62023CJ0588
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (desiata komora)
zo 16. januára 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Vymáhanie neoprávnenej a nezlučiteľnej pomoci – Nariadenie (EÚ) 2015/1589 – Článok 16 – Príjemca individuálnej pomoci identifikovaný v rozhodnutí Európskej komisie o vymáhaní – Výkon rozhodnutia o vymáhaní – Prevod pomoci na iný podnik po rozhodnutí o vymáhaní – Hospodárska kontinuita – Posúdenie – Príslušný orgán – Rozšírenie povinnosti vymáhania na skutočného príjemcu – Zásada kontradiktórnosti – Články 41 a 47 Charty základných práv Európskej únie“
Vo veci C‑588/23,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunale amministrativo regionale della Campania (Regionálny správny súd Kampánia, Taliansko) z 18. septembra 2023 a doručený Súdnemu dvoru 25. septembra 2023, ktorý súvisí s konaním:
Scai Srl
proti
Regione Campania,
SÚDNY DVOR (desiata komora),
v zložení: predseda desiatej komory D. Gratsias, predseda štvrtej komory I. Jarukaitis a sudca Z. Csehi (spravodajca),
generálny advokát: A. Rantos,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Scai Srl, v zastúpení: A. Raviele a L. Visone, avvocati,
–
talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Fiorentino, avvocato dello Stato,
–
Európska komisia, v zastúpení: A. Steiblytė, B. Stromsky a F. Tomat, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 108, 263 a 288 ZFEÚ, článkov 41 a 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ako aj článkov 16 a 31 nariadenia Rady (EÚ) 2015/1589 z 13. júla 2015 stanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 108 [ZFEÚ] (Ú. v. EÚ L 248, 2015, s. 9).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Scai Srl a Regione Campania (región Kampánia, Taliansko) vo veci povinnosti uloženej spoločnosti Scai vrátiť sumu zodpovedajúcu neoprávnenej pomoci nezlučiteľnej s vnútorným trhom, ktorá bola pôvodne poskytnutá inej spoločnosti.
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie 2015/1589
3
Odôvodnenie 25 nariadenia 2015/1589 znie:
„V prípadoch neoprávnenej pomoci, ktorá nie je zlučiteľná s vnútorným trhom, by sa mala obnoviť efektívna súťaž. Na tento účel je potrebné, aby bola pomoc vrátane úrokov bez meškania vymožená. Je vhodné, aby sa vymáhanie uskutočnilo v súlade s postupmi vnútroštátneho práva. Uplatnenie týchto postupov by nemalo sťažiť obnovu efektívnej súťaže tým, že zabráni okamžitému a efektívnemu vykonaniu rozhodnutia [Európskej k]omisie. Aby sa dosiahol tento výsledok, členské štáty by mali prijať všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie účinnosti rozhodnutia Komisie.“
4
V kapitole II tohto nariadenia, ktorá má názov „Postup týkajúci sa notifikovanej pomoci“, sa nachádza článok 9, nazvaný „Rozhodnutia Komisie o ukončení konania vo veci formálneho zisťovania“, ktorý v odseku 5 stanovuje:
„Ak Komisia zistí, že notifikovaná pomoc nie je zlučiteľná s vnútorným trhom, rozhodne, že pomoc nemožno zaviesť (ďalej len ‚záporné rozhodnutie‘).“
5
Kapitola III uvedeného nariadenia týkajúca sa konaní o neoprávnenej pomoci obsahuje najmä články 16 a 17.
6
Článok 16 tohto nariadenia, nazvaný „Vymáhanie pomoci“, stanovuje:
„1.   Ak sa prijmú záporné rozhodnutia v prípadoch neoprávnenej pomoci, Komisia rozhodne, že dotknutý členský štát prijme všetky potrebné opatrenia, aby vymohol pomoc od príjemcu (ďalej len ‚rozhodnutie o vymáhaní‘). Komisia nebude vyžadovať vymáhanie pomoci, ak by to bolo v rozpore so všeobecnou zásadou práva Únie.
…
3.   Bez toho, aby bolo dotknuté akékoľvek uznesenie Súdneho dvora Európskej únie podľa článku 278 ZFEÚ, vymáhanie sa uskutoční bez meškania a v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu za predpokladu, že umožnia okamžité a účinné vykonanie rozhodnutia Komisie. Na tento účel a v prípade konania na vnútroštátnych súdoch dotknuté členské štáty podniknú všetky potrebné kroky, ktoré sú k dispozícii v ich príslušných právnych systémoch, vrátane predbežných opatrení, bez toho, aby bolo dotknuté právo Únie.“
7
Článok 31 nariadenia 2015/1589, nazvaný „Adresáti rozhodnutí“, stanovuje:
„1.   Rozhodnutia prijaté podľa článku 7 ods. 7, článku 8 ods. 1 a 2 a článku 9 ods. 9 sú adresované dotknutému podniku alebo združeniu podnikov. Komisia bezodkladne oznámi rozhodnutie adresátovi a poskytne mu príležitosť upozorniť ju na tie informácie, ktoré považuje za predmet služobného tajomstva.
2.   Všetky ostatné rozhodnutia Komisie prijaté podľa kapitol II, III, V, VI a IX sú adresované dotknutému členskému štátu. …“
8
Ustanovenia nariadenia 2015/1589, uvedené v bodoch 4 až 7 tohto rozsudku, boli prevzaté z ustanovení nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 108 [ZFEÚ] (Ú. v. ES L 83, 1999, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339), zmeneného nariadením Rady (EÚ) č. 734/2013 z 22. júla 2013 (Ú. v. EÚ L 204, 2013, s. 15) a zrušeného nariadením 2015/1589.
Oznámenie o vymáhaní
9
Oddiel 4.3 oznámenia Komisie z 23. júla 2019 o vymáhaní neoprávnenej a nezlučiteľnej štátnej pomoci (Ú. v. EÚ C 247, 2019, s. 1, ďalej len „oznámenie o vymáhaní“) týkajúci sa „identifikácie príjemcov, od ktorých sa má pomoc vymáhať“, v bode 83 stanovuje:
„Neoprávnená pomoc, ktorá je nezlučiteľná s vnútorným trhom, sa musí vymáhať od príjemcov, ktorí z nej mali skutočne prospech… Keď sa príjemcovia neurčia v rozhodnutí o vymáhaní, dotknutý členský štát musí preskúmať individuálnu situáciu každého príslušného podniku…“
10
Oddiel 4.3.2 oznámenia o vymáhaní s názvom „Rozšírenie príkazu na vymáhanie, hospodárska kontinuita“ obsahuje túto časť:
„89.
Ak vo fáze vykonávania rozhodnutia o vymáhaní nie je možné pomoc vymáhať od pôvodného príjemcu a ak sa pomoc previedla na iný podnik, členský štát by mal rozšíriť vymáhanie na podnik, ktorý fakticky využíva výhodu po prevode činností, a zabezpečiť, že povinnosť vymáhania sa nebude obchádzať…
90.
Súdny dvor rozlišuje medzi dvoma spôsobmi na prevod činností podniku. Ide o i) predaj všetkých aktív podniku alebo ich časti, po ktorom činnosť už nevykonáva tá istá právnická osoba [prevod aktív (asset deal)]; a ii) predaj jeho akcií, po ktorom si podnik, ktorý mal prospech z pomoci, zachoval svoju právnu subjektivitu a naďalej vykonáva svoje činnosti [prevod akcií (share deal)]…
4.3.2.1 Prevod aktív
91.
Ak príjemca nezlučiteľnej pomoci vytvorí novú spoločnosť alebo prevedie svoje aktíva na iný podnik, ktorý pokračuje v určitých alebo vo všetkých jeho činnostiach, pokračovanie týchto činností môže predĺžiť narušenie hospodárskej súťaže, ktoré vzniklo v dôsledku pomoci. Preto nová vytvorená spoločnosť alebo nákupca aktív bude v prípade, ak si ponechá túto výhodu, možno musieť vrátiť príslušnú pomoc.
92.
V scenári pre prevod aktív Komisia existenciu hospodárskej kontinuity medzi podnikmi posudzuje individuálne, pričom využíva otvorený súbor nekumulatívnych kritérií. Komisia môže zohľadniť najmä tieto kritériá…: i) rozsah prevodu (aktíva… a pasíva, zachovanie pracovnej sily a/alebo manažmentu); ii) cena prevodu…; iii) totožnosť akcionárov alebo vlastníkov predávajúceho a nákupcu; iv) čas, kedy sa prevod uskutočnil (počas predbežného preskúmania podľa článku 4 procesného nariadenia, alebo počas formálneho vyšetrovacieho konania podľa článku 6 tohto nariadenia, alebo po prijatí rozhodnutia o vymáhaní); v) ekonomická logika operácie…“
Talianske právo
11
Článok 48 legge n. 234 – Norme generali sulla partecipazione dell’Italia alla formazione e all’attuazione della normativa delle politiche dell’Unione europea (zákon č. 234 o všeobecných pravidlách účasti Talianska na tvorbe a uplatňovaní právnej úpravy a politík Európskej únie) z 24. decembra 2012 (GURI č. 3 zo 4. januára 2013), v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „zákon č. 234/2012“), nazvaný „Postupy pri vymáhaní pomoci“, v odsekoch 1 až 3 stanovuje:
„1.   Spoločnosť Equitalia SpA vyberá sumy splatné na základe rozhodnutí o vymáhaní uvedených v článku 16 nariadenia [2015/1589] bez ohľadu na formu pomoci a subjekt, ktorý pomoc poskytol.
2.   Po oznámení rozhodnutia o vymáhaní uvedeného v odseku 1 dekrétom, ktorý má byť prijatý v lehote 45 dní odo dňa oznámenia rozhodnutia, minister príslušný v tejto oblasti podľa okolností určí osoby povinné vrátiť pomoc, stanoví dlžné sumy, a tiež spôsoby a lehoty platby. V prípade existencie viacerých príslušných správnych orgánov vymenuje predseda Rady ministrov dekrétom v lehote 15 dní odo dňa oznámenia rozhodnutia o vymáhaní mimoriadneho správcu určeného v rámci správnych orgánov, ktoré poskytli pomoc, ktorá je predmetom rozhodnutia o vymáhaní, alebo správnych orgánov územne dotknutých opatreniami pomoci a určí postupy vykonania rozhodnutia o vymáhaní uvedeného v odseku 1. Mimoriadny správca identifikuje na základe vlastného rozhodnutia do 45 dní od prijatia dekrétu o vymenovaní osoby povinné vrátiť pomoc, stanoví dlžné sumy, a tiež spôsoby a lehoty platby. Správne orgány, ktoré poskytli pomoc, ktorá je predmetom vymáhania, bezodkladne dodajú mimoriadnemu správcovi na jeho žiadosť údaje a všetky ostatné informácie potrebné na riadne vykonanie rozhodnutia o vymáhaní uvedeného v odseku 1. Mimoriadny správca nemá nárok na žiadnu odmenu. Mimoriadny správca vykonáva činnosti súvisiace s úlohou, ktorá mu bola zverená, za pomoci ľudských, finančných a materiálnych zdrojov patriacich k príslušným správnym orgánom a stanovených platnými právnymi predpismi. Dekrét príslušného ministra, rozhodnutie mimoriadneho správcu a rozhodnutie uvedené v odseku 3 sú exekučnými titulmi voči osobám, ktorým sú určené.
3.   V prípadoch, keď príslušný orgán nie je štátom, prijme rozhodnutie o určení osôb povinných vrátiť pomoc, o stanovení dlžných súm a tiež o stanovení spôsobu a lehôt platby región, autonómna provincia alebo príslušný územný orgán. Činnosti uvedené v odseku 1 vykonáva koncesionár vyberania príjmov príslušného územného celku.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
12
Buonotourist Srl bola súkromná spoločnosť, ktorá poskytovala služby miestnej verejnej dopravy na základe regionálnych a komunálnych koncesií.
13
Rozhodnutím zo 7. novembra 2012 Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) uznala právo spoločnosti Buonotourist získať dodatočnú náhradu za služby vo verejnom záujme za poskytovanie služieb osobnej autobusovej dopravy na základe koncesií vydaných regiónom Kampánia na roky 1996 až 2002, a to vo výške 1111572,00 eura spolu s úrokmi.
14
Dňa 5. decembra 2012 talianske orgány oznámili Komisii v súlade s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ štátnu pomoc spočívajúcu v poskytnutí dodatočnej náhrady uvedenej v predchádzajúcom bode spoločnosti Buonotourist na základe rozhodnutia Consiglio di Stato (Štátna rada) zo 7. novembra 2012. Región Kampánia vyplatil spoločnosti Buonotourist pomoc 21. decembra 2012.
15
Listom z 20. februára 2014 Komisia oznámila Talianskej republike svoje rozhodnutie začať konanie vo veci formálneho zisťovania upravené v článku 108 ods. 2 ZFEÚ.
16
Komisia 19. januára 2015 prijala rozhodnutie (EÚ) 2015/1075 o štátnej pomoci SA.35843 (2014/C) (ex 2012/NN), ktorú poskytlo Taliansko – Dodatočná náhrada za službu vo verejnom záujme v prospech Buonotourist (Ú. v. EÚ L 179, 2015, s. 128), v ktorom konštatovala, že dodatočná náhrada poskytnutá spoločnosti Buonotourist na základe rozhodnutia Consiglio di Stato (Štátna rada) zo 7. novembra 2012 predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, ktorá je nezlučiteľná s vnútorným trhom a bola tejto spoločnosti poskytnutá v rozpore s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ, pričom nariadila talianskym orgánom, aby ju od uvedenej spoločnosti vymáhali (ďalej len „rozhodnutie Komisie z 19. januára 2015“).
17
Buonotourist podala na Všeobecný súd Európskej únie žalobu o neplatnosť rozhodnutia Komisie z 19. januára 2015. Táto žaloba bola zamietnutá rozsudkom z 11. júla 2018, Buonotourist/Komisia (T‑185/15, EU:T:2018:430). Odvolanie podané spoločnosťou Buonotourist bolo zamietnuté rozsudkom Súdneho dvora zo 4. marca 2020, Buonotourist/Komisia (C‑586/18 P, EU:C:2020:152).
18
Na základe úkonu o čiastočnom rozdelení podniku z 21. júla 2011 Buonotourist TPL nahradila spoločnosť Buonotourist v rámci zmluvy o dočasnom zadaní zákazky týkajúcej sa regionálnej autobusovej dopravy. Na základe ďalšieho úkonu o rozdelení podniku, ku ktorému došlo 21. októbra 2013, spoločnosť Autolinee Buonotourist TPL Srl nahradila spoločnosť Buonotourist TPL v rámci tejto zmluvy o dočasnom zadaní zákazky. V zmysle nájomnej zmluvy uzavretej 10. mája 2019, ktorá sa skončila 1. júla 2021, spoločnosť Autolinee Buonotourist TPL prenajala spoločnosti Scai odvetvie činnosti, ktoré okrem iného zahŕňalo zmluvy o službách, personál a autobusy na poskytovanie minimálnych služieb miestnej verejnej dopravy. S cieľom pokračovať v poskytovaní služby miestnej verejnej dopravy región Kampánia zveril vykonávanie služby spoločnosti AIR Campania, ktorú čiastočne vlastní. Táto spoločnosť si od spoločnosti Scai kúpila prostriedky potrebné na poskytnutie tejto služby.
19
Na spoločnosti Buonotourist, Buonotourist TPL a Autolinee Buonotourist TPL bol v období 2018 – 2020 vyhlásený konkurz.
20
Región Kampánia po neúspešnom pokuse vymáhať štátnu pomoc uvedenú v rozhodnutí Komisie z 19. januára 2015 od spoločností Buonotourist, Buonotourist TPL a Autolinee Buonotourist TPL dekrétom zo 7. februára 2023 nariadil spoločnosti Scai vrátiť túto pomoc na základe existencie hospodárskej kontinuity medzi ňou a spoločnosťou Buonotourist (ďalej len „príkaz na vymáhanie“).
21
Scai podala proti príkazu na vymáhanie žalobu na Tribunale amministrativo regionale della Campania (Regionálny správny súd Kampánia, Taliansko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, pričom sa odvolávala najmä na porušenie článkov 108, 109 a 288 ZFEÚ, porušenie článku 48 zákona č. 234/2012, ďalej na prekročenie právomoci a porušenie oznámenia o vymáhaní.
22
Na podporu svojej žaloby Scai v prvom rade uviedla, že región Kampánia tým, že vydal príkaz na vymáhanie pomoci, protiprávne uplatnil právomoci zverené Komisii. Hoci totiž rozhodnutie Komisie z 19. januára 2015 bolo podľa spoločnosti Scai adresované konkrétnym adresátom, a to Talianskej republike a spoločnosti Buonotourist, región Kampánia údajne rozšíril jeho pôsobnosť, čím porušil článok 288 ZFEÚ a oznámenie o vymáhaní.
23
Scai dodala, že príkaz na vymáhanie bol takto vydaný s odkazom na konanie, ktoré prebiehalo pred Komisiou a na ktorom sa nezúčastnila. Okrem toho sa domnievala, že bola zbavená práva na účinnú súdnu ochranu, keďže nebola oprávnená podať žalobu na Všeobecný súd proti rozhodnutiu Komisie z 19. januára 2015, ktorého nebola adresátom. Zdôraznila, že sa nemohla vyjadriť ani k existencii pomoci, o ktorú ide vo veci samej, ani k jej zlučiteľnosti s vnútorným trhom, ani k zákonnosti rozšírenia príkazu na vymáhanie.
24
Scai ďalej odmietla existenciu hospodárskej kontinuity medzi ňou samou a spoločnosťou Autolinee Buonotourist TPL, pričom takúto kontinuitu podľa nej nemožno vyvodiť z okolnosti, že jej uvedená spoločnosť prenajala odvetvie činnosti.
25
Scai tiež spochybnila názor, že na základe nájomnej zmluvy získala protisúťažnú výhodu, pretože nebolo možné preukázať nijakú kúpu tovaru alebo služieb za výhodnejších podmienok, než aké sú tie trhové. Konkrétne, nájomná zmluva o prenájme odvetvia činnosti Autolinee Buonotourist TPL, ktorá sa skončila v priebehu roka 2021, bola uzavretá za primerané nájomné vzhľadom na obmedzený predmet nájomnej zmluvy a po jej skončení si Scai neponechala žiadny hmotný ani nehmotný majetok prenajímateľa.
26
Región Kampánia na svoju obranu pred vnútroštátnym súdom tvrdí, že mal právomoc vydať voči žalobkyni vo veci samej príkaz na vymáhanie, pretože existovali objektívne a subjektívne dôkazy preukazujúce existenciu hospodárskej kontinuity medzi predtým dotknutými spoločnosťami a spoločnosťou Scai, ako to vyplýva z jeho komunikácie s Komisiou. Scai totiž na základe nájomnej zmluvy získala právo používať všetok hmotný a nehmotný majetok potrebný na výkon činnosti spoločnosti, ktorej bola pôvodne poskytnutá pomoc, ako aj právo opcie a predkupné právo, ktoré jej za určitých podmienok zaručovalo prednostné postavenie v prípade predaja spoločnosti Autolinee Buonotourist TPL.
27
Región Kampánia spresnil, že má právo rozšíriť subjektívnu pôsobnosť rozhodnutia Komisie z 19. januára 2015, pretože z článku 48 ods. 2 a 3 zákona č. 234/2012 vyplýva, že v nadväznosti na rozhodnutie Komisie o vymáhaní príslušný minister v tejto oblasti alebo príslušný územný orgán podľa okolností určia osoby povinné vrátiť pomoc.
28
Vnútroštátny súd sa v prvom rade pýta, či je s článkami 108 a 288 ZFEÚ, ako aj s nariadením 2015/1589 zlučiteľná taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá v prípade, že Komisia vo svojom rozhodnutí o vymáhaní identifikovala podnik, ktorý musí vrátiť dotknutú pomoc, umožňuje príslušným vnútroštátnym orgánom rozšíriť postavenie príjemcu pomoci z dôvodu, že medzi týmto podnikom, identifikovaným v rozhodnutí o vymáhaní, a podnikom, vo vzťahu ku ktorému sa toto rozšírenie uskutočňuje, existuje hospodárska kontinuita. Takáto vnútroštátna právna úprava by totiž zasahovala do právomocí Komisie, ktoré stanovuje právo Únie, pretože v prípade, že táto inštitúcia adresovala rozhodnutie o vymáhaní určitému adresátovi, iba ona môže rozhodnúť o prípadnom rozšírení odôvodnenom hospodárskou kontinuitou.
29
Vnútroštátny súd dodáva, že ak by prijatie rozhodnutia o rozšírení pomoci bolo ponechané na právomoc vnútroštátnych orgánov v prípade, že Komisia presne identifikovala adresáta rozhodnutia o vymáhaní, táto možnosť by išla nad rámec jednoduchého výkonu rozhodnutí Komisie, takže vnútroštátny súd, ktorý je poverený kontrolou zákonnosti vnútroštátneho aktu o vymáhaní, by nepriamo skúmal otázky patriace do výlučnej právomoci Komisie.
30
Podľa vnútroštátneho súdu sa rozsudky Súdneho dvora doteraz týkali zásady hospodárskej kontinuity, ale nie otázky, ktorý orgán má právomoc posúdiť existenciu takejto hospodárskej kontinuity. Odkazuje však na niektoré rozhodnutia prijaté Komisiou, ktorými sa rozširuje pôsobnosť príjemcov z dôvodu prevodu aktív, a v tejto súvislosti uvádza, že z týchto rozhodnutí vyplýva, že ak je hospodárska kontinuita – ako je to v prejednávanej veci – vyvodená z dohody o prevode aktív, príslušné rozhodnutie o rozšírení vždy prijímala Komisia. Okrem toho vnútroštátny súd spresňuje, že sa nepýta na to, či je v prejednávanej veci splnená podmienka hospodárskej kontinuity.
31
Vnútroštátny súd poukazuje na to, že v prejednávanej veci skutočnosť, že došlo ku komunikácii medzi príslušným vnútroštátnym orgánom a Komisiou, neznamená, že Komisia vykonala svoju voľnú úvahu, pretože táto komunikácia nemala formu záväzných aktov, ale jednoduchých poznámok, ktoré boli navyše vypracované spôsobom vyjadrujúcim pochybnosť a odkazovali na potrebu podrobnejšieho preskúmania skutkových okolností.
32
V druhom rade sa vnútroštátny súd pýta, či je taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, v súlade s procesnými zárukami stanovenými právom Únie, najmä so zásadou kontradiktórnosti konania a s právom na obranu, ktoré sú podľa neho zakotvené v článku 41 Charty, ako aj s právom na účinnú súdnu ochranu zakotveným v jej článku 47. Poukazuje na to, že Scai pred ním tvrdila, že z dôvodu nerešpektovania právomocí Komisie bola zbavená procesných záruk, a to tak v súvislosti s pôvodným rozhodnutím Komisie, ako aj v prípade, keď sa na ňu samu vzťahovala povinnosť vymáhania pomoci, keďže jej jediným partnerom bol vnútroštátny orgán. Vnútroštátny súd zastáva názor, že možnosť účastníka konania, ktorý sa nachádza v situácii spoločnosti Scai, napadnúť na vnútroštátnom súde akty vnútroštátneho orgánu nestačí na to, aby sa v prospech dotknutej osoby zabezpečilo dodržanie procesných záruk zakotvených v práve Únie, ako aj uplatnenie účinnej súdnej ochrany, keďže takéto zabezpečenie by predpokladalo rozhodnutie o existencii hospodárskej kontinuity, čo patrí do výlučného priestoru voľnej úvahy Komisie.
33
Za týchto podmienok Tribunale amministrativo regionale della Campania (Regionálny správny súd Kampánia) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bránia články 108 a 288 ZFEÚ, ako aj články 16 a 31 nariadenia 2015/1589 takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je článok 48 [zákona č. 234/2012], ktorý vnútroštátnemu orgánu umožňuje, aby vo fáze výkonu rozhodnutia o vymáhaní rozšíril okruh osôb povinných vrátiť neoprávnenú pomoc prostredníctvom posúdenia hospodárskej kontinuity medzi podnikmi, pričom túto možnosť nevylučuje v prípade, že Komisia už identifikovala priamych príjemcov pomoci, čím vylučuje právomoc Komisie v oblasti štátnej pomoci?
2.
Bránia články 263 a 288 ZFEÚ, ako aj články 41 a 47 Charty, a tiež články 16 a 31 nariadenia 2015/1589 vnútroštátnej právnej úprave, akou je článok 48 [zákona č. 234/2012] v oblasti štátnej pomoci, v rozsahu, v akom stanovením, že štát pri výkone rozhodnutia o vymáhaní prípadne identifikuje subjekty, ktoré sú povinné vrátiť pomoc, umožňuje vykonať rozhodnutie aj vo vzťahu k inému subjektu, než sú adresáti rozhodnutia, ktorý je samostatným subjektom a ktorý sa nezúčastnil konania pred Komisiou, nemal zaručené právo byť vypočutý, a preto nie je oprávnený napadnúť toto rozhodnutie na Všeobecnom súde Európskej únie?“
O prejudiciálnych otázkach
34
Svojimi dvoma otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 108 a článok 288 štvrtý odsek ZFEÚ, články 16 a 31 nariadenia 2015/1589, ako aj články 41 a 47 Charty majú vykladať v tom zmysle, že v situácii, keď rozhodnutie Komisie nariaďuje vymáhanie štátnej pomoci od príjemcu, ktorého určí, bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej príslušné vnútroštátne orgány môžu v rámci svojej úlohy vykonať toto rozhodnutie nariadiť vymáhanie tejto pomoci od iného podniku z dôvodu existencie hospodárskej kontinuity medzi týmto podnikom a príjemcom pomoci identifikovaným v uvedenom rozhodnutí.
35
V prvom rade treba uviesť, že článok 288 štvrtý odsek ZFEÚ stanovuje, že rozhodnutie „je záväzné v celom rozsahu“ a že ak „označuje tých, ktorým je určené“, je záväzné len pre nich.
36
Okrem toho z článku 31 nariadenia 2015/1589 vyplýva, že rozhodnutia konštatujúce nezlučiteľnosť notifikovanej pomoci s vnútorným trhom („záporné rozhodnutia“) prijaté na základe článku 9 ods. 5 tohto nariadenia, ako aj rozhodnutia nariaďujúce vymáhanie pomoci, prijaté na základe článku 16 uvedeného nariadenia, sú adresované dotknutému členskému štátu, čo potvrdzuje aj judikatúra Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. septembra 2002, Falck a Acciaierie di Bolzano/Komisia, C‑74/00 P a C‑75/00 P, EU:C:2002:524, body 81 až 83).
37
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že v prejednávanej veci je rozhodnutie Komisie z 19. januára 2015 určené len Talianskej republike, pričom Buonotourist, označená v tomto rozhodnutí ako príjemca dotknutej štátnej pomoci, nie je adresátom tohto rozhodnutia.
38
V druhom rade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je členský štát, ktorému je určené rozhodnutie, ktoré ho zaväzuje vymáhať neoprávnenú pomoc, povinný v zmysle článku 288 ZFEÚ prijať všetky vhodné opatrenia na zabezpečenie vykonania tohto rozhodnutia [rozsudok z 15. septembra 2022, Fossil (Gibraltar), C‑705/20, EU:C:2022:680, bod 39 a citovaná judikatúra].
39
V tejto súvislosti z odôvodnenia 25 a článku 16 ods. 3 prvej vety nariadenia 2015/1589 vyplýva, že vymáhanie pomoci sa má uskutočniť bez meškania a v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu za predpokladu, že umožnia okamžité a účinné vykonanie rozhodnutia Komisie. Na tento účel dotknuté členské štáty podľa článku 16 ods. 3 poslednej vety uvedeného nariadenia podniknú všetky „potrebné kroky“, ktoré sú k dispozícii v ich príslušných právnych systémoch, vrátane predbežných opatrení, čím nie je dotknuté právo Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. mája 2010, Scott a Kimberly Clark, C‑210/09, EU:C:2010:294, bod 28, ako aj z 11. septembra 2014, Komisia/Nemecko, C‑527/12, EU:C:2014:2193, bod 38). Členský štát musí dosiahnuť účinné vymáhanie dlžných súm (rozsudok z 5. mája 2011, Komisia/Taliansko, C‑305/09, EU:C:2011:274, bod 27).
40
Okrem toho, keďže podľa judikatúry Súdneho dvora je hlavným cieľom vrátenia neoprávnene poskytnutej štátnej pomoci odstrániť narušenie hospodárskej súťaže, ktoré bolo spôsobené konkurenčnou výhodou plynúcou z neoprávnenej pomoci, takáto pomoc sa musí vymáhať od spoločnosti pokračujúcej v hospodárskej činnosti podniku, ktorý využil túto pomoc, keď sa preukáže, že táto spoločnosť má naďalej skutočný prospech z konkurenčnej výhody spojenej s poskytnutím tejto pomoci (rozsudok zo 7. marca 2018, SNCF Mobilités/Komisia, C‑127/16 P, EU:C:2018:165, body 104 a 106, ako aj citovaná judikatúra). To napokon pripomína bod 83 prvá veta oznámenia o vymáhaní.
41
Úvahy uvedené v bodoch 38 až 40 tohto rozsudku preto bránia výkladu článku 288 ZFEÚ v tom zmysle, že členské štáty sú povinné vymáhať štátnu pomoc vyhlásenú rozhodnutím Komisie za neoprávnenú a nezlučiteľnú výlučne od príjemcu dotknutej pomoci identifikovaného v tomto rozhodnutí.
42
Pokiaľ totiž ide o rozhodnutie o vymáhaní, ktoré presne identifikuje, ako je to v prejednávanej veci, príjemcu individuálnej pomoci, treba uviesť, že táto identifikácia zodpovedá – ako zdôrazňuje Komisia vo svojich pripomienkach – len posúdeniu situácie vykonanému pri prijatí tohto rozhodnutia v závislosti od informácií, ktoré má táto inštitúcia v tomto konkrétnom okamihu k dispozícii.
43
Uvedená identifikácia je preto súčasťou identifikácie pomoci uvedenej v rozhodnutí Komisie. Toto rozhodnutie preto nemožno vykladať v tom zmysle, že bráni dotknutému členskému štátu vymáhať predmetnú pomoc od iného podniku, ak v súlade s judikatúrou citovanou v bode 40 tohto rozsudku tento iný podnik pokračuje v hospodárskej činnosti príjemcu pomoci a naďalej má skutočný prospech z konkurenčnej výhody spojenej s poskytnutím pomoci.
44
Môže sa totiž stať, že konkurenčná výhoda spojená s poskytnutím individuálnej pomoci bude prevedená na iný podnik po tom, ako Komisia prijme rozhodnutie o vymáhaní, napríklad pri prevode aktív, ako to pripomínajú body 89 až 92 oznámenia o vymáhaní.
45
V prípade prevodu aktív sa hospodárska kontinuita medzi spoločnosťami zúčastnenými na prevode posudzuje v závislosti od predmetu prevodu, konkrétne od aktív a pasív, zachovania pracovnej sily, zoskupených aktív, ceny prevodu, totožnosti akcionárov alebo vlastníkov preberajúceho podniku a pôvodného podniku, času, kedy sa uskutočnil prevod, konkrétne či ide o čas po začatí vyšetrovania, po začatí konania alebo po prijatí konečného rozhodnutia, ako aj v závislosti od hospodárskej logiky transakcie (rozsudok zo 7. marca 2018, SNCF Mobilités/Komisia, C‑127/16 P, EU:C:2018:165, bod 108 a citovaná judikatúra).
46
Z toho vyplýva, že vnútroštátne orgány a súdy sú v rámci svojej úlohy vymáhania pomoci a na účely zabezpečenia plnej účinnosti rozhodnutia Komisie o vymáhaní, ktoré presne identifikuje príjemcu pomoci, ako aj s cieľom skutočného odstránenia narušenia hospodárskej súťaže spôsobeného konkurenčnou výhodou spojenou s prijatím pomoci povinné identifikovať iný podnik, než je podnik určený v tomto rozhodnutí o vymáhaní, za predpokladu, že výhoda spojená s dotknutou pomocou bola skutočne prevedená na tento iný podnik po prijatí uvedeného rozhodnutia o vymáhaní.
47
Existenciu takejto povinnosti vnútroštátnych orgánov potvrdzuje ustálená judikatúra Súdneho dvora, ktorá pripomína, že vnútroštátne súdy a Komisia plnia navzájom sa dopĺňajúce a odlišné úlohy (rozsudok zo 7. decembra 2023, RegioJet a STUDENT AGENCY, C‑700/22, EU:C:2023:960, bod 13) a že vnútroštátne súdy môžu v oblasti štátnej pomoci rozhodovať o sporoch, v ktorých budú musieť vykladať a uplatňovať pojem „pomoc“ uvedený v článku 107 ods. 1 ZFEÚ, avšak nie sú príslušné na posúdenie zlučiteľnosti štátnej pomoci s vnútorným trhom, keďže to patrí do výlučnej právomoci Komisie, ktorej činnosť je preskúmateľná súdom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. marca 2020, Buonotourist/Komisia, C‑586/18 P, EU:C:2020:152, bod 90 a citovanú judikatúru).
48
Pokiaľ ide o pochybnosti vnútroštátneho súdu o tom, či poznámky a neformálne pokyny, ktoré útvary Komisie poskytujú vnútroštátnym orgánom na vykonanie analýzy hospodárskej kontinuity, majú povahu rozhodnutia, Súdny dvor konštatoval, že takéto stanoviská nie sú uvedené medzi aktmi, ktoré možno prijať na základe nariadenia 2015/1589, a nemožno ich považovať za záväzné pre vnútroštátny súd. Spresnil však, že pokiaľ údaje obsiahnuté v takýchto stanoviskách, ako aj v oznámeniach Komisie, ktoré prípadne požadoval vnútroštátny súd, majú vnútroštátnym orgánom uľahčiť splnenie úlohy v rámci okamžitého a účinného vykonania rozhodnutia o vymáhaní, je vnútroštátny súd s ohľadom na zásadu lojálnej spolupráce uvedenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ povinný ich zohľadniť ako posudzované skutočnosti v rámci sporu, o ktorom koná, a odôvodniť svoje rozhodnutie s ohľadom na celý obsah spisu, ktorý mu bol predložený (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. februára 2014, Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, body 26, 28 a 31).
49
V treťom rade vzhľadom na informácie vnútroštátneho súdu zhrnuté v bode 32 tohto rozsudku treba, pokiaľ ide o články 41 a 47 Charty, rozlišovať na jednej strane medzi možnosťou podniku v situácii, v akej sa nachádza žalobkyňa vo veci samej, zúčastniť sa konania o preskúmaní štátnej pomoci Komisiou, a prípadne napadnúť rozhodnutie tejto inštitúcie, ktorým sa táto pomoc vyhlasuje za neoprávnenú a nezlučiteľnú, a na druhej strane možnosťou tohto podniku zúčastniť sa na konaní pred vnútroštátnym orgánom, ktoré môže viesť k rozhodnutiu konštatujúcemu existenciu hospodárskej kontinuity medzi uvedeným podnikom a príjemcom pomoci identifikovaným v rozhodnutí Komisie a zaväzujúcemu ten istý podnik vrátiť predmetnú pomoc, ako aj prípadne možnosťou napadnúť toto vnútroštátne rozhodnutie.
50
Po prvé, pokiaľ ide o konanie pred Komisiou, treba poznamenať, že konanie o preskúmaní štátnej pomoci je vzhľadom na svoju všeobecnú štruktúru konaním začatým v súvislosti s členským štátom, ktorý je z dôvodu svojich povinností podľa práva Únie zodpovedný za poskytnutie pomoci. V tomto konaní nemôžu iné dotknuté subjekty ako príslušný členský štát žiadať o kontradiktórnu diskusiu s Komisiou, na ktorú má nárok tento členský štát. Uvedené konanie nie je konaním proti príjemcovi alebo príjemcom pomoci, ktoré by znamenalo, že príjemca alebo príjemcovia by mohli uplatniť také široké práva, ako je samotné právo na obranu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. marca 2020, Komisia/Gmina Miasto Gdynia a Port Lotniczy Gdynia Kosakowo, C‑56/18 P, EU:C:2020:192, body 73 až 75).
51
Pokiaľ ide o prípad, keď by skutočný príjemca pomoci, označený ako taký vo vnútroštátnom akte o vymáhaní z dôvodu existencie hospodárskej kontinuity so skorším príjemcom, nebol oprávnený podať žalobu o neplatnosť na základe článku 263 ZFEÚ proti rozhodnutiu Komisie, ktorým sa táto pomoc vyhlasuje za neoprávnenú a nezlučiteľnú a nariaďuje sa jej vymáhanie, treba poukázať na to, že takémuto skutočnému príjemcovi je napriek tomu zaručená súdna ochrana právom Únie.
52
Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že preskúmanie vnútroštátneho aktu týkajúceho sa vymáhania neoprávnenej a nezlučiteľnej štátnej pomoci vnútroštátnym súdom treba považovať len za vyjadrenie práva na účinnú súdnu ochranu zakotveného v článku 47 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. mája 2010, Scott a Kimberly Clark, C‑210/09, EU:C:2010:294, bod 25, ako aj citovanú judikatúru).
53
V tomto kontexte môže skutočný príjemca tiež napadnúť na vnútroštátnom súde platnosť rozhodnutia Komisie, ktorým bola pomoc vyhlásená za neoprávnenú a nezlučiteľnú, ak by tento skutočný príjemca nemal bez akýchkoľvek pochybností právo podať priamu žalobu podľa článku 263 ZFEÚ proti tomuto rozhodnutiu (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. februára 2011, Bolton Alimentari, C‑494/09, EU:C:2011:87, body 22 a 23, ako aj citovanú judikatúru, a z 25. júla 2018, Georgsmarienhütte a i., C‑135/16, EU:C:2018:582, bod 17, ako aj citovanú judikatúru). Je pravda, že vnútroštátny súd nemá právomoc sám konštatovať neplatnosť takéhoto rozhodnutia, keďže len Súdny dvor je oprávnený konštatovať neplatnosť aktov Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júla 2007, Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, bod 53 a citovanú judikatúru). Ak sa však vnútroštátny súd domnieva, že jeden alebo viaceré dôvody neplatnosti aktu Únie uvedené účastníkmi konania alebo prípadne vznesené z úradnej moci sú opodstatnené, je povinný prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa posúdenia platnosti, keďže len Súdny dvor je oprávnený konštatovať neplatnosť aktu Únie (rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 96, ako aj citovaná judikatúra).
54
Po druhé, pokiaľ ide o dodržanie práv skutočného príjemcu pomoci v rámci konania pred vnútroštátnym orgánom, ktoré môže viesť k rozhodnutiu konštatujúcemu existenciu hospodárskej kontinuity a nariaďujúcemu vymáhanie pomoci od tohto skutočného príjemcu, treba na úvod poznamenať, že ako vyplýva z bodu 32 tohto rozsudku, vnútroštátny súd vychádza z predpokladu, že konštatovanie existencie hospodárskej kontinuity je výlučne vecou voľnej úvahy Komisie. Body 41 a 43 tohto rozsudku však poukazujú na to, že tento predpoklad je nesprávny.
55
V každom prípade treba uviesť, že hoci zo znenia článku 41 Charty vyplýva, že tento článok nie je určený členským štátom (rozsudok zo 17. júla 2014, YS a i., C‑141/12 a C‑372/12, EU:C:2014:2081, bod 67), nič to nemení na tom, že podľa judikatúry Súdneho dvora povinnosť dodržiavať právo na obranu osôb, ktoré sú adresátmi rozhodnutia citeľným spôsobom ovplyvňujúceho ich záujmy, sa tak v zásade vzťahuje aj na správne orgány členských štátov, keď prijímajú opatrenia patriace do pôsobnosti práva Únie (rozsudok z 10. septembra 2013, G. a R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, bod 35). Vnútroštátnemu orgánu, ktorý má v úmysle prijať rozhodnutie o vymáhaní pomoci vyhlásenej za neoprávnenú od skutočného príjemcu tejto pomoci, teda prináleží, aby zabezpečil dodržanie jeho práva na obranu.
56
Okrem toho z bodu 52 tohto rozsudku vyplýva, že skutočný príjemca pomoci musí mať možnosť nechať preskúmať takéto rozhodnutie vnútroštátnym súdom, ktorý v prípade, že má pochybnosti o výklade práva Únie, môže alebo prípadne musí podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania v súlade s článkom 267 ZFEÚ.
57
Vzhľadom na vyššie uvedené treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 108 a článok 288 štvrtý odsek ZFEÚ, články 16 a 31 nariadenia 2015/1589, ako aj články 41 a 47 Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že v situácii, keď rozhodnutie Komisie nariaďuje vymáhanie štátnej pomoci od príjemcu, ktorého identifikuje, nebránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej príslušné vnútroštátne orgány môžu v rámci svojej úlohy vykonať toto rozhodnutie nariadiť vymáhanie tejto pomoci od iného podniku z dôvodu existencie hospodárskej kontinuity medzi týmto podnikom a príjemcom pomoci identifikovaným v uvedenom rozhodnutí.
O trovách
58
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:
Článok 108 a článok 288 štvrtý odsek ZFEÚ, články 16 a 31 nariadenia Rady (EÚ) 2015/1589 z 13. júla 2015 stanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 108 [ZFEÚ], ako aj články 41 a 47 Charty základných práv Európskej únie
sa majú vykladať v tomto zmysle, že:
v situácii, keď rozhodnutie Európskej komisie nariaďuje vymáhanie štátnej pomoci od príjemcu, ktorého identifikuje, nebránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej príslušné vnútroštátne orgány môžu v rámci svojej úlohy vykonať toto rozhodnutie nariadiť vymáhanie tejto pomoci od iného podniku z dôvodu existencie hospodárskej kontinuity medzi týmto podnikom a príjemcom pomoci identifikovaným v uvedenom rozhodnutí.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.