62002CC0288_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. I förevarande mål har Europeiska gemenskapernas kommission anfört att Republiken Grekland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 1, 3 och 6 i rådets förordning (EEG) 3577/92 av den 7 december 1992 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) (nedan kallad förordning nr 3577/92 eller förordningen) (2) .
I – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
2. Rådet har antagit förordning nr 3577/92 i syfte att ”avveckla inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsländerna” (tredje skälet). I artikel 1.1 i denna förordning föreskrivs följande:
”Från och med den 1 januari 1993 skall frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom en medlemsstat (cabotage) gälla för rederier inom gemenskapen vilkas fartyg är registrerade i en medlemsstat och förs under denna stats flagg, förutsatt att fartygen uppfyller de villkor för att få utföra cabotage som gäller i den sistnämnda medlemsstaten …”
3. I artikel 2 i samma förordning föreskrivs:
”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
1.	Sjötransporttjänster inom en medlemsstat (cabotage): tjänster som normalt utförs mot ersättning, i synnerhet
a)	fastlandscabotage: sjötransport av passagerare eller gods mellan hamnar på en och samma medlemsstats fastland eller huvudområde utan att anlöpa öar,
...
c)	öcabotage: sjötransport av passagerare eller gods mellan
– hamnar på en medlemsstats fastland och på en eller flera av dess öar,
– hamnar på en och samma medlemsstats öar.
Ceuta och Melilla skall behandlas som öhamnar.
…”
4. I artikel 3 i denna förordning föreskrivs dessutom följande:
”1.	För fartyg som utför fastlandscabotage och för kryssningslinjefartyg[ * ] gäller, i alla frågor som rör bemanning, bestämmelserna i den stat där fartyget är registrerat (flaggstaten), utom i fråga om fartyg som är mindre än 650 bruttoton, där värdstatens bestämmelser får tillämpas. [ * I enlighet med terminologin i kommissionens meddelande från år 2003 Program för främjande av närsjöfart kommer nedan uttrycket kryssningsfartyg att användas i stället för kryssningslinjefartyg. Övers. anm.]
2.	För fartyg som utför öcabotage gäller, i alla frågor som rör bemanning, bestämmelserna i den stat där fartyget utför en sjötransporttjänst (värdstaten).
…”.
5. I artikel 6 i samma förordning föreskrivs en gradvis liberalisering av marknaden för cabotage i de sydliga medlemsstaterna, i syfte att minska den ”insats som … krävs av de olika ekonomierna inom gemenskapen” för att genomföra friheten att tillhandahålla tjänster på området för sjötransporter (åttonde skälet). I nämnda artikel anges följande:
”1.	Följande sjötransporttjänster, som utförs i Medelhavet och längs Spaniens, Portugals och Frankrikes kuster, är tillfälligt undantagna från tillämpningen av denna förordning:
– kryssningstrafik, fram till den 1 januari 1995,
– transport av strategiska varor (olja, oljeprodukter och dricksvatten), fram till den 1 januari 1997,
– trafik som utförs av fartyg mindre än 650 bruttoton, fram till den 1 januari 1998,
– regelbunden passagerar- och färjetrafik, fram till den 1 januari 1999.
2.	Öcabotage i Medelhavet och cabotage till och från Kanarieöarna, Azorerna och Madeira, Ceuta och Melilla, de franska öarna längs Atlantkusten och Frankrikes utomeuropeiska departement är tillfälligt undantagna från tillämpningen av denna förordning fram till den 1 januari 1999.
3. Med hänsyn till den ekonomiska och sociala sammanhållningen utsträcks undantagen i punkt 2 vad gäller Republiken Grekland fram till den 1 januari 2004 för regelbunden passagerar- och färjetrafik och för trafik som utförs av fartyg som är mindre än 650 bruttoton.”(3)
B – Den nationella lagstiftningen
6. I artikel 165 i den grekiska lagen om sjö- och transporträtt (nedan kallad KDND)(4) föreskrivs följande:
”1. Sjötransport av passagerare mellan grekiska hamnar, inbegripet rätten [att] utföra sjötransport mellan grekiska hamnar av passagerare som reser från eller till utländska hamnar, om de har en biljett för genomfart, får endast utföras med grekiska linjefartyg i enlighet med bestämmelserna i förevarande kapitel.
…
6.	Endast grekiska passagerarfartyg får ta ombord passagerare i grekiska hamnar för en kryssning till andra grekiska hamnar. Detsamma gäller när kryssningen fortsätter mot utländska hamnar om slutdestinationen är en grekisk hamn. Ombordstigning, kryssning och landstigning för passagerare som reser med passagerarfartyg som för utländsk flagg kan tillåtas genom presidentdekret på de villkor som föreskrivs för detta ändamål. För turistfartyg (yachter och små turistbåtar) gäller särskilda bestämmelser.
Kryssningar mellan hamnar på Greklands fastland, utan anlöpande av öar, får även utföras med passagerarfartyg som är större än 650 bruttoton, är inskrivna i register i andra medlemsstater i Europeiska unionen och för dessa länders flagg, under förutsättning att nämnda fartyg uppfyller samtliga krav som ställs i dessa stater för att få utföra cabotage.”(5)
7. I detta hänseende skall även erinras om tre cirkulär som är avsedda för hamnmyndigheter och som antogs år 1998 av Ypourgeio Emporikis Naftilias (ministeriet för handelssjöfart).
8. Det första av dessa är cirkulär nr 1151.65/1/98 av den 4 augusti 1998 med rubriken ”Verksamhet för lastfartyg och tankfartyg som för gemenskapsflagg och som används för cabotage”. I detta cirkulär erinras framför allt om att förordning nr 3577/92 utgör en del av den grekiska lagstiftningen och att den har företräde framför motstridiga bestämmelser. I cirkuläret omnämns vidare hamnarna på Peloponnesos som hamnar på öar (artikel 2.1.1). I cirkuläret anges slutligen att för att få utföra cabotage i grekiskt vatten skall en aktör som använder sig av fartyg som är inskrivna i ett andra register eller i ett internationellt register förete ett bevis på att det ifrågavarande fartyget uppfyller kraven för utövande av sjötransportverksamhet i flaggstaten (artikel 2.1.2).
9. I det efterföljande cirkuläret nr 1151.65/2/98 av den 18 december 1998 med rubriken ”Verksamhet för passagerar-, turist- och kryssningsfartyg som för gemenskapsflagg och som används för att utföra turistrundturer i grekiskt vatten (kryssningar)” bekräftas bestämmelserna i det första cirkuläret om Peloponnesos. I artikel 2.4.1 anges dessutom följande:
”Generellt sett tillämpas grekisk lagstiftning (i egenskap av värdstatens lagstiftning) beträffande sammansättning av besättningen på passagerar-, turist och kryssningsfartyg från medlemsstater i gemenskapen som får användas för att genomföra kryssningar mellan hamnar på fastlandet och öarna eller mellan hamnar på öarna i Grekland, medan lagstiftningen i flaggstaten är tillämplig på kryssningar mellan hamnar på fastlandet.”(6)
10. Slutligen anges i cirkulär nr 2311.10/10/98 av den 21 december 1998 med rubriken ”Bemanning på lastfartyg, tankfartyg och kryssningsfartyg som för gemenskapsflagg och med vilka cabotage utförs” att de nationella myndigheterna, på skeppsredarens begäran, utfärdar ett intyg om mätning i enlighet med nationella bestämmelser avseende tonnage. På grundval härav bedömer de grekiska hamnmyndigheterna hur stor bemanning som krävs.
11. Avslutningsvis skall erinras om att Grekland har antagit presidentdekret nr 344/2003 (FEK 314 A av den 31 december 2003) (nedan kallat dekret nr 344/2003), om ändring av vissa bestämmelser i KDND, bland andra den ovannämnda artikeln 165, i syfte att anpassa det grekiska regelverket så att det blir förenligt med bestämmelserna i förordning nr 3577/92.
II – Bakgrund och förfarande
12. Efter att ha begärt att de grekiska myndigheterna skulle inkomma med uppgifter om genomförandet av förordning nr 3577/92 efter den 1 januari 1999, sände kommissionen Republiken Grekland en formell underrättelse i vilken den gjorde gällande att den grekiska lagstiftningen i vissa avseenden var oförenlig med bestämmelserna i nämnda förordning.
13. Därefter skickade kommissionen den 18 juli 2001 ett motiverat yttrande.
14. Eftersom kommissionen inte godtog Republiken Greklands svar och klargöranden, väckte den, den 9 augusti 2002, med åberopande av fyra anmärkningar talan om att domstolen skall fastställa att Republiken Grekland har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 1, 3 och 6 i rådets förordning (EEG) nr 3577/92 genom att
– uttryckligen föreskriva att transport av passagerare mellan hamnar på det grekiska fastlandet och kryssningar med passagerarfartyg på över 650 bruttoton mellan de grekiska öarna endast får utföras med grekiska passagerarfartyg,
– kräva, beträffande gemenskapsfartyg som är inskrivna i ett andra register eller i ett internationellt register, att ett intyg från behörig myndighet i flaggstaten skall uppvisas i vilket anges att cabotage får utföras med fartyget i fråga,
– anse att Peloponnesos utgör en ö, och
– på tankfartyg, fraktfartyg, passagerarfartyg och turistfartyg, samt på kryssningsfartyg, med vilka cabotage utförs, i egenskap av värdstat tillämpa sina nationella bestämmelser avseende bemanning och kräva att skeppsredare skall ansöka hos myndigheten för kontroll av handelsfartyg (DEEP) om mätning av fartygets sammanlagda kapacitet för att de grekiska myndigheterna skall kunna bedöma vilken sammansättning som fartygets besättning skall ha.
15. Mot bakgrund av klargöranden från den grekiska regeringen återkallade kommissionen under det skriftliga förfarandet den fjärde anmärkningens andra del.
16. Under förhandlingen vid domstolen den 25 mars 2004 angav kommissionen att den som en följd av att Republiken Grekland hade antagit dekret nr 344/2003 även återkallade den första anmärkningen. Kommissionen upplyste härvid dessutom om att den genom den första delen av fjärde strecksatsen i yrkandet ifrågasätter Republiken Greklands beslut att i egenskap av värdstat tillämpa bestämmelserna om bemanning på sådana kryssningsfartyg från medlemsstater i gemenskapen som är större än 650 bruttoton, med vilka kryssningar genomförs till öarna.
17. Mot bakgrund av vad som ovan har anförts skall domstolen pröva huruvida det finns grund för den andra och den tredje anmärkningen samt för den fjärde anmärkningens första del.
III – Bedömning
Den andra anmärkningen
18. Genom den andra anmärkningen har kommissionen gjort gällande att Republiken Grekland inte har rätt att kräva att de aktörer som använder fartyg som är inskrivna i ett andra register eller i internationella register i en annan medlemsstat, och som har för avsikt att utföra cabotage i grekiskt vatten, skall uppvisa ett intyg i vilket anges att cabotage får utföras med fartyget i fråga i flaggstaten.
19. Härvid skall erinras om att enligt artikel 1 i förordning nr 3577/92 gäller frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet endast för skeppsredare i gemenskapen beträffande fartyg som är ”registrerade i en medlemsstat och för denna stats flagg” och endast om de ”uppfyller de villkor för att få utföra cabotage som gäller i den sistnämnda medlemsstaten”. För att ha rätt att tillhandahålla sådana tjänster är det emellertid inte tillräckligt att fartyget är inskrivet i ett nationellt register, utan det krävs dessutom att denna inskrivning innebär att cabotage får utföras med fartyget i registreringsstaten.
20. Vidare skall påpekas att det i medlemsstaterna förutom ett ”första register” även föreligger ett så kallat ”andra register” och ”internationella register”. I samtliga medlemsstater gäller att cabotage får utföras i registreringsstaten med de fartyg som är inskrivna i ett första register. Sådana fartyg uppfyller således de villkor som föreskrivs i förordningen för att få utföra cabotage i andra medlemsstater. Detta gäller däremot inte beträffande de fartyg som är inskrivna i det andra registret och i de internationella registren. I vissa stater innebär inskrivning i de senare registren att cabotage i registreringsstaten är tillåtet, i andra stater innebär det en begränsning av eller till och med ett absolut hinder för möjligheten att utföra cabotage.
21. Det skall påpekas att kommissionen och den grekiska regeringen är överens om att medlemsstaterna har rätt att vidta nödvändiga åtgärder för att på ett korrekt sätt genomföra förordning nr 3577/92 och särskilt att vidta åtgärder för att kontrollera huruvida cabotage får utföras i flaggstaten i den mening som avses i artikel 1 i denna förordning med fartyg vilka man önskar använda för att tillhandahålla sjötransporttjänster i en annan stat. De företräder vidare uppfattningen att proportionalitetsprincipen skall iakttas när åtgärderna vidtas, och dessa åtgärder skall med andra ord innebära ”att det eftersträvade målet uppnås och de … skall inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål”.(7)
22. Kommissionen och den grekiska regeringen har däremot gjort olika bedömningar rörande huruvida de åtgärder som Grekland har vidtagit överensstämmer med nämnda princip.
23. Enligt kommissionen är nämligen införandet av skyldigheten att uppvisa det ifrågavarande intyget inte nödvändigt, eftersom medlemsstaterna redan har fått vederbörlig information om nationella lagstiftningar avseende de andra registren och de internationella registren genom de rapporter om genomförandet av förordning nr 3577/92, som kommissionen vartannat år skall överlämna till rådet enligt artikel 10 i förordningen.(8)
24. Enligt kommissionen finns det i vart fall andra åtgärder att tillgå som är mindre ingripande än skyldigheten att uppvisa nämnda intyg för att säkerställa att förordningen genomförs på ett korrekt sätt.
25. Särskilt följande åtgärder skulle kunna vidtas:
– Införande av en skyldighet för skeppsredare att för myndigheterna i värdstaten uppvisa en kopia av flaggstatens lagstiftning, i vilken det anges att cabotage får utföras med fartyg som är inskrivna i ett andra register eller i de internationella registren i denna stat.
– Införande av ett årligt samråd mellan behöriga myndigheter i medlemsstaterna beträffande utvecklingen av lagstiftningen på det ifrågavarande området.
– Informellt samråd med kommissionen.
26. Enligt min mening kan kommissionens uppfattning inte godtas.
27. Framför allt kan jag inte dela kommissionens åsikt att kravet på uppvisande av intyg blir överflödigt mot bakgrund av den information som medlemsstaterna redan har tillgång till tack vare rapporterna om genomförande av förordning nr 3577/92.
28. Såsom den grekiska regeringen med rätta har påpekat publiceras dessa rapporter nämligen endast vartannat år och det anges däri vilka lagstiftningsändringar som gjorts i medlemsstaterna under de två år som föregått publiceringen. Medlemsstaterna upplyses således om ändringar i de nationella lagstiftningarna, och särskilt i dem som gäller de ifrågavarande registren, successivt och upp till två år efter det att de har antagits.
29. Till skillnad från uppvisande av ett intyg, innebär följaktligen inte nämnda rapporter att värdstaten med säkerhet kan kontrollera huruvida cabotage får utföras med ett gemenskapsfartyg i flaggstaten på grundval av då gällande lagstiftning i nämnda medlemsstat.
30. Vidare kan, såsom den grekiska regeringen har visat, systemet med intyg under vissa omständigheter vara mer fördelaktigt för skeppsredarna än systemet med kommissionens rapporter och kan därmed vara bättre lämpat att säkerställa friheten att tillhandahålla cabotage.
31. Detta gäller särskilt i de fall där nationell lagstiftning, enligt vilken fartyg som var inskrivna i de andra registren eller i de internationella registren inte eller endast delvis fick användas för cabotage i registreringsstaten, efter publiceringen av en rapport ändras så, att de får användas för att tillhandahålla sådana tjänster. I ett sådant fall skall värdstaten, om den utgår från informationen i den sista tillgängliga rapporten, förbjuda gemenskapsfartyget att utföra cabotage, vilket undviks om i stället ett intyg uppvisas där det framgår att det numera är tillåtet att utföra sjötransporter i flaggstaten med fartyget i fråga.
32. Vad beträffar de mindre ingripande åtgärder som Republiken Grekland enligt kommissionen hade kunnat vidta i stället för att införa skyldigheten att uppvisa ett intyg, har jag följande att anföra.
33. I likhet med den grekiska regeringen tvivlar jag på att införandet av en skyldighet för skeppsredare i gemenskapen att uppvisa en kopia av gällande lagstiftning i flaggstaten för de grekiska myndigheterna utgör en mindre ingripande åtgärd än den som föreskrivs i de grekiska bestämmelserna. Nämnda lagstiftning måste nämligen översättas, genom berörd persons försorg, och därefter analyseras av myndigheterna i värdstaten. Sannolikt är detta mer betungande för den berörda personen och tar under alla omständigheter längre tid i anspråk. Därutöver innebär detta alternativ en större felmarginal jämfört med kravet på uppvisande av ett intyg, i vilket det endast anges huruvida cabotage får utföras med ett visst fartyg, som är inskrivet i det andra registret.
34. Dessutom skall påpekas att ett årligt samråd mellan de nationella myndigheterna inte utgör en mindre ingripande åtgärd. Ett sådant samråd innebär, i likhet med de ovannämnda rapporterna som publiceras vartannat år, inte att det kan kontrolleras huruvida cabotage får utföras med ett gemenskapsfartyg i flaggstaten på grundval av då gällande lagstiftning i nämnda stat. Dessutom skulle även denna åtgärd kunna medföra en nackdel för skeppsredarna i gemenskapen, för det fall de får utföra cabotage i registreringsstaten till följd av att lagstiftningen ändrats efter samrådet.
35. Vad slutligen beträffar möjligheten till ett samråd direkt med kommissionen, vill jag framför allt påpeka att nämnda institution, såsom den har medgivit, endast kan ge berörda medlemsstater information om utvecklingen av lagstiftningen avseende de andra registren och de internationella registren när medlemsstaterna har meddelat ändringarna i lagstiftningen.
36. Medan uppvisande av ett intyg möjliggör för värdstaten att direkt och utan risk för misstag fastställa huruvida det föreligger tillstånd att utföra cabotage i registreringsstaten i enlighet med artikel 1 i förordningen, riskerar en förfrågan om information till kommissionen och väntan på svar från denna institution att ta längre tid i anspråk och på grund härav således vara mer betungande.
37. Generellt sett förefaller det som om kravet på uppvisande av ett intyg, i förhållande till de alternativa åtgärder som kommissionen har föreslagit, innebär en större säkerhet i kontrollen av huruvida de villkor som uppställts är uppfyllda. I övriga fall har det lagts mindre vikt vid denna säkerhet till förmån för ett enklare system. Att det verkligen rör sig om en förenkling är emellertid föga troligt.
38. Av det ovanstående följer att kommissionens andra anmärkning inte skall godtas.
Den tredje anmärkningen
39. Genom den tredje anmärkningen har kommissionen ifrågasatt Republiken Greklands uppfattning att Peloponnesos utgör en ö och anfört att Grekland inte har rätt att tillämpa artikel 6.3 i förordningen på hamnarna i denna region, enligt vilken visst cabotage mellan de grekiska öarna
utesluts från liberaliseringen fram till den 1 januari 2004.
40. Kommissionen anser att Peloponnesos inte kan anses utgöra en ö, eftersom den, även om den skiljs från fastlandet genom en konstgjord kanal, har fasta väg- och järnvägsförbindelser med fastlandet.
41. Den grekiska regeringen har däremot gjort gällande att Peloponnesos utgör en ö just på grund av att den är omgiven av vatten, även om den tillkommit som en följd av människans ingrepp. Samma regering har dessutom tillagt att hamnarna i Ceuta och Melilla, som är belägna på den afrikanska kontinenten, enligt artikel 2 i förordningen skall behandlas som öhamnar. Det är därför motsägelsefullt att hävda att dessa hamnar utgör öhamnar samtidigt som de hamnar som befinner sig på Peloponnesos, vilken är helt omgiven av vatten, anses utgöra hamnar på fastlandet.
42. Dessutom har samma regering påpekat att den omständigheten att vissa sjötransporttjänster mellan de grekiska öarna har undantagits från liberaliseringen i artikel 6.3 i förordningen är motiverad med hänsyn till den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Det är således i detta syfte följdriktigt att tillämpa samma undantag beträffande Peloponnesos, som är en region med mycket låg tillväxt.
43. Jag anser att kommissionens resonemang som innebär att Peloponnesos inte skall anses utgöra en ö förefaller mer övertygande och rimligt, detta mot bakgrund av att det inte finns några särskilda anvisningar om begreppet ö i förordning nr 3577/92.
44. Det står klart att Peloponnesos tidigare, geografiskt sett, var en halvö som senare skildes från resten av Grekland genom en konstgjord kanal. Genom detta ingrepp ändrades emellertid inte den omständigheten att denna region utgör en halvö. Förutom att den ifrågavarande kanalen endast är ett tiotal meter bred, kan det nämligen konstateras att det beträffande Peloponnesos, till skillnad från öarna, strukturellt sett genom vägförbindelser föreligger ett fast samband med resten av det grekiska fastlandet. Jag anser således att Peloponnesos, trots den konstgjorda delningen, skall anses utgöra en halvö.
45. Invändningen beträffande att hamnarna i Ceuta och Melilla enligt artikel 2 i förordningen skall behandlas som öhamnar kan inte heller godtas. Även om hamnarna i nämnda städer utgör hamnar på fastlandet i förhållande till den afrikanska kontinenten, skall de behandlas som öhamnar i förhållande till den europeiska kontinenten, och följaktligen i förhållande till den iberiska halvön, eftersom det inte föreligger några landförbindelser med Spanien. Dessa hamnar kan således inte jämföras med dem som befinner sig på Peloponnesos, vilken, såsom nämnts flera gånger, har en fast förbindelse med resten av Grekland.
46. Den tolkning som har föreslagits kan enligt min mening inte heller ifrågasättas med hänvisning till de ekonomiska hänsyn som ligger till grund för undantaget till förmån för öarna och som enligt Grekland även gör sig gällande i fråga om Peloponnesos på grund av denna regions låga tillväxt.
47. Om undantaget från liberalisering som föreskrivs för öcabotage i Medelhavet fram till den 1 januari 1999 och för vissa sjötransporter mellan de grekiska öarna fram till den 1 januari 2004 (artikel 6.2 och 6.3 i förordningen) utsträcktes till att omfatta samtliga regioner i sydliga medlemsstater som har låg tillväxt, även om de tekniskt sett inte kan anses utgöra öar, skulle en gradvis liberalisering av marknaden för cabotage som eftersträvas av gemenskapslagstiftaren begränsas i betydande utsträckning, i strid med syftet med förordning nr 3577/92, trots att rättslig grund saknas för detta.
48. Jag anser följaktligen att kommissionens tredje anmärkning skall godtas.
Den fjärde anmärkningens första del
49. Genom den fjärde anmärkningens första del har kommissionen ifrågasatt att Grekland, i egenskap av värdstat, tillämpar sina nationella bestämmelser avseende bemanning på kryssningsfartyg i gemenskapen som är större än 650 bruttoton, med vilka kryssningar till öarna i den staten utförs.
50. Enligt kommissionen är detta oförenligt med vad som anges i artikel 3.1 i förordningen. I denna artikel föreskrivs nämligen att i samtliga frågor beträffande bemanning för kryssningsfartyg skall flaggstatens lagstiftning tillämpas, oaktat den omständigheten att kryssningar utförs mellan hamnar på fastlandet eller mellan hamnar på öarna.
51. Grekland anser dock att flaggstatens bestämmelser om bemanning i enlighet med artikel 3.1 i förordningen, endast är tillämpliga på kryssningsfartyg som anlöper hamnar på fastlandet, medan bestämmelserna i värdstaten, i enlighet med artikel 3.2, är tillämpliga på de kryssningsfartyg som anlöper hamnar på öarna.
52. Jag anser att den uppfattning som kommissionen företräder bäst överensstämmer med ordalydelsen i den ifrågavarande bestämmelsen.
53. Såsom sökanden med rätta har anfört föreskrivs i denna bestämmelse tydligt att det är flaggstaten som är behörig i frågor rörande bemanning ”[f]ör fartyg som utför fastlandscabotage och för [ kryssningsfartyg] ”.(9) Enligt ordalydelsen i denna bestämmelse har således flaggstaten denna behörighet för samtliga
kryssningsfartyg utan begränsning till dem som anlöper hamnar på fastlandet.
54. Om så inte vore fallet, skulle dessutom preciseringen ”och för [kryssningsfartyg]” i den ifrågavarande bestämmelsen förlora sin betydelse. Om gemenskapslagstiftaren hade avsett att tillerkänna flaggstaten behörighet beträffande ”fastlandskryssningar” och värdstaten behörighet beträffande ”ökryssningar”, hade den i första punkten endast behövt ange fartyg med vilka fastlandscabotage utförs (vilket innefattar dem som utför kryssningar där fastlandet anlöps) och i andra punkten fartyg med vilka öcabotage utförs (som innefattar kryssningar som anlöper öar).
55. Preciseringen i första punkten har således en självständig betydelse i den mån som den innebär att flaggstaten har möjlighet att fastställa bestämmelser i frågor som rör bemanning även vad beträffar kryssningsfartyg som anlöper hamnar på öar, med undantag av – såsom preciseras i samma bestämmelse – fartyg som är mindre än 650 bruttoton.
56. Jag anser följaktligen att kommissionens fjärde anmärknings första del skall godtas.
IV – Rättegångskostnader
57. Om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, kan domstolen enligt artikel 69.3 i rättegångsreglerna besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad. Eftersom jag, såsom nämnts ovan, anser att både Republiken Grekland och kommissionen delvis har tappat målet, anser jag att det är skäligt att vardera parten bär sin rättegångskostnad.
V – Förslag till avgörande
58. Mot bakgrund av det ovanstående, föreslår jag att domstolen fastställer följande:
1.	Republiken Grekland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 1, 3 och 6 i rådets förordning (EEG) 3577/92 av den 7 december 1992 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) genom att anse att Peloponnesos utgör en ö och därmed i egenskap av värdstat tillämpa sina nationella bestämmelser avseende bemanning på kryssningsfartyg i gemenskapen som är större än 650 bruttoton med vilka kryssningar genomförs till öarna.
2.	Talan ogillas i övrigt.
3.	Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad.
(1) .
(2)
EGT L 364, s. 7; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 203.
(3)
– Jag erinrar om att Grekland har beslutat att skeppsredare från gemenskapen skall få tillhandahålla sådant öcabotage som anges i artikel 6.3 i förordningen innan undantaget löper ut år 2004. I del I i lag 2932/2001, som offentliggjordes den 27 juni 2001, föreskrivs en liberalisering av dessa tjänster från och med den 1 november 2002.
(4)
–	Lagdekret nr 187/1973 (FEK A 261), i dess lydelse enligt presidentdekret nr 113/97 (FEK A 99) och nr 84/98 (FEK A 77).
(5)
– Inofficiell översättning.
(6)
– Inofficiell översättning.
(7)
–	Se dom av den 20 februari 2001 i mål C-205/99, Analir (REG 2001, s. I-1271), punkt 25. Se även dom av den 25 juli 1991 i de förenade målen C-1/90 och C-176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior e Publivía (REG 1991, s. I-4151; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-373), punkt 16, av den 31 mars 1993 i mål C -19/92, Kraus (REG 1993, s. I-1663; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-167), punkt 32, och av den 30 november 1995 i mål C-55/94, Gebhard (REG 1995, s. I-4165), punkt 37.
(8)
–	Hittills har fyra rapporter överlämnats: Rapport från kommissionen till rådet om genomförandet av förordning nr 3577/92 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) 1993–1994 av den 7 september 1995 (KOM(1995) 383), rapport från kommissionen till rådet om genomförandet av rådets förordning nr 3577/92 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) 1995–1996 och om de ekonomiska och sociala konsekvenserna av liberaliseringen av öcabotage, av den 17 juni 1997 (KOM(1997) 296), tredje rapporten rörande genomförandet av rådets förordning nr 3577/92 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet 1997–1998 av den 2 mars 2000 (KOM(2000) 99) och fjärde rapporten om genomförandet av förordning nr 3577/92 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) (1999–2000) av den 24 april 2002 (KOM(2002) 203).
(9)
–	Min kursivering.