62009CC0194_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Alcoa Trasformazioni Srl (nedan kallat Alcoa) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 25 mars 2009 i mål T‑332/06, Alcoa Trasformazioni mot kommissionen (nedan kallad den överklagade domen)(2) och ogiltigförklara vissa delar av kommissionens beslut i ärende 2006/C 214/03 om att inleda ett förfarande enligt artikel 88.2 EG med avseende på statligt stöd K 36/06 (ex NN 38/06) — Förmånstariffer avseende el som medgivits vissa industrier i Italien som förbrukar stora mängder energi(3) (nedan kallat det omtvistade beslutet), i den del det avser eltariffer som gäller för aluminiumfabriker som ägs av Alcoa.
2. Det som är speciellt i fallet är att Alcoas talan avser kommissionens beslut att inleda ett formellt granskningsförfarande – avseende en åtgärd om förlängning av ett system som tillämpas på Alcoa, som består i en förmånstariff som kommissionen betecknat som icke-stöd år 1995 – och inte ett slutgiltigt beslut enligt artikel 88.2 EG.
3. Domstolen har i detta sammanhang föranletts att närmare studera de rättsliga konsekvenserna av ett kommissionsbeslut i vilket en åtgärd inte betraktats som statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG samt tillämpligheten av principen om skydd för berättigade förväntningar.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Förordning nr 659/1999
4. Artikel 1 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88 EG] (EGT L 83, s. 1), som trädde i kraft den 16 april 1999, innehåller följande relevanta definitioner:
”a) stöd: varje åtgärd som uppfyller alla de kriterier som fastställs i artikel [87].1 [EG],
b) befintligt stöd:
i) … allt stöd som fanns innan fördraget trädde i kraft i respektive medlemsstat, det vill säga stödordningar och individuellt stöd som infördes före och som fortfarande är tillämpliga efter det att fördraget har trätt i kraft,
ii) godkänt stöd, det vill säga stödordningar och individuella stöd som har godkänts av kommissionen eller av rådet,
…
v) stöd som är att betrakta som befintligt stöd, eftersom det kan fastställas att det inte utgjorde något stöd när det infördes men senare blev ett stöd på grund av utvecklingen av den gemensamma marknaden, utan att medlemsstaten företagit någon ändring. När vissa åtgärder blir stöd sedan en verksamhet har liberaliserats genom gemenskapslagstiftning, skall sådana åtgärder inte betraktas som befintligt stöd efter det datum som har fastställts för liberalisering.
c) nytt stöd: allt stöd, det vill säga stödordningar och individuellt stöd, som inte är befintligt stöd, inbegripet ändringar av befintligt stöd,
…
f) olagligt stöd: nytt stöd som införs i strid med artikel [88].3 [EG],
…”
5. Enligt artikel 2.1 i förordning nr 659/1999 ”skall alla planer på att bevilja nytt stöd anmälas i god tid till kommissionen av den berörda medlemsstaten”. I artikel 3 i ovannämnda förordning föreskrivs att nytt stöd ” … inte [får] införas förrän kommissionen har fattat eller anses ha fattat ett beslut om att godkänna sådant stöd”.
6. I artikel 4.4 i ovannämnda förordning föreskrivs följande:
”Om kommissionen efter en preliminär granskning finner att en anmäld åtgärd föranleder tveksamhet i fråga om dess förenlighet med den gemensamma marknaden, skall den besluta att inleda ett förfarande enligt artikel [88.2 EG] (nedan kallat beslut om att inleda formellt granskningsförfarande).”
7. I artikel 6.1 i samma förordning föreskrivs följande:
”Beslutet om att inleda ett formellt granskningsförfarande skall sammanfatta relevanta sak- och rättsfrågor, kommissionens preliminära bedömning beträffande den föreslagna åtgärdens karaktär av stöd skall inbegripas och tvivlen beträffande åtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden skall anges. I beslutet skall den berörda medlemsstaten och andra intresserade parter uppmanas att lämna sina synpunkter inom en föreskriven tidsfrist som normalt inte skall överskrida en månad. I vederbörligen berättigade fall får kommissionen förlänga den föreskrivna tidsfristen.”
8. Vad gäller åtgärder som inte anmälts föreskrivs i artikel 10.1 i förordning nr 659/1999 att ”[o]m kommissionen har upplysningar om påstått olagligt stöd skall den undersöka dessa upplysningar utan dröjsmål, oavsett källan för dessa”. I artikel 13.1 i samma förordning föreskrivs att undersökningen i förekommande fall ska leda till ett beslut att inleda ett formellt granskningsförfarande.
9. Förfarandet rörande befintliga stödordningar föreskrivs i artiklarna 17–19 i förordning nr 659/1999. I artikel 18 i förordningen anges att om kommissionen ”finner att den befintliga stödordningen inte är eller inte längre är förenlig med den gemensamma marknaden, skall den utfärda en rekommendation för den berörda medlemsstaten med förslag till lämpliga åtgärder”. Om den berörda medlemsstaten inte godtar de föreslagna åtgärderna kan kommissionen enligt artikel 19.2 i samma förordning inleda ett formellt granskningsförfarande.
II – Omständigheterna i målet, förfarandet och den överklagade domen
10. Alcoa är ett italienskt bolag som äger två fabriker som tillverkar primäraluminium i Portovesme, på Sardinien, och i Fusina, i Venetien. Alumix SpA överlät dessa fabriker till sökanden i samband med privatiseringen av Alumix SpA.
11. I beslut i ärende 96/C 288/04, som meddelades Republiken Italien och offentliggjordes den 1 oktober 1996(4) (nedan kallat Alumix-beslutet), fann kommissionen att den förmånliga tariffen för elförsörjning som ENEL debiterade fabriker som förvärvats av Alcoa inte utgjorde ett statligt stöd enligt artikel 87.1 EG. Den förmånliga tariffen fastställdes år 1992 genom beslut nr 13, av den 24 juli 1992, av interministeriella priskommittén. Enligt artikel 2 i lagdekret av den 19 december 1995(5) (nedan kallat lagdekret från år 1995) var ovannämnda tariff tillämplig till den 31 december 2005. Kommissionen fastställde i detta avseende att ENEL, genom att debitera fabriker som förvärvats av sökanden en tariff för tillverkning av primäraluminium som omfattar de rörliga kostnaderna och som bidrar till de fasta kostnaderna, agerade som en aktör under normala marknadsvillkor, eftersom tarifferna gör det möjligt att försörja de största industriella kunderna med el i regioner där det finns en stor överkapacitet vad gäller elproduktion.
12. Av handlingarna i målet framgår att energimyndigheten (nedan kallad myndigheten), genom beslut nr 148/04 av den 9 augusti 2004, anförtrodde det offentliga organet Cassa conguaglio per il settore elettrico (kompensationsfond för elsektorn, nedan kallad kompensationsfonden) ansvaret för förmånstariffer. Den betalade direkt ut skillnaden mellan den tariff som ENEL debiterat Alcoa och den förmånstariff som fastställdes i 1995 års lagdekret till Alcoa, genom en skatteliknande avgift som påfördes samtliga elkunder i Italien.
13. År 2005 antog de italienska myndigheterna lagdekret nr 35 av den 14 mars 2005, omvandlat till lag nr 80 av den 14 maj 2005 (GURI nr 91 av den 14 maj 2005, nedan kallat 2005 års lagdekret). Enligt artikel 11.11 i ovannämnda lagdekret förlängdes den förmånliga tariff som tillämpades på två av Alcoas fabriker fram till den 31 december 2010.
14. I ett beslut från den behöriga myndigheten i fråga om elektricitet (myndighetens beslut nr 217/05, av den 13 oktober 2005, antaget med tillämpning av ovannämnda artikel 11.11 och 11.13 i 2005 års lagdekret) preciserades tillämpningsföreskrifterna för ovannämnda artikel 11.11. I dessa föreskrevs att den tariff som fastställdes år 2004 skulle fortsätta att tillämpas år 2005 och att den tariff som fastställts för Alcoas fabriker vid en ökning av de årliga referenspriserna på elbörserna i Frankfurt-am-Main och Amsterdam kunde höjas med maximalt 4 procent per år.
15. Mot denna bakgrund antog kommissionen det angripna beslutet om att inleda ett förfarande enligt artikel 88.2 EG avseende nytt stöd.
16. Genom ansökan av den 29 november 2006 väckte Alcoa talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet om att inleda ett formellt granskningsförfarande. Alcoa gjorde för det första gällande att kommissionen felaktigt kvalificerade den eltariff som fastställdes för dess fabriker som statligt stöd, medan ovannämnda tariff som motsvarade en marknadstariff inte medförde någon fördel för dem. För det andra klandrade Alcoa kommissionen för att ha åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen, med motiveringen att det ovannämnda beslutet stred mot Alumix-beslutet. Alcoa gjorde för det tredje gällande att kommissionen felaktigt granskat åtgärden i fråga inom ramen för förfarandet för nytt stöd och inte inom ramen för förfarandet för befintligt stöd.
17. Förstainstansrätten ogillade talan genom dom av den 25 mars 2009.
III – Överklagandet
18. Alcoa har till stöd för sitt överklagande åberopat två grunder, uppdelade i flera delgrunder.
19. Alcoa har genom sin första grund gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att fastställa att kommissionen fick inleda ett förfarande utan att undersöka om de slutsatser som dragits i Alumix-beslutet hade blivit obsoleta. Förstainstansrätten har således gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning, för det första genom att endast pröva huruvida det förekommit uppenbara felbedömningar i det omtvistade beslutet, för det andra genom att inte tillämpa rättspraxis och de grundläggande principerna i unionsrätten enligt vilka kommissionen ska ta hänsyn till tidigare beslut i samma ärende, för det tredje genom att grunda sitt konstaterande att kommissionen kunnat motivera beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet på otillräckliga uppgifter, för det fjärde genom att fastställa att Alumix-beslutet var tidsbegränsat, för det femte genom att underlåta att konstatera att kommissionen i det omtvistade beslutet åsidosatt principen om god förvaltningssed och principen om rätten att yttra sig, och för det sjätte genom att fastställa att det omtvistade beslutet var tillräckligt motiverat.
20. Alcoa har genom sin andra grund gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att fastställa att förfarandet för nytt stöd var tillämpligt i förevarande fall. Alcoa har till stöd för denna grund för det första klandrat förstainstansrätten för att ha grundat sig på en rättspraxis avseende förlängning av ett stöd som var förenligt med reglerna, för det andra för att ha tolkat Alumix-beslutet som tidsbegränsat, för det tredje för att felaktigt ha grundat sig på de tekniska ändringar som gjordes under åren 1999 och 2004, för det fjärde för att ha missbedömt behovet av att skydda rättssäkerheten och berättigade förväntningar vid inledningen av ett formellt förfarande.
21. Alcoa har således gjort gällande att den överklagade domen och kommissionens beslut i ärende 2006/C 214/03 som meddelades Republiken Italien den 19 juli 2006 ska ogiltigförklaras, i den del det avser eltariffer som gäller för aluminiumfabriker som ägs av Alcoa. Alcoa har i andra hand yrkat att domstolen ska ogiltigförklara den överklagade domen och återförvisa målet till förstainstansrätten för omprövning i enlighet med domstolens dom. Alcoa har yrkat att domstolen ska förplikta kommissionen att betala Alcoas rättegångskostnader, inklusive återbetalning av de belopp som betalats till kommissionen som utgifter som uppkommit i samband med förfarandet i första instans.
22. Kommissionen har yrkat att överklagandet ska ogillas och att Alcoa ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive utgifter som uppkommit i första instans.
IV – Inledning
23. Det ska inledningsvis påpekas att frågan i förevarande överklagande är under vilka villkor en åtgärd som kommissionen inte betraktat som ett statligt stöd, i den mening som avses i artikel 87.1 EG, kan betraktas som en separat åtgärd, av det skälet att de nationella myndigheterna beslutat om vissa ändringar av åtgärden och förlängning av åtgärden i tiden.
24. Det kan konstateras att den grundläggande skillnaden mellan Alcoas uppfattning och kommissionens uppfattning är att det för Alcoa rör sig om en förlängning av en åtgärd som redan granskats av kommissionen medan kommissionen anser att det är fråga om en separat åtgärd som följaktligen enbart kan granskas som nytt stöd.
25. Det kan i detta avseende först och främst konstateras att förstainstansrättens resonemang grundas på ett konstaterande, i punkt 132 i den överklagade domen, enligt vilket åtgärden i fråga inte kan betraktas som ett befintligt stöd – inte enbart på grund av att åtgärden avser en annan period än den som granskats i Alumix-beslutet utan också på grund av att den inte längre består i ENEL:s tillämpning av den tariff som fastställs i 1995 års lagdekret, som motsvarar en marknadstariff, utan i en ersättning från kompensationsfonden som ska kompensera skillnaden mellan den tariff som ENEL debiterat och den tariff som fastställs i 1995 års lagdekret, som förlängts genom 2005 års lagdekret. Det rör sig således om en separat åtgärd enligt förstainstansrätten.
V – Allmänna anmärkningar beträffande åtgärder som inte utgör statligt stöd och beträffande en eventuell ändring av deras beteckning
26. I EG-fördraget föreskrivs och organiseras i artikel 88 ett särskilt förfarande genom vilket kommissionen permanent ska granska statligt stöd. Enligt artikel 88.1 EG ska kommissionen fortlöpande granska alla stödprogram som förekommer i medlemsstaterna. Vad beträffar de nya stödåtgärder som medlemsstaterna har för avsikt att inrätta, fastställs det ett förfarande utan vilket inga stödåtgärder kan anses rättsenligt inrättade. Enligt artikel 88.3 första meningen EG måste kommissionen underrättas om planer på att vidta eller ändra stödåtgärder innan de verkställs.
27. Det ska således göras en åtskillnad mellan å ena sidan det in ledande förfarandet för granskning av stödåtgärder enligt artikel 88.3 EG, vars enda syfte är att ge kommissionen en möjlighet att bilda sig en första uppfattning om huruvida stödet i fråga delvis eller helt är förenligt med den gemensamma marknaden, och å andra sidan det formella granskningsförfarandet som avses i artikel 88.2 EG. Detta andra förfarande medför en mer djupgående granskning av statliga åtgärder och det har två syften. Det ska för det första skydda eventuellt berörda parters rättigheter och för det andra möjliggöra för kommissionen att fullständigt informera sig om samtliga omständigheter i ärendet innan den fattar sitt beslut. (6)
28. Domstolen har redan i domen i målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen uttalat sig om verkningarna av ett kommissionsbeslut genom vilket den bedömning som gjorts i ett tidigare beslut, i vilket det fastställts att en åtgärd inte utgör ett statligt stöd, ändrats.(7)
29. I sitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet slog generaladvokaten Léger dessutom fast att ett beslut genom vilket kommissionen slår fast att en åtgärd inte utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG följaktligen inte ger upphov till ett rättsligt förhållande som institutionerna ofta och skönsmässigt kan ändra, såsom kan vara fallet inom området för den gemensamma organisationen av marknaden, där målsättningen förutsätter en ständig anpassning i takt med att de ekonomiska förhållandena förändras.(8)
30. Enligt generaladvokaten Léger följer av detta att, när en nationell åtgärd har anmälts till kommissionen, i enlighet med artikel 88.3 EG, och kommissionen har beslutat att denna åtgärd inte utgör ett stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG, både staten som har infört åtgärden och förmånstagarna, efter utgången av fristen för att väcka talan mot detta beslut, ska kunna förlita sig på att stödordningen inte strider mot gemenskapsbestämmelserna i fråga om statligt stöd. Intresserade parter har således fog för att tro att ett sådant beslut i princip endast kan ifrågasättas på grund av en utveckling av den gemensamma marknaden.(9)
31. Jag ansluter mig till detta resonemang och vill påpeka att de väsentliga skillnaderna mellan förevarande fall och det ovannämnda målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen inte gör det möjligt att begränsa bedömningen i förevarande fall till detta konstaterande.
32. I domen i målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen fastställdes att åtgärden inte undergått någon väsentlig förändring genom underrättelsen.(10) I förevarande överklagande gäller den viktigaste frågan de verkningar som är förbundna med de ändringar som gjorts av en åtgärd som tidigare ansetts falla utanför tillämpningsområdet för artikel 87.1 EG.
33. I detta avseende kan följande användbara uppgifter härledas ur följande rättspraxis.
34. Det kan å ena sidan konstateras att domstolen inom ramen för de anmälda åtgärderna har slagit fast att det genomförandeförbud som föreskrivs i artikel 93.3 sista meningen i EG-fördraget (nu artikel 88.3 sista meningen EG) är tillämpligt på den stödordning som projekterats i dess helhet och i dess slutgiltiga version vilken antagits av de nationella myndigheterna. Om de planer som ursprungligen anmälts har genomgått förändringar som kommissionen inte underrättats om är förbudet tillämpligt på de ändrade planerna såvida inte ändringen i fråga de facto utgör en separat stödåtgärd som ska bedömas för sig och som därför inte är av sådan beskaffenhet att den påverkar den bedömning som kommissionen redan har gjort av den ursprungliga planen. I det sistnämnda fallet är förbudet enbart tillämpligt på den stödåtgärd som införts genom ändringen.(11)
35. Å andra sidan har domstolen fastställt att det såväl av innehållet i som målen med bestämmelserna i artikel 93 i EG-fördraget (nu artikel 88 EG) följer att åtgärder som syftar till att vidta eller ändra stödåtgärder ska anses utgöra nytt stöd som omfattas av anmälningsskyldigheten i artikel 88 EG, varvid det ska beaktas att ändringar kan avse såväl befintligt stöd som inledande planer som anmälts till kommissionen.(12)
36. Det ska dessutom påpekas att förstainstansrätten i rättspraxis har försökt att omskriva karaktären på en ändring av ett befintligt stöd.(13) Jag anser emellertid att karaktären på förlängningen eller på en ändring samt konsekvenserna därav ska bedömas i varje enskilt fall, vilket enligt min mening innebär att det inte går att fastställa en regel eller allmänna kriterier avseende karaktären på de ändringar som skett.
37. Enligt min mening kan en åtgärd som kommissionen tidigare inte betraktat som ett statligt stöd omfattas av tillämpningsområdet för artikel 87.1 EG bland annat i följande fall.
38. Först och främst, genom tillämpning av uttrycket ”utvecklingen av den gemensamma marknaden” i artikel 1 b v i förordning nr 659/1999, där det preciseras att en åtgärd som inte utgjorde något stöd när den infördes likväl ska anses existera, om den blivit ”ett stöd på grund av utvecklingen av den gemensamma marknaden”. Åtgärden blir då ett befintligt stöd.
39. För det fall kommissionen ändrar sin bedömning av åtgärden bland annat på grund av en mer rigorös tillämpning av reglerna i fördraget om statligt stöd kan förfarandet för befintligt stöd följaktligen tillämpas på åtgärden.(14)
40. Slutligen, när medlemsstaten ändrar åtgärden på ett sådant sätt att den har de egenskaper som fastställts i artikel 87.1 EG och blir en åtgärd som skiljer sig från den som undersökts tidigare. Åtgärden blir således ett nytt stöd.
41. Jag är benägen att anse att det i förevarande mål rör sig om det sistnämnda fallet.
42. Vad gäller det fallet att en åtgärd, enligt kommissionens mening, inte utgör ett statligt stöd, kan det konstateras att en förlängning av denna åtgärd inte kan leda till en ändring av kommissionens bedömning. Det säger nämligen sig självt att ett system som huvudsakligen förblir oförändrat – det vill säga åtgärden har fortfarande inte de egenskaper som karaktäriserar ett statligt stöd – omfattas av de försäkringar vad gäller dess överensstämmelse med unionsrätten som kommissionen lämnat i sitt beslut avseende åtgärden.
43. För det fall det rör sig om ett system eller en åtgärd som enbart har förlängts, förefaller det lämpligt att vid utveckling av marknaden tillämpa bestämmelserna i artikel 1 b v och artiklarna 17–19 i förordning nr 659/1999 analogt.
44. En förlängning som sker efter det att kommissionen fattat det beslut genom vilket åtgärden betecknats som icke-stöd och som sammanhänger med en väsentlig förändring av åtgärden, som således utgör en väsentlig ändring av denna, kan medföra en omprövning av beteckningen på det system som införts. Åtgärden kan nämligen förvandlas till en åtgärd som kan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 87.1 EG. En sådan åtgärd utgör nödvändigtvis en åtgärd som skiljer sig från det tidigare befintliga systemet.
45. Det ankommer i detta avseende på kommissionen att göra en tvärgående bedömning av karaktären på de ändringar som skett. För det fall systemet inte anses utgöra ett statligt stöd, ska kommissionen, genom tillräckligt fördjupad prövning, försäkra sig om att det rör sig om en förlängning utan ändring eller en väsentlig ändring innan den inleder ett inledande förfarande.
46. Detta krav är enligt min mening kopplat till skyddet av berättigade förväntningar och rättssäkerhet.
47. Såsom generaladvokaten Léger påpekat kan frågan huruvida artikel 87.1 EG kan tillämpas på en nationell åtgärd inte bedömas skönsmässigt. Att kommissionen åtnjuter ett brett utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra huruvida en nationell åtgärd omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse när undersökningen av villkoren i denna bestämmelse medför komplicerade ekonomiska bedömningar, innebär inte att denna institution skönsmässigt, när som helst, kan ändra sin bedömning avseende förekomsten av ett stöd.(15)
48. Det kan i detta avseende erinras om att en åtgärd kan genomgå en ändring på flera olika nivåer.
49. Det ska i det avseendet påpekas att en ändring av den myndighet som beviljar en åtgärd, nämligen den myndighet som ligger till grund för ett visst system som inte ansetts utgöra ett stöd, kan utgöra en rent formell ändring. Vanligtvis är den ekonomiska inverkan av en sådan ändring avgörande för att kunna fastställa om det rör sig om en väsentlig ändring.
50. En ändring kan även vara av materiell karaktär vad gäller sättet att genomföra åtgärden, nämligen sättet för kanalisering av medel genom vilka åtgärden finansieras.
51. Det rör sig i förevarande fall enligt min mening inte om en rent formell ändring. Den dubbla ändringen som, å ena sidan, ger upphov till den påstådda fördelen, nämligen att ett offentligt företag som tidigare haft monopolställning blir ett offentligt organ och, å andra sidan, ett system för finansiering av detta, som återspeglas i en övergång från en förmånstariff till en skatteliknande avgift som tillämpas på samtliga elkunder, kan medföra att denna ändring betraktas som väsentlig. Detta kan medföra att den aktuella åtgärden anses som en separat åtgärd och kan utgöra grunden för kommissionens beslut att inleda ett formellt granskningsförfarande.
52. Den omständigheten att den rättsliga kvalificeringen av en åtgärd undersökts innebär inte att den behöriga myndigheten inte kan ompröva det aktuella systemet när ovannämnda myndighet på grundval av nya relevanta uppgifter hyser tvivel om huruvida åtgärden överensstämmer med tillämpliga bestämmelser. Kommissionen kan inleda ett sådant förfarande när den åtgärd som inte ansetts utgöra en statlig åtgärd kan ändras, på så sätt att den utgör en separat åtgärd.
53. När den inledande undersökningen av en statlig åtgärd avslutas ska kommissionen fatta ett av tre möjliga beslut, nämligen besluta antingen att åtgärden i fråga inte ska anses utgöra stöd, eller att åtgärden visserligen utgör stöd men inte ger upphov till tvivel om huruvida den är förenlig med den gemensamma marknaden, eller besluta att inleda det formella granskningsförfarandet.(16)
54. Vad gäller den förmånliga tariff som beviljats Alcoa framgår det av handlingarna i målet att kommissionen antagit det omtvistade beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet efter att ha yttrat tvivel under den inledande undersökningen. Det slutgiltiga beslutet genom vilket det slogs fast att det system med prissubventioner som fastställdes för Alcoa antogs den 19 november 2009.(17)
VI – Den andra grundens första del
55. Jag föreslår att denna delgrund undersöks i första hand, eftersom den innehåller uppgifter som är av betydelse för utgången av förevarande mål.
1. Partenas yttranden
56. Alcoa har klandrat förstainstansrätten för att ha grundat sin slutsats, att förlängning i sig kan medföra att en åtgärd förvandlas till ett nytt stöd, på förstainstansrättens dom i målet Tribunal Diputación Foral de Álava m.fl.(18) Ovannämnda dom avser emellertid förlängningen av en åtgärd som betecknats såsom förenligt med ett stöd, medan det i förevarande fall är fråga om en åtgärd som kommissionen inte har ansett utgör ett stöd. Alcoa har anfört att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättstillämpning genom att underlåta att beakta de rättsliga skillnaderna som föreligger mellan slutsatsen att ett stöd är förenligt och slutsatsen att det inte föreligger något stöd.
57. Om slutsatsen dras att det inte föreligger något stöd kan en ändring av marknadsvillkoren enligt Alcoa förvandla åtgärden till stöd, men förlängningen av åtgärden kan som sådan inte medföra en sådan effekt. Således är artikel 1 b v i förordning nr 659/1999 tillämplig. Enligt denna bestämmelse ska åtgärden behandlas som en befintlig åtgärd snarare än som ett nytt stöd.
58. Kommissionen har påpekat att det omtvistade beslutet inte enbart grundar sig på förlängningen av åtgärden utan även på ändringen av åtgärden till teoretiska tariffer. Denna ändring av åtgärden räcker för att motivera den provisoriska beteckningen av artikel 11.11 i 2005 års lagdekret som ett nytt stöd.
2. Bedömning
59. Alcoa har genom denna grundläggande invändning gjort gällande att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättstillämpning, genom att grunda sitt resonemang på en rättspraxis som enligt dess uppfattning inte kan överföras på åtgärder som inte utgör ett stöd för att fastställa att förfarandet för nytt stöd var tillämpligt i förevarande fall.
60. Det ska i detta avseende påpekas att förstainstansrätten i punkt 128 i den överklagade domen – som svar på Alcoas argument, att kommissionen borde ha granskat åtgärden i fråga inom ramen för det förfarande som är tillämpligt på befintligt stöd och inte inom ramen för det förfarandet som är tillämpligt på nytt stöd, med motiveringen att nämnda åtgärd inte utgjorde en väsentlig ändring av den åtgärd som avsågs i Alumix-beslutet – med fog har hänvisat till rättspraxis avseende ändringar av ett befintligt stöd. Den har även åberopat rättspraxis avseende förlängning av stöd som redan håller på att genomföras.
61. I punkt 129 i ovannämnda dom tillämpade förstainstansrätten denna rättspraxis på förevarande mål när den fastställde att förlängning eller ändring av en åtgärd som inte utgör ett statligt stöd ska leda till att det förfarande som är tillämpligt på nytt stöd tillämpas.
62. Förstainstansrätten genomförde i punkterna 130 och 131 till stöd för ovannämnda slutsats en detaljerad prövning av karaktären på de ändringar som skett. Den underkände även i punkt 134 Alcoas argumentation att det inte rörde sig om väsentliga förändringar i förevarande fall.
63. Det ska i detta avseende konstateras att det av punkt 129 i den överklagade domen klart framgår att kommissionen, efter en förlängning av en åtgärd som kommissionen inte ansett utgöra ett statligt stöd, enbart kan tillämpa förfarandet för nytt stöd.
64. Ett sådant principiellt konstaterande framgår emellertid inte direkt av den rättspraxis som förstainstansrätten åberopat i föregående punkt i den överklagade domen som avser det fall där det rör sig om en ändring av ett befintligt stöd. Enligt min mening strider det dessutom mot de skäl som angetts ovan avseende de verkningar som sammanhänger med det beslut genom vilket kommissionen slog fast att åtgärden inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 87.1 EG.
65. Ett sådant principiellt konstaterande utgör även ett åsidosättande av de överväganden som följer av principen om skydd för berättigade förväntningar, eftersom förmånstagarna och operatörerna, i avsaknad av väsentliga ändringar av åtgärden eller, undantagsvis, av nya relevanta uppgifter som inte var tillgängliga vid den tidpunkt då kommissionen fattade beslut, har rätt att förlita sig på kommissionens bedömning i det tidigare beslutet, under förutsättning att artikel 1 b v i förordning nr 659/1999 avseende inverkan av utvecklingen av den gemensamma marknaden på en åtgärd som blivit statligt stöd inte ska tillämpas analogt.
66. Förstainstansrättens bedömning i punkt 129 i den överklagade domen förefaller således enligt min mening utgöra en felaktig rättsbedömning. Jag anser emellertid inte att den är av sådan art att den innebär att den överklagade domen ska upphävas.
67. Förstainstansrätten har i själva verket inte grundat sig på detta konstaterande när den fastställt att förfarandet för nytt stöd är tillämpligt. Av punkt 130 i den överklagade domen framgår att förstainstansrättens resonemang inte grundar sig på att åtgärden i fråga förlängs utan på att denna åtgärd skiljer sig från den åtgärd som kommissionen tidigare granskat inom ramen för Alumix-beslutet.
68. Såsom framgår av punkterna 131 och 132 i den överklagade domen avser den åtgärd som undersöktes i det omtvistade beslutet, enligt förstainstansrätten, en annan period och grundar sig på ett annat förvaltningssystem.
69. Av punkterna 130-–33 framgår således att förstainstansrätten gjorde en bedömning av samtliga omständigheter som föranledde kommissionen att anta det omtvistade beslutet i förevarande fall. Förstainstansrättens bedömning vad beträffar den betydande karaktären av de ändringar som skett inom ramen för åtgärden i fråga och som kan leda till slutsatsen att det rör sig om en annan åtgärd, utgör således en fråga avseende bedömningen av de faktiska omständigheterna.
70. Det ska emellertid hållas i minnet att överklagande av en dom som meddelats i första instans endast kan avse rättsfrågor enligt den allmänna principen i artikel 58 i domstolens stadga. Förutom i de fall då omständigheterna och bevisningen missuppfattats kan domstolen inte ompröva förstainstansrättens bedömningar av de faktiska omständigheterna.(19)
71. Eftersom förstainstansrätten inte kan klandras för att ha missuppfattat omständigheterna eller bevisningen anser jag att överklagandet inte kan bifallas vad gäller denna anmärkning, i den mån den syftar till att eventuellt ifrågasätta förstainstansrättens bedömning att den åtgärd som granskats i det omtvistade beslutet utgör en annan åtgärd än den som kommissionen tidigare granskat inom ramen för Alumix-beslutet.
72. Det ska även erinras om att när förstainstansrätten har fastställt eller bedömt de faktiska omständigheterna, är domstolen enligt artikel 225 EG behörig att pröva förstainstansrättens rättsliga bedömning av dessa omständigheter och de rättsliga följderna därav.(20)
73. Med beaktande av bedömningen av de faktiska omständigheter som anges ovan har förstainstansrätten, i punkt 132 i den överklagade domen, för att motivera tillämpningen av förfarandet för nytt stöd på den åtgärd som anses som separat, självständigt kunnat konstatera att den omfattade en annan period och bestod i att inrätta ett nytt system.
74. Även om det finns fog för den andra grundens första del, i den del som avser en felaktig rättstillämpning som förstainstansrätten har gjort sig skyldig till, genom att i motiveringen i den överklagade domen göra det principiella konstaterandet att kommissionen enbart kan granska en förlängd åtgärd inom ramen för det förfarande som är tillämpligt på nytt stöd, kan ovannämnda invändning emellertid inte leda till ett den överklagade domen upphävs.
VII – Den första grunden
A – Den första grundens första delgrund
1. Parternas yttranden
75. Alcoa har genom den första grundens första del gjort gällande att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättstillämpning genom att komma fram till att Alcoas första grund avsåg provisoriska frågor med avseende på vilka förstainstansrättens prövning ska begränsas till uppenbara felaktigheter.
76. Alcoa har påpekat att det finns en skillnad mellan beslutet att inleda ett formellt förfarande beträffande åtgärder med avseende på vilka det särskilt fastställts att de inte utgör ett stöd och beslutet att inleda ett förfarande avseende åtgärder som inte är föremål för ett sådant konstaterande. Alcoa har därefter gjort gällande att kommissionen, för att de tidigare slutsatserna att det inte föreligger något stöd inte ska förlora sin betydelse, vid den preliminära granskningen innan
det formella förfarandet inleds ska fastställa om det finns anledning att tro att de överväganden som kommissionen lagt till grund för ovannämnda slutsatser har blivit obsoleta och ange skälen för detta i sitt beslut om att inleda förfarandet.
77. Kommissionen menar att förstainstansrätten har gjort en tillräcklig prövning, nämligen en sådan prövning som görs vid ett provisoriskt beslut.(21)
2. Bedömning
78. Genom att anse att frågan gällde omfattningen av den kontroll som utövas på beslut om att inleda förfaranden har förstainstansrätten, enligt Alcoa, ändrat och begränsat föremålet för Alcoas anmärkning.
79. Det ska i detta avseende påpekas att en allmän förvaltningsrättslig princip som har erkänts i flera nationella rättssystem talar för en begränsning av möjligheten att genom en talan om ogiltigförklaring ifrågasätta rättsakter som enbart är av förberedande karaktär.(22) Det kan påpekas att enbart förberedande rättsakter som medför självständiga rättsverkningar kan vara föremål för ett separat rättsligt förfarande. Beslut om att inleda inledande granskningsförfaranden kan emellertid medföra särskilda rättsverkningar som är av betydelse för de berörda parterna och som således kan ifrågasättas. För att säkerställa en ändamålsenlig verkan av den nödvändiga skillnaden mellan det inledande förfarandet och granskningen i sak enligt artikel 88 EG, är det inte möjligt att underkasta det första fallet samma betungande rättsliga krav som det andra fallet.
80. Med beaktande av att beslutet att inleda ett formellt granskningsförfarande – vilket omfattar en preliminär bedömning av kommissionen av den föreslagna åtgärden för att fastställa om ovannämnda åtgärd har de egenskaper som är kännetecknande för ett statligt stöd – är av provisorisk natur, ska den prövning av lagenligheten som gemenskapsdomstolen utövar begränsas, eftersom de berörda parterna enbart kan diskutera och ifrågasätta samtliga relevanta omständigheter med stöd av det slutliga beslutet som baseras på de uppgifter som inhämtats under granskningen.
81. Domstolen delar således förstainstansrättens bedömning i punkterna 60 och 61 i den överklagade domen att förstainstansrättens prövning av lagenligheten av ett beslut om att inleda ett formellt förfarande ska begränsas.
82. Det saknas följaktligen stöd för den första grundens första del.
83. Det återstår att pröva de åtgärder som kommissionen borde ha vidtagit innan den beslutade att inleda ett formellt förfarande. Denna fråga kommer att prövas tillsammans med den första grundens andra del.
B – Den första grundens andra del
1. Parternas yttranden
84. Alcoa har genom denna delgrund gjort gällande att förstainstansrätten gjorde en felaktig rättstillämpning genom att underlåta att tillämpa den rättspraxis som säger att kommissionen ska beakta tidigare beslut som antagits i samma ärende.(23) Domen är felaktig genom att det slås fast att kommissionen inte var tvungen att fastställa om de kriterier på grundval av vilka den dragit slutsatsen att Alumix-beslutet inte medgav någon fördel fortfarande var giltiga.
85. Kommissionen menar att det inte var lämpligt av Alcoa att nämna åtgärden utan åtskillnad. Kommissionen har dessutom betonat skillnaden i förhållande till de faktiska omständigheter på vilka Alumix-beslutet grundades, nämligen att företaget ENEL självt tillhandahöll Alcoa elektricitet till överenskommen tariff. Det omtvistade beslutet grundar sig emellertid på den omständigheten att staten ersatte Alcoa för en del av det pris som betalats till ENEL. Den rättspraxis som utvecklats i domen i det ovannämnda målet Italgrani II är således inte tillämplig, och förstainstansrätten gjorde således ingen felaktig rättstillämpning genom att fastställa att Alcoas argument att den tariff som den beviljades motsvarade ett marknadspris inte var relevant.
2. Bedömning
86. Det ska inledningsvis erinras om att domstolen i domen i målet Italgrani I(24) fastställde att om det finns ett allmänt stödprogram ska kommissionen beakta det tidigare beslutet avseende detta program när den granskar ett individuellt stöd som omfattas av programmet i fråga. I domen i målet Italgrani II(25) tillade domstolen att om kommissionen när som helst skulle kunna ifrågasätta sina beslut så skulle detta leda till en konstant ovisshet, vilket skulle kunna åsidosätta principen om berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen.
87. I den rättspraxis som utvecklats i domarna i målen Italgrani I och Italgrani II påpekas visserligen att det är nödvändigt att kommissionen granskar vad som fastställts i ett tidigare beslut innan den inleder ett formellt granskningsförfarande. Ovannämnda rättspraxis hänför sig emellertid till de fall som rör befintligt stöd och avser förhållandet mellan ett stödprogram som tidigare godkänts och individuellt stöd genom vilket detta tillämpas. De individuella stödåtgärderna är således enbart åtgärder för att genomföra det allmänna stödprogrammet. Detta är enligt min mening inte fallet i förevarande mål eftersom det rör sig om en åtgärd som förstainstansrätten betecknat som en separat åtgärd.
88. Om kommissionen vid en granskning av en ändring av en befintlig åtgärd är skyldig att beakta sitt tidigare beslut, ska detta konstaterande inte begränsa omfattningen av dess bedömning av granskningen av åtgärder som inte anmälts och som är en följd av att den åtgärd som tidigare inte betecknats som statligt stöd ändrats i väsentlig omfattning. Artikel 10.1 i förordning nr 659/1999 äger tillämpning i ett sådant fall.
89. Vad gäller villkoren för antagande av ett formellt beslut kan det dessutom påpekas att förfarandet enligt artikel 88.2 EG enligt fast rättspraxis är oundgängligt, om kommissionen har allvarliga svårigheter att bedöma om ett stöd är förenligt med den gemensamma marknaden. Kommissionen kan följaktligen endast begränsa sig till det inledande förfarandet enligt artikel 88.3 EG och godkänna en anmäld stödåtgärd, om den efter en första bedömning är övertygad om att den planerade åtgärden inte kan betecknas som stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG eller att åtgärden, även om den utgör stöd, är förenlig med den gemensamma marknaden. Om denna första granskning däremot leder kommissionen till den motsatta slutsatsen, eller inte gör det möjligt för kommissionen att övervinna alla svårigheter som bedömningen av åtgärden i fråga föranleder, är kommissionen skyldig att inhämta alla erforderliga yttranden och i detta syfte inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG.(26)
90. Av rättspraxis framgår således klart att om kommissionen efter den preliminära undersökningen fortfarande hyser tvivel om åtgärdens karaktär av stöd eller dess förenlighet med fördraget har den inte någon befogenhet att göra en skönsmässig bedömning när det gäller att inleda det formella granskningsförfarandet.
91. Samma principer är tillämpliga när kommissionen hyser tvivel om huruvida den åtgärd som granskats eventuellt ska betecknas som stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG. Kommissionen kan således inte klandras för att ha inlett ovannämnda förfarande även om den, i det beslut som antagits i detta avseende, uttryckt tvivel inför huruvida de åtgärder som detta beslut avser utgör stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG.
92. Vad gäller förstainstansrättens resonemang, framgår det av punkt 70 i den överklagade domen att förstainstansrätten, som hänvisat till uttrycket komplicerade bedömningar som ankommer på kommissionen inom ramen för det formella granskningsförfarandet, underkände Alcoas argument att kommissionen borde ha fastställt huruvida de kriterier som den lade till grund för sin slutsats att Alumix-beslutet inte medförde någon fördel fortfarande var giltiga.
93. Ett sådant svar är enligt min mening rättsligt välgrundat, med beaktande av att det omtvistade beslutet, i vilket kommissionen gett uttryck för tvivel och vilket inte innehåller någon detaljerad analys av den åtgärd som granskats, är av provisorisk karaktär.
94. Jag menar därför att denna invändning ska underkännas eftersom den saknar stöd.
C – Den första grundens tredje del
1. Parternas yttranden
95. Alcoa har gjort gällande att förstainstansrätten enbart lade två omständigheter till grund för sin slutsats att kommissionen var behörig att inleda ett formellt granskningsförfarande vad beträffar de tariffer som Alcoa beviljats, nämligen för det första konstaterandet att de medel som gjorde det möjligt att finansiera minskningen av tarifferna utgjorde statliga medel, och för det andra att den omständigheten att Alcoa fick ersättning genom ett system som inrättades genom kompensationsfonden medförde en minskning av den tariff för leverans av elektricitet som var tillämplig i allmänhet.
96. Alcoa anser emellertid att dessa två omständigheter inte räcker för att motivera kommissionens beslut att inleda förfarandet, eftersom ovannämnda omständigheter redan förelåg vid tidpunkten för Alumix-beslutet.
97. Kommissionen har anfört att denna invändning enbart utgör en upprepning av andra argument. Den har preciserat att förstainstansrätten underkände Alcoas argument avseende de normala marknadsvillkoren och att detta inte har bestritts i överklagandet.
2. Bedömning
98. Förstainstansrättens resonemang, som bestreds inom ramen för förevarande delgrund, avser bedömningen av ett eventuellt uppenbart fel från kommissionens sida.
99. Med hänsyn till det svar som lämnats avseende den första grundens första del anser jag att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser denna delgrund.
D – Den första grundens fjärde del och den andra grundens andra del
100. Eftersom den första grundens fjärde del i hög grad likar den andra grundens andra del ska de två delgrunderna prövas gemensamt.
1. Parternas yttranden
101. Alcoa anser att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionens bedömning i Alumix-beslutet var begränsad i tiden.
102. Anligt Alcoa slog förstainstansrätten i den överklagade domen fast att Alumix-beslutet var begränsat i tiden. Ovannämnda beslut innehåller enligt Alcoas uppfattning emellertid inte någon uttrycklig begränsning i tiden av dess giltighetstid. I motsats till vad som anges i den överklagade domen kan man, även om 1995 års lagdekret var begränsat i tiden, härav inte följdriktigt dra slutsatsen att Alumix-beslutet också omfattas av en sådan begränsning.
103. Alcoa har påpekat att de tre omständigheter som kommissionen lade till grund för Alumix-beslutet, nämligen i) tariffen i sig, ii) villkoren för elmarknaden inom regionerna Sardinien och Venetien som karakteriserades av en överkapacitet, och iii) Alcoa i egenskap av kund som representerade en av de största kunderna i Italien, är oförändrade. Så länge som kommissionen inte angett att dessa villkor hade ändrats hade Republiken Italien och Alcoa vidare all anledning att tro att de hade rätt att behålla tariffen.
104. Kommissionen menar att om omständigheterna på marknaden inte har ändrats är det svårt att förstå varför ENEL inte helt enkelt kunde fortsätta att tillämpa tariffen i fråga i Alumix-beslutet och varför kostnaderna för den tariff som Alcoa beviljats betecknas som ”onere” (pålaga) i den italienska lagstiftningen. Bedömningen av de förmåner som gjordes i Alumix-beslutet grundade sig på principen om en operatör som är verksam i en marknadsekonomi och på att Alcoa inte vid något tillfälle försökt att förklara på vilket sätt de betalningar som kompensationsfonden gjorde motsvarade nämnda princip.
105. Kommissionen har även anfört att ett beslut såsom Alumix-beslutet aldrig antas i ett rättsligt vakuum. 1995 års lagdekret föregick nämligen Alumix-beslutet och det har inte bestritts att eltariffen genom nämnda dekret fastställdes för en tioårsperiod.
2. Bedömning
106. Det ska inledningsvis påpekas att förstainstansrätten gjorde en riktig bedömning när den i punkt 106 i den överklagade domen slog fast att kommissionens bedömning, i det beslut enligt vilket den tariff som ENEL debiterade fabrikerna mellan 1996 och 2005 inte utgjorde ett statligt stöd, gjordes med beaktande av marknadsvillkoren såsom de framstod för kommissionen under denna period.
107. Förstainstansrätten har i punkt 132 i den överklagade domen även betonat att den åtgärd som avses i det omtvistade beslutet avsåg en annan period än den som avsågs i Alumix-beslutet, vilket Alcoa inte har bestritt i sitt överklagande.
108. Detta konstaterande bemöter enligt min mening på ett ändamålsenligt sätt Alcoas invändning, att förstainstansrätten felaktigt fastställt att Alumix-beslutet var begränsat i tiden. Det förefaller som om Alcoa gjort en felaktig tolkning av den överklagade domen på denna punkt.
109. Förstainstansrätten har i punkterna 105 och 107 i den överklagade domen inte prövat huruvida Alumix-beslutet var begränsat i tiden men, inom ramen för prövningen avseende ett eventuellt åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar, hänvisat till de relevanta delarna i det omtvistade beslutet, av vilka det framgår att kommissionen grundade sig på ett sådant konstaterande.
110. Eftersom hänvisningarna i det omtvistade beslutet är exakta har förstainstansrätten inte missuppfattat talan eller en omtvistad rättsakt.(27)
111. Domstolen är behörig att kontrollera det sätt på vilket förstainstansrätten uppfattar och tolkar en rättsakt, såsom kommissionens beslut, eftersom det är fråga om en eventuell rättsvillfarelse. I förevarande fall har ingen felaktig tolkning av skälen 44 och 47 i det omtvistade beslutet gjorts gällande och kan inte konstateras.
112. Alumix-beslutets giltighet i tiden är begränsad till de omständigheter som granskades vid den tidpunkt då kommissionen antog ovannämnda beslut. Vad gäller konstaterandet att de förmånliga tarifferna inte utgör ett statligt stöd, anser jag inte att kommissionen borde ha fastställt giltighetstiden noggrannare, men om den hade gjort detta borde den emellertid ha tillagt de nödvändiga villkor som följer av den allmänna rättsprincipen rebus sic stantibus ,(28) eftersom en betydande ändring av omständigheterna som haft betydelse för kommissionens beslut skulle kunna ha nödvändiggjort en omklassificering av åtgärdens status.
113. Vid en läsning av Alumix-beslutet och den överklagade domen anser jag, med beaktande av, å ena sidan, argumentet om sambandet med den nationella lagstiftningen som tydligt var tidsbegränsad, och å andra sidan, argumentet att 2005 års lagdekret avsåg en separat åtgärd, att ingen förnuftig och medveten operatör kunde förvänta sig att den åtgärd som det omtvistade beslutet avsåg omfattades av Alumix-beslutet. Alcoas påståenden att mekanismen infördes under åren 1999–2004 kan inte föranleda någon annan uppfattning. (29)
114. Jag anser därför att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första grundens fjärde del och den andra grundens andra del.
E – Den första grundens femte del
1. Parternas yttranden
115. Alcoa har gjort gällande att det omtvistade beslutet är behäftat med förfarandefel, då kommissionen åsidosatt principen om god förvaltningssed och principen om rätten att yttra sig under det förfarande som ledde till det omtvistade beslutet, vilket förstainstansrätten borde ha beaktat. Republiken Italien har således inte haft möjlighet att yttra sig över beteckningen av åtgärden som ett nytt stöd under den inledande granskningsfasen.
116. Kommissionen menar att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning på denna grund, eftersom Alcoa inte åberopat denna grund i talan vid förstainstansrätten. Denna invändning saknar i alla händelser grund. Alcoa har i sitt överklagande medgett att Republiken Italien har givits möjlighet att yttra sig avseende beteckningen som stöd. Republiken Italien har dessutom utnyttjat denna möjlighet såsom det angetts i punkt 40 i en överklagade domen.
2. Bedömning
117. Det ska erinras om att domstolen i ett mål om överklagande endast är behörig att pröva den lägre instansens rättsliga bedömning av de grunder och argument som har behandlats vid den.(30) En part kan således i princip inte för första gången vid domstolen åberopa en ny grund som han inte åberopat vid förstainstansrätten, eftersom detta skulle innebära att domstolen tilläts kontrollera lagenligheten av förstainstansrättens bedömning mot bakgrund av grunder som förstainstansrätten inte prövat.
118. Vid en läsning av den överklagade domen kan det emellertid inte med framgång hävdas att denna fråga prövades av förstainstansrätten till följd av ett argument som framfördes av Alcoa.
119. 	Förstainstansrätten har visserligen framför allt i punkterna 39 och 40 i den överklagade domen gjort en bedömning av omständigheterna avseende Republiken Italiens ställningstagande. Den har emellertid prövat denna fråga utifrån synvinkeln huruvida talan kan tas upp till sakprövning i första instans.
120. Jag föreslår således att domstolen fastställer att det är uppenbart att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning såvitt avser den första grundens femte del.
F – Den första grundens sjätte del
1. Parternas yttranden
121. Med beaktande av att beslutet att inleda ett formellt granskningsförfarande har oåterkalleliga rättsverkningar, har Alcoa gjort gällande att förstainstansrätten har missbedömt räckvidden av den motiveringsskyldighet som åligger kommissionen. Denna skyldighet ska stå i proportion till svårighetsgraden av rättsverkningarna av beslutet att inleda ett förfarande enligt artikel 88.2 EG.
122. Förstainstansrätten har således felaktigt hävdat att det inte var nödvändigt att motivera skillnaden mellan Alumix-beslutet och det omtvistade beslutet. Mot bakgrund av den osäkerhet som skapats borde kommissionen i vart fall varit skyldig att förklara vari skillnaden mellan dessa två beslut låg, för att ge de berörda parterna möjlighet att fastställa grunden för och räckvidden av det omtvistade beslutets rättsverkningar.
123. Kommissionen anser att förstainstansrätten inte har gjort sig skyldig till en felaktig bedömning i den överklagade domen när den fastställde att det omtvistade beslutet var tillräckligt motiverat.
2. Bedömning
124. Ovannämnda invändning föranleder två anmärkningar.
125. Enligt artikel 225 EG och artikel 58 första stycket i domstolens stadga ska ett överklagande vara begränsat till rättsfrågor och grundas på bristande behörighet hos förstainstansrätten, på rättegångsfel som kränker klagandens intressen eller på att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten.(31) Det framgår av ovannämnda bestämmelser och artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler att det i ett överklagande klart ska anges på vilka punkter den dom som det yrkas upphävande av ifrågasätts, samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande.(32)
126. Förstainstansrätten har emellertid vid bedömningen av såväl den första grundens tredje delgrund som den andra grunden prövat frågan avseende förhållandet mellan Alumix-beslutet och det omtvistade beslutet. Eftersom Alcoa inte har preciserat de punkter i vilka förstainstansrätten kan ha gjort sig skyldig till en felaktig bedömning, kan det fastställas att det är uppenbart att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning såvitt avser denna grund.
127. Det förefaller emellertid som om Alcoa genom sin anmärkning framför allt avser punkt 88 i den överklagade domen, i vilken förstainstansrätten underkände Alcoas argument att kommissionen åsidosatt sin skyldighet att motivera det omtvistade beslutet.
128. Den i artikel 253 EG föreskrivna skyldigheten att motivera en gemenskapsrättsakt måste visserligen anpassas till denna rättsakts natur och det måste klart och tydligt framgå av denna hur den institution som antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och kan göra gällande sina rättigheter, och så att behörig domstol ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Kommissionen kan emellertid inte åläggas att ange skälen till varför den gjorde en annan bedömning av det ifrågavarande systemet i sina tidigare beslut. Begreppet statligt stöd avser nämligen en objektiv situation som bedöms vid den tidpunkt då kommissionen fattar sitt beslut. (33)
129. Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser grunden att förstainstansrätten gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att den missbedömt räckvidden av motiveringsskyldigheten vad gäller kommissionens beslut. Av det anförda följer att det är uppenbart att överklagandet, i den mån det kan prövas på den första grundens sjätte del, under alla omständigheter saknar grund.
VIII – Den andra grunden
A – Den andra grundens tredje del
1. Parternas yttranden
130. Alcoa har klandrat förstainstansrätten för att ha grundat sitt resonemang på tekniska ändringar som inte var föremål för det omtvistade beslutet. Enligt Alcoa betalade kompensationsfonden ut ersättning år 1999 och år 2004 genom olika rättsliga instrument som inte var föremål för det omtvistade beslutet. Förstainstansrätten har således utvidgat räckvidden av det omtvistade beslutet på ett rättsstridigt sätt. Den omständigheten att förvaltningen av den förmånliga tariffen överfördes från ENEL till kompensationsfonden har inte heller medfört någon betydande ändring i rättsligt hänseende av de tariffer som beviljades Alcoa. Denna har betonat att kommissionen inte har bestritt påståendet om de tekniska ändringarna åren 1999 och 2004. Förstainstansrätten har dessutom felaktigt i punkterna 112 och 113 undanröjt beslutet av den 1 december 2004 angående statligt stöd N/490/2000 – Italien, om icke-återvinningsbara kostnader. (34)
131. Kommissionen har anfört att det var riktigt av förstainstansrätten att fastställa att övergången till en rent teoretisk tariff utgör en betydande ändring av den åtgärd som godkänts i Alumix-beslutet. Systemet i fråga innebär att det pris som privata operatörer debiterar korrigeras genom en direkt kompensationsbetalning. Vad gäller beslutet från år 2004 om icke-återvinningsbara kostnader har kommissionen gjort gällande att ovannämnda beslut avser icke-återvinningsbara kostnader som ENEL åsamkats och innehåller inte någon direkt slutsats avseende förvaltningen av det förmånliga tariffsystemet i Italien, med avseende på de fördelar som Alcoa medgetts som hade kunnat ge upphov till berättigade förväntningar hos Alcoa. Kommissionen inledde dessutom det formella granskningsförfarandet avseende statligt stöd C 38/2004 (f.d. NN 58/04) – Stöd till förmån för företaget Portovesme Srl(35) och betecknade särskilt utbetalningar från kompensationsfonden som nytt stöd för att bevara den tariff som Alcoa beviljats.
2. Bedömning
132. Det ska inledningsvis påpekas att Alcoa genom hänvisningen till punkt 132 i den överklagade domen har kritiserat förstainstansrättens resonemang i flera andra punkter i domen som svar på en anmärkning inom ramen för vilken förstainstansrätten prövat frågan om ett eventuellt åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen.
133. För det fall denna anmärkning tolkas som kritik mot förstainstansätten för att denna missförstått det omtvistade beslutet, ska följande påpekas.
134. I första hand räcker det enligt min mening att konstatera att förstainstansrätten i punkt 131 i den överklagade domen på ett riktigt sätt har redogjort för de faktiska omständigheter som ledde till att kommissionen hyste tvivel vad gäller beteckningen på den tariff som ENEL debiterat Alcoas fabriker under åren 2005–2010, utan att resonemanget för den skull skulle utvidgas utöver de omständigheter som granskats i det omtvistade beslutet.
135. I andra hand kan vad gäller rättsverkningarna av beslutet från år 2004, genom vilket en mekanism för ersättning från kompensationsfonden infördes, konstateras att artikel 11.11 i 2005 års lagdekret, såsom kommissionen betonat, inte utgör en självständig bestämmelse men får sin ändamålsenliga verkan i samband med andra bestämmelser, bland annat med dem genom vilka förvaltningen av tariffen genom kompensationsfonden fastställs.
136. I detta avseende framgår av punkterna 64 och 65 i den överklagade domen att förstainstansrätten sammanfattade de omständigheter som inte har bestritts av Alcoa å ena sidan, och erinrade härvid om att den förmånliga eltariff som Alcoa åtnjöt år 2004 till följd av 1995 års lagdekret förlängdes till den 31 december 2010, genom artikel 11.11 i 2005 års lagdekret och myndighetens beslut nr 217/05 genom vilket ovannämnda lagdekret genomfördes, och, å andra sidan, betonade att förvaltningen av tariffen anförtroddes kompensationsfonden genom beslut nr 148/04, vilket medför en skatteliknande avgift för konsumenter.
137. Vad gäller rättsverkningarna av ändringarna av de åtgärder som granskats i det omtvistade beslutet kan överklagandet, med beaktande av det svar som lämnats vid bedömningen av den andra grundens första del, inte bifallas såvitt avser denna delgrund.
138. Såsom framgår av Alcoas slutsatser i punkt 28 i den överklagade domen kan slutligen konstateras att talan vid förstainstansrätten enbart avsåg den eltariff som Alcoas fabriker beviljats. Detta konstaterande utesluter alla hänvisningar till lösningar som är tillämpliga på andra operatörer.
139. Med beaktande av föremålet för beslutet avseende icke-återvinningsbara kostnader, som avsåg kostnader som åsamkats ENEL och inte Alcoa och som avser en mekanism som väsentligt skiljer sig från frågan om den tariff som Alcoa beviljats, kan det konstateras att förstainstansrätten gjorde en riktig bedömning när den, i punkt 112 i den överklagade domen, slog fast att Alcoas argument är ogrundat.
140. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen fastställer att överklagandet inte ska bifallas såvitt avser denna grund.
B – Den andra grundens fjärde del
1. Parternas yttranden
141. Alcoa har gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att missbedöma behovet av att skydda rättssäkerheten samt berättigade förväntningar inom ramen för beslutet att inleda ett formellt granskningsförfarande.
142. Alcoa har betonat att kommissionen enligt de principer som slagits fast i artikel 88 EG och som följer av ovannämnda principer ska betrakta de tariffer som beviljats Alcoa som ett befintligt stöd.
143. Kommissionen har anfört att Alcoas argumentation grundar sig på ett felaktigt antagande att artikel 11.11 i 2005 års lagdekret enbart utgör en förlängning av den åtgärd som godkänts i Alumix-beslutet. Enligt kommissionen saknar Alumix-beslutet relevans, eftersom det omtvistade beslutet inte enbart avser förlängning av den förmånliga tariff som beviljades år 1995, som var föremål för Alumix-beslutet, utan den drastiska ändringen av förvaltningen av eltariffen, vilket förstainstansrätten enligt Alcoa med rätta har beaktat.
2. Bedömning
144. Alcoas grund avser principen om skydd för berättigade förväntningar jämförd med rättssäkerhetsprincipen.
145. Enligt rättssäkerhetsprincipen, som är grundläggande i unionsrätten,(36) krävs det särskilt att en reglering som innebär negativa konsekvenser i förhållande till enskilda ska vara klar och exakt, så att den enskilde kan förutse hur den kommer att tillämpas.(37) Enskilda ska med andra ord på ett otvetydigt sätt kunna få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och vidta åtgärder i enlighet därmed. (38)
146. Rätten att göra gällande skydd för berättigade förväntningar förutsätter att institutionen gett upphov till tydliga försäkringar som väckt grundade förhoppningar hos adressaten och att dessa försäkringar är förenliga med tillämpliga bestämmelser. (39)
147. Det kan i detta avseende påpekas att förstainstansrätten har prövat frågan om ett eventuellt åsidosättande av ovannämnda principer inom ramen för den andra grunden, framför allt i punkterna 104–109 i den överklagade domen.
148. Såsom således framgår av punkterna 105–107 redogjorde förstainstansrätten, med avseende på den rättspraxis som rätteligen åberopats i punkterna 102 och 103 i ovannämnda dom, å ena sidan, för de viktigaste omständigheterna i Alumix-beslutet, och å andra sidan, för de tvivel som föranledde kommissionen att fastställa att förlängningen till och med år 2010 av den tariff som beviljats Alcoas fabriker genom 2005 års lagdekret kunde utgöra ett statligt stöd.
149. Det är i förevarande fall klarlagt, såsom förstainstansrätten korrekt fastställde, att kommissionen antog Alumix-beslutet med beaktande av marknadsvillkoren såsom de framstod för kommissionen för den aktuella perioden.
150. Det ska även påpekas att domstolen redan har uttalat sig om tillämpningen av principen om skydd för berättigade förväntningar samt om behovet av att anta övergångsbestämmelser inom ramen för ett beslut genom vilket kommissionens tidigare bedömning ändras.(40) Domstolen beaktade framför allt de betydande investeringar som gjorts inom ramen för en skatteordning av de företag som åtnjöt det existerande systemet och som ansökt om förnyad koncession, liksom dessa företags långsiktiga åtaganden. (41) Till skillnad från de materiella villkoren i domen i det ovannämnda målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen har den tidigare åtgärden emellertid genomgått betydande ändringar som ledde till att förekomsten av ett nytt stöd i form av en separat åtgärd fastställdes. Alcoa kan följaktligen inte åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar på grundval av Alumix-beslutet avseende ett annat system än det som var föremål för det omtvistade beslutet.
151. Mot bakgrund av vad som anförts ovan var det riktigt av förstainstansrätten att i punkterna 107 och 108 i den överklagade domen fastslå att kommissionen inte har motsagt sin bedömning av den åtgärd som granskades i Alumix-beslutet och att ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar följaktligen inte kan göras gällande med framgång.
152. Vad gäller rättssäkerhetsprincipen talar de argument som framförts i punkterna 105 och 107 i den överklagade domen, såsom framgår av dessa punkter, för att Alcoa klart kunnat förutse den rättsliga kvalificeringen av de tariffvillkor som Alcoa beviljats enligt 2005 års lagdekret. Såsom jag redan förklarat i punkt 114 i förevarande förslag till avgörande kan, vid en läsning av Alumix-beslutet, ingen förnuftig och medveten operatör förvänta sig att den åtgärd som det omtvistade beslutet avser omfattas av Alumix-beslutet.
153. Jag föreslår således att domstolen fastställer att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser denna grund.
IX – Förslag till avgörande
154. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen avgör målet enligt följande:
– ogilla överklagandet i dess helhet,
– förplikta Alcoa Trasformazioni Srl att ersätta rättegångskostanderna.
(1) .
(2)  –	Eftersom den överklagade domen meddelades den 25 mars 2009 följer numreringen av bestämmelserna i EG‑fördraget den numrering som gällde innan fördraget om Europeiska unionens funktionssätt trädde i kraft.
(3)  –	EUT C 214, s. 5.
(4) –	EGT C 288, s. 4.
(5) –	GURI nr 39, av den 16 februari 1996, s. 8.
(6)  –	Se, till exempel, dom av den 20 mars 1984 i mål 84/82, Tyskland mot kommissionen (REG 1984, s. 1451, s. 1492; svensk specialutgåva, volym 7, s. 565), och av den 22 december 2008 i mål C‑487/06 P, British Aggregates mot kommissionen (REG 2008, s. I‑10505), punkt 27.
(7)  –	Dom av den 22 juni 2006 i de förenade målen C‑182/03 och C‑217/03, Belgien och Forum 187 mot kommissionen (REG 2006, s. I‑5479).
(8) –	Generaladvokaten Légers förslag till avgörande som mynnade ut i domen i det ovannämnda målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen (punkterna 403–405).
(9) –	Ibidem, punkt 404.
(10)  –	Se domen i det ovan i fotnot 7 nämnda målet, punkt 77.
(11)  –	Dom av den 9 oktober 1984 i de förenade målen 91/83 och 127/83, Heineken Brouwerijen (REG 1984, s. 3435), punkt 22.
(12)  –	Dom av den 17 juni 1999 i mål C‑295/97, Piaggio (REG 1999, s. I‑3735), punkt 48. Se även dom av den 23 februari 2006 i de förenade målen C‑346/03 och C‑529/03, Atzeni m.fl. (REG 2006, s. I‑1875), punkt 51 och där angiven rättspraxis, samt dom av den 20 maj 2010 i mål C‑138/09 Todaro Nunziatina & C. (REU 2010, s. I‑0000).
(13)  –	Förstainstansrättens dom av den 28 november 2008 i de förenade målen T‑254/00, T‑270/00 och T‑277/00, Hôtel Cipriani mot kommissionen (REG 2008, s. II‑3269), punkt 358, och av den 30 april 2002 i de förenade målen T‑195/01 och T‑207/01, Government of Gibraltar mot kommissionen (REG 2002, s. II‑2309), punkt 111.
(14)  –	Se generaladvokaten Légers förslag till avgörande i det ovan i fotnot 8 nämnda målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen, punkterna 36 och 208. Se domen i det ovan i fotnot 7 nämnda målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen, punkt 77.
(15)  –	Se generaladvokaten Légers förslag till avgörande i det ovan i fotnot 7 nämnda målet Belgien och Forum 187 mot kommission, (punkt 401).
(16)  –	Se förstainstansrättens dom av den 15 september 1998 i mål T‑95/96, Gestevisión Telecinco mot kommissionen (REG 1998, s. II‑3407), punkt 55, av den 3 juni 1999 i mål T‑17/96, TF1 mot kommissionen (REG 1999, s. II‑1757), punkt 28, samt domen i det ovan i fotnot 13 nämnda målet Government of Gibraltar mot kommissionen, punkt 73.
(17)  –	Detta beslut är föremål för en talan som har väckts av Alcoa vid förstainstansrätten i mål T‑177/10.
(18)  –	Förstainstansrättens dom av den 6 mars 2002 i de förenade målen T‑127/99, T‑129/99 och T‑148/99, (REG 2002, s. II‑1275), punkt 128.
(19)  –	Dom av den 22 november 2007 i mål C‑525/04 P, Spanien mot kommissionen (kallat Lenzing) (REG 2007, s. I‑9947), punkt 54 och där angiven rättspraxis.
(20)  –	Se dom av den 6 april 2006 i mål C‑551/03 P, General Motors mot kommissionen (REG 2006, s. I‑3173), punkt 51, av den 22 maj 2008 i mål C‑266/06 P, Evonik Degussa mot kommissionen och rådet (REG 2008, s. I- 81), punkt 72, och av den 6 november 2008 i mål C‑405/07 P, Nederländerna mot kommissionen (REG 2008, s. I‑8301), punkt 44.
(21)  –	Den har i detta avseende grundat sig på domen i det ovan i fotnot 7 nämnda målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen.
(22)  –	Se i detta avseende dom av den 11 november 1981 i mål 60/81, IBM mot kommissionen (REG 1981, s. 2639; svensk specialutgåva, volym 6, s. 225), punkterna 9 och 10, och förstainstansrättens dom av den 10 juli 1990 i mål T‑64/89, Automec mot kommissionen (REG 1990, s. II‑367), punkt 42.
(23) –	Se dom av den 30 juni 1992 i mål C‑47/91, Italien mot kommissionen (REG 1992, s. I‑4145; svensk specialutgåva, volym 12, s. I‑145, kallat Italgrani I), och av den 5 oktober 1994 i mål C‑47/91, Italien mot kommissionen (REG 1994, s. I‑4635; svensk specialutgåva, volym 16, s. I‑145, kallat Italgrani II).
(24)  – 	Domen i det ovan i fotnot 22 nämnda målet Italgrani I, punkt 25.
(25) –	Domen i det ovan i fotnot 22 nämnda målet Italgrani II, punkt 24.
(26)  –	Domstolens dom i det ovan i fotnot 6 nämnda målet British Aggregates, punkterna 185–187 samt punkt 113, förstainstansrättens dom av den 15 mars 2001 i mål T‑73/98, Prayon‑Rupel mot kommissionen (REG 2001, s. II‑867), punkt 42.
(27)  –	Se, för ett annat resonemang, dom av den 27 januari 2000 i mål  C‑164/98 P, DIR International Films m.fl. mot kommissionen
(REG 2000, s. I‑447).
(28)  –	Enligt min mening har denna princip, vars omfattning är omtvistad i obligationsrätten och i internationell rätt, tydligt legat till grund för bestämmelserna i artikel 1 b v i förordning nr 659/1999. En beteckning av åtgärden som icke-stöd ska således underkastas denna princip, självklart inom de gränser som följer av rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar.
(29)  –	Enligt Alcoa betalade kompensationsfonden ut ersättning år 1999 och år 2004 genom olika rättsinstrument som inte var föremål för det omtvistade beslutet.
(30)  –	Se särskilt dom av den 1 februari 2007 i mål C‑266/05 P, Sison mot rådet (REG 2007, s. I‑1233), punkt 95 och där angiven rättspraxis.
(31)  –	Se dom av den 16 mars 2000 i mål C‑284/98 P, parlamentet mot Bieber (REG 2000, s. I‑1527), punkt 30, samt beslut av den 9 november 2007 i mål C‑74/07 P, Lavagnoli mot kommissionen, punkt 20, och av den 3 februari 2009 i mål C‑231/08 P, Giannini mot kommissionen, punkt 43.
(32)  –	Se dom av den 27 februari 2007 i mål C‑355/04 P, Segi m.fl. mot rådet (REG 2007, s. I‑1657), punkt 22, och beslut av den 23 oktober 2009 i de förenade målen C‑561/08 P och C‑4/09 P, kommissionen mot Potamianos, punkt 58.
(33) –	Domen i det ovan i fotnot 7 nämnda målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen, punkt 137.
(34)  –	EUT C 250, 2005, s. 9.
(35)  –	EUT C 30, 2005, s. 7
(36)  –	Dom av den 14 april 2005 i mål C‑110/03, Belgien mot kommissionen (REG 2005, s. I‑2801), punkt 30, av den 12 februari 2008 i mål C‑2/06, Kempter (REG 2008, s. I‑411), punkt 37, samt av den 10 september 2009 i mål C‑201/08, Plantanol (REG 2009, s. I‑0000), punkterna 43 och 44.
(37)  –	Dom av den 14 januari 2010 i mål C‑226/08, Stadt Papenburg (REU 2010, s. I‑0000), punkt 45. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 februari 1996 i mål C‑63/93, Duff m.fl. (REG 1996, s. I‑569), punkt 20, och av den 7 juni 2007 i mål C‑76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals mot kommissionen (REG 2007, s. I‑4405), punkt 79.
(38)  –	Dom av den 21 juni 2007 i mål C‑158/06, ROM-projecten (REG 2007, s. I‑5103), punkt 25, och av den 10 mars 2009 i mål C‑345/06, Heinrich (REG 2009, s. I‑1659), punkt 44.
(39)  –	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 november 2000 i mål C‑207/99 P, kommissionen mot Hamptaux (REG 2000, s. I‑9485), punkt 47, och av den 25 mars 2010 i mål C‑414/08 P, Sviluppo Italia Basilicata mot kommissionen (REU 2010, s. I‑0000), punkt 107.
(40)  –	I domen i det ovan i fotnot 7 nämnda målet Forum 187 och dom av den 17 september 2009 i mål C‑519/07 P, kommissionen mot Koninklijke Friesland Campina (REG 2009, s. I‑0000), punkt 94.
(41)  –	Se domen i det ovan i fotnot 39 nämnda målet kommissionen mot Koninklijke Friesland Campina.