62023CJ0440
DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen)
den 16 april 2026 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 56 FEUF – Frihet att tillhandahålla tjänster – Innehavare av en licens utfärdad av en medlemsstat som tillåter anordnande av hasardspel online – Lagstiftning i en annan medlemsstat som fordrar tillstånd för anordnande av hasardspel online – Tvingande hänsyn till allmänintresset – Spelautomatspel online – Sekundära lotterier – Återbetalning av förlorade insatser – Rättsmissbruk”
I mål C‑440/23,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (första avdelningen vid Tvistemålsdomstolen, Malta) genom beslut av den 11 juli 2023, som inkom till domstolen den 14 juli 2023, i målet
FB
mot
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto- und Sportwetten Ltd,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden M.L. Arastey Sahún samt domarna J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (referent) och B. Smulders,
generaladvokat: N. Emiliou,
justitiesekreterare: handläggaren C. Strömholm,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 9 april 2025,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
FB, för egen räkning,
–
European Lotto and Betting Ltd och Deutsche Lotto- und Sportwetten Ltd, genom S. Camilleri, avukat, och R. Karpenstein, Rechtsanwalt,
–
Maltas regering, genom A. Buhagiar, i egenskap av ombud, biträdd av D. Sarmiento Ramírez-Escudero, abogado, och Z. Sciberras, avukat,
–
Belgiens regering, genom A. De Brouwer, C. Jacob och L. Van den Broeck, samtliga i egenskap av ombud, biträdda av V. Ramognino, R. Verbeke och P. Vlaemminck, avocats,
–
Tjeckiens regering, genom M. Smolek, T. Suchá och J. Vláčil, samtliga i egenskap av ombud,
–
Tysklands regering, genom J. Möller och P.-L. Krüger, båda i egenskap av ombud,
–
Italiens regering, genom S. Fiorentino och G. Palmieri, båda i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom L. Armati och M. Mataija, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 4 september 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 56 FEUF och principen om förbud mot rättsmissbruk.
2
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan FB och å andra sidan European Lotto and Betting Ltd och Deutsche Lotto- und Sportwetten Ltd, två bolag med säte i Malta, angående en begäran om återbetalning av förlorade insatser i samband med spelautomatspel online och vadslagning på lotteriresultat.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Förordning (EG) nr 593/2008
3
Artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (EUT L 177, 2008, s. 6) (nedan kallad Rom I‑förordningen) har rubriken ”Lagval genom avtal”. Artikel 3.1–3.3 föreskriver följande:
”1.   På ett avtal tillämpas den lag som parterna har valt. Lagvalet ska vara uttryckligt eller klart framgå av avtalsvillkoren eller av övriga omständigheter. Genom sitt val kan parterna ange tillämplig lag för hela avtalet eller för endast en del av det.
…
3.   Om alla andra omständigheter av betydelse vid tidpunkten för lagvalet föreligger i ett annat land än det vars lag har valts, får inte parternas val hindra tillämpningen av sådana lagregler i det andra landet som inte kan avtalas bort.”
4
Artikel 6 i Rom I‑förordningen har rubriken ”Konsumentavtal”. Artikel 6.1 och 6.2 stadgar följande:
”1.   Avtal som ingås av en fysisk person för ändamål som kan anses ligga utanför hans eller hennes näringsverksamhet (’konsumenten’), med en annan person som agerar inom ramen för sin näringsverksamhet (’näringsidkaren’), ska utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 5 och 7 vara underkastade lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort, under förutsättning att näringsidkaren
a)
bedriver sin affärsverksamhet eller yrkesverksamhet i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort, eller
b)
på något sätt riktar sådan verksamhet till det landet eller till flera länder, inbegripet det landet,
och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet.
2.   Utan hinder av vad som anges i punkt 1 kan parterna välja tillämplig lag för ett avtal som uppfyller villkoren i punkt 1 i enlighet med artikel 3. Ett sådant val får dock inte medföra att konsumenten berövas det skydd som tillförsäkras konsumenten genom sådana bestämmelser som inte kan avtalas bort enligt den lag som, om inget lagval gjorts, skulle ha varit tillämplig enligt punkt 1.”
5
Artikel 9 i förordningen, med rubriken ”Internationellt tvingande regler”, har följande lydelse:
”1.   Internationellt tvingande regler är regler som ett land anser vara så avgörande för att skydda allmänintressen, t.ex. sin politiska, sociala och ekonomiska struktur, att landet kräver att de tillämpas vid alla situationer inom dess tillämpningsområde, oavsett vilken lag som annars ska tillämpas på avtalet enligt denna förordning.
2.   Bestämmelserna i denna förordning skall inte begränsa tillämpningen av tvingande regler i domstolslandet.
3.   De internationellt tvingande reglerna i lagen i det land där de förpliktelser som har sin grund i avtalet ska utföras eller har utförts kan tillerkännas verkan om dessa internationellt tvingande regler gör att avtalet blir olagligt att genomföra. Vid bedömningen av om sådana regler ska tillerkännas verkan ska hänsyn tas till deras art och syfte liksom till följderna av att de tillämpas eller inte tillämpas.”
6
Artikel 10 i förordningen har rubriken ”Samtycke och materiell giltighet” och stadgar följande:
”1.   Förekomsten och giltigheten av ett avtal eller en bestämmelse i ett avtal ska fastställas enligt den lag vilken det skulle underkastas enligt denna förordning, om avtalet eller bestämmelsen var giltig.
2.   En part kan dock åberopa lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort för att få fastställt att han inte har samtyckt till avtalet eller avtalsbestämmelsen, om det framgår av omständigheterna att det inte skulle vara rimligt att avgöra verkan av hans uppträdande enligt den lag som anges i punkt 1.”
7
Artikel 12 i samma förordning har rubriken ”Den tillämpliga lagens räckvidd”. Artikel 12.1 föreskriver följande:
”1. Den lag som är tillämplig på avtalet enligt denna förordning ska särskilt reglera
…
e)
följderna av avtalets ogiltighet.
…”
8
Artikel 19 i förordningen har rubriken ”Vanlig vistelseort”. Artikel 19.3 föreskriver följande:
”Vid fastställandet av den vanliga vistelseorten ska den avgörande tidpunkten vara den tidpunkt då avtalet ingicks.”
9
Artikel 21 i nämnda förordning, med rubriken ”Grunderna för domstolslandets rättsordning”, har följande lydelse:
”Tillämpning av bestämmelser i den lag som anvisas i denna förordning får vägras endast om en sådan tillämpning är uppenbart oförenlig med grunderna för domstolslandets rättsordning (’public policy’).”
Förordning (EU) nr 1215/2012
10
Artikel 4 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1) ingår i avsnitt 1 i kapitel II i förordningen, med rubriken ”Allmänna bestämmelser”, och anger följande:
”Om inte annat föreskrivs i denna förordning, ska talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den medlemsstaten, oberoende av i vilken stat han eller hon har medborgarskap.”
11
Artikel 5.1 i förordningen, som ingår i samma avsnitt 1, föreskriver följande:
”Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat får väckas vid domstol i en annan medlemsstat endast med stöd av bestämmelserna i avsnitten 2–7 i detta kapitel.”
12
Avsnitt 4 i kapitel II i samma förordning, med rubriken ”Behörighet vid konsumenttvister”, består bland annat av artiklarna 17 och 18.
13
Artikel 17.1 i förordningen stadgar följande:
”Om talan avser avtal som har ingåtts av en person, konsumenten, för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet, gäller i fråga om behörigheten bestämmelserna i detta avsnitt …
a)
om avtalet gäller köp av varor där betalningen ska erläggas i särskilda poster,
b)
om avtalet gäller lån som ska återbetalas i särskilda poster eller någon annan form av kredit om lånet eller krediten var avsedd att finansiera köp av varor, eller
c)
i övriga fall, om avtalet har ingåtts med en person som bedriver kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet i den medlemsstat där konsumenten har hemvist eller, på något sätt, riktar sådan verksamhet till den medlemsstaten eller flera stater, däribland den medlemsstaten, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet.”
14
Artikel 18.1 i förordningen har följande lydelse:
”Konsumenten får väcka talan mot den andra avtalsparten antingen vid domstolarna i den medlemsstat där denne har hemvist eller, oberoende av var den andra parten har hemvist, vid domstolen för den ort där konsumenten har hemvist.”
Tysk rätt
GlüStV 2012
15
Enligt 1 § punkt 2 i Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (statsfördraget om hasardspel i Tyskland) av den 15 december 2011, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallat GlüStV 2012), ett fördrag som ingåtts mellan delstaterna, är ett av syftena med detta fördrag att styra folks naturliga önskan att spela till ordnade, kontrollerade spelformer, genom att erbjuda ett begränsat utbud av hasardspel som utgör ett lämpligt alternativ till otillåtna hasardspel, och att bekämpa utvecklingen och spridningen av olagliga hasardspel på parallella marknader.
16
I 4 § punkterna 1, 4 och 5 GlüStV 2012 föreskrivs följande:
”1.   Hasardspel som är tillgängliga för allmänheten får endast anordnas eller förmedlas med tillstånd av den behöriga myndigheten i respektive delstat. Anordnande av hasardspel utan sådant tillstånd (spel utan licens) och deltagande i betalningar i samband med spel utan licens är förbjudet.
…
4.   Det är förbjudet att anordna offentliga hasardspel på internet.
5.   Med undantag från punkt 4 får delstaterna i syfte att nå de mål som anges i § 1 tillåta egen distribution och förmedling av lotterier samt anordnande och förmedling av sportvadslagning på internet …”
17
Enligt 10 § punkterna 2 och 6 GlüStV 2012 får endast statligt kontrollerade leverantörer bevilja licens för lotterier.
Civillagen
18
Enligt 134 § i Bürgerliches Gesetzbuch (civillagen), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad den tyska civillagen), är varje rättshandling som strider mot ett lagstadgat förbud ogiltig, om inte annat föreskrivs i lag.
19
I 812 § punkt 1 i den tyska civillagen anges följande:
”Den som på grund av någon annans prestation mottar något utan rättslig grund, eller på annat sätt på dennes bekostnad, är skyldig att återbära detta till honom.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
20
Svarandena i det nationella målet är två bolag etablerade i Malta och som med stöd av en licens utfärdad av Maltese Gaming Authority (Hasardspelsmyndigheten, Malta) tillhandahåller onlinespeltjänster, särskilt spelautomatspel och vadslagning på lotteriresultat. Dessa två bolag bedriver sin verksamhet bland annat med inriktning på den tyska marknaden via sin webbplats.
21
Det framgår av begäran om förhandsavgörande och av handlingarna i målet att den tyska lagstiftningen fram till den 1 juli 2021 föreskrev ett allmänt förbud mot hasardspel online, med undantag, sedan år 2012, för sportvadhållning och vadhållning på hästar samt direkt distribution och förmedling av lotterier, vars anordnande emellertid var förbehållet offentligrättsliga juridiska personer eller privaträttsliga juridiska personer i vilka offentligrättsliga juridiska personer direkt eller indirekt innehar ett avgörande inflytande. Enligt begäran om förhandsavgörande förekommer trots detta allmänna förbud ”spelautomater i Tyskland i stor skala, såväl i spelhallar och restauranger som i många kasinon”.
22
Vad gäller vadslagning online på resultat av lotterier (nedan kallade sekundära lotterier) framgår det av begäran om förhandsavgörande att enligt den tyska lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet, såsom den tolkats av de tyska domstolarna, anses sekundära lotterier helt enkelt utgöra vadslagning på internet som omfattas av det allmänna förbudet mot hasardspel online.
23
Det var mot denna bakgrund som en person med hemvist i Tyskland (nedan kallad den ursprungliga spelaren) använde sig av de tjänster som svarandena erbjöd mellan den 5 juni 2019 och den 12 juli 2021.
24
Det framgår av det svar som den hänskjutande domstolen, Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (första avdelningen vid Tvistemålsdomstolen, Malta), lämnat på EU-domstolens begäran om klarlägganden av den 15 april 2024 enligt artikel 101.1 i domstolens rättegångsregler att det enligt de allmänna avtalsvillkoren var maltesisk rätt som skulle tillämpas på avtalsförhållandet mellan den ursprungliga spelaren och svarandena. Den hänskjutande domstolen bedömer emellertid att det enligt artikel 6.2 i Rom I‑förordningen är tysk rätt som är tillämplig på detta avtalsförhållande. Den hänskjutande domstolen anser att avtalet mellan spelaren och svarandena, med tillämpning av tysk rätt och med hänsyn till det allmänna förbud mot hasardspel online som vid tidpunkten för omständigheterna i målet var stadgat i den tyska lagstiftningen, enligt 812 § i den tyska civillagen ska anses ogiltigt.
25
Det var med stöd av denna artikel i den tyska civillagen som den ursprungliga spelaren väckte talan mot svarandena vid Landgericht Erfurt (Regiondomstolen i Erfurt, Tyskland) i syfte att få tillbaka de insatser som spelaren hade förlorat under den aktuella perioden. Medan förfarandet fortfarande pågick överlät spelaren, genom ett avtal som ingicks den 21 november 2021, sina rättigheter enligt nämnda avtalsförhållande till käranden i målet, som i sin tur väckte talan vid den hänskjutande domstolen mot svarandena i syfte att få tillbaka de insatser som den ursprungliga spelaren hade förlorat. Enligt vad svarandena har uppgett vid förhandlingen vid EU-domstolen har den talan som väcktes vid Landgericht Erfurt (Regiondomstolen i Erfurt) sedan dess återkallats.
26
Käranden har gjort gällande att svarandena tillhandahöll de aktuella tjänsterna till den ursprungliga spelaren olagligt, eftersom de endast innehade en maltesisk licens. Denna rättsstridighet medförde att det avtal som de ingick med spelaren var ogiltigt.
27
Svarandena anser för sin del att det varit omöjligt för dem att få tillstånd att i Tyskland tillhandahålla tjänster avseende spelautomater och sekundära lotterier, i strid med deras frihet att tillhandahålla tjänster enligt artikel 56 FEUF. Det är alltså det sålunda föreskrivna förbudet som är rättsstridigt och inte tillhandahållandet av tjänsterna i fråga. Den ursprungliga spelaren agerade dessutom ”på ett otillbörligt sätt och i ond tro”.
28
Käranden har bestritt dessa argument och har anfört att sådana argument enligt rättspraxis från högre regionala tyska domstolar aldrig har godtagits i mål som rör krav på återbetalning av förlorade insatser från konsumenter av sådana tjänster som de aktuella.
29
Den hänskjutande domstolen hyser tvivel om huruvida de tyska domstolarnas tolkning av unionsrätten kan utgöra en motiverad inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster för sådana aktörer som svarandena.
30
Vad för det första gäller onlinespel med spelautomater har den hänskjutande domstolen angett att de tyska delstaterna i slutet av år 2019 kom överens om att ändra GlüStV 2012 för att göra det möjligt att erhålla licens för hasardspel online och, i synnerhet, ”för direkt distribution och förmedling av lotterier, anordnande, förmedling och direkt distribution av sportvadslagning och vadslagning på hästar samt anordnande och direkt distribution av kasinospel online, spel med virtuella spelautomater och onlinepoker”. Förslaget till ändring av regelverket anmäldes till Europeiska kommissionen.
31
Mot bakgrund av dessa ändringar av regelverket antog regeringscheferna och delstaternas senater ett cirkulär om anordnande av hasardspel under en övergångsperiod fram till den 1 juli 2021. Enligt begäran om förhandsavgörande anges i detta cirkulär att ”[f]ram till den 30 juni 2021 kommer kontroll avseende tillhandahållande av spel utan licens inriktas på de aktörer som också kan förutses vilja undgå möjlig framtida reglering”.
32
I detta sammanhang tillkännagav delstaternas högsta tillsynsmyndigheter för hasardspel att gemensamma riktlinjer skulle antas enligt vilka, mot bakgrund av ändringen av regelverket från och med den 1 juli 2021, ”erbjudanden om spel med virtuella spelautomater och onlinepoker som inte [var] berättigade till licens – för direktdistribution och anordnande – i allmänhet ing[ick] bland de omständigheter som inte beakta[de]s vid tillämpningen av lagstiftningen om hasardspel”, under förutsättning att vissa villkor i dessa riktlinjer var uppfyllda.
33
Svarandena har gjort gällande att det tidigare allmänna förbudet mot kasinospel online inte kan anses motiverat sett de mål som eftersträvas med GlüStV 2012, eftersom delstaterna själva, genom att överväga den ändring av regelverket som det redogjorts för i föregående punkter och genom att anmäla förslaget till GlüStV i ändrad lydelse till kommissionen, ”tydligt har angett att målen med [detta fördrag] kan uppnås genom mindre ingripande åtgärder i form av ett system med förhandstillstånd”, och detta redan innan ändringen av den berörda lagstiftningen trädde i kraft den 1 juli 2021, med hänsyn till de åtgärder som vidtagits under den ovan i punkt 31 nämnda övergångsperioden.
34
Vad för det andra gäller sekundära lotterier har den hänskjutande domstolen konstaterat att alla tyska domstolar sedan år 2017 ”har lämnat frågan öppen huruvida det statliga monopolet (på lotterier) är motiverat”. Den finner det svårt att förstå varför det, när det gäller en tjänst som är identisk för konsumenten, ska göras åtskillnad mellan ett spel hos en statlig aktör på utgången av ett lotteri som anordnas av staten och ett spel hos en privat anordnare som är föremål för reglering i en annan medlemsstat på utgången av detta lotteri.
35
Mot denna bakgrund beslutade Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (första avdelningen vid Tvistemålsdomstolen, Malta) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 56 FEUF tolkas på det sättet att åsidosättande av friheten att tillhandahålla tjänster genom ett generellt förbud mot spelautomater online i konsumentens medlemsstat (destinationsstaten) gentemot kasinooperatörer online, som har licens och är föremål för reglering i deras hemstat (Malta), inte kan motiveras på grund av tvingande hänsyn till allmänintresset
–
om destinationsstaten samtidigt tillåter liknande, allestädes närvarande markbaserat spel på spelautomater med licens i spelhallar och restauranger för privata aktörer, mer intensivt spel i markbaserade kasinon och licensierad nationell lotteriverksamhet genom statliga lotterier hos mer än 20000 ombud som vänder sig till allmänheten, och
–
tillåter licensierad spelverksamhet online för privata tillhandahållare av sportvadslagning och vadslagning på hästar samt privata lotterimäklare online som säljer produkter från statsägda lotterier och andra licensierade lotterier,
medan samma medlemsstat i strid med [domen av den 19 oktober 2016, Deutsche Parkinson (C‑148/15, EU:C:2016:776, punkt 35), domen av den 8 september 2010, Stoß m.fl. (C‑316/07, C‑358/07 - C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504), och domen av den 13 november 2003, Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613),] inte tycks ha tillhandahållit vetenskaplig bevisning för att det föreligger specifika faror i dessa spel som betydligt bidrar till att nå de mål som eftersträvas genom dess reglering, i synnerhet förebyggande av spelproblem, och
att det med hänsyn till dessa faror kan anses att en inskränkning av förbudet till att endast avse spelautomater online – och inte alla de spelerbjudanden som tillåts för spelautomater online och markbaserade spelautomater – kan anses lämplig, absolut nödvändig och proportionerlig för att nå de reglerade målen?
2)
Ska artikel 56 FEUF tolkas på det sättet att den utgör hinder för tillämpning av ett totalt förbud mot kasinospel online som finns i 4 § punkterna 1 och 4 [GlüStV 2012], enligt dess 1 § inte syftar till ett totalt förbud mot spel utan till … ’att styra folks naturliga önskan att spela till ordnade, kontrollerade spelformer, genom att erbjuda ett begränsat utbud av hasardspel som utgör ett lämpligt alternativ till otillåtna hasardspel, och att bekämpa utvecklingen och spridningen av olagliga hasardspel på parallella marknader’ och det bland spelare finns en avsevärd efterfrågan på spelautomater online?
3)
Ska artikel 56 FEUF tolkas på det sättet att ett generellt förbud mot kasinoerbjudanden online inte kan tillämpas om
–
regeringarna i samtliga delstater i denna medlemsstat redan har kommit överens om att farorna med sådana spelerbjudanden kan bekämpas mer effektivt via ett system med förhandstillstånd än med ett totalt förbud,
–
de har utformat och överenskommit om ett framtida regelverk genom ett motsvarande statsfördrag som ersätter det totala förbudet med ett system med förhandstillstånd, och
–
i avvaktan på detta framtida regelverk har de beslutat att godta motsvarande spelerbjudanden utan ett tyskt tillstånd, förutsatt att vissa villkor är uppfyllda, till dess att tysk licens utfärdas,
trots att tillämpningen av unionsrätten inte kan skjutas upp tillfälligt, enligt [domen av den 8 september 2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503)]?
4)
Ska artikel 56 FEUF tolkas på det sättet att en (destinations)medlemsstat inte kan motivera en nationell reglering med tvingande hänsyn till allmänintresset om
–
denna reglering förbjuder konsumenter att idka gränsöverskridande verksamhet med licens att spela på utgången i en annan (ursprungs-)medlemsstat på licentierade lotterier i destinationsmedlemsstaten som är tillåtna och reglerade där, och
–
lotterierna har licens i destinationsmedlemsstaten och regleringen syftar till att skydda spelare och minderåriga, och
–
regleringen av licentierad vadslagning på lotterier i ursprungsmedlemsstaten också syftar till att skydda spelare och underåriga och erbjuder samma skyddsnivå som regleringen i destinationsmedlemsstaten?
5)
Ska artikel 56 FEUF tolkas på det sättet att denna regel utgör hinder för återkrav av förlorade insatser under deltagande i (sekundära) lotterier grundat på transaktionernas påstådda ogiltighet på grund av avsaknad av licens i konsumentens medlemsstat om
–
det enligt lag inte finns någon möjlighet att erhålla en sådan licens för privata (sekundära) lotterier, och
–
de nationella domstolarna motiverar den omständigheten att en sådan möjlighet saknas med hänvisning till en påstådd skillnad mellan vadslagning hos en statlig aktör på utgången av ett lotteri som anordnas av en stat och vadslagning hos en privat arrangör på utgången av ett statligt lotteri?
6)
Ska artikel 56 FEUF tolkas på det sättet att denna regel utgör hinder för återkrav av förlorade insatser under deltagande i (sekundära) lotterier grundat på transaktionernas påstådda ogiltighet på grund av avsaknad av licens i konsumentens medlemsstat om
–
det enligt lag inte finns någon möjlighet att erhålla en sådan licens för privata (sekundära) lotterier, och
–
de nationella domstolarna motiverar den omständigheten att en sådan möjlighet saknas, vilket gynnar arrangörer av statligt lotteri, med hänvisning till en påstådd skillnad mellan vadslagning hos en statlig aktör på utgången av ett lotteri som anordnas av en stat och vadslagning hos en privat arrangör på utgången av samma statliga lotteri?
7)
Ska artikel 56 FEUF och förbudet mot rättsmissbruk ([dom av den 28 juli 2016, Kratzer [C‑423/15, EU:C:2016:604)]) tolkas som ett hinder för krav på återbetalning av förlorade insatser grundat på avsaknad av en tysk licens och obehörig vinst när arrangören har licens och övervakas av myndigheterna i en annan medlemsstat och spelarens krav på betalning säkras av den medlemsstat i vilken arrangören är etablerad?”
Förfarandet vid domstolen
36
Genom skrivelse av den 5 januari 2026, som inkom till domstolen den 15 januari 2026, översände den hänskjutande domstolen ett yttrande från svarandena över generaladvokatens förslag till avgörande av den 4 september 2025.
37
Enligt artikel 252 andra stycket FEUF ska generaladvokaterna vid offentliga domstolssessioner, fullständigt opartiskt och oavhängigt, lägga fram motiverade yttranden i ärenden som enligt stadgan för Europeiska unionens domstol kräver deras deltagande. Domstolen är inte bunden av vare sig förslaget till avgörande eller av den motivering som ligger till grund för generaladvokatens förslag (dom av den 29 januari 2026, Keladis I och Keladis II, C‑72/24 och C‑73/24, EU:C:2026:51, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
38
Det ska i detta sammanhang också påpekas att det vare sig enligt stadgan för Europeiska unionens domstol eller rättegångsreglerna finns någon möjlighet för de parter eller berörda som avses i artikel 23 i domstolens stadga att inkomma med yttranden över generaladvokatens förslag till avgörande. Att en av parterna eller en av de berörda inte delar generaladvokatens synsätt i förslaget till avgörande, oavsett vilka frågor som generaladvokaten väljer att pröva, kan därför inte i sig utgöra ett tillräckligt skäl för att återuppta det muntliga förfarandet (dom av den 29 januari 2026, Keladis I och Keladis II, C‑72/24 och C‑73/24, EU:C:2026:51, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
39
I förevarande fall har svarandena, utan att formellt begära att den skriftliga eller den muntliga delen av förfarandet vid domstolen ska återupptas, emellertid, i punkt 9.4 i de yttranden som avses i punkt 36 ovan, anfört att de varken i förfarandet vid den hänskjutande domstolen eller i förfarandet vid EU-domstolen hade möjlighet att ta ställning till en rättsfråga som var föremål för generaladvokatens förslag till avgörande, det vill säga frågan huruvida det påstådda åsidosättandet av unionsrätten ska anses vara uppenbart under omständigheterna i förevarande fall.
40
Enligt artikel 83 i domstolens rättegångsregler får domstolen efter att ha hört generaladvokaten, när som helst, besluta att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas, bland annat om domstolen anser att den inte har tillräcklig kännedom om omständigheterna i målet, eller om en part, efter det att den muntliga delen har förklarats avslutad, har lagt fram en ny omständighet som kan ha ett avgörande inflytande på målets utgång, eller om målet ska avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats mellan parterna eller de berörda som avses i artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol.
41
I förevarande fall har EU-domstolen tillgång till alla uppgifter som är nödvändiga för att besvara den hänskjutande domstolens frågor. De yttrande från svarandena som nämns i punkt 36 ovan påvisar inte heller någon ny omständighet som kan ha ett avgörande inflytande på det avgörande som domstolen har att meddela i förevarande mål.
42
Under dessa omständigheter finner domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, att det saknas skäl att besluta att återuppta den muntliga delen av förfarandet.
Prövning av tolkningsfrågorna
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till sakprövning
43
Den tyska och den italienska regeringen har bestritt att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning. Den maltesiska regeringen har för sin del bestritt att de fyra första tolkningsfrågorna kan tas upp till sakprövning.
44
Den tyska regeringen anser att det finns brister i begäran om förhandsavgörande: den innehåller inte de uppgifter som är nödvändiga för att domstolen ska kunna förstå sammanhanget i det nationella målet och försäkra sig om att det faktiskt är tysk rätt som är tillämplig i förevarande fall. Denna regering har dessutom åberopat tillämpningen av artikel 56 A i den maltesiska lagen om hasardspel, som innebär att en ”talan som väckts i Malta mot hasardspelsaktörer med licens som utfärdats i Malta är olaglig”. Eftersom denna lag är tillämplig i förevarande fall, under antagandet att den är förenlig med unionsrätten, är begäran om förhandsavgörande inte relevant för att avgöra det nationella målet.
45
Den italienska regeringen har bland annat åberopat domen av den 11 mars 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73), där domstolen förklarade sig sakna behörighet att pröva en begäran om förhandsavgörande, eftersom parterna avsåg att få till ett underkännande av det franska skattesystemet för likörviner genom ett förfarande vid en italiensk domstol mellan två parter som var överens om det resultat de sökte uppnå. Den italienska regeringen har påpekat dels att talan om återbetalning i förevarande fall väcktes vid en maltesisk domstol till följd av en överlåtelse av återbetalningsfordran, trots att de tyska domstolarna konsekvent har bifallit sådana yrkanden, dels att parterna ”gemensamt” har begärt ett förhandsavgörande. Klaganden har gjort gällande att en sådan begäran är nödvändig för att ”säkerställa rättssäkerheten och den rättsliga klarheten i dess affärsmodell”. Den italienska regeringen har i detta avseende särskilt hänvisat till domen av den 18 december 2007, ZF Zefeser (C‑62/06, EU:C:2007:811, punkt 15), och har erinrat om att domstolens uppgift enligt artikel 267 FEUF inte är att avge rådgivande yttranden i allmänna eller hypotetiska frågor.
46
Enligt samma regering är en maltesisk domstol inte heller bäst lämpad att bedöma målen med den tyska lagstiftningen om hasardspel eller lämpliga medel för att skydda dessa mål. Såsom framgår av domen av den 22 januari 2015, Stanley International Betting och Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25, punkt 51), ingår nämligen regleringen av hasardspel bland de områden där det finns betydande moraliska, religiösa och kulturella skillnader mellan medlemsstaterna. Vid tillämpningen av den nationella ”värdeskala” som denna rättspraxis hänvisar till är endast en domstol i den medlemsstat vars lagstiftning berörs behörig. I alla händelser ska den hänskjutande domstolen vid tillämpningen av tysk rätt hänvisa till de tyska domstolarnas tolkning av denna rätt, vilka vid upprepade tillfällen har slagit fast att de inskränkningar som föreskrivs i den tyska lagstiftningen för tillhandahållande av hasardspelstjänster är förenliga med de mål som den tyska lagstiftaren har ställt upp.
47
Den maltesiska regeringen har för sin del bland annat åberopat domen av den 16 december 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302), och domen av den 21 januari 2003, Bacardi-Martini och Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41). Den har understrukit dels EU-domstolens praxis avseende fiktiva tvister, dels dess praxis om att behovet för en domstol i en medlemsstat att avgöra huruvida en annan medlemsstats lagstiftning är förenlig med unionsrätten måste framgå på ett särskilt tydligt sätt av begäran om förhandsavgörande för att EU-domstolen ska kunna besvara den. Denna regering har särskilt gjort gällande att den hänskjutande domstolen inte i tillräcklig utsträckning har motiverat detta behov i det nationella målet vad gäller den första till den fjärde frågan.
48
Samtidigt som kommissionen har påpekat att begäran om förhandsavgörande innehåller luckor, har den angett att det inte i sig utgör missbruk att väcka talan vid en domstol som käranden anser vara mer ägnad att utnyttja den möjlighet som den tillerkänns i artikel 267 FEUF. Vidare förefaller det föreligga en verklig tvist mellan parterna i det nationella målet, samtidigt som frågan huruvida den tyska lagstiftningen, vars räckvidd inte har bestritts, är förenlig med artikel 56 FEUF klart är en fråga av betydelse för utgången i det nationella målet, om det antas att denna lagstiftning faktiskt är tillämplig i förevarande fall.
49
Det ska för det första erinras om att även om de nationella domstolarna är fria att när som helst under förfarandet, när de finner det lämpligt, ställa frågor till EU-domstolen och det uteslutande ankommer på dem att mot bakgrund av de specifika omständigheterna i det nationella målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att avgöra målet som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen, fordrar kravet på att komma fram till en tolkning av unionsrätten som är användbar för dessa domstolar att dessa anger den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att de åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för frågorna (beslut av den 25 mars 2022, IP m.fl. (Fastställande av de faktiska omständigheterna i det nationella målet), C‑609/21, EU:C:2022:232, punkt 21 och där angiven rättspraxis).
50
Det framgår emellertid av domstolens fasta praxis att en begäran från en nationell domstol endast kan avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den. Det kan emellertid inte krävas att den hänskjutande domstolen, innan den vänder sig till EU-domstolen, gör hela den utredning av de faktiska omständigheterna och den rättsliga bedömning som åligger den inom ramen för dess dömande verksamhet. Det är nämligen tillräckligt att saken i det nationella målet och dess huvudsakliga frågeställningar för unionens rättsordning framgår av begäran om förhandsavgörande (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 25 mars 2022, IP m.fl. (Fastställande av de faktiska omständigheterna i det nationella målet), C‑609/21, EU:C:2022:232, punkterna 24 och 25 samt där angiven rättspraxis).
51
Det ska i detta sammanhang påpekas att den hänskjutande domstolen, såsom har angetts i punkt 24 ovan, i sitt svar på begäran om klarlägganden till EU-domstolen bland annat nämnde de omständigheter som föranledde den att anse att tysk rätt var tillämplig i det nationella målet och preciserade att den maltesiska lagen om hasardspel inte var tillämplig i det målet.
52
Mot bakgrund av de uppgifter som begäran om förhandsavgörande innehåller, såsom de bekräftats och preciserats i den hänskjutande domstolens svar på begäran om klarlägganden, är det i förevarande fall inte uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten saknar samband med saken i det nationella målet eller att det problem som den hänskjutande domstolen ställs inför är hypotetiskt. Domstolen har för övrigt tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att den ska kunna lämna ett användbart svar på de frågor som har ställts.
53
I synnerhet finns det inte några uppgifter i handlingarna i målet som ger anledning att betvivla att tysk rätt är relevant för att avgöra det nationella målet.
54
Enligt artikel 6.1 i Rom I‑förordningen ska avtal som ingås av en konsument med en näringsidkare vara underkastade lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort, under förutsättning att villkoren i den bestämmelsen är uppfyllda, det vill säga att näringsidkaren bedriver sin affärsverksamhet eller yrkesverksamhet i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort, eller på något sätt riktar sådan verksamhet till det landet eller till flera länder, inbegripet det landet, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet (beslut av den 14 mars 2024, N1 Interactive, C‑429/22, EU:C:2024:245, punkt 26 och där angiven rättspraxis). I förevarande fall är det ostridigt att den ursprungliga spelaren hade sin vanliga vistelseort i Tyskland och att svarandena riktade sitt erbjudande om hasardspel online mot det landet. Följaktligen är det tysk rätt som reglerar det avtal som ingåtts mellan spelaren och svarandena.
55
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 30 i sitt förslag till avgörande, påverkas inte detta övervägande av att spelaren därefter överlät sin fordran, eftersom den omständigheten inte kan ändra arten av det avtal som ingicks mellan spelaren och svarandena. Detsamma gäller den omständigheten, som den tyska regeringen har påpekat i sitt skriftliga yttrande, att de allmänna villkor som var tillämpliga på detta avtal hänvisade till maltesisk rätt.
56
I artikel 6.2 i Rom I‑förordningen föreskrivs visserligen uttryckligen att parterna i enlighet med artikel 3 kan välja tillämplig lag för ett avtal som uppfyller villkoren i artikel 6.1 i förordningen. Ett sådant val får dock inte medföra att konsumenten berövas det skydd som tillförsäkras konsumenten genom sådana bestämmelser som inte kan avtalas bort enligt den lag som, om inget lagval gjorts, skulle ha varit tillämplig enligt artikel 6.1 i förordningen (beslut av den 14 mars 2024, N1 Interactive, C‑429/22, EU:C:2024:245, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
57
Den hänskjutande domstolen, vars behörighet att avgöra det nationella målet enligt artiklarna 4, 5, 17 och 18 i förordning nr 1215/2012 inte har bestritts, anser således att det val av tillämplig lag som svarandena och den ursprungliga spelaren har gjort, det vill säga valet av maltesisk rätt, strider mot denna regel, eftersom avtalet enligt tysk rätt – som i avsaknad av ett sådant val skulle vara tillämpligt – ska anses vara ogiltigt, då avtalets föremål enligt den tyska lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet, det vill säga GlüStV 2012, var rättsstridigt.
58
Under alla omständigheter ska, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 31 i sitt förslag till avgörande, vid bedömningen av huruvida det aktuella avtalet hade ett rättsstridigt föremål, hänsyn tas till de förbud som föreskrivs i lagstiftningen i det land där avtalet skulle fullgöras, det vill säga i förevarande fall tysk rätt. Även om svarandena visserligen tillhandahöll sina hasardspelstjänster från Malta, användes dessa tjänster av den ursprungliga spelaren i Tyskland, från vilket han deltog i de aktuella spelen och gjorde sina insatser.
59
Vidare har, även om det skulle anses att tillämpningen av artikel 56 A i den maltesiska lagen om hasardspel hade kunnat göra de ställda frågorna hypotetiska, den hänskjutande domstolen i sitt svar på den begäran om klarlägganden som avses i punkt 24 ovan preciserat att klagandens talan i det nationella målet hade väckts den 21 januari 2023, det vill säga före den 12 juni 2023, det datum då denna bestämmelse trädde i kraft. Den bestämmelsen har inte retroaktiv verkan och kan följaktligen inte ha någon inverkan på det nationella målet.
60
Vad för det andra gäller den rättspraxis som den italienska och den maltesiska regeringen har åberopat och särskilt den som följer av domen av den 11 mars 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73), domen av den 16 december 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302), och domen av den 21 januari 2003, Bacardi-Martini och Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), räcker det att konstatera, i likhet med kommissionen och generaladvokaten i punkterna 38 och 86–89 i förslaget till avgörande, att det i förevarande fall inte framgår att det problem som den hänskjutande domstolen står inför är hypotetiskt och att svaret på de ställda frågorna därför kanske inte är nödvändigt för att avgöra det nationella målet. Inte heller framgår det att tvisten är fiktiv.
61
Mot bakgrund av det ovan anförda finner EU-domstolen att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.
Den första, den andra och den fjärde frågan
62
Den hänskjutande domstolen har ställt den första, den andra och den fjärde frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver ett förbud mot att anordna kasinospel online, bland annat spelautomatspel och vadslagningsspel såsom sekundära lotterier, när syftet med lagstiftningen är att styra folks naturliga önskan att spela till ordnade, kontrollerade spelformer och att bekämpa utvecklingen och spridningen av olagliga hasardspel på parallella marknader, och detta för det första när det finns en betydande efterfrågan från spelare på spelautomatspel online, för det andra att den berörda medlemsstaten dessutom tillåter liknande spel, inbegripet lotterier, i fysiska lokaler, för det tredje att denna medlemsstat tillåter att aktörer med licens erbjuder sportvadhållning och vadhållning på hästar online samt att privata aktörer förmedlar produkter från statliga lotterier och andra licensierade lotterier, och för det fjärde att lagstiftningen i den medlemsstat i vilken den aktör som särskilt önskar erbjuda sekundära lotteritjänster har en licens har samma syften som lagstiftningen i den medlemsstat i vilken det föreskrivs ett allmänt förbud mot att erbjuda sådana tjänster.
63
Enligt fast rättspraxis utgör verksamhet som består i att göra det möjligt för användare att mot ersättning delta i ett penningspel tjänsteverksamhet i den mening som avses i artikel 56 FEUF. I synnerhet omfattas sådana tjänster av tillämpningsområdet för denna artikel när tjänsteleverantören är etablerad i en annan medlemsstat än den där tjänsten erbjuds, bland annat via internet, till potentiella mottagare i andra medlemsstater (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, (C‑46/08, EU:C:2010:505, punkterna 40 och 41 samt där angiven rättspraxis).
64
Det har vid upprepade tillfällen slagits fast att varje medlemsstat, vars territorium omfattas av ett erbjudande om sådana tjänster från en sådan aktör via internet, behåller rätten att ålägga denne de inskränkningar som medlemsstaten har uppställt i sin lagstiftning på området, förutsatt att dessa inskränkningar uppfyller unionsrättens krav, bland annat att de inte får vara diskriminerande och att de måste vara proportionerliga (dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
65
Vad gäller skäl som kan accepteras som grund för nationella åtgärder som inskränker friheten att tillhandahålla tjänster, har domstolen vid flera tillfällen förklarat att de mål som eftersträvas genom nationella lagstiftningar på området spel och vadhållning, sedda som en helhet, oftast är knutna till skyddet för de personer som köper de berörda tjänsterna och konsumenter i allmänhet samt till skyddet för ordningen i samhället. Domstolen har även understrukit att sådana mål ingår bland de tvingande skäl av allmänintresse som kan motivera inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster (dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
66
Det ankommer på varje enskild medlemsstat att bedöma om det, med hänsyn till de legitima mål som denna stat önskar uppnå, är nödvändigt att helt eller delvis förbjuda aktiviteter av sådan art eller att endast inskränka dem och att i det syftet föreskriva mer eller mindre strikta kontrollmetoder. Huruvida de bestämmelser som sålunda antas är nödvändiga och proportionerliga ska endast bedömas med hänsyn till de ändamål som de behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten eftersträvar och den skyddsnivå som de avser att säkerställa (dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, punkt 46 och där angiven rättspraxis).
67
Det ankommer således på de nationella domstolarna att pröva om en inskränkning som har beslutats av en medlemsstat är ägnad att säkerställa förverkligandet av ett eller flera av de mål som den berörda medlemsstaten har åberopat, med hänsyn till den eftersträvade skyddsnivån, och om den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål (dom av den 8 september 2010, Stoß m.fl., C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504, punkt 78 och där angiven rättspraxis).
68
Vid denna bedömning ska de nationella domstolarna beakta att lagstiftningen om hasardspel tillhör de områden där det föreligger avsevärda moraliska, religiösa och kulturella skillnader mellan medlemsstaterna. Eftersom det inte finns någon harmonisering av hasardspelslagstiftningen ankommer det på varje medlemsstat att inom dessa områden i enlighet med sin egen värdeskala fastställa vad som krävs för att skydda de berörda intressena (se, i detta avseende, dom av den 24 januari 2013, Stanleybet m.fl., C‑186/11 och C‑209/11, EU:C:2013:33, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
69
I detta syfte ska de nationella domstolarna, bland annat när de, såsom är fallet i det nationella målet, ska tillämpa lagstiftningen på området i en annan medlemsstat, använda sig av alla de processuella verktyg som står till deras förfogande och, i förekommande fall, av det förfarande som inrättats genom artikel 267 FEUF.
70
Enligt rättspraxis krävs det inte för att kravet på proportionalitet ska vara uppfyllt – med hänsyn till medlemsstaternas utrymme för eget skön avseende på vilken nivå skyddet för konsumenter och för ordningen i samhället ska ligga vad gäller hasardspel – att en inskränkande bestämmelse som en medlemsstats myndigheter har antagit överensstämmer med en uppfattning som delas av samtliga medlemsstater, vad avser det sätt på vilket det aktuella legitima intresset ska skyddas (dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, punkt 104 och där angiven rättspraxis).
71
Det ska dock i detta sammanhang erinras om att en nationell lagstiftning endast är ägnad att säkerställa förverkligandet av de åberopade målen om den faktiskt svarar mot en önskan att uppnå dem på ett konsekvent och systematiskt sätt (dom av den 22 september 2022, Admiral Gaming Network m.fl., C‑475/20–C‑482/20, EU:C:2022:714, punkt 57 och där angiven rättspraxis).
72
I förevarande fall konstaterar domstolen, mot bakgrund av den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 65 ovan, inledningsvis att syftet att styra folks naturliga önskan att spela till ordnade, kontrollerade spelformer och att bekämpa utvecklingen och spridningen av olagliga hasardspel på parallella marknader syftar till att skydda dels mottagarna av de berörda tjänsterna, det vill säga konsumenterna, dels ordningen i samhället inom hasardspelssektorn. Den kan följaktligen motivera inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster.
73
Det ska för övrigt påpekas att den hänskjutande domstolen inte har åberopat någon omständighet som kan visa att den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet innehåller bestämmelser som diskriminerar aktörer etablerade i andra medlemsstater.
74
Mot bakgrund av dessa konstateranden ska det därefter prövas dels huruvida en lagstiftning som uppvisar de kännetecken som den hänskjutande domstolen har angett är ägnad att säkerställa förverkligandet av det mål som avses i punkt 72 ovan, och denna skyddsnivå som eftersträvas av den berörda medlemsstaten och på ett sammanhängande och systematiskt sätt, dels huruvida den går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.
75
Det ska i detta hänseende erinras om att EU-domstolen, när det gäller frågor som är avsedda att göra det möjligt för en nationell domstol att bedöma huruvida nationella bestämmelser är förenliga med unionsrätten, enligt rättspraxis kan tillhandahålla sådana uppgifter om unionsrättens tolkning som gör det möjligt för den nationella domstolen att lösa det rättsliga problem som den ställts inför. Detsamma gäller bedömningen av om bestämmelser i en annan medlemsstat än den hänskjutande domstolen är förenliga med unionsrätten (se dom av den 23 november 1989, Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, punkt 12 och, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 8 december 2022, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, punkt 67 och där angiven rättspraxis).
76
Vad för det första gäller den omständigheten att den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet tillåter tillhandahållande av liknande spel, inbegripet lotterier, i fysiska lokaler, framgår det av fast rättspraxis att de omständigheter som kännetecknar utbudet av hasardspel via internet på samma sätt kan medföra andra och större risker vad gäller konsumentskyddet, särskilt för unga och för personer som har ett stort spelbegär eller hos vilka ett sådant begär kan uppstå, än vad som är fallet på de traditionella marknaderna för sådana spel. Utöver den ovannämnda bristen på direkt kontakt mellan konsumenten och spelanordnaren, utgör den omständigheten att spel via internet är särskilt lättillgängligt och ständigt pågående, liksom den potentiellt stora omfattningen och förekomsten av ett sådant utbud på en internationell marknad i en miljö som dessutom kännetecknas av att spelaren är isolerad, anonym och fri från social kontroll, faktorer som är ägnade att främja utvecklingen av spelberoende och överdrivna utgifter för spel och därför öka de därmed förbundna negativa konsekvenserna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, punkt 103, dom av den 30 juni 2011, Zeturf, C‑212/08, EU:C:2011:437, punkt 80, och dom av den 28 februari 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
77
Med hänsyn till det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna förfogar över när det gäller att fastställa nivån på skyddet för konsumenter och ordningen i samhället inom hasardspelssektorn, kan ett förbud mot allt tillhandahållande av hasardspel via internet i princip anses vara ägnat att uppnå sådana legitima mål som det som avses i punkt 72 ovan, trots att utbudet av sådana spel fortfarande är tillåtet genom mer traditionella kanaler (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, punkterna 104 och 105 samt där angiven rättspraxis).
78
För det andra kan den omständigheten som den hänskjutande domstolen har hänvisat till – att det trots detta förbud i Tyskland fanns en betydande efterfrågan från spelare på spelautomatspel online – inte påverka denna slutsats. Att det finns en betydande efterfrågan på sådana onlinetjänster innebär nämligen inte på något sätt att det inte finns ett lika stort antal spelare som, på grund av den restriktiva lagstiftning som är i fråga i det nationella målet, avleds från de tjänster som erbjuds online för att använda dem som erbjuds i fysiska lokaler. En sådan omständighet kan följaktligen inte visa att den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet inte är ägnad att säkerställa förverkligandet av det mål som avses i punkt 82 ovan.
79
Vad för det tredje gäller den omständigheten att vissa typer av hasardspel online, nämligen sportvadhållning och vadhållning på hästar samt förmedling för försäljning av produkter från statliga lotterier och andra lotterier med licens, inte omfattas av det förbud som är i fråga i det nationella målet, har domstolen slagit fast att de olika typerna av hasardspel kan uppvisa betydande skillnader, bland annat vad gäller det konkreta sätt på vilket de anordnas, omfattningen av insatserna och vinsterna, antalet potentiella spelare som kan delta, presentationen, frekvensen, den korta eller repetitiva karaktären hos spelarna och de reaktioner som de ger upphov till hos spelarna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, punkt 62, och dom av den 8 september 2010, Stoß m.fl., C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504, punkt 95).
80
Den omständigheten att olika former av hasardspel ibland omfattas exempelvis av förbud, statliga monopol eller system med licens som kan beviljas privata aktörer medför inte i sig att åtgärder som vid ett första påseende framstår som mer ingripande och mer effektiva inte kan anses motiverade utifrån de legitima mål som eftersträvas med dessa åtgärder. Att regelverken skiljer sig åt i så hög grad kan nämligen inte i sig påverka frågan huruvida ett sådant statligt monopol utgör en lämplig åtgärd för att uppnå det för monopolet angivna målet att motverka att medborgarna lockas till överdrivna utgifter för spel och att bekämpa spelberoende (dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, punkt 63).
81
I förevarande fall skiljer sig sportvadhållning avsevärt från andra hasardspel online, såsom kasinospel, dels eftersom de på grund av sitt syfte riktar sig till en snävare krets av spelare, dels eftersom deras frekvens är beroende av frekvensen av de idrottsevenemang som de avser. Dessa konstateranden gäller i än högre grad för vadhållning på hästar online, som för övrigt, enligt den tyska regeringens uttalanden vid förhandlingen, år 2020 endast utgjorde en mycket liten del av den relevanta marknaden.
82
Kasinospel på internet kan däremot locka till sig alla typer av publik och i synnerhet en särskilt ung publik, även på grund av deras grafiska presentation och de i allmänhet enkla regler som reglerar dem. Vidare finns det i princip ingen begränsning av den potentiella frekvensen för tillträde till denna typ av spel.
83
Övervägandena i punkt 81 ovan rörande sportvadhållning är även giltiga för privata aktörers förmedling av lotteriprodukter, bland annat vad gäller den potentiella tillträdesfrekvensen och de konkreta formerna för anordnande av sådana lotterier, vilket i Tyskland är förbehållet offentliga aktörer.
84
För övrigt har den belgiska regeringen och, i huvudsak, den tyska regeringen, med avseende på de garantier som erbjuds spelarna vid vinst, vid förhandlingen hävdat att sekundära lotterier inte kan jämföras med ”primära” lotterier, eftersom risken för utebliven betalning vid stora vinster är nästan obefintlig inom ramen för dessa lotterier, då de belopp som motsvarar de potentiella vinsterna i princip är tillgängliga före uttaget.
85
Det ska i detta sammanhang påpekas att den hänskjutande domstolen även har ställt frågor som följer av att den berörda medlemsstaten inte tycks ha visat att den, före antagandet av den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet, förfogade över vetenskapliga bevis för att otillåtet spel medför särskilda risker.
86
Det ankommer i detta sammanhang på den medlemsstat som vill åberopa ett mål som motiverar en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster genom en restriktiv nationell åtgärd, måste den lämna den domstol som har att avgöra målet alla uppgifter som kan göra det möjligt för denna domstol att kontrollera att nämnda åtgärd verkligen uppfyller de krav som följer av proportionalitetsprincipen (dom av den 8 september 2010, Stoß m.fl., C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504, punkt 71 och där angiven rättspraxis).
87
Domstolen har emellertid även slagit fast att det inte följer av denna rättspraxis att en medlemsstat är förhindrad att visa att en sådan intern restriktiv åtgärd uppfyller sådana krav av den enda anledningen att denna medlemsstat inte kan visa upp utredningar som har tjänat som grund för att anta bestämmelserna i fråga (dom av den 8 september 2010, Stoß m.fl., C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504, punkt 72).
88
Den omständighet som avses i punkt 85 ovan kan således inte i sig påverka proportionaliteten och, i synnerhet, lämpligheten av den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet.
89
Det ska för övrigt påpekas att de uppgifter som lämnats till domstolen, såsom bland annat framgår av den tyska regeringens skriftliga yttrande, vilka grundar sig på de officiella kommentarerna till GlüStV 2012, syftar till att visa att det föreligger omständigheter som kan styrka att den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet är proportionerlig och, i synnerhet, att den är lämplig.
90
För det fjärde vill den hänskjutande domstolen få klarlagt om ett sådant förbud som det som gäller för sekundära lotterier kan anses vara motiverat när lagstiftningen i den medlemsstat där den berörda aktören har licens har samma syften som lagstiftningen i destinationsmedlemsstaten.
91
Det räcker här att erinra om att enbart den omständigheten att en aktör lagligen erbjuder tjänster i en medlemsstat, där denne är etablerad och i princip redan är föremål för i lag föreskrivna krav och kontroller utförda av de behöriga myndigheterna i den medlemsstaten, inte – med hänsyn till att det inte finns någon harmonisering på unionsnivå av sektorn för hasardspel som erbjuds online och att det finns betydande skillnader mellan de mål som eftersträvas och de skyddsnivåer som eftersträvas genom lagstiftningen i de olika medlemsstaterna – kan utgöra en tillräcklig garanti för att de inhemska konsumenterna skyddas mot riskerna för bedrägeri och brottslighet, med hänsyn till de svårigheter som myndigheterna i etableringsmedlemsstaten i ett sådant sammanhang kan ha att bedöma aktörernas yrkesmässiga förtjänster och redbarhet (dom av den 15 september 2011, Dickinger och Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, punkt 96 och där angiven rättspraxis).
92
Av detta följer att även om två medlemsstater, inom ramen för sina respektive lagstiftningar om hasardspel, skulle anses eftersträva liknande eller till och med identiska syften, kan inte bara den skyddsnivå som eftersträvas med var och en av dem och medlen för att uppnå denna nivå skilja sig åt. Även de potentiella svårigheter som identifierats i föregående punkt är omständigheter som inte nödvändigtvis kan lämnas utan avseende.
93
De omständigheter som den hänskjutande domstolen har åberopat kan följaktligen inte påverka vare sig proportionaliteten, sammanhanget eller den systematiska karaktären hos en sådan lagstiftning som den som är aktuell i det nationella målet.
94
Denna slutsats påverkas inte av motparternas påstående att det förbud som är aktuellt i det nationella målet samexisterar med ett system med förhandstillstånd i form av koncessioner för spelautomatspel på internet i delstaten Schleswig-Holstein. Den tyska regeringen medgav vid förhandlingen att delstaten Schleswig-Holstein inte anslöt sig till GlüStV 2012 förrän den 9 februari 2013. Den påpekade emellertid även dels att den mer tillåtande lagstiftning som denna delstat hade antagit endast var tillämplig under en kort period, dels att, i motsats till vad den maltesiska regeringen hävdade vid förhandlingen, de få koncessioner som fanns kvar efter år 2013 hade begränsats till delstaten i fråga.
95
Domstolen har slagit fast att även om det antas att en delstats lagstiftning, som är mer tillåtande än lagstiftningen i andra delstater, eventuellt kan äventyra den berörda lagstiftningens koherens i sin helhet, kan en delstats avvikande rättsliga situation som är begränsad i tiden och rum (ratione temporis och ratione loci) under de omständigheter som är aktuella i målet vid den nationella domstolen inte allvarligt ifrågasätta att de restriktioner som är tillämpliga i alla andra delstater är ägnade att uppnå de legitima mål av allmänintresse som eftersträvas med dem (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 2014, Digibet och Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, punkt 36).
96
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första, den andra och den fjärde frågan besvaras enligt följande. Artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver ett förbud mot att online anordna kasinospel, bland annat spelautomatspel, och vadslagningsspel, såsom sekundära lotterier, när syftet med lagstiftningen är att styra folks naturliga önskan att spela till ordnade, kontrollerade spelformer och att bekämpa utvecklingen och spridningen av olagliga hasardspel på parallella marknader, och detta även om
–
det finns en betydande efterfrågan från spelare på spelautomater online,
–
den berörda medlemsstaten tillåter liknande spel, inbegripet lotterier i fasta lokaler,
–
denna medlemsstat tillåter att aktörer med licens erbjuder sportvadhållning och vadhållning på hästar online samt förmedling av privata aktörer för försäljning av statliga lotteriprodukter och andra licensierade lotterier, och
–
lagstiftningen i den medlemsstat – i vilken den aktör som särskilt önskar erbjuda sekundära lotteritjänster innehar en licens – har samma syften som lagstiftningen i den medlemsstat i vilken det föreskrivs ett allmänt förbud mot att erbjuda sådana tjänster.
Den tredje frågan
97
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den utgör hinder för att i ett givet mål erkänna de rättsliga följderna av ett förbud mot kasinospel online när det efter de omständigheter som kan ge upphov till dessa konsekvenser har fattats ett beslut om att ersätta detta förbud med ett system med förhandstillstånd och en övergångsperiod har införts, under vilken erbjudanden om spel som kan vara förenliga med framtida lagstiftning godtas under förutsättning att vissa krav är uppfyllda.
98
Det ska erinras om att en nationell domstol, vid den proportionalitetsprövning som den ska göra, måste göra en helhetsbedömning av omständigheterna kring antagandet och tillämpningen av den inskränkande lagstiftningen, enligt ett dynamiskt och inte statiskt tillvägagångssätt, i den meningen att den måste beakta utvecklingen av omständigheterna efter antagandet av denna lagstiftning (se, i detta avseende, dom av den 14 juni 2017, Online Games m.fl., C‑685/15, EU:C:2017:452, punkterna 52 och 53 samt där angiven rättspraxis, och beslut av den 18 maj 2021, Fluctus m.fl., C‑920/19, EU:C:2021:395, punkt 46).
99
Det följer emellertid av rättspraxis att enbart den omständigheten att det regelverk som är tillämpligt i en medlemsstat har ändrats inte kan påverka proportionaliteten och konsekvensen i detta regelverk såsom det var i kraft före ändringen. Såsom domstolen vid upprepade tillfällen har slagit fast kan en kontrollerad expansionspolitik för hasardspelsverksamhet, såsom att ersätta förbudet med ett system med förhandstillstånd, stå i överensstämmelse med såväl målet att förhindra att hasardspelsverksamhet används för brottsliga eller bedrägliga ändamål som målet att motverka att allmänheten lockas till överdrivna spelutgifter och att bekämpa spelberoende, genom att konsumenterna styrs till utbudet från lagliga aktörer, vilkas utbud får förmodas vara både fritt från brottsliga inslag och utformat för att bättre kunna skydda konsumenterna mot överdrivna spelutgifter och spelberoende (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 februari 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 29).
100
För att uppnå målet att styra in denna verksamhet i kontrollerade banor, bör de lagliga aktörerna utgöra ett trovärdigt, men samtidigt attraktivt, alternativ till förbjuden verksamhet, vilket bland annat kan förutsätta användning av ny distributionsteknik (dom av den 28 februari 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 29). Det följer emellertid av rättspraxis att om en medlemsstat genomför en reform och inför ett system med föregående myndighetstillstånd för tillhandahållande av vissa typer av hasardspel, ska denna reform grundas på objektiva kriterier som inte är diskriminerande och som är kända på förhand, så att ramarna för de nationella myndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning kan fastställas och så att det därvid inte förekommer godtycke (se dom av den 4 februari 2016, Ince, C‑336/14, EU:C:2016:72, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
101
En kontrollerad expansionspolitik på området för hasardspelsverksamhet kan emellertid endast anses vara sammanhängande om dels brottsliga och bedrägliga verksamheter som har samband med spel, dels spelberoende, vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, kunde utgöra ett problem i den berörda medlemsstaten, och detta problem skulle ha kunnat avhjälpas genom att de tillåtna och reglerade verksamheterna utökades (se dom av den 28 februari 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 31, och dom av den 11 juni 2015, Berlington Hungary m.fl., C‑98/14, EU:C:2015:386, punkt 71 och där angiven rättspraxis).
102
I förevarande fall är det sådana omständigheter och särskilt den betydande efterfrågan på spelautomater online, vilket den hänskjutande domstolen för övrigt har hänvisat till, och förekomsten av en ”parallell marknad” för de berörda tjänsterna som, såsom den tyska regeringen har påpekat såväl i sitt skriftliga yttrande som vid förhandlingen, har motiverat de reformer som genomförts i Tyskland och som avses i den tredje frågan.
103
Den omständigheten att delstaterna under en övergångsperiod, genom det cirkulär som avses i punkt 31 ovan, beslutade att endast tillämpa gällande bestämmelser i förhållande till spelleverantörer som inte kan uppfylla kraven i den framtida lagstiftningen, saknar under dessa omständigheter betydelse för de rättsliga följder som i förekommande fall ska tillerkännas det förbud som är i fråga i det nationella målet.
104
En sådan övergångsordning med undantag förefaller nämligen syfta till att säkerställa att övergången från den ordning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen till ett mer tillåtligt system genomförs under bästa möjliga rättssäkerhet. Vidare är tillämpligheten av sådana övergångsbestämmelser, när det gäller en spelleverantör såsom svarandena, inom ramen för en sådan tvist som den i det nationella målet, endast hypotetisk. Även om det antas att dessa övergångsbestämmelser har kunnat tillämpas i vissa fall, kan en sådan omständighet inte i sig påverka koherensen och lämpligheten hos det regelverk som är aktuellt i det nationella målet och förefaller inte kunna leda till ett resultat som strider mot det eftersträvade målet (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, punkterna 106 och 110).
105
Av vad som anförts följer att den tredje frågan ska besvaras på följande sätt. Artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den inte utgör hinder för att i ett givet mål erkänna de rättsliga följderna av ett förbud mot kasinospel online när det efter de omständigheter som kan ge upphov till dessa konsekvenser har fattats ett beslut om att ersätta detta förbud med ett system med förhandstillstånd och en övergångsperiod har införts, under vilken erbjudanden om spel som kan vara förenliga med framtida lagstiftning godtas under förutsättning att vissa krav är uppfyllda.
Den femte och den sjätte frågan
106
Den hänskjutande domstolen har ställt den femte och den sjätte frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den utgör hinder för att ett avtal som ingåtts mellan en konsument, som är bosatt i en medlemsstat, och en aktör som erbjuder sekundära lotteritjänster online från en annan medlemsstat förklaras ogiltigt, när privata aktörer enligt lagstiftningen i den förstnämnda medlemsstaten inte kan beviljas licens att anordna sådan vadslagning.
107
Såsom anges i punkt 22 ovan framgår det av begäran om förhandsavgörande att enligt den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet, såsom den tolkats av de tyska domstolarna, betraktas sekundära lotterier helt enkelt som vadslagning på internet, som därmed omfattas av det förbud mot hasardspel online som är tillämpligt i det nationella målet.
108
Den omständigheten att anordnandet av lotterier enligt den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet är förbehållet offentliga aktörer kan således inte på något sätt påverka utgången i det nationella målet. Enligt den hänskjutande domstolen avser tvisten nämligen endast förlorade insatser i samband med spelarens deltagande i sekundära lotterier, och enligt de förklaringar som den tyska regeringen har lämnat såväl i sitt skriftliga yttrande som vid förhandlingen var anordnande och förmedling av sådana lotterier enligt denna lagstiftning förbjudet för alla aktörer och inte bara för aktörer som inte kontrolleras av staten.
109
Av vad som anförts följer att den femte och den sjätte frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den inte utgör hinder för att ett avtal som ingåtts mellan en konsument, som är bosatt i en medlemsstat, och en aktör som erbjuder sekundära lotteritjänster online från en annan medlemsstat förklaras ogiltigt, när privata aktörer enligt lagstiftningen i den förstnämnda medlemsstaten inte kan beviljas licens att anordna sådan vadslagning.
Den sjunde frågan
110
Den hänskjutande domstolen har ställt den sjunde frågan för att få klarhet i huruvida artikel 56 FEUF och principen om förbud mot rättsmissbruk ska tolkas så, att de utgör hinder för att en konsument, som från den medlemsstat där han eller hon har sin vanliga vistelseort har deltagit i hasardspel som erbjuds på internet av en aktör som inte har licens utfärdad av denna medlemsstat, men av en annan medlemsstat, väcker en civilprocessuell talan mot denna aktör om återbetalning av de insatser som vederbörande har inlett med stöd av att det aktuella hasardspelsavtalet är ogiltigt i enlighet med tillämplig avtalsrätt.
111
Domstolen påpekar i detta avseende, i likhet med vad generaladvokaten har påpekat i punkt 30 i sitt förslag till avgörande, att frågan huruvida ett visst avtal är ogiltigt när avtalets föremål är rättsstridigt och huruvida denna ogiltighet, för var och en av parterna, medför en rätt till återbetalning av de förmåner som vederbörande har erhållit enligt avtalet, omfattas av den lag som är tillämplig på avtalet enligt artiklarna 10.1 och 12.1 e i Rom I‑förordningen. I förevarande fall är den lag som är tillämplig på det avtal som ingåtts mellan den ursprungliga spelaren och svarandena, såsom framgår av punkterna 53–58 ovan, tysk rätt.
112
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 93 i sitt förslag till avgörande kan, i den mån – såsom framgår av övervägandena avseende den första till den sjätte frågan – artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en sådan lagstiftning som den som den hänskjutande domstolen har beskrivit, en ogiltigförklaring av ett sådant avtal som det som ingåtts mellan den ursprungliga spelaren och svarandena, vars syfte är rättsstridigt enligt denna lagstiftning, inte utgöra en separat inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster som kräver en separat bedömning av dess lagenlighet, utan den nödvändiga följden av att avtalet är rättsstridigt.
113
Enligt den rättspraxis som den hänskjutande domstolen har åberopat får enskilda visserligen inte åberopa unionsbestämmelserna på ett sätt som är bedrägligt eller utgör missbruk (dom av den 28 juli 2016, Kratzer, C‑423/15, EU:C:2016:604, punkt 37). Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 94 i sitt förslag till avgörande grundar sig emellertid i förevarande fall den talan om återbetalning som väckts i det nationella målet inte på unionsrätten, utan helt på tysk rätt.
114
Även om det för övrigt inte kan uteslutas att spelaren, i ett sådant fall som det aktuella, har kunnat använda sig av de tjänster som erbjuds av ett sådant företag som svarandena, samtidigt som han är fullt medveten om ett sådant förbud som det som är tillämpligt i det nationella målet och dess eventuella följder, kan en sådan fråga endast avgöras på grundval av tillämplig nationell rätt.
115
Mot denna bakgrund ska den sjunde frågan besvaras enligt följande. Artikel 56 FEUF och principen om förbud mot rättsmissbruk ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att en konsument, som från den medlemsstat där han eller hon har sin vanliga vistelseort har deltagit i hasardspel som erbjuds på internet av en aktör som inte har licens utfärdad av denna medlemsstat, men av en annan medlemsstat, väcker en civilprocessuell talan mot denna aktör om återbetalning av de insatser som vederbörande har inlett med stöd av att det aktuella hasardspelsavtalet är ogiltigt i enlighet med tillämplig avtalsrätt.
Rättegångskostnader
116
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:
1)
Artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver ett förbud mot att online anordna kasinospel, bland annat spelautomatspel, och vadslagningsspel, såsom sekundära lotterier, när syftet med lagstiftningen är att styra folks naturliga önskan att spela till ordnade, kontrollerade spelformer och att bekämpa utvecklingen och spridningen av olagliga hasardspel på parallella marknader, och detta även om
–
det finns en betydande efterfrågan från spelare på spelautomater online,
–
den berörda medlemsstaten tillåter liknande spel, inbegripet lotterier i fasta lokaler,
–
denna medlemsstat tillåter att aktörer med licens erbjuder sportvadhållning och vadhållning på hästar online samt förmedling av privata aktörer för försäljning av statliga lotteriprodukter och andra licensierade lotterier, och
–
lagstiftningen i den medlemsstat – i vilken den aktör som särskilt önskar erbjuda sekundära lotteritjänster innehar en licens – har samma syften som lagstiftningen i den medlemsstat i vilken det föreskrivs ett allmänt förbud mot att erbjuda sådana tjänster.
2)
Artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den inte utgör hinder för att i ett givet mål erkänna de rättsliga följderna av ett förbud mot kasinospel online när det efter de omständigheter som kan ge upphov till dessa konsekvenser har fattats ett beslut om att ersätta detta förbud med ett system med officiellt förhandstillstånd och en övergångsperiod har införts, under vilken erbjudanden om spel som kan vara förenliga med framtida lagstiftning godtas under förutsättning att vissa krav är uppfyllda.
3)
Artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den inte utgör hinder för att ett avtal som ingåtts mellan en konsument, som är bosatt i en medlemsstat, och en aktör som erbjuder sekundära lotteritjänster online från en annan medlemsstat förklaras ogiltigt, när privata aktörer enligt lagstiftningen i den förstnämnda medlemsstaten inte kan beviljas licens att anordna sådan vadslagning.
4)
Artikel 56 FEUF och principen om förbud mot rättsmissbruk ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att en konsument, som från den medlemsstat där han eller hon har sin vanliga vistelseort har deltagit i hasardspel som erbjuds på internet av en aktör som inte har licens utfärdad av denna medlemsstat, men av en annan medlemsstat, väcker en talan i civilprocessuell talan mot denna aktör om återbetalning av de insatser som vederbörande har inlett med stöd av att det aktuella hasardspelsavtalet är ogiltigt i enlighet med tillämplig avtalsrätt.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.