62013CJ0291_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C‑291/13,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Eparchiako Dikastirio Lefkosias (Cyprus) z 27. marca 2013 a doručený Súdnemu dvoru 27. mája 2013, ktorý súvisí s konaním:
Sotiris Papasavvas
proti
O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd,
Takisovi Kounnafimu,
Giorgosovi Sertisovi,
SÚDNY DVOR (siedma komora),
v zložení: predseda siedmej komory J. L. da Cruz Vilaça, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca) a A. Arabadžiev,
generálny advokát: N. Jääskinen,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
– S. Papasavvas, v zastúpení: Ch. Christaki, dikigoros,
– O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd, v zastúpení: L. Paschalidis, dikigoros,
– cyperská vláda, v zastúpení: K. Lykourgos, splnomocnený zástupca,
– poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,
– Európska komisia, v zastúpení: H. Tserepa‑Lacombe a F. Wilman, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Odôvodnenie
Rozsudok
1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (Ú. v. ES L 178, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399).
2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi S. Papasavvasom a O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd, ako aj T. Kounnafim a G. Sertisom, ktorého predmetom je žaloba o náhradu škody podaná S. Papasavvasom z dôvodu ujmy, ktorú údajne utrpel ako následok konaní, ktoré sú považované ako zakladajúce ohováranie.
Právny rámec
Právo Únie
3. Odôvodnenie 17 smernice 2000/31 znie takto:
„Definícia služieb informačnej spoločnosti už existuje v práve spoločenstva… táto definícia sa vzťahuje na každú službu, ktorá sa bežne poskytuje za odmenu na diaľku prostredníctvom elektronického zariadenia na spracovanie (vrátane digitálnej kompresie) a záznam údajov…“
4. Odôvodnenie 18 tejto smernice uvádza:
„Služby informačnej spoločnosti…, sa rozširujú aj na služby, ktoré nie sú platené ich príjemcami, pokiaľ predstavujú ekonomickú činnosť, ako sú napríklad služby poskytujúce on‑line informácie alebo komerčnú komunikáciu alebo tie, ktoré poskytujú nástroje umožňujúce vyhľadávanie, prístup a získavanie údajov. Služby informačnej spoločnosti taktiež zahŕňajú služby pozostávajúce z prenosu informácií prostredníctvom komunikačnej siete, v poskytovaní prístupu do komunikačnej siete alebo v ukladaní informácií poskytnutých príjemcom služby na hosťovskom počítači…“
5. Podľa odôvodnenia 22 uvedenej smernice:
„Dohľad nad službami informačnej spoločnosti by sa mal vykonávať u zdroja tejto činnosti, s cieľom zabezpečiť efektívnu ochranu cieľov verejného záujmu… okrem toho, na účel/na účely/s cieľom efektívneho zabezpečenia slobody poskytovania služieb a právnej istoty pre dodávateľov a príjemcov služieb, takéto služby informačnej spoločnosti by mali v zásade podliehať zákonom toho členského štátu, v ktorom má poskytovateľ služby sídlo.“
6. Odôvodnenie 42 tej istej smernice stanovuje:
„Výnimky zo zodpovednosti ustanovené v tejto smernici sa vzťahujú len na prípady, kde činnosť poskytovateľa služieb informačnej spoločnosti je obmedzená na technický proces prevádzky a poskytovania prístupu ku komunikačnej sieti, prostredníctvom ktorej sa prenášajú alebo dočasne uchovávajú informácie sprístupňované tretím stranám s jediným účelom, zabezpečiť, aby bol prenos efektívnejší, táto činnosť má výlučne technickú, automatickú a pasívnu povahu, ktorá znamená, že poskytovateľ služieb informačnej spoločnosti nemá ani nepozná, ani nemá kontrolu nad informáciami, ktoré sú prenášané alebo uchovávané.“
7. Odôvodnenie 43 smernice 2000/31 znie takto:
„Poskytovateľ služieb môže využiť výnimky pre ‚púhy kanál‘ alebo pre ‚zaznamenávanie informácií v pamäti‘, ak nie je žiadnym spôsobom zainteresovaný na prenose informácií; to si okrem iného vyžaduje, aby nemodifikoval informácie, ktoré prenáša; táto požiadavka sa nevzťahuje na manipuláciu technickej povahy, ku ktorej dochádza počas prenosu, pretože sa tým nemení integrita prenášaných informácií.“
8. Článok 2 tejto smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice majú nasledujúce výrazy uvedený význam:
a) ‚služby informačnej spoločnosti‘: služby v zmysle článku 1 ods. 2 smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 98/34/ES [z 22. júna 1998 o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov (Ú. v. ES L 204, s. 37; Mim. vyd. 13/020, s. 337)], naposledy zmenenej a doplnenej smernicou [Európskeho parlamentu a Rady] 98/48/ES [z 20. júla 1998 (Ú. v. ES L 217, s. 18; Mim. vyd. 13/021, s. 8, ďalej len „smernica 98/34“)];
b) ‚poskytovateľ služieb‘: každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá poskytuje služby informačnej spoločnosti;
c) ‚zriadený poskytovateľ služieb‘: poskytovateľ služieb, ktorý efektívne vykonáva ekonomickú činnosť a používa stále miesto podnikania počas neurčitej doby. Prítomnosť a používanie technických prostriedkov a technológií potrebných na poskytovanie služby samo osebe nepredstavuje sídlo podnikateľa;
…
h) ‚koordinovaná oblasť‘: požiadavky ustanovené v právnych systémoch členských štátov uplatniteľné na poskytovateľov služieb informačnej spoločnosti alebo na služby informačnej spoločnosti, bez ohľadu na to, či sú všeobecnej povahy alebo či sú pre ne špeciálne navrhnuté.
i) Koordinovaná oblasť sa týka požiadaviek, ktoré musí poskytovateľ služieb spĺňať pokiaľ ide o:
…
– vykonávanie činnosti služby informačnej spoločnosti, ako napríklad požiadavky týkajúce sa správania sa poskytovateľa služieb, požiadavky týkajúce sa kvality alebo obsahu služby, vrátane tých, ktoré sa uplatňujú na reklamu a zmluvy alebo požiadavky týkajúce sa zodpovednosti poskytovateľa služieb,
…“
9. Článok 3 uvedenej smernice 2000/31, s názvom „Vnútorný trh“, stanovuje:
„1. Každý členský štát zabezpečí, aby služby informačnej spoločnosti poskytované poskytovateľom služieb, ktorý má sídlo na jeho území, boli v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami, ktoré sa uplatňujú v príslušnom členskom štáte a ktoré spadajú do koordinovanej oblasti.
2. Členské štáty nemôžu z dôvodov spadajúcich do koordinovanej oblasti obmedziť slobodu poskytovania služieb informačnej spoločnosti z iného členského štátu.
3. Odseky 1 a 2 sa neuplatňujú na oblasti uvedené v prílohe.
4. Členské štáty môžu prijať opatrenia na výnimku z odseku 2 v súvislosti s určitou danou službou informačnej spoločnosti, [Členské štáty môžu pre určitú službu informačnej spoločnosti prijať opatrenia odchyľujúce sa od odseku 2 – neoficiálny preklad ], ak sú splnené tieto podmienky:
a) opatrenia sú:
i) nevyhnutné pre jeden z týchto dôvodov:
– verejného záujmu_…
…
– ochrany spotrebiteľov_…
ii) prijaté proti určitej službe informačnej spoločnosti, ktorá škodí cieľom uvedeným v bode (i) alebo, ktorá predstavuje skutočné a závažné riziko poškodenia týchto cieľov;
iii) primerané týmto cieľom;
…“
10. Podľa článkov 12 až 14 tej istej smernice sú súčasťou jej oddielu 4 s názvom „Zodpovednosť sprostredkovateľov poskytovateľov služieb [Zodpovednosť poskytovateľov sprostredkovateľských služieb – neoficiálny preklad ]“.
11. Článok 12 tej istej smernice 2000/31, s názvom „Mere conduit“ („Púhy kanál“), stanovuje:
„1. Ak poskytovaná služba informačnej spoločnosti pozostáva z prenosu informácií, ktoré sú poskytované príjemcom tejto služby, prostredníctvom komunikačnej siete alebo z poskytnutia prístupu do komunikačnej siete, musia členské štáty zabezpečiť, aby poskytovateľ služieb nebol zodpovedný za prenášané informácie za podmienky, že poskytovateľ:
a) neiniciuje prenos (nedal podnet na začatie prenosu);
b) nevyberá príjemcu prenosu; a
c) nevyberá ani neupravuje informácie, ktoré sú prenášané.
2. Akty prenosu a poskytnutia prístupu, ktoré sú uvedené v odseku 1, zahŕňajú automatické, dočasné a prechodné uloženie prenášaných informácií, pokiaľ k nemu dochádza výlučne na účel/na účely/s cieľom vykonania prenosu v komunikačnej sieti a za predpokladu, že sa informácie neukladajú po dobu dlhšiu, ako je primerane nutn[é] na prenos.
3. Tento článok nemá vplyv na možnosť, aby súd alebo správny orgán požiadal poskytovateľa služieb, v súlade s právnymi systémami členských štátov, aby ukončil alebo predchádzal porušovaniu predpisov.“
12. Článok 13 smernice 2000/31, s názvom „‚Caching‘ (Ukladanie informácií v pamäti)“, stanovuje:
„1. Ak sa poskytuje služba informačnej spoločnosti, ktorá pozostáva z prenosu informácií, ktoré sú poskytované príjemcom tejto služby, prostredníctvom komunikačnej siete, musia členské štáty zabezpečiť, aby poskytovateľ služby nebol zodpovedný za automatické, dočasné a prechodné uloženie týchto informácií, ktoré je urobené výlučne na účel/na účely/s cieľom zefektívnenia ďalšieho prenosu informácií k ďalším príjemcom služby na ich žiadosť, za podmienky, že:
(a) poskytovateľ neupravuje informácie;
(b) poskytovateľ dodržiava podmienky prístupu k informáciám;
(c) poskytovateľ dodržiava pravidlá ohľadom aktualizácie informácií, ktoré sú špecifikované spôsobom všeobecne uznávaným a používaným v tomto odvetví;
(d) poskytovateľ nezasahuje do zákonom povoleného používania technológie, ktorá je všeobecne uznávaná v tomto odvetví, s cieľom získať údaje o používaní informácií; a
(e) poskytovateľ koná promptne, aby odstránil alebo zamedzil prístup k informáciám, ktoré uložil, potom ako sa dozvie skutočnosť, že informácie boli na pôvodnom zdroji prenosu odstránené zo siete, alebo k nim bol zamedzený prístup, alebo že súd alebo správny orgán nariadili ich odstránenie alebo zamedzenie prístupu k nim.
2. Tento článok nemá vplyv na možnosť súdu alebo správneho orgánu požiadať poskytovateľa služieb, v súlade s právnymi systémami členských štátov, aby ukončil alebo predchádzal porušovaniu predpisov.“
13. Podľa článku 14 tejto smernice, s názvom „Uloženie informácií na hostiteľskom počítači“:
„1. Ak sa poskytuje služba informačnej spoločnosti, ktorá pozostáva z uloženia informácií, ktoré sú poskytované príjemcom tejto služby, musia členské štáty zabezpečiť, aby poskytovateľ služby nebol zodpovedný za informácie uložené na žiadosť príjemcu služby, pod podmienkou, že:
(a) poskytovateľ nič nevie o nezákonnej činnosti alebo informáciách a čo sa týka nárokov na náhradu škody, nie je si vedomý skutočností alebo okolností, z ktorých by bolo zrejmé, že ide o nezákonnú činnosť alebo informácie;
alebo
(b) poskytovateľ, po zistení alebo uvedomení si týchto skutočností, koná promptne, aby odstránil alebo znemožnil prístup k informáciám.
2. Odsek 1 sa neuplatní, ak príjemca služby koná na základe právomoci od poskytovateľa alebo pod jeho vedením.
3. Tento článok nemá vplyv na možnosť súdu alebo správneho orgánu požiadať poskytovateľa služieb, v súlade s právnymi systémami členských štátov, aby ukončil alebo predchádzal porušovaniu predpisov, a nemá vplyv ani na možnosť členských štátov, aby začali konanie, ktoré by nariadilo odstránenie alebo znemožnenie prístupu k infor máciám.“
14. Článok 18 uvedenej smernice, s názvom „Súdne konania“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty musia zabezpečiť, aby súdne konania, ktoré sú k dispozícii podľa vnútroštátneho práva ohľadom činností služieb informačnej spoločnosti, umožňovali rýchle prijímanie opatrení, vrátane dočasných opatrení, určených na ukončenie akéhokoľvek údajného porušovania predpisov a na predchádzanie ďalšiemu poškodzovaniu príslušných záujmov.“
15. Článok 1 smernice 98/34 stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia nasledujúce vymedzenia pojmov:
…
2. ‚služba‘: je každá služba poskytovaná informačnou spoločnosťou, to jest každá služba, ktorá sa bežne poskytuje za odmenu, na diaľku, elektronickým spôsobom a na základe individuálnej žiadosti príjemcu služieb.
Na účely tejto definície:
– ‚na diaľku‘ znamená, že služba sa poskytuje bez toho, aby pri tom boli obe strany súčasne prítomné,
– ‚služba poskytovaná elektronicky‘ znamená, že služba sa z miesta pôvodu odošle a na mieste určenia prijíma prostredníctvom elektronického zariadenia, určeného na spracovávanie (vrátane digitálneho komprimovania) a uskladňovanie údajov a je úplne vysielaná, prenášaná a prijímaná po drôte, prostredníctvom rádiových vĺn, optickým spôsobom, alebo inými elektromagnetickými prostriedkami,
– ‚na základe individuálnej žiadosti príjemcu služieb‘ znamená, že služba sa prostredníctvom prenosu údajov poskytuje na individuálnu žiadosť.
Indikatívny zoznam služieb, ktoré nespadajú pod túto definíciu, je uvedený v prílohe V.
…“
Cyperské právo
16. Občianskoprávny delikt ohovárania upravujú ustanovenia § 17 až § 25 nachádzajúce sa v kapitole 148 zákona o občianskoprávnych deliktoch.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
17. Dňa 11. novembra 2010 podal S. Papasavvas žalobu o náhradu škody na Eparchiako Dikastirio Lefkosias proti O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd, mediálnej spoločnosti, ako aj T. Kounnafimu, šéfredaktorovi a novinárovi denníka O Fileleftheros, a G. Sertisovi, novinárovi toho istého denníka, z dôvodu konaní, ktoré podľa neho zakladajú ohováranie.
18. S. Papasavvas žiada náhradu škody, ktorá mu mala vzniknúť článkami uverejnenými v celoštátnom denníku O Fileleftheros 7. novembra 2010, ktoré boli uverejnené na dvoch internetových stránkach [http://www.philenews.com a http://www.phileftheros.com]. Žalobca tiež vnútroštátnemu súdu navrhuje, aby nariadil predbežné opatrenia a zakázal uverejňovanie sporných článkov.
19. Eparchiako Dikastirio Lefkosias sa domnieva, že vyriešenie sporu, ktorý prejednáva, sčasti závisí od výkladu smernice 2000/31.
20. Za týchto okolností Eparchiako Dikastirio Lefkosias rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Môžu sa právne predpisy členských štátov týkajúce sa ohovárania vzhľadom na skutočnosť, že tieto právne predpisy ovplyvňujú schopnosť poskytovať informačné služby elektronickou cestou na vnútroštátnej úrovni aj v rámci Európskej únie, považovať za obmedzenie poskytovania informačných služieb na účely vykonávania smernice [2000/31]?
2. Ak áno, uplatňujú sa ustanovenia článkov 12 až 14 smernice [2000/31] týkajúce sa zodpovednosti v otázkach súkromného občianskeho práva, ako sú otázky občianskoprávnej zodpovednosti za ohováranie, alebo sa obmedzujú na občianskoprávnu zodpovednosť za obchodné transakcie/spotrebiteľské zmluvy?
3. S ohľadom na účel článkov 12 až 14 smernice [2000/31] týkajúcich sa zodpovednosti poskytovateľov služieb informačnej spoločnosti a pri zohľadnení skutočnosti, že v mnohých členských štátoch treba na vydanie súdneho zákazu, ktorý ostane v platnosti až do skončenia konania, najprv podať žalobný návrh, zakladajú uvedené články individuálne práva, ktoré môžu jednotlivci uplatniť na svoju obranu v súvislosti s občianskoprávnou žalobou pre ohováranie, alebo predstavujú právne prekážky podania tejto žaloby?
4. Vzťahujú sa pojmy ‚služby informačnej spoločnosti‘ a ‚poskytovateľ služieb‘ (informačnej spoločnosti) podľa článku 2 smernice [2000/31] a článku 1 ods. 2 smernice [98/34] na informačné služby on‑line, ktoré neplatí priamo príjemca služieb, ale platia sa nepriamo z reklamy, ktorá sa objavuje na internetovej stránke?
5. Vzhľadom na definíciu pojmu ‚poskytovateľ služieb informačnej spoločnosti‘ podľa článku 2 smernice [2000/31] a článku 1 ods. 2 smernice [98/34], do akej miery sa ‚púhy kanál‘, alebo ‚ukladanie informácií v pamäti «caching»‘ alebo ‚uloženie informácií na hostiteľskom počítači‘ na účely článkov 12 až 14 smernice [2000/31] týkajú:
a) novín s vlastnou internetovou stránkou prístupnou bez poplatku, na ktorej sa uverejňuje elektronické vydanie tlačených novín vrátane všetkých článkov a reklamy, vo formáte PDF alebo v inom obdobnom elektronickom formáte;
b) voľne prístupných on‑line novín, pri ktorých odmena pre poskytovateľa plynie z reklamy, ktorá sa objavuje na internetovej stránke, pričom informácie uverejňované v on‑line novinách pochádzajú od pracovníkov novín a/alebo od nezávislých novinárov;
c) spoplatnenej internetovej stránky, ktorá poskytuje jednu zo služieb uvedených v bodoch a) a b)?“
O prípustnosti
21. S. Papasavvas namieta neprípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
22. Predovšetkým tvrdí, že tento návrh bol vnútroštátnym súdom podaný „predčasne“, keďže žalovaní v konaní vo veci samej ešte nepodali vyjadrenie k žalobe a skutkové okolnosti ešte neboli preukázané. Vnútroštátny súd tak nemal úplnú vedomosť o právnych problémov, na ktoré sa poukazuje v spore, ktorý prejednáva, a položené otázky sú hypotetické.
23. Tiež sa domnieva, že smernica 2000/31 nesúvisí s konaním vo veci samej, pretože sa týka len poskytovateľov služieb a nie ich príjemcov, a že odpovede na otázky položené vnútroštátnym súdom nie sú nevyhnutné pre vyriešenie sporu.
24. Opis právneho a skutkového rámca sporu sa však z rozhodnutia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania javí dostatočný na to, aby Súdny dvor mohol rozhodnúť a práve štvrtou otázkou sa má zistiť, či konanie vo veci samej spadá alebo nespadá pod smernicu 2000/31.
25. Z toho vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.
O prejudiciálnych otázkach
O štvrtej otázke
26. Svojou štvrtou otázkou, ktorú je vhodné preskúmať ako prvú, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 2 písm. a) smernice 2000/31 treba vykladať v tom zmysle, že pojem „služby informačnej spoločnosti“ v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa služby poskytujúce on‑line informácie, za ktoré nie je poskytovateľ odmenený príjemcom služieb, ale príjmami plynúcimi z reklamy, ktorá sa objavuje na internetovej stránke.
27. V tejto súvislosti treba konštatovať, že článok 2 písm. a) smernice 2000/31 definuje pojmy „služby informačnej spoločnosti“ odkazom na článok 1 ods. 2 smernice 98/34/ES ako každú službu, ktorá sa „bežne poskytuje za odmenu“, na diaľku, elektronickým spôsobom a na základe individuálnej žiadosti príjemcu služieb.
28. Pokiaľ ide o otázku, či túto odmenu musí nevyhnutne poskytnúť samotný príjemca služby, treba uviesť, že takáto podmienka je výslovne vylúčená odôvodnením 18 smernice 2000/31, so zreteľom na ktoré treba vykladať článok 2 písm. a) smernice 2000/31 a ktoré spresňuje, že služby informačnej spoločnosti sa rozširujú „aj na služby, ktoré nie sú platené ich príjemcami“, pokiaľ predstavujú ekonomickú činnosť „ako sú napríklad služby poskytujúce on‑line informácie alebo komerčnú komunikáciu“.
29. Tento výklad je v súlade s výkladom pojmu „služby“ v zmysle článku 57 ZFEÚ, ktorý tiež nevyžaduje, aby za služby platili tí, ktorí z nich majú úžitok (pozri najmä rozsudok Bond van Adverteerders a i., 352/85, EU:C:1988:196, bod 16).
30. S prihliadnutím na vyššie uvedené treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 2 písm. a) smernice 2000/31 sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „služby informačnej spoločnosti“ v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa služby poskytujúce on‑line informácie, za ktoré nie je poskytovateľ odmenený príjemcom služieb, ale príjmami plynúcimi z reklamy, ktorá sa objavuje na internetovej stránke.
O prvej otázke
31. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či smernica 2000/31 bráni uplatneniu predpisov o občianskoprávnej zodpovednosti za ohováranie na poskytovateľov služieb informačnej spoločnosti.
32. Podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice každý členský štát zabezpečí, aby služby informačnej spoločnosti poskytované poskytovateľom služieb, ktorý má sídlo na jeho území, boli v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami, ktoré sa uplatňujú v príslušnom členskom štáte a ktoré spadajú do koordinovanej oblasti, pričom táto oblasť zahŕňa predovšetkým, ako to upravuje článok 2 písm. h) tejto smernice, predpisy o občianskoprávnej zodpovednosti poskytovateľa.
33. Z toho vyplýva, že smernica 2000/31 nebráni tomu, aby členský štát prijal predpisy o občianskoprávnej zodpovednosti za ohováranie uplatniteľné na poskytovateľov služieb informačnej spoločnosti, ktorí majú sídlo na jeho území.
34. Naopak, článok 3 ods. 2 smernice 2000/31 stanovuje, že členské štáty nemôžu z dôvodov spadajúcich do koordinovanej oblasti obmedziť slobodu poskytovania služieb informačnej spoločnosti z iného členského štátu.
35. V danom prípade sa javí, že z rozhodnutia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že služby v konaní vo veci samej nepochádzajú z iného členského štátu, ako je Cyprus, ale sa poskytujú poskytovateľom so sídlom v tomto členskom štáte. Keďže v tomto prípade nemožno uplatniť článok 3 ods. 2 tejto smernice, netreba skúmať jeho prípadný dôsledok.
36. Z toho vyplýva, že z dôvodu chýbajúcich doplňujúcich spresnení vnútroštátneho súdu treba na prvú otázku odpovedať tak, že smernica 2000/31 nebráni vo veci, akou je tá v konaní vo veci samej, uplatneniu predpisov o občianskoprávnej zodpovednosti za ohováranie.
O piatej otázke
37. Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa obmedzenia občianskoprávnej zodpovednosti upravené v článkoch 12 až 14 smernice 2000/31 uplatnia v prípade vydavateľskej spoločnosti, ktorá disponuje internetovou stránkou, na ktorej sa uverejňuje elektronická verzia denníka, ktorý pochádza od pracovníkov novín, ako aj od nezávislých novinárov, pričom táto spoločnosť je navyše odmeňovaná príjmami plynúcimi z platenej reklamy, ktorá sa objavuje na internetovej stránke. Vnútroštátny súd sa tiež pýta, či odpoveď na túto otázku je rovnaká bez ohľadu na to, či je prístup na uvedenú stránku zdarma alebo spoplatnený.
38. Články 12 až 14 smernice 2000/31 sa týkajú situácií, v ktorých poskytovateľ služieb informačnej spoločnosti vykonáva činnosť púheho kanála („mere conduit“), ukladania informácií v pamäti s názvom „caching“ alebo činnosť uloženia informácií na hostiteľskom počítači.
39. Tak ako vyplýva z názvu oddielu 4 tejto smernice, správanie poskytovateľa služieb upravené týmito článkami sa musí obmedziť na správanie „poskytovateľov sprostredkovateľských služieb“.
40. Z odôvodnenia 42 smernice 2000/31 navyše vyplýva, že výnimky zo zodpovednosti stanovené touto smernicou sa vzťahujú len na prípady, kde činnosť poskytovateľa služieb informačnej spoločnosti má výlučne technickú, automatickú a pasívnu povahu, ktorá znamená, že poskytovateľ služieb informačnej spoločnosti nepozná, ani nemá kontrolu nad informáciami, ktoré sú prenášané alebo uchovávané (pozri rozsudok Google France a Google, C‑236/08 až C‑238/08, EU:C:2010:159, bod 113).
41. Súdny dvor z toho vyvodil, že s cieľom preveriť, či zodpovednosť poskytovateľa služby možno na základe článku 14 smernice 2000/31 obmedziť, bolo potrebné skúmať, či je úloha, ktorú vykonáva, neutrálna, t. j. či jeho konanie je výlučne technické, automatické a pasívne, čo implikuje, že tento poskytovateľ nepozná, ani nemá kontrolu nad údajmi, ktoré ukladá (pozri v tomto zmysle rozsudky Google France a Google, EU:C:2010:159, bod 114, ako aj L’Oréal a i., C‑324/09, EU:C:2011:474, bod 113).
42. Súdny dvor tak rozhodol, že samotná okolnosť, že služba odkazov je spoplatnená, že poskytovateľ stanovuje podmienky odmeny, alebo že svojim zákazníkom poskytuje informácie všeobecnej povahy, nemôže mať za následok, že sa na tohto poskytovateľa nebudú vzťahovať výnimky v oblasti zodpovednosti stanovené v smernici 2000/31 (pozri rozsudky Google France a Google, EU:C:2010:159, bod 116, ako aj L’Oréal a i., EU:C:2011:474, bod 115).
43. Relevantná je však úloha, ktorú má poskytovateľ pri vypracovaní reklamného textu, ktorý sprevádza reklamný odkaz, alebo pri stanovovaní a výbere kľúčových slov (pozri rozsudok Google France a Google, EU:C:2010:159, bod 118).
44. Takisto, pokiaľ uvedený poskytovateľ poskytuje pomoc spočívajúcu najmä v optimalizácii prezentácie predmetných ponúk na predaj alebo v podpore týchto ponúk, nemá neutrálne postavenie vo vzťahu k dotknutému zákazníkovi – predávajúcemu a potenciálnym kupujúcim, ale hrá aktívnu úlohu takej povahy, že bolo možné konštatovať, že údaje týkajúce sa týchto ponúk pozná alebo má nad nimi kontrolu (rozsudok L’Oréal a i., EU:C:2011:474, bod 116).
45. Z toho dôvodu, keďže vydavateľská spoločnosť, ktorá na internetovej stránke uverejňuje elektronickú verziu denníka, v zásade pozná informácie, ktoré uverejňuje a má nad nimi kontrolu, nemožno ju považovať za „poskytovateľa sprostredkovateľských služieb“ v zmysle článkov 12 až 14 smernice 2000/31 bez ohľadu na to, či prístup na stránku je spoplatnený alebo zdarma.
46. S prihliadnutím na vyššie uvedené úvahy treba na piatu otázku odpovedať tak, že obmedzenia občianskoprávnej zodpovednosti upravené v článkoch 12 až 14 smernice 2000/31 nezahŕňajú prípad vydavateľskej spoločnosti, ktorá disponuje internetovou stránkou, na ktorej sa uverejňuje elektronická verzia denníka, pričom táto spoločnosť je navyše odmeňovaná z príjmov plynúcich z platenej reklamy, ktorá sa objavuje na internetovej stránke, pretože pozná uverejňované informácie a má nad nimi kontrolu bez ohľadu na to, či je prístup na uvedenú stránku zdarma alebo spoplatnený.
O druhej otázke
47. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa obmedzenia zodpovednosti uvedené v článkoch 12 až 14 smernice 2000/31 môžu uplatniť na spory medzi jednotlivcami týkajúcimi sa občianskoprávnej zodpovednosti za ohováranie s tým cieľom, aby mohol svoju vnútroštátnu právnu úpravu vykladať v súlade s ňou.
48. S prihliadnutím na odpoveď poskytnutú na piatu otázku, podľa ktorej sa nejaví, že by sa poskytovatelia v konaní vo veci samej mohli považovať za poskytovateľov sprostredkovateľských služieb v zmysle článkov 12 až 14 smernice 2000/31, nemuselo by byť potrebné na túto otázku odpovedať. Keďže však z návrhu na začatie prejudiciálneho konania jasne nevyplýva, že podmienky uvedené v piatej otázke zodpovedajú podmienkam v spore vo veci samej, pokladá Súdny dvor za užitočné na druhú otázku odpovedať.
49. V tejto súvislosti treba ko nštatovať, že článok 2 písm. b) smernice 2000/31 definuje pojem „poskytovateľ služieb“ ako každú fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá poskytuje služby informačnej spoločnosti.
50. Z toho dôvodu treba na druhú otázku odpovedať tak, že obmedzenia občianskoprávnej zodpovednosti uvedené v článkoch 12 až 14 smernice 2000/31 sa môžu uplatniť v rámci sporu medzi jednotlivcami týkajúceho sa občianskoprávnej zodpovednosti za ohováranie za predpokladu, že podmienky stanovené v uvedených článkoch sú splnené.
O tretej otázke
51. Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 12 až 14 smernice 2000/31 treba vykladať v tom zmysle, že umožňujú poskytovateľovi služieb informačnej spoločnosti, aby namietal proti súdnej žalobe podanej voči nemu a následnému nariadeniu predbežných opatrení vnútroštátnym súdom. Ak to tak nie je, pýta sa, či tieto články zakladajú individuálne práva, ktoré môže dotknutý poskytovateľ uplatniť ako prostriedok na svoju obranu v rámci súdneho konania, akým je to vo veci samej.
52. Tak ako vyššie by bolo možné dospieť k záveru, že nie je potrebné odpovedať na túto otázku, pretože sa nejaví, že by sa poskytovatelia v konaní vo veci samej mohli považovať za poskytovateľov sprostredkovateľských služieb upravených v článkoch 12 až 14 smernice 2000/31.
53. Súdny dvor by však rád pre vnútroštátny súd uviedol, že predmet týchto článkov sa netýka podmienok, za akých môže byť podaná súdna žaloba týkajúca sa občianskoprávnej zodpovednosti voči týmto poskytovateľom služieb, ktoré z dôvodu neexistencie spresnenia v práve Únie spadajú do výlučnej právomoci členských štátov za predpokladu zachovania zásad rovnocennosti a efektivity.
54. Pokiaľ ide o otázku, či tieto články zakladajú individuálne práva, ktoré môže poskytovateľ uplatniť ako prostriedok na svoju obranu v rámci civilnej žaloby za ohováranie, treba pripomenúť, že pokiaľ ide o spor medzi jednotlivcami, akým je ten v konaní vo veci samej, nemôže podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora smernica sama osebe ukladať povinnosti jednotlivcovi, a teda sa voči nemu nemožno odvolávať na ustanovenie smernice ako také (pozri najmä rozsudky Marshall, 152/84, EU:C:1986:84, bod 48, a Faccini Dori, C‑91/92, EU:C:1994:292, bod 20), avšak bez toho, aby bola dotknutá možnosť prípadného podania žaloby o náhradu škody namierenej voči štátu za škody spôsobené porušením práva Únie, za ktoré nesie zodpovednosť (pozri najmä rozsudok Francovich a i., C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 35).
55. Od uplynutia lehoty na prebratie smernice 2000/31 však mali členské štáty povinnosť zaviesť vo vnútroštátnom práve obmedzenia zodpovednosti upravenej v uvedených článkoch.
56. V prípade, že takéto obmedzenia neboli prebraté do vnútroštátneho práva, vnútroštátny súd, ktorý má podať jeho výklad, musí vnútroštátne právo vykladať v čo najväčšej možnej miere v zmysle znenia a účelu tejto smernice, aby bol dosiahnutý výsledok, ku ktorému táto smernica smeruje, a prispôsobiť sa tak článku 288 tretiemu odseku ZFEÚ (pozri najmä rozsudky von Colson a Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, bod 26, a Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, bod 8).
57. Na tretiu otázku treba preto odpovedať tak, že články 12 až 14 smernice 2000/31 neumožňujú poskytovateľovi služieb informačnej spoločnosti, aby namietal proti podaniu súdnej žaloby týkajúcej sa občianskoprávnej zodpovednosti voči nemu a následnému nariadeniu predbežných opatrení vnútroštátnym súdom. Poskytovateľ sa môže dovolávať obmedzení zodpovednosti, ktorú upravujú tieto články, v súlade s ustanoveniami vnútroštátneho práva, ktoré zabezpečujú ich prebratie, alebo ak také nie sú, na účely jeho konformného výkladu. V rámci sporu, akým je ten v konaní vo veci samej, nemôže naopak smernica 2000/31 sama osebe ukladať povinnosti jednotlivcovi, a teda sa voči nemu nemožno na ňu, ako takú, odvolávať.
O trovách
58. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:
1. Článok 2 písm. a) smernice 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode („smernica o elektronickom obchode) sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „služby informačnej spoločnosti“ v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa služby poskytujúce informácie, za ktoré nie je poskytovateľ odmenený príjemcom služieb, ale príjmami plynúcimi z reklamy, ktorá sa objavuje na internetovej stránke.
2. Smernica 2000/31 nebráni vo veci, akou je tá v konaní vo veci samej, uplatneniu predpisov o občianskoprávnej zodpovednosti za ohováranie.
3. Obmedzenia občianskoprávnej zodpovednosti upravené v článkoch 12 až 14 smernice 2000/31 nezahŕňajú prípad vydavateľskej spoločnosti, ktorá disponuje internetovou stránkou, na ktorej sa uverejňuje elektronická verzia denníka, pričom táto spoločnosť je navyše odmeňovaná z platenej reklamy, ktorá sa objavuje na internetovej stránke, pretože pozná uverejňované informácie a má nad nimi kontrolu bez ohľadu na to, či je prístup na uvedenú stránku zdarma alebo spoplatnený.
4. Obmedzenia občianskoprávnej zodpovednosti uvedené v článkoch 12 až 14 smernice 2000/31 sa môžu uplatniť v rámci sporu medzi jednotlivcami týkajúceho sa občianskoprávnej zodpovednosti za ohováranie za predpokladu, že podmienky stanovené v uvedených článkoch sú splnené.
5. Články 12 až 14 smernice 2000/31 neumožňujú poskytovateľovi služieb informačnej spoločnosti, aby namietal proti podaniu súdnej žaloby týkajúcej sa občianskoprávnej zodpovednosti voči nemu a následnému nariadeniu predbežných opatrení vnútroštátnym súdom. Poskytovateľ sa môže dovolávať obmedzení zodpovednosti, ktoré upravujú tieto články, v súlade s ustanoveniami vnútroštátneho práva, ktoré zabezpečujú ich prebratie, alebo ak také nie sú, na účely jeho konformného výkladu. V rámci sporu, akým je ten v konaní vo veci samej, nemôže naopak smernica 2000/31 sama osebe ukladať povinnosti jednotlivcovi, a teda sa voči nemu nemožno na ňu, ako takú, odvolávať.