62002CC0103_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Förevarande talan avser fastställelse av att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 1, 9, 10, och 11 i direktiv 75/442/CEE (2), i deras lydelse enligt direktiv 91/156/CEE (3) och enligt artikel 3 i direktiv 91/689/CEE (4), genom att anta decreto 5 febbraio 1998 sull’individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislative 5 febbraio 1997, n° 22  (dekret av den 5 februari 1998 om fastställande av sådant icke farligt avfall som omfattas av förenklade förfaranden för återvinning enligt artiklarna 31 och 33 i lagstiftningsdekret nr 22 av den 5 februari 1997) (5) .
I – Tillämpliga bestämmelser
2. Syftet med direktiv 75/442 är att främja antagandet av åtgärder för att begränsa avfallsproduktionen, främja återvinningen av avfall och, när detta inte är möjligt, ordna för dess bortskaffande (6) . I detta direktiv föreskrivs bland annat att varje inrättning eller företag som önskar tillämpa förfaranden för återvinning först måste erhålla tillstånd från behörig myndighet (7) . Undantag från tillståndsplikten kan beviljas på de villkor som föreskrivs i artikel 11 i sagda direktiv.
3. Syftet med direktiv 91/689 är att få till stånd en tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kontrollerad hantering av farligt avfall (8) . Sådant avfall omfattas av strängare villkor än icke farligt avfall, oavsett om det är fråga om dess återvinning eller bortskaffande (9) . Det är därför viktigt att avgränsningen mellan farligt och icke farligt avfall görs på ett korrekt sätt. I artikel 1.4 i direktiv 91/689 definieras farligt avfall som avfall ”som finns upptaget i en förteckning” som särskilt utarbetats med hänsyn till bilagorna 1–3 till detta direktiv. Den nämnda förteckningen antogs genom beslut 94/904/EG (10) .
4. Begreppen bortskaffande och återvinning av avfall har definierats i artikel. 1.e och 1.f i direktiv 75/442 och närmare preciserats i bilagorna 2 A respektive 2 B, som följer av beslut 96/350/EG (11) .
5. Genom det omtvistade dekretet har direktiven 75/442 och 91/689 införlivats med den nationella rättsordningen.
II – Bakgrund och det administrativa förfarandet
6. Den 28 februari 2000 underrättade Europeiska gemenskapernas kommission, genom formell underrättelse i enlighet med artikel 226 EG, de italienska myndigheterna om att den ansåg att Republiken Italien, genom att anta det omtvistade dekretet, hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 1, 9, 10 och 11 i direktiv 75/442 och artikel 3 i direktiv 91/689.
7. I sina svarsskrivelser av den 3 och den 26 maj 2000 bemötte Republiken Italien endast tre av kommissionens fyra anmärkningar. Kommissionen beslöt att uppskjuta varje beslut angående den tredje anmärkningen, som gällde förfaranden för återvinning. Den information som Republiken Italien lämnat härom håller på att granskas.
8. Kommissionen sände den 11 april 2001 ett motiverat yttrande till den italienska regeringen och anmodade denna att vidta nödvändiga åtgärder för att inom två månader följa detta. De italienska myndigheterna besvarade yttrandet genom en skrivelse av den 17 augusti 2001.
9. Kommissionen övertygades inte av detta svar och väckte därför denna talan, som grundas på tre anmärkningar. För det första har den kritiserat Republiken Italien för att tillåta att inrättningar och företag som återvinner icke farligt avfall undantas från tillståndsplikten, utan att detta undantag görs beroende av att villkoren i artiklarna 4, 10 och 11.1 i direktiv 75/442 iakttas. Kommissionen har även kritiserat den italienska regeringen för att den inte exakt har definierat vilka typer av avfall som omfattas av undantaget från tillståndsplikt, vilket innebär att artikel 3 i direktiv 91/689 åsidosätts. Slutligen har Republiken Italien, med åsidosättande av artiklarna 9 och 11 jämförda med artikel 1 e och 1 f i direktiv 75/442, betecknat vissa förfaranden, vilka faktiskt utgör verksamhet för bortskaffande, som ”miljöåtervinning”. Jag skall undersöka dessa tre anmärkningar successivt och samtidigt vid varje tillfälle ange de relevanta tillämpliga bestämmelserna.
III – Bedömning
10. Det skall först och främst nämnas att Republiken Italien implicit har ifrågasatt huruvida förevarande talan kan upptas till sakprövning. Enligt denna medlemsstat avser talan nämligen endast ”förfaranden och former” som omfattas av medlemsstaternas exklusiva behörighet när de införlivar ett direktiv. I själva verket gäller frågan hur man skall tolka vissa bestämmelser i direktiv 75/442 och det synes därför inte råda någon tvekan om att talan om fastställelse av fördragsbrott kan upptas till sakprövning.
A – Begreppet mängd enligt artikel 11 i direktiv 75/442
11. Artiklarna 4 och 11 i direktiv 75/442 samt artikel 7 i det omtvistade dekretet är de bestämmelser som är relevanta beträffande den första anmärkningen.
12. I artikel 11.1 i direktiv 75/442 anges en möjlighet till undantag från tillståndsplikten i fråga om företag eller inrättningar som återvinner avfall
”– om de behöriga myndigheterna har beslutat om allmänna regler för varje typ av verksamhet och fastställt för vilka typer av avfall och avfallsmängder samt enligt vilka villkor verksamheten i fråga kan befrias från tillståndsplikten, och
– om bestämmelserna i artikel 4 är uppfyllda med avseende på avfallsslag och -mängder samt metoderna för bortskaffande eller återvinning”.
13. I artikel 4 i direktiv 75/442 anges allmänt att det skall säkerställas att ”avfall återvinns eller bortskaffas utan fara för människors hälsa och utan att processer eller metoder används som kan skada miljön, och särskilt utan risker för vatten, luft, jord eller växter och djur, utan att medföra olägenheter genom buller eller lukt och utan att negativt påverka landskapet och områden av särskilt intresse ”.
14. I artikel 7 i det omtvistade dekretet har villkoren för att undantag skall ges införlivats i följande ordalag: ”[U]tan att det påverkar tillämpningen av de särskilda bestämmelserna i bilagorna skall de högsta årliga avfallsmängder som, efter avdrag för den råvara som eventuellt använts, kan användas i samband med återvinning enligt detta dekret fastställas utifrån den årliga hanteringskapaciteten hos den anläggning i vilken verksamheten utförs och genom att det tillses att verksamheten inte utgör någon fara för människors hälsa eller för miljön. ... När det gäller energiåtervinning ... skall den högsta avfallsmängden fastställas i förhållande till avfallets värmevärde, till installerad tillförd effekt i den anläggning i vilken energiåtervinningen äger rum och till för varje återvinningsanläggning uppskattad driftslängd. De årliga avfallsmängder som avses återvinnas skall anges i meddelandet om att verksamheten inleds. Det skall därvid särskilt anges att villkoren i denna artikel följs.”
15. Genom det omtvistade dekretet har det således införts ett beräkningssystem som tar hänsyn till varje företags beskaffenhet men inte till något absolut gränsvärde. Det är just detta som kommissionen har kritiserat. Kommissionen anser nämligen att gränsen, med tillämpning av artikel 11 i direktiv 75/442, skall fastställas utifrån verksamheten.
16. Kommissionen har framfört flera kritiska anmärkningar mot dekretet. Det leder enligt kommissionen till att det skapas en situation i vilken ett normalt förfarande inte kan tillämpas och i vilken alla företag oavsett vilken avfallsmängd de återvinner kan erhålla undantag från tillståndsplikten. Det kan följaktligen inte säkerställas att villkoren i artikel 4 i direktiv 75/442 följs. Kommissionen kan inte heller kontrollera att medlemsstaterna tillämpar direktivet korrekt om dessa antar alltför olika system för undantag från tillståndsplikten.
17. Enligt kommissionen skall artikel 11 i direktiv 75/442 tolkas så, att medlemsstaterna därigenom ges möjlighet att införa en minimigräns under vilken återvinningsanläggningar i princip inte skadar miljön. En sådan gräns uttrycks som en högsta mängd som gäller för alla inrättningar eller alla företag inom samma sektor. För att artikel 4 i direktiv 75/442 skall följas måste en sådan gräns fastställas. Direktivets allmänna systematik kräver också att det fastställs en gräns från och med vilken ett undantag från tillståndsplikten inte längre kan erhållas, utan där det i enlighet med normalförfarandet krävs tillstånd. Ett sådant system kan jämföras med det system som exempelvis föreligger på bokföringsområdet, där företagen omfattas av olika skyldigheter i förhållande till sin storlek. Att behandla företag av olika storlek olika innebär följaktligen inte att de diskrimineras sinsemellan.
18. I sitt svaromål har Republiken Italien i huvudsak anfört två argument. Republiken Italien anser för det första att införlivandet av artikel 11 i direktiv 75/442 är förenligt med detta, eftersom det kriterium som fastställts i artikel 7 i det omtvistade dekretet är klart och bidrar till att främja återvinning av avfall i enlighet med det nämnda direktivets mål. Republiken Italien har vidare bestridit kommissionens tolkning enligt vilken det krävs en minimigräns, eftersom det i direktivet inte uttryckligen föreskrivs att några absoluta högsta mängder skall fastställas. Dessutom skulle ett system för undantag från tillståndsplikten grundat på en absolut värdegräns med orätt straffa storföretagen, även om deras verksamheter ofta kontrolleras bättre och är mindre skadliga för miljön än verksamheter i företag av mindre storlek.
19. Om man i detta avseende hänför sig till den allmänna systematiken i direktiv 75/442 utgör dess artikel 11 ett undantag från det normala förfarandet för att erhålla ett tillstånd enligt dess artikel 10. I nämnda artikel 11 anges otvivelaktigt att det för undantaget från tillståndsplikten skall uppställas ”allmänna regler för varje typ av verksamhet och [fastställas] ... typer av avfall och avfallsmängder” ... Det system som inrättats genom dekretet synes inte motsvara denna definition, eftersom gränsen inte fastställts per typ eller mängd återvunnet avfall utan i förhållande till varje företags egen kapacitet att genomföra återvinning. Eftersom de högsta mängder som införts genom det italienska dekretet dessutom fastställts för varje företag på olika nivåer kan de strängt taget inte anses vara gränser. Republiken Italiens införlivande av artikel 11 i direktiv 75/442 är följaktligen inte förenligt med detta.
20. Enligt EG-fördraget tillåts förvisso medlemsstaterna att införa strängare miljöskyddsåtgärder (12) . Det kan dock noteras att det undantagssystem som Republiken Italien har infört, i motsats till vad den italienska regeringen har hävdat, inte med nödvändighet skyddar miljön mer än systemet i direktiv 74/442, eftersom det faktiskt tillåter företag att hantera potentiellt miljöförstörande avfall utan att dessförinnan låta det omfattas av någon kontroll. Att det uppställs krav på tillstånd påverkar inte möjligheten att bedriva verksamhet avseende avfallshantering. Det italienska systemet står dessutom i strid med det tillståndssystem som införts genom direktiv 75/442 och som är avsett att hindra skador på miljön. Argumenten att kravet på ett tillstånd leder till diskriminering kan inte godtas. Ett företag som inte kan erhålla ett undantag från tillståndsplikten får dock verkställa de förfaranden för återvinning av avfall som det önskar genomföra, under förutsättning att det visat att avfallet inte är skadligt för miljön.
B – Felaktig klassificering av farligt avfall som icke farligt avfall
21. Kommissionen har framfört kritik mot att de definitioner av avfall som antagits i det omtvistade dekretet är alltför vaga, vilket medfört att det inte finns någon rättssäkerhet i fråga om skillnaden mellan farligt och icke farligt avfall. Kommissionen har dessutom kritiserat Republiken Italien för att ha utelämnat koderna i Europeiska avfallskatalogen (EAK) och för att ha använt koder som är felaktiga eller som inte motsvarar det berörda avfallets typsystem.
22. Kommissionen har inte närmare angivit vad den avsaknad av precision som den kritiserat den italienska lagstiftningen för består i. Enligt fast rättspraxis är det dock kommissionen som skall inkomma med bevis till stöd för sina påståenden (13) . Om dessa saknas kan det åberopade fördragsbrottet inte fastställas.
23. Det skall även nämnas att kommissionen den 13 november 2002 har antagit beslut 2002/909/EG om italienska regler om att frångå kraven på tillstånd för inrättningar och företag som återvinner farligt avfall i enlighet med artikel 3 i direktiv 91/689 (14), där den preciserar att ”[d]en typ av avfall som berörs [lämpligen] fastställs … enligt hänvisning i [EAK]” i den italienska lagstiftningen.
24. Undersökningen av det fördragsbrott som Republiken Italien har kritiserats för skall följaktligen begränsas till de tre fall i vilka kommissionen har grundat påståendet att fördragsbrott föreligger på exakta hänvisningar till det omtvistade dekretet.
25. I punkt 5.9 i bilaga 1 till det omtvistade dekretet hänvisas till bitar av täckt fiberoptisk kabel av dielektrisk, semielektrisk och metallisk typ. Kommissionen har påpekat att det saknas hänvisning till koderna i EAK. Republiken Italien har hävdat att relevanta koder för identifiering införts i bilaga C till direttiva 9 aprile 2002(15) . Eftersom denna nationella bestämmelse antagits efter utgången av den frist som förelagts i det motiverade yttrandet, synes det fördragsbrott som Republiken Italien kritiserats för dock kunna fastställas.
26. I fråga om punkt 7.8 i bilaga 1 till det omtvistade dekretet anser kommissionen att hänvisningen till avfall av eldfasta material från ugnar för processer vid hög temperatur inte gör det möjligt att fastställa huruvida använt material av förbrukad infodring från metallurgiska aluminiumprocesser omfattas av denna norm eller inte, vilket kan innebära att farligt avfall förväxlas med icke farligt avfall. Eftersom fördragsbrottet inte har bestridits får domstolen fastställa det.
27. Kommissionen har i fråga om punkt 3.10 i bilaga 1 till det omtvistade dekretet, i vilken urladdade silveroxidbatterier anges, hävdat att koden 160605 i EAK (andra batterier och ackumulatorer) som angivits i dekretet är felaktig, eftersom dessa batterier därigenom klassificeras som icke farligt avfal l. Korrekt kod skulle med hänsyn till batteriernas kvicksilverhalt vara EAK-kod 160603 (kvicksilverhaltiga torrbatterier), vilket leder till klassificeringen farligt avfall. Republiken Italien anser däremot att den omständigheten att det ifrågavarande avfallet ansetts vara av ”icke farlig” karaktär fullkomligt motsvarar de kemiska och fysiska kännetecken som anges i nämnda punkt 3.10, nämligen hölje i stål som innehåller mer än 1 procent oxider och/eller silversalter, mindre än 9 procent zink och mindre än 55 procent nickel. Det måste konstateras att eftersom sammansättningen av silveroxidbatterier inte innefattar kvicksilver förefaller den klassificering som kommissionen har föreslagit inte vara självklar. I fråga om denna punkt är det följaktligen inte fastställt att fördragsbrott föreligger.
28. Mot bakgrund av ovanstående skall det fastställas att punkterna 5.9 och 7.8 i bilaga 1 till det omtvistade dekretet inte är förenliga med vare sig artikel 11.1 i direktiv 75/442 eller artikel 3 i direktiv 91/689.
C – Skillnaden mellan förfarandena för återvinning och för bortskaffande av avfall
29. Kommissionen har kritiserat Republiken Italien för att ha åsidosatt artiklarna 9 och 11 i direktiv 75/442 jämförda med artikel 1 e och 1 f i detta direktiv och bilagorna 2 A och 2 B till direktivet, genom att felaktigt beteckna vissa förfaranden som ”återvinning av avfall”, trots att de utgör bortskaffande av avfall. Enligt de ovannämnda bestämmelserna i direktiv 75/442 är det dock endast förfaranden för bortskaffande av avfall som kräver tillstånd.
30. I artikel 1 e i direktiv 75/442 definieras bortskaffande som ”de förfaranden som omfattas av bestämmelserna i bilaga 2 A ”. I artikel 1 f anges att återvinning är ”de förfaranden som omfattas av bestämmelserna i bilaga 2 B”.
31. I artikel 5 första stycket i det omtvistade dekretet föreskrivs att ”de miljöverksamheter för återvinning som anges i bilaga 1 består i sanering av skadade områden för produktionsändamål och sociala ändamål genom morfologiska omstruktureringsåtgärder”. I bilaga 1 till det omtvistade dekretet beskrivs ”allmänna tekniska normer för återvinning av icke farligt avfall”, inbegripet typ av avfall med en hänvisning till EAK, avfallets ursprung, avfallets kännetecken och planerad återvinningsverksamhet samt kännetecknen för råvaror och för de produkter som erhålls.
32. Republiken Italien har hävdat att dessa förfaranden för återvinning motsvarar punkt R 10 i bilaga 2 B till direktiv 75/442 rubricerad ”Markspridning som medför agrikulturella eller ekologiska fördelar”. Beteckningen återvinning är nödvändig, eftersom de angivna förfarandena innefattar återanvändning av visst avfall. Återupprättande av miljön förutsätter även sanering av områden.
33. Kommissionen har ursprungligen använt en annan beteckning och ansett att täckning av avfallsupplag, som ibland angivits som planerad återvinningsverksamhet i de tekniska normerna i bilaga 1 till det omtvistade dekretet, består i ett bortskaffande och omfattas av punkt D 1 i bilaga 2 A till direktiv 75/442 rubricerad ”Deponering på eller under markytan (t.ex. på avfallsupplag etc.)”. I replikskedet, och med hänsyn till domstolens dom i målet ASA, (16) medgav kommissionen dock att vissa av de förfaranden för morfologisk omstrukturering och täckning av avfallsupplag som åsyftas i artikel 5 i det omtvistade dekretet kan anses vara förfaranden för återvinning. Kommissionen har dock vidmakthållit sin kritik avseende punkterna 7.14 och 7.15 i bilaga 1 till det omtvistade dekretet, vilka inte kan betecknas som förfaranden för återvinning. Genom dessa förfaranden planeras nämligen ett utnyttjande av avfall och av borrslam som per ton kan innehålla upp till 50 kg råolja och 300 kg mindre giftig dieselolja/olja.
34. Det har i detta avseende, i punkt 68 i domen i det ovannämnda målet ASA, fastställts att ”[d]et ... varken av artikel 3.1 b eller av någon annan bestämmelse i [direktiv 75/442] [framgår] att det är relevant för att klassificera en avfallshantering som återvinning i den mening som avses i artikel 1 f i [det nämnda] direktivet huruvida avfallet är farligt eller inte” (17) .
35. För att dra slutsatsen att ett förfarande innebär återvinning av avfall skall det endast fastställas huruvida ”åtgärdens huvudsyfte är att avfallet kan användas på ett användbart sätt som bidrar till att bevara naturresurserna genom att ersätta andra material som annars skulle ha behövts för detta ändamål” (18) .
36. I punkt 7.14 i bilaga 1 till det omtvistade dekretet föreskrivs återanvändning av avfall i cementfabriker, för miljösanering efter en eventuell avsaltning eller för täckning av upplag för fast kommunalt avfall. De avfall som anges i punkt 7.15 kan återanvändas i industrin för byggnadstegel och expanderad lera, i cementfabriker, för miljösanering efter en eventuell avsaltning och uttorkning eller för täckning av upplag för fast kommunalt avfall. Kommissionen har medgivit att täckning av avfallsupplag kan anses vara ett förfarande för återvinning i fråga om punkterna 4.4.3 g), 11.2.3 e); 12.1.3 g); 12.3.3.i) och 12.4.3 g) i bilaga 1 till det omtvistade dekretet (19) . De förfaranden för täckning av avfallsupplag som beskrivs i punkterna 7.14 och 7.15 i samma bilaga är dock absolut identiska med de sistnämnda punkterna. Det måste således konstateras att kommissionen inte har framlagt bevis för att de förfaranden för återvinning av avfall som avses i punkterna 7.14 och 7.15 i bilaga 1 till det omtvistade dekretet inte kan anses vara förfaranden för återvinning i den mening som avses i direktiv 75/442.
IV – Förslag till avgörande
37. Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall
1) fastställa att Republiken Italien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 4 och 11.1 i rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall, i dess lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991, genom att bevilja undantag från det tillstånd som krävs för att bortskaffa och återvinna avfall enligt artikel 7 i decreto 5 febbraio 1998 sull’individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislative 5 febbraio 1997, n° 22 utan att ha antagit allmänna regler för varje typ av verksamhet och fastställt vilka typer och kvantiteter av avfall som krävs för att verksamheten skall undantas från tillståndet och utan att det säkerställts att människors hälsa inte äventyras och miljön inte skadas,
2) fastställa att Republiken Italien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 11.1 i direktiv 75/442, i dess lydelse enligt direktiv 91/156, och enligt artikel 3 i rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall, genom att inte göra det möjligt att fastställa huruvida det avfall som anges i punkterna 5.9 och 7.8 i bilaga 1 till ”decreto 5 febbraio 1998” är farligt eller icke farligt avfall, och
3) ogilla Europeiska gemenskapernas kommissions talan i övrigt.
(1) .
(2)  –	 	Rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (EGT L 194, s. 39 ; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238).
(3)  –	 	Rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991 om ändring i direktiv 75/442 (EGT L 78, s. 32 ; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 66), nedan kallat direktiv 75/442.
(4)  –	 	Rådets direktiv 91/689/EEG av den
12 december 1991 om farligt avfall (EGT L 377,
s. 20 ; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 199).
(5)  –	 	GURI n° 88 av den 16 april 1998 (nedan kallat det omtvistade dekretet).
(6)  –	 	Fjärde skälet i direktiv 75/442.
(7)  –	 	Artikel 10 i direktiv 75/442.
(8)  –	 	Artikel 1 i direktiv 91/689.
(9)  –	 	Fjärde skälet i direktiv 91/689.
(10)  –	 	Rådets beslut 94/904/EG av den 22 december 1994 om upprättande av en förteckning över farligt avfall i enlighet med artikel 1.4 i rådets direktiv 91/689 (EGT L 356, s. 14 ; svensk specialutgåva, område 15, volym 14, s. 156). Detta beslut upphörde att gälla från och med den 1 januari 2002 genom kommissionens beslut 2000/532/EG av den 3 maj 2000 om ersättning av beslut 94/3/EG om en förteckning över avfall i enlighet med artikel 1 a i direktiv 75/442, och beslut 94/904 (EGT L 226, s. 3).
(11)  –	 	Kommissionens beslut av den 24 maj 1996 (EGT L 135, s. 32).
(12)
–
Artiklarna 176 EG och 95.4 EG.
(13)  –	 	Se särskilt domstolens dom av den 11 augusti 1995 i mål C‑431/92, kommissionen mot Tyskland (REG 1995, s. I-2189), punkt 45.
(14)  –	 	EGT L 315, s. 16. Kommissionen har i punkterna 11 och 12 i sin replik hänvisat till det förfarande som ledde till att detta beslut antogs.
(15)  –	 	Direttiva 9 aprile 2002 che ricodifica i rifiuti individuati nel. D. M. 5/2/98, ai sensi della decisione 2000/532/CE. I detta  direktiv har med tillämpning av beslutet 2000/532 det avfall som definierats i regeringsdekret av den 5 februari 1998 kodifierats på nytt.
(16)  –	 	Domstolens dom av den 27 februari 2002 i mål C-6/00, ASA (REG 2002, s.
I-1961). Se även domstolens dom av den 13 februari 2003 i mål C-228/00, kommissionen mot Tyskland (REG 2003, s. I-1439), av den 13 februari 2003 i mål C-458/00, kommissionen mot Luxemburg (REG 2003, s. I-1553), och av den 3 april 2003 i mål C-116/01, SITA (REG 2003, s. I-2969), samt domstolens beslut av den 27 februari 2003 i mål C-307/00–C‑311/00, Oliehandel Koeweit m.fl. (REG 2003, s. I-1821).
(17)  –	 	Domen i det ovannämnda målet ASA, punkt 68.
(18)  –	 	Domen i det ovannämnda målet ASA, punkt 69. Se även domarna i de ovannämnda målen kommissionen mot Tyskland, punkt 45, och kommissionen mot Luxemburg, punkt 36.
(19)  –	 	Punkt 24 i kommissionens replik.