62005CC0019_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Domstolen skall i detta förfarande pröva en talan om fördragsbrott som Europeiska gemenskapernas kommission (nedan kallad kommissionen) har väckt mot Konungariket Danmark (nedan kallad Danmark). Kommissionen har yrkat att domstolen skall fastställa att Danmark har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 10 EG samt artiklarna 2 och 8 i rådets beslut 94/728/EG, Euratom av den 31 oktober 1994 om systemet för gemenskapernas egna medel, genom att inte betala ett belopp om 18 687 475 DKK (omkring 2 507 210 euro) såsom egna medel, jämte dröjsmålsränta på beloppet från den 27 juli 2000, samt förplikta Danmark att ersätta rättegångskostnaderna.
2. Detta förfarande är en fortsättning på mål C-392/02,(2) vilket domstolen fastställde principen att medlemsstaterna ansvarar ekonomiskt de nationella tullmyndigheternas misstag som för gemenskapen har medfört en minskning av dess egna medel.
II – Tillämpliga bestämmelser
3. I artikel 10 EG föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av detta fördrag eller av åtgärder som vidtagits av gemenskapens institutioner. Medlemsstaterna skall underlätta att gemenskapens uppgifter fullgörs.”
A – Bestämmelser om egna medel
4. I artikel 269 andra stycket EG föreskrivs följande: ”Rådet skall enhälligt, på förslag av kommissionen och efter att ha hört Europaparlamentet, fastställa bestämmelser om gemenskapens system för egna medel samt rekommendera medlemsstaterna att anta dessa bestämmelser i enlighet med deras konstitutionella bestämmelser.”
5. Även om kommissionens talan grundas framför allt på rådets beslut 94/728/EG, Euratom av den 31 oktober 1994 om systemet för gemenskapernas egna medel(3) (nedan kallat beslut 94/728), är det nödvändigt att analysera även rådets beslut av den 24 juni 1988 om systemet för gemenskapernas egna medel (88/376/EEG, Euratom)(4) (nedan kallat beslut 88/376), eftersom de faktiska omständigheterna i målet avser delvis perioden före den 1 december 1995.
6. Systemet för egna medel reglerades ursprungligen av beslut 88/376. Detta beslut upphävdes och ersattes av beslut nr 94/728, som enligt artikel 11.1 i beslutet tillämpas från och med den 1 december 1995.
1. Beslut 88/376
7. I artikel 2.1 i beslut 88/376 föreskrivs att följande inkomster skall utgöra egna medel som redovisas i gemenskapernas budget:
– ”a) Avgifter, bidrag, tilläggs- eller utjämningsbelopp, fyllnadsbelopp eller liknande som fastställts eller kommer att fastställas av gemenskapernas institutioner för handel med tredje land inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken, samt även bidrag och avgifter som föreskrivs inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden för socker.
– b) Tullar och andra avgifter enligt gemensamma tulltaxan som fastställts eller kommer att fastställas av gemenskapernas institutioner för handel med tredje land samt tullar på varor som omfattas av Fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen.
– c) En för alla medlemsstater enhetlig procentsats på beräkningsunderlaget för mervärdesskatt som skall fastställas på ett enhetligt sätt för medlemsstaterna enligt gemenskapsbestämmelser. Det beräkningsunderlag för en medlemsstat som skall tillämpas för detta beslut får dock inte överstiga 55 % av dess bruttonationalinkomst.
– d) En procentsats – som skall fastställas under budgetförfarandet med hänsyn till summan av alla andra inkomster – av summan av alla medlemsstaters bruttonationalinkomst fastställd i enlighet med gemenskapsbestämmelser som är föremål för ett direktiv som skall antas med stöd av artikel 8.2 i detta beslut.”
8. I artikel 8.1 och 8.2 i beslut 88/376 föreskrivs följande:
”1. Gemenskapens egna medel enligt artikel 2.1 a och b skall uppbäras av medlemsstaterna enligt deras respektive nationella lagar och andra författningar vilka vid behov skall anpassas för att uppfylla gemenskapsbestämmelsernas krav. Kommissionen skall med jämna mellanrum granska de nationella bestämmelser som den underrättats om av medlemsstaterna och meddela till medlemsstaterna de anpassningar som den anser behövs för att de nationella bestämmelserna skall följa gemenskapsbestämmelserna samt rapportera till den budgetansvariga myndigheten. Medlemsstaterna skall ställa medlen enligt artikel 2.1 a)–d) till kommissionens förfogande.
2. Utan att föregripa räkenskapsrevisionen och kontrollen av lagenligheten och den formella riktigheten enligt artikel 206a i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, vilken revision och kontroll huvudsakligen avser tillförlitligheten och effektiviteten hos nationella system och förfaranden för att fastställa beräkningsunderlaget för egna medel från mervärdesskatt och bruttonationalinkomst, och utan att föregripa kontrollåtgärder enligt artikel 209 c i det fördraget skall rådet genom enhälligt beslut på förslag från kommissionen och efter att ha hört Europaparlamentet anta de bestämmelser som krävs för att genomföra detta beslut och för att möjliggöra kontrollen av uppbörden, kontrollen av att kommissionen får medlen till sitt förfogande och kontrollen av betalningen av de inkomster som avses i artiklarna 2 och 5.”
2. Beslut nr 94/728
9. I artikel 2.1 i beslut 94/728 föreskrivs att följande inkomster, särskilt ”traditionella medel”, skall utgöra egna medel som redovisas i gemenskapernas budget:
– ”a) Avgifter, bidrag, tilläggs- eller utjämningsbelopp fyllnadsbelopp eller liknande som fastställts eller kommer att fastställas av gemenskapernas institutioner för handel med tredjeland inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken ...
– b) Tullar och andra avgifter enligt gemensamma tulltaxan som fastställts eller kommer att fastställas av gemenskapernas institutioner för handel med tredje land ...
– c) En för alla medlemsstater enhetlig procentsats på beräkningsunderlaget för mervärdesskatt ...
– d) En procentsats – som skall fastställas under budgetförfarandet med hänsyn till summan av alla andra inkomster – av summan av alla medlemsstaters bruttonationalinkomst ... .”
10. Enligt artikel 2.3 i beslut 94/728 skall medlemsstaterna behålla 10 procent av de belopp som avses i punkterna 1 a och b för att täcka kostnaderna för uppbörden. Enligt artikel 2.3 i rådets beslut 2000/597/EG, Euratom av den 29 september 2000 om systemet för Europeiska gemenskapernas egna medel(5) höjdes denna procentsats till 25 procent för belopp som fastställts efter den 31 december 2000.
11. I artikel 8 i beslut 94/728 föreskrivs följande:
”1. Gemenskapens egna medel enligt artikel 2.1 a) och b) skall uppbäras av medlemsstaterna enligt deras respektive nationella lagar och andra författningar vilka vid behov skall anpassas för att uppfylla gemenskapsbestämmelsernas krav. Kommissionen skall med jämna mellanrum granska de nationella bestämmelser som den underrättats om av medlemsstaterna, meddela till medlemsstaterna de anpassningar som den anser behövs för att de nationella bestämmelserna skall följa gemenskapsbestämmelserna samt rapportera till den budgetansvariga myndigheten. Medlemsstaterna skall ställa medlen enligt artikel 2.1 a)–d) till kommissionens förfogande.
2. … rådet [skall] genom enhälligt beslut på förslag från kommissionen och efter att ha hört Europaparlamentet anta de bestämmelser som krävs för att genomföra detta beslut och för att möjliggöra kontrollen av uppbörden, kontrollen av att kommissionen får medlen till sitt förfogande och kontrollen av betalningen av de inkomster som avses i artiklarna 2 och 5.”
3. Bestämmelser för att säkerställa uppbördskontrollen
12. När de faktiska omständigheter som ligger till grund för detta mål inträffade återfanns bestämmelserna för att säkerställa kontrollen av uppbörden i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (nedan kallad förordning nr 1552/89).(6) Denna förordning ändrades genom rådets förordning (Euratom, EG) av den 8 juli 1996,(7) som trädde i kraft den 14 juli 1996. Förordning nr 1552/89 med ändringar konsoliderades genom och ersattes av rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel.(8)
13. I andra skälet i förordning nr 1552/89 föreskrivs att ”[g]emenskapen bör få möjlighet att på bästa möjliga villkor disponera över de egna medel som avses i artikel 2 i beslut 88/376/EEG, Euratom och följaktligen bör det föreskrivas bestämmelser om hur medlemsstaterna skall ställa till kommissionens förfogande de egna medel som tilldelas gemenskaperna”.
14. I artikel 2.1 och 2.1a i förordning nr 1552/89 uppställs villkor för hur gemenskapens anspråk på egna medel avseende tull uppkommer:
”1. Vid tillämpningen av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG, Euratom anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet.
1a. Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna.”
15. I artikel 9.1 första stycket i förordning nr 1552/89 föreskrivs att ”[i] enlighet med förfarandet i artikel 10 skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten”.
16. Enligt artikel 11 i förordning nr 1552/89 gäller följande:
”En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten skall betala ränta till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig finansiering, ökad med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden.”
17. Artikel 17.1 och 17.2 i nämnda förordning har följande innehåll:
”1. Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att det belopp som motsvarar de enligt artikel 2 fastställda anspråken tillhandahålls kommissionen enligt denna förordning.
2. Medlemsstaterna fritas från skyldigheten att ställa belopp motsvarande fastställda anspråk till kommissionens förfogande endast om dessa belopp inte har uppburits på grund av force majeure. Medlemsstaterna fritas även från denna skyldighet i vissa särskilda fall när det efter en noggrann undersökning av alla relevanta omständigheter i det enskilda fallet visar sig att beloppen på lång sikt är omöjliga att uppbära på grund av skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna. ...”
B – Tullbestämmelser
1. Tullkodexen
18. I rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen(9) (nedan kallad tullkodexen) föreskrivs följande i artikel 9.1:
”1. Ett beslut som är till förmån för den berörda personen skall återkallas eller ändras i andra fall än de som anges i artikel 8, om ett eller flera av de villkor som fastställts för dess utfärdande inte uppfylldes eller inte längre uppfylls.”
19. I artikel 20 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1. Den tull som lagligen skall betalas om en tullskuld uppstår skall grundas på Europeiska gemenskapernas tulltaxa.
…
3. Europeiska gemenskapernas tulltaxa skall omfatta följande:
a) Kombinerade nomenklaturen.
…
f) Autonoma undantagsbestämmelser som föreskriver en nedsättning av eller befrielse från importtull för vissa varor.
….
4. Utan att det påverkar tillämpningen av reglerna för debiteringar enligt en schablontullsats skall de bestämmelser som avses i punkt 3 d, e och f på deklarantens begäran gälla i stället för dem som föreskrivs i c, om varorna i fråga uppfyller de villkor som fastställs genom de förstnä mnda bestämmelserna. En ansökan får inges i efterhand under förutsättning att tillämpliga villkor är uppfyllda.
…”
20. I artikel 82.1 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1. Om varor övergår till fri omsättning till en nedsatt importtullsats eller nolltullsats på grund av deras användning för särskilda ändamål, skall de kvarstå under tullens övervakning. Övervakningen skall upphöra när de villkor som fastställts för beviljandet av denna nedsatta tullsats eller nolltullsats inte längre är tillämpliga, om varorna exporteras eller förstörs eller om det mot betalning av vederbörliga tullar tillåts att varorna används för andra ändamål än de som fastställts för tillämpningen av den nedsatta importtullsatsen eller nolltullsatsen.”
21. Enligt artikel 204.1 och 204.2 i tullkodexen gäller följande:
”1. En tullskuld vid import uppkommer i andra fall än som avses i artikel 203 genom
a) bristande uppfyllelse av någon av de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring av importtullpliktiga varor eller med användning av det tullförfarande som varorna är hänförda till, eller
b) åsidosättande av ett villkor som reglerar hänförandet av varorna till det aktuella tullförfarandet eller beviljandet av en nedsatt importtullsats eller nolltullsats på grund av varornas användning för särskilda ändamål,
såvida det inte kan fastställas att dessa försummelser inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga.
2. Tullskulden uppkommer antingen vid den tidpunkt då den förpliktelse vars underlåtelse ger upphov till tullskulden inte längre uppfylls, eller vid den tidpunkt då varorna hänförs till det berörda tullförfarandet, om det fastställs att ett villkor för hänförandet av varorna till nämnda tullförfarande eller för beviljandet av en nedsatt importtullsats eller nolltullsats på grund av varornas användning för särskilda ändamål i själva verket inte uppfylldes.”
22. I artikel 220 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1. Om ett tullbelopp som härrör från en tullskuld inte har bokförts enligt artiklarna 218 och 219 eller har bokförts med ett lägre belopp än det belopp som skulden lagligen uppgår till, skall det belopp som skall utkrävas eller återstår att kräva bokföras inom två dagar efter det att myndigheterna blivit medvetna om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär (bokföring i efterhand). Denna tidsfrist kan förlängas enligt artikel 219.
2. Förutom i de fall som avses i artikel 217.1 andra och tredje stycket, skall bokföring i efterhand inte ske i följande fall:
…
b) Det rätta tullbeloppet har inte bokförts på grund av ett misstag från tullmyndigheternas sida och gäldenären kunde inte rimligen ha upptäckt detta, eftersom denne för sin del handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen.
…”
23. I artikel 239 i tullkodexen anges följande:
”1. Import- eller exporttullar får återbetalas eller efterges i andra fall än de som avses i artiklarna 236–238 och vilka:
– bestäms enligt kommittéförfarandet,
– följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. De fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas och de närmare reglerna för förfarandet fastställs enligt kommittéförfarandet. Återbetalning eller eftergift får underkastas särskilda villkor.
2. Återbetalning eller eftergift av tullar av de skäl som anges i punkt 1 skall beviljas efter ingivande av ansökan till vederbörande tullkontor inom tolv månader efter den dag då gäldenären underrättades om tullbeloppet.
Tullmyndigheterna får dock tillåta att denna tid överskrids i välgrundade undantagsfall.”
2. Tillämpningsbestämmelser för genomförande av tullkodexen
24. I artikel 291 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen,(10) som upphävdes genom kommissionens förordning (EG) nr 1602/2000 av den 24 juli 2000 om ändring av kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen,(11) föreskrevs följande:
”1. Vid import av varor för övergång till fri omsättning med gynnsam behandling i tullhänseende på grund av deras användning för särskilda ändamål skall ett skriftligt tillstånd beviljas den person som importerar varorna eller låter importera dem för övergång till fri omsättning.
2. Detta tillstånd skall utfärdas på skriftlig ansökan av den berörda personen av tullmyndigheterna i den medlemsstat där varorna deklareras för övergång till fri omsättning.
…”
25. I artikel 869 i förordning nr 2454/93 föreskrivs följande:
”Tullmyndigheterna skall själva besluta att inte registrera obetalda tullar i bokföringen
…
b) i de fall de anser att de villkor som fastställs i artikel 220.2 b i kodexen är uppfyllda, förutsatt att det belopp som inte har tagits ut av den ifrågavarande gäldenären för en eller flera import- eller exportärenden men till följd av ett enda misstag är mindre än 2 000 ecu,
…”
26. I artikel 871 i samma förordning föreskrivs följande:
”I andra fall än de som avses i artikel 869, om vilka tullmyndigheterna antingen anser att de villkor som fastställs i artikel 220.2 b i kodexen är uppfyllda eller tvekar om den riktiga omfattningen av den bestämmelsens villkor för ett särskilt fall, skall dessa myndigheter hänföra ärendet till kommissionen, så att ett beslut kan fattas i enlighet med det förfarande som fastställs i artik[larna] 872–876. De fall som hänförs till kommissionen skall innehålla alla uppgifter som behövs för en fullständig utredning.
Så snart som kommissionen tagit emot ärendet, skall den underrätta den berörda medlemsstaten om detta.
Om det visar sig, att de uppgifter som medlemsstaten lämnat inte är tillräckliga för att kunna fatta ett beslut om ärendet i fråga med fullständig kännedom om fakta, får kommissionen begära att kompletterande uppgifter lämnas.”
3. Bestämmelser om den kombinerade nomenklaturen
27. Den kombinerade nomenklaturen offentliggjordes i bilaga I till rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan.(12) Denna förordning grundas på det internationella systemet för harmoniserad varubeskrivning och kodifiering som utarbetats av Tullsamarbetsrådet, numera Världstullorganisationen, och som införts genom den internationella konvention som ingicks i Bryssel den 14 juni 1983 och som godkänts på kommissionens vägnar genom rådets beslut 87/369/EEG av den 7 april 1987 om ingående av den internationella konventionen om systemet för harmoniserad varubeskrivning och kodifiering samt upprättandet av ändringsprotokollet till denna konvention.(13) Förordningen ändrades senast genom kommissionens förordning (EG) nr 1789/2003 av den 11 september 2003 om ändring av bilaga I till rådets förordning (EEG) nr 2658/87 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan.(14)
28. I bilaga I avdelning II till förordning nr 2658/97 föreskrivs bland annat att tullbefrielse skall medges för varor som är avsedda att ingå i de båtar eller andra fartyg som anges i en angiven tabell och som är avsedda att användas för deras konstruktion, reparation, underhåll eller ombyggnad samt för varor som är avsedda att användas till montering eller utrustning av sådana båtar och andra fartyg.
29. Den förteckning till vilken hänvisas i denna bilaga innehåller även undernummer 8901 90 10 KN, som tillämpades på andra båtar för godsbefordran och andra fartyg för passagerar- och varubefordran.
30. Godsbehållare (containrar), inbegripet sådana för transport av vätskor, speciellt konstruerade och utrustade för befordran med ett eller flera slag av transportmedel, hänfördes till undernummer 8609 00 90 KN i bilaga I till förordning nr 2658/87.
III – Bakgrund
31. Ett danskt företag som ingår i en koncern (nedan kallat importören) lämnade år 1990 in en ansökan om befrielse från importtull på grund av aktiv förädling. Importören grundade denna begäran på argumentet att de importerade varorna (trä och syntetiskt material) var varor som var avsedda för att bygga containrar för sjötransport vilka skulle ingå i koncernens containerfartyg.
32. De danska tullmyndigheterna tillät importen och tog inte ut någon importtull för varorna (trä och syntetiskt material), vilka de hade hänfört till undernummer 8901 90 10 KN i bilaga I till förordning nr 2658/87. De behandlade dessa varor enligt tullförfarandet för användning för särskilda ändamål ( end-use )(15), som tillämpas på varor som skall ingå i fartyg eller varor som är avsedda att användas till montering eller utrustning av fartyg. De danska myndigheterna påpekade även för importören att tullförfarandet för aktiv förädling inte kunde tillämpas i detta ärende.
33. Kommissionens företrädare utförde mellan den 25 och den 29 mars 1996 en kontroll av uppbörden av kommissionens egna medel vid vilken de upprättade rapport nr 96-1-1. I denna konstaterade de att de danska myndigheterna i strid med gemenskapsrätten hade låtit importören tullfritt importera varor som användes för att bygga vanliga transportcontainrar som inte ingår i fartygsutrustning. För en riktig tillämpning av tullordningen för varor som används för särskilda ändamål (nedan kallad tullordningen för särskilda ändamal) skulle dessa containrar ha ingått i fartygen eller ha ingått i dessa fartygs utrustning. Företrädarna för kommissionen konstaterade samtidigt att denna oriktighet lett till en rättsstridig minskning av gemenskapens egna medel. Kommissionen ansåg även att de danska myndigheterna ansvarade ekonomiskt för de misstag som begåtts vid tillämpningen av tullordningen för särskilda ändamål från och med den 1 januari 1994. Mot bakgrund av dessa konstateranden upprättades en rapport, som översändes till de danska myndigheterna den 12 juni 1996.
34. Danmark bestred kommissionens rapport i skrivelse av den 12 februari 1997 och upprepade sin ståndpunkt den 6 juni 1997 vid ett sammanträde i den rådgivande kommittén för egna medel. Vid detta sammanträde bestred Danmark att denna kommitté var behörig och begärde att ärendet skulle överflyttas till kommissionens generaldirektorat med behörighet för skatte- och tullfrågor. Kommissionen förklarade vid sammanträdet att den inte anslöt sig till Danmarks tolkning av tullbestämmelserna.
35. Den 25 november 1997 begärde Danmark att ärendet skulle handläggas av behörig avdelning vid tullkodexkommittén för gynnsam behandling i tullhänseende, eftersom det inte hade uppkommit någon tullskuld och eftersom det inte uppstått någon förlust för gemenskapens egna medel.
36. Den 30 december 1997 underrättade de danska tullmyndigheterna (södra Jyllands tullkammare) importören om kommissionens uppfattning, dock utan att godta densamma, när det gällde tillstånd till tullfri import, dock utan att godta den, och de informerade importören om att de skulle ta ut tull från och med den 1 januari 1998. Tillståndet till import av varor som används för särskilda ändamål upphörde att gälla för importören den 31 december 1997. Importören gav den 3 februari 1998 in en ansökan om tillstånd för aktiv förädling. Sådant importtillstånd beviljades den 21 april 1998 men gällde retroaktivt från den 3 februari 1998. Kommissionen begärde inte att den danska regeringen skulle betala importtullbeloppet för perioden från den 1 januari till den 3 februari 1998.
37. Den 9 november 1998 begärde kommissionen att Danmark för perioden från den 1 januari 1994 till den 31 december 1997 skulle betala den importtull om 18 687 475 DKK utan ränta som Danmark skulle ha uppburit. Danmark ansvarade ekonomiskt för importörens hela import från och med den 1 januari 1994, eftersom Danmark hade tillämpat tullordningen för särskilda ändamål felaktigt. De danska tullmyndigheterna besvarade denna skrivelse den 10 mars 1999 genom att till kommissionen översända en förteckning över importtull som inte uppburits mellan den 1 januari 1994 och den 31 december 1997 och bestred därvid att kommissionen hade lidit någon ekonomisk skada på grund av dess tillvägagångssätt.
38. Den 31 januari 2002 sände kommissionen en formell underrättelse till Danmark i vilken den åter pekade på överträdelserna avseende tullklassificeringen av importörens varor och begärde att Danmark skulle betala 18 687 475 DKK.
39. Den 2 april 2002 besvarade den danska regeringen den formella underrättelsen och medgav att bilaga I, avsnitt II, i förordning nr 2658/87 med den kombinerade nomenklaturen inte skulle tolkas så extensivt att varor som används för tillverkning av produkter för utrustning av fartyg skulle vara befriade från importtull.
40. Den 6 maj 2002 sände den danska regeringen, utanför detta fördragsbrottsförfarande, en skrivelse med en begäran om att Danmark med stöd av artikel 220.2 b i tullkodexen skulle tillåtas att underlåta att bokföra i efterhand, eftersom det beviljade tillståndet för användning för särskilda ändamål var ett misstag från tullmyndigheternas sida som gäldenären inte kunde upptäcka.
41. Kommissionen lät sig inte övertygas av Danmarks svar på den formella underrättelsen och sände därför den 31 oktober 2002 ett motiverat yttrande till Danmark, i vilket medlemsstaten anmodades att vidta samtliga nödvändiga åtgärder inom två månader från mottagandet av yttrandet. Danmark besvarade underrättelsen den 28 februari 2003.
42. Den 19 april 2004 konstaterade tullkodexkommitténs arbetsgrupp, vid ett sammanträde som hölls för att anta beslut REC 12/03, att förutsättningarna för att bevilja tillstånd till undantag från betalning av importtull för aktiv förädling var uppfyllda för importören år 1990. Om importören hade begärt ett sådant tillstånd år 1990, skulle ett sådant ha beviljats. Det konstaterades vidare vid detta sammanträde att de danska tullmyndigheternas misstag inte hade inneburit några följder för gemenskapsbudgeten. Till följd av detta arbetsgruppssammanträde antog kommissionen den 19 maj 2004 beslut REC 12/03.(16) Den konstaterade i detta beslut att det tullbelopp som importören var skyldig skulle ha bokförts i efterhand och att begäran om tullbefrielse för importören var välgrundad. Kommissionen underrättade Danmark genom skrivelse av den 21 februari 2005 om att Danmark inte längre ansågs ekonomiskt ansvarigt för att kommissionens egna medel för perioden från den 1 januari 1998 till den 3 februari 1998 inte betalats.
43. Danmark rättade sig inte efter det motiverade yttrande, varför kommissionen den 20 januari 2005 väckte talan med stöd av artikel 226 EG.
44. Kommissionen har yrkat att domstolen skall:
– fastställa att Konungariket Danmark har underlåtit att uppfylla sina förpliktelser enligt gemenskapsrätten, i synnerhet artikel 10 EG och artiklarna 2 och 8 i rådets beslut 94/728/EG, Euratom av den 31 oktober 1994 om systemet för gemenskapernas egna medel, genom att inte till kommissionen betala ett belopp om 18 687 475 DKK avseende egna medel jämte dröjsmålsränta från och med den 27 juli 2000, samt
– förplikta Konungariket Danmark att ersätta rättegångskostnaderna.
45. Konungariket Danmark har yrkat att domstolen skall
– ogilla talan, samt
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
IV – Parternas argument
46. Kommissionen anser att Danmark felaktig tillåtit tullfri import av varor som skall användas för tillverkning av containrar, fastän de danska myndigheterna uppmärksammades på att ett sådant tillvägagångssätt var fel. Det var fel att använda undernummer 8609 00 90 KN, eftersom varorna användes för tillverkning av vanliga godsbehållare som inte hade några särdrag. Dessa containrar, för vilka Danmark hade tillåtit import, kan inte ingå i ett fartyg, eftersom de inte har lämpliga egenskaper för detta, och ingår inte heller i ett fartygs utrustning. De ersätter inte den del av ett fartyg i vilken varorna lastas och ingår inte i fartygets montering eller utrustning. Containrarna används nämligen inte för fartygets drift. De används således inte för särskilda ändamål.
47. Enligt kommissionen skulle de danska myndigheterna inte ha beviljat importtillstånd för varorna som används för särskilda ändamål. De danska myndigheterna borde omedelbart ha återkallat det beviljade tillståndet sedan de mottagit kommis sionens skriftväxling, det vill säga inom två dagar enligt artikel 220.1 i tullkodexen. Danmark underlät att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 9 och 20 i tullkodexen samt förordning nr 2658/87. Detta är anledningen till att gemenskapens egna medel minskade. Kommissionen har dessutom understrukit att gemenskapens egna medel avseende tull uppkommer när tullskulden uppkommer.
48. Det var inte möjligt att hänföra de importerade varorna till tullförfarandet för aktiv förädling. Det är inte heller möjligt att i efterhand fastställa huruvida förutsättningarna enligt artikel 117 b i tullkodexen för tullförfarandet för aktiv förädling är uppfyllda.
49. Kommissionen har hävdat att de danska myndigheterna fick del av dess tolkning av de aktuella bestämmelserna, men att dessa dock inte bokförde tullskulden i efterhand, eftersom de ansåg att förutsättningarna enligt artikel 220.2 b i tullkodexen var uppfyllda. De uppfyllde således inte sina skyldigheter enligt artikel 871 i förordning nr 2454/93. Kommissionen anser att de danska myndigheterna har agerat på eget ansvar, eftersom de vidhöll sin tolkning även sedan kommissionen för Danmark år 1996 pekat på oriktigheterna i tillämpningen av tullordningen för användning för särskilda ändamål, vilken tillåter import till nolltullsats. Eftersom de danska myndigheterna inte underrättade kommissionen om svårigheter och oriktigheter – vilka uppdagades av kommissionen – vid genomförandet av förfarandet, förhindrade de kommissionen att uttala sig om en eventuell tillämpning av artikel 220.2 b i tullkodexen.
50. Kommissionen anser att de danska myndigheterna inte agerade med nödvändig aktsamhet när de beviljade tillstånd till tullfri import. De brast också i aktsamhet, även eftersom de inte bokförde tullskulden i efterhand i enlighet med artikel 220.2 b i tullkodexen och artikel 871 i förordning nr 2454/93. Danmark har således inte fastställt gemenskapens egna medel, och denna stat är därför ekonomiskt ansvarig för den förlust som de egna medlen åsamkats, vilket utgör ett åsidosättande av artikel 8 i beslut 94/728. Danmark skall således till gemenskapens budget betala ett belopp om 18 687 465 DKK, vilket skall betalas på grund av de begångna misstagen och den bristande aktsamheten. Gemenskapen har åsamkats en skada, eftersom detta belopp inte har erlagts. Eftersom Danmark vägrar att betala detta belopp, har staten underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2 och 8 i beslut 84/728 samt enligt artikel 10 EG.
51. Kommissionen anser när det gäller perioden från den 1 januari 1994 till den 31 december 1997 att de faktiska omständigheterna i målet inte skiljer sig nämnvärt från de faktiska förhållanden som var aktuella i mål C-392/02, kommissionen mot Danmark.(17)
52. Kommissionen anser slutligen att Danmark även skall betala ränta enligt artikel 11 i förordning nr 1552/89.
53. Den danska regeringen har bestritt att gemenskapen har åsamkats någon ekonomisk skada på grund av att egna medel inte betalats. De misstag som de danska myndigheterna gjort sig skyldiga till har inte haft någon negativ inverkan på gemenskapsbudgeten, eftersom importören redan när begäran gavs in år 1990 uppfyllde villkoren för behandling enligt tullförfarandet för aktiv förädling, vilket framgår av beslut REC 12/03. Följaktligen har ingen tullskuld uppkommit. Kommittén slog dessutom vid sammanträdet den 19 april 2004 fast att för perioden från den 1 januari till den 3 februari 1998 hade gemenskapen inte åsamkats någon ekonomisk skada på grund av tullbefrielsen.
54. Den danska regeringen har hävdat att det inte står klart att de importerade varorna inte kunde importeras enligt tullordningen för användning för särskilda ändamål. Frågan huruvida containrar definieras som en vara som är avsedd att monteras i fartyg eller användas som utrustning i fartyg är således grundläggande för detta mål. Domstolen har nämligen i mål 148/87(18) prövat huruvida fisknät ingår permanent, som en del, i fartyg. Det är inte klart vilka varor som ”ingår” i ett fartyg. Den danska regeringen har därför föreslagit att den behöriga kommittén vid kommissionen skall fastställa vilka varor som ingår i ett fartyg. Denna åtgärd har emellertid ännu inte vidtagits.
55. Den danska regeringen har med hänvisning till beslut REC 12/03 och till protokollet från avdelningens sammanträde den 19 april 2004 hävdat att enligt dessa dokument var förutsättningarna för att bevilja tillstånd att tillämpa förfarandet för aktiv förädling uppfyllda redan år 1990 och att gemenskapsbudgeten inte har drabbats av någon skada. Eftersom kommissionen redan i sin replik har förklarat att detta konstaterande gäller för perioden från den 1 januari 1998 till den 3 februari 1998, kan beslutet tolkas så, att det inte heller har uppkommit någon skada före den 1 januari 1998. Det framgår för övrigt av beslutet att ingen skada uppkommit, eftersom den rättsliga grund som föreskrivs för aktiv förädling skulle tillämpas, vilken även föreskriver en nolltullsats. Artikel 239 i tullkodexen skall således tillämpas. Eftersom förfarandet för aktiv förädling tillämpas på identiska faktiska förhållanden efter den 1 januari 1998, saknas anledning till varför detta förfarande inte skulle kunna tillämpas även för perioden före den 1 januari 1998.
56. Den danska regeringen har hävdat att de danska myndigheterna ändrade uppfattning om tillämpningen av tullordningen för särskilda ändamål så sent, på grund av kommissionens agerande, vars behöriga avdelning för tullfrågor i tullkodexkommittén inte tog upp frågan till diskussion. De ändrade ståndpunkt när svaret på den formella underrättelsen förbereddes till följd av en telefonkontakt med en icke namngiven tjänsteman vid generaldirektoratet för skatter och tullunion, som förklarade att Danmark borde ha tillämpat förfarandet för aktiv förädling i stället för förfarandet för tullordningen för särskilda ändamål.
57. Den danska regeringen har även uttryckligen bestritt kommissionens påståenden att Danmark inte skulle ha underrättat kommissionen om att denna stat inte hade för avsikt att bokföra tullskulden i efterhand, vilket den gjorde genom skrivelse till kommissionen av den 6 maj 2002.
V – Min bedömning
A – Medlemsstaternas ansvar gentemot gemenskapen på området för egna medel
58. I artikel 2.1 b i beslut 94/728 föreskrivs att tull enligt den gemensamma tulltaxan och andra avgifter som gemenskapen tar ut vid varuhandel med tredjeland är gemenskapens egna medel.(19) Användningen av tull som gemenskapens egna medel i gemenskapsbudgeten är en följd av det förhållandet att, inom tullunionen,(20) är den stat som beslutar att tull skall betalas inte med nödvändighet är den stat i vilken varan skall användas.(21)
59. I artikel 2 i förordning nr 1552/89 föreskrivs att gemenskapens anspråk på egna medel skall anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och om underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet. Av ordalydelsen i denna bestämmelse framgår att en medlemsstats skyldighet att fastställa ett anspråk för gemenskaperna på egna medel uppkommer när de villkor som uppställs i tullagstiftningen är uppfyllda och att det alltså inte är nödvändigt att bokföringen faktiskt har ägt rum.(22) Medlemsstaterna ”är skyldiga att fastställa ett anspråk för gemenskaperna på de egna medlen så snart som tullmyndigheterna har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld och fastställa gäldenären”.(23)
60. I domstolens rättspraxis avseende tull såsom gemenskapens egna medel har således antagits den principiella ståndpunkten att ”[m]edlemsstaterna skall ... fastställa gemenskapernas anspråk på de egna medlen så snart som tullmyndigheterna förfogar över nödvändiga fakta och därmed kan beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld samt fastställa vem som är gäldenär, oberoende av frågan huruvida kriterierna för tillämpning av artikel 220.2 b i tullkodexen är uppfyllda och alltså huruvida bokföring och uppbörd kan ske i efterhand av berört tullbelopp. Under dessa förhållanden har en medlemsstat som underlåter att fastställa gemenskapernas anspråk på de egna medlen och underlåter att ställa motsvarande belopp till kommissionens förfogande – utan att något av villkoren i artikel 17.2 i förordning nr 1552/89 är uppfyllda – åsidosatt sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten, bland annat artiklarna 2 och 8 i beslut 94/728.”(24)
B – Är medlemsstaterna befriade från skyldigheten att fastställa gemenskapens egna medel på grund av att gemenskapsbestämmelserna är oklara?
61. Den danska regeringen kan inte åberopa de påstådda oklarheterna i ordalydelsen i bilaga I till förordning nr 3658/87. Dessa oklarheter befriar inte medlemsstaterna från att erlägga gemenskapens egna medel enligt beslut 94/728. Det framgår nämligen av domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark att ”även om ett misstag som begås av tullmyndigheterna i en medlemsstat kan leda till att gäldenären inte behöver erlägga det berörda tullbeloppet, påverkar detta misstag inte den ifrågavarande medlemsstatens skyldighet att, då egna medel ställs till förfogande, betala dröjsmålsränta samt den tull som skulle ha fastställts.”(25) Enligt principen om indirekt förvaltning(26) är medlemsstaterna behöriga att genomföra gemenskapens tullbestämmelser.
62. Även om vissa tullbestämmelser inte är klara, befriar denna brist inte medlemsstaterna från deras skyldighet att betala egna medel till gemenskapen. Det är nämligen en gemenskapsrättslig princip att medlemsstaterna, i allmänhet, inte själva kan tolka eventuella oklarheter i gemenskapsbestämmelser. Om de tolkade dem själva, skulle de därigenom åsidosätta artikel 220 EG.(27) Den danska regeringens argument att det på grund av oklarheter i bilaga I till förordning nr 3658/87 inte står klart huruvida en tullskuld uppkommit saknar följaktligen grund. Även om en medlemsstat bestrider att det finns en tullskuld, skall den bestämma gemenskapens egna medel.(28) Artikel 2.1 i förordning nr 1552/89 skall tolkas så, att medlemsstaterna inte kan underlåta att fastställa fordringar, även om de bestrider dem, eftersom gemenskapens ekonomiska ställning påverkas av medlemsstaternas åtgärder.(29)
C – Danmarks skyldighet att ställa gemenskapens egna medel till förfogande
63. Det skall först påpekas att den danska regeringen i sin skrivelse av den 2 april 2002 medgav att den hade tillämpat gemenskapens tullbestämmelser fel. Den danska regeringen har även i sitt svaromål medgett att den har tillämpat tullordningen för särskilda ändamål fel och att den hade informerat importören om att förfarandet för aktiv förädling inte kunde tillämpas i det aktuella fallet. Den danska regeringen har emellertid bestritt att systemet med gemenskapens egna medel har åsamkats en skada, eftersom ett annat tullförfarande, nämligen förfarandet för aktiv förädling, som kännetecknas av en nolltullsats, skulle ha kunnat tillämpas.
64. Gemenskapen har anspråk på egna medel när de materiella förutsättningarna för att en tullskuld skall uppkomma är uppfyllda.(30) Medlemsstaternas skyldighet att fastställa att gemenskapen har ett anspråk på egna medel uppkommer enligt domen i det ovannämnda målet C-392/02, kommissionen mot Danmark, så snart som de villkor som uppställs i tullregleringen, det vill säga i tullbestämmelserna, är uppfyllda.
65. Frågan huruvida det föreligger förutsättningar att fastställa egna medel för gemenskapen beror inte på svaret på frågan hur den som ansvarar för tullskulden skall behandlas utifrån tullrätten, eftersom det är fråga om olika rättsliga förhållanden. ”[I bestämmelserna om egna medel] regleras det rättsliga förhållandet mellan gemenskapen och medlemsstaterna avseende fastställande och överföring av egna medel. I [tullbestämmelserna] regleras det rättsliga förhållandet mellan medlemsstaterna och företagen med avseende på deklarationer, påförande och uppbörd av import- och exporttullar”.(31) Vad gäller förhållandet mellan gemenskapen och Danmark beträffande gemenskapens egna medel saknar det således betydelse huruvida de danska myndigheterna inte endast skulle ha återkallat importtillståndet med tillämpning av en nolltullsats utan även skulle ha fastställt huruvida tillämpningen av ett annat tullförfarande, nämligen förfarandet för aktiv förädling, var korrekt.
66. I de gemenskapsrättsliga tullbestämmelserna föreskrivs en nedsättning av tullen, och till och med en nolltullsats, för en rad varor om varorna används för ett särskilt ändamål (förfarandet för användning för särskilda ändamål). Tillämpningen av en nedsatt tullsats bygger som regel på den kombinerade nomenklaturen i bilaga I, avsnitt II, i förordning nr 2658/87, som tillämpas ratione temporis som relevant rätt. I förordningen föreskrivs att tull inte ska tas ut tillfälligt för varor som ”ingår” i de båtar som är upptagna på en särskild lista i förordningen, vid konstruktion, reparation, underhåll eller ombyggnad, liksom inte heller för varor som är avsedda att användas till montering eller utrustning av sådana båtar och andra fartyg.
67. De danska tullmyndigheterna har behandlat de importerade varorna som om de omfattades av tullundernummer 8901 90 10 KN. Denna tillämpades på andra båtar för godsbefordran och andra fartyg för passagerar- och godsbefordran. De motiverade användandet av detta tullundernummer med att domstolen i mål 148/87, i vilket den prövade en fråga om fisknät, hade fastslagit att det inte var nödvändigt att de varor som var avsedda att ingå i en båt ingick permanent. Danmark kan inte åberopa domen i mål 148/87, eftersom domstolen i det målet inte prövade ett fall med varor som var avsedda att ingå i en båt. Domen i mål 148/87 innehåller inte någon omständighet som gör det möjligt att behandla containrar enligt tullundernummer 8901 90 10 KN.
68. Det är uppenbart att vanliga containrar inte är en vara som är avsedda att ingå i en båt. Endast föremål som är avsedda att ingå i båten permanent eller som åtminstone är avsedda att användas på lång sikt kan utgöra en sådan vara. Det är nödvändigt att för vanliga containrar använda tullundernummer 8609 00 90 KN, såsom kommissionen med rätta har hävdat.
69. När det gäller den danska regeringens påstående att de danska myndigheternas misstag inte har medfört någon skada för gemenskapens egna medel, skall det understrykas att importören år 1990 begärde undantag för aktiv förädling. De danska tullmyndigheternas misstag var att de tillämpade förfarandet för särskilda ändamål i stället för förfarandet för aktiv förädling. Även om en begäran om tullbefrielse för aktiv förädling hade getts in, innebär detta förhållande i sig inte att ett tillstånd för tullfri import för aktiv förädling skulle ha beviljats på grundval av denna begäran.
70. Syftet med aktiv förädling är att importen görs i exportsyfte. I artikel 114.1 a i tullkodexen anges sålunda exempelvis ett slag av aktiv förädling vid vilken en icke-gemenskapsvara är avsedd för återexport från gemenskapens tullområde såsom förädlingsprodukt. Den danska regeringen har i sina olika skrivelser hävdat att de omtvistade containrarna har tillförts containerfartyg för att därefter exporteras med fartygen. Danmark har därigenom velat hävda att de omtvistade containrarna ingår i fartygens utrustning och således exporteras med dessa. Såsom har noterats ovan är de aktuella containrarna vanliga containrar. Om det antas att den danska regeringens argument är riktiga, uppkommer frågan vad som skulle kunna vara föremålet för exporten.
71. Om containrarna förblir i rederiets ägo kan man svårligen tala om export. Parterna har emellertid i sina inlagor inte lagt fram mer exakta påståenden i denna fråga. Danmarks argument avseende ett telefonsamtal med en icke namngiven tjänsteman vid kommissionen, vilket inte har bestritts av kommissionen, vid vilket den danska regeringen har fått en försäkran att den kunde tillämpa bestämmelserna om aktiv förädling, innebär i nte i sig att dessa bestämmelser verkligen kan tillämpas på importören. Den danska regeringens argument att det vid samtalet förklarats att bestämmelserna om aktiv förädling skulle tillämpas tillsammans med ett tillfälligt tillstånd enligt artikel 4.16 f i tullkodexen kan inte heller godtas. I artikel 137 i tullkodexen föreskrivs att förfarandet för temporär import skall medge att icke-gemenskapsvaror används i gemenskapens tullområde fullständigt eller partiellt befriade från importtullar, när varorna är avsedda för återexport och inte har genomgått någon förändring förutom vanlig värdeminskning till följd av att de använts.(32) I förevarande mål har emellertid den importerade varan bearbetats till vanliga containrar. Det är således inte möjligt att tala om temporär import i förevarande fall.
72. Även den danska regeringens argument att den ståndpunkt som kommissionen fört fram i beslut REC 12/03 är tillämplig i förevarande mål saknar grund. Det har klart uttalats i beslut REC 12/03 att tullförfarandet för aktiv förädling kan tillämpas endast för perioden från den 1 januari 1998 till den 3 februari 1998. Argumenten avseende tillämpningen av detta beslut för perioden före den 1 januari 1998 saknar således grund.
73. Mot bakgrund av det anförda har kommissionen med rätta konstaterat att tillämpningen, på godsbehållare, av tullordningen för särskilda ändamål var felaktig i det konkreta fallet. Danmark har tillämpat fel tullförfarande.
74. Medlemsstaterna skall ”[e]nligt artikel 17.1 och 17.2 i förordning nr 1552/89 ... vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att det belopp som motsvarar de enligt artikel 2 i samma förordning fastställda anspråken tillhandahålls kommissionen. Medlemsstaterna fritas från denna skyldighet bara om uppbörden inte har kunnat verkställas på grund av force majeure eller om uppbörden visar sig vara omöjlig på grund av skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna.”(33)
75. Domstolen har redan slagit fast att ”det inte kan göras någon skillnad mellan det fall då medlemsstaten fastställer de egna medlen utan att betala ut dem och det fall då medlemsstaten otillbörligen underlåter att fastställa de egna medlen, även i avsaknad av preskriptionsfrist”.(34) I förevarande mål innebär den felaktiga användningen av tullförfarandet för användning för särskilda ändamål att Danmark inte har fastställt gemenskapens egna medel.
76. Danmarks invändning att det inte har uppkommit någon skada innebär inte att kommissionens talan saknar grund. I doktrinen hänförs sådana av medlemsstaterna åberopade invändningar att det inte har uppkommit någon skada för kategorin de minimis -invändningar(35) och i doktrinen har understrukits att en medlemsstat underlåter att uppfylla sina skyldigheter oberoende av underlåtelsens omfattning.(36) Detta är skälet till att, på området för de bestämmelser som reglerar den inre marknadens fungerande, en medlemssats invändning att det inte blivit några konsekvenser för den inre marknadens fungerande saknar grund.(37) Ett fördragsbrott är inte beroende av om det uppkommit en skada.(38) Samma resonemang skall tillämpas på området för gemenskapens egna medel. Syftet med det förfarande som grundas på artikel 226 EG är nämligen inte att fastställa att gemenskapen har åsamkats en skada utan endast att fastställa huruvida en medlemsstat har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten.(39) Den av Danmark åberopade invändningen att gemenskapen inte har åsamkats någon skada på grund av de misstag som de danska myndigheterna begått kan således inte godtas. Frågan huruvida de danska myndigheternas agerande var felaktigt är likaså utan betydelse i förevarande mål.(40)
77. I gemenskapsrätten krävs nämligen att medlemsstaterna tillämpar tullbestämmelserna korrekt.  ”Medlemsstaterna skall ... fastställa gemenskapernas anspråk på de egna medlen så snart som tullmyndigheterna förfogar över nödvändiga fakta och därmed kan beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld samt fastställa vem som är gäldenär, oberoende av frågan huruvida kriterierna för tillämpning av artikel 220.2 b i tullkodexen är uppfyllda och alltså huruvida bokföring och uppbörd kan ske i efterhand av berört tullbelopp.”(41)
78. En medlemsstat som underlåter att fastställa gemenskapens anspråk på de egna medlen och som underlåter att ställa motsvarande belopp till kommissionens förfogande – utan att något av villkoren i artikel 17.2 i förordning nr 1552/89 är uppfyllda – åsidosätter sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten, särskilt artiklarna 2 och 8 i beslut 94/728.(42) Danmark är således skyldigt att tillhandahålla de egna medlen.
D – Åsidosättande av artikel 871 i förordning nr 2454/93
79. Kommissionen har hävdat att de danska myndigheterna fick del av dess tolkning av tullbestämmelserna men att dessa trots detta inte bokförde tullskulden i efterhand eftersom de bedömde att villkoren i artikel 220.2 b i tullkodexen var uppfyllda. De har därför enligt kommissionen underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 871 i förordning nr 2454/93 och de har förhindrat kommissionen att pröva en eventuell tillämpning av artikel 220.2 b i tullkodexen.
80. I artikel 871 i förordning nr 2454/93 föreskrivs att tullmyndigheterna, om de antingen anser att de villkor som fastställs i artikel 220.2 b i tullkodexen är uppfyllda eller tvekar om den riktiga omfattningen av den bestämmelsens villkor för ett särskilt fall, skall hänföra ärendet till kommissionen, så att ett beslut kan fattas i enlighet med det förfarande som fastställs i artiklarna 872–876. De fall som hänförs till kommissionen skall innehålla alla uppgifter som behövs för en fullständig utredning.
81. Domstolen har redan slagit fast att det förfarande som föreskrivs i artiklarna 871 och 873 i förordning nr 2454/94 ”inte avser medlemsstaternas skyldighet att fastställa gemenskapernas anspråk på egna medel. Ändamålet med artiklarna 871 och 873 i förordning nr 2454/93 är nämligen att säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten”.(43)
82. Det har inte bestritts att den danska regeringen i sin skrivelse av den 6 maj 2002 begärde att kommissionen enligt artikel 220.2 b i tullkodexen skulle tillåta att bokföring inte gjordes i efterhand, eftersom det beviljade tillståndet för varor som används för särskilda ändamål var ett misstag från tullmyndigheternas sida som gäldenären inte kunde ha upptäckt.
83. Parterna har inte ens hävdat att kommissionen redan skulle ha prövat Danmarks begäran.
84. Invändningen att artikel 871 i förordning nr 2454/93 åsidosatts saknar således grund.
E – Åsidosättande av artikel 10 EG
85. Domstolen har i sin rättspraxis avseende ett samtidigt åsidosättande av artikel 10 EG och beslut 94/728 redan fastställt att det mot bakgrund av de konstaterade överträdelser av detta beslut ”saknas … anledning att fastställa ett åsidosättande av de allmänna skyldigheter som återfinns i artikel 10 EG]” från Konungariket Danmarks sida.(44)
86. Skälet för denna uppfattning från domstolens sida är att artikel 10EG är en generell bestämmelse i förhållande till beslut 94/728. Om man konstaterar ett åsidosättande av en specialbestämmelse, är det inte nödvändigt att dessutom fastställa en överträdelse av en generell bestämmelse. Enligt principen specialia generalibus derogant medför ett åsidosättande av en specialregel nämligen även ett åsidosättande av en generell bestämmelse.
F – Dröjsmålsränta
87. Av domstolens rättspraxis framgår att ”det finns ett oupplösligt samband mellan skyldigheten att fastställa gemenskapernas egna medel, skyldigheten att inom föreskrivna tidsfrister kreditera dessa medel på kommissionens konto och skyldigheten att betala dröjsmålsränta”.(45)
88. Mot bakgrund av det ovan anförda skall kommissionens talan bifallas till den del den avser dröjsmålsränta avseende perioden från den 27 juli 2000.
89. Det skall slutligen påpekas att, även om gemenskapen får intäkter avseende egna medel som den emellertid inte har rätt till, gemenskapens ekonomiska jämvikt påverkas till medlemsstaternas nackdel. I ett sådant fall skulle det kunna föreligga egendomsöverföring utan rättslig grund till kommissionens fördel. Frågan om ett eventuellt grundlöst berikande av kommissionen omfattas emellertid inte av ett fördragsbrottsförfarande enligt artikel 226 EG.
90. Det skall således konstateras att Konungariket Danmark, på grund av att dess myndigheter inte har ställt ett belopp om 18 687 475 DKK avseende egna medel jämte den 27 juli 2000 till kommissionens förfogande, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten och, i synnerhet, underlåtit att beakta artiklarna 2 och 8 i rådets beslut 94/728/EG, Euratom av den 31 oktober 1994 om systemet för gemenskapernas egna medel.
VI – Rättegångskostnader
91. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Konungariket Danmark skall ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket Danmark har tappat målet skall kommissionens yrkande bifallas.
VII – Förslag till avgörande
92. Av ovan anförda skäl föreslår jag att domstolen skall meddela följande domslut:
1) Konungariket Danmark har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten och har, i synnerhet, åsidosatt artiklarna 2 och 8 i rådets beslut 94/728/EG, Euratom av den 31 oktober 1994 om systemet för gemenskapernas egna medel, genom att dess myndigheter inte ställt egna medel om 18 687 475 DKK, jämte dröjsmålsränta på beloppet från den 27 juli 2000, till kommissionens förfogande.
2) Konungariket Danmark skall ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)  –	Dom av den 15 november 2005 i mål C-392/02, kommissionen mot Danmark (REG 2005, s. I-9811).
(3)  –	EGT L 293, s. 9; svensk specialutgåva, område 1, volym 3, s. 192.
(4)  –	EGT L 185, s. 24.
(5)  –	EGT L 253, s. 42.
(6)  –	EGT L 155, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 4, s. 41).
(7)  –	EGT L 175, s. 3.
(8)  –	EGT L 130, s.1.
(9)  –	EGT L 302, s.1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4.
(10)  –	EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1.
(11)  –	EGT L 188, s. 1.
(12)  –	EGT L 256, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 13, s. 22.
(13)  –	EGT L 198, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 12, s. 3.
(14)  –	EGT L 281, s. 1.
(15)  –	Anmärkning utan relevans för den svenska versionen.
(16)  –	Detta beslut har inte offentliggjorts i EUT.
(17)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2).
(18)  –	Dom av den 22 september 1988 i mål 148/87, Pedersen mot kommissionen (REG 1988, s. 4993).
(19)  –	Systemet med egna medel är ett grundläggande inslag i Europeiska gemenskaperna i förhållande till andra internationella och mellanstatliga organisationer. I doktrin har angetts att gemenskapens egna medel är ett uttryck för den europeiska integrationen på budgetområdet och definieras som skatteintäkter som ipso jure tillhör gemenskapen för finansieringen av dess budget utan att det för att de skall uppkomma och överföras krävs ett ytterligare beslut av de nationella myndigheterna i medlemsstaterna (van Raepenbusch, S ., Droit institutionnel de l’Union européenne, 4:e upplagan, Bryssel, 2005, s. 293).
(20)  –	Första skälet i tullkodexen.
(21)  –	Bieber, R ., i von den Groeben/Schwarze, artikel 269, punkt 29. Författaren anser således att tull och avgifter inte kan bestämmas exakt på nationell nivå.
(22)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 58.
(23)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 61.
(24)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 68.
(25)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 63. I det målet bestred den danska regeringen att artikel 220.2 b i tullkodexen inte gjorde det möjligt att ta ut tull och att den på grund av misstag som dess myndigheter begått vid tillämpningen av tullkodexen följaktligen inte ansvarade för minskningen av egna medel. I sitt förslag till avgörande i detta mål, C-392/02, (REG 2005, s. I‑2613), punkterna 62 och 63, bemötte generaladvokaten denna grund med att bestämmelserna om egna medel reglerar förhållandena mellan gemenskapen och medlemsstaterna avseende fastställande och överföring av egna medel. Tullbestämmelserna reglerar förhållandena mellan medlemsstaterna och företag med avseende på deklarationer, påförande och uppbörd av import- och exporttullar. Vad som kan förekomma i förhållandet mellan tullmyndigheter och betalningsskyldiga påverkar i princip inte redovisningen av egna medel mellan gemenskapen och medlemsstaterna bland vilka det även finns tull som skulle ha fastställts. Vore det annorlunda skulle redovisningen mellan medlemsstaterna och gemenskapen av de berörda egna medlen vara beroende av de risker som alltid är förenade med tullhanteringen.
(26)  –	När det gäller genomförandet av gemenskapsrätten görs i doktrin en grundläggande skillnad mellan direkt förvaltning, som ingår i gemenskapens institutioners och andra organs behörighet, och indirekt förvaltning, som är medlemsstaternas behörighet. Vid indirekt förvaltning genomför medlemsstaternas förvaltningar gemenskapsrätten. Vid indirekt förvaltning är det emellertid fråga om direkt genomförande av gemenskapsrätten när den offentliga förvaltningen tillämpar beslut och förordningar samt bestämmelser i primärrätten som är direkt tillämpliga och om indirekt genomförande av gemenskapsrätten när de nationella myndigheterna tillämpar bestämmelser som de är skyldiga att införliva i nationell rätt (exempelvis direktiv) ( Jacqué, Jean-Paul, Droit institutionnel de l’Union européenne, 3:e upplagan, Paris, 2004, s. 446; Ziller, Jacques, L'autorité administrative dans l'Union européenne, EUI Working Paper Law No. 2004/14, Florens: European University Institute, 2004, s. 11; Fischer, Hans Georg, Europarecht, s. 131 och 132, München, 2001; Öhlinger Theo, Potacs Michael, Gemeinschaftsrecht und staatliches Recht, 3:e kompletterande upplagan, Wien, 2006, s. 108, 137 och 138).
(27)  –	Domstolen är den institution som har exklusiv behörighet att pröva huruvida sekundärrättsliga gemenskapsrättakter är giltiga (dom av den 22 oktober 1987 i mål 314/85, Foto-Frost (REG 1987, s. 4199; svensk specialutgåva, volym 9, s. 233), punkterna 13–17. Samma konstaterande gäller enligt artikel 220 EG för tolkning av gemenskapens primär- och sekundärrätt. Ratio legis för den exklusiva behörigheten är den enhetliga tolkning som är en särskild form av likabehandlingsprincipen.
(28)  –	Dom av den 16 maj 1991 i mål C-96/89, kommissionen mot Nederländerna (REG 1991, s. I-2461), punkt 38.
(29)  –	Se, för ett liknande resonemang, domen i målet kommissionen mot Nederländerna (ovan fotnot 28), punkt 37, samt dom av den 15 juni 2000 i mål C-348/97, kommissionen mot Tyskland (REG 2000, s. I-4429), punkt 64.
(30)  –	Se, för ett liknande resonemang, domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 61.
(31)  –	Generaladvokaten L.A. Geelhoods förslag till avgörande i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 25), punkt 62.
(32)  –	Witte P .r, Wolffgang H-M ., Bleihauer H-J ., Lehrbuch des Europäischen Zollrechts, 5:e upplagan, Herne, 2006, s. 272. Författarna hävdar att det typiska exemplet på tullförfarandet för temporär import är vid import av varor som är avsedda att visas på en mässa.
(33)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 66.
(34)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 67.
(35)  –	van Raepenbusch, Droit institutionnel de l’Union européenne, s. 603 och 606. Författaren påpekar att de minimis -invändningar ingår i den grupp av invändningar som domstolen avvisar regelmässigt. Den latinska termen de minimis är en förkortning för den allmänna rättsprincipen de minimis non curat praetor .
(36)  –	Rideau, J, Picod, F ., Code des procédures juridictionnelles de l’Union européenne, 2:a upplagan, Paris, 2002, s. 167.
(37)  –	Dom av den 11 april 1978 i mål 95/77, kommissionen mot Nederländerna (REG 1978, s. 863), punkt 13. Domstolen avfärdade i denna dom Nederländernas invändning att rådets direktiv 71/347/EEG av den 12 oktober 1971 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om hektolitervikt av säd (EGT L 239, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 2, s. 75) inte hade någon negativ inverkan på den inre marknadens funktion. Enligt domstolen var invändningen inte förenlig med syftet med direktiv 71/347.
(38)  –	van Raepenbusch, Droit institutionnel de l’Union européenne, s. 606.
(39)  –	Lenaerts, K ., Arts, D ., Maselis, I ., Procedural Law of the European Union, 2:a upplagan, London 2006, s. 128. Dessa författare hänvisar till dom av den 29 mars 2001 i mål C-404/99, kommissionen mot Frankrike (REG 2001, s. I-2667), punkt 51. Domstolen slog i den domen fast att ”en talan om fördragsbrott [skall] prövas på sakliga grunder ... . En medlemsstat anses följaktligen ha underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget eller sekundärrätten oavsett hur ofta och i vilken utsträckning de påstådda fördragsbrotten har ägt rum”.
(40)  –	Med hänvisning till dom av den 18 november 1970 i mål 8/70, kommissionen mot Italien (REG 1970, s. 961), och av den 26 februari 1976 i mål 52/75, kommissionen mot Italien (REG 1976, s. 277), understryks i doktrinen att i ett fördragsbrottsförfarande kan en invändning om icke felaktigt beteende inte tas upp som en grund för undantag. I ett fördragsbrottsförfarande är det fråga om att fastställa att en rättslig situation inte är förenlig med gemenskapsrätten. Frågan om en medlemsstat har gjort sig skyldig till något fel saknar således i regel betydelse (Burgi, M ., Vertragsverletzungsverfahren, i Rengeling, H-W ., Middeke, A ., Gellermann, M . (redaktöri), Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, 2:a upplagan, München, 2003, s. 80).
(41)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 68.
(42)  –	Ibidem .
(43)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 64.
(44)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 69.
(45)  –	Se domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 2), punkt 67.