62001CC0062_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Anna Maria Campogrande, tjänsteman i lönegrad A 4 vid kommissionen, anser sig ha varit utsatt för sexuella trakasserier från A, sin direktörs sida.
2. Efter flera informella förfaranden framställde Anna Maria Campogrande den 27 juni 1997 en begäran om bistånd till kommissionen i enlighet med artikel 24 i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna), vilken utgör en begäran i den mening som avses i artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna. Sökanden begärde att kommissionen skulle betala henne adekvat ersättning för den ideella, ekonomiska och karriärmässiga skada som hon hade lidit.
3. Kommissionen svarade inte på denna begäran, vilket ledde till att Anna Maria Campogrande den 21 januari 1998 anförde klagomål i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna mot det tysta avslaget på sin begäran.
4. En vecka senare, den 28 januari 1998, inledde kommissionen en administrativ utredning mot A. Under utredningen hördes Anna Maria Campogrande, A och olika tjänstemän vilka kunde tänkas ha information om det beteende som sökanden lade sin direktör till last.
5. Anna Maria Campogrande erhöll emellertid inget formellt svar beträffande hur administrationen slutligen avsåg att följa upp klagomålet.
6. På grund av denna tystnad väckte sökanden talan inför förstainstansrätten den 20 augusti 1998. Talan registrerades under nr T-136/98.
7. Sökanden meddelades den 29 oktober 1998 resultatet av den administrativa utredningen vari slutsatsen drogs att sexuella trakasserier inte förelåg.
8. Anna Maria Campogrande yrkade i målet vid förstainstansrätten, såsom hon slutligen bestämde sin talan, att denna skulle ta upp talan till prövning, ogiltigförklara det tysta avslaget på klagomålet av den 21 januari 1998 och förplikta kommissionen att ersätta den ideella skada hon lidit till följd av det omtvistade beslutet.
9. Förstainstansrätten ogiltigförklarade i sin dom av den 5 december 2000, Campogrande mot kommissionen, kommissionens tysta beslut om avslag på den begäran om bistånd som sökanden gjorde den 27 juni 1997 men ogillade talan i övrigt. Ogillandet grundades i punkterna 66-72 i domen på följande skäl:
"66 Förstainstansrätten erinrar om att talan om skadestånd kan, i den del den avser ersättning för de repressalier som sökanden påstår sig ha lidit sedan hon inkommit med klagomål, inte tas upp till prövning, eftersom något regelmässigt administrativt förfarande inte ägt rum (förstainstansrättens dom av den 15 juli 1993 i de förenade målen T-17/90, T-28/91 och T-17/92, [Camara Alloisio m.fl. mot kommissionen] REG 1993, s. II-841). Sökanden nämnde nämligen för första gången i sin talan de påtryckningsmedel hon påstår sig ha varit utsatt för från ledningens sida sedan A lämnat sin tjänst. Det finns inte något i klagomålet som, även om det ges en vid tolkning, antydde för svaranden att sökanden varit utsatt för repressalier till följd av sitt klagomål.
67 I den utsträckning talan syftar till att förstainstansrätten skall förplikta svaranden att återupprätta sökandens karriär, går yrkandet om skadestånd utanför gemenskapsdomstolarnas behörighet vilka enligt fast rättspraxis inte kan rikta några föreläggande till institutionerna (förstainstansrättens dom av den 9 juni 1998 i de förenade målen T-171/95 och T-191/95, Al m.fl. och Becker m.fl. mot kommissionen, REGP [1998]__ s. I-A-257 och II-803, punkt 37).
68 Vad gäller den ideella skada som sökanden lidit till följd av den osäkerhet som kommissionen, i strid med sin omsorgsplikt och skyldigheten att snabbt handlägga klagomål som rör sexuella trakasserier, lämnat sökanden i och vad gäller det sätt som kommissionen besvarat sökandens biståndsbegäran på samt resultaten av den administrativa utredningen observerar förstainstansrätten att ogiltigförklaringen av det omstridda beslutet med hänsyn till omständigheterna i målet i sig utgör en lämplig ersättning av denna skada.
69 Sökanden har slutligen inte inkommit med tillräckliga bevis för att ha lidit en ideell skada till följd av att hon, utan att kommissionen ingrep, utsatts för konsekvenser av de sexuella trakasserier hon påtalat i sin biståndsbegäran. Hon borde härför åtminstone ha inkommit med bevis för att hon i praktiken har varit utsatt för dessa handlingar.
70 Förstainstansrätten konstaterar att sökanden emellertid inte inkommit med sådana bevis. Den administrativa utredningen har istället visat att de anklagelser som gjordes i biståndsbegäran var grundlösa. De faktiska omständigheterna före händelsen den 27 februari 1997 vilken i begäran beskrevs av Anna Maria Campogrande som kommentarer om hennes person och upprepade olämpliga närmanden som definitivt ligger utanför en normal yrkesrelation visade sig sedan endast vara vänskapliga påståenden eller sammanträffande som inte förtjänar att betecknas som händelser (se särskilt redogörelsen för de faktiska händelserna i förhandlingsprotokollen från den 13 maj och den 10 juni 1998 som skrivits av Anna Maria Campogrande själv och som bilagts utredningsrapporten). Vad gäller händelsen den 27 februari 1997 (se ovan punkt 12) har ingen av mötesdeltagarna kunnat bekräfta den version av de faktiska omständigheterna som ingår i biståndsbegäran.
71 Beträffande de yrkesmässiga svårigheter som beskrivs i denna begäran visar en analys av sökandens personakt att hon under hela sin karriär vid kommissionen ansett att hennes kompetens inte var tillräckligt erkänd (se sökandens yttrande över sina betygsrapporter för referensperioderna 1966/1967 och 1981/1983). Även om det är riktigt att sökandens betygsrapporter för perioderna 1987/1989, 1989/1991, 1991/1993 och 1993/1995 innehåller mycket positiva omdömen om sökandens kompetens innehåller samma betygsrapporter även uppgifter om samarbetssvårigheter för Anna Maria Campogrande och betygsrapporterna för åren 1966-1985 är inte lika positiva till sökanden.
72 Mot bakgrund härav skall yrkandet om skadestånd ogillas."
10. Anna Maria Campogrande har, då hon ansåg dessa överväganden sakna grund, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen den 12 februari 2001 överklagat förstainstansrättens dom och yrkat att denna delvis skall upphävas. Det sålunda anhängiggjorda målet gavs nr C-62/01 P.
11. Hon yrkar närmare bestämt att domstolen skall upphäva den överklagade domen i den del hennes skadeståndsyrkande ogillats, fastställa att det föreligger sexuella trakasserier och att hon lidit en ideell skada till följd härav, förplikta kommissionen att betala skadestånd och slutligen förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
12. Klaganden stöder sitt överklagande på fyra grunder: åsidosättande av motiveringsskyldigheten på grund av att domskälen innehåller en motsägelse, åsidosättande av gemenskapsrätten och rättspraxis beträffande nya grunder, vägran att döma vad gäller ansvarsfrågan samt åsidosättande av rätten till försvar.
13. Kommissionen, motpart i målet om överklagande, har yrkat att domstolen skall avvisa överklagandet eller, i andra hand, lämna det utan bifall samt, för det fall domstolen beslutar att upphäva den överklagade domen, återförvisa målet till förstainstansrätten samt förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
14. Jag kommer att pröva de fyra grunder som klaganden anfört mot den överklagade domen i den ordning som klaganden anfört dem.
Den första grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten på grund av en uppenbar motsägelse i domskälen samt en otillräcklig motivering
15. Klaganden har delat upp den första grunden i fem delar, där varje delgrund motsvarar en specifik invändning mot förstainstansrättens resonemang och de slutsatser som den kom fram till. Samtliga invändningar avser dock åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
16. Svaranden anser att denna presentation är vilseledande, eftersom klaganden, i sken av att rikta kritik mot förstainstansrättens motivering, kritik som kan anses sammanhänga med de grunder som enligt artiklarna 225 EG och 51 första stycket i EG-stadgan för domstolen kan anföras i mål om överklagande, söker uppnå att domstolen skall ompröva bedömningar som avser faktiska omständigheter vilka inte kan bestridas i mål om överklagande.
17. Det sätt på vilket klaganden presenterat sin grund ändrar med andra ord inte det faktum att grunden inte kan tas upp till prövning och, för att återge kommissionens ordval, att "varje påstående i mål om överklagande som innebär ett bestridande av förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna skall avvisas".
18. Jag kan bara instämma i detta påstående. Jag anser emellertid inte att klagandens första grund kan avvisas på stående fot. Klagandens syfte med påståendet att förstainstansrättens motivering är otillräcklig är förvisso att ifrågasätta riktigheten i förstainstansrättens slutsats att Anna Maria Campogrande inte kan kräva mer än att det tysta avslaget på biståndsbegäran av den 27 juni 1997 skall ogiltigförklaras.
19. Det är likaså riktigt att denna slutsats grundas på fastställda faktiska omständigheter vilka, såvida de inte är uppenbart felaktiga eller har missuppfattats, inte kan ifrågasättas inför domstolen.
20. Detta innebär enligt min mening emellertid inte att det är förbjudet för klaganden att i sitt överklagande försöka visa att förstainstansrätten av de konstateranden som den är ensam behörig att göra har dragit slutsatser som, rent logiskt, är oförenliga med dessa konstateranden och att det därför föreligger en motsägelse som påvisar en felaktig rättstillämpning.
21. Jag föreslår därför att domstolen noga prövar de invändningar som klaganden gjort mot motiveringen av förstainstansrättens vägran att bevilja något som helst skadestånd och samtidigt lämnar de argument åt sidan som kan betraktas som ett ifrågasättande av de fastställda faktiska omständigheterna eller som ett förnekande av förstainstansrättens bedömningsrätt.
22. En rad konstaterade faktiska omständigheter utgör nämligen inte i sig ett resonemang och det är, för att nå en slutsats som är rättsligt välgrundad, nödvändigt att dessa omständigheter sinsemellan är sammanbundna av juridiskt godtagbara överväganden. I detta avseende kan domstolen inte avstå från att utöva sin prövningsrätt då en sökande så yrkar.
23. I den första delgrunden påstår klaganden att det föreligger en motsägelse mellan å ena sidan påståendet i punkt 68 i den överklagade domen att "ogiltigförklaringen av de[t] omstridda beslutet med hänsyn till omständigheterna i målet i sig utgör en lämplig ersättning av" den ideella skada som klaganden lidit på grund av den osäkerhet som kommissionen lämnat klaganden i beträffande resultatet av hennes biståndsbegäran och å andra sidan resultaten av den administrativa utredningen och skälen i punkterna 41-59 i domen för att motivera ogiltigförklaringen av det tysta avslaget på klagandens biståndsbegäran.
24. Enligt klaganden kunde inte förstainstansrätten både fastställa, såsom den gjort i punkt 53 i den överklagade domen, att kommissionens beteende inte kan anses överensstämma med den omsorgsplikt och den skyldighet att snabbt och noggrant handlägga klagomål som sammanhänger med kommissionens biståndsskyldighet och anse att ogiltigförklaringen utgjorde en tillräcklig ersättning särskilt som det i punkt 55 i domen anges att den osäkerhet beträffande hur administrationen avser följa upp ett klagomål om sexuella trakasserier alltid är till men såväl för klagandens värdighet som för den utpekade personen och alltid bör undvikas.
25. Genom att anse ogiltigförklaringen som en tillräcklig ersättning har förstainstansrätten enligt klaganden frånkänt kommissionens rättsstridiga handlande den allvarliga karaktär som man tidigare konstaterat.
26. Jag kan inte se på vilket sätt det skulle föreligga någon motsägelse.
27. Det skulle ha förelegat en motsägelse om förstainstansrätten först hade medgett att det i förevarande mål förelåg en ideell skada som orsakats av att kommissionen handlat i strid med sina skyldigheter och sedan tillbakavisat klagandens rätt till ersättning.
28. Så är dock inte fallet, eftersom förstainstansrätten förvisso inte tillbakavisar rätten till ersättning utan inom ramen för sin bedömningsrätt, och till Anna Maria Campograndes förtret, konstaterar att denna rätt är tillgodosedd genom ogiltigförklaringen.
29. Om man studerar förstainstansrättens rättspraxis beträffande ersättning för ideell skada som en tjänsteman lidit till följd av ett rättsstridigt handlande kan jag konstatera att även om förstainstansrätten vid ett mycket stort antal tillfällen ansett att ogiltigförklaring av den omstridda rättsakten utgör en tillräcklig ersättning har den även i vissa fall ansett att gottgörelsen inte skulle vara tillräcklig enbart genom ogiltigförklaringen, eftersom den rättsstridiga rättsakten innehöll en negativ bedömning av tjänstemannens beteende eller kompetens som denne skulle kunna uppfatta som sårande.
30. Denna rättspraxis från förstainstansrätten överensstämmer för övrigt med domstolens rättspraxis. Domstolen ansåg i sin dom i målet Culin mot kommissionen att gottgörelse för en ideell skada i vissa särskilda fall kan kräva mer än en ogiltigförklaring.
31. Det är uppenbarligen på grund av att Anna Maria Campogrande anser sig omfattas av denna rättspraxis som hon, mot bakgrund av den bedömning som förstainstansrätten gjort av kommissionens handlande i den delen av domen som avser yrkande om ogiltigförklaring, yrkar att det skall fastställas att det föreligger en motsägelse i skälen till den överklagade domen.
32. Jag kan bara konstatera att förstainstansrätten i förevarande mål inte på något ställe i motiveringen till sin dom anger att klaganden under sådana omständigheter som dem i målet hade rätt att känna sig personligt sårad. Av domstolens rättspraxis framgår för övrigt att domstolen inte skall kontrollera huruvida den ersättning som förstainstansrätten fastställt är lämplig.
33. Detta framgår tydligt av domen i målet kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl., vari fastställdes att "då förstainstansrätten fastställt att det föreligger en skada är den ensam behörig att inom ramen för yrkandet bedöma den mest lämpliga ersättningen".
34. Jag föreslår inte att domstolen skall ändra denna rättspraxis. Jag vill emellertid påpeka att även om jag vore skyldig att pröva huruvida ersättningen var lämplig skulle jag ha påpekat att den allvarliga syn som förstainstansrätten har på kommissionens handlande, och som klaganden har påpekat, borde för klaganden ha varit en fullt tillräcklig gottgörelse för den ideella skada hon lidit, eftersom domslutet enligt fast rättspraxis alltid skall tolkas mot bakgrund av skälen och kommissionen i förevarande mål inte enbart förlorat men även tillrättavisats.
35. Eftersom någon motsägelse inte kan identifieras och eftersom förstainstansrätten är ensam behörig att göra sin bedömning kan överklagandet inte vinna bifall på den första grunden.
36. Vi kommer så till den andra delgrunden vari klaganden kritiserar förstainstansrätten för att ha påstått att klaganden inte tillräckligt bevisat att hon lidit en ideell skada på grund av att hon, utan att kommissionen ingripit, utsatts för följderna av de sexuella trakasserier som hon påtalat i sin biståndsbegäran trots att varken det handlande som läggs A till last eller hans kommentarer, vilket inte har bestridits, mot bakgrund av de kriterier som uppställs i samtliga de rättsakter som anses tillämpliga i förevarande mål kan anses utgöra ett sådant handlande.
37. Denna kritik grundas, vilket kommissionen med fog understrukit, på en felaktig tolkning av domen. Inte någonstans häri har förstainstansrätten fastställt att Anna Maria Campogrande varit utsatt för sexuella trakasserier. Förstainstansrätten har endast konstaterat, vilket är något helt annat, att de uppgifter som klaganden lämnat i sitt klagomål gav upphov till en skyldighet för kommissionen att bistå henne genom att inleda en utredning.
38. Den utredning som slutligen inleddes har emellertid enligt den tjänsteman som utfört den inte gett vid handen att A:s beteende vid mötet den 27 februari 1997 verkligen utgjorde sexuella trakasserier eller att A vid tidigare tillfällen haft ett beteende som kan betecknas på detta sätt.
39. Det var därför logiskt att det ankom på Anna Maria Campogrande att inför förstainstansrätten bevisa att slutsatserna i utredningen var felaktiga.
40. Den grad av trovärdighet som krävs av klaganden för att en utredning skall inledas är nämligen en helt annan än den som krävs för att med framgång kunna bestrida det negativa resultatet av utredningen.
41. Förstainstansrätten kunde utan att på något sätt motsäga sig själv anse att en utredning skulle inledas men att den lett fram till att några sexuella trakasserier inte hade styrkts och följaktligen att klaganden inte hade styrkt att hon lidit någon skada härav.
42. Då någon motsägelse i motiveringen inte föreligger och då domen inte heller är otillräckligt motiverad framstår klagandens kritik endast som ett försök, vilket per definition skall avvisas, att ifrågasätta de konstateranden som förstainstansrätten gjort inom ramen för sin exklusiva behörighet och i överensstämmelse med bevisbördereglerna. De kan således inte vinna framgång.
43. Genom den tredje delgrunden kritiserar klaganden förstainstansrätten för en motsägelse i motiveringen och till och med för en vägran att döma. Denna kritik grundas på att förstainstansrätten i punkt 70 i den överklagade domen fastställt att klaganden inte bevisat att det förelegat sexuella trakasserier och att den administrativa utredningen har visat att de anklagelser som gjordes i biståndsbegäran saknade grund medan förstainstansrätten, i den del av domen som avser yrkandet om ogiltigförklaring, riktar skarp kritik mot hur nämnda utredning har gjorts.
44. Jag anser åter att det rör sig om ett försök att ifrågasätta den bedömning som förstainstansrätten gjort av huruvida vissa uppgifter om de faktiska omständigheterna som klaganden har lämnat verkligen är riktiga. Detta försök skall avvisas.
45. Jag kan nämligen inte förstå på vilket sätt det skulle föreligga en motsägelse, eftersom även om förstainstansrätten hade riktat kritik mot utredningen hade denna kritik inte avsett resultatens trovärdighet (vilket Anna Maria Campogrande inte kunnat bestrida), utan enbart att nämnda utredning hade påbörjats alltför sent och tagit lång tid att slutföra, vilket förvisso är beklagligt men likväl inte kan rubba förtroendet för utredningens resultat.
46. Inte heller den kritik som anförts inom ramen för den fjärde delgrunden kan tas upp till prövning. Enligt denna kritik är motiveringen i punkt 71 i den överklagade domen otillräcklig och dessutom felaktig. Anna Maria Campogrande har påstått att förstainstansrätten borde ha prövat huruvida hennes yrkesmässiga svårigheter var orsakade av de sexuella trakasserier som hon hade utsatts för och som förstainstansrätten i punkt 12 i sin dom har konstaterat har förelegat.
47. Vi närmar oss här gränserna för ond tro, eftersom det i punkt 12 i den överklagade domen inte alls redogörs för förstainstansrättens åsikt utan endast för klagandens påståenden. I punkt 71 i sin dom konstaterar förstainstansrätten, vilket den är behörig att göra, efter att i den föregående punkten ha fastställt att det inte bevisats att några sexuella trakasserier förelegat, att Anna Maria Campograndes personakt ger en bild av klaganden som inte är exakt densamma som den som ges i ansökan. Denna bedömning kan inte omprövas i ett mål om överklagande.
48. Jag kommer så fram till den femte och sista delgrunden.
49. Genom denna delgrund kritiserar klaganden, i ordalag som knyter an till såväl rätten till försvar som principen om skydd för berättigade förväntningar och vägran att döma, om jag har förstått henne rätt, förstainstansrätten för att inte ha prövat hennes talan i sak, vare sig vad gäller frågan huruvida hon blivit föremål för sexuella trakasserier eller frågan huruvida utredningens resultat är tillförlitliga.
50. Denna kritik saknar fog, eftersom förstainstansrätten, som vi sett ovan, bedömt att den bevisning som klaganden åberopat inte gjorde det möjligt att ifrågasätta utredningsresultatet, det vill säga att Anna Maria Campograndes påståenden om sexuella trakasserier från A:s sida saknar grund. Denna invändning skall dessutom avvisas, eftersom den utgör ett ifrågasättande av de konstateranden och bedömningar som förstainstansrätten gjort.
51. Efter att ha prövat den första grunden för överklagandet, uppdelad i sina olika delgrunder, anser jag att den i vissa delar inte kan tas upp till prövning och i andra delar saknar fog med följd att överklagandet inte kan vinna bifall härpå.
Den andra grunden: Åsidosättande av gemenskapsrätten och av tillämplig rättspraxis beträffande nya grunder
52. Den andra grunden är riktad mot punkt 66 i förstainstansrättens dom. I denna punkt fastställs följande:
"Förstainstansrätten erinrar om att talan om skadestånd kan, i den del den avser ersättning för de repressalier som sökanden påstår sig ha lidit sedan hon inkommit med klagomål, inte tas upp till prövning, eftersom något regelmässigt administrativt förfarande inte ägt rum (förstainstansrättens dom av den 15 juli 1993 i de förenade målen T-17/90, T-28/91 och T-17/92, Camara Alloisio m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. II-841). Sökanden nämnde nämligen för första gången i sin ansökan till förstainstansrätten de påtryckningsmedel hon påstår sig ha varit utsatt för från ledningens sida sedan A lämnat sin tjänst. Det finns inte något i klagomålet som, även om det ges en vid tolkning, för svaranden kunde antyda att sökanden varit utsatt för repressalier till följd av sitt klagomål."
53. Enligt klaganden har förstainstansrätten felaktigt ansett att det förelåg nya grunder, vilka enligt rättegångsreglerna inte kan åberopas under förfarandet, trots att det rörde sig om ett nytt argument till stöd för grunder som redan åberopats i ansökan.
54. Klaganden skall redan från början ha yrkat ersättning för samtliga skador hon lidit till följd av A:s handlande och kommissionens passivitet med följd att den ersättning som yrkats för de repressalier hon påstår sig ha utsatts för sedan hon inkommit med klagomål ingick i den totala ersättningen. Hon har även i andra hand gjort gällande att även om klagomålet enligt domstolens rättspraxis utgör ett förberedande stadium, som syftar till att främja en lösning av tvisten i godo, "syftar det inte till att, på ett strängt och definitivt sätt, utgöra en länk till ett eventuellt domstolsförfarande, eftersom de yrkanden som görs på detta stadium varken förändrar orsaken till eller föremålet för klagomålet". Klaganden har även åberopat domen av den 26 januari 1989 vari fastställs följande:
"Det följer av domstolens fasta rättspraxis att yrkandena i personalmål endast kan ha samma föremål som i klagomålet och grundas på samma kritik som i klagomålet. Denna kritik kan inför domstolen utvecklas genom att grunder och argument anförs vilka inte nödvändigtvis förekommer i klagomålet men som har ett nära samband härmed (dom av den 20 maj 1987 i mål 242/85, Geist mot kommissionen, REG 1987, s. 2181) ..."
55. För klaganden har "yrkandet om ersättning för den skada som orsakats av repressalierna samma orsak och samma föremål som det ursprungliga yrkandet nämligen ett krav på ersättning för den lidna skadan". Att vägra pröva "grunden" beträffande repressalierna med motiveringen att den inte anförts i klagomålet är att likställa med en vägran att döma, "eftersom det är uppenbart att dessa repressalier, vilka är en följd av klagandens talan, var oförutsägbara då klagomålet anfördes".
56. Jag anser att hela detta resonemang är behäftat med ett fel redan från början. Jag tvekar inte att kvalificera detta fel som grundläggande, nämligen en sammanblandning av yrkande och grund samt av föremål och orsak. När Anna Maria Campogrande yrkar ersättning för de repressalier som skall ha utövats mot henne på grund av hennes klagomål, gör hon ett yrkande som inte har något att göra med yrkandet om ersättning för den skada som det tysta avslaget på hennes biståndsbegäran och de sexuella trakasserier som A skall ha utsatt henne för skall ha orsakat.
57. Det rör sig inte om ett yrkande som endast utgör en utvidgning av det ursprungliga yrkandet, och som man eventuellt skulle kunna pröva om det ingick i det ursprungliga yrkandet, utan om ett nytt yrkande som är helt skilt från det ursprungliga.
58. Beträffande de repressalier som skall ha ägt rum till följd av klagomålet, utgör de, om vi förutsätter att de faktiskt utövats, ett handlande som kronologiskt sett inte överensstämmer med de påstådda sexuella trakasserierna och kommissionens passivitet beträffande biståndsbegäran.
59. Det är dessutom fråga om handlingar som inte kan ha utförts av den person som påstås ha utfört de sexuella trakasserierna, eftersom det inte bestridits att A var tjänstledig av personliga skäl sedan mitten av juni 1997, det vill säga redan innan begäran om bistånd gjordes och han stod således inte i chefsställning i förhållande till klaganden och hade således inte någon möjlighet att utöva repressalier. Klagomålet avsåg emellertid endast "trakasserier och mobbning i repressaliesyfte" och "handlande i syfte att destabilisera klaganden", vilket klaganden skall ha varit utsatt för "från sin direktör A:s sida". Ett yrkande om ersättning för repressalier som klaganden skall ha utsatts för sedan denne hade skilts från tjänsten kunde således inte avse samma sak.
60. Vad gäller två olika yrkanden kan det inte komma på fråga att tillämpa den välvilliga rättspraxis som klaganden har åberopat. Hon kan inte heller göra gällande analog tillämpning av de regler som är tillämpliga om det under det skriftliga förfarandet kommer fram faktiska omständigheter som var okända för klaganden då han väckte talan. De principer som ligger till grund för personalmål i gemenskapens rättsordning syftar till att alltid ge administrationen möjlighet att undvika att väcka talan genom att godta det föregående klagomålet. Det är emellertid utrett att administrationen inte erhållit något klagomål av Anna Maria Campogrande mot en vägran att ersätta den skada hon skall ha lidit som en följd av de repressalier som utövats gentemot henne efter hennes klagomål mot den tysta vägran att bistå henne beträffande de sexuella trakasserier som hon ansåg sig utsatt för.
61. Det var således med fog som förstainstansrätten avvisade yrkandet om ersättning för den skada hon hade lidit på grund av de repressalier som hennes klagomål skall ha orsakat. Överklagandet kan således inte vinna bifall på den andra grunden.
Tredje grunden: Vägran att döma i ansvarsfrågan
62. Genom den tredje grunden kritiserar klaganden punkt 67 i den överklagade domen. Punkt 67 lyder enligt följande:
"I den utsträckning talan syftar till att förstainstansrätten skall förplikta svaranden att återupprätta sökandens karriär, går yrkandet om skadestånd utanför gemenskapsdomstolarnas behörighet, då dessa enligt fast rättspraxis inte kan rikta några förelägganden till institutionerna (förstainstansrättens dom av den 9 juni 1998 i de förenade målen T-171/95 och T-191/95, Al m.fl. och Becker m.fl. mot kommissionen, REGP [1998], s. I-A-257 och II-803, punkt 37)."
63. Hon gör gällande att hon aldrig begärt att förstainstansrätten skulle rikta ett föreläggande till kommissionen utan att hennes syfte var att uppnå ersättning för sin ideella skada. Enligt klaganden vägrade förstainstansrätten henne denna ersättning, eftersom den sårande karaktären av kommissionens handlande under omständigheterna i målet uteslöt att ogiltigförklaringen kunde utgöra en tillräcklig ersättning, vilket förstainstansrätten ansåg.
64. Jag kommer inte att upprepa här vad jag redogjort för vid prövningen av den första delgrunden beträffande omöjligheten att i mål om överklagande bestrida huruvida den ersättning som förstainstansrätten utdömt är lämplig såvida det inte är uppenbart att förstainstansrätten gjort en felaktig bedömning.
65. Det är tillräckligt att konstatera att klagandens yrkande inte kan tas upp till prövning då klaganden i sken av att påtala en vägran att döma, bestrider att förstainstansrättens dom är välgrundad vad gäller den ersättning hon har rätt till.
Fjärde grunden: Åsidosättande av rätten till försvar
66. Genom den fjärde grunden kritiserar klaganden förstainstansrätten för att ha dragit konsekvenser av kommissionens administrativa utredning trots att klaganden påtalat de enligt hennes mening oacceptabla villkoren, med hänsyn till rätten till försvar och till utredningens föremål, det vill säga eventuella sexuella trakasserier, som utredningen skett under. Klaganden anser därför att förstainstansrätten, genom att försvara detta åsidosättande av rätten till försvar, själv har åsidosatt dessa rättigheter.
67. Återigen rör det sig om en grund på vilken överklagandet inte kan vinna bifall. För att ett åsidosättande av rätten till försvar skall kunna tillskrivas förstainstansrätten krävs det att denna inte ger klaganden möjlighet att bevisa de omständigheter som hon har åberopat i sin biståndsbegäran och att slutsatserna i den utredning som kommissionen slutligen har utfört är felaktiga.
68. Det är inte korrekt, som klaganden försökt påstå, att förstainstansrätten godtagit utredningens resultat utan att ge klaganden möjlighet att bestrida detta. Förstainstansrätten har tvärtom prövat de omständigheter som Anna Maria Campogrande anfört med den särskilda välvilja som prövningen av anklagelser om sexuella trakasserier kräver, eftersom den i punkt 69 i domen anger att den var villig att godta "bevisning som gör det möjligt att presumera att hon verkligen har varit utsatt för dessa handlingar".
69. Förstainstansrätten var dock därefter tvungen att konstatera, av de skäl som anges i punkt 70 i den överklagade domen, att sådan bevisning inte hade förebringats. Detta ledde fram till att förstainstansrätten, med stöd av sin obestridda bedömningsrätt, fäste tilltro till utredningsresultatet. Överklagandet kan därför inte vinna bifall på denna grund.
Förslag till avgörande
Efter att ha prövat de grunder som klaganden anfört till stöd för sitt överklagande och efter att ha konstaterat att överklagandet på nämnda grunder, utan undantag, antingen inte kan tas upp till sakprövning eller skall ogillas kan jag endast föreslå att domstolen skall
- ogilla överklagandet,
- förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.