Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
TAMARA
ĆAPETA
prednesené
11. septembra
2025(1)
Vec C‑196/24 [Aucrinde](i)
xx
proti
ww,
yy,
zz,
vv,
za účasti:
Ministère Public
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Tribunal
Judiciaire
de
Chambéry
(súd v Chambéry,
Francúzsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Justičná
spolupráca
medzi
súdmi
členských
štátov v občianskych
alebo
obchodných
veciach – Vykonávanie
dôkazov v občianskych
alebo
obchodných
veciach – Exhumácia
tela
na
účely
zistenia
rodičovstva – Genetické
testovanie – Žiadosť o vykonanie
dôkazu
považovaná
za
rozpornú
so
základnými
zásadami
vnútroštátneho
práva
dožiadaného
členského
štátu – Dôvody
na
odmietnutie
vybavenia
žiadosti o vykonanie
dôkazu – Konflikt
medzi
základnými
právami – Ľudská
dôstojnosť
zosnulej
osoby – Rešpektovanie
súkromného a rodinného
života – Osobná
identita – Právo
poznať
svoj
genetický
pôvod “
I.      Úvod
1.        Tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu
nariadenia
(EÚ)
2020/1783,
ktorým
sa
ustanovuje
justičná
spolupráca v občianskych a obchodných
veciach v súvislosti s vykonávaním
dôkazov(2).
2.        Konkrétnejšie
je
Súdny
dvor
vyzvaný k tomu,
aby
po
prvýkrát
posúdil,
či
vnútroštátne
právne
predpisy,
ktoré
sa
podľa
vnútroštátneho
práva
považujú
za
verejný
poriadok,
môžu
byť
dôvodom
na
odmietnutie
vybavenia
žiadosti o vykonanie
dôkazu,
ktorú
súd
jedného
členského
štátu
(dožadujúci
súd)
zaslal
súdu
iného
členského
štátu
(dožiadaný
súd).
3.        Otázky
predložené
Súdnemu
dvoru
vznikli v rámci
súdneho
konania
vedeného
na
Tribunale
di
Genova
(Všeobecný
súd
Janov,
Taliansko) s cieľom
určiť
otcovstvo
žalobcu v prejednávanej
veci.
Na
tento
účel
tento
súd
požiadal
tribunal
judiciaire
de
Chambéry
(súd v Chambéry,
Francúzsko),
vnútroštátny
súd,
ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, o vykonanie
dôkazov
podľa
nariadenia
2020/1783
na
účely
vypracovania
znaleckého
posudku v oblasti
genetiky
potrebného
na
určenie
otcovstva.
Vybavenie
tejto
žiadosti
zahŕňa
exhumáciu
tela
domnelého
otca,
ktorý
je
pochovaný
vo
Francúzsku, a odber
vzorky z tela
potrebnej
na
vytvorenie
DNA
profilu.
II.    Uplatniteľné právo Únie
Charta základných práv EÚ
4.        Článok 1,
nazvaný
„Ľudská
dôstojnosť“,
stanovuje:
„Ľudská
dôstojnosť
je
nedotknuteľná.
Musí
sa
rešpektovať a ochraňovať.“
5.        Článok 7 s názvom
„Rešpektovanie
súkromného a rodinného
života“
stanovuje:
“Každý
má
právo
na
ochranu
osobných
údajov,
ktoré
sa
ho
týkajú.“
Nariadenie 2020/1783
6.        Článok 1 vymedzuje
pôsobnosť
nariadenia
2020/1783.
Rozlišuje
medzi
nepriamym
vykonaním
dôkazu v článku 1 ods. 1 písm. a) a priamym
vykonaním
dôkazu v článku 1 ods. 1 písm. b).
Toto
ustanovenie
znie
takto:
„1.      Toto nariadenie sa uplatňuje v občianskych alebo obchodných veciach, v ktorých súd členského štátu podľa právneho poriadku uvedeného členského štátu žiada:
a)      príslušný súd iného členského štátu o vykonanie dôkazu; alebo
b)      aby mohol vykonať dôkaz priamo v inom členskom štáte.
…“
7.        Článok 12
nariadenia
2020/1783
obsahuje
všeobecné
ustanovenia o vybavení
žiadosti o nepriame
vykonanie
dôkazu
podľa článku 1 ods. 1 písm. a)
uvedeného
nariadenia.
Príslušné
časti článku 12
stanovujú:
„1.      Dožiadaný
súd
vybaví
žiadosť
bezodkladne,
najneskôr
však
do
90
dní
od
prijatia
žiadosti.
2.      Dožiadaný
súd
vybaví
žiadosť
podľa
svojho
vnútroštátneho
právneho
poriadku.
3.      Dožadujúci
súd
môže
na
tlačive
A v prílohe I žiadať,
aby
sa
žiadosť
vybavila v súlade s osobitným
postupom
upraveným v jeho
vnútroštátnom
právnom
poriadku.
Dožiadaný
súd
vybaví
žiadosť v súlade s osobitným
postupom
okrem
prípadu,
keď
by
to
bolo
nezlučiteľné s jeho
vnútroštátnym
právnym
poriadkom,
alebo
keď
to
nie
je
schopný
uskutočniť z dôvodu
závažných
praktických
problémov.
Ak
dožiadaný
súd
nevyhovie
žiadosti v súlade s osobitným
postupom z niektorého z uvedených
dôvodov,
informuje o tom
dožadujúci
súd
na
tlačive
H v prílohe I.
…“
8.        Článok 16
nariadenia
2020/1783
uvádza
dôvody
na
odmietnutie
vykonania
žiadostí o nepriame
vykonanie
dôkazu
podľa článku 1 ods. 1 písm. a)
uvedeného
nariadenia.
Kým článok 16 ods. 1
sa
týka
iba
žiadostí o výsluch
osoby,
čo
nie
je
relevantné v tejto
veci, článok 16 ods. 2
znie
takto:
„2.      Okrem
dôvodov
uvedených v odseku
1
vybavenie
žiadosti
možno
odmietnuť,
len
na
základe
jedného
alebo
viacerých
týchto
dôvodov:
a)      žiadosť
nepatrí
do
predmetu
úpravy
tohto
nariadenia;
b)      vybavenie
žiadosti
nepatrí
do
právomoci
súdov
podľa
právneho
poriadku
členského
štátu
dožiadaného
súdu;
c)      dožadujúci
súd
nevyhovie
žiadosti
dožiadaného
súdu o doplnenie
žiadosti o vykonanie
dôkazu
podľa článku 10
do
30
dní
od
žiadosti
dožiadaného
súdu,
alebo
d)      záloha
alebo
preddavok
podľa článku 22 ods. 3
neboli
zložené
do
60
dní
od
vtedy,
keď o ich
zloženie
požiadal
dožiadaný
súd.“
9.        Článok 19
nariadenia
2020/1783
sa
týka
žiadostí o priame
vykonanie
dôkazu,
ako
sa
stanovuje v článku 1 ods. 1 písm. b)
uvedeného
nariadenia. V článku 19 ods. 7
sa
uvádzajú
dôvody
na
odmietnutie
vykonania
takejto
žiadosti,
ktoré
znejú
takto:
„7.      Ústredný
orgán
alebo
príslušný
orgán
dožiadaného
členského
štátu
môže
odmietnuť
žiadosť o priamy
výkon
dôkazu,
len
ak:
a)      žiadosť
nepatrí
do
rozsahu
pôsobnosti
tohto
nariadenia;
b)      žiadosť
neobsahuje
všetky
potrebné
informácie
podľa
článku;
5
alebo
c)      priamy
výkon
dôkazu
je v rozpore
so
základnými
zásadami
právneho
poriadku
jeho
členského
štátu.“
Nariadenie č. 1206/2001(3)
10.      Nariadenie
2020/1783
je
prepracovaným
znením
nariadenia
č. 1206/2001.
11.      Príslušné
ustanovenia
nariadenia č. 1206/2001,
teda články 1,
10,
14 a 17,
zodpovedajú článkom 1,
12,
16 a 19
nariadenia
2020/1783.
12.      Vzhľadom
na
to
je
judikatúra
týkajúca
sa
nariadenia č. 1206/2001
relevantná
aj
pre
výklad
príslušných
ustanovení
nariadenia
2020/1783 v prejednávanej
veci.
III. Skutkový stav, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
13.      Žalobca v tejto
veci,
xx,
podal
žalobu
na
Tribunale
di
Genova
(Všeobecný
súd
Janov),
ktorou
sa
domáha
určenia,
že
aa,
ktorý
zomrel a je
pochovaný
vo
Francúzsku,
je
jeho
biologickým
otcom.
14.      Žalobca
sa
na
uvedenom
súde
domáha
(i)
určenia,
že
je
nemanželským
synom
aa,
(ii)
povolenia
používať
meno
svojho
otca a (iii)
nariadenia
toho,
aby
príslušná
matrika
zapísala
budúci
rozsudok
do
registra,
keď
nadobudne
právoplatnosť.
15.      Žalovaní
vo
veci
samej,
ktorí
sú
manželskými
deťmi
aa,
odmietli
podstúpiť
testy
potrebné
na
vypracovanie
hematologického
posudku,
ktorý
by
určil,
či
má
žalobca
genetické
znaky
zhodné
so
znakmi
žalovaných.
Namiesto
toho
požiadali o vykonanie
genetického
vyšetrenia
tela
ich
zosnulého
otca.
Taliansky
súd
preto
nariadil
vypracovanie
znaleckého
posudku
hematológom a vymenoval
znalca,
aby
vykonal
genetické
porovnanie
medzi
žalobcom a telom
domnelého
otca
po
jeho
exhumácii.
16.      Dňa
18. novembra
2022
taliansky
súd
zaslal
vnútroštátnemu
súdu, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania,
žiadosť o exhumáciu
tela
domnelého
otca
podľa
nariadenia
2020/1783
na
tlačive
A
uvedenom v prílohe I k uvedenému
nariadeniu.
17.      Podľa
francúzskeho
Code
civil
(Občiansky
zákonník;
ďalej
len
„francúzsky
Občiansky
zákonník“)
však
sudca
nemôže
nariadiť
exhumáciu
tela
na
účely
získania
genetickej
vzorky s cieľom
určiť
rodičovstvo,
pokiaľ k tomu
zosnulá
osoba
počas
svojho
života
nedala
výslovný
súhlas.
18.      Príslušné
ustanovenie
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka,
jeho článok 16‑11(4),
stanovuje
toto:
„O identifikáciu
osoby
podľa
jej
genetických
rysov
možno
žiadať
len:
1°      v rámci
vyšetrovania
alebo
dokazovania
vykonávaného v priebehu
súdneho
konania;
2°      na
lekárske
alebo
vedeckovýskumné
účely;
3°      na
účely
zistenia
totožnosti
zosnulých
osôb,
ak
nie
je
známa;
4°      za
podmienok
stanovených v článku L. 2381‑1
code
de
la
défense
[(Obranný
zákonník)];
5°      na
účely
boja
proti
dopingu
za
podmienok
stanovených v článku L. 232‑12‑2
code
du
sport
[(Športový
zákonník)].
V občianskych
veciach
možno o takúto
identifikáciu
žiadať
len
na
základe
opatrenia
na
vykonanie
dôkazu
nariadeného
súdom,
ktorý
prejednáva
žalobu o určenie
alebo
napadnutie
rodičovstva
alebo o získanie
alebo
odňatie
výživného.
Súhlas
dotknutej
osoby
sa
musí
získať
výslovne a vopred.
Ak
osoba
počas
svojho
života
nedá
výslovný
súhlas,
po
jej
smrti
nie
je
možné
vykonať
žiadnu
identifikáciu
pomocou
genetických
rysov.
…“
19.      Okrem
toho,
ako
uviedla
francúzska
vláda,
celá
kapitola
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka,
do
ktorej
toto
ustanovenie
patrí,
sa
na
základe článku 16‑9
tohto
zákonníka
považuje
za
vec
verejného
poriadku.
20.      Za
týchto
okolností
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
sa
má článok 12 ods. 2
nariadenia
2020/1783
vykladať v tom
zmysle,
že
umožňuje
súdu
odmietnuť
vybaviť
žiadosť o vykonanie
dôkazu,
ak
sa
takáto
žiadosť
považuje
za
odporujúcu
základným
zásadám
práva
členského
štátu
dožiadaného
súdu.
21.      Vnútroštátny
súd
uviedol,
že
dôvody
odmietnutia
uplatnenia
nariadenia
2020/1783
sú
taxatívne
uvedené v jeho článku 16, a preto článok 12
neobsahuje
ďalší
dôvod
odmietnutia
uplatnenia
uvedeného
nariadenia.
Uvedený
súd
však
takisto
vyjadril
obavy,
že
takýto
výklad článku 12
znamená,
že
neexistuje
žiadna
ochrana
pred
žiadosťami o výkon
rozhodnutia v rámci
postupov,
ktoré
nie
sú v súlade s normami
práva
Únie(5),
najmä článku 1 a článku 7 Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“).
22.      Za
týchto
okolností
vnútroštátny
súd
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
Európskej
únie
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Umožňuje článok 12
[nariadenia
2020/1783]
vnútroštátnemu
súdu
odmietnuť
uplatnenie
predmetného
nariadenia a nevyhovieť
žiadosti
dožadujúceho
štátu z dôvodu,
že
forma
žiadosti
je v rozpore
so
základnými
zásadami
vnútroštátneho
práva
dožiadaného
štátu,
najmä s článkom 16‑11
jeho
Občianskeho
zákonníka?
2.      Ak
sa článok 12
[nariadenia
2020/1783]
uplatňuje
bez
ohľadu
na
vnútroštátne
právo,
ako
sa
majú
vykladať články 1 (právo
na
dôstojnosť) a 7
(právo
na
súkromie)
[Charty] a ako
sa
má
stanoviť
vzájomný
vzťah
medzi
nimi,
aby
sa
určilo,
či
takéto
uplatňovanie
nariadenia
vedie k porušeniu
[Charty]
alebo
nie?“
23.      Písomné
pripomienky
predložili
Súdnemu
dvoru
žalobca
vo
veci
samej,
francúzska
vláda a Európska
komisia.
24.      Pojednávanie
sa
konalo
29. apríla
2025 a svoje
tvrdenia
na
ňom
prezentovali
francúzska
vláda a Komisia.
IV.    Analýza
A.      Úvodné poznámky – rozobratie položených otázok
25.      Na to, aby
som
mohla
poskytnúť
Súdnemu
dvoru
užitočné
rady,
považujem
za
potrebné
rozložiť
prejudiciálne
otázky,
aby
som
lepšie
pochopila
obavy
vnútroštátneho
súdu.
26.      Prvou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
môže
odmietnuť
vybaviť
žiadosť
podanú
na
základe
nariadenia
2020/1783,
ktorou
sa
žiada o posmrtný
odber
genetických
vzoriek
osoby
pochovanej
vo
Francúzsku
na
účely
určenia
rodičovstva,
keďže
francúzsky
Občiansky
zákonník
vykonanie
takéhoto
dôkazu
zakazuje,
ak s tým
dotknutá
osoba
nedala
za
života
súhlas.
27.      Podľa
tohto
súdu
nie
je
možné
odmietnuť
vybavenie
žiadosti
na
základe článku 12,
keďže
taxatívny
zoznam
dôvodov
na
odmietnutie
vybavenia
takejto
žiadosti
je
uvedený v článku 16
nariadenia
2020/1783 a vnútroštátny
verejný
poriadok
medzi
nimi
nie
je
uvedený.
Vnútroštátny
súd
však
chce
overiť,
či
takýto
dôvod
možno
odvodiť z článku 12 ods. 2
nariadenia
2020/1783.
28.      Francúzska
vláda
vo
svojich
pripomienkach
predložených
Súdnemu
dvoru
tvrdí,
že
žiadosť
talianskeho
súdu
nie
je
žiadosťou o nepriame
vykonanie
dôkazu
podľa článku 1 ods. 1 písm. a)
nariadenia
2020/1783,
čo
znamená,
že
jeho článok 12
nie
je
pre
prejednávanú
vec
relevantný.
Podľa
uvedenej
vlády
je
cieľom
tejto
žiadosti
priame
vykonanie
dôkazu
podľa článku 1 ods. 1 písm. b)
nariadenia
2020/1783,
čo
znamená,
že
sa
uplatňuje
jeho článok 19.
Prvá
otázka
by
sa
podľa
uvedenej
vlády
mala
preformulovať
tak,
aby
sa
žiadal
výklad článku 19
nariadenia
2020/1783.
29.      Význam
takéhoto
výkladu
pre
prejednávanú
vec
spočíva v možnosti
dožiadaného
súdu
odmietnuť
vybaviť
žiadosť o priame
vykonanie
dôkazu,
ak
by
takéto
priame
vykonanie
dôkazu
bolo v rozpore
so
základnými
zásadami
práva v dožiadanom
členskom
štáte,
ako
je
to
vyjadrené v článku 19 ods. 7 písm. c)
nariadenia
2020/1783.
Naopak
neexistuje
žiadny
rovnocenný
dôvod
na
odmietnutie
vybavenia
žiadosti o nepriame
vykonanie
dôkazu.
30.      Na
zodpovedanie
prvej
otázky
bude
preto
potrebné
najprv
posúdiť,
či
sa v prejednávanej
veci
skutočne
uplatňuje článok 12
nariadenia
2020/1783,
čo
by
bolo
možné
len v prípade,
ak
by
predmetná
žiadosť
bola
žiadosťou o nepriame
vykonanie
dôkazu.
31.      Druhá
otázka
vnútroštátneho
súdu
je o niečo
zložitejšia.
Za
predpokladu,
že článok 16‑11
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka
nemožno
uplatniť
na
odmietnutie
vykonania
posmrtného
odberu
genetických
vzoriek
aa,
vnútroštátny
súd
sa
ďalej
pýta,
či
by
výkon
žiadosti
talianskeho
súdu
nebol v rozpore s Chartou.
Presnejšie
povedané,
uvedený
súd
odkazuje
na
prepojenia
medzi článkom 1 a článkom 7 Charty. V skutočnosti
sa
teda
pýta,
akým spôsobom
dochádza v Charte k súladu medzi právom
na
dôstojnosť
tela
zosnulého a právom
na
poznanie
svojho
pôvodu.
32.      Ako
bolo
navrhnuté
na
pojednávaní,
druhá
otázka
sa
preto v podstate
týka
toho,
či
je
príslušný
taliansky
zákon,
ktorý
sudcom
umožňuje
nariadiť
posmrtný
odber
genetických
vzoriek
na
účely
určenia
rodičovstva
bez
ohľadu
na
to,
či s tým
údajný
rodič
dal
počas
svojho
života
predchádzajúci
súhlas, v súlade s Chartou.
33.      Vnútroštátny
súd
však v uznesení o návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nevyjadruje
žiadne
obavy,
pokiaľ
ide o súlad
príslušného
talianskeho
práva s Chartou.
Uvedený
súd
skôr
vysvetľuje,
že
odpoveď
na
druhú
otázku
by
mu
pomohla
určiť,
či
je
samotný článok 16‑11
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka v súlade s Chartou.
34.      Otázka
zlučiteľnosti článku 16‑11
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka s Chartou
vzniká
len
vtedy,
ak
sa
toto
pravidlo v prejednávanej
veci
uplatní
na
účely
odmietnutia
vybaviť
žiadosť o vykonanie
dôkazu.
Až
po
zistení,
že článok 16‑11
možno
uplatniť,
možno
posúdiť,
či
by
toto
uplatnenie
bolo v súlade s Chartou.
Ak
by
sa
však
na
druhú
otázku
odpovedalo
tak,
ako
bola
položená, t. j. za
predpokladu,
že článok 12 ods. 2 a článok 16
nariadenia
2020/1783
vylučujú
uplatnenie článku 16‑11
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka
ako
dôvodu
na
odmietnutie
vybavenia
žiadosti o vykonanie
dôkazu,
otázka
zlučiteľnosti
tohto
pravidla s Chartou
by
bola
hypotetická,
keďže
toto
pravidlo
sa
na
skutkové
okolnosti
prípadu
neuplatňuje.
35.      Domnievam
sa
preto,
že
Súdny
dvor
môže
na
druhú
otázku
odpovedať
len
vtedy,
ak
ju
možno
chápať
ako
otázku,
či
sa
má
Charta
vykladať v súlade s výkladom
nariadenia
2020/1783
tak,
že
nebráni
tomu,
aby
taliansky
súd
za
okolností
prejednávanej
veci
požiadal o vykonanie
dôkazu,
ktorým
je
posmrtný
odber
genetických
vzoriek.
36.      Subsidiárne,
ak
by
Súdny
dvor
odpovedal
na
prvú
otázku
kladne,
čím
by
vnútroštátnemu
súdu
umožnil
odvolať
sa
na
svoje
vnútroštátne
pravidlá
verejného
poriadku a odmietnuť
vybaviť
žiadosť o vykonanie
dôkazu,
mala
by
sa
druhá
otázka
preformulovať. V takom
prípade
by
sa
druhá
otázka
mala
chápať
ako
otázka,
či
by
sa
Charta
mala
vykladať v tom
zmysle,
že
umožňuje,
aby
vnútroštátne
predpisy
podmienili
posmrtný
odber
genetických
vzoriek
výslovným
súhlasom
danej
osoby
vysloveným
počas
jej
života.
B.      O prvej otázke
37.      Svojou
prvou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
mu článok 12 ods. 2
nariadenia
2020/1783
umožňuje
odmietnuť
vybaviť
žiadosť o nepriame
vykonanie
dôkazu z dôvodu,
že
postup
uvedený v tejto
žiadosti
je v rozpore
so
základnými
zásadami
vnútroštátneho
práva
dožiadaného
členského
štátu.
1.      Nepriame alebo priame vykonanie dôkazu
38.      Ako
bolo
vysvetlené,
francúzska
vláda
tvrdí,
že
žiadosť
talianskeho
súdu
bola
žiadosťou o priame, a nie
nepriame
vykonanie
dôkazu, a v takom
prípade
by
sa článok 12
nariadenia
2020/1783
neuplatňoval;
namiesto
toho
by
bol
príslušným
ustanovením
jeho článok 19.
39.      Faktický
rozdiel
medzi
nepriamym
vykonaním
dôkazu
[vymedzeným v článku 1 ods. 1 písm. a)
nariadenia
2020/1783] a priamym
vykonaním
dôkazu
[vymedzeným v článku 1 ods. 1 písm. b)
nariadenia
2020/1783]
spočíva v tom,
či
dôkaz
vykonávajú
osoby,
ktoré
patria
do
právomoci
dožiadaného
súdu,
alebo
osoby,
ktoré
patria
do
právomoci
dožadujúceho
súdu. V druhom
prípade
tieto
osoby
samy
vykonávajú
dôkazy v inom
členskom
štáte,
napríklad
vycestujú
na
územie
dožiadaného
členského
štátu a vypočujú
tam
svedka(6).
40.      Procesný
rozdiel
medzi
týmito
dvoma
typmi
vykonania
dôkazu
spočíva v orgánoch
zodpovedných
za
oznamovanie a povoľovanie
výkonu
dôkazu. V prípade
žiadosti o nepriamy
výkon
dôkazu
sa
dožadujúci
súd
obracia
priamo
na
dožiadaný
súd.
Tento
súd
potom
rozhodne o spôsoboch
výkonu
požadovaných
dôkazov v súlade
so
svojím
právom.
Okrem
toho
sa
takéto
žiadosti
zasielajú
na
tlačive
A,
ktoré
je
prílohou k nariadeniu
2020/1783.
Na
druhej
strane,
na
priamy
výkon
dôkazov
musí
dožadujúci
súd
získať
povolenie
od
ústredného
orgánu
alebo
príslušného
orgánu,
ktoré
musí
každý
členský
štát
určiť v súlade s nariadením
2020/1783(7).
Takáto
žiadosť
sa
podáva
na
tlačive
L,
ktoré
je
prílohou k uvedenému
nariadeniu.
41.      Okrem
toho
sa v prípade
žiadostí o nepriamy
výkon
dôkazu
postup, v rámci
ktorého
sa
dôkaz
vykonáva,
riadi
vnútroštátnymi
pravidlami
daného
súdu(8).
Keďže v prípade
žiadostí o priamy
výkon
dôkazu
sa
dôkaz
vykonáva v súlade s postupom
stanoveným
právnym
poriadkom
štátu
dožadujúceho
súdu.
42.      Napokon,
čo
je
pre
tento
prípad
dôležité,
dôvody
zamietnutia
žiadosti o vykonanie
dôkazu
sa
líšia v závislosti
od
toho,
či
sa
má
vykonať
nepriamo
alebo
priamo.
Na
rozdiel
od
nepriameho
výkonu
dôkazu
môže
byť
priamy
výkon
dôkazu
odmietnutý z dôvodov
verejného
poriadku
dožiadaného
členského
štátu.
Podľa článku 19 ods. 7 písm. c)
nariadenia
2020/1783
je
odmietnutie
možné,
ak
je
požadovaný
priamy
výkon
dôkazu v rozpore
so
základnými
zásadami
práva v danom
členskom
štáte.
43.      V nariadení
2020/1783
nie
je
uvedené
žiadne
vysvetlenie,
prečo
tieto
dva
typy
výkonu
dôkazu
majú
rozdielne
dôvody
na
odmietnutie
žiadostí(9).
Ako
však
tvrdí
Komisia,
odôvodnenie
širšej
možnosti
odmietnuť
žiadosť o priamy
výkon
dôkazu
sa
pravdepodobne
opiera o to,
že
prípadne
zasahuje
do
zvrchovanosti
dožiadaného
štátu.(10) V prípade
priameho
výkonu
dôkazu
sa
dožiadaný
štát
žiada,
aby
umožnil
osobám z dožadujúceho
členského
štátu
vstup
na
svoje
územie s cieľom
vykonať
vyšetrovanie,
čo
môže
mať
vplyv
na
právomoci
členského
štátu, v ktorom
sa
uskutočňuje(11).
44.      Avšak
aj v prípade
priameho
výkonu
dôkazu
sa
zdá,
že
dôvod
stanovený v článku 19 ods. 7 písm. c)
nariadenia
2020/1783
na
odmietnutie
žiadostí
na
základe
základných
právnych
zásad
dožiadaného
štátu
je
obmedzený.
Ako
naznačili
niektorí
právni
vedci,
takýto
dôvod
sa
vzťahuje
len
na
možnosť
priameho
výkonu
vyšetrovacieho
opatrenia
dožadujúcim
súdom, a nie
na
podstatu
vyšetrovacieho
opatrenia.
Preto
aj
keby
sa
priamy
výkon
dôkazu
mohol
považovať
za
rozporný
so
základnými
zásadami
dožiadaného
členského
štátu,
automaticky
by
to
nevylučovalo
možnosť
nepriameho
výkonu
tohto
dôkazu. V takejto
situácii
ešte
môže
ústredný
orgán
vyzvať
dožadujúci
súd,
aby
vec
postúpil
príslušnému
súdu
dožiadaného
štátu(12).
45.      Požiadal
taliansky
súd v prejednávanej
veci o nepriamy
alebo
priamy
výkon
dôkazu?
46.      Po
prvé
žiadosť
bola
zaslaná
priamo
vnútroštátnemu
súdu, a nie
francúzskemu
ústrednému
orgánu(13).
47.      Po
druhé
žiadosť
bola
zaslaná
na
tlačive
A,
ktoré
sa
používa
na
nepriamy
výkon
dôkazu.
To
však
samo
osebe
nevyhnutne
nevylučuje
možnosť,
že
dožadujúci
súd
použil
nesprávne
tlačivo a v skutočnosti
mal v úmysle
podať
žiadosť o priamy
výkon
dôkazu.
48.      Po
tretie
je
preto
potrebné
posúdiť, o čo
presne
dožadujúci
súd
požiadal.
49.      Podľa
môjho
názoru
je
potrebné
vykonať
niekoľko
krokov
na
získanie
dôkazov
potrebných
na
určenie
rodičovstva v prejednávanej
veci.
Po
prvé
je
nutné
telo
exhumovať.
Po
druhé z tohto
tela
sa
musí
odobrať
vzorka
na
účely
vytvorenia
DNA
profilu.
Po
tretie
táto
vzorka
sa
musí
analyzovať.
Po
štvrté
analyzovaná
vzorka
sa
musí
porovnať
so
vzorkou
odobratou
žalobcovi.
50.      Tlačivo
A,
na
ktorom
bola
žiadosť
zaslaná,
bolo
predložené
Súdnemu
dvoru v rámci
vnútroštátneho
spisu. Z tohto
tlačiva
vyplýva,
že
dožadujúci
súd
požiadal
dožiadaný
súd,
aby
nariadil
exhumáciu
tela.
Samotná
exhumácia
však
nevyhnutne
nemôže
predstavovať
dôkaz v zmysle
nariadenia
2020/1783, a teda
nie
je
účelom
žiadosti.
51.      Dôkazom
je
genetická
vzorka
odobratá z exhumovaného
tela. Z tlačiva
A v predloženej
podobe
nie
je
úplne
jasné,
kto
má
vzorky z tela
odobrať.
Dožadujúci
súd
požiadal o povolenie,
aby
bol
pri
odbere
vzorky z tela
prítomný
znalec, a to
ten
istý,
ktorý
by
následne
vzorky
porovnal.
Počas
nepriameho
výkonu
dôkazu
je
však
možná
prítomnosť
strán a zástupcov
dožadujúceho
súdu(14).
Samotná
prítomnosť
znalca
podliehajúceho
dožadujúcemu
súdu
teda
neznamená,
že
ide o priamy
výkon
dôkazu.
Formulácia,
ktorú
použil
dožadujúci
súd v tlačive
A,
umožňuje
dva
výklady:
buď
žiadal,
aby
taliansky
znalec
priamo
vzorku
odobral,
alebo
len
aby
bol
prítomný
pri
vykonávaní
dôkazu(15).
Podľa
môjho
názoru,
aj
keby
taliansky
znalec
mal
vzorku
fyzicky
odobrať,
tento
úkon
by
sa
stále
vykonával
pod
kontrolou a na
zodpovednosť
zástupcov
dožiadaného
súdu, a preto
ho
možno
stále
chápať
ako
nepriamy
výkon
dôkazu. V každom
prípade
vnútroštátny
súd
nepožiadal
dožadujúci
súd o žiadne
vysvetlenie a zdá
sa,
že
žiadosť
pochopil
ako
žiadosť o nepriamy
výkon
dôkazu.
52.      Uvedené
okolnosti
vedú k záveru,
že
dožadujúci
súd
požiadal o nepriamy
výkon
dôkazu(16).
Na
posúdenie
toho,
či
má
vnútroštátny
súd
vo
veci
samej
právo
žiadosť o vykonanie
dôkazu
podanú
podľa
nariadenia
2020/1783
odmietnuť,
je
teda
relevantný článok 12.
2.      Výklad článku 12 nariadenia 2020/1783
53.      Podľa článku 12 ods. 1
nariadenia
2020/1783
dožiadaný
súd
musí
vybaviť
žiadosť
bezodkladne,
najneskôr
však
do
90
dní
od
prijatia
žiadosti.
Vybavenie
tejto
žiadosti
sa
má
uskutočniť,
ako
sa
uvádza v článku 12 ods. 2
tohto
nariadenia,
podľa
vnútroštátneho
právneho
poriadku
dožiadaného
členského
štátu.
54.      Možno článok 16‑11
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka
chápať
ako
„vnútroštátny
právny
poriadok“ v zmysle článku 12 ods. 2
nariadenia
2020/1783?
Ak
áno,
môže
toto
ustanovenie
odôvodniť
odmietnutie
žiadosti o vykonanie
dôkazu?
55.      Podľa
názoru
Komisie
je
účelom článku 12 ods. 2
nariadenia
2020/1783
len
stanoviť,
že
procesné
metódy,
podľa
ktorých
sa
má
výkon
dôkazu
uskutočniť,
sú
určené
právom
dožiadaného
súdu.
56.      Súhlasím s Komisiou.
57.      Takýto
výklad
podporuje
znenie článku 12 ods. 2
nariadenia
2020/1783,
ak
sa
posudzuje v širšom
kontexte
tohto
ustanovenia,
jeho
legislatívna
história a predovšetkým
logika a typický
rámec
nástrojov
vzájomného
uznávania
prijatých
podľa
hlavy V ZFEÚ.
58.      Ak
začneme
od
textu v jeho
bezprostrednom
kontexte,
najprv
poznamenávam,
že článok 12 ods. 3
nariadenia
2020/1783
umožňuje
dožadujúcemu
súdu
požiadať
dožiadaný
súd o výkon
dôkazu v súlade s osobitným
postupom,
ktorý
je
stanovený
vo
vnútroštátnom
právnom
poriadku
štátu
dožadujúceho
súdu.
To
naznačuje,
že
výraz
„vnútroštátny
právny
poriadok“
použitý v článku 12 ods. 2
nariadenia
2020/1783
predpisuje
postup
vykonávania
dôkazu,
keďže
účelom článku 12 ods. 3
je
umožniť
zmenu
uplatniteľného
postupu – z práva
dožiadaného
súdu
na
právo
dožadujúceho
súdu –,
hoci
dôkazy
stále
vykonáva
dožiadaný
súd.
59.      Ak
sa
presunieme k legislatívnej
histórii,
nariadenie č. 1206/2001 a neskôr
nariadenie
2020/1783
čerpali
inšpiráciu z Haagskeho
dohovoru o dôkazoch.(17) Tento
dohovor
sa
teda
môže
použiť
na
výklad
ustanovení
týchto
nariadení.(18)
60.      Článok 9 ods. 1
uvedeného
dohovoru
stanovuje:
„Justičný
orgán,
ktorý
dožiadanie
vykonáva,
použije,
pokiaľ
ide o procesný
postup,
právo
svojho
štátu.“(19)
61.      Znenie článku 9 ods. 1
Haagskeho
dohovoru o dôkazoch
je
preto
menej
nejednoznačné,
pokiaľ
ide o jeho
pôsobnosť,
než
znenie článku 12 ods. 2
nariadenia
2020/1783,
keďže
výslovne
odkazuje
na
procesný
postup(20).
62.      Je
teda
možné
dospieť k záveru,
ako
to
navrhuje
Komisia a nevyvracia
francúzska
vláda,
že článok 12 ods. 2
nariadenia
2020/1783
sa
vzťahuje
len
na
metodické a procesné
otázky
týkajúce
sa
vykonávania
dôkazov.
Preto
sa
vnútroštátnym
právom
dožiadaného
členského
štátu
riadia
len
tieto
otázky,
zatiaľ
čo
hmotnoprávne
otázky,
ako
napríklad
prípustné
dôkazy
na
preukázanie
určitých
skutočností,
sa
riadia
právom
dožadujúceho
štátu.
63.      Preto
otázka,
či
je
nariadenie
určitých
druhov
dôkazov v rámci
konkrétneho
súdneho
konania
nevyhnutné a či
je
takáto
žiadosť v súlade s ochranou
základných
práv,
je
otázkou,
ktorú
má
posúdiť
dožadujúci
súd v súlade s vlastným
právom, v prejednávanej
veci s talianskym
právom, a nie v súlade s právom
dožiadaného
štátu. Článok 16‑11
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka,
ktorý
je
takouto
hmotnoprávnou
normou,
ktorá
in
abstracto
vyjadruje
rovnováhu
zvolenú
francúzskym
zákonodarcom
medzi
právom
poznať
svoj
pôvod a právom
na
rešpektovanie
ľudského
tela,
sa
neuplatňuje
na
žiadosť
talianskeho
súdu,
pre
ktorú
je
príslušná
rovnováha
určená
talianskym
právom.
64.      Aj
keď
to v nariadení
2020/1783
skutočne
nie
je
veľmi
jasne
vyjadrené,
zo
štruktúry
tohto
aktu
vyplýva,
že
výkon
dôkazu
nariaďuje
dožadujúci
súd, a preto
je
zaňho
zodpovedný.
Je
to
logické,
pretože
len
tento
súd,
ktorý
pozná
všetky
okolnosti
prípadu,
môže
na
základe
svojho
vnútroštátneho
práva
posúdiť,
ktoré
dôkazy
sú
potrebné a či
dôvody
zhromažďovania
týchto
dôkazov
môžu
odôvodniť
obmedzenie
určitých
práv(21).
65.      Nariadenie
2020/1783
je
založené
na
zásade
vzájomného
uznávania,
ktorá
je
základom
všetkých
nástrojov
justičnej
spolupráce
prijatých
podľa
Zmluvy o FEÚ
vrátane
justičnej
spolupráce v občianskych a obchodných
veciach(22).
66.      Zásada
vzájomného
uznávania
je
založená
na
vzájomnej
dôvere
medzi
členskými
štátmi,
že
ich
inštitúcie
rešpektujú
hodnoty a základné
práva
chránené
právnym
poriadkom
Únie(23).
Na
základe
tejto
zásady
musí
dožiadaný
súd
veriť,
že
rozhodnutie
dožadujúceho
súdu a vnútroštátne
právo,
na
ktorom
je
založené,
nie
sú v rozpore
so
základnými
právami
chránenými
Chartou.
Uvedený
súd v zásade
nemôže
spochybniť
zákonnosť
rozhodnutia
dožadujúceho
súdu,
ale
musí
konať
tak,
ako
keby
bolo
platné, a preto
musí
túto
žiadosť
vybaviť.
Je
to
tak
aj
vtedy,
keď
sa
riešenie
podľa
práva
dožadujúceho
štátu
líši
od
riešenia
podľa
práva
dožiadaného
štátu.
Ak
sa
má
napadnúť
právoplatnosť
takéhoto
rozhodnutia,
musí
sa
tak
stať
pred
dožadujúcim
súdom,
ktorý
zodpovedá
za
to,
že
rozhodnutie
je v súlade
so
základnými
právami.
67.      Iné
nástroje
založené
na
zásade
vzájomného
uznávania
majú
podobný
rámec:
vecné
otázky
súvisiace
so
žiadosťou o cezhraničnú
spoluprácu
sú
záležitosťou
vydávajúceho/dožadujúceho
súdu a jeho
právneho
poriadku,
zatiaľ
čo
postup
pri
výkone
takejto
žiadosti
je
záležitosťou
vykonávajúceho/dožiadaného
súdu a jeho
právneho
poriadku.
Zároveň
sú
dôvody
odmietnutia
žiadosti o cezhraničnú
spoluprácu
obmedzené a v predmetnom
akte
taxatívne
vymenované.
68.      Napríklad
európsky
vyšetrovací
príkaz
(ďalej
len
„EVP“),
ktorý
slúži
na
podobný
účel
ako
má
nariadenie
2020/1783,
ale
týka
sa
cezhraničnej
spolupráce v oblasti
trestného
práva,
takisto
stanovuje,
že
zodpovednosť
za
vecné
rozhodnutia
týkajúce
sa
zhromažďovania
dôkazov
nesie v zásade
vydávajúci
súd,
zatiaľ
čo
postup
pri
samotnom
získavaní
týchto
dôkazov
sa
riadi
právom
vykonávajúceho
súdu.(24) Podobné
rozdelenie
zodpovednosti
možno
nájsť
aj v nariadení o Európskej
prokuratúre.(25)
69.      Ochrana
základných
práv v súvislosti s vecným
rozhodnutím o vykonaní
dôkazu
je
preto v zásade
zodpovednosťou
vydávajúceho
alebo, v znení
prejednávanej
veci,
dožadujúceho
súdu. S cieľom
zaručiť
ochranu
základných
práv
chránených
právnym
poriadkom
Únie
však
Súdny
dvor
napriek
tomu
konštatoval,
že
vykonávajúci/dožiadaný
súd
môže
vo
výnimočných
situáciách
spochybniť
zákonnosť
žiadosti o justičnú
spoluprácu(26).
Takéto
výnimočné
okolnosti
boli
konštatované
tam,
kde v právnom
systéme
vydávajúceho/dožadujúceho
súdu
existovali
systémové
problémy s dodržiavaním
základných
práv,
ktoré
boli
vykonávajúcemu/dožiadanému
súdu
známe. V takejto
situácii
sa
vykonáva
dvojstupňový
test, v ktorom
vykonávajúci/dožiadaný
súd
najprv
posúdi,
či
existuje
systémový
problém s dodržiavaním
základných
práv v právnom
poriadku
vydávajúceho/dožadujúceho
súdu, a ak
sa
zistí,
že
áno,
súd
musí
následne
overiť,
či
existuje
riziko
porušenia
práv
konkrétnej
osoby.(27) Vykonávajúci
súdny
orgán
môže
odmietnuť
vykonať
žiadosť o cezhraničnú
spoluprácu
len
vtedy,
ak
sú
splnené
obidve
podmienky.
70.      Okrem
týchto
výnimočných
okolností
neexistuje
žiadny
dôvod
na
to,
aby
sa z článku 12
nariadenia
2020/1783
vyvodili
ďalšie
dôvody
na
zamietnutie
žiadosti o vykonanie
dôkazu.
71.      V prejednávanej
veci
žiadny z účastníkov
netvrdí,
že v talianskom
právnom
poriadku
sú
systémové
problémy.
Okrem
toho
žiaden z účastníkov
konania
nespochybnil
zákonnosť
rozhodnutia
talianskeho
súdu,
ktorým
žiada o vykonanie
dôkazu.
Za
týchto
okolností
neexistuje
dôvod,
aby
dožiadaný
francúzsky
súd
odmietol
žiadosť
vybaviť,
pokiaľ
sa
nezistí
existencia
niektorého z dôvodov
výslovne
vymenovaných v článku 16
nariadenia
2020/1783.
72.      Znenie článku 16 ods. 2
tohto
nariadenia
veľmi
jasne
vyjadruje,
že
zoznam
situácií,
ktoré
sú v ňom
uvedené a ktoré
odôvodňujú
odmietnutie
vybavenia
žiadosti o vykonanie
dôkazu,
je
taxatívny(28).
Používa
sa v ňom
formulácia
„možno
odmietnuť,
len
na
základe“ a potom
sa v ňom
uvádzajú
štyri
situácie(29).
73.      Súdny
dvor
už
potvrdil
potrebu
reštriktívneho
výkladu
týchto
výnimiek,
čo
vedie k záveru,
že
takúto
žiadosť
možno
zamietnuť
len v situáciách
uvedených v uvedenom
ustanovení(30).
74.      Prvá
výnimka
umožňuje
dožiadanému
súdu
žiadosť
odmietnuť,
ak
táto
žiadosť
nepatrí
do
predmetu
úpravy
nariadenia
2020/1783. V tejto
súvislosti
treba
poznamenať,
že
Súdny
dvor
vysvetlil,
že
dožadujúci
súd
môže
pokojne
požiadať o medzinárodnú
právnu
spoluprácu v inom
právnom
rámci,
než
je
rámec
stanovený
nariadením
2020/1783(31). O výbere
právneho
rámca
rozhoduje
dožadujúci
súd.
75.      V prejednávanej
veci
sa
zdá
byť
zrejmé,
že
dožadujúci
súd
si
zvolil
ako
uplatniteľný
právny
rámec
nariadenie
2020/1783,
keďže
žiadosť
zaslal
na
tlačive
A
uvedenom v prílohe I k tomuto
nariadeniu.
76.      Ostatné
tri
situácie
sa
zjavne
neuplatňujú
na
okolnosti
prejednávanej
veci,
čo
nespochybnil
žiaden z účastníkov
tohto
konania.
77.      Na
základe
uvedených
skutočností
treba
dospieť k záveru,
že článok 16‑11
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka
sa
na
rozhodovanie o tom,
či
možno
odmietnuť
vybaviť
žiadosť o nepriame
vykonanie
dôkazu,
neuplatňuje.
To
platí,
hoci
sa
toto
pravidlo
podľa
francúzskeho
práva
považuje
za
záležitosť
verejného
poriadku.
C.      O druhej otázke
78.      Vzhľadom
na
mnou
navrhovanú
odpoveď
na
prvú
položenú
otázku,
podľa
ktorej
dožiadaný
súd
musí
žiadosť o nepriame
vykonanie
dôkazu
vybaviť
bez
ohľadu
na
vnútroštátne
pravidlo
verejného
poriadku,
ktoré
takýto
výkon
dôkazu
zakazuje,
možno
druhú
otázku
vnútroštátneho
súdu,
ako
bolo
vysvetlené
na
začiatku
tejto
analýzy
(v časti A),
chápať
len
ako
otázku,
či
Charta
zakazuje
výklad
nariadenia
2020/1783 v tom
zmysle,
že
je
možné
vykonať
posmrtný
odber
genetických
dôkazov
na
účely
určenia
otcovstva
bez
ohľadu
na
to,
či k tomu
osoba
počas
svojho
života
udelila
predchádzajúci
súhlas.
79.      Vnútroštátny
súd
kladie
túto
otázku v kontexte
vyváženia
príslušných
práv
zakotvených v článkoch 1 a 7
Charty.
Druhá
otázka
vnútroštátneho
súdu
odkazuje
na článok 1 ako
na
ustanovenie
chrániace
právo
na
ľudskú
dôstojnosť
ľudského
tela, a to
aj
po
smrti, a odkazuje
na článok 7 ako
na
ustanovenie
chrániace
právo
poznať
svoj
pôvod,
zaručené
ako
súčasť
práva
na
súkromie.
80.      Podľa
môjho
chápania
prejednávanej
veci
tu o porušenie článku 1 Charty
nejde,
aspoň
nie v jeho
zmysle
absolútnej
povahy
práva
na
ľudskú
dôstojnosť. V prejednávanej
veci
je
skôr
otázne,
do
akej
miery
Charta
chráni
na
jednej
strane
právo
poznať
svoj
pôvod,
ktorému
taliansky
súd
zrejme
dáva
prednosť
tým,
že
požaduje
nepriamy
výkon
dôkazu, a na
druhej
strane
právo
na
rešpektovanie
ľudského
tela
po
smrti,
ktorému
francúzske
právo
zrejme
pripisuje
väčšiu
hodnotu
než
talianske
právo.
81.      Cieľom
otázky,
ktorá
vzniká
v prejednávanej
veci,
je v skutočnosti
objasniť,
či
je
vyváženie
týchto
dvoch
práv
alebo
záujmov,
ktoré
podľa
talianskeho
práva
viedlo k žiadosti o exhumáciu
tela
na
účely
odberu
genetických
vzoriek
na
určenie
otcovstva,
podľa
Charty
prijateľné.
82.      Svoju
analýzu
uskutočním
tak,
že
sa
budem
pýtať,
či
Charta
po
prvé
chráni
právo
na
poznanie
svojho
pôvodu,
po
druhé,
či
chráni
právo
na
rešpektovanie
ľudského
tela
po
smrti, a po
tretie,
či
bráni
spôsobu,
akým
sú
tieto
dve
práva
vyvážené
podľa
talianskeho
práva.
83.      Skôr
než
začnem túto
analýzu,
musím
vysvetliť,
že
podľa
môjho
názoru v systéme
založenom
na
vzájomnom
uznávaní
dožiadaný
súd v zásade
nemôže
spochybniť
súlad
rozhodnutia
talianskeho
súdu s Chartou.
Na
zabezpečenie
dodržiavania
základných
práv
by
mala
existovať
možnosť
osoby,
ktorej
práva
boli
údajne
porušené,
napadnúť
rozhodnutie
talianskeho
súdu a táto
námietka
by
mala
byť
podaná v rámci
talianskeho
systému
súdnych
prostriedkov
nápravy. V prejednávanej
veci
však
osoba, o ktorej
záujmy
ide,
už
nie
je
medzi
živými a jej
rodina, v tomto
prípade
jej
manželské
deti,
ktoré
by
mohli
mať
záujem
namietať
proti
exhumácii
ich
otca a odberu
jeho
genetických
vzoriek,
proti
tomu
nenamietali,
ale
požiadali,
aby
sa
dôkazy
odobrali z tela
ich
otca. Z tohto
dôvodu
sa
domnievam,
že
vzhľadom
na
okolnosti
prejednávanej
veci
by
Súdny
dvor
mal
odpovedať
na
druhú
otázku
položenú
vnútroštátnym
súdom.
1.      Právo poznať svoj pôvod podľa Charty
84.      Právo
poznať
svoj
genetický
pôvod
bolo
po
prvýkrát
výslovne
uznané v Dohovore
OSN o právach
dieťaťa(32) a následne v Dohovore o ochrane
detí a o spolupráci
pri
medzištátnych
osvojeniach(33).
Toto
právo
nie
je v Európskom
dohovore o ľudských
právach
(EDĽP)
výslovne
uvedené,
ale
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
(ESĽP)
ho
uznal
ako
implicitné
právo
založené
na
jeho článku 8.
85.      Súdny
dvor
zatiaľ
nemal
možnosť
vyložiť
toto
právo v kontexte
práva
Únie.
Podľa článku 52 ods. 3
Charty,
pokiaľ
obsahuje
práva,
ktoré
zodpovedajú
právam
zaručeným
EDĽP,
však
bude
význam a rozsah
práv
priznaných
Chartou
rovnaký
alebo
širší.
86.      Článok 7 Charty
zodpovedá článku 8 EDĽP.
Preto
by
mal
Súdny
dvor
vykladať
právo
poznať
svoj
genetický
pôvod
podľa
Charty s ohľadom na spôsob,
akým
ESĽP
vykladá článok 8 EDĽP.
87.      Tento
súd
uznal
právo
poznať
svoj
pôvod
ako
súčasť
práva
na
zistenie
podrobností o svojej
identite
ako
individuálnej
ľudskej
bytosti
vo
veci
Gaskin v. Spojené
kráľovstvo(34).
Ďalej
vo
veci
Mikulić v. Chorvátsko
vysvetlil,
že
určenie
rodičovstva
je
dôležitým
aspektom
vo
vývoji
individuálnej
identity.
Súd
totiž
uviedol,
že
deti
majú
životne
dôležitý
záujem,
chránený
EDĽP,
získať
informácie
potrebné
na
odhalenie
pravdy o dôležitých
aspektoch
ich
osobnej
identity,
ktoré
môžu
mať
silný
formujúci
vplyv
na
pocit
identity
jednotlivca(35).
Rok
po
tomto
rozsudku
ESĽP
vo
veci
Odièvre v. Francúzsko
výslovne
uviedol,
že
ľudia
majú
právo
poznať
svoj
pôvod,
ktoré
vyplýva z rozsahu
pojmu
súkromie(36).
88.      Uvedený
súd
však
takisto
uviedol,
že
toto
právo
nie
je
absolútne;
musí
byť v osobitných
prípadoch
vyvažované
voči
iným
základným
právam
tretích
osôb a verejným
záujmom, a preto
majú
členské
štáty
určitú
mieru
voľnej
úvahy(37).
89.      Vo
veci
Jäggi v. Švajčiarsko
ESĽP
zopakoval,
že
právo
sťažovateľa
poznať
svoj
genetický
pôvod
je
spojené s právom
na
identitu
chráneným
podľa článku 8 EDĽP(38).
Konkrétnejšie
povedané, v tomto
rozsudku
tento
súd
vyvážil
právo
na
poznanie
svojho
genetického
pôvodu s právom
na
úctu k zosnulým.
Súd
vysvetlil,
že
záujem
jednotlivca
poznať
svoj
genetický
pôvod s vekom
neklesá(39).
90.      Neskôr,
vo
veci
Pascaud v. Francúzsko,  ESĽP
opätovne
zdôraznil
právo
poznať
svoj
pôvod a konštatoval,
že
francúzske
orgány
nezohľadnili
právo
pána
Pascauda
poznať
svoj
pôvod s dostatočnou
váhou,
keďže
vnútroštátne
právo
neposkytovalo
žiadnu
právnu
možnosť
na
posmrtné
testovanie z dôvodu
neexistencie
žijúcich
príbuzných,
ktorí
by
dali
súhlas, a z tohto
dôvodu
sťažovateľ
nemal
žiaden
účinný
prostriedok
nápravy
na
zistenie
svojej
totožnosti(40).
91.      Preto
na
základe
judikatúry
ESĽP k článku 8 EDĽP,
ktorú
by
mal
Súdny
dvor
na
základe
jej článku 52 ods. 3
použiť
na
výklad článku 7 Charty,
môžem
dospieť k záveru,
že
právo
poznať
svoj
genetický
pôvod
je
právo,
ktoré
by
mal
Súdny
dvor
uznať.
Zároveň
však
toto
právo
nie
je
absolútne,
ale
môže
byť
obmedzené,
hoci
jeho
obmedzenie
si
vyžaduje
jeho
vyváženie
voči
iným
právam a záujmom
všetkých
zúčastnených
tretích
strán
vrátane
práva
na
rešpektovanie
tela
po
smrti.
2.      Právo na rešpektovanie tela zosnulej osoby
92.      Vo
svojej
druhej
otázke
vnútroštátny
súd
postavil
na
jednu
misku
váh
právo
poznať
svoj
pôvod
podľa článku 7 Charty a na
druhú
právo
na
ľudskú
dôstojnosť
chránené článkom 1 Charty.
93.      Odôvodnenie
odvodenia
práva
na
rešpektovanie
ľudského
tela
po
smrti
od
práva
na
ľudskú
dôstojnosť
možno
nájsť v judikatúre
francúzskej
Conseil
constitutionnel
(Ústavná
rada). V dvoch
rozsudkoch z rokov
2011 a 2024
uvedený
súd
konštatoval,
že článok 16‑11
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka
vyjadruje
vôľu
francúzskeho
zákonodarcu
rešpektovať
ľudské
telo
po
smrti
ako
záležitosť
dôstojnosti
ľudskej
osoby.
Uvedený
súd
potvrdil
ústavnosť
tohto
legislatívneho
rozhodnutia
napriek
jeho
zásahu
do
práva
na
poznanie
vlastnej
identity(41).
94.      Právo
na
ľudskú
dôstojnosť
je
však
chránené článkom 1 Charty
ako
absolútne
právo(42), a preto
ho
nemožno
vyvažovať
voči
iným
právam(43).
95.      Naopak,
právo
na
rešpektovanie
ľudského
tela
po
smrti,
aj
keď
sa
chápe
ako
vyjadrenie
hodnoty
ľudskej
dôstojnosti(44),
by
nemalo
byť
kvalifikované
ako
absolútne
právo
chránené článkom 1 Charty. V právnych
systémoch,
ktoré
takéto
právo
chránia,
je
jeho
obmedzenie
možné(45),
ak
je
toto
obmedzenie
nevyhnutné
na
ochranu
iných
práv
alebo
verejných
záujmov.
Vo
Francúzsku,
ako
vysvetlila
francúzska
vláda,
dôstojnosť
ľudského
tela
po
smrti
nie
je
absolútnym
právom(46).
96.      Ako
možno
chápať
súvislosť
práva
na
dôstojnosť
ľudského
tela,
ktoré
môže
byť
obmedzené, s ľudskou
dôstojnosťou,
ktorá – chápaná
ako
základné
právo
podľa
Charty – je
absolútna?
97.      Vo
vysvetlivkách k článku 1 Charty
sa
uvádza,
že
ľudská
dôstojnosť
nie
je
len
základným
právom
ako
takým,
ale
predstavuje
skutočný
základ
ostatných
základných
práv(47).
98.      V tomto
zmysle
by
sa
niektoré
iné
práva
obsiahnuté v Charte,
ako
napríklad
právo
na
súkromný
život
(vyjadrené v článku 7 Charty),
právo
na
život
(vyjadrené v článku 2 Charty)
alebo
právo
na
slobodu
prejavu a na
informácie
(vyjadrené v článku 11
Charty),
mohli
chápať
ako
konkrétnejšie
vyjadrenia
ľudskej
dôstojnosti
ako
zásady
vyjadrenej v Charte a hodnoty
vyjadrenej v článku 2 ZEÚ.
Tieto
prejavy
ľudskej
dôstojnosti
nie
sú
absolútne(48) a možno
ich
obmedziť,
ak
je
to
potrebné
na
dosiahnutie
iných
legitímnych
cieľov
alebo
na
ochranu
iných
relatívnych
základných
práv.
99.      Ak
však
obmedzenie
práva
vyjadrujúceho
ľudskú
dôstojnosť
nemožno v osobitných
situáciách
odôvodniť,
musí
sa
ľudská
dôstojnosť
chránená článkom 1 Charty
považovať
za
porušenú.(49) K takémuto
záveru
možno
dospieť
na
základe
vysvetliviek k Charte,
podľa
ktorých
dôstojnosť
ľudskej
osoby
je
súčasťou
podstaty
iných
práv
priznaných v Charte,
preto
sa
musí
rešpektovať, a to
aj v prípade
obmedzenia
týchto
iných
práv.
Takto
možno
chápať
absolútnu
povahu
práva
na
ľudskú
dôstojnosť v článku 1 Charty(50).
100. Stručne
povedané, a bez
ambície
vytvoriť
komplexnú
teóriu o ľudskej
dôstojnosti v práve
Únie,
podľa
môjho
názoru
možno
ľudskú
dôstojnosť
chápať
ako
dvojaký
pojem.
Na
jednej
strane
je
tu
jadro
ľudskej
dôstojnosti,
ktoré
požíva
absolútnu
ochranu.
Na
druhej
strane
existuje
„okrajová
oblasť
šírenia
ľudskej
dôstojnosti“, v ktorej
je
možné
vyvažovanie s inými
konfliktnými
právami(51).
101. Okrem
vyjadrení
ľudskej
dôstojnosti,
ktoré
sú
výslovne
chránené
Chartou,
môžu
existovať
aj
iné
prejavy
ľudskej
dôstojnosti. V tomto
zmysle
je
možné
odvodiť
právo
na
rešpektovanie
ľudského
tela
po
smrti
od
práva
na
rešpektovanie
ľudskej
dôstojnosti.
Toto
právo
možno
rovnako
chápať
ako
vyjadrenie
práva
na
súkromie,
zakotveného v článku 7 Charty.
102. Súdny
dvor
zatiaľ
nemal
možnosť
rozhodnúť,
či
takéto
právo
existuje
ako
základné
právo
na
úrovni
primárneho
práva
Únie.
Vo
veci
Memoria
and
Dall’Antonia
však
Súdny
dvor
usúdil,
že
cieľ
ochrany
náležitej
úcty k pamiatke
zosnulých
môže
predstavovať
naliehavý
dôvod
všeobecného
záujmu(52).
Generálny
advokát
Campos
Sánchez‑Bordona
vyjadril
vo
svojich
návrhoch v uvedenej
veci
názor,
že
dôstojnosť,
ktorú
zosnulá
osoba
požívala
za
života,
môže
mať
primerané,
právom
chránené
účinky
aj
po
jej
smrti(53).
103. Dôležitou
pomôckou
pri
určovaní
obsahu
základných
práv
Únie
je
porovnávacia
analýza
ústavných
systémov
členských
štátov(54).
104. V tomto
ohľade
výskumná
poznámka
vypracovaná
Riaditeľstvom
výskumu a dokumentácie
Súdneho
dvora(55) ukázala,
že
všetky
členské
štáty
zahrnuté
do
výskumu
uznávajú,
že
ľudské
telo
si
zaslúži
úctu
po
smrti,
hoci
tento
záujem
nie
je
nevyhnutne
chápaný
ako
základné
právo.
Pri
vyvažovaní
sa
berú
do
úvahy
práva
zosnulého,
ale
zdá
sa,
že
právo
na
poznanie
svojho
pôvodu
sa
všeobecne
považuje
za
prevažujúce
právo(56).
105. Na
základe
tejto
komparatívnej
analýzy
som
dospela k záveru,
že
právo
na
rešpekt k ľudskému
telu
po
smrti
existuje
ako
všeobecná
zásada
práva
Únie,
ktorú
možno
rozpracovať
ako
prejav
ľudskej
dôstojnosti.
Tento
záujem
by
sa
preto
mal
zohľadniť
pri
rozhodovaní o povolení
exhumácie
tela
na
účely
uspokojenia
práva
na
poznanie
svojho
pôvodu,
ktoré
je
chránené
ako
súčasť
práva
na
súkromný
život
podľa článku 7 Charty.
3.      Vyváženie práva na poznanie svojho pôvodu a práva na rešpektovanie ľudského tela
106. Druhá
otázka
položená
vnútroštátnym
súdom
sa
týka
toho,
či
vyváženie
týchto
dvoch
práv
podľa
Charty
umožňuje
výklad
nariadenia
2020/1783,
podľa
ktorého
možno v rámci
cezhraničnej
justičnej
spolupráce
požadovať
odber
genetických
vzoriek z ľudského
tela
po
exhumácii
ako
dôkaz,
ktorý
sa
má
vykonať
na
účely
konania o určenie
otcovstva.
107. Hoci
vo
veciach
Jäggi v. Švajčiarsko(57) aj
Pascaud v. Francúzsko(58) ESĽP
rozhodol v prospech
práva
poznať
svoj
pôvod,
neznamená
to,
že
toto
právo
má
vždy
pred
právom
na
rešpektovanie
ľudského
tela
po
smrti
prednosť.
Váženie
sa
musí
uskutočniť s prihliadnutím
na
okolnosti
každého
konkrétneho
prípadu a starostlivým
zvážením
všetkých
dotknutých
záujmov(59).
108. Nič
nenaznačuje tomu,
že
by
rovnováha,
ku
ktorej v prejednávanej
veci
dospel
taliansky
súd
podľa
talianskeho
práva,
bola
Chartou
vylúčená.
Zdá
sa,
že
uvedený
súd
vzal
do úvahy iné
možnosti
určenia
otcovstva a exhumáciu
údajného
otca a odber
jeho
genetických
vzoriek
požadoval
až
za
poslednú
možnosť.
109. Skutočnosť,
že
francúzsky
sudca
alebo
sudca
ktoréhokoľvek
iného
štátu,
ktorý
sa
riadi
vlastným
vnútroštátnym
právom,
by
mohol
dospieť k inému
výsledku,
nemá
vplyv
na
záver,
že
rovnováha,
ku
ktorej
dospel
taliansky
sudca,
sa
zdá
byť z hľadiska
Charty
prijateľná.
110. Súdny
dvor
už
vysvetlil,
že
členské
štáty
môžu
chápať
ľudskú
dôstojnosť
alebo
aj
iné
práva
obsiahnuté v Charte
rôzne,
pokiaľ
rešpektujú
podstatu
týchto
práv(60).
Pokiaľ
totiž
nedôjde k harmonizácii
niektorých
záležitostí
na
úrovni
Únie, v prípade
ktorej
zvolí
správnu
rovnováhu
normotvorca
Únie,
môžu
sa
riešenia
prijaté
jednotlivými
členskými
štátmi
líšiť.(61)
111. Normotvorca
Únie
(zatiaľ)
neprijal
spoločné
pravidlá,
ktorými
by
sa
riadili
povolené
dôkazy v občianskoprávnom
konaní,
ani
konkrétnejšie
spoločné
pravidlá,
ktorými
by
sa
riadili
postupy
dokazovania
otcovstva v situáciách,
keď
jeden z rodičov
zomrel.
Talianske a francúzske
riešenia
sa
môžu v tomto
ohľade
líšiť a môžu
sa
uplatňovať,
pokiaľ
zvolená
rovnováha
neporušuje
podstatu
jedného z práv,
ktoré
sú
na
týchto
váhach
položené.
112. Na
základe
uvedeného
navrhujem
Súdnemu
dvoru,
aby
na
druhú
otázku
odpovedal
tak,
že
Charta
nezakazuje
súdu
členského
štátu
požiadať
podľa
nariadenia
2020/1783 o vykonanie
dôkazu
posmrtným
odberom
genetických
vzoriek,
aj
keď
zosnulá
osoba
počas
svojho
života k takémuto
odberu
nedala
súhlas.
V.      Záver
113. Navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
mu
položil
tribunal
judiciaire
de
Chambéry
(súd v Chambéry, Francúzsko),
takto:
1.      Článok 12
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2020/1783 z 25. novembra
2020 o spolupráci
medzi
súdmi
členských
štátov
pri
vykonávaní
dôkazov v občianskych a obchodných
veciach
(vykonávanie
dôkazov)
neumožňuje
dožiadanému
vnútroštátnemu
súdu
odmietnuť
vybavenie
žiadosti o vykonanie
dôkazu z dôvodu,
že
forma
žiadosti
je v rozpore
so
základnými
zásadami
vnútroštátneho
práva
dožiadaného
štátu.
2.      Charta
základných
práv
Európskej
únie
nezakazuje
súdu
členského
štátu
požiadať
podľa
nariadenia
2020/1783 o vykonanie
dôkazu
posmrtným
odberom
genetických
vzoriek,
aj
keď
zosnulá
osoba
počas
svojho
života k takémuto
odberu
nedala
súhlas.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 25. novembra 2020 o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných veciach (vykonávanie dôkazov) (Ú. v. EÚ L 405, 2020, s. 1) (ďalej len „nariadenie 2020/1783“).
3      Nariadenie Rady (ES) č. 1206/2001 z 28. mája 2001 o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných, Ú. v. ES L 174, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 121 (ďalej len „nariadenie č. 1206/2001“).
4      Toto ustanovenie bolo do francúzskeho Občianskeho zákonníka zavedené na základe článku 5, I, 1 loi n° 2004‑800 du 6 août 2004 relative à la bioéthique [zákon č. 2004‑800 zo 6. augusta 2004 o bioetike (ďalej len „zákon o bioetike“) o bioetike). Ako poznamenala Európska komisia, podľa ktorej neexistuje domnienka súhlasu s odberom genetických vzoriek od zosnulej osoby, bolo legislatívnou reakciou na exhumáciu slávneho speváka Yvesa Montanda v novembri 1997 na účely určenia jeho otcovstva voči osobe, ktorá tvrdila, že je jeho dcérou. Preto sa podľa komentára k Décision n° 2011‑173 QPC du 30 septembre 2011 [rozhodnutie Conseil Constitutionnel (Ústavná rada, Francúzsko) č. 2011‑173 QPC z 30. septembra 2011] táto novelizácia niekedy označuje ako „Montandova novela“.
5      Pozri bod 90 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
6      Podľa nariadenia 2020/1783 je možné vypočuť osobu priamo aj bez nutnosti cestovať do iného členského štátu, a to prostredníctvom videokonferencie. Pozri článok 20 nariadenia 2020/1783.
7      Článok 4 nariadenia 2020/1783.
8      Pozri článok 12 ods. 2 a odôvodnenie 17 nariadenia 2020/1783.
9      Takéto vysvetlenie nemožno nájsť ani v dokumentoch svedčiacich o legislatívnej histórii tohto aktu.
10      Komisia na pojednávaní vysvetlila rozdiel medzi týmito dvoma spôsobmi cezhraničného výkonu dôkazov tým, že v prípade priameho výkonu dôkazov je kontrola zo strany jurisdikcie dožiadaného štátu menšia. Tvrdila, že z tohto dôvodu členské štáty pri rokovaniach o tomto spôsobe výkonu trvali na tom, čo Komisia nazvala „doložkou zvrchovanosti“, ktorá by im umožnila odmietnuť povoliť znalcom z iného členského štátu vykonať v dožiadanom členskom štáte znalecké úkony, ktoré sú v rozpore so základnými zásadami právneho poriadku dožiadaného štátu.
11      V rozsudku z 21. februára 2013, ProRail (C‑332/11, EU:C:2013:87, body 47 a 48), tak Súdny dvor dospel k záveru, že ak znalec ustanovený súdom členského štátu musí vstúpiť na územie iného členského štátu, aby tam vykonal znalecké úkony, ktorými bol poverený, mohlo by to za určitých okolností ovplyvniť verejnú moc členského štátu, v ktorom sa majú tieto úkony uskutočniť, najmä ak ide o znalecký úkon vykonaný na miestach spojených s výkonom verejnej moci členského štátu alebo na miestach, kde sú vstup a alebo iné zasahovanie podľa práva členského štátu, v ktorom sa má tento úkon uskutočniť, zakázané alebo povolené iba oprávneným osobám.
12      Pozri MOUGENOT, D.: Le règlement européen sur l’obtention des preuves. In: Journal des Tribunaux, 2002, s. 21; a NUYTS, A. a SEPULCHRE, J.: Taking of evidence in the European Union under EC Regulation 1206/2001. In:
Business Law International, 2004, s. 334.
13      Vo Francúzsku je týmto orgánom Département de l’entraide, du droit international privé et européen (Odbor pre vzájomnú pomoc, medzinárodné právo súkromné a právo Únie) (DEDIPE) ministerstva spravodlivosti.
14      Pozri napríklad Európska justičná sieť, „(Provisional) updated practice guide for the application of the Regulation on the Taking of Evidence“, 2025, s. 46, k dispozícii na adrese https://e‑justice.europa.eu/topics/trainings‑judicial‑networks‑and‑agencies/european‑judicial‑network‑civil‑and‑commercial‑matters/ejns‑publications_en.
15      V bode 11.1 tlačiva A (opis výkonu dôkazu) sa uvádza: EXHUMÁCIA TELA [aa], zomrelého v [XY] a pochovaného v [XY], a PRIAME PRESKÚMANIE DÔKAZU zo strany [XY] z Inštitútu súdneho lekárstva v Janove, spočívajúce v ODBERE BIOLOGICKÝCH VZORIEK POTREBNÝCH PRE TECHNICKÉ KONZULTÁCIE ÚSTAVU POROVNÁVACÍCH GENETICKÝCH ZNAKOV medzi žalobcom xx a telom domnelého otca aa.
16      Ak by sa ukázalo, že tento výklad nie je správny, o čom musí rozhodnúť vnútroštátny súd, uvedený súd by mal žiadosť postúpiť francúzskemu ústrednému orgánu a tento orgán by mal rozhodnúť, či je priamy odber genetických vzoriek talianskym znalcom po exhumácii povolený. V takom prípade by mohla vzniknúť otázka výkladu článku 19 ods. 7 písm. c) nariadenia 2020/1783.
17      Dohovor z 18. marca 1970 o vykonávaní dôkazov v cudzine v občianskych a obchodných veciach (ďalej len „Haagsky dohovor o dôkazoch“).
18      Ako Súdny dvor už potvrdil v rozsudku zo 17. februára 2011, Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, bod 65). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Weryński (C‑283/09, EU:C:2010:490, bod 60).
19      Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
20      Pozri napríklad Preliminary Document No 6 of December 2008 for the attention of the Special Commission of February 2009 on the practical operation of the Hague Apostille, Service, Evidence and Access to Justice Conventions, The Taking of Evidence by Video‑Link under the Hague Evidence Convention. Pri rozbore článku 9 ods. 1 sa v tomto dokumente uvádza ako príklad praktického uplatňovania tohto ustanovenia výkon dôkazu prostredníctvom videospojenia.
21      Pozri analogicky, ale vo vzťahu k nariadeniu Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1), rozsudok z 21. marca 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, bod 46).
22      Pozri článok 67 ods. 4 a článok 81 ods. 2 ZFEÚ. Pozri aj Stanovisko 2/13 (Pristúpenie Európskej únie k EDĽP) z 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, bod 191) (ďalej len „Stanovisko 2/13). Je to tak, hoci v nariadení 2020/1783 sa na túto zásadu neodkazuje. V súvislosti s predchádzajúcim nariadením č. 1206/2001 pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci ProRail (C 332/11, EU:C:2012:551, bod 48), kde tvrdí, že tento nástroj je založený na vzájomnej dôvere. Súdny dvor potvrdil, že zásada vzájomného uznávania je základom spolupráce medzi súdmi v občianskych a obchodných veciach. Pozri napríklad rozsudok z 25. mája 2016, Meroni (C‑559/14, EU:C:2016:349, bod 47).
23      Stanovisko 2/13 (body 168 a 192).
24      Pozri články 6 a 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/41/EÚ z 3. apríla 2014 o európskom vyšetrovacom príkaze v trestných veciach (Ú. v. EÚ L 130, 2014, s. 1) (ďalej len „smernica o EVP“).
25      Nariadenie Rady (EÚ) 2017/1939 z 12. októbra 2017, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca na účely zriadenia Európskej prokuratúry (Ú. v. EÚ L 283, 2017, s. 1) (ďalej len „nariadenie o EPPO“). Pozri rozsudok z 21. decembra 2023, G. K. a i. (Európska prokuratúra) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, bod 71).
26      Pozri, v súvislosti s rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 23) (ďalej len „rámcové rozhodnutie o európskom zatykači“), rozsudok z 29. júna 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, bod 19 a citovaná judikatúra).
27      Súdny dvor takúto možnosť prvýkrát uviedol v rozsudku z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016: body 88 a 91 až 93), a odvtedy ju pri mnohých príležitostiach potvrdil.
28      Článok 16 ods. 1 nariadenia 2020/1783, v ktorom sa takisto uvádzajú dôvody zamietnutia, sa týka len vykonávania dôkazov výsluchom svedka a v prejednávanej veci sa neuplatňuje.
29      Navyše v odôvodnení 19 nariadenia 2020/1783 sa uvádza, že okolnosti, za ktorých možno odmietnuť vybaviť žiadosť o vykonanie dôkazu, by sa mali obmedziť len na veľmi úzko vymedzené výnimočné situácie.
30      Rozsudok zo 17. februára 2011, Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, bod 53).
31      Pozri rozsudok z 21. februára 2013, ProRail (C‑332/11, EU:C:2013:87, body 44 až 46).
32      Dohovor o právach dieťaťa z 20. novembra 1989 [United Nations Treaty Series, zv. 1577, č. 31922, s. 167 (1995)].
33      Dohovor o ochrane detí a o spolupráci pri medzištátnych osvojeniach z 29. mája 1993 [United Nations Treaty Series,
zv. 1870, č. 31922, s. 167 (1995)].
34      ESĽP, Správa Európskej komisie pre ľudské práva z 13. novembra 1987, Gaskin v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:1987:1113REP001045483, § 89).
35      ESĽP, 7. februára 2002, Mikulić v. Chorvátsko (CE:ECHR:2002:0207JUD005317699, § 64). V tejto súvislosti pozri analýzu BLAUWHOFF, R. J.: Tracing down the historical development of the legal concept of the right to know one's origin. Has „to know or not to know“ ever been the legal question? In:
Utrecht Law Review, zv. 2, vyd. 2, 2008, s. 107.
36      ESĽP, 13. februára 2003, Odièvre v. Francúzsko (CE:ECHR:2003:0213JUD004232698, § 44). Na analýzu talianskeho právneho systému a práva poznať svoj genetický pôvod pozri PRADUROUX, S.: The right to know one’s genetic origins: A right in need of regulation. In: The Italian Law Journal, zv. 7, č. 2, 2021, s. 803 až 820.
37      ESĽP, 15. novembra 2016, Dubská a Krejzová v. Česká republika (CE:ECHR:2016:1115JUD002885911, §§ 178 a 179). Uvedený súd vysvetlil, že miera voľnej úvahy, ktorá je štátu povolená, v zásade závisí od dôležitosti dotknutých práv jednotlivca. Ak je právo zásadne dôležité pre intímne alebo kľúčové práva jednotlivca, je táto miera malá. Ak však v tejto záležitosti medzi európskymi krajinami neexistuje konsenzus a ak vyvoláva morálne alebo etické otázky, je táto miera väčšia.
38      ESĽP, 13. júla 2006, Jäggi v. Švajčiarsko (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, § 25).
39      ESĽP, 13. júla 2006, Jäggi v. Švajčiarsko (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, § 40).
40      ESĽP, 16. júna 2011, Pascaud v. France (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, § 67).
41      Pozri Décision n° 2011‑173 QPC du 30 septembre 2011 [rozhodnutie Conseil constitutionnel (Ústavná rada) č. 2011‑173 QPC z 30. septembra 2011] a Décision n° 2024‑1110 QPC du 31 octobre 2024 [rozhodnutie Conseil constitutionnel (Ústavná rada) č. 2024‑1110 QPC z 31. októbra 2024].
42      Koncept „absolútneho“ práva znamená, že toto právo bude mať vždy prednosť pred akýmkoľvek iným právom, inými slovami, nemôže byť v osobitných situáciách vyvážené inými právami. Preto niektorí autori pripisujú právu na ľudskú dôstojnosť radšej relatívnu než absolútnu povahu. Pozri napríklad ALEXY, R.: Human dignity and proportionality analysis. In:
Espaço Jurídico Journal of Law, zv. 16, č. 3, 2015, s. 83.
43      Aj keď väčšina ústavných systémov, ktoré právo na ľudskú dôstojnosť výslovne chránia, považuje toto právo za relatívne právo, Charta, podobne ako nemecká Ústava, sa rozhodla považovať právo na ľudskú dôstojnosť za absolútne právo. Dôsledkom voľby absolútnej ochrany ľudskej dôstojnosti v nemeckom ústavnom poriadku bolo, že sa tomuto právu prisúdil zúžený význam a rozsah. V tejto súvislosti pozri GRIMM, D.: Dignity in a legal context: Dignity as an absolute right. In: McCRUDDEN, C. (ed.): Understanding Human Dignity (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, zv. 192), s. 381.
44      K rozdielu medzi ľudskou dôstojnosťou ako hodnotou a právom pozri BARAK, A.: Human dignity: The constitutional value and the constitutional rights. In: McCRUDDEN, D. (ed.):
Understanding Human Dignity (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, zv. 192), s. 363.
45      To vyplýva z výskumnej správy 25/002, ktorú vypracovalo Riaditeľstvo výskumu a dokumentácie Súdneho dvora Európskej únie v januári 2025. Tento výskum sa týkal právnych systémov 13 členských štátov.
46      Francúzska vláda na pojednávaní vysvetlila, že francúzsky Občiansky zákonník ani judikatúra Conseil constitutionnel (Ústavná rada) nepripisujú rešpektovaniu ľudského tela po smrti absolútnu hodnotu. Existujú rôzne situácie, ako napríklad vyšetrovanie trestných činov, ktoré francúzske právo umožňuje a v ktorých sa exhumácia na účely posmrtného odberu genetických vzoriek môže legálne vykonať bez toho, aby na to dotknutá osoba počas svojho života udelila súhlas. To znamená, že podľa francúzskeho práva možno na legitímne účely obmedziť právo na rešpektovanie ľudského tela aj právo na súhlas v súvislosti s odberom vzoriek na účely vytvorenia DNA profilu.
47      Vysvetlivky k Charte základných práv, Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17 (ďalej len „vysvetlivky k Charte“).
48      Jediným absolútnym prejavom ľudskej dôstojnosti výslovne chráneným Chartou je zákaz mučenia a neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania alebo trestu, ktorý zaručuje článok 4 Charty. Pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, bod 85); z 19. marca 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, bod 78), a zo 17. októbra 2024, Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, bod 36).
49      V tejto súvislosti pozri návrhy, ktoré som predniesla vo veci Komisia/Maďarsko (Hodnoty Európskej únie) (C‑769/22, EU:C:2025:408, body 134 až 137).
50      V tejto súvislosti pozri DUPRÉ, C.: Article 1 – Human dignity. In: PEERS, S. et al.: The EU Charter of Fundamental Rights. A Commentary, 2. vyd., Bloomsbury, 2021, s. 18. Autor uvádza, že „je užitočnejšie chápať nedotknuteľnosť dôstojnosti ako záväzok EÚ urobiť všetko pre to, aby sa zabránilo porušeniu ľudskej dôstojnosti. V tomto zmysle sa nedotknuteľnosť dôstojnosti stáva axiomatickým základom celej EÚ a je ozvenou ‚neodňateľných a posvätných práv človeka‘ z francúzskej Deklarácie práv človeka a občana z roku 1789“.
51      V tejto súvislosti pozri HESELHAUS. S., HEMSLEY, R.: Human dignity and the European Convention on Human Rights. In: BECCHI, P. a MATHIS, K. (eds.):
Handbook of Human Dignity in Europe, Springer, 2019, s. 987.
52      Rozsudok zo 14. novembra 2018, Memoria a Dall’Antonia (C‑342/17, EU:C:2018:906, bod 57).
53      Návrhy
vo veci Memoria a Dall’Antonia (C‑342/17, EU:C:2018:479), poznámka pod čiarou 44.
54      LENAERTS, K. a GUTMANN, K.: Comparative law method and the European Court of Justice: Echoes across the Atlantic. In: The American Journal of Comparative Law, zv. 64, vyd. 4, 2016, s. 841 až 864.
55      Pozri výskumnú správu 25/002, ktorú vypracovalo Riaditeľstvo výskumu a dokumentácie Súdneho dvora Európskej únie v januári 2025.
56      Okrem Francúzskej republiky môže byť ďalšou výnimkou Cyperská republika.
57      ESĽP, 13. júla 2006, Jäggi v. Švajčiarsko (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, §§ 43 a 44).
58      ESĽP, 16. júna 2011, Pascaud v. Francúzsko (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, § 68).
59      Pozri rozsudok ESĽP z 13. júla 2006, Jäggi v. Švajčiarsko (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, §§ 38 a 39), a rozsudok ESĽP zo 16. júna 2011, Pascaud v. Francúzsko (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, §§ 59 a 60).
60      Najznámejším prípadom v tomto smere je vec Omega, v ktorej Súdny dvor prijal ako odôvodnenie obmedzenia slobody poskytovania služieb cieľ verejného poriadku v Nemecku založený na ochrane ľudskej dôstojnosti, ktorý bol v tomto štáte chápaný inak, než ako bol tento pojem vnímaný v rovnakej situácii v iných členských štátoch. Nemecká ústavná koncepcia ľudskej dôstojnosti sa vykladala tak, že zakazuje komerčné využívanie hier, ktoré zahŕňajú simulované zabíjanie ľudských bytostí, čo v iných členských štátoch neplatilo [rozsudok zo 14. októbra 2004, Omega (C‑36/02, EU:C:2004:614)].
61      Ak však normotvorca Únie určitú záležitosť na úrovni EÚ harmonizoval, členské štáty nemôžu uplatňovať štandard ochrany základných práv zaručený ich ústavami, aj keď je tento štandard vyšší než štandard zvolený normotvorcom Únie, pretože by to narušilo zásadu prednosti práva Únie. Pozri rozsudok z 26. februára 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, body 56 až 58).