1 no 10 
Pārrobežu mantojuma lietā piemērojamās jurisdikcijas un likuma izvēle 
 
Latvijas Republikas Augstākās tiesas  
Civillietu departamenta 
2018.gada 27.aprīļa 
LĒMUMS 
Lieta Nr.C04002517, SKC-815/2018  
ECLI:LV:AT:2018:0427.C04002517.6.L 
 
Augstākā tiesa šādā sastāvā: 
tiesnese referente Anda Briede, 
tiesnese Anita Čerņavska, 
tiesnesis Valerijs Maksimovs 
 
rakstveida procesā izskatīja [pers. A] ([pers. A]) un [pers. B] ([pers. B]) blakus sūdzību 
par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2017.gada 22.decembra lēmumu [pers. A] un 
[pers. B] sūdzības lietā par zvērinātas notāres Argitas Gustafssones rīcību. 
 
Aprakstošā daļa 
 
[1] Zvērināta notāre Argita Gustafssone (turpmāk arī notāre) uzsākusi [pers. C] 
([pers. C]), miruša 2017.gada  [..] aprīlī Minhenē, mantojuma lietu Nr. [..], pamatojoties uz 
pirmās šķiras mantinieku (dēla  [pers. D], dzim. [..], Maskavā; dēla  [pers.  E], dzim. [..], 
Maskavā; dēla  [pers. F], dzim. [..], Maskavā; meitas  [pers. G], dzim. [..], Ņižnij -Novgorodā) 
2017.gada [..] jūnija iesniegumu par mantojuma pieņemšanu, izsludināšanu un aps tiprināšanu 
mantojuma tiesībās. 
Mantošanas iesniegumā norādīts, ka mirušā pēdējā faktiskā dzīvesvieta bija [adrese], un 
galvenā mantojamās mantas atrašanās vieta ir Latvijā un Eiropas Savienībā (turpmāk – ES). 
Sludinājums par mantojuma atklāšanos ar uzaici nājuma termiņu trīs mēneši publicēts 
2017.gada [..] laikrakstā „Latvijas Vēstnesis”. 
Mantojuma atstājēja vecāki [pers. A] un [pers. B] 2017.gada [..] septembrī mantojuma 
lietā iesniedza mantošanas iesniegumu. Taču ar 2017.gada 28.septembra lēmumu notāre atteica 
pildīt notariālo darbību, tostarp sagatavot un pieņemt mantošanas iesniegumu, motivējot, 
pirmkārt, ar uzaicinājumā noteiktā termiņa notecējumu, otrkārt, ar faktu, ka mantojuma 
apliecība ir jau izsniegta augstākas (pirmās) šķiras mantiniekiem, un iesn iedzēji, kā zemākas 
(otrās) šķiras mantinieki, nemanto. Lēmumā arī norādīts, ka mantojuma lietā Nr. [..], kas ir 
pārrobežu mantojuma lieta, mantinieki ir pieprasījuši Eiropas mantojuma apliecību, un tā 
tuvākajā laikā arī tiks izsniegta saskaņā ar  Eiropas Parlamenta un Padomes 2012.gada 4.jūlija 
Regulu (ES) Nr.650/2012 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu 
un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas 
apliecības izveidi (turpmāk – Mantošanas regula), iekļaujot mantojuma masā īpašumus 
Spānijas Karalistē. 
 
[2] [Pers. A] un [pers. B] 2017.gada 16.oktobrī Rīgas apgabaltiesā iesniedza sūdzību 
par zvērinātas notāres Argitas Gustafssones darbībām, kurā lūgts: 1) atzīt par prettiesisku 
mantojuma apliecības (par tiesībām uz mantojumu pēc likuma) izsniegšanu, apstiprinot
2 no 10 
mantojuma tiesībās mantojuma atstājēja pirmās šķiras mantiniekus; 2) aizliegt notārei izsniegt 
Eiropas mantošanas apliecību; 3) mantojuma apliecību par tiesībām uz mantojumu pēc likuma 
atcelt un atzīt par spēkā neesošu. 
Sūdzībā norādīts, ka 2017.gada [..] aprīlī Maskavā – pēc mantojuma atstājēja 
dzīvesvietas – tika uzsākta [pers. C] mantojuma lieta Nr. [..]. Atbilstoši Krievijas Federācijas 
Civilkodeksa (turpmāk - KFCK) 1115.panta 1.punktam par mantojuma atklāšanās vietu 
uzskatāma mantojuma atstājēja pēdējā dzīvesvieta, bet atbilstoši KFCK 1142.panta 1.punktam 
pirmās kārtas likumiskie mantinieki ir bērni, laulātais un vecāki. 
[Pers. C] līdz nāves brīdim bija Krievijas Federācijas rezidents ar pastāvīgo dzīvesvietu 
Krievijā, Maskavā, kur ir vedama viņa mantojuma lieta. Mantojumā ir arī manta, kas atrodas 
Latvijā (uzturējās īslaicīgi), Spānijā un Andorā. 
Izdodot mantojuma apliecību mantojuma atstājēja bērniem (kaut arī Krievijā jau bija 
uzsākta mantojuma lieta) un apliecinādama gatavību izsniegt Eiropas mantošanas apliecī bu, 
iekļaujot tajā īpašumus Spānijas Karalistē, notāre atstūmusi [pers. C] vecākus no mantojuma, 
kas atrodas Latvijā, proti, dzīvokļa īpašuma [adrese]. 
Gan nacionālais, gan starptautiskais tiesiskais regulējums mantošanas gadījumam 
nosaka piesaistes kritēriju (mirušā pastāvīgo dzīvesvietu nāves brīdī), kā galveno nosacījumu 
jurisdikcijas un piemērojamās tiesību normas noteikšanai. Iestādei, kura ved mantošanas lietu, 
lai noteiktu pastāvīgo dzīvesvietu, ir vispārīgi jāizvērtē mirušā dzīves apstākļi pirms viņa nāves 
un nāves brīdī. Mantojuma atstājēja pastāvīgā dzīvesvieta bija Krievijā, nevis Latvijā, līdz ar to 
bija jāpiemēro KFCK 1142.panta 1.punkts. Iepriekš teikto pamato Mantošanas regulas 4.pantā 
noteiktais, ka jurisdikcija lemt par mantošanu kopumā ir tās dalībvalsts tiesām, kurā mirušajam 
nāves brīdī bija pastāvīgā dzīvesvieta, kā arī 21.panta 1.punkts, kas paredz, ja vien šajā regulā 
nav paredzēts citādi, mantošanai kopumā piemērojamie tiesību akti ir tās valsts tiesību akti, 
kurā bija mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī. 
Atbilstoši Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 249.panta otrajai daļai regulas ir 
vispārpiemērojamas. Tās uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojamas visās dalībvalstīs. 
Tas nozīmē, ka pēc to stāšanās spēkā regulas iegūst sai stošu spēku visā ES teritorijā un kļūst 
par dalībvalsts tiesību sistēmas daļu bez valsts tiesību aktu starpniecības. 
Notāre, vedot mantojuma lietu, ir pārkāpusi Mantošanas regulas noteikumus, tādēļ viņas 
uzsāktā mantojuma lieta ir jāaptur, kā arī līdz Krie vijas Federācijā uzsāktās mantojuma lietas 
pabeigšanai, jāaizliedz notārei izsniegt Eiropas mantošanas apliecību un mantošanas apliecību 
pēc likuma, ar kuru mantojuma atstājēja bērni tiek apstiprināti mantojuma tiesībās. 
Tiesisko situāciju konkrētajā gadīj umā nemaina arī 1995.gada 28.marta Līgums starp 
Latvijas Republiku un Krievijas Federāciju par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām 
civilajās, ģimenes un krimināllietās (turpmāk – Starpvalstu līgums), jo konkrētā līguma 
45.panta trešais punkts noteic, ka nekustamas mantas mantošanas lietas kārto tās līgumslēdzējas 
puses iestādes, kuras teritorijā šī manta atrodas. Līgums neparedz, ka mantojuma lietu 
kārtošanai nav piemērojams mantojuma atstājēja pastāvīgās dzīvesvietas valsts normatīvais 
regulējums. 
 
[3] Zvērināta notāre Argita Gustafssone paskaidrojumos sakarā ar sūdzību norādījusi, 
ka tā ir nepamatota un noraidāma. 
[Pers. A] un [pers. B] ar mantošanas iesniegumu pie notāra vērsušies 2017.gada [..] 
septembrī, pēc uzaicinājumā noteiktā termiņa un pēc  tam, kad likumiskajiem pirmās šķiras 
mantiniekiem 2017.gada  [..] .septembrī tika izsniegta mantojuma apliecība par tiesībām uz
3 no 10 
mantojumu pēc likuma. Tā kā Civillikums nepieļauj mantot zemākai šķirai, ja nav testamenta, 
un lietā ir saņemti iesniegumi no au gstākas šķiras mantiniekiem, sūdzības iesniedzējiem tika 
atteikts pieņemt mantojuma iesniegumu. 
Pēc mantinieku pieprasījuma 2017.gada [..] oktobrī tika izsniegta Eiropas mantojuma 
apliecība, iekļaujot mantojuma masā mantu, kas atrodas Latvijas Republikā un  Spānijas 
Karalistē, jo šī ir pārrobežu mantojuma lieta. Manta, kas atrodas Krievijas Federācijā, 
mantojuma masā nav iekļauta, jo tur lieta tiek skatīta atbilstoši Krievijas Federācijas 
normatīvajam regulējumam. Saskaņā ar Starpvalstu līguma 45.panta 5.pun ktu Latvijā esošu 
nekustamo īpašumu manto saskaņā ar Latvijas likumiem. Savukārt Mantošanas regula nosaka 
tiesiskās attiecības starp ES dalībvalstīm. Krievijas Federācija un Andoras Firstiste Mantošanas 
regulas izpratnē ir trešās valstis, tādēļ tur esošā m antojuma atstājēja manta mantojuma masā 
netika iekļauta. 
Mantojuma lietā ir iesniegts dokuments, ka [pers. C] ir Andoras Firstistes rezidents, kurš 
pēdējos dzīves gadus pastāvīgi dzīvoja Minhenē, kas ir arī viņa miršanas vieta. Mantojuma 
atstājējam ir īpašumi ES dalībvalstīs, kā arī saimniecisko darbību viņš veica Spānijas Karalistē, 
kas norāda uz viņa ciešāku saiti ar ES dalībvalstīm. Testaments, kurā būtu noteikts mantojuma 
lietā piemērojamais likums, nav atstāts. To izvēlējās mantinieki uzsākot mantojuma  lietu 
Latvijas Republikā. 
 
[4] Ar Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2017.gada 22.decembra lēmumu  
[pers. A] un [pers. B] sūdzība par notāres rīcību noraidīta. 
Lēmums pamatots ar tālāk izklāstītajiem argumentiem. 
[4.1] Atbilstoši Notariāta likuma 205.panta noteikumiem kopsakarā ar Civillikuma 
1.pantu sūdzības par zvērināta notāra nepareizu rīcību, izpildot amata pienākumus, kā arī 
sūdzības par atteikšanos izpildīt šos pienākumus, var iesniegt persona, kuras tiesības un 
tiesiskās intereses šī darbība tieši aizskar. Faktiski sūdzību var iesniegt tikai par jau notikušu 
(pagātnē esošu) zvērināta notāra darbību vai bezdarbību. Tādēļ sūdzība daļā, kurā lūgts aizliegt 
notārei izsniegt Eiropas mantošanas apliecību (kas ir nākotnē veicama da rbība), ir noraidāma, 
jo šādas apgabaltiesas tiesības neizriet no Notariāta likuma 205.panta, nedz arī citām tiesību 
normām. 
[4.2] No sūdzības secināms, ka pastāv strīds par sūdzības iesniedzēju tiesībām uz 
[pers. C] atstāto mantojumu, kas atrodas Latvijā.  Ja rodas strīds par mantojuma tiesībām, tas 
izšķirams tiesā prasības kārtībā (Notariāta likuma 315.pants). Tā kā mantojuma lietā jau ir 
izdota mantojuma apliecība, apstrīdēt to pilnībā, vai kādā daļā sūdzības iesniedzēji var, tikai 
ceļot mantojuma prasību  vispārējās prasības tiesvedības kārtībā pret mantojuma apliecībā 
norādītajiem mantiniekiem. Tiesa nevar grozīt vai atzīt par spēkā neesošu mantojuma apliecību, 
skatot sūdzību par zvērinātas notāres rīcību. Tādēļ sūdzība daļā par 2017.gada [..] septembrī 
izdotās Mantojuma apliecības (par tiesībām uz mantojumu pēc likuma) atzīšanu par spēkā 
neesošu ir arī noraidāma. 
[4.3] Mantošanas regula reglamentē pārrobežu mantošanas jautājumus tikai ES 
dalībvalstīs, nevis pārrobežu tiesiskās attiecības starp kādu no ES dalībvalstīm un trešajām 
valstīm (tostarp Andoras Firstisti un Krievijas Federāciju).  
Izvērtējot sūdzības argumentus kopsakarā ar Mantošanas regulas mērķi un jēgu, 
atzīstams, ka tās preambulas 24.punkts runā par gadījumu, kad mantojuma atstājējs saglabāji s 
ciešu un stabilu saikni ar savu izcelsmes valsti, kura ir ES dalībvalsts, nevis jebkuru trešo valsti, 
kādas minētās regulas izpratnē ir Andoras Firstiste un Krievijas Federācija.
4 no 10 
[Pers. C] izcelsmes valsts bija Krievija, tādēļ Mantošanas regulas preambulas 24.punkts 
nav piemērojams. Faktiski nav strīda, ka mantojuma atstājēja pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta bija 
Andoras Firstistē (trešajā valstī), bet viņam piederoši nekustamie īpašumi atrodas ES teritorijā 
– Latvijas Republikā un Spānijas Karalistē. Šādos a pstākļos atbilstoši Mantošanas regulas 
10.panta 2.punktam [pers. C] mantošanas lietas jurisdikcija ir Latvijas Republikai vai Spānijas 
Karalistei. Mantinieku vēlme uzsākt un vest mantojuma lietu Latvijā nav pretrunā ar 
Mantošanas regulas jurisdikcijas noteikumiem. 
Mantošanas regulas 21.pants piemērojams tikai attiecībā uz vienas ES dalībvalsts 
likuma piemērošanu, vedot mantojuma lietu citā ES dalībvalstī, un neparedz kādas trešās valsts 
(Andoras Firstistes vai Krievijas Federācijas) tiesību normu piemērošanu ES dalībvalstīs. Tādēļ 
sūdzības iesniedzēju arguments par minētā panta pārkāpumu nav pamatots. 
Nepamatota ir sūdzības iesniedzēju atsauce uz Starpvalstu līgumu. No [pers. C] 
mantojuma masā ietilpstošās mantas Latvijā atrodas tikai nekustamais īpašums – dzīvoklis 
[adrese]. Starpvalstu līguma 42.punkts paredz, ka nekustamās mantas mantošanas tiesības 
nosaka tās līgumslēdzējas puses likumdošana, kuras teritorijā manta atrodas, bet tā 45.panta 
trešais punkts – ka nekustamas mantas mantošanas lietas kārto tās līgumslēdzējas puses 
iestādes, kuras teritorijā šī manta atrodas. Notāre, ierosinot mantojuma lietu un izdodot 
mantojuma apliecību, ir rīkojusies atbilstoši līgumā noteiktajai kārtībai. 
Tāpat nepamatots ir sūdzības iesniedzēju iebildums, ka notāre nav noskaidrojusi mirušā 
[pers. C] pastāvīgo dzīvesvietu, jo Notariāta likums un citas normas neuzliek notāram 
pienākumu, kā arī nedod tiesības veikt jebkādas izmeklēšanas darbības ar mērķi noskaidrot, vai 
mantinieku mantošanas iesniegumā norādītā informācija par mantojuma atstājēja pastāvīgo 
dzīvesvietu ir patiesa. Notāra pienākums ir tiesību normās noteiktajā kārtībā izsludināt 
mantojuma atklāšanos, ko šajā gadījumā notāre ir izdarījusi. Savukārt pašu iespējamo 
mantinieku ziņā ir veikt nepieciešamās darbības, lai  mantojumu pieņemtu, vai arī prasības 
kārtībā apstrīdētu citu mantinieku tiesības mantot. Izvērtējot visu iepriekš minēto, atzīstams, ka 
notāres lēmums ir pamatots un tiesisks, savukārt sūdzība arī daļā, kurā lūgts atzīt par 
prettiesisku notāres rīcību, iz dodot Latvijā 2017.gada  [..] septembrī mantojuma apliecību 
[pers. C] mantiniekiem saskaņā ar Latvijas Republikas tiesību normām, ir noraidāma kā 
nepamatota. 
 
[5] [Pers. A] un [pers. B] iesnieguši blakus sūdzību par minēto lēmumu, lūdzot to atcelt 
un izlemt jautājumu pēc būtības, vai arī nodot jautājumu jaunai izskatīšanai Rīgas 
apgabaltiesai.  
Blakus sūdzībā norādīti tālāk izklāstītie argumenti. 
[5.1] [Pers. C] mantojuma masā ir: vairāk i nekustamie īpašumi un kustamā manta 
(naudas noguldījumi banku kontos, sabiedrību kapitāla daļas, vērtslietas seifos) Krievijā; 
dzīvokļa īpašums [adrese] Latvijā; nekustamais īpašums Andoras Firstistē; vairāki nekustamie 
īpašumi un kustamā manta Spānijā; kapitāla daļas Ukrainas komercsabiedrībā. Tā kā atstātais 
mantojums atrodas gan ES, gan ārpus tās, [pers. C] mantojuma lieta ir pārrobežu mantojuma 
lieta, kurai piemērojama Mantošanas regula. 
[5.2] Mantošanas regulas piemērošana nozīmē gan tās noteikumu ie vērošanu attiecībā 
uz jurisdikcijas noteikšanu, gan attiecībā uz mantojuma lietā piemērojamā likuma izvēli. 
[5.2.1] No notāres lēmuma nav skaidrs, uz kura Mantošanas regulas panta pamata ir 
pieņemts iesniegums mantojuma lietā. Arī tiesa jurisdikcijas izvēl es analīzei vērību nav 
pievērsusi. Norādot lēmumā, ka atbilstoši regulas 10.panta 2.punktam jurisdikcija ir Latvijas
5 no 10 
Republikai vai Spānijas Karalistei, tiesa būtībā atzinusi, ka Latvijas zvērināts notārs  ir tiesīgs 
lemt tikai par mantu, kas atrodas Latvijā, un nevar lemt par mantu, kas atrodas citā dalībvalstī.  
[5.2.2] Pat ja pieņem, ka Latvijas zvērinātam notāram ir jurisdikcija lemt par [pers. C] 
mantojumu kopumā, tad arī Mantošanas regulas 10.panta 2.punktā norādītajā gadījumā ir 
jānoskaidro, kādas valsts likums ir piemērojams. 
Mantošanas regulas 20.pants paredz, ka jebkurus tiesību aktus, kas norādīti ar šo regulu, 
piemēro neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav dalībvalsts tiesību akti. Tāpat arī ar Mantošanas 
regulu saistītā Komisijas Īstenošanas Regula (ES) Nr.1329/2014 vairākkārtīgi norāda uz iespēju 
piemērot ne tikai dalībvalstu, bet arī trešās valsts normatīvos aktus mantojuma lietā, kurā varētu 
tikt izsniegta Eiropas mantošanas apliecība. Tiesas secinājums, ka Mantošanas regulas 21.pants 
neparedz kā das trešās valsts tiesību normu piemērošanu ES dalībvalstīs, ir pretrunā regulā 
noteiktajam. 
[5.2.3] Atbilstoši Mantošanas regulas 21.panta pirmajai daļai, lai pareizi noteiktu  
piemērojamo likumu, ir jānoskaidro mantojuma atstājēja pastāvīgā dzīvesvieta nā ves brīdī. 
Taču nedz notāre, nedz arī tiesa nav vērtējusi Mantošanas regulā un Eiropas Savienības Tiesas 
spriedumos (1991.gada 23.aprīļa spriedums lietā  Rigsadvokaten v Nicolai Christian Ryborg , 
C?297/89, ECLI:EU:C:1991:160; 1999.gada 25.februāra spriedums lietā  Robin Swaddling v 
Adjudication Officer, C-90/97, ECLI:EU:C:1999:96; 2004.gada 11.novembra spriedums lietā  
Roberto Adanez-Vega pret Bundesanstalt für Arbeit, C-372/02, ECLI:EU:C:2004:705) minētos 
apstākļus, kas izmantojami jēdziena „pastāvīgā dzīvesvieta” interpretācijai un piepildīšanai ar 
saturu. Tiesas norāde uz to, ka likums neuzliek notāram pienākumu veikt izmeklēšanu, lai 
noskaidrotu mantošanas iesniegumā norādīto ziņu patiesumu par mantojuma atstājēja pēdējo 
dzīvesvietu, ir pretrunā Mantošanas regulas preambulas 23.apsvērumā noteiktajam. 
Neraugoties uz lietā esošiem vairākiem pretrunīgiem pierādījumiem par to, kas varētu 
būt mantojuma atstājēja pēdējā dzīvesvieta, tiesa nav noskaidrojusi, kuram pierādījumam 
dodama priekšroka, un bez pierādījumu analīzes par pēdējo dzīvesvietu atzinusi Andor as 
Firstisti, kas ir Civilprocesa likuma 97.panta pārkāpums pierādījumu novērtēšanā, kā arī 
193.panta piektās daļas pārkāpums nolēmuma argumentēšanā. 
Minētie pārkāpumi noveduši pie lietas faktiskajiem apstākļiem neatbilstoša secinājuma, 
ka [pers. C] pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta bija Andoras Firstiste un ka Mantošanas regulas 
21.pants neparedz trešās valsts tiesību normu piemērošanu, kaut gan faktiski viņa  pēdējā 
pastāvīgā dzīvesvieta atbilstoši noskaidrojamajiem kritērijiem bija Krievijā, kuras likums arī 
bija piemērojams mantojuma sadalē. 
 
[5.3] Noraidot sūdzību daļā par aizliegumu izdot Eiropas mantošanas apliecību, tiesa 
nav ņēmusi vērā, ka lūgums nav hipotētisks pieņēmums, bet attiecas uz reāli veiktu notāres 
darbību – pieņemtu lēmumu – kas iekļaujas Not ariāta likuma 205.panta tvērumā. Turklāt 
uzskatot, ka jurisdikcija Latvijas zvērinātam notāram ir saskaņā ar Mantošanas regulas 10.panta 
otro daļu, tiesa nevarēja par pareizu atzīt notāres rīcību, lemjot par ārpus Latvijas robežām esošu 
mantojumā ietilpstošu mantu. 
 
[6] Paskaidrojumos sakarā ar blakus sūdzību notāre norādījusi, ka [pers. C] mantojuma 
lietā pareizi piemērotas Notariāta likuma, Civillikuma un Mantošanas regulas normas. 
 
Motīvu daļa
6 no 10 
[7] Pārbaudījusi lietas materiālus un izvērtējusi blakus sūdzības motīvus, Augstākā tiesa 
atzīst, ka  blakus sūdzība ir pamatota, lēmums atceļams un jautājums nododams jaunai 
izskatīšanai. 
 
[8] No lietas materiāliem izriet, ka 2017.gada [..] aprīlī Minhenē miris sūdzības 
iesniedzēju dēls [pers. C]. 
Maskavā 2017.gada  [..] aprīlī pie Maskavas notāra ir uzsākta [pers. C]  mantojuma lieta, 
kurā savas mantojuma tiesības atbilstoši KFCK 1142.pantam pieteica pirmās kārtas mantinieki 
– vecāki [pers. A] un [pers. B]  un četri bērni – [pers.  E], [pers. G], [pers. F] un [pers.  E]. 
Savukārt 2017.gada [..] jūnijā Rīgas apgabaltiesas zvērināta notāre Argita Gustafssone 
uzsāka [pers. C] mantojuma lietu, pamatojoties uz mantojuma atstājēja četru bērnu mantošanas 
iesniegumu. 
Tā kā [pers. C] atstātais mantojums atrodas gan ES, gan ārpus tās, notāres uzsāktā lieta 
ir pārrobežu mantojuma lieta, ko viņa norādījusi arī savos paskaidrojumos. 
Apsverot Mantošanas regulas materiālo un temporālo tvērumu, secināms, ka tā ir 
piemērojama [pers. C] mantojuma lietā. Materiālā tvēr uma nosacījums atbilstoši Mantošanas 
regulas 1.pantam ir izpildīts, jo lietā ir vairāki pārrobežu saistoši faktori (galvenokārt 
mantojuma masā ietilpstošās mantas atrašanās vairākās ES valstīs). Temporālais tvērums ir 
izpildīts, jo mantojuma atstājējs [pers. C] mira 2017.gada [..] aprīlī, t.i., pēc 2015.gada 
17.augusta, kas atbilstoši regulas 83.pantam ir mantojuma atklāšanās brīdis, ar kuru uzsākama 
Mantošanas regulas piemērošana. 
Mantošanas regulas piemērošana nozīmē gan tās noteikumu ievērošanu attiecībā  uz 
jurisdikcijas noteikšanu, gan arī attiecībā uz mantojuma lietā piemērojamā likuma izvēli. 
 
[9] Augstākā tiesa piekrīt blakus sūdzībā norādītajam, ka tiesa nav ņēmusi vērā visu 
lietas faktisko apstākļu un Mantošanas regulas juridisko aspektu kopumu, kas bijis par iemeslu 
nepareiziem secinājumiem attiecībā uz lietas jurisdikciju un mantojuma lietā piemērojamo 
likumu un novedis pie nepamatota lēmuma pieņemšanas. 
 
[9.1] Jurisdikcijas nosacījumi ietverti Mantošanas regulas II nodaļā. 
Vispārēji jurisdikcija l emt par mantošanu kopumā ir tās dalībvalsts tiesām, kurā 
mirušajam nāves brīdī bija pastāvīgā dzīvesvieta (4.pants). Tomēr 10.pantā „Papildu 
jurisdikcija” paredzēts, ja mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī nav kādā no dalībvalstīm, 
tad tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas mantojumā ietilpstošā manta, tomēr ir jurisdikcija lemt 
par mantošanu kopumā, ja: 
 a) mirušajam nāves brīdī bija minētās dalībvalsts pilsonība; vai, ja tās nav, 
b) mirušā iepriekšējā pastāvīgā dzīvesvieta bija minētajā dalībvalstī – ar noteikumu, ka 
laikā, kad prasība tiek celta tiesā, ir pagājuši ne vairāk kā pieci gadi, kopš minētā pastāvīgā 
dzīvesvieta ir mainīta (1.punkts). Ja nevienas dalībvalsts tiesai nav jurisdikcijas saskaņā ar 
1.punktu, tad tās dalībvalsts ties ām, kurā atrodas mantojumā ietilpstošā manta, tomēr ir 
jurisdikcija lemt par minēto mantu (2.punkts). 
 No Mantošanas regulas 10.panta, lasot to kopā ar 30.apsvērumu ( lai nodrošinātu, ka 
visu dalībvalstu tiesas, balstoties uz vienu un to pašu pamatojumu, va r īstenot jurisdikciju 
attiecībā uz tādu personu atstātu mantojumu, kuru pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī nav kādā 
no dalībvalstīm, šajā regulā būtu jādod izsmeļošs tādu pamatojumu saraksts hierarhiskā 
secībā, uz kuriem balstoties, var īstenot šādu papild u jurisdikciju ), izriet, ka vispirms ir
7 no 10 
jānoskaidro, vai pēc kāda no papildu kritērijiem nav iespējams noteikt kompetento dalībvalsti. 
Ja tas tomēr nav iespējams, tad jautājuma izlemšanu par konkrētu mantu ir tiesīgas veikt tiesas 
pēc mantas atrašanās vietas. 
Citiem vārdiem, pamatojot jurisdikciju saskaņā ar Mantošanas regulas 4.pantu vai 
10.panta 1.punktu, dalībvalsts tiesa ir tiesīga lemt par mantojumu kopumā (arī attiecībā uz 
mantu, kas atrodas citā dalībvalstī), savukārt, pamatojot jurisdikciju ar 10.pa nta 2.punktu, 
tiesības ir lemt tikai par mantu, kas atrodas konkrētās dalībvalsts teritorijā. 
Nedz notāres lēmumā, nedz pārsūdzētajā lēmumā jurisdikcijas izvēles jautājums nav 
analizēts. Atsaukšanās pārsūdzētajā lēmumā uz Mantošanas regulas 10.panta 2.punk tu ļauj 
secināt, ka tiesa ir atzinusi Latvijas zvērināta notāra tiesības lemt tikai par to mantu, kas atrodas 
Latvijā. Tajā pašā laikā apstāklim, ka notāre ir nolēmusi viņas vestajā pārrobežu mantojuma  
lietā izsniegt Eiropas mantošanas apliecību , iekļaujot mantojuma masā arī īpašumus Spānijas 
Karalistē, tātad pretēji Mantošanas regulas 10.panta 2.punktam, izlēmusi lemt par citā 
dalībvalstī esošu mantu, tiesa nekādu vērtējumu nav devusi. 
[9.2] Otrs izskatāmajā lietā risināmais jautājums ir pārrobežu mantojum a lietā 
piemērojamais likums. Šis jautājums ir izšķirams arī tad, ja jurisdikcija tiek īstenota saskaņā ar 
Mantošanas regulas 10.panta 2.punktu. 
Noteikumi par piemērojamiem tiesību aktiem ietverti Mantošanas regulas III nodaļā, 
kuras 20.pantā noteikts, ka jebkurus tiesību aktus, kas norādīti ar šo regulu, piemēro neatkarīgi 
no tā, vai tie ir vai nav dalībvalsts tiesību akti. 
Minētā norma nosaka jau iepriekš ES starptautisko privāttiesību instrumentu klāstā 
zināmu vispārēju principu par vispārēju (universālu ) attiecīgā instrumenta, šajā gadījumā 
Mantošanas regulas piemērošanu, nosakot, ka jebkurus tiesību aktus, kas norādīti ar šo regulu, 
piemēro neatkarīgi no tā, vai tie ir, vai nav dalībvalsts tiesību akti. 
Šāds princips, kas paredz „universālu piemērošanu” ir ietverts arī citos ES starptautisko 
privāttiesību instrumentos, piemēram, 2008.gada 1.jūnija Eiropas Parlamenta un Padomes 
Regulā (EK) Nr.593/2008 „Par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I)”, 
kuras 2.pants paredz, ka jebkurus šajā reg ulā norādītos tiesību aktus piemēro neatkarīgi no tā, 
vai tie ir dalībvalsts tiesību akti, un līdz ar to pieļauj arī trešo valstu tiesību aktu piemērošanu. 
Iespēja piemērot ne tikai dalībvalsts, bet arī trešās valsts normatīvos aktus mantojuma 
lietā, expressis verbis apstiprināta Mantošanas regulas preambulas 57.punktā, kā arī tas izriet 
no 2014.gada 9.decembra  Komisijas Īstenošanas Regulas (ES) Nr.1329/2014,  ar ko izveido 
Mantošanas regulā minētās veidlapas, 5.pielikuma „Eiropas mantošanas apliecība” 8.1. un 
8.2.4.punkta, kuri specifiski pieprasa identificēt, kādas trešās valsts tiesību akti tiks piemēroti 
konkrētajā mantošanas lietā. 
Iepriekš teiktais ļauj secināt, ka, vedot pārrobežu mantojuma lietu, kurā varētu tikt 
izsniegta Eiropas mantošanas apliecība, jebkuras ES dalībvalsts, tostarp Latvijas notāram ir ne 
tikai tiesība, bet arī pienākums (noteiktos gadījumos) piemērot trešās valsts, kas nav ES 
dalībvalsts, tiesību aktus. 
Situācijā, kad dalībvalsts tiesa mantošanai piemēro citas valsts tiesību aktus, mantošanai 
tiek piemērotas šīs (citas) valsts materiāli tiesiskās normas, taču iestāde turpina piemērot pati 
savas valsts procesuālās normas. 
Līdz ar to secinājums pārsūdzētajā lēmumā, ka Mantošanas regulas 21.pants 
piemērojams tikai attiecībā uz vienas ES  dalībvalsts likuma piemērošanu un neparedz kādas 
trešās valsts (Andoras Firstistes vai Krievijas Federācijas) tiesību normu piemērošanu ES 
dalībvalstīs, kā tas pamatoti norādīts blakus sūdzībā, ir pretrunā ar Mantošanas regulā noteikto.
8 no 10 
[9.3] Mantošanas regulas 21.panta 1.punkts paredz , ja vien šajā regulā nav paredzēts 
citādi, mantošanai kopumā piemērojamie tiesību akti ir tās valsts tiesību akti, kurā bija mirušā 
pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī. 
Tātad kritērijs gan piemērojamā likuma noteikšanai, gan jurisdikcijas noteikšanai ir 
mirušā (mantojuma atstājēja) pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī. 
Mantošanas regulā jēdziens „mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī” nav definēts, kā 
arī regula nesatur tiešu norādi uz dalībvalstu tiesībām, la i noteiktu šī jēdziena saturu un jomu. 
Tādēļ jēdziena „mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī” noskaidrošana un piepildīšana ar 
noteiktu saturu (faktiem un apstākļiem) tiesību piemērotājam jāveic, ņemot vērā normas 
kontekstu un Mantošanas regulas mērķi, kas atklāts preambulas apsvērumos. 
Šādu pieeju regulā lietotā jēdziena satura noskaidrošanai pamato ES tiesībās 
nostiprinājies „autonomā jēdziena” koncepts (piemēram, Eiropas Savienības Tiesas 2010.gada 
28.oktobra sprieduma lietā  Belgisch Interventie-en Restitutiebureau , C -367/09, 
ECLI:EU:C:2010:648 37.punktā ir izmantota formula: „no Regulas Nr.2988/95 2.panta, it īpaši 
tā 3.punkta, lasot to kopā ar šīs regulas piekto un astoto apsvērumu, izriet, ka Savienības 
likumdevējam ir jāpieņem nozaru regulējums, kas paredz administratīvos sodus, līdzīgi tam, 
kāds minētās regulas pieņemšanas laikā jau pastāvēja kopējās lauks aimniecības politikas 
ietvaros. Turklāt, kā tas izriet no šīs regulas septītā apsvēruma, tās mērķis ir paredzēt vispārējus 
noteikumus šādam nozaru regulējumam”. Eiropas Savienības Tiesas 2009.gada 2.aprīļa 
sprieduma lietā A., C-523/07, ECLI:EU:C:2009:225, attiecībā uz Regulu (EK) Nr.2201/2003 
par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās  un lietās par vecāku a tbildību 
un par Regulas (EK) Nr.1347/2000 atcelšanu 37.punktā teikts, ka „pastāvīgās dzīvesvietas” 
tulkojums nav vienāds visiem ES tiesību aktiem. Bērna pastāvīgā dzīvesvieta Regulas 8.panta 
1.punkta izpratnē ir nosakāma, pamatojoties uz visiem katrā konkrētā gadījumā pastāvošajiem 
faktiskajiem apstākļiem. Tā kā Regulas 8.panta 1.punktā nav paredzēta neviena tieša norāde uz 
dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu „pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziena saturu un piemērošanas 
jomu, šī noteikšana ir jāveic, ņemot vērā normas kontekstu un Regulas mērķi, it īpaši to, kas 
izriet no tās divpadsmitā apsvēruma, ar kuru saskaņā tajā paredzētie piekritības noteikumi ir 
izveidoti, ņemot vērā bērna intereses un it īpaši tuvuma kritēriju (minētā sprieduma 35.punkts)). 
Attiecībā uz  jēdzienu „pastāvīgā dzīvesvieta” Mantošanas regulas preambulas 
23.apsvērums noteic, ka, ņemot vērā iedzīvotāju arvien pieaugošo mobilitāti un, lai Savienībā 
nodrošinātu pareizu tiesu organizāciju un reālu piesaisti starp mantojumu un dalībvalsti, kurā 
īsteno jurisdikciju, šajā regulā būtu jāparedz, ka vispārējs piesaistes kritērijs, lai noteiktu gan 
jurisdikciju, gan piemērojamos tiesību aktus, ir mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī. Lai 
noteiktu pastāvīgo dzīvesvietu, iestādei, kura nodarbojas ar man tošanas lietu, būtu vispārēji 
jāizvērtē mirušā dzīves apstākļi gados pirms viņa nāves un nāves brīdī, ņemot vērā visus 
attiecīgos faktiskos apstākļus, jo īpaši mirušā uzturēšanās attiecīgajā valstī ilgumu un 
regularitāti, kā arī šādas uzturēšanās apstākļus  un iemeslus. Šādi noteiktai pastāvīgajai 
dzīvesvietai būtu jāatspoguļo cieša un stabila saikne ar attiecīgo valsti, ievērojot šīs regulas 
īpašos mērķus. Preambulas 24.apsvērumā noteikts, ka dažos gadījumos noteikt mirušā 
pastāvīgo dzīvesvietu varētu būt s arežģīti. Tāds jo īpaši varētu būt gadījums, kad mirušais 
profesionālu vai ekonomisku iemeslu dēļ bija devies dzīvot uz citu valsti, lai tur strādātu, 
dažkārt uz ilgu laiku, bet bija saglabājis ciešu un stabilu saikni ar savu izcelsmes valsti. Šādā 
gadījumā atkarībā no lietas apstākļiem varētu uzskatīt, ka mirušā pastāvīgā dzīvesvieta 
joprojām ir bijusi viņa izcelsmes valsts, kurā atradās viņa ģimenes interešu centrs un norisinājās 
viņa sociālā dzīve. Citi sarežģīti gadījumi var būt tādi, kad mirušais dzīvojis pārmaiņus vairākās
9 no 10 
valstīs, vai arī ceļojis no valsts uz valsti, nevienā no tām neapmetoties uz pastāvīgu dzīvi. Ja 
mirušais bijis kādas minētās valsts pilsonis vai arī kādā no minētajām valstīm atradusies visa 
viņa galvenā manta, tad viņa pilsonība va i minētās mantas atrašanās vieta varētu būt īpašs 
faktors visu faktisko apstākļu vispārējā izvērtēšanā. 
Augstākā tiesa piekrīt blakus sūdzībā norādītajam, ka, lai noteiktu mirušā pastāvīgo 
dzīvesvietu nāves brīdī ir jākonstatē apstākļi un fakti, kas liecin a par personas ciešu un stabilu 
saikni ar attiecīgo valsti, t.i., kur atrodas personas ģimenes, sociālais, kultūras, finanšu un 
ekonomisko interešu centrs. Turklāt Mantošanas regulas izpratnē nevienam no šiem faktiem 
nav dota prioritāra nozīme un neviens n o tiem pats par sevi nepierāda personas pastāvīgo 
dzīvesvietu, jebkura fakta nozīmīgums (nenozīmīgums) rodas tikai kontekstā un kopsakarībā 
ar citiem faktiem ( sk. Krūmiņa I. Romas IV regula – jauns regulējums pārrobežu mantojuma 
lietās. Jurista Vārds, 21.05.2013., Nr. 20). 
[9.4] Lietas materiāliem ir pievienota izziņa, ka [pers. C] reģistrētā dzīvesvieta bijusi 
Maskavā (lietas 24.-25.lapa), Maskava kā [pers. C] dzīvesvieta minēta Maskavas notāra vēstulē 
(lietas 18. un 20.lapa ), [pers. C] mantinieki, pēc kuru iesnieguma notāre uzsākusi mantojuma 
lietu Latvijā, norādījuši viņa pēdējo dzīvesvietu Latvijā, [adrese] (lietas 38.-39.lapa), Vācijā 
izdotajā [pers. C] miršanas apliecībā viņa pēdējā dzīvesvieta norādīta Maskavā (lietas 70.lapa), 
notāres paskaidrojumu tiesai otrās lapas septītajā rindkopā minēts, ka mantinieki (domājams 
bērni) mantojuma lietā iesnieguši dokumentus, ka [pers. C] ir Andoras Firstistes rezidents, kurš 
pēdējos savas dzīves gadus pastāvīgi dzīvoja Minhenē, kas ir viņa mirša nas vieta ( lietas 
36.lapa). Piedevām no notāres 2018.gada 20.aprīļa paskaidrojumiem izriet, ka viņas rīcībā ir 
pierādījumi, kas liecina par mirušā ciešu saikni ar Spānijas Karalisti (lietas 145.-149.lapa). 
Neraugoties uz to, ka lietā ir dokumenti, kas satur dažādas ziņas par vairākām [pers. C] 
dzīvesvietām, nedz notāre, nedz arī tiesa nevienu no tām pastāvīgās dzīvesvietas kritēriju 
kontekstā nav izvērtējusi. Vēl jo vairāk, tiesa pārsūdzētajā lēmumā norādījusi, ka likums tādu 
pienākumu notāram neuzliek, kas ir klajā pretrunā ar Mantošanas regulas preambulas 23.punktā 
noteikto. 
Turklāt norāde pārsūdzētajā lēmumā, ka faktiski nav strīda par [pers. C] pēdējo 
pastāvīgo dzīvesvietu Andoras Firstistē, izdarīta bez jebkādas lietā esošajos dokumentos 
ietverto ziņu analīzes un argumentācijas. Būtībā mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī, kas 
ir vispārējais piesaistes kritērijs, lai noteiktu gan jurisdikciju, gan piemērojamos tiesību aktus, 
vispār nav skaidrota. Minētais, kā uzskata Augstākā tiesa, liecina gan par C ivilprocesa likuma 
97.panta trešās daļas (kas uzliek tiesai pienākumu norādīt, kādēļ tā vienam pierādījumam devusi 
priekšroku salīdzinājumā ar citu pierādījumu un atzinusi vienus faktus par pierādītiem, bet 
citus – par nepierādītiem), gan 230.panta ceturtās daļas (kas uzliek tiesai pienākumu lēmuma 
motīvu daļā norādīt konstatētos faktus, pierādījumus, uz kuriem pamatoti tiesas vai tiesneša 
secinājumi un argumenti) pārkāpumu. 
[9.5] Tāpat par pamatotiem Augstākā tiesa atzīst blakus sūdzības argumentus attiecībā 
uz Notariāta likuma 205.panta tvērumu. 
No notāres 2017.gada 28.septembra lēmumā mantojuma lietā Nr.[..] (lietas 46.-47.lapa) 
norādītā, ko apstiprina arī viņas paskaidrojumi tiesai ( lietas 35.-37.lapa), izriet, ka notāre ir 
izdarījusi darbību – pieņēmusi lēmumu mantojuma lietā izsniegt Eiropas mantošanas apliecību, 
iekļaujot mantojuma masā īpašumus Spānijas Karalistē. Tāda notāres darbība jeb rīcība, kuru 
ieinteresētās personas uzskata par nepareizu, ir Notariāta likuma 205.panta tvēruma  objekts. 
Citu iespēju, kā apstrīdēt šādu notāra rīcību uzreiz pēc tam, kad personai kļuvis zināms par šādu 
rīcību, normatīvie akti vispār neparedz. Turklāt secinot, ka Latvijas zvērināts notārs ir
10 no 10 
kompetents lemt par mantojumu saskaņā ar Mantošanas regula s 10.panta 2.punktu, tad tiesa 
nevarēja atzīt par pareizām notāres darbības attiecībā uz mantu, kas atrodas ārpus  Latvijas 
robežām. 
[9.6] Sūdzību daļā par 2017.gada 15.septembrī mantojuma atstājēja bērniem izsniegtās 
mantojuma apliecības atzīšanu par spēkā  neesošu tiesa noraidījusi ar argumentu, ka starp 
mantiniekiem pastāv strīds par mantojuma tiesībām, kas risināms tiesā prasības kārtībā. Šajā 
sakarā norādāms, ka notāres rīcības, izdodot mantojuma apliecību, tiesiskuma izvērtēšanai 
primāri noskaidrojams, vai Latvijas tiesām (iestādēm) vispār ir jurisdikcija lemt par [pers. C] 
mantojumu kādā tā daļā. Mantojuma apliecība, kuru izdevusi iestāde, pārkāpjot jurisdikcijas 
noteikumus, neizraisa nekādas tiesiskas sekas, tā ir spēkā neesoša no izdošanas brīža. 
Apkopojot teikto, Rīgas apgabaltiesas lēmumu nevar atzīt par tiesisku un pamatotu, 
tādēļ tas atceļams un sūdzība nododama jaunai izskatīšanai Rīgas apgabaltiesai. 
 
Rezolutīvā daļa 
 
Pamatojoties uz Civilprocesa likuma 448.panta pirmās daļas 2.punktu, Augstākā tiesa 
 
nolēma 
 
atcelt Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2017.gada 22.decembra lēmumu un 
lietu nodot jaunai izskatīšanai tai pašai tiesai.