62019TJ0854_RES
Mål T‑854/19
Franz Schröder GmbH & Co. KG
mot
Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet
Tribunalens dom (tredje avdelningen) av den 2 juni 2021
”EU-varumärke – Ogiltighetsförfarande – EU-ordmärket MONTANA – Absolut registreringshinder – Beskrivande karaktär – Artikel 7.1 c i förordning (EG) nr 207/2009 (nu artikel 7.1 c i förordning (EU) 2017/1001)) – Rätten att yttra sig – Artikel 94.1 i förordning 2017/1001 – Prövning av sakförhållandena på eget initiativ – Bevisning tillåts som förebringats först vid överklagandenämnden – Artikel 95.1 och 95.2 i förordning 2017/1001”
EU-varumärke – Överklagande – Överklagande av ett beslut som fattats av annulleringsenheten vid immaterialrättsmyndigheten – Överklagandenämndens prövning – Räckvidd – Bevisning som har lagts fram för första gången vid överklagandenämnden – Beaktande – Överklagandenämndens utrymme för skönsmässig bedömning – Gränser
(Europaparlamentets och rådets förordning 2017/1001, artikel 95.2; kommissionens förordning 2018/625, artikel 27.4)
(se punkterna 24–26)
EU-varumärke – Förfarandebestämmelser – Prövning av sakförhållandena på eget initiativ – Ogiltighetsförfarande som rör absoluta registreringshinder – Prövning begränsad till de grunder som åberopas – Beaktande av notoriska fakta
(Europaparlamentets och rådets förordning 2017/1001, artiklarna 7, 59, 62 och 95.1)
(se punkterna 38–41, 48 och 49)
EU-varumärke – Överklagande – Överklagande till överklagandenämnden – Överklagandenämndernas behörighet – Ny fullständig prövning i sak – Räckvidd
(Europaparlamentets och rådets förordning 2017/1001, artiklarna 71.1 och 95.1)
(se punkterna 42, 45, 50, och 56)
Resumé
Intervenienten, RDS Design ApS, är innehavare av EU-ordmärket MONTANA. Klaganden, Franz Schröder GmbH & Co. KG, ingav en ansökan till Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) om ogiltighetsförklaring av detta varumärke med motiveringen att det hade registrerats i strid med artikel 7.1 c i förordning nr 207/2009 (
1
).
EUIPO:s annulleringsenhet biföll ansökan om ogiltighetsförklaring. Efter det att intervenienten överklagat detta beslut upphävde EUIPO:s överklagandenämnd beslutet och avslog ansökan om ogiltighetsförklaring. Överklagandenämnden godtog den bevisning som parterna åberopat för första gången vid överklagandenämnden och fann att nämnden ”på eget initiativ” kunde pröva huruvida det absoluta registreringshinder som åberopats till stöd för ansökan om ogiltighetsförklaring eventuellt förelåg. Klaganden inkom med ett överklagande till tribunalen och yrkade att överklagandenämndens beslut skulle ogiltigförklaras.
Tribunalen ogillar detta överklagande och gör förtydliganden angående överklagandenämndens utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att beakta bevisning som åberopats för första gången vid överklagandenämnden. Vidare utvecklar tribunalen sin praxis avseende begränsningen av EUIPO:s prövning till de grunder och argument som parterna framställt i ogiltighetsförfaranden som grundar sig på absoluta ogiltighetsgrunder.
Tribunalens bedömning
Tribunalen erinrar för det första om att EUIPO enligt artikel 95.2 i förordning 2017/1001 (
2
) har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra huruvida omständigheter och bevisning som åberopats respektive ingetts för sent ska beaktas. Tribunalen har emellertid preciserat att utövandet av detta utrymme för skönsmässig bedömning, vad gäller sådana sakomständigheter och bevis som åberopas för första gången vid överklagandenämnden, numera regleras av artikel 27.4 i förordning 2018/625 (
3
), enligt vilken överklagandenämnden endast får godta dessa om de vid ett första påseende ser ut att vara relevanta för utgången i ärendet och om de lämnades in för sent av giltiga skäl. Tribunalen konstaterar att överklagandenämnden inte har kontrollerat huruvida dessa två krav var uppfyllda. Detta medför emellertid inte att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras, eftersom det inte har visats att detta beslut hade kunnat få ett annat innehåll.
För det andra erinrar tribunalen om att EUIPO, i ogiltighetsförfaranden som grundar sig på ett absolut registreringshinder, enligt artikel 95.1 i förordning 2017/1001 ska begränsa sin prövning till vad parterna har åberopat och yrkat. Överklagandenämnden får emellertid vidta de åtgärder som kunnat vidtas av den enhet som meddelat det överklagade beslutet, varvid denna ska göra en ny, fullständig prövning av invändningen i sak, det vill säga både en rättslig prövning och en prövning av de faktiska omständigheterna. (
4
) Tribunalen påpekar att överklagandenämnden i förevarande fall, trots sitt något klumpiga fastställande att den ”på eget initiativ” kunde pröva huruvida det aktuella absoluta registreringshindret förelåg, i praktiken endast prövade huruvida detta absoluta hinder, som just åberopats av klaganden, kunde medföra att det omstridda varumärket skulle ogiltigförklaras. Överklagandenämnden har nämligen inte på eget initiativ prövat sådana relevanta sakförhållanden som skulle ha kunnat föranleda den att tillämpa andra absoluta registreringshinder som kunnat påverka det omstridda varumärkets giltighet. Tribunalen anser dessutom att överklagandenämnden inte gjorde någon prövning på eget initiativ av ”ytterligare omständigheter”, eftersom överklagandenämndens konstateranden ingår i dess bedömning av de omständigheter som klaganden åberopat till stöd för ansökan om ogiltighetsförklaring och av skälen i annulleringsenhetens beslut. Detta tillvägagångssätt återspeglar överklagandenämndens nya, fullständiga prövning i sak av överklagandet, som kunde leda till att nämnden kom fram till en annan lösning än den som klaganden önskat och än den som annuleringsenheten kommit fram till. Tribunalen finner således att överklagandenämnden inte har överskridit gränserna för sin prövning i artikel 95.1 i förordning 2017/1001.
(
1
)	Rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om [EU-varumärken] (EUT L 78, 2009, s. 1).
(
2
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken (EUT L 154, 2017, s. 1).
(
3
)	Kommissionens delegerade förordning (EU) 2018/625 av den 5 mars 2018 om komplettering av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 om EU-varumärken och om upphävande av delegerad förordning (EU) 2017/1430 (EUT L 104, 2018, s. 1).
(
4
)	I enlighet med artikel 71.1 i förordning 2017/1001.