TRIBUNALENS BESLUT (nionde avdelningen)
den 10 juni 2016 (*)
”Talan om ogiltigförklaring – Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik – Restriktiva åtgärder med hänsyn till situationen i Ukraina – Frysning av tillgångar – Förteckning över de personer, enheter och organ som omfattas av frysningen av penningmedel och ekonomiska resurser – Sökandens namn har upptagits i förteckningen – Frist för att väcka talan – Upptagande till sakprövning – Bevis på att det var riktigt att uppta sökanden i förteckningen – Talan som är uppenbart välgrundad”
I mål T‑494/14,
Oleksandr Klymenko, bosatt i Kiev (Ukraina), företrädd av M. Shaw, QC, och I. Quirk, barrister,
sökande,
mot
Europeiska unionens råd, företrätt av A. Vitro och J.-P. Hix, båda i egenskap av ombud,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av rådets genomförandebeslut 2014/216/Gusp av den 14 april 2014 om genomförande av beslut 2014/119/Gusp om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina (EUT L 111, 2014, s. 91), och rådets genomförandeförordning (EU) nr 381/2014 av den 14 april 2014 om genomförande av förordning (EU) nr 208/2014 om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina (EUT L 111, 2014, s. 33), i den del de rör sökanden,
meddelar
TRIBUNALEN (nionde avdelningen),
sammansatt av ordföranden G. Berardis (referent), samt domarna O. Czúcz och A. Popescu,
justitiesekreterare: E. Coulon,
följande
Beslut
Bakgrund till tvisten
1        Målet avser restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina.
2        Sökanden, Oleksandr Klymenko, har innehaft ämbetet som minister för intäkts- och avgiftsfrågor i Ukraina.
3        Den 5 mars 2014 antog Europeiska unionens råd, med stöd av artikel 29 FEU, beslut 2014/119/Gusp om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina (EUT L 66, 2014, s. 26).
4        I artikel 1.1 och 1.2 i beslut 2014/119 föreskrivs följande:
”1.      Alla penningmedel och ekonomiska resurser som tillhör, ägs, innehas eller kontrolleras av personer som har fastställts som ansvariga för förskingring av ukrainska offentliga medel och personer som är ansvariga för kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Ukraina, och fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som har anknytning till dessa, enligt förteckningen i bilagan, ska frysas.
2.      Inga penningmedel eller ekonomiska resurser får direkt eller indirekt göras tillgängliga för eller utnyttjas till gagn för de fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som förtecknas i bilagan.”
5        Närmare bestämmelser om de aktuella restriktiva åtgärderna återfinns i de därpå följande punkterna i samma artikel.
6        Samma dag antog rådet, med stöd av artikel 215.2 FEUF, förordning (EU) nr 208/2014 om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina (EUT L 66, 2014, s. 1).
7        Precis som i beslut 2014/119 föreskrivs det i förordning 208/2014 att de restriktiva åtgärderna som här är i fråga ska vidtas, och formerna för de restriktiva åtgärderna anges i förordningen i ordalag som i allt väsentligt är desamma som i nämnda beslut.
8        Namnen på de personer som avses i beslut 2014/119 och i förordning 208/2014 återfinns i förteckningen i bilagan till nämnda beslut och i bilaga I till förordningen (nedan kallad förteckningen) och där anges bland annat även skälen till att personerna upptagits i förteckningen. Från början fanns inte sökandens namn med i förteckningen.
9        Den 6 mars 2014 offentliggjorde rådet i Europeiska unionens officiella tidning ett meddelande till de personer som omfattas av de restriktiva åtgärder som föreskrivs i beslut 2014/119 och i förordning 208/2014 (EUT C 66, 2014, s. 1). Enligt meddelandet ”[får de] berörda personerna … inkomma med en begäran till rådet, åtföljd av styrkande handlingar, om omprövning av beslutet att föra upp dem på ovannämnda förteckning”. I meddelandet uppmärksammas även de berörda personerna ”på möjligheten att väcka talan mot rådets beslut vid [tribunalen] i enlighet med villkoren i artiklarna 275 andra stycket [FEUF] och 263 fjärde och sjätte styckena [FEUF]”.
10      Beslut 2014/119 och förordning nr 208/2014 ändrades genom rådets beslut (Gusp) 2014/216/Gusp av den 14 april 2014 om genomförande av beslut 2014/119 (EUT L 111, 2014, s. 91) och genom rådets genomförandeförordning (EU) 381/2014 av den 14 april 2014 om genomförande av förordning nr 208/2014 (EUT L 111, 2014, s. 33).
11      Genom beslut 2014/216 och genomförandeförordning 381/2014 beslutades att sökandens namn skulle läggas till i förteckningen med personuppgiften ”f.d. minister för intäkts- och avgiftsfrågor” med följande motivering:
”Person som är föremål för utredning i Ukraina för inblandning i brott i samband med förskingring av ukrainska statliga medel och olaglig utförsel av medlen ur Ukraina.”
12      Den 15 april 2014 offentliggjorde rådet i Europeiska unionens officiella tidning ett meddelande – som i princip var identiskt med det som hade offentliggjorts den 6 mars 2014 (se ovan punkt 9) – till de personer som omfattas av de restriktiva åtgärder som föreskrivs i beslut 2014/119, som genomfördes genom genomförandebeslut 2014/216, och i förordning nr 208/2014, som genomfördes genom genomförandeförordning nr 381/2014 om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina.
13      Beslut 2014/119 ändrades också genom rådets beslut (Gusp) 2015/143 av den 29 januari 2015 om ändring av beslut 2014/119 (EUT L 24, 2015, s. 16), vilket trädde i kraft den 31 januari 2015. När det gäller kriterierna för att uppta de personer som omfattas av de restriktiva åtgärderna i förteckningen framgår det av artikel 1 i nämnda beslut att artikel 1.1 i beslut 2014/119 ska ersättas av följande:
”1.      Alla penningmedel och ekonomiska resurser som tillhör, ägs av, innehas av eller kontrolleras av personer som har fastställts som ansvariga för förskingring av ukrainska offentliga medel och personer som är ansvariga för kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Ukraina, och fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som har anknytning till dessa, enligt förteckningen i bilagan, ska frysas.
Vid tillämpningen av detta beslut innefattar personer som har fastställts som ansvariga för förskingring av ukrainska offentliga medel personer som är föremål för utredning av de ukrainska myndigheterna
a)      för förskingring av ukrainska offentliga medel eller tillgångar, eller för medverkan till detta, eller
b)      för missbruk av tjänsteställning som en offentlig tjänsteman gör sig skyldig till för att uppnå oskäliga fördelar för sig själv eller för en tredje part, vilket orsakar en förlust för ukrainska offentliga medel eller tillgångar, eller för medverkan till detta.”
14      Genom rådets förordning (EU) 2015/138 av den 29 januari 2015 om ändring av förordning nr 208/2014 (EUT L 24, 2015, s. 1) ändrades den sistnämnda förordningen i enlighet med beslut 2015/143.
15      Beslut 2014/119 och förordning nr 208/2014 ändrades sedermera genom rådets beslut (Gusp) 2015/364 av den 5 mars 2015 om ändring av beslut 2014/119 (EUT L 62, 2015, s. 25) och genom rådets genomförandeförordning (EU) 2015/357 av den 5 mars 2015 om genomförande av förordning nr 208/2014 (EUT L 62, 2015, s. 1). Genom beslut 2015/364 ändrades artikel 5 i beslut 2014/119 på så sätt att de restriktiva åtgärderna förlängdes vad gäller sökanden till och med den 6 mars 2016. I konsekvens därmed byttes bilaga I till förordning nr 208/2014 ut genom genomförandeförordning 2015/357.
16      Dessa rättsakter innebar att sökandens namn behölls i förteckningen med personuppgiften ”f.d. minister för intäkts- och avgiftsfrågor” tillsammans med följande nya motivering:
”Person som är föremål för utredning av de ukrainska myndigheterna för förskingring av offentliga medel eller tillgångar och för missbruk av tjänsteställning i egenskap av offentlig tjänsteman i syfte att uppnå oskäliga fördelar för sig själv och för tredje man, vilket orsakat förluster för Ukrainas offentliga medel eller tillgångar.”
17      Sökanden väckte den 15 maj 2015 talan vid tribunalen även mot beslut 2015/364 och genomförandeförordning 2015/357 (mål T‑245/15, Klymenko/rådet).
Förfarandet och parternas yrkanden
18      Sökanden väckte förevarande talan genom en ansökan som inkom till tribunalens kansli den 30 juni 2014.
19      Genom särskild handling som inkom till tribunalens kansli samma dag begärde sökanden att målet skulle handläggas skyndsamt, i enlighet med artikel 76a i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991. Rådet yttrade sig över denna begäran. Genom beslut av den 11 augusti 2014 avslog tribunalen (nionde avdelningen) begäran om skyndsam handläggning.
20      Genom särskild handling som inkom till tribunalens kansli den 29 september 2014 framställde rådet, med stöd av artikel 114.1 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991, en invändning om rättegångshinder.
21      Genom tribunalens beslut (nionde avdelningen) av den 7 januari 2015 fastställdes att invändningen om rättegångshinder skulle prövas i samband med att målet avgörs i sak, i enlighet med artikel 114.4 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991.
22      Den 24 februari 2015 ingav rådet en motiverad begäran enligt artikel 18.4 i instruktionen för justitiesekreteraren vid tribunalen om att innehållet i vissa bilagor till svaromålet inte skulle återges i de handlingar som tillhör målet och som allmänheten har tillgång till.
23      Genom skrivelse av den 15 april 2015 begärde sökanden att en åtgärd för processledning skulle vidtas för att han skulle få tillgång till de handlingar som rådet ännu inte hade gett in i målet. Den 4 maj 2015 ingav rådet de av sökanden begärda handlingarna samt inkom med en motiverad begäran enligt artikel 18.4 andra stycket i instruktionen för justitiesekreteraren vid tribunalen om att innehållet i dessa inte skulle återges i de handlingar som tillhör målet och som allmänheten har tillgång till.
24      Tribunalens kansli tillställde parterna en skrivelse av den 25 november 2015 i vilken dessa uppmanades att lämna synpunkter på tillämpligheten av artikel 132 i rättegångsreglerna i det aktuella fallet, detta mot bakgrund av domen av den 26 oktober 2015 i målet Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806), i vilken tribunalen ogiltigförklarade beslut 2014/119 och förordning nr 208/2014, i den del dessa avsåg sökanden i det målet. Parterna inkom med svar inom föreskriven frist.
25      Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–        avslå invändningen om rättegångshinder, och
–        ogiltigförklara genomförandebeslut 2014/216 och genomförandeförordning 381/2014 i den del de avser honom, och
–        förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
26      Rådet har yrkat att tribunalen ska
–        avvisa talan, eller,
–        i andra hand ogilla den,
–        i tredje hand, vid en eventuell ogiltigförklaring, slå fast att verkningarna av beslut 2014/119, i dess lydelse enligt genomförandebeslut 2014/216 ska bestå gentemot sökanden fram till dess att den partiella ogiltigförklaringen av förordning nr 208/2014, i dess lydelse enligt genomförandeförordning 381/2014, får verkan, samt
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
27      I artikel 132 i rättegångsreglerna anges att när domstolen eller tribunalen redan har avgjort en eller flera rättsfrågor som är identiska med dem som aktualiseras genom grunderna för talan och tribunalen konstaterar att omständigheterna i målet är klarlagda, får tribunalen, efter det att den skriftliga delen av förfarandet har avslutats, på förslag av referenten och efter att ha hört rättegångsdeltagarna, genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat, fastställa att det är uppenbart att talan är välgrundad. I beslutet ska hänvisas till relevant rättspraxis.
28      I det aktuella fallet har rådet genom särskild handling framställt en invändning om rättegångshinder som, även om tribunalen har bestämt sig för att invändningen om rättegångshinder ska prövas i samband med att målet avgörs i sak, förblir underkastad tribunalens prövning. Tribunalen anser att den har tillräckligt underlag för avgörandet genom handlingarna i akten och beslutar därför att avgöra målet utan vidare handläggning.
Prövning av rådets invändning om rättegångshinder
29      Rådet har yrkat att talan om ogiltigförklaring av genomförandebeslut 2014/216 och genomförandeförordning 381/2014 ska avvisas på den grunden att den har väckts för sent. Närmare bestämt har rådet, med hänvisning till ordalydelsen i artikel 263 sjätte stycket FEUF och till domen av den 23 april 2013 i dom Gbagbo m.fl./rådet (C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258), anfört att tvåmånadersfristen för väckande av talan började löpa den dag då sökanden underrättades om beslutet att uppta hans namn i förteckningen, vilket – eftersom rådet inte kände till sökandens adress – skedde genom offentliggörandet av ett meddelande i Europeiska unionens officiella tidning (se ovan punkt 12).
30      Rådet har anfört att artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991, enligt vilken fristen för att väcka talan räknas från utgången av den fjortonde dagen efter den dag då rättsakten offentliggjordes, endast är tillämplig när fristen för att väcka talan mot en rättsakt börjar löpa från tidpunkten för rättsaktens offentliggörande, vilket inte är fallet här. Dessutom framgår det av domen i målet Gbagbo m.fl./rådet (C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258) att när de berörda enheterna och personerna har informerats om en åtgärd genom ett offentliggörande av ett meddelande i Europeiska unionens officiella tidning, kan dessa inte åberopa detta offentliggörande för att skjuta upp den tidpunkt då talefristen börjar löpa.
31      Den tvåmånadersfrist för att väcka talan som föreskrivs i artikel 263 sjätte stycket FEUF, inbegripet den förlängning med tio dagar med hänsyn till avstånd som sker i samtliga fall enligt artikel 102.2 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991, skulle således ha löpt ut den 25 juni 2014. Enligt rådet ska förevarande talan, som väcktes den 30 juni 2014, således avvisas.
32      Sökanden har bestritt rådets argument och gjort gällande att talan inte har väckts för sent.
33      Först och främst anges i artikel 263 sjätte stycket FEUF att en talan om ogiltigförklaring ska väckas inom två månader från den dag då den angripna åtgärden offentliggjordes eller delgavs klaganden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden, allt efter omständigheterna.
34      Det framgår av rättspraxis att principen om ett effektivt domstolsskydd innebär att den unionsmyndighet som antar en rättsakt som innebär restriktiva åtgärder gentemot en person eller en enhet, i så stor utsträckning som möjligt, ska upplysa den berörda personen eller den berörda enheten om de skäl som ligger till grund för rättsakten, antingen vid den tidpunkt när beslutet antas eller, i vart fall, så snart som möjligt efter det att beslutet antagits, i syfte att göra det möjligt för dessa personer och enheter att inom föreskriven tid utöva sin rätt att väcka talan (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 november 2011 i mål Bank Melli Iran/rådet, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
35      Denna situation är en följd av den särskilda naturen hos rättsakter genom vilka restriktiva åtgärder åläggs en person eller en enhet och som kan betraktas både som rättsakter med allmän giltighet – då de innehåller ett allmänt och abstrakt förbud för en grupp särskilda personer mot att bland annat ställa penningmedel och ekonomiska resurser till förfogande för personer och enheter vilkas namn återfinns i förteckningarna i bilagorna – och som en samling individuella beslut i förhållande till dessa personer och enheter (se dom av den 23 april 2013, Gbagbo m.fl./rådet, C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258, punkt 56 och där angiven rättspraxis).
36      Principen om ett effektivt domstolsskydd har i förevarande fall kommit till uttryck genom artikel 2.2 i beslut 2014/119 och artikel 14.2 i förordning nr 208/2014, där det föreskrivs att rådet ska meddela sitt beslut till den person eller enhet som berörs, inklusive skälen till uppförandet i förteckningen, antingen direkt, om personens adress är känd, eller genom att ett meddelande offentliggörs, så att denna person eller enhet ges tillfälle att inkomma med synpunkter.
37      Fristen för att väcka talan om ogiltigförklaring av en rättsakt som innebär att restriktiva åtgärder införs mot en person eller en enhet kan således endast börja löpa den dag då den berörda personen eller enheten underrättas individuellt om rättsakten, om vederbörandes adress är känd, eller – om så inte är fallet – den dag då rättsakten offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 april 2013, Gbagbo m.fl./rådet, C 478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258, punkterna 59–62).
38      Det står inte rådet fritt att godtyckligt välja hur de berörda ska underrättas om dess beslut. Det framgår nämligen av punkt 61 i domen av den 23 april 2013, Gbagbo m.fl./rådet (C‑478/11 P–C 482/11 P, EU:C:2013:258), att domstolen har menat att det endast är tillåtet med en indirekt underrättelse av rättsakter om restriktiva åtgärder, genom offentliggörande av ett meddelande i Europeiska unionens officiella tidning, i de fall då det har varit omöjligt för rådet att genomföra en individuell underrättelse. En annan slutsats skulle innebära att rådet enkelt kunde undandra sig skyldigheten att underrätta de berörda individuellt (dom av den 3 juli 2014, Zanjani/rådet, T‑155/13, ej publicerad, EU:T:2014:605, punkt 36, dom Sorinet Commercial Trust Bankers/rådet, T‑157/13, ej publicerad, EU:T:2014:606, punkt 38, och dom Sharif University of Technology/rådet, T‑181/13, ej publicerad, EU:T:2014:607, punkt 31).
39      För att det ska anses vara omöjligt för rådet att underrätta en fysisk eller juridisk person eller en enhet individuellt om en rättsakt som innebär restriktiva åtgärder mot denne, krävs det antingen att denna persons eller enhets adress inte är offentlig och inte har lämnats till rådet, eller att översändandet av underrättelsen till den adress som rådet förfogar över misslyckats, trots att rådet med all nödvändig omsorg försökt att utföra en sådan delgivning (dom av den 5 november 2014, Mayaleh/rådet, T‑307/12 och T‑408/13, EU:T:2014:926, punkt 61).
40      I det nu aktuella fallet har rådet påstått sig ha saknat kännedom om sökandens adress vid tidpunkten för antagandet av genomförandebeslut 2014/216 och genomförandeförordning nr 381/2014, vilket inte har bestritts av sökanden.
41      Då rådet inte hade något annat val än att underrätta sökanden om att hans namn upptagits i förteckningen genom att offentliggöra ett meddelande i Europeiska unionens officiella tidning, ska fristen för väckande av talan i förevarande mål anses ha börjat löpa den dag då detta meddelande offentliggjordes.
42      När det gäller beräkningen av fristen följer det av artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 att när fristen för att väcka talan mot en institutions rättsakt börjar löpa från tidpunkten för rättsaktens offentliggörande, räknas fristen från utgången av den fjortonde dagen efter den dag då rättsakten offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning. Enligt artikel 102.2 i rättegångsreglerna ska denna tidsfrist dessutom förlängas med tio dagar med hänsyn till avstånd i samtliga fall.
43      I detta sammanhang kan rådet inte vinna framgång med sitt argument att artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 inte var tillämplig på det aktuella fallet.
44      För det första följer det av ordalydelsen i artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 att förlängningen av fristen med fjorton dagar är tillämplig på rättsakter för vilka fristen för att väcka talan börjar löpa vid tidpunkten för rättsaktens offentliggörande, vilket innebär att det endast är de rättsakter som delges som faller utanför bestämmelsens tillämpningsområde. I bestämmelsen görs nämligen ingen åtskillnad beroende på vilken typ av rättsakt som har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. Man kan således sluta sig till att artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 är tillämplig om en rättsakt har offentliggjorts och den talan som avses i artikel 263 sjätte stycket FEUF börjar löpa vid tidpunkten för offentliggörandet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 juli 2014, Zanjani/rådet, T‑155/13, ej publicerad, EU:T:2014:605, punkterna 40 och 41, och dom Sorinet Commercial Trust Bankers/rådet, T–157/13, ej publicerad, EU:T:2014:606, punkterna 42 och 43).
45      Syftet med fjortondagarsfristen i artikel 102.1 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991 är vidare att säkerställa att de berörda får tillräckligt med tid på sig för att väcka talan mot offentliggjorda rättsakter och därmed även att principen om ett effektivt domstolsskydd iakttas, såsom den slås fast i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (dom av den 26 september 2013, PPG och SNF/Echa, C‑625/11 P, EU:C:2013:594, punkt 35).
46      Dessutom kan ett offentliggörande i Europeiska unionens officiella tidning av ett meddelande om upptagande i förteckningen av namn på personer och enheter som är föremål för restriktiva åtgärder inte likställas med att de berörda personerna och enheterna har delgetts åtgärderna. När en rättsakt har delgetts kan det förutsättas att den som den riktar sig till har fått del av den på delgivningsdagen. Så är emellertid inte fallet när de berörda personerna och enheterna på ett indirekt sätt underrättas om rättsakter med individuell räckvidd, såsom restriktiva åtgärder, genom ett offentliggörande av ett meddelande i Europeiska unionens officiella tidning. Artikel 102.1 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991 innehåller en fjortondagarsfrist vid vars utgång det är rimligt att anta att Europeiska unionens officiella tidning verkligen finns tillgänglig i samtliga medlemsstater och i tredjeländer. Således måste den förlängning med fjorton dagar som föreskrivs i denna bestämmelse vara tillämplig på samtliga de rättsakter som de berörda underrättas om genom offentliggörande i Europeiska unionens officiella tidning, inklusive de rättsakter med individuell räckvidd som de berörda underrättas om genom offentliggörande av ett meddelande i Europeiska unionens officiella tidning (dom av den 3 juli 2014, Zanjani/rådet, T‑155/13, ej publicerad, EU:T:2014:605, punkterna 42 och 43, och dom Sorinet Commercial Trust Bankers/rådet, T‑157/13, ej publicerad, EU:T:2014:606, punkterna 44 och 45).
47      Slutligen framgår det av rättspraxis att tillämpningen av artikel 102.1 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991 uppfyller samma syfte som rätten för de berörda att underrättas om restriktiva åtgärder som vidtas mot dem, i förkommande fall genom ett offentliggörande av ett meddelande i Europeiska unionens officiella tidning (dom av den 3 juli 2014, Zanjani/rådet, T‑155/13, ej publicerad, EU:T:2014:605, punkt 44, och dom Sorinet Commercial Trust Bankers/rådet, T‑157/13, ej publicerad, EU:T:2014:606, punkt 46).
48      I ett fall där adresserna till de personer och enheter som är föremål för de restriktiva åtgärderna inte är kända eller där det är omöjligt med en direkt underrättelse om dessa åtgärder kan inte de regler som gäller för beräkningen av tidsfristerna för individuella delgivningar tillämpas på den indirekta underrättelsen avseende dessa åtgärder genom offentliggörande av ett meddelande i Europeiska unionens officiella tidning. Det skulle nämligen innebära att de berörda fråntogs rätten till den förlängning med fjorton dagar av fristen för att väcka talan, räknat från rättsaktens offentliggörande, som föreskrivs i artikel 102.1 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991, samtidigt som de skulle gå miste om de garantier som följer av en direkt underrättelse. Skyldigheten att indirekt underrätta de berörda om de restriktiva åtgärderna genom offentliggörande av ett meddelande, som i princip syftar till att ge de berörda ytterligare garantier, skulle nämligen under dessa omständigheter, paradoxalt nog, resultera i att de försattes i en mindre gynnsam situation än vad som skulle ha varit fallet vid ett vanligt offentliggörande i Europeiska unionens officiella tidning av de angripna rättsakterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 februari 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/rådet, T‑174/12 och T‑80/13, EU:T:2014:52, punkterna 65 och 66, dom av den 3 juli 2014, Zanjani/rådet, T‑155/13, ej publicerad, EU:T:2014:605, punkt 45, och dom Sorinet Commercial Trust Bankers/rådet, T‑157/13, ej publicerad, EU:T:2014:606, punkt 47).
49      Det följer av det ovan anförda att rådet inte med framgång kan basera sin argumentation på domen av den 23 april 2013, Gbagbo m.fl./rådet (C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258), i vilken domstolen just framhöll det faktum att skyldigheten till individuell underrättelse syftar till att förstärka skyddet för de enskilda. Den domen kan således inte åberopas som grund för att dessa ska behandlas mindre fördelaktigt än vad som hade varit fallet om rättsakterna om restriktiva åtgärder mot dem enbart hade offentliggjorts (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 februari 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/rådet, T‑174/12 och T 80/13, EU:T:2014:52, punkt 67).
50      Dessutom ska det konstateras att rådet har åberopat domen av den 9 juli 2014 i målet Al-Tabbaa/rådet (T‑329/12 och T‑74/13, ej publicerad, EU:T:2014:622), med särskild hänvisning till punkt 59 i den domen, på ett felaktigt sätt. I den punkten erinrade tribunalen nämligen först och främst om att sökanden hade underrättats om de i det målet aktuella rättsakterna dels genom en skrivelse som hade delgetts sökandens ombud, dels genom ett offentliggörande av ett meddelande i Europeiska unionens officiella tidning. Båda dessa händelser hade ägt rum samma dag. Vidare fann tribunalen att talan mot dessa rättsakter inte hade väckts för sent, eftersom de hade väckts före utgången av den kortast beräknade fristen för att väcka talan, det vill säga den tidsfrist som hade beräknats från och med delgivningen till sökandens ombud. Härav följer att det i det fallet inte förelåg något behov av att redogöra för beräkningen av den tidsfrist för att väcka talan som började löpa vid offentliggörandet av meddelandet och på vilken artikel 102.1 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991 var tillämplig.
51      Det sistnämnda konstaterandet påverkas inte av det faktum att det i punkt 59 i domen av den 9 juli 2014, Al-Tabbaa/rådet (T‑329/12 och T‑74/50, ej publicerad, EU:T:2014:622), förklaras att talefristerna, i båda fallen, automatiskt förlängs med tio dagar med hänsyn till avstånd enligt artikel 102.2 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991. För det första är denna bestämmelse tillämplig oberoende av vilken typ av händelse det är som medför att talefristen börjar löpa. För det andra utesluter inte tillämpningen av denna bestämmelse att artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 också kan tillämpas, såsom rådet har gjort gällande.
52      I det nu aktuella fallet offentliggjorde rådet ett meddelande beträffande upptagandet av sökandens namn i förteckningen i Europeiska unionens officiella tidning av den 15 april 2014. Den två månader långa fristen, inbegripet den förlängning med fjorton dagar som föreskrivs i artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991, och den förlängning med tio dagar som ska ske i samtliga fall enligt artikel 102.2, löpte således ut den 9 juli 2014.
53      Eftersom ansökan i målet gavs in till tribunalens kansli samma dag ska talan anses ha väckts inom den föreskrivna fristen. Rådets invändning om rättegångshinder ska således ogillas.
Prövning i sak
54      Till stöd för sin talan har sökanden åberopat fyra grunder. Den första grunden avser ett åsidosättande av rätten till försvar och rätten till ett effektivt domstolsskydd. Den andra grunden gäller en uppenbart oriktig bedömning av bevisningen. Den tredje grunden består av tre delgrunder enligt vilka det saknas motivering, villkoren i artikel 1.1 i beslut 2014/119 inte är uppfyllda och det föreligger maktmissbruk. Den fjärde och sista grunden avser åsidosättande av rätten till egendom och proportionalitetsprincipen.
55      Tribunalen avser att börja med att gemensamt pröva den andra grunden, och den andra delen av den tredje grunden, enligt vilka sökanden har gjort gällande att de restriktiva åtgärderna mot honom vidtogs utan att det förelåg faktiska omständigheter som utgjorde ett tillräckligt underlag för sådana åtgärder.
56      Den andra grunden och den andra delen av den tredje grunden rör nämligen en rättsfråga som tribunalen redan har tagit ställning till i dom av den 26 oktober 2014, Portnov/rådet (C‑290/14, EU:T:2015:806), och dom av den 28 januari 2016, Azarov/rådet (T‑331/14, EU:T:2016:49), Azarov/rådet (T‑332/14, ej publicerad, EU:T:2016:48), Klyuyev/rådet (T‑341/14, EU:T:2016:47), Arbuzov/rådet (T‑434/14, ej publicerad, EU:T:2016:46) och Stavytskyi/rådet (T‑486/14, ej publicerad, EU:T:2016:45), vilka har vunnit laga kraft och numera har rättskraft mot envar.
57      I det nu aktuella fallet har sökanden gjort gällande att det inte är styrkt att han var ansvarig för förskingring av offentliga medel eller att han hade anknytning till en person som fastställts som ansvarig för sådana gärningar, och inte heller att han var föremål för utredning. Enligt honom finns det ingen uppgift i handlingarna i målet som visar vilka faktiska omständigheter som rådet har lagt till grund för sin bedömning. Vidare har sökanden anfört att det följer av rättspraxis att rätten till försvar inte kräver delgivning av bevisningen före frysningen av tillgångar och att unionsdomstolen därför ska göra en strikt prövning av frågan huruvida det föreligger bevisning och huruvida denna i så fall är tillräcklig.
58      I repliken har sökanden anfört att han hade fått kännedom om den skrivelse av den 7 mars 2014 som den ukrainska riksåklagarens hade skickat till Europeiska unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik (nedan kallad skrivelsen av den 7 mars 2014). Denna skrivelse utgjorde den enda bevisning som rådet kunde lägga till grund för sitt beslut att uppta sökanden i förteckningen och var inte en faktisk omständighet som utgjorde ett tillräckligt underlag. Dessutom kunde den lagöverträdelse som det hänvisas till i skrivelsen av den 7 mars 2014, det vill säga maktmissbruk, inte användas som stöd för det skäl som angetts för att motivera upptagandet i förteckningen av sökandens namn, eftersom förskingring av medel utgör en annan lagöverträdelse enligt den ukrainska strafflagen. Rådet har inte visat att det föreligger någon konkret bevisning eller en faktisk omständighet som utgör ett tillräckligt underlag för att motivera upptagandet i förteckningen av sökandens namn, vilket krävs enligt unionsdomstolens praxis. Det faktum att det i skrivelsen av den 7 mars 2014 på en rad angavs att sökanden var föremål för utredning för ”maktmissbruk” räcker inte. Rådet är nämligen skyldigt att styrka att det har kunnat kontrollera att den utredning som genomfördes av de ukrainska myndigheterna var seriös.
59      Rådet har genmält att det förelåg faktiska omständigheter som utgjorde ett tillräckligt underlag för de angivna skälen till upptagandet av sökandens namn i förteckningen. Dessa skäl stödde sig nämligen på skrivelsen av den 7 mars 2014. Genom denna skrivelse upplystes det om att sökanden var föremål för en utredning om förskingring av statliga medel och olaglig utförsel av medlen ur Ukraina, vilket angavs som motivering avseende sökanden i genomförandebeslut 2014/216 och genomförandeförordning nr 381/2014. I detta avseende har rådet närmare anfört att kravet på att lägga fram konkret bevisning inte kan sträcka sig så långt att det krävs ett fastställande av att de lagöverträdelser som de ukrainska myndigheterna misstänker sökanden för verkligen har ägt rum. Det räcker nämligen att rådet inkommer med uppgifter som styrker att det pågår utredningar rörande anklagelser om förskingring av statliga medel, och det behöver inte lägga fram bevisning för att sökanden verkligen är skyldig, vilket det ankommer på de ukrainska rättsliga myndigheterna att avgöra. Vidare måste det göras en åtskillnad mellan, å ena sidan, de straffrättsliga förfaranden (inklusive utredningar) som pågår i Ukraina under vilka sökanden kan försvara sig enligt ukrainska straffprocessrättsliga regler och, å andra sidan, de tidsbegränsade och förebyggande åtgärder för frysning av hans tillgångar som vidtas av unionen, vilka kan vidtas utan att det är nödvändigt att styrka de överträdelser i fråga om vilka sökanden är föremål för utredning. Att det pågår en utredning räcker således som underlag för att rådet ska kunna fatta ett beslut om att vidta restriktiva åtgärder.
60      I dupliken har rådet gjort gällande att det, till skillnad från vad sökanden har hävdat, vid antagandet av genomförandebeslut 2014/216 och genomförandeförordning nr 381/2014, beaktade tre omständigheter: för det första det särskilda sammanhanget som utgjordes av situationen i Ukraina, för det andra den styrkande handling som utgjordes av skrivelsen av den 7 mars 2014 och för det tredje [konfidentiella uppgifter](1). Rådet har således lämnat tillräckligt med förtydliganden vad beträffar de faktiska omständigheter som ligger till grund för nämnda rättsakter. Det har således inte gjort någon oriktig bedömning.
61      Tribunalen gör i denna del följande bedömning. Såsom det erinrades om i punkt 38 i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806), har rådet visserligen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller de allmänna kriterier som ska beaktas i samband med att beslut om restriktiva åtgärder antas. Det krävs emellertid, för att det ska vara fråga om en sådan effektiv domstolsprövning som garanteras genom artikel 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, att unionsdomstolen, vid sin laglighetsprövning av de skäl som legat till grund för beslutet att uppta eller behålla en persons namn i en förteckning över personer som ska bli föremål för restriktiva åtgärder, förvissar sig om att det föreligger faktiska omständigheter som utgör ett tillräckligt underlag för ett sådant beslut, vilket har en individuell innebörd för denna person. Detta förutsätter en undersökning av de faktiska omständigheter som har åberopats i redogörelsen för skälen och som ligger till grund för nämnda beslut, vilket betyder att domstolskontrollen inte är begränsad till en bedömning av huruvida de angivna skälen är sannolika i abstrakt mening, utan gäller huruvida det föreligger tillräckligt klart och konkret stöd för dessa skäl, eller åtminstone för ett av dem som i sig anses räcka som grund för beslutet (se dom av den 21 april 2015, Anbouba/rådet, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, punkterna 41 och 45 och där angiven rättspraxis).
62      I likhet med vad som var fallet i målet Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 39), i vilket dom meddelades den 26 oktober 2015, gäller i det nu aktuella fallet att det enligt kriteriet i artikel 1.1 i beslut 2014/119 ska vidtas restriktiva åtgärder mot personer som har fastställts som ansvariga för förskingring av offentliga medel. Det framgår vidare av skäl 2 i beslutet att rådet har antagit dessa åtgärder ”i syfte att befästa och stödja rättsstatsprincipen … i Ukraina”.
63      Sökandens namn togs upp i förteckningen med motiveringen att han var en ”[p]erson som är föremål för utredning i Ukraina för inblandning i brott i samband med förskingring av ukrainska statliga medel och olaglig utförsel av medlen ur Ukraina”. Härav följer att rådet ansåg att sökanden var föremål för utredning eller förundersökning som inte (eller ännu inte) hade lett till något formellt åtal för hans påstådda inblandning i förskingringen av statliga medel.
64      Till stöd för motiveringen av upptagandet av sökandens namn i förteckningen har rådet, precis som i målet Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 41), i vilket dom meddelades den 26 oktober 2015, åberopat en skrivelse från den ukrainska riksåklagarens kansli som skickades till Europeiska unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik – i det nu aktuella fallet skrivelsen av den 7 mars 2014 (se ovan punkt 58) – samt andra bevis som tillkom vid en senare tidpunkt än genomförandebeslut 2014/216 och genomförandeförordning nr 381/2014.
65      I skrivelsen av den 7 mars 2014 anges att ”[d]e brottsbekämpande myndigheterna i Ukraina har inlett ett antal utredningar angående brott begångna av tidigare höga tjänstemän”. Direkt efteråt anges även sökandens namn åtföljt av en uppgift om vilken lagöverträdelse enligt den ukrainska strafflagen han misstänks ha begått (i det aktuella fallet maktmissbruk med allvarliga följder). I skrivelsen anges även att ”[i] utredningen om de ovannämnda lagöverträdelserna undersöks gärningar som avser förskingring av statliga medel med stora belopp samt olaglig utförsel av medlen ur Ukraina”.
66      Det är ostridigt att detta utgör det enda underlaget för fastställandet av sökanden ”som ansvarig för förskingring av ukrainska offentliga medel”, i den mening som avses i artikel 1.1 i beslut 2014/119.
67      Skrivelsen från den ukrainska riksåklagaren, i det aktuella fallet skrivelsen av den 7 mars 2014, är nämligen, precis som i målet Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 42), i vilket dom meddelades den 26 oktober 2015, det enda av de bevis som rådet ingett i det nu aktuella målet som hänför sig till tiden före genomförandebeslut 2014/216 och genomförandeförordning nr 381/2014.
68      Tribunalen finner, i analogi med dess bedömning i dom av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806, punkterna 43 och 44), att även om skrivelsen av den 7 mars 2014 härrör från en hög rättsinstans i tredjeland, innehåller den emellertid endast ett allmänt påstående som knyter sökandens namn, som ett av andra höga tjänstemäns namn, till en undersökning som, i princip, syftade till att visa att förskingringen av statliga medel verkligen hade ägt rum. Även om det i skrivelsen av den 7 mars 2014 anges vilken lagöverträdelse som sökanden misstänktes för enligt den ukrainska strafflagen, nämligen maktmissbruk, som är straffbart enligt artikel 364 andra stycket i strafflagen, anges det inte närmare i skrivelsen huruvida de omständigheter som de ukrainska myndigheterna höll på att utreda hade styrkts och än mindre vilket individuellt ansvar sökanden åtminstone kunde antas ha för dem (se även, för ett liknande resonemang, dom Azarov/rådet, T‑434/14, ej publicerad, EU:T:2016:46, punkt 39, och dom Stavytskyi/rådet, T‑486/14, ej publicerad, EU:T:2016:45, punkt 44).
69      Till skillnad från vad som konstaterades i domen av den 27 februari 2014, Ezz m.fl./rådet (T‑256/11, EU:T:2014:93, punkterna 57–61), vilken efter överklagande fastställdes genom den av rådet åberopade domen av den 5 mars 2015, Ezz m.fl./rådet (C‑220/14 P, EU:C:2015:147), konstaterar tribunalen i förevarande fall dels att rådet inte förfogade över upplysningar angående de gärningar eller ageranden som de ukrainska myndigheterna specifikt ansåg att sökanden gjort sig skyldig till, dels att skrivelsen av den 7 mars 2014, inte ens när den ses i sitt sammanhang, är en faktisk omständighet som utgör ett tillräckligt underlag i den mening som krävs enligt den rättspraxis som nämns ovan i punkt 61, för att ta upp sökandens namn i förteckningen av det skälet att han fastställts ”som ansvarig” för förskingring av offentliga medel (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet, T‑290/24, EU:T:2015:806, punkterna 46–48).
70      Oberoende av hur långt det förfarande som sökanden uppgavs vara föremål för hade kommit, hade rådet inte rätt att anta restriktiva åtgärder mot honom utan att känna till de omständigheter som utgjorde förskingring av offentliga medel och som de ukrainska myndigheterna specifikt anklagade honom för. Det är nämligen endast om rådet hade haft kännedom om dessa omständigheter som det skulle ha kunnat fastställas att de, för det första, kunde anses utgöra förskingring av offentliga medel och, för det andra, kunde undergräva rättsstatsprincipen i Ukraina, vilken antagandet av de aktuella restriktiva åtgärderna hade till syfte att befästa och stödja såsom det har angetts ovan i punkt 62 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 januari 2016, Arbuzov/rådet, T‑434/14, ej publicerad, EU:T:2016:46, punkt 55, och dom Stavytskyi/rådet, T‑486/14, ej publicerad, EU:T:2016:45, punkt 48).
71      Det är för övrigt den behöriga unionsmyndigheten som, vid ett eventuellt bestridande, ska visa att det finns grund för de skäl som har åberopats mot den berörda personen, och inte den berörda personen som ska bevisa motsatsen, det vill säga att det saknas grund för skälen (se dom av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet, T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
72      Tribunalen drar således samma slutsats som i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 50), det vill säga att beslutet att uppta sökanden i förteckningen inte uppfyller de kriterier som fastställts i genomförandebeslut 2014/216 för att peka ut de personer som ska omfattas av de restriktiva åtgärderna.
73      Följaktligen ska det, i enlighet med artikel 132 i rättegångsreglerna, fastställas att det är uppenbart att talan är välgrundad.
74      Denna slutsats påverkas inte av de argument som rådet har anfört som svar på en fråga från tribunalen (se ovan punkt 24) för att invända mot tillämpningen av denna artikel i det aktuella fallet.
75      För det första har rådet gjort gällande att tribunalen i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806), prövade frågan huruvida skrivelsen från den ukrainska riksåklagaren var en sådan faktisk omständighet som utgör ett tillräckligt underlag för att ta upp Andriy Portrovs namn i förteckningen med motiveringen att han hade fastställts som ansvarig för förskingring av statliga medel. I det nu aktuella målet har rådet emellertid även baserat sig på [konfidentiella uppgifter]. Således skiljde sig de faktiska omständigheter och den rättsfråga som var föremål för tribunalens bedömning i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806) från dem som är i fråga i det nu aktuella målet. För det andra har rådet erinrat om att den har framställt en invändning om rättegångshinder som tribunalen har beslutat ska prövas i samband med att målet avgörs i sak.
76      När det gäller det första argumentet ska det först och främst framhållas att tribunalen i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806) inte ifrågasatte att den ukrainska riksåklagarens skrivelse var tillförlitlig eller giltig, utan endast huruvida det kunde räcka med denna för att det skulle anses föreligga faktiska omständigheter som utgjorde ett tillräckligt underlag, i den mening som avses i den rättspraxis som nämns ovan i punkt 61, för att ta upp sökanden i förteckningen med motiveringen att han hade fastställts ”som ansvarig” för förskingring av statliga medel (se ovan punkterna 66–70).
77      Vidare framgår det dels av [konfidentiella uppgifter], utan att lämna minsta kommentar beträffande vad utredningen mot sökanden innehöll eller hur den framskred, eller beträffande de faktiska omständigheter som låg till grund för anklagelserna mot honom. [konfidentiella uppgifter]
78      Dessa två omständigheter kan dock inte anses innebära att den rättsfråga som tribunalen redan har prövat i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806), samt i de domar som nämns ovan i punkt 56, skiljer sig från den som tas upp i den andra grunden och den andra delen av den tredje grunden i förevarande mål, eftersom de saknar inverkan på den rättsliga bedömningen av förutsättningarna för att det ska anses föreligga faktiska omständigheter som utgjorde ett tillräckligt underlag. De utgör ju endast en bekräftelse av att skrivelsen av den 7 mars 2014 var giltig och att vidtagandet av de restriktiva åtgärderna mot sökanden varit lämpligt. Nämnda skrivelse är således det enda bevis som rättfärdigar upptagandet av de berörda personernas namn i förteckningen med motiveringen att de hade fastställts ”som ansvariga” för förskingring av statliga medel, ett bevis som tribunalen funnit vara otillräckligt för att rådet skulle anses ha uppfyllt sin bevisbörda (se, för ett liknande resonemang, dom Portnov/rådet, T‑290/14, EU:T:2015:806, punkterna 43–48, och dom Stavytskyi/rådet, T‑486/14, EU:T:2016:45, punkterna 43–47).
79      Enligt artikel 132 i rättegångsreglerna är det tribunalen som har att konstatera att omständigheterna i målet är klarlagda. Till skillnad från vad rådet tycks påstå krävs det inte att de klarlagda omständigheterna är samma omständigheter som de som bedömdes vara relevanta i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (T‑290/14, EU:T:2015:806). I det nu aktuella fallet har parterna inte bestritt att de faktiska omständigheter som rådet baserade sig på för att ta upp sökandens namn i förteckningen – det vill säga bland annat att sökanden, enligt skrivelsen av den 7 mars 2014, var föremål för utredning eller förundersökning från de ukrainska myndigheternas sida för förskingring av offentliga medel – är materiellt riktiga och de kan således betraktas som klarlagda.
80      Den omständigheten att en sådan skrivelse som den av den 7 mars 2014, som innehåller hänvisningar till dessa undersökningar eller utredningar, inte i sig kan anses räcka som skäl för att rättfärdiga upptagandet av sökanden i förteckningen, utgör däremot den centrala delen av den rättsliga bedömningen av huruvida rådet har uppfyllt sin bevisbörda (se ovan punkt 78), vilket inte innebär ett ifrågasättande av de faktiska omständigheter som beskrivs i skrivelsen av den 7 mars 2014.
81      Vad gäller det andra argumentet framgår det av rättspraxis att möjligheten att avvisa en talan genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat, och därmed utan att hålla muntlig förhandling i målet, inte är utesluten på grund av att tribunalen tidigare har beslutat att en invändning om rättegångshinder, som har framställts med stöd av artikel 114 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991, ska prövas i samband med att målet avgörs i sak (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 19 februari 2008, Tokai Europe/kommissionen, C‑262/07 P, ej publicerat, EU:C:2008:95, punkterna 26–28). Det nyss anförda gäller också för möjligheten att ogilla invändningen om rättegångshinder, när tribunalen, som i förevarande fall, avser att fastställa att talan är uppenbart välgrundad enligt artikel 132 i rättegångsreglerna, vilken uttryckligen föreskriver att tribunalen får avgöra målet efter ett förfarande som uteslutande har varit skriftligt.
82      Mot bakgrund av det ovan anförda finner tribunalen således att det finns skäl att bifalla talan, vilken är uppenbart välgrundad i den mening som avses i artikel 132 i rättegångsreglerna, i den del den syftar till att få till stånd en ogiltigförklaring av genomförandebeslut 2014/216 såvitt det avser sökanden.
83      Av samma skäl ska genomförandeförordning nr 381/2014 ogiltigförklaras i den del den avser sökanden.
Rättsverkningar i tiden av att beslut 2014/119, i dess lydelse enligt genomförandebeslut 2014/216, delvis ogiltigförklaras
84      För det fall tribunalen ogiltigförklarar beslut 2014/119 i dess lydelse enligt genomförandebeslut 2014/216, i den del det avser sökanden, anser rådet att det är nödvändigt att beslutets rättsverkningar består vad gäller honom i enlighet med artikel 264 andra stycket FEUF fram till dess att den delvisa ogiltigförklaringen av förordning nr 208/2014, i dess lydelse enligt genomförandeförordning nr 381/2014, får verkan. Detta för att rättssäkerheten och rättsordningens inre sammanhang och enhet ska säkerställas.
85      Sökanden har tillbakavisat detta argument.
86      Tribunalen erinrar om att beslut 2014/119 i dess lydelse enligt genomförandebeslut 2014/216, ändrades genom beslut 2015/364, genom vilket förteckningen byttes ut från och med den 7 mars 2015 och vilket innebar en förlängning av de restriktiva åtgärderna gentemot sökanden till och med den 6 mars 2016. Efter dessa ändringar bibehölls sökandens namn i förteckningen med en ny motivering (se punkterna 16 och 17 ovan).
87      Sökanden är således för närvarande föremål för en ny restriktiv åtgärd. Därför leder en ogiltigförklaring av beslut 2014/119 i dess lydelse enligt genomförandebeslut 2014/216, i den del det avser sökanden, inte till att hans namn stryks från förteckningen (se, för ett liknande resonemang, dom Azarov/rådet, T‑331/14, EU:T:2016:49, punkt 71).
88      Det är följaktligen inte nödvändigt att låta rättsverkningarna av beslut 2014/119, i dess lydelse enligt genomförandebeslut 2014/216, bestå i den del det avser sökanden.
Rättegångskostnader
89      Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska rättegångsdeltagare som har tappat målet förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Sökanden har yrkat att rådet ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom rådet har tappat målet ska sökandens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (nionde avdelningen),
följande:
1)      Rådets genomförandebeslut 2014/216/Gusp av den 14 april 2014 om genomförande av beslut 2014/119/Gusp om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina, och rådets genomförandeförordning (EU) nr 381/2014 av den 14 april 2014 om genomförande av förordning (EU) nr 208/2014 om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina ogiltigförklaras i den del de avser Oleksandr Klymenko.
2)      Europeiska unionens råd ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Oleksandr Klymenkos rättegångskostnader.
Luxemburg den 10 juni 2016.
Justitiesekreterare
Ordförande
E. Coulon
G. Berardis
* Rättegångsspråk: engelska.
1 – Konfidentiella uppgifter har utelämnats.