказанието от изпълняващата държава членка може да се извърши само в установената с Рамково решение 2008/909 рамка, която изисква тясно сътрудничество с издаващата държава членка и по-специално нейното съгласие за изпълнението на наказанието в изпълняващата държава членка.
70.      В рамките на главните производства запитващата юрисдикция следва да провери дали са спазени предвидените в Рамково решение 2008/909 условия относно поемането на отговорност за изпълнението на наказанията, наложени на AR и HL от Кралство Белгия.
71.      В случая от писменото становище на румънското правителство по дело C‑722/23, е видно, че белгийският съдебен орган е поискал от румънския съдебен орган да му предостави документите, необходими за поемането на отговорност за изпълнението на наказанието от четири години лишаване от свобода на AR на белгийска територия, включително удостоверението, което изразява съгласието му, както изисква член 4, параграф 5 от Рамково решение 2008/909, като е получил тези документи.
Ето защо следва да се приеме, че второто условие за прилагане на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 е изпълнено, тъй като белгийският съдебен орган е в състояние да изпълни ефективно това наказание в съответствие с вътрешното си право, а именно член 38, параграф 1 от Закона от 15 май 2012 г.
Белгийският съдебен орган трябва също да прецени дали е налице законен интерес, обосноваващ изпълнението на наложеното в издаващата държава членка наказание на територията на изпълняващата държава членка.
Най-общо, запитващата юрисдикция следва да извърши цялостна преценка на всички конкретни обстоятелства, характеризиращи положението на AR, които могат да покажат, че между него и Кралство Белгия съществуват връзки, които позволяват да се установи, че той е достатъчно интегриран в него и че изпълнението в тази държава членка на наложеното му в издаващата държава членка наказание ще допринесе за постигането на целта за социална реинтеграция, преследвана с този член 4, точка 6. В особеното положение, каквото е това в случая, при което наказанието не може да бъде изпълнено в издаващата държава членка на основание член 1, параграф 3 от това рамково решение, смятам обаче, че този факт сам по себе си поражда легитимен интерес, обосноваващ изпълнението на това наказание на територията на изпълняващата държава членка.
72.      С оглед на всичко изложено по-горе считам, че член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 трябва да се тълкува в смисъл, че когато изпълняващият съдебен орган откаже да изпълни ЕЗА поради основание за отказ на изпълнение, изведено от член 1, параграф 3 от това рамково решение, тъй като при предаване на съответното лице на издаващия съдебен орган, съществува опасност от нарушаване на основните му права, вследствие на условията на лишаване от свобода в издаващата държава членка, за да се избегне възможността това лице да остане ненаказано, той е длъжен да провери дали следва да се разпореди изпълнението на това наказание на територията на изпълняващата държава членка, когато установи, че това лице е гражданин на тази държава членка или пребивава в нея, стига да са спазени процедурата и условията, установени в Рамково решение 2008/909 с оглед на ефективното поемане на изпълнението на посоченото наказание на тази територия.
Г.      Допълнителни бележки
73.      В допълнение към този анализ бих изложил няколко бележки относно случаи, в които, за разлика от настоящите съединени дела, член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 не може да намери приложение.
74.      Всъщност при транспонирането на това рамково решение във вътрешното си право държавите членки, които разполагат със свобода на преценка, могат да изберат да не транспонират предвиденото в член 4, точка 6 факултативно основание за отказ на изпълнение(50). Освен това издирваното лице може да не е гражданин на изпълняващата държава членка, нито да се намира или да пребивава в нея(51). В такива случаи се поставя въпросът дали това лице би останало ненаказано, когато се възползва от свободата си на движение, за да отиде в държава членка, различна от тази, в която е осъдено за престъпление, и се предвижда отказ на изпълнение на ЕЗА на основание член 1, параграф 3 от посоченото рамково решение(52).
75.      Според мен рамкови решения 2002/584 и 2008/909 не следва да водят до това издирваното лице да може да избегне изтърпяването на постановената по отношение на него влязла в сила присъда.
Всъщност, от една страна, от практиката на Съда следва, че за да се гарантира по-специално че функционирането на ЕЗА няма да бъде блокирано, задължението за лоялно сътрудничество, закрепено в член 4, параграф 3, първа алинея ДЕС, трябва да е водещо в диалога между изпълняващите и издаващите съдебни органи. От принципа на лоялно сътрудничество следва по-конкретно, че държавите членки при пълно взаимно зачитане си съдействат при изпълнението на задачите, произтичащи от Договорите(53).
От друга страна, тези рамкови решения предоставят на издаващите и изпълняващите съдебни органи средства, които трябва да приложат, за да може наложеното в издаващата държава членка наказание да бъде ефективно изпълнено само на територията, на която това е възможно, а именно територията на изпълняващата държава членка, за да се съобразят с целта за борба с безнаказаността, преследвана с Рамково решение 2002/584.
76.      В това отношение, както следва от член 4, параграф 5 от Рамково решение 2008/909, изпълняващата държава членка може по своя инициатива да поиска от издаващата държава членка да ѝ изпрати съдебното решение заедно с удостоверението(54). Считам, че изпълняващият съдебен орган е длъжен да отправи такова искане. Всъщност, както изтъква румънското правителство в съдебното заседание, в рамките на целта на Съюза да се превърне в пространство на свобода, сигурност и правосъдие, самостоятелното прилагане на член 4, параграф 5 от това рамково решение допринася за борбата срещу безнаказаността и за социалната реинтеграция на осъденото лице.
Исканията по параграф 5 обаче не задължават издаващата държава членка да изпрати съдебното решение заедно с удостоверението.
Следователно е необходимо да се получи съгласието на тази държава членка.
Според мен и както посочва френското правителство в устното си становище, ако изпълняващият съдебен орган започне производство за взаимно признаване на присъдата въз основа на същото рамково решение, без да се засегне непропорционално наказанието, наложено от издаващия съдебен орган, последният ще има нагласата да приеме това взаимно признаване.
Освен това според мен би съответствало на механизма на ЕЗА издаващата държава членка при липсата на предаване на осъденото лице, да е склонна, за да се избегне опасността от безнаказаност на това лице, да приеме с нейно съгласие наказанието да бъде изпълнено на територията на изпълняващата държава членка.
V.      Заключение
77.      С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Cour de cassation (Касационен съд, Белгия) преюдициални въпроси по следния начин:
„Член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 година,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
когато изпълняващият съдебен орган отказва да изпълни европейска заповед за арест поради основание за отказ на изпълнение, изведено от член 1, параграф 3 от това рамково решение, тъй като при предаване на съответното лице на издаващия съдебен орган съществува опасност от нарушаване на основните му права вследствие на условията на лишаване от свобода в издаващата държава членка, той е длъжен, за да се избегне възможността това лице да остане ненаказано, да провери дали следва да се разпореди изпълнението на това наказание на територията на изпълняващата държава членка, когато установи, че това лице е гражданин на тази държава членка или пребивава в нея, стига да са спазени процедурата и условията, установени в Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз, с оглед на ефективното поемане на изпълнението на посоченото наказание на тази територия“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
i      Имената на настоящите дела са измислени.
Те не съвпадат с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Рамково решение на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24), поправка в ОВ L 205, 2019 г., стp. 34 (наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“).
3      Решение от 5 април 2016 г. (C-404/15 и C-659/15 PPU, наричано по-нататък „решение Aranyosi
и Căldăraru“, EU:C:2016:198).
4      Рамково решение на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз (ОВ L 327, 2008 г., стр. 27).
5      Moniteur belge, 22 декември 2003 г., стр. 60075.
6      Този член 3 съдържа забрана за изтезания.
7      Moniteur belge, 8 юни 2012 г., стр. 32117. Съгласно тази разпоредба „[к]огато отделението за повдигане на обвинение прилага член 6, параграф 4 от [Закона от 19 декември 2003 г.], това решение води до признаването и изпълнението на наказанието лишаване от свобода или на мярката, включваща лишаване от свобода, посочени в съдебното решение, във връзка с което е издадена [ЕЗА]. Наказанието се изпълнява в съответствие с разпоредбите на този закон. Териториално компетентният прокурор изисква от органа, издаващ [ЕЗА], съдебното решение заедно с удостоверението и ако е необходимо, адаптира наказанието в съответствие с член 18“.
8      Решение от 17 декември 2020 г. (C-354/20 PPU и C-412/20 PPU, EU:C:2020:1033, т. 62).
9      Решение от 29 юни 2017 г. (C-579/15, наричано по-нататък „решение
Popławski I“, EU:C:2017:503, т. 43).
10      Този член 5 се отнася до правото на свобода и сигурност.
11      Вж. решение от 21 декември 2023 г., GN (Основание за отказ, основано на висшия интерес на детето) (C-261/22, наричано по-нататък „решение GN, EU:C:2023:1017, т. 35—37 и цитираната съдебна практика).
12      Решение от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C-700/21, наричано по-нататък „решение O. G.“, EU:C:2023:444, т. 34 и цитираната съдебна практика).
13      Вж. решение GN (т. 33 и 34 и цитираната съдебна практика).
14      Вж. в този смисъл решение GN (т. 43 и цитираната съдебна практика).
15      Вж. в този смисъл решение от 29 юли 2024 г., Alchaster (C-202/24, EU:C:2024:649, т. 52—54 и цитираната съдебна практика).
16      Според тази разпоредба „[а]ко изпълняващият съдебен орган счете, че предоставената от издаващата държава членка информация е недостатъчна, за да вземе решение за предаване, той следва да поиска незабавно да му бъде предоставена необходимата допълнителна информация, особено що се отнася до членове 3—5 и член 8 и може да определи срок за получаването ѝ, отчитайки необходимостта от спазването на посочените в член 17 срокове“.
17      Вж. в този смисъл решение GN (т. 49 и цитираната съдебна практика).
18      Заключение по дело E. D. L. (Основание за отказ да се изпълни ЕЗА, основано на заболяване) (C-699/21, EU:C:2022:955, т. 60).
19      В писменото си становище по дело C-91/24 френското правителство добавя, че от акта за преюдициално запитване не следва, че предаването е било временно отложено на основание член 23, параграф 4 от Рамково решение 2002/584, съгласно който „[п]о изключение предаването може да бъде временно отложено поради сериозни причини от хуманитарно естество, например, когато съществуват съществени основания да се счита, че то явно ще застраши живота или здравето на издирваното лице“, нито че е било приложено ефективно сътрудничество, чрез пълноценното използване на предвидените в това рамково решение инструменти, за да бъдат осигурени гаранции.
20      Решение от 9 ноември 2023 г., Všeobecná úverová banka (C-598/21, EU:C:2023:845, т. 42 и цитираната съдебна практика).
21      Решение от 8 май 2025 г., Zimir (C-662/23, EU:C:2025:326, т. 25 и цитираната съдебна практика).
22      Вж. решение от 31 януари 2023 г., Puig Gordi и др. (C-158/21, EU:C:2023:57, т. 78 и 79).
23      Вж. в този смисъл решение O. G. (т. 46 и 47 и цитираната съдебна практика).
24      Вж. решение O. G. (т. 48 и цитираната съдебна практика).
25      Вж. решение O. G. (т. 49 и цитираната съдебна практика).
26      Според това правителство отправната точка на това „разслояване“ е, че ЕЗА се изпълнява в съответствие с член 1, параграф 2 от Рамково решение 2002/584, освен ако: i) е налице задължително или факултативно основание за отказ на изпълнение, въз основа съответно на член 3 или член 4 от това рамково решение, или ii) отказът на изпълнение се налага на основание член 1, параграф 3 от решението.
27      Вж. решение от 18 април 2023 г., E. D. L. (Отказ поради болест) (C-699/21, EU:C:2023:295, т. 44 и цитираната съдебна практика).
28      Вж. в този смисъл решение от 24 юни 2019 г., Popławski (C-573/17, наричано по-нататък „решение Popławski II“, EU:C:2019:530, т. 82 и цитираната съдебна практика).
29      Вж. решение Popławski I (т. 43).
30      Вж. решение Popławski II (т. 99 и цитираната съдебна практика).
31      Вж. решение от 29 април 2021 г., X (Европейска заповед за арест — Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, т. 58 и цитираната съдебна практика).
32      Вж. решение O. G. (т. 34—36 и цитираната съдебна практика).
33      Вж. точка 50 от настоящото заключение.
34      Вж. в този смисъл решение Popławski II (т. 92 и цитираната съдебна практика).
35      Подобна отговорност на изпълняващите съдебни органи по отношение на изпълнението на наложеното от издаващата държава членка наказание е отражение на добре познатия принцип на международното право „aut dedere aut punire/judicare“ („да се екстрадира или да се накаже/съди“), произтичащ от традиционните договори за екстрадиция, които са заместени с механизма на ЕЗА.
Вж. по отношение на този принцип, по-специално, Costa, M. J. Aut Dedere Aut Judicare. — In: Caeiro, P. et al. (eds.), Elgar Encyclopedia of Crime and Criminal Justice, 2024, p. 178—192, по-специално стp. 185—187.
36      Вж. в този смисъл решение от 29 юли 2024 г., Breian (C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, т. 102 и 103 и цитираната съдебна практика).
37      Що се отнася до различията в националното транспониране на основанията за факултативно неизпълнение на Рамково решение 2002/584, вж. Bot, S.
Section 2. Une transposition délicate par l’autonomie procédurale conservée aux États membres. — In: Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Bruxelles, 2009, 233—246.
38      Вж. в този смисъл Rapport de la Commission au Parlement européen et au Conseil sur la mise en œuvre de la décision-cadre du Conseil du 13 juin 2002 relative au mandat d’arrêt européen et aux procédures de remise entre États membres (Доклад на Комисията до Европейския парламент и Съвета относно прилагането на Рамковото решение на Съвета от 13 юни 2002 г. относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки) (COM(2020)270 final, по-специално стр. 18).
39      Вж., що се отнася до трудностите, с които се сблъскват съдебните органи при прилагането на член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584, Weyembergh, A., et L., Pinelli. Detention Conditions in the Issuing Member State as a Ground for Non-Execution of the European Arrest Warrant: State of Play and Challenges Ahead. — European Criminal Law Review, vol. 12, No. 1, 2022, 25—52, по-специално стp. 37—39.
40      Отбелязвам впрочем, че вече е било предвидено разрешение, изразяващо се в изрично задължаване на изпълняващия съдебен орган самият той да изпълни наказанието, за да се отговори на пречките, срещани на практика при прилагането на член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584.
Вж. в този смисъл The EAW and Prison conditions: Outcome Report of the College Thematic Discussion, Eurojust, май 2017 г., достъпно само на английски език на следния адрес: https://op.europa.eu/fr/publication-detail/-/publication/9c1ffe17-8c64-11e7-b5c6-01aa75ed71a1.
41      Вж. точка 45 от настоящото заключение.
42      Вж. решение от 9 ноември 2023 г., Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21, EU:C:2023:841, т. 19 и цитираната съдебна практика).
43      Вж. решение Popławski II (т. 36).
44      Решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — гаранция за връщане в изпълняващата държава) (C-314/18, EU:C:2020:191, т. 51 и цитираната съдебна практика).
45      C-305/22, EU:C:2024:508 (т. 41—48) (към момента на изготвяне на настоящото заключение решението все още не е постановено).
46      Вж. също Известие на Комисията — Наръчник за издаване и изпълнение на европейска заповед за арест (ОВ C C/2023/1270), т. 2.5.2 и 5.5.2.
47      Вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2023 г., Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21, EU:C:2023:841, т. 20).
48      Вж. решение от 15 април 2021 г., AV (Обща присъда) (C-221/19, EU:C:2021:278, т. 35 и цитираната съдебна практика).
49      Всъщност съгласно член 13 от Рамково решение 2008/909, „[д]окато изпълнението на наказанието в изпълняващата държава не е започнало, издаващата държава може да оттегли удостоверението от тази държава, като посочи причините за това. При оттегляне на удостоверението изпълняващата държава прекратява изпълнението на наказанието“.
50      Вж. точка 54 от настоящото заключение.
51      Вж. в това отношение решение от 5 септември 2012 г., Lopes Da Silva Jorge (C-42/11, EU:C:2012:517, т. 35 и цитираната съдебна практика).
52      Вж. в това отношение решение от 25 юли 2018 г., Generalstaatsanwaltschaft (Условия на лишаване от свобода в Унгария) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, т. 85).
53      Вж. решение от 29 юли 2024 г., Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, т. 93 и цитираната съдебна практика). Освен това в рамките на ЕЗА Европейският съд по правата на човека е извел „позитивно процесуално задължение за сътрудничество“ между държавите членки, като се е позовал на член 2 от ЕКПЧ и на член 2 от Хартата. Вж. съвместния тематичен фиш на Европейския съд по правата на човека и на Агенцията на Европейския съюз за основните права (FRA), озаглавен „Европейска заповед за арест и основни права — Практика на Европейския съд по правата на човека и на Съда на Европейския съюз“, актуализиран на 28 февруари 2025 г., с който може да се направи справка на английски и френски език на следния адрес: https://ks.echr.coe.int/documents/d/echr-ks/mandat-d-arret-europeen-et-droits-fondamentaux. В този фиш е посочено, че съдържанието му не обвързва Европейския съд по правата на човека.
54      Издаващият съдебен орган също може да отправи такова искане на основание член 4, параграф 1 от Рамково решение 2008/909.