62023CJ0035_RES
Lieta C‑35/23 (
i
)
Tēvs
pret
māti
(Oberlandesgericht Frankfurt am Main lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2024. gada 20. jūnija spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Vecāku atbildība – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – 10. un 11. pants – Jurisdikcija bērna nelikumīgas aizvešanas gadījumos – Bērna pastāvīgā dzīvesvieta dalībvalstī pirms nelikumīgās aizvešanas – Procedūra atgriešanai starp trešo valsti un dalībvalsti – Jēdziens “prasība par atdošanu” – 1980. gada 25. oktobra Hāgas Konvencija par bērna starptautiskas nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību – Regula Nr. 2201/2003 – Jurisdikcija vecāku atbildības jautājumos – Jurisdikcija bērna nolaupīšanas gadījumos – Tās dalībvalsts tiesu jurisdikcija, kurā pirms nolaupīšanas bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta – Piemērojamība – Atgriešanas procedūra, kas starp trešo valsti un dalībvalsti nesekmīgi uzsākta, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvenciju – Ietekmes neesamība
(Padomes Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 11. punkts, 10. panta b) punkta i) apakšpunkts, 11. panta 6. un 7. punkts un 60. pants)
(skat. 50.–62. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību – Regula Nr. 2201/2003 – Jurisdikcija vecāku atbildības jautājumos – Jurisdikcija bērna nolaupīšanas gadījumos – Tās dalībvalsts tiesu jurisdikcija, kurā pirms nolaupīšanas bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta – Nosacījums – Atpakaļatdošanas prasība – Jēdziens – Pieteikums, kurā bērnu lūgts atgriezt citā valstī, nevis valstī, kurā pirms tā nolaupīšanas bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta, vai šīs pirmās dalībvalsts tiesās iesniegts pieteikums par aizgādnības noteikšanu pār bērnu – Izslēgšana
(Padomes Regulas Nr. 2201/2003 17. apsvērums, 8. panta 1. punkts, 10. panta b) punkta i) apakšpunkts un 11. pants)
(skat. 66., 68.–71., 73.–79. un 81. punktu, kā arī rezolutīvās daļas 2. punktu)
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību – Regula Nr. 2201/2003 – Prasība par bērna atdošanu – Lēmums par neatdošanu – Informēšanas un paziņošanas pienākums un nolēmuma par bērna neatdošanu izpildāmība – Piemērojamība – Atgriešanas procedūra, kas starp trešo valsti un dalībvalsti uzsākta, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvenciju – Izslēgšana
(Padomes Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 6.–8. punkts)
(skat. 83.–85. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
Rezumējums
Pēc Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Federālās zemes Augstākā tiesa Frankfurtē pie Mainas, Vācija) lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa precizē, kāds tvērums ir atsevišķām procesuālām normām, kuras, pamatojoties uz Regulu Nr. 2201/2003 (
1
), piemērojamas bērna starptautiskas nolaupīšanas gadījumā saistībā ar trešo valsti.
L piedzima 2014. gadā Šveicē, un viņa ir Vācijas un Polijas dubultpilsone. Viņas tēvs profesionālu iemeslu dēļ kopš 2013. gada jūnija dzīvo Šveicē, savukārt viņas māte no 2015. gada janvāra līdz 2016. gada aprīlim kopā ar L dzīvoja Vācijā, kur tēvs viņas regulāri apmeklēja. 2016. gada aprīlī māte un L pārcēlās uz Poliju, kur iesākumā tēvs viņas apmeklēja. No 2017. gada aprīļa māte neļāva tēvam izmantot viņa saskarsmes tiesības. Viņa reģistrēja L bērnudārzā Polijā bez tēva piekrišanas un informēja to, ka viņa ar meitu paliks Polijā.
2017. gada jūlijā tēvs ar Šveices centrālās iestādes (
2
) starpniecību iesniedza pieteikumu par bērna atgriešanu uz Šveici saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju (
3
). Polijas tiesa noraidīja šo pieteikumu, pamatojoties uz to, ka tēvs uz nenoteiktu laiku ir devis piekrišanu, ka māte un L pārceļas uz Poliju. Sūdzība, ko tēvs iesniedza par šo lēmumu, tika noraidīta.
Kaut arī tēvs nebija rīkojies, lai tiktu turpināta otrā Vācijā iesniegtā pieteikuma par bērna atgriešanu izskatīšana, viņš 2018. gada jūlijā vērsās Vācijas tiesā ar lūgumu piešķirt viņam atsevišķu aizgādību pār bērnu, tiesības noteikt bērna dzīvesvietu, kā arī atgriezt bērnu pie viņa Šveicē. Tiesa, kurā tēvs bija vērsies, šo pieteikumu noraidīja starptautiskās jurisdikcijas neesamības dēļ. Tēvs šo lēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā, apgalvojot, ka Vācijas tiesu jurisdikcija izrietot no Regulas Nr. 2201/2003 10. un 11. panta.
Tā kā tēvs ar Šveices – proti, valsts, kurai Regula Nr. 2201/2003 nav saistoša, – centrālās iestādes starpniecību bija nesekmīgi uzsācis bērna atgriešanas procedūru, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvenciju, iesniedzējtiesai bija šaubas par šo tiesību normu piemērojamību. Tāpēc tā nolēma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Tiesa lemj par to, kāds tvērums ir Regulas Nr. 2201/2003 10. pantā paredzētajam īpašajam jurisdikcijas noteikumam vecāku atbildības jomā. Saskaņā ar šo pantu tās dalībvalsts tiesas, kurā pirms bērna aizvešanas vai aizturēšanas bija viņa pastāvīgā dzīvesvieta, – principā un ar zināmiem nosacījumiem – saglabā savu starptautisko jurisdikciju.
Attiecībā uz “nelikumīgu aizvešanu vai aizturēšanu”, kas ir Regulas Nr. 2201/2003 10. panta pamatā, Tiesa vispirms atzīst, ka šā jēdziena definīcija (
4
) nav atkarīga no tā, vai persona, kurai ir “uzraudzības tiesības”, – noteikti vēlāk un eventuāli – uzsāk bērna atgriešanas procedūru uz 1980. gada Hāgas konvencijas pamata.
Turpinot – Regulas Nr. 2201/2003 10. panta b) punkta i) apakšpunktā, kurā noteikts, ka bērna iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas valsts tiesām principā vairs nav jurisdikcijas, ja dalībvalstī, uz kuras teritoriju bērns ir ticis nelikumīgi aizvests vai kurā tas tiek nelikumīgi aizturēts, viena gada laikā nav ticis iesniegts pieteikums par bērna atdošanu, nav nedz precizēts, ka ir jāiesniedz atgriešanas pieteikums saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju, nedz arī izslēgts, ka tas var tikt iesniegt ar trešās valsts centrālās iestādes starpniecību. Proti, pirmkārt, atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 60. pantam dalībvalstu attiecībās 1980. gada Hāgas konvencijas noteikumi neprevalē pār šīs regulas normām. Otrkārt, nav pienākuma atsaukties uz šīs konvencijas noteikumiem, lai pieprasītu bērna atgriešanu, jo atgriešanas procedūra var balstīties uz citām normām vai citiem līgumu, tostarp divpusēju, noteikumiem.
Visbeidzot – tā kā Regulā Nr. 2201/2003 nekas nav teikts, nevar pieņemt, ka šīs regulas 10. panta piemērošana būtu pakārtota to procesuālo normu piemērošanai, kuras norādītas minētas regulas (
5
) 11. panta 6. un 7. punktā un kuru primārais mērķis ir regulēt informācijas pārsūtīšanu un paziņošanu (
6
).
Otrām kārtām, Tiesa – ņemot vērā tostarp Regulas Nr. 2201/2003 mērķus – norāda, ka nedz pieteikums par bērna atgriešanu uz citu valsti, nevis valsti, kurā bija šā bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, nedz pieteikums par aizgādības noteikšanu pār minēto bērnu, kas iesniegti šīs dalībvalsts tiesās, neietilpst jēdzienā “prasība par atdošanu” Regulas Nr.2201/2003 10. panta b) punkta i) apakšpunkta izpratnē.
Noslēgumā Tiesa precizē, ka no Regulas Nr. 2201/2003 11. panta formulējuma skaidri izriet, ka šī tiesību norma kopsakarā ar 1980. gada Hāgas konvenciju ir piemērojama vienīgi starp dalībvalstīm. Tādējādi ne minētās regulas 11. panta 6. un 7. punktā paredzētie informēšanas un paziņošanas pienākumi, ne arī tās 11. panta 8. punktā paredzētā nolēmuma izpildu spēks nav piemērojams bērna atgriešanas procedūrā, kas īstenota starp trešās valsts centrālo iestādi un tās dalībvalsts iestādēm, kurā bērns atrodas pēc nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
1
)	Padomes Regula (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.).
(
2
)	Bernes Federālais tieslietu birojs (Šveice).
(
3
)	Hāgā 1980. gada 25. oktobrī noslēgtā Konvencija par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (turpmāk tekstā – “1980. gada Hāgas konvencija”).
(
4
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 11. punktu.
(
5
)	Šīs regulas 11. pants papildina 1980. gada Hāgas konvencijā paredzētās bērna atgriešanas procedūras īstenošanu.
(
6
)	Runa ir par informāciju, kas skar uz 1980. gada Hāgas konvencijas 13. panta pamata pieņemtu lēmumu par bērna neatgriešanu un kas jāpaziņo tās dalībvalsts kompetentajai tiesai, kurā bērna pastāvīgā dzīvesvieta bija tieši pirms viņa nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas.