62015TO0207_SV
Parter
Domslut
Parter
I mål T‑207/15 R,
National Iranian Tanker Company, Teheran (Iran), företrätt av T. de la Mare, QC, M. Lester, J. Pobjoy, barristers, R. Chandrasekera, S. Ashley och C. Murphy, solicitors,
sökande,
mot
Europeiska unionens råd, företrätt av N. Rouam och M. Bishop, båda i egenskap av ombud,
svarande,
angående en ansökan om uppskov med verkställigheten av rådets beslut (Gusp) 2015/236 av den 12 februari 2015 om ändring av beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (EUT L 39, s. 18), och av rådets genomförandeförordning (EU) 2015/230 av den 12 februari 2015 om genomförande av förordning (EU) nr 267/2012 om restriktiva åtgärder mot Iran (EUT L 39, s. 3), i den del de avser sökanden,
meddelar
TRIBUNALENS ORDFÖRANDE
följande
Beslut (1)
Bakgrund till tvisten
1. Det nu aktuella målet rör det system med restriktiva åtgärder som införts för att utöva påtryckningar mot Islamiska republiken Iran i syfte att förmå landet att upphöra med sin spridningskänsliga kärntekniska verksamhet och utvecklandet av kärnvapenbärare.
[ utelämnas ]
7. Sökanden, National Iranian Tanker Company, som är ett iranskt bolag specialiserat på transport av råolja och gas, och som disponerar en stor flotta av oljetanker, vände sig till Europeiska unionen, genom flera skrivelser, för att framföra sina farhågor beträffande de följder som de restriktiva åtgärderna mot Iran kunde få för dess flotta. I detta sammanhang förnekade sökanden all koppling till Irans nukleära program och betonade att bolaget privatiserats redan år 2000.
8. Icke desto mindre upptog rådet, den 15 oktober 2012, sökanden i den förteckning över personer och enheter som är föremål för restriktiva åtgärder.
9. Rådet antog beslut 2012/635/Gusp av den 15 oktober 2012 om ändring av beslut 2010/413 (EUT L 282, s. 58). Enligt skäl 16 i beslut 2012/635 bör i synnerhet enheter som ägs av iranska staten och som bedriver verksamhet inom olje- och gassektorn bli föremål för restriktiva åtgärder, eftersom dessa enheter utgör en ansenlig inkomstkälla för den iranska regeringen. Följaktligen ändrar artikel 1.8.a i beslut 2012/635 artikel 20.1.c i beslut 2010/413 på så sätt att de som ska omfattas av restriktiva åtgärder är ”andra personer och enheter som inte omfattas av bilaga I som tillhandahåller stöd till Irans regering och enheter som ägs eller kontrolleras av dem eller personer och enheter som är associerade med dem, enligt förteckningen i bilaga II”. Genom artikel 2 i beslut 2012/635 upptas sökanden i förteckningen i bilaga II till beslut 2010/413 innehållande förteckningen över ”[p]ersoner och enheter som deltar i kärnteknisk verksamhet eller i verksamhet med ballistiska robotar samt personer och enheter som ger stöd till Irans regering”.
10. Därtill antog rådet genomförandeförordning (EU) nr 945/2012 av den 15 oktober 2012 om genomförande av förordning nr 267/2012 (EUT L 282, s. 16). Genom artikel 1 i förordning 945/2012 upptas sökanden i bilaga IX till förordning nr 267/2012 innehållande förteckningen över ”[p]ersoner och enheter som deltar i kärnteknisk verksamhet eller i verksamhet med ballistiska robotar samt personer och enheter som ger stöd till Irans regering”.
11. Sökanden upptogs i de nämnda förteckningarna med följande motivering i de båda fallen: ”Kontrolleras i praktiken av Irans regering. Tillhandahåller den iranska regeringen finansiellt stöd genom sina aktieägare, som fortfarande har band till regeringen.”
12. Beslut 2012/635 och förordning nr 945/2012 delgavs sökanden genom skrivelse av den 16 oktober 2012.
13. Den 27 december 2012 väckte sökanden talan vid tribunalen om ogiltigförklaring av dessa två rättsakter, i den del de avsåg sökanden.
14. I sin dom av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (T‑565/12, nedan kallad NITC‑domen, REU, EU:T:2014:608) fann tribunalen att det fanns fog för sökandens grund att rådet gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att uppta sökanden i de ovannämnda förteckningarna. Följaktligen biföll tribunalen sökandens talan och ogiltigförklarade beslut 2012/635 och förordning nr 945/2012, i den del dessa rättsakter avsåg sökanden.
15. När det gäller verkan i tiden av NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608), slog tribunalen fast att en ogiltigförklaring av de angripna rättsakterna med omedelbar verkan skulle ge vederbörande möjlighet att flytta samtliga eller delar av tillgångarna ut ur unionen, utan att rådet ges möjlighet att tillräckligt snabbt avhjälpa de brister som konstaterats. Därmed fanns det risk för att verkan av varje frysning av tillgångar som rådet kan komma att besluta om i framtiden beträffande sökanden allvarligt och oåterkalleligen skulle försvagas. Enligt tribunalen kunde det inte utan vidare uteslutas att sökanden på nytt kunde komma att upptas i de nämnda förteckningarna. Rådet har nämligen möjlighet att inom ramen för en ny prövning på nytt ta upp sökanden i förteckningarna med stöd av tillräckligt underbyggda skäl.
16. Sålunda följer det av NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608), att verkningarna av beslut 2012/635 och förordning nr 945/2012 kvarstår gentemot sökanden fram till utgången av den i artikel 56 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol föreskrivna tiden eller, om ett överklagande har skett inom den tiden, fram till dess att överklagandet har avslagits.
17. Rådet valde att inte överklaga NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608).
18. Rådet informerade emellertid sökanden genom skrivelse av den 23 oktober 2014 om att rådet hade för avsikt att på nytt föra upp sökanden i de ovannämnda förteckningarna. Efter skriftväxling mellan parterna antog rådet den 12 februari 2015 beslut (Gusp) 2015/236 om ändring av beslut 2010/413 (EUT L 39, s. 18) och genomförandeförordning (EU) nr 2015/230 om genomförande av förordning (EU) nr 267/2012 om restriktiva åtgärder mot Iran (EUT L 39, s. 3), genom vilka sökanden på nytt fördes upp i förteckningen över personer och enheter som är föremål för restriktiva åtgärder (nedan kallade de angripna rättsakterna).
19. Till stöd för att återuppföra sökanden i förteckningarna angavs följande identiska skäl i de två rättsakterna:
”Sökanden tillhandahåller den iranska regeringen finansiellt stöd genom dess aktieägare Iranian State Retirement Fund, Iranian Social Security Organization, och Oil Industry Employees Retirement and Savings Fund, vilka är statskontrollerade enheter. Dessutom är [sökanden] en av de största operatörerna av råoljetanker i världen och en av de främsta transportörerna av iransk råolja. Således tillhandahåller [sökanden] logistiskt stöd till Irans regering genom att transportera iransk olja.”
20. Genom skrivelse av den 16 februari 2015 översände rådet kopior av de angripna rättsakterna till sökanden.
Förfarandet och parternas yrkanden
21. Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 24 april 2015 väckte sökanden talan om i första hand ogiltigförklaring av de angripna rättsakterna i den del de avsåg sökanden, och i andra hand att artikel 20.1 c i beslut 2010/413 i ändrad lydelse och artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 i ändrad lydelse, ska förklaras icke tillämpliga på sökanden, grundat på en invändning om rättsstridighet enligt artikel 277 FEUF. Till grund för sin talan anförde sökanden att rådet, genom att åter ha infört sanktioner mot sökanden av samma skäl som dem som underkänts i NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608), har fråntagit sökanden dess rätt till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, i strid med den lagakraftvunna domen och rättssäkerhetsprincipen. Vidare har rådet gjort en uppenbart oriktig bedömning, åsidosatt sökandens rätt till försvar och rätt till egendom.
22. Genom särskild handling, som inkom till tribunalens kansli samma dag, har sökanden ingett en ansökan om interimistiska åtgärder. I denna ansökan har sökanden yrkat att tribunalens ordförande ska:
– besluta om uppskov med verkställigheten av de angripna rättsakterna, i den del de avser sökanden, till dess att tribunalen har avgjort målet rörande huvudsaken, och
– förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
[ utelämnas ]
Rättslig bedömning
[ utelämnas ]
Huruvida talan vid första påseendet framstår som faktiskt och rättsligt befogad ( fumus boni juris )
[ utelämnas ]
39. Såsom rådet erinrat om följer det av fast rättspraxis att när en rättsakt som har antagits av någon av unionens institutioner har förklarats ogiltig på grund av ett formfel eller materiellt fel, har den berörda institutionen rätt att på nytt anta en identisk rättsakt, om institutionen därvid iakttar tillämpliga formföreskrifter och säkerställer att den nya rättsakten inte är behäftad med samma materiella fel (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 oktober 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/rådet, T‑256/07, REG, EU:T:2008:461, punkterna 65 och 75 och där angiven rättspraxis, och dom av den 13 december 2012, Grekland/kommissionen, T‑588/10, EU:T:2012:688, punkterna 476 och 478).
40. Vad gäller det nu aktuella målet har tribunalen, efter att ha erinrat om att de ursprungliga skälen till att initialt föra upp sökanden i de nämnda förteckningarna inte underbyggts med tillräcklig bevisning, i punkt 77 i NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608), påpekat att rådet hade möjlighet att på nytt uppta sökanden i förteckningarna med stöd av tillräckligt underbyggda skäl.
41. Rådet hävdar att det hade rätt att grunda sitt beslut i det aktuella målet på handlingar som hänför sig till tiden före det ursprungliga uppförandet av sökanden i förteckningarna – trots att dessa handlingar inte angetts som skäl för det ursprungliga uppförandet – samt att dessa ”tidigare” handlingar kan användas som stöd för nya skäl för uppförandet i förteckningarna avseende ”logistiskt stöd” till den iranska regeringen, för att på så sätt avhjälpa de brister som framkommit i NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608), och för att framföra nya bevis för att sökanden faktiskt tillhandahåller ”logistiskt stöd” till denna regering.
42. Sökanden hävdar å sin sida att – då det skulle vara oförenligt med hans grundläggande rätt till ett effektivt rättsmedel – rådet i det aktuella fallet inte kunde åberopa skäl att uppföra sökanden i förteckningarna som det hade möjlighet att åberopa redan vid det första uppförandet i oktober 2012, och inte heller kunde lägga fram bevis som redan fanns tillgängliga vid tiden för detta uppförande, då de påståenden om de faktiska omständigheterna som ligger till grund för de angripna rättsakterna i allt väsentligt är desamma som dem som låg till grund för det ursprungliga uppförandet, vilka underkändes i NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608).
43. Domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder anser att parternas ståndpunkter visar på en rättslig tvist angående tillämpningen av artikel 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna och artikel 13 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950, vilka båda garanterar rätten till ett effektivt rättsmedel, det vill säga till ett effektivt domstolsskydd, såväl faktiskt som rättsligt (se Europadomstolens dom av den 13 november 2007 i målet Ramadhi m.fl. mot Albanien, § 48). Fråga är huruvida rådet kan, utan att kränka rätten till ett effektivt rättsmedel, åberopa den rättspraxis som citerats i punkterna 39 och 40 ovan för att avhjälpa de konstaterade rättsstridigheter som föranlett ogiltigförklaringen av en restriktiv åtgärd, genom att på nytt anta en restriktiv åtgärd med samma effekt som den föregående, när de faktiska omständigheterna alltjämt i allt väsentligt är desamma.
44. Frågan är känslig då de restriktiva åtgärder som rådet antagit i form av en förordning omfattas av den skyddande verkan som föreskrivs i artikel 60 andra stycket i domstolens stadga, som innebär att ett avgörande av tribunalen varigenom en sådan förordning förklaras ogiltig [ska] gälla först efter utgången av fristen för överklagande, eller, om ett överklagande har skett inom den tiden, efter att överklagandet har ogillats av EU-domstolen (se punkterna 55–57 nedan). Om rådet kunde agera på det sätt som anges i punkt 43 ovan, skulle det genom att systematiskt överklaga – trots en ogiltigförklaring av åtgärderna, på grund av att de angivna skälen funnits vara rättsstridiga eller bevisningen ansetts vara otillräcklig – varje efterföljande förordning som innebär restriktiva åtgärder mot samma bolag, kunna upprätthålla sådana åtgärder oavbrutet, trots att de faktiska omständigheter som dessa åtgärder grundas på i allt väsentligt är desamma.
45. Det finns också anledning att fråga sig om inte den grundläggande rätten till ett effektivt rättsmedel kräver att preklusion inträder i visst avseende i domstolsförfaranden som inleds av ett och samma bolag. En dylik ordning skulle innebära att rådet var skyldigt att i det första ärendet om restriktiva åtgärder lägga fram samtliga skäl till att ett bolag ska föras upp i förteckningen, och samtliga bevis till stöd för detta, som rådet med lätthet kunde inhämta under beredningen av ärendet. Det skulle även förhindra, i de fall tribunalen underkänt de åberopade skälen eller bevisen, att rådet ånyo åberopade dessa skäl och bevis för att på nytt uppföra bolaget i en förteckning av aktuellt slag. Att på nytt uppföra ett bolag i en sådan förteckning skulle därmed bara kunna ske om nya och relevanta faktiska omständigheter eller bevis framkommer. Rådet skulle däremot vara förhindrat att åberopa, till stöd för ett nytt uppförande av bolaget i en sådan förteckning, omständigheter som rådet visserligen inte tidigare åberopat, men som rådet hade kunnat åberopa då bolaget för första gången uppfördes i förteckningen.
46. Det aktuella målet tycks påvisa att en dylik preklusion är nödvändig. Sökandens ekonomiska verksamhet, som består i att transportera iransk olja, har inte ändrats mellan oktober 2012, då sökanden för första gången uppfördes i förteckningen, och den dag då de angripna rättsakterna antogs. Det är således uppenbart att verksamheten består i en logistisk service till de kunder som beställt en dylik transport. Det finns emellertid inte något i handlingarna i målet som tyder på att rådet skulle ha varit förhindrat att ange ”logistiskt stöd” som skäl för det ursprungliga uppförandet i förteckningarna. Detsamma framgår av sammansättningen av sökandens aktieägare, som inte verkar ha ändrats mellan år 2012 och år 2015. Rådet, som redogjorde för den exakta ägarstrukturen hos sökanden i målet som ledde till NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608, punkt 51), har inte gjort gällande att det skäl, för att uppföra sökanden i förteckningen, som hänförde sig till ”finansiellt stöd” grundat på sammansättningen av aktieägarna, inte kunde framföras vid tiden för det ursprungliga uppförandet av sökanden i förteckningen i oktober 2012. Som bevis till stöd för de angripna rättsakterna, har rådet i sitt yttrande (se fotnot 28) hänvisat till endast fem handlingar. Fyra av dessa handlingar hänför sig till tiden före oktober 2012, medan den enda handling som hänför sig till tiden därefter (februari 2014) inte tycks påvisa några relevanta nya omständigheter, utan endast konstaterar att sökanden utför transporter av iransk olja och dessa transporters betydelse för iransk ekonomi, vilka är ostridiga uppgifter.
47. Det ska också tilläggas att NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608) där det ursprungliga uppförandet av sökanden i förteckningen ogiltigförklarades, har vunnit rättskraft. Rättskraften omfattar emellertid endast de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet avgjorts genom domstolsavgörandet, och kan därför endast åberopas i ett senare mål mellan samma parter, som rör samma sak och där talan grundar sig på samma omständigheter, som dem som avsågs i det tidigare avgörandet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 februari 2015, Walter/kommissionen, T‑261/14 P, REUFP, EU:T:2015:110, punkterna 35 och 36 och där angiven rättspraxis). Följaktligen kan sökanden inte åberopa NITC‑domens rättskraft i strikt bemärkelse, i förhållande till de angripna rättsakterna, då dessa rättsakter hänför sig till en annan tidsperiod av sökandens ekonomiska verksamhet än den som avsågs i de rättsakter som ogiltigförklarades genom NITC‑domen. Det går dock inte att bortse från att sökandens verksamhet avseende transport av iransk olja i allt väsentligt är oförändrad, och att anledningen till att tidsperioderna skiljer sig åt är att rådet på nytt har uppfört sökanden i de nämnda förteckningarna på grundval av i allt väsentligt oförändrade faktiska omständigheter. I det aktuella målet skulle det därför kunna hävdas att hinder mot att åberopa den tidigare domens rättskraft endast föreligger på grund av att rådet på ett artificiellt sätt förlängt de restriktiva åtgärderna mot sökanden och först nu åberopat omständigheter som rådet hade kunnat åberopa redan vid det ursprungliga uppförandet av sökanden i förteckningen. En sådan tolkning, även om den inte kan anses stå i direkt strid med principen om rättskraft, skulle i vart fall kunna resultera i en kränkning av sökandens rätt till ett effektivt rättsmedel.
48. Det skulle således kunna vara nödvändigt att tolka den rättspraxis som det hänvisas till i punkterna 39 och 40 ovan restriktivt, på det sätt som föreslagits i punkt 45 ovan, mot bakgrund av rätten till ett effektivt rättsmedel.
49. Mot en sådan restriktiv tolkning skulle det likväl kunna invändas att rätten till ett effektivt rättsmedel för ett företag som är föremål för restriktiva åtgärder inte otillbörligen kan begränsas till enbart en rätt att väcka talan om ogiltigförklaring åtföljd av en ansökan om uppskov med verkställighet, trots att företaget har möjlighet att åberopa att de antagna åtgärderna är rättsstridiga inom ramen för en skadeståndstalan mot rådet, om ersättning för skada som uppkommit på grund av denna rättsstridighet. Unionsdomstolen har nämligen i ett annat sammanhang, avseende tvister vid offentlig upphandling, funnit att en utesluten anbudsgivares rätt till ett effektivt rättsmedel inte kunde anses ha kränkts, trots att anbudsgivaren inte hade möjlighet att med giltig verkan kunna angripa beslutet att inte tilldela vederbörande upphandlingskontraktet i fråga genom en talan om ogiltigförklaring åtföljd av en ansökan om interimistiska åtgärder, eftersom han alltjämt hade möjlighet att kräva ersättning inom ramen för en skadeståndstalan (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 23 april 2015, kommissionen/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), REU, EU:C:2015:275, punkterna 34, 35 och 38). Domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder anser att det ankommer på den dömande sammansättning som ska pröva målet i sak att avgöra om det finns tvingande skäl till att inte låta denna rättspraxis omfatta även tvister angående restriktiva åtgärder.
50. Av det ovan framförda följer att det föreligger en allvarlig rättslig tvist, vars lösning inte genast framstår som självklar och som således förtjänar en grundligare prövning, vilken ska göras i målet rörande huvudsaken, varför talan vid första påseendet inte framstår som ogrundad (se, för ett liknande resonemang, beslut kommissionen/Pilkington Group, EU:C:2013:558, punkt 67 och där angiven rättspraxis).
Intresseavvägning
[ utelämnas ]
52. Vid tvister angående restriktiva åtgärder har unionsdomstolen vid upprepade tillfällen funnit att ett uppskov med verkställighet av restriktiva åtgärder skulle kunna utgöra ett hinder för deras fulla verkan för det fall att talan i saken ogillas och således göra det omöjligt att återställa situationen. Ett sådant uppskov skulle nämligen göra det möjligt för enheten som är föremål för restriktiva åtgärder att omedelbart ta ut samtliga tillgångar från de banker som är skyldiga att säkerställa frysningen och tömma sina bankkonton innan avgörandet i saken avkunnats. Det skulle således vara möjligt för sökanden att kringgå syftet med de restriktiva åtgärder som vidtagits mot denne, vilket är att utöva påtryckningar på Islamiska republiken Iran för att denna ska upphöra med sin kärntekniska aktivitet. De interimistiska åtgärder som yrkas får emellertid inte i förväg neutralisera följderna av det framtida avgörandet i målet rörande huvudsaken (se för ett liknande resonemang beslut av den 14 juni 2012, Qualitest FZE/rådet, C‑644/11 P(R), EU:C:2012:354, punkterna 73–77, och beslut Iranian Offshore Engineering & Construction/rådet, REU, EU:T:2013:118, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
53. I förevarande fall bör det påpekas att eftersom NITC‑domen, punkt 14 ovan (EU:T:2014:608), inte har överklagats, har rådet tillåtit sökanden att fullt ut åtnjuta rättsverkningarna av ogiltigförklaringen i sagda dom av de restriktiva åtgärder som vidtagits mot sökanden den 15 oktober 2012 (se punkterna 9 och 10 ovan), och därmed att fritt förfoga över sina tillgångar från mitten av september 2014 till mitten av februari 2015, sedan frysningen av sökandens bankkonton hävts. Med beaktande av dessa omständigheter kan rådet knappast åberopa risken att sökanden kringgår syftet med de restriktiva åtgärder som vidtagits mot denna.
54. Detta resonemang är emellertid endast tillämpligt på de första restriktiva åtgärder som rådet antog den 15 oktober 2012. Vad däremot gäller de nya restriktiva åtgärder mot sökanden som beslutats i de angripna rättsakterna, kan det inte omedelbart uteslutas att domaren med behörighet att pröva målet i sak väljer att inte tillämpa den restriktiva tolkning som nämnts i punkt 48 ovan och därför ogillar sökandens talan om ogiltigförklaring. I sådana fall bör man ånyo ta hänsyn till syftet med dessa åtgärder och behovet av att förhindra sökanden att omedelbart tömma sina bankkonton på de tillgångar som denna eventuellt ackumulerat under de fem månader då inga restriktiva åtgärder förelåg gentemot sökanden.
55. Under alla omständigheter framgår det av fast rättspraxis att förordningar som upphäver restriktiva åtgärder, som förordning nr 2015/230 (se punkt 18 ovan), kan betraktas både som rättsakter med allmän giltighet – då de innehåller ett förbud för en allmänt och abstrakt angiven personkrets att bland annat ställa tillgångar till förfogande för personer och enheter vilkas namn återfinns i förteckningarna i bilagorna – och som en rad individuella beslut i förhållande till dessa personer och enheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 september 2008, Kadi och Al Barakaat International Foundation/rådet och kommissionen, C‑402/05 P och C‑415/05 P, REG, EU:C:2008:461, punkterna 241–243, dom av den 16 november 2011, Bank Melli Iran/rådet, C‑548/09 P, REU, EU:C:2011:735, punkt 45, och dom av den 23 april 2013, Gbagbo m.fl./rådet, C‑478/11 P–C‑482/11 P, REU, EU:C:2013:258, punkt 56). Detta förbud riktar sig till var och en som kan inneha dessa penningmedel fysiskt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 januari 2015, Bank Tejarat/rådet, T‑176/12, EU:T:2015:43, punkt 68). Det faktum att de personer vars tillgångar ska frysas ska underrättas separat, påverkar inte det förhållandet att en sådan rättsakt har allmän giltighet i förhållande till alla dem som kan vara i besittning av sådana tillgångar (se generaladvokaten Sharpstons förslag till avgörande i mål rådet/Bank Mellat, C‑176/13 P, REU, EU:C:2015:130, och i mål rådet/Bank Saderat Iran, C‑200/13 P, REU, EU:C:2015:134, punkt 177).
56. I punkt 44 ovan har det, vad angår verkningarna i tiden av en förordning om restriktiva åtgärder, erinrats om att ett avgörande av tribunalen, varigenom en sådan rättsakt förklaras ogiltig, enligt artikel 60 andra stycket i domstolens stadga gäller först efter utgången av fristen för överklagande, eller, om ett överklagande har skett inom den tiden, efter att överklagandet har ogillats av domstolen. Upprätthållandet av dylika åtgärders giltighet har motiverats med nödvändigheten av att ge rådet möjlighet att rätta till de åsidosättanden som konstaterats, genom att vidta nya åtgärder, och har systematiskt tillämpats på beslut om restriktiva åtgärder. Denna tillämpning har skett enligt artikel 264 andra stycket FEUF, som ger tribunalen rätt att ange vilka verkningar av den ogiltigförklarade rättsakten som ska betraktas som bestående, med motiveringen att den omständigheten att ogiltigförklaringen av en förordning om en viss restriktiv åtgärd får rättsverkningar ett annat datum än ett beslut om en identisk åtgärd allvarligt skulle kunna påverka rättssäkerheten (se, för ett liknande resonemang, beslut Iranian Offshore Engineering & Construction/rådet, punkt 51 ovan, EU:T:2013:118, punkterna 37 och 38 samt där angiven rättspraxis).
57. För det fall tribunalen i målet rörande huvudsaken skulle ogiltigförklara förordning nr 2015/230, med suspensiv verkan såsom föreskrivs i artikel 60 andra stycket i domstolens stadga, skulle den följaktligen även ogiltigförklara beslut 2015/236 och, med största sannolikhet, förordna om att denna ogiltigförklaring, med tillämpning av artikel 264 andra stycket FEUF, ska börja gälla samma dag som ogiltigförklaringen av förordning nr 2015/230 (se punkt 18 ovan). Men även om rättsverkningarna i tiden av en ogiltigförklaring av beslut 2015/236 inte skulle anpassas efter rättsverkningarna i tiden av en ogiltigförklaring av förordning nr 2015/236, skulle i vart fall de restriktiva åtgärder som vidtagits gentemot sökanden med stöd av sagda förordning alltjämt gälla, enligt artikel 60 andra stycket i domstolens stadga, efter det datum då domen om ogiltigförklaring meddelats. Detta innebär att sökanden i vilket fall som helst inte omedelbart kommer att strykas från rättsakterna till följd av en sådan dom om ogiltigförklaring.
58. Det följer av fast rättspraxis att det interimistiska förfarandet är underordnat det huvudförfarande som det hör till och endast syftar till att säkerställa att det kommande avgörandet i sak får full verkan (se beslut av den 16 november 2012, Akzo Nobel m.fl./kommissionen, T‑345/12 R, REU, EU:T:2012:605, punkt 25 och där angiven rättspraxis, och beslut av den 16 juni 2015, Alcogroup och Alcodi/kommissionen, T‑274/15 R, EU:T:2015:389, punkt 20 och där angiven rättspraxis). Samtliga interimistiska åtgärder som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder förordnat om upphör, enligt artikel 158.3 i rättegångsreglerna, när den dom genom vilken målet avgörs slutligt. Av detta följer att sökandens intresse av att interimistiskt beviljas frigörande av sina tillgångar utgör ett intresse av att beviljas något som sökanden inte ens kan beviljas genom en dom om ogiltigförklaring. En sådan dom skulle nämligen inte få de praktiska följder som sökanden önskar, det vill säga att sökanden stryks från förteckningen över de enheter vilkas tillgångar är frysta, förrän vid ett datum som infaller efter avkunnandet av domen. Vid det sistnämnda datumet kommer emellertid domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder i första instans att ha förlorat all sin tidsmässiga behörighet ( ratione temporis ), och i vart fall kommer sökanden kunna behållas i förteckningen på grund av en ny restriktiv åtgärd som ersätter de ogiltigförklarade åtgärderna inom den frist som anges i artikel 60 andra stycket i domstolens stadga. Under dessa förhållanden är sökandens intresse av att genom en interimistisk åtgärd beviljas ett tillfälligt frigörande av sina tillgångar inte av sådan art att det ska skyddas av domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder (se, för ett liknande resonemang, beslut i Iranian Offshore Engineering & Construction/rådet, punkt 51 ovan, EU:T:2013:118, punkt 40).
59. Av det ovan anförda följer att intresseavvägningen i förevarande fall inte utfaller till sökandens fördel.
Huruvida omständigheterna ställer krav på skyndsamhet
[ utelämnas ]
63. Det ska inledningsvis konstateras att i förevarande fall är den påstådda skadan av finansiell natur, vilket även följer av de klargöranden sökanden tillhandahållit i sin inlaga av den 4 juni 2015. Även om sökanden i denna inlaga har redogjort för siffror över sin ekonomiska verksamhet har sökanden likväl inte presenterat några handlingar som kan styrka dessa siffror.
[ utelämnas ]
66. Vad angår skadans irreparabla karaktär, följer det av fast rättspraxis att en skada av ekonomisk art inte kan anses vara irreparabel, eller ens svår att avhjälpa, förutom i undantagsfall, eftersom ekonomisk ersättning för skadan kan utgå vid ett senare tillfälle. I ett sådant fall är den yrkade interimistiska åtgärden inte befogad, om det inte framgår att sökanden i avsaknad av denna åtgärd skulle befinna sig i en situation som skulle kunna äventyra sökandens ekonomiska livskraft innan den dom avkunnas genom vilken målet rörande huvudsaken avgörs eller om det framgår att sökandens marknadsandelar, med hänsyn till bland annat företagets storlek, skulle oåterkalleligen och väsentligen förändras (se beslut i Iranian Offshore Engineering & Construction/rådet, punkt 51 ovan, EU:T:2013:118, punkt 20 och där angiven rättspraxis).
67. I förevarande fall har det konstaterats ovan att sökanden, till följd av de restriktiva åtgärder som vidtagits mot denna, har förlorat alla sina marknadsandelar inom sjöfartsektorn inom unionen. Denna förlust är emellertid just ett av åtgärdernas syften och vittnar snarare om deras effektivitet. I mål om restriktiva åtgärder kan en dylik förlust därför inte anses relevant, med mindre att dess irreparabla karaktär har styrkts. Härom har sökanden emellertid inte uttalat sig. Sökanden har i synnerhet inte visat att det föreligger några hinder av strukturell eller rättslig art som skulle hindra bolaget från att återta en betydande del av de marknadsandelar som denna förlorat. Den skada som sökanden åberopat kan således inte betraktas som irreparabel (se, för ett liknande resonemang, domstolens beslut av den 24 mars 2009, Cheminova m.fl./kommissionen, C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, punkt 64).
68. Det kan härvid tilläggas att sökanden inte har åberopat att dess ekonomiska livskraft skulle äventyras. Tvärtom har sökanden, i sin inlaga av den 4 juni 2015, angett att bolaget för närvarande bedriver ekonomisk verksamhet som består i transport av iransk olja till Kina, Indien, Sydkorea, Taiwan och Turkiet, att sökandens totala omsättning år 2013 var ca 895 miljoner USD, och att omsättningen uppskattningsvis kommer att vara densamma för innevarande år.
69. Sökanden gör gällande att det skulle vara svårt att på förhand bevisa den skada som de angripna rättsakterna påstås orsaka, med hänvisning till tekniska svårigheter att särskilja den skada som orsakats av tidigare rättsakter eller mer omfattande internationella sanktioner å ena sidan och den skada som orsakats av de nu angripna rättsakterna å andra sidan. Enligt sökanden skulle detta kräva detaljerade sakkunnigutlåtanden som inte kan avges på förhand på grundval av prognoser. Att kräva dylika bevis i detta skede skulle utgöra ett oöverstigligt hinder för sökanden att utverka interimistiska åtgärder. Således skulle skadan orsakad av de angripna rättsakterna vara åtminstone delvis irreparabel, eftersom den inte kan beräknas på ett tillförlitligt sätt. Följaktligen kan en skadeståndstalan inte utgöra ett effektivt domstolsskydd för sökanden i den mening som föreskrivs i artikel 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
70. Enligt fast rättspraxis kan en skada av ekonomisk art anses vara irreparabel, om skadan, även om den inträffar, inte kan beräknas (beslut kommissionen/Pilkington Group, punkt 30 ovan, EU:C:2013:558, punkt 52, och beslut av den 7 mars 2013, EDF/kommissionen, EU:C:2013:157, punkt 60 och där angiven rättspraxis).
71. Den osäkerhet som hänger samman med frågan huruvida en ekonomisk skada kan repareras inom ramen för en eventuell skadeståndstalan kan inte i sig anses utgöra en omständighet på grundval av vilken det kan fastslås att en sådan skada är irreparabel till sin karaktär. Det är vid tidpunkten för det interimistiska förfarandet nämligen oundvikligen osäkert huruvida det är möjligt att senare få ersättning för en ekonomisk skada genom en skadeståndstalan som skulle kunna väckas efter en eventuell ogiltigförklaring av de angripna rättsakterna. Syftet med det interimistiska förfarandet är emellertid inte att ersätta en sådan talan om skadestånd för att undanröja denna osäkerhet, utan endast att säkerställa att full verkan ges åt det kommande slutliga avgörandet i målet rörande huvudsaken, som det interimistiska förfarandet kompletterar, nämligen i förevarande fall en talan om ogiltigförklaring (se, för ett liknande resonemang, beslut kommissionen/Pilkington Group, punkt 30 ovan, EU:C:2013:558, punkt 53, och beslut av den 14 december 2011, Alcoa Trasformazioni/kommissionen, C‑446/10 P(R), EU:C:2011:829, punkterna 55–57).
72. Detta gäller emellertid inte om det, redan vid den bedömning som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ska göra, klart framgår att den åberopade skadan, med hänsyn till sin art och det sätt på vilket den kan tänkas uppkomma, inte kommer att kunna fastställas och beräknas på ett lämpligt sätt om den uppkommer, och att skadan i praktiken följaktligen inte kommer att kunna avhjälpas genom en skadeståndstalan (beslut kommissionen/Pilkington Group, punkt 30 ovan, EU:C:2013:558, punkt 54).
73. I förevarande fall kan inte sökanden anses vara förhindrad, för det fall att de angripna rättsakterna kommer att ogiltigförklaras, att erhålla ekonomisk ersättning för den ekonomiska skada som uppkommit på grund av dessa rättsakter, genom att inleda en skadeståndstalan mot rådet enligt artiklarna 268 FEUF och 340 FEUF. För att en ekonomisk skada ska anses vara i princip reparabel är det tillräckligt att en sådan skadeståndstalan kan väckas (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 14 december 2001, kommissionen/Euroalliages m.fl., C‑404/01 P(R), REG, EU:C:2001:710, punkterna 70–75).
74. Domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ser ingen anledning till varför sökanden inte på ett ändamålsenligt sätt skulle kunna beräkna den ekonomiska skada sökanden kan ha åsamkats på grund av de angripna rättsakterna. Skadan kan beräknas genom att fastställa intäkterna från den ekonomiska verksamhet sökanden bedrev inom unionen under ett representativt år innan de första restriktiva åtgärderna vidtogs, och jämföra dem med de intäkter som hänför sig till tiden efter det att de angripna rättsakterna antogs. För det fall att dessa intäkter redan sjunkit till noll under de år som föregick de restriktiva åtgärderna består skadan i upprätthållandet av denna situation och den kan således beräknas utifrån ett genomsnittligt belopp per år.
75. I detta sammanhang kan det påpekas att sökanden själv har lämnat sådana uppgifter i sin inlaga av den 4 juni 2015. Sålunda har sökanden redovisat sina bruttointäkter från verksamheten inom unionen, närmare bestämt från affärsförbindelser med de största oljeföretagen och handlarna i unionen, för åren 2009–2013. Därav framgår att dessa intäkter kontinuerligt har minskat från 500 miljoner USD (2009) till 160 miljoner USD (2010), till 100 miljoner USD (2011), till 40 miljoner USD (2012), och till 0 USD (2013).
76. Vid en senare skadeståndstalan skulle tribunalen vara behörig att göra en abstrakt uppskattning av den skada sökanden åsamkats av de angripna rättsakterna, på grundval av den sannolika utvecklingen, under normala förhållanden, av sökandens marknadsandelar och vinst om rådet inte hade gjort sig skyldigt till det påstått rättsstridiga agerandet (se, för ett liknande resonemang, beslut av tribunalens ordförande av den 5 juni 2013 i Rubinum/kommissionen, T‑201/13 R, EU:T:2013:296, punkt 50). Vad gäller beräkningen av en skada kan tribunalen själv pröva omständigheterna och har ett utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller den metod som används för att fastställa omfattningen av ersättningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 februari 2008, kommissionen/Girardot, C‑348/06 P, REG, EU:C:2008:107, punkterna 72, 74 och 76). I förevarande fall kan tribunalen till och med nöja sig med uppskattningar som gjorts på grundval av genomsnittliga statistiska värden, varvid sökanden ska styrka de uppgifter som dessa uppskattningar vilar på (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 april 2010, BST/kommissionen, T‑452/05, REU, EU:T:2010:167, punkt 168 och där angiven rättspraxis).
77. Under alla omständigheter förefaller det följa av rättspraxis från domstolens ordförande kan dra slutsatsen att ett företag som är föremål för restriktiva åtgärder inte kan hävda att det åsamkats en irreparabel ekonomisk skada, eftersom det kan åberopa särskilda bestämmelser inom unionens ordning för frysning av penningmedel eller ekonomiska resurser, vilka ger nationella myndigheter behörighet att i undantagsfall förordna om frigörande av vissa frysta tillgångar och gör det möjligt att täcka kostnader och grundläggande behov eller uppfylla avtalsrättsliga skyldigheter som uppkommit innan frysningen trädde i kraft (se beslut av den 11 mars 2013, North drilling/rådet, T‑552/12 R, EU:T:2013:120, punkt 21, se, för ett liknande resonemang, även beslut i Qualitest FZE/rådet, punkt 52 ovan, EU:C:2012:354, punkterna 41,42 och 44, och av den 25 oktober 2012, Hassan/rådet, C‑168/12 P(R), EU:C:2012:674, punkt 39).
78. Dessa undantagsbestämmelser ska garantera en rättvis avvägning mellan, å ena sidan, syftet med de restriktiva åtgärderna, vilket är att minska risken för kärnteknisk spridning i Iran, och, å andra sidan, behovet av att kunna garantera fortlevnaden av företaget som omfattas av åtgärderna. Följaktligen beror en ansökan om uppskov med verkställighet av restriktiva åtgärder på tillämpningen, i det konkreta fallet, av de ovannämnda undantagsbestämmelserna om tillstånd att frigöra vissa frysta tillgångar (se, för ett liknande resonemang, beslut Qualitest FZE/rådet, punkt 52 ovan, EU:C:2012:354, punkterna 45 och 66).
79. I förevarande fall regleras undantag för att under vissa omständigheter frigöra sökandens frysta tillgångar i artikel 20.3–20.4a, 20.6 och 20.7 i beslut 2010/413 i ändrad lydelse, och i artiklarna 24–28b i förordning nr 267/2012 i ändrad lydelse. Sökanden har dock begränsat sig till att bestrida relevansen av dessa undantagsbestämmelser i förevarande fall, utan att yttra sig angående de ovannämnda besluten av domstolens ordförande. I synnerhet har sökanden inte klargjort huruvida bolaget har ansökt hos behöriga nationella myndigheter om frigörande av dess frysta tillgångar, eller om sökanden haft svårigheter med eller fått avslag på en sådan ansökan hos behöriga nationella myndigheter.
80. Kravet på skyndsamhet är således inte uppfyllt.
81. Det följer av det ovanstående att ansökan om interimistiska åtgärder ska avslås.
(1) .
(1)
– Nedan återges endast de punkter i förevarande beslut som tribunalen anser bör publiceras.
Domslut
Mot denna bakgrund
meddelar
TRIBUNALENS ORDFÖRANDE
följande beslut:
1) Ansökan om interimistiska åtgärder avslås.
2) Frågan om rättegångskostnaderna anstår.
Luxemburg den 16 juli 2015