62020CO0403
TIESAS RĪKOJUMS (septītā palāta)
2021. gada 3. martā (
*1
)
Apelācijas sūdzība – Tiesas Reglamenta 181. pants – Monetārais nolīgums starp Eiropas Savienību un Andoras Firstisti – Apgalvotā Komisijas nolaidība attiecībā uz nolīguma saturu – Apgalvotā Komisijas nolaidība nolīguma piemērošanas pārraudzībā – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Prasības noraidīšana – Cēloņsakarība – Neesamība – Daļēji acīmredzami nepieņemama un daļēji acīmredzami nepamatota apelācijas sūdzība
Lietā C‑403/20 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2020. gada 26. augustā iesniedza
CF, ar dzīvesvietu Andorā la Veljā [Andorra la Vella] (Andora),
TB, ar dzīvesvietu Andorā la Veljā,
LO SA, ar juridisko adresi Andorā la Veljā,
UM SL, ar juridisko adresi Andorā la Veljā,
ko pārstāv J. Álvarez González un S. San Felipe Menéndez, abogados,
apelācijas sūdzības iesniedzēji,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Komisija,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (septītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Kumins [A. Kumin], otrās palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents) un tiesnesis P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu lietu izlemt, izdodot motivētu rīkojumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 181. pantu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar savu apelācijas sūdzību CF, TB, LO SA un UM SL lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 25. jūnija rīkojumu Noguer Enríquez u.c./Komisija (T‑22/19, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2020:295), ar kuru tā noraidīja viņu prasību atlīdzināt kaitējumu, kas tiem esot nodarīts, pirmkārt, tāpēc, ka Eiropas Komisija ir pieļāvusi nolaidību gan monetārā nolīguma, kas 2011. gada 30. jūnijā ir noslēgts Briselē starp Eiropas Savienību un Andoras Firstisti (OV 2011, C 369, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Savienības un Andoras monetārais nolīgums”), piemērošanas pārraudzībā, gan attiecībā uz šā nolīguma saturu.
Atbilstošās tiesību normas
2
Savienības un Andoras monetārā nolīguma 10. pantā ir paredzēts:
“1.   Eiropas Savienības Tiesas ekskluzīvā kompetencē ir izšķirt jebkuru strīdu starp Pusēm, kurš var rasties par šā nolīguma piemērošanu un kuru nav bijis iespējams atrisināt Apvienotajā komitejā.
2.   Ja Eiropas Savienība, ko pārstāv Eiropas Komisija un kas rīkojas atbilstīgi ieteikumam, kuru sagatavojusi ES delegācija Apvienotajā komitejā, vai Andoras Firstiste uzskata, ka otra Puse nav izpildījusi kādu no šajā nolīgumā paredzētajiem pienākumiem, tā var celt prasību Tiesā. Tiesas spriedums Pusēm ir saistošs, un tās veic nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu Tiesas sprieduma prasības noteiktajā termiņā, turklāt tas nav pārsūdzams.
3.   Ja Eiropas Savienība vai Andoras Firstiste neveic nepieciešamos pasākumus, lai noteiktajā termiņā izpildītu sprieduma prasības, otra Puse var izbeigt šā nolīguma darbību, par to brīdinot trīs mēnešus iepriekš.”
3
Šā nolīguma 11. panta 1.–3. punktā ir noteikts:
“1.   Tiek izveidota Apvienotā komiteja. Tajā ir Andoras Firstistes un Eiropas Savienības pārstāvji. Eiropas Savienības delegācijā ir pārstāvji no Eiropas Komisijas (šī iestāde vada komiteju), Spānijas Karalistes, Francijas Republikas, kā arī no Eiropas Centrālās bankas.
2.   Apvienotā komiteja tiekas vismaz reizi gadā. Par priekšsēdētāju katru gadu pārmaiņus izvēlas Eiropas Savienības pārstāvi vai Andoras Firstistes pārstāvi. Komiteja lēmumus pieņem vienprātīgi.
3.   Apvienotā komiteja apmainās ar viedokļiem un informāciju un pieņem lēmumus, kas minēti 3. un 8. pantā. Eiropas Savienības delegācija informē Andoras Firstisti par ES tiesību aktu projektiem, kuri tiek apspriesti 8. pantā minētajās jomās. Turklāt Apvienotā komiteja izvērtē Andoras Firstistes veiktos pasākumus un cenšas atrisināt iespējamās domstarpības, kas var rasties saistībā ar šā nolīguma īstenošanu.”
4
Savienības un Andoras monetārā nolīguma 12. pantā ir precizēts, ka, “neskarot 10. panta 3. punktu, katra Puse var izbeigt šā nolīguma darbību, par to brīdinot vienu gadu iepriekš”.
5
Saskaņā ar 2011. gada 29. novembrī Briselē parakstītā Monetārā nolīguma starp Savienību un Monako Firstisti (OV 2012, C 310, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Savienības un Monako monetārais nolīgums”) 12. panta 4. punktu:
“Visi jautājumi attiecībā uz to Eiropas Savienības iestāžu vai struktūru lēmumu spēkā esību, kas pieņemti, piemērojot šo nolīgumu, ir Eiropas Savienības Tiesas ekskluzīvajā kompetencē. Jo īpaši ikviena fiziska vai juridiska persona, kas reģistrēta Monako Firstistes teritorijā, var izmantot pārsūdzības tiesības, kas paredzētas Francijas teritorijā reģistrētām fiziskām un juridiskām personām attiecībā uz tai adresētiem tiesību aktiem neatkarīgi no to veida vai rakstura.”
Tiesvedības priekšvēsture
6
Apelācijas sūdzības iesniedzēji bija Banca Privada de Andorra SA (turpmāk tekstā – “BPA”) akcionāri, kurā tiem piederēja 75,52 % akciju.
7
BPA bija Andorā reģistrēta banka, kas darbojas starptautiskā mērogā.
8
2015. gada 10. martāFinancial Crimes Enforcement Network (Finanšu noziegumu apkarošanas tīkls, Amerikas Savienotās Valstis) nolēma klasificēt BPA to ārvalstu uzņēmumu skaitā, kas rada nopietnas bažas par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas darījumiem. Tajā pašā dienā ar paziņojumu par tiesiskā regulējuma priekšlikumu šī iestāde piedāvāja aizliegt finanšu iestādēm atvērt, turēt vai pārvaldīt Amerikas Savienotajās Valstīs kontus BPA vārdā vai uzdevumā.
9
Šo notikumu rezultātā BPA radās finansiālas grūtības.
10
2015. gada 26. martāBPA iesniedza paziņojumu par maksājumu atlikšanu un lūdza sākt maksātnespējas procedūru.
11
2015. gada 2. aprīlī Andoras Firstiste pieņēma 2015. gada 2. aprīļaLlei 8/2015 de mesures urgents per implantar mecanismes de reestructuració i resolució d’entitats bancàries (Likums 8/2015 par steidzamiem pasākumiem, lai īstenotu banku iestāžu atveseļošanas un noregulējuma mehānismus) (BOPA Nr. 31, 2015. gada 16. aprīlis, 1. lpp.; turpmāk tekstā “Likums 8/2015”), ar kuru tika daļēji transponēta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV 2014, L 173, 190. lpp.). Ar Likumu 8/2015, kas stājās spēkā 2015. gada 16. aprīlī, tika izveidota Agència Estatal de Resolució de Entitats Bancàries (Banku iestāžu noregulējuma Valsts aģentūra, Andora) (turpmāk tekstā – “AREB”).
12
2015. gada 27. aprīlīAREB uzsāka BPA noregulējuma procedūru, tādējādi izbeidzot maksātnespējas procedūru.
13
2016. gada 21. aprīlīAREB pieņēma lēmumu par BPA noregulējumu, tostarp samazinot tās kapitālu līdz nullei.
14
Ar 2017. gada 29. decembra vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzēji aicināja Komisiju īstenot dažādas darbības, lai pārtrauktu apgalvotos Andoras Firstistes izdarītos Savienības un Andoras monetārā nolīguma pārkāpumus Direktīvas 2014/59 daļējas un nepareizas transponēšanas dēļ, pieņemot Likumu 8/2015. Ar šo vēstuli viņi arī lūdza Komisiju atzīt savu ārpuslīgumisko atbildību par zaudējumiem, kas tiem esot nodarīti Komisijas nolaidības dēļ.
15
Ar 2018. gada 5. marta vēstuli Komisija noliedza apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumus, kā arī jebkādu atbildību par viņiem it kā nodarītajiem zaudējumiem (turpmāk tekstā – “2018. gada 5. marta vēstule”).
16
Ar 2018. gada 10. un 21. decembra vēstulēm apelācijas sūdzības iesniedzēji atkārtoti izteica savus lūgumus, kas Komisijai bija adresēti 2017. gada 29. decembra vēstulē. Komisija uz tām neatbildēja.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
17
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 11. janvārī, apelācijas sūdzības iesniedzēji cēla prasību atlīdzināt kaitējumu, kas tiem esot nodarīts Komisijas nolaidības dēļ, pirmkārt, veicot Savienības un Andoras monetārā nolīguma piemērošanas pārraudzību un, otrkārt, attiecībā uz šā nolīguma saturu.
18
Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību kā acīmredzami juridiski nepamatotu.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi
19
Apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā arī nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai vai, pakārtoti, apmierināt prasību.
Par apelācijas sūdzību
20
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 181. pantu, ja apelācijas sūdzība vai kāda tās daļa ir acīmredzami nepieņemama vai nepamatota, Tiesa jebkurā laikā, rīkojoties pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, ar motivētu rīkojumu var nolemt noraidīt šo apelācijas sūdzību vai kādu tās daļu.
21
Šajā lietā ir jāpiemēro šī tiesību norma.
22
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā izvirza piecus pamatus, ar kuriem tie apstrīd pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējās tiesas veikto vērtējumu jautājumā, pirmkārt, par to, vai ir pieņemami viņu argumenti attiecībā uz tiesiskās drošības un pārskatāmības principiem, pamatprincipiem, uz kuriem balstīta Eiropas integrācija, kā arī Komisijas uzticamību un pamattiesībām, otrkārt, par to, vai ir pieņemami viņu argumenti attiecībā uz 2018. gada 5. marta vēstuli, treškārt, par apgalvoto Komisijas nolaidību attiecībā uz Savienības un Andoras monetārā nolīguma saturu, ceturtkārt, par apgalvoto Komisijas nolaidību šā nolīguma piemērošanas pārraudzībā un, piektkārt, par iespēju izbeigt tiesvedību, izdodot rīkojumu.
Par otro pamatu saistībā ar Vispārējās tiesas vērtējumu jautājumā par to, vai ir pieņemami apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti par 2018. gada 5. marta vēstuli
Apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti
23
Ar otro pamatu, kas ir jāizskata pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka ir jāatceļ pārsūdzētā rīkojuma motīvu daļas juridiskais pamats, saskaņā ar kuru viņu argumentācija par 2018. gada 5. marta vēstuli ir jānoraida kā nepieņemama, jo viņi nekādā veidā nav precizējuši iemeslus, kuru dēļ, pieņemot, ka viņi vēlējās atbalstīt šādu argumentu, šī vēstule izraisa Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos.
24
Proti, apelācijas sūdzības iesniedzēji uzsver, ka viņi nekad nav apgalvojuši, ka 2018. gada 5. marta vēstule ir Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās pamatā, un viņu argumentācija šajā ziņā pirmajā instancē esot bijusi vērsta tikai uz to, lai priekšlaicīgi atbildētu uz to, ko Komisija varētu iespējami argumentēt savā iebildumu rakstā. Līdz ar to prasības pieteikums bijis jāatzīst par pieņemamu, ņemot vērā tajā ietvertos pamatus.
Tiesas vērtējums
25
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji skaidri apgalvo, ka viņu prasības pieteikumā nebija nedz pamata, nedz argumenta par to, ka 2018. gada 5. marta vēstule ir Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās pamatā.
26
Līdz ar to šis pamats, kura mērķis ir apstrīdēt Vispārējās tiesas vērtējumu par šāda pamata vai argumenta pieņemamību, nevar radīt labumu apelācijas sūdzības iesniedzējiem. Proti, pirmkārt, saskaņā ar pašu apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem šajā prasības pieteikumā nav nedz šāda pamata, nedz šāda argumenta, ko varētu atzīt par pieņemamu. Otrkārt, šis Vispārējās tiesas vērtējums nekādi neietekmē citu minētajā prasības pieteikumā izvirzīto argumentu pieņemamību, kurus Vispārējā tiesa ir izskatījusi atsevišķi.
27
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apelācijas sūdzības iesniedzējam ir interese iesniegt apelācijas sūdzību, ja apelācijas rezultāts var radīt labumu lietas dalībniekam, kas to ir iesniedzis (spriedums, 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 46. punkts).
28
No tā izriet – tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav intereses celt iesniegt apelācijas sūdzību, otrais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams.
Par ceturto pamatu saistībā ar Vispārējās tiesas vērtējumu par apgalvoto Komisijas nolaidību Savienības un Andoras monetārā nolīguma piemērošanas pārraudzībā
Apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti
29
Ar ceturto pamatu, kas ir jāizskata otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Komisija, parakstot Savienības un Andoras monetāro nolīgumu, uzņēmās konkrētas saistības šā nolīguma kontroles, uzraudzības un denonsēšanas jomā, proti, saistības, kas raksturo tās kā nolīguma galvotāja lomu, kuras ietilpst LES 17. pantā tai paredzētā institucionālā pienākuma ietvarā.
30
Tomēr Komisija neesot izpildījusi savus pienākumus, jo, pilnībā apzinoties Direktīvas 2014/59 daļēju transponēšanu ar Likumu 8/2015, tā, kaitējot Andoras un Savienības pilsoņu pamattiesībām, nav izpildījusi savu pienākumu rīkoties un tā rezultātā apelācijas sūdzības iesniedzējiem esot nodarīts ievērojams kaitējums. Taču attiecībā uz šo pienākumu izpildi Komisija nevar atsaukties uz rīcības brīvību, lai pamatotu savu nolaidību un bezdarbību.
31
Tādējādi Komisijas atbildība esot iestājusies, jo tā, neievērojot savus gan institucionālos pienākumus, gan pienākumus, kas izriet no Savienības un Andoras monetārā nolīguma, it īpaši no tā 10. panta 2. punkta un 11. panta 3. punkta, ir ļāvusi īstenot minētās direktīvas transponēšanu, kas ir prettiesiska, savtīga, retroaktīva, daļēja un kaitējumu radoša.
32
Proti, pretēji tam, ko nospriedusi Vispārējā tiesa, tāda Savienības un Andoras monetārā nolīguma interpretācija, saskaņā ar kuru ar šo nolīgumu Komisijai nav noteikts pienākums rīkoties gadījumā, ja Andoras Firstiste nepilda savus pienākumus, padarot šo nolīgumu par bezsaturisku un radot šķērsli tā mērķu sasniegšanai. Turklāt attiecībā uz LES 17. panta saturu Tiesa esot nospriedusi, ka Komisijai kā Līgumu un saskaņā ar tiem noslēgto nolīgumu izpildes uzraudzītājai ir jāpārliecinās, izmantojot attiecīgajā nolīgumā paredzētos līdzekļus vai izmantojot saskaņā ar šo nolīgumu pieņemtus lēmumus, ka trešā valsts pareizi pilda pienākumus, kurus tā uzņēmusies saskaņā ar nolīgumu, kas noslēgts ar Savienību.
33
Šie pienākumi Komisijai esot vēl jo vairāk tāpēc, ka Andoras pilsoņiem nav atzīta iespēja atsaukties uz Direktīvas 2014/59 tiesību normu tiešu iedarbību, kā arī viņiem nav iespējas vērsties valsts tiesā, lai tai lūgtu vērsties Tiesā ar prejudiciālu jautājumu, un viņi nevar – kā Monako pilsoņi saskaņā ar Savienības un Monako monetārā nolīguma 12. panta 4. punktu – celt tiešu prasību par aktiem, kas viņiem rada kaitējumu.
34
Tādējādi Komisijas bezdarbība esot ļāvusi Andoras iestādēm pārkāpt apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības uz īpašumu, un tas nozīmē, ka šīs tiesības ir pārkāpusi Komisija. Ar tās bezdarbību esot pārkāpta arī apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesiskā paļāvība uz to, ka Komisija ievēro kontroles pienākumus, kas tai noteikti saskaņā ar Savienības un Andoras monetāro nolīgumu.
35
Pretēji tam, ko nospriedusi Vispārējā tiesa, apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka ir skaidri redzams, ka zaudējumi, kuri izriet no šīs bezdarbības, izpaužas kā atšķirība starp to, ko viņi ir saņēmuši pēc BPA noregulējuma, un to, ko viņi būtu saņēmuši, ja Komisija būtu prasījusi, lai Direktīva 2014/59 Andoras tiesību sistēmā tiek transponēta pareizi. Tādējādi nosacījumi tam, lai iestātos Savienības atbildība, esot izpildīti.
36
Proti, lai gan šīs direktīvas nepietiekamā transponēšanā, kuras rezultātā ir radušies minētie zaudējumi, ir vainojama Andoras Firstiste, šī nepietiekamā transponēšana esot bijusi iespējama Komisijas bezdarbības dēļ un tādēļ Komisijai esot jāuzņemas atbildība.
37
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izrietot, ka Savienību var uzskatīt par atbildīgu par to, ka tās iestādes – pat ja netieši – ir piekritušas darbībām, ar kurām prasītājam ir nodarīti zaudējumi. Taču, ja Komisija būtu izpildījusi savus pienākumus, Andoras Firstistei būtu bijis pienākums transponēt Direktīvu 2014/59 pilnīgi un precīzi.
Tiesas vērtējums
38
Vispirms jānorāda, ka, pirmkārt, ar šā rīkojuma 29.–34. punktā īsumā atreferēto argumentāciju apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par to, ka Komisija nav pieļāvusi būtisku Savienības tiesību pārkāpumu, bet, otrkārt, ar argumentāciju, kas īsumā atreferēta šā rīkojuma 35.–37. punktā, viņi apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par cēloņsakarības neesamību starp apgalvotajiem Komisijas būtiskajiem Savienības tiesību pārkāpumiem un viņiem it kā nodarīto kaitējumu.
39
Pirmām kārtām, ir jāizvērtē argumentācija, kas attiecas uz minēto cēloņsakarību.
40
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība LESD 340. panta otrās daļas izpratnē, ir jābūt izpildītiem trīs kumulatīviem nosacījumiem, proti, Savienības iestādēm pārmestajai rīcībai ir jābūt prettiesiskai, kaitējumam ir jābūt reālam un jāpastāv cēloņsakarībai starp šo rīcību un norādīto kaitējumu (spriedums, 2010. gada 25. marts, Sviluppo Italia Basilicata/Komisija, C‑414/08 P, EU:C:2010:165, 138. punkts).
41
Konkrēti, LESD 340. panta otrajā daļā paredzētais nosacījums par cēloņsakarību attiecas uz pietiekami tiešas cēloņsakarības pastāvēšanu starp Savienības iestāžu rīcību un zaudējumiem, un pienākums pierādīt šīs cēloņsakarības esamību ir prasītājam, tādējādi pārmestajai rīcībai ir jābūt noteicošajam zaudējumu cēlonim (spriedums, 2018. gada 13. decembris, Eiropas Savienība/ASPLA un Armando Álvarez, C‑174/17 P un C‑222/17 P, EU:C:2018:1015, 23. punkts).
42
Šajā lietā no pārsūdzētā rīkojuma 64., 68., 72., 92., 99. un 101. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka Komisijas veiktā Likuma 8/2015 pārbaude un tās vēršanās Apvienotajā komitejā, kas minēta Savienības un Andoras monetārā nolīguma 10. panta 2. punktā un 11. panta 3. punktā, pašas par sevi nebūtu garantējušas to, ka nerastos apgalvotais kaitējums, otrkārt, ka – pat ja Savienība būtu izbeigusi šo nolīgumu – nav pārliecības, ka Andoras Firstiste būtu grozījusi šo likumu, treškārt, ka tas pats attiecas uz minētā nolīguma pielikumu iespējamo grozīšanu un, ceturtkārt, ka Komisijas rīcība, pamatojoties uz LES 17. pantu, lai, iespējams, aizsargātu apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesisko paļāvību vai Andoras pilsoņu īpašo situāciju, nebūtu varējusi nodrošināt šā mērķa sasniegšanu, jo šai iestādei būtu bijis jārīkojas, izmantojot šajā pašā nolīgumā paredzētos līdzekļus.
43
Neviens no apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajiem argumentiem nevar atspēkot šo Vispārējās tiesas vērtējumu. Proti, šā rīkojuma 35.–37. punktā īsumā atreferētā argumentācija nevis liecina par to, ka Vispārējā tiesa būtu kļūdaini interpretējusi Savienības un Andoras monetāro nolīgumu, bet gan prezumē, ka Komisija var likt Andoras iestādēm veikt tādu Direktīvas 2014/59 transponēšanu, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskatītu par pilnīgu un pareizu.
44
Tomēr, kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 62.–64. punktā, pirmkārt, no Savienības un Andoras monetārā nolīguma 11. panta 3. punkta formulējuma izriet, ka Apvienotajai komitejai ir jāpārbauda Andoras Firstistes veiktie pasākumi un jāmēģina atrisināt iespējamās domstarpības, kas izriet no šā nolīguma īstenošanas. Otrkārt, no šā panta 1. punkta izriet, ka Komisija nav vienīgā, kas pārstāv Savienību Apvienotajā komitejā, bet ir tikai locekle delegācijā, kurā ietilpst arī Spānijas Karalistes, Francijas Republikas un Eiropas Centrālās bankas (ECB) pārstāvji. Visbeidzot, saskaņā ar minētā nolīguma 10. panta 2. punktu Komisija var vērsties Tiesā Savienības vārdā tikai pēc Savienības delegācijas Apvienotajā komitejā sagatavota ieteikuma, ja Savienība uzskata, ka Andoras Firstiste nav izpildījusi kādu no šā nolīguma izrietošu pienākumu.
45
Līdz ar to Komisijai saskaņā ar minētajām tiesību normām nav nekādu pilnvaru, ar kurām tā varētu tieši noteikt saistošu pienākumu Andoras Firstistei veikt Savienības direktīvas transponēšanu konkrētā veidā.
46
No tā izriet, ka nav pieļauta tiesību kļūda Vispārējās tiesas vērtējumā par to, ka nepastāv cēloņsakarība starp Komisijas it kā pieļautajiem būtiskajiem Savienības tiesību pārkāpumiem un apelācijas sūdzības iesniedzējiem it kā nodarīto kaitējumu.
47
Šādos apstākļos, otrām kārtām, ņemot vērā šā rīkojuma 40. punktā atgādināto judikatūru, šā rīkojuma 29.–34. punktā īsumā atreferētā argumentācija ir jānoraida kā neiedarbīga.
48
Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
Par trešo pamatu saistībā ar Vispārējās tiesas vērtējumu par apgalvoto Komisijas nolaidību attiecībā uz Savienības un Andoras monetārā nolīguma saturu
Apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti
49
Ar trešo pamatu, kas ir jāizskata trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka viens no galvenajiem šķēršļiem, ar kuriem viņi saskaras, ir tas, ka viņiem nav tieša tiesību aizsardzības līdzekļa, lai lūgtu veikt juridisko analīzi par Likuma 8/2015 atbilstību Direktīvas 2014/59 tiesību normām vai analīzi par Savienības un Andoras monetārā nolīguma izpildi, un ka viņi nevar likt Tiesai pārskatīt šādas analīzes, nedz arī atsaukties uz direktīvas tiešu iedarbību.
50
Proti, tā kā – pretēji tam, ko pārsūdzētā rīkojuma 51. punktā ir norādījusi Vispārējā tiesa, – nepastāv tiesību aizsardzības līdzekļi Andoras tiesās, kas ļautu prasīt Savienības tiesību aktu pareizu transponēšanu Andoras tiesību sistēmā, vienīgais mehānisms, kas ļauj pārbaudīt, vai Andoras Firstiste izpilda savus no Savienības un Andoras monetārā nolīguma izrietošos pienākumus, esot mehānisms, kas paredz, ka Komisija pārbauda, reaģē, norāda uz pārkāpumu vai nosaka pienākumu un vajadzības gadījumā lūdz iesaistīties Tiesu.
51
Līdz ar to tas, ka Komisija nepilda šos pienākumus, tieši izpaužoties kā pilsoņu – tādu kā apelācijas sūdzības iesniedzēji – tiesību pārkāpums, jo šajā ziņā neviena prasība, kas celta Andoras tiesās, nevar būt iedarbīga.
52
Turpretī ar Savienības un Monako monetārā nolīguma 12. panta 4. punktu ikvienai fiziskajai vai juridiskajai personai, kas dzīvo vai ir reģistrēta Monako Firstistes teritorijā, esot atļauts piekļūt visiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas ir Savienības pilsoņa rīcībā, un ar to esot paredzēta arī Tiesas tiešā kompetence attiecībā uz visām prasībām par Savienības iestāžu darbību saistībā ar šo nolīgumu.
53
Tā kā šāda tiesību norma tieši nodrošina tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, tā esot šāda veida starptautisku nolīgumu neatņemama sastāvdaļa. Līdz ar to, neiekļaujot šādu klauzulu Savienības un Andoras monetārajā nolīgumā, Komisija neesot rīkojusies ar rūpību, kāda tiek prasīta, veicot sarunas par šo nolīgumu un to parakstot. Šā iemesla dēļ minētais nolīgums veicinot tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu un nozīmējot Andoras pilsoņu diskrimināciju salīdzinājumā ar Monako pilsoņiem – pretēji tam, ko Vispārējā tiesa kļūdaini ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 50. punktā.
54
Konkrēti, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir vairākkārt apgalvojusi, prasība Vispārējā tiesā esot celta nevis Andoras iestāžu rīcības dēļ, bet gan Komisijas pienākumu neizpildes dēļ.
Tiesas vērtējums
55
Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji trešajā pamatā, no prasības pieteikuma pirmajā instancē 267.–274. punkta formulējuma izriet, ka ar pakārtoti izvirzīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka Komisija nav izpildījusi savu rūpības pienākumu, veicot sarunas par Savienības un Andoras monetāro nolīgumu un parakstot to, jo tā nepanāca, ka tajā tiek iekļauts noteikums, kas ļautu jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, kura dzīvo vai ir reģistrēta Andorā, nolūkā apstrīdēt jebkādus Andoras aktus izmantot visus Savienības pilsoņiem pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus, un kas tādējādi tiem dod piekļuvi Tiesai, kā pārsūdzētā rīkojuma 46. punktā to pamatoti konstatējusi Vispārējā tiesa.
56
Tas izriet konkrēti no prasības pieteikuma pirmajā instancē 271., 272. un 274. punkta, kuros ir teikts:
“271
[Apelācijas sūdzības iesniedzējiem] ir nodarīts kaitējums, ko tieši izraisījuši šie pārkāpumi, ciktāl viņiem nav iespējas ziņot par to, ka Andoras Firstiste ir klaji pārkāpusi Savienības tiesisko regulējumu, kurš tai ir jātransponē, un līdz ar to ir pārkāpusi [Savienības un Andoras] monetāro nolīgumu. Ja Savienības tiesa varētu atzīt, ka Andoras valsts rīcība ir prettiesiska, rastos tiesības celt tiešu prasību Andoras valsts tiesās, atsaucoties uz Andoras Firstistes mantiskās atbildības iestāšanos, [..]
272
[..] Proti, ja Andoras Firstistes mantiskā atbildība iestātos tādēļ, ka tā ir prettiesiski piemērojusi tiesību normu ar atpakaļejošu spēku, kas ir prettiesiska un pieņemta ad hoc, lai (teorētiski) transponētu Direktīvu 2014/59 [..], proti, Likumu 8/2015, sabiedrībai, uz kuru tolaik attiecās maksātnespējas procedūra [..], tiktu atjaunota [apelācijas sūdzības iesniedzēju] situācija, kādā viņi būtu atradušies, ja šī prettiesiskā procedūra nebūtu tikusi piemērota (proti, maksātnespējas procedūrai raksturīgā situācija).
[..]
274
Līdz ar to [..] [apelācijas sūdzības iesniedzēji] lūdz Vispārējo tiesu atzīt, ka Komisijas atbildība ir iestājusies rūpības trūkuma dēļ, ko tā ir pieļāvusi, parakstot [Savienības un Andoras] monetāro nolīgumu, kas ir liedzis Andoras pilsoņiem, kurus skāra [šā] monetārā nolīguma pārkāpumi, vērsties Savienības tiesā saistībā ar šo pārkāpumu [..].”
57
No tā izriet, pirmkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji kļūdaini pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā viņu argumentāciju pirmajā instancē, un, otrkārt, ka viņu trešā pamata ietvaros izklāstītā argumentācija ir jānoraida kā nepieņemama, ciktāl ar to Vispārējai tiesai tiek pārmests, ka tā nav konstatējusi, ka Komisijai bija pienākums iekļaut Savienības un Andoras monetārajā nolīgumā noteikumu, kam būtu cits mērķis nekā nodrošināt, ka ikvienai fiziskai vai juridiskai personai, kura dzīvo vai ir reģistrēta Andorā, ir iespēja nolūkā apstrīdēt jebkādus Andoras aktus izmantot visus Savienības pilsoņiem noteiktos tiesību aizsardzības līdzekļus, un kas tādējādi tiem dotu piekļuvi Tiesai.
58
Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, tā kā apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē ir vienīgi izvērtēt juridisko risinājumu, kāds rasts attiecībā uz pirmajā instancē apspriestajiem pamatiem un argumentiem, lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmoreiz izvirzīt argumentu, ko tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Philips un Philips France/Komisija, C‑98/17 P, nav publicēts, EU:C:2018:774, 42. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
59
Pilnības labad ir jāpiebilst, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 53. punktā ir konstatējusi, ka, pat ja apelācijas sūdzības iesniedzējiem būtu bijusi iespēja izmantot Savienības tiesībās piedāvātos tiesību aizsardzības līdzekļus pret Andoras iestāžu pieņemtajiem tiesību aktiem, pamatojoties uz to, ka Andoras Firstiste ir pārkāpusi Savienības un Andoras monetāro nolīgumu, šī iespēja nebūtu tāda, kas garantē, ka zaudējumi, uz kuriem tie atsaucas, visticamāk nebūtu radušies, un tas attiecas arī uz tādas klauzulas kā Savienības un Monako monetārā nolīguma 12. panta 4. punktā minētā iekļaušanu šajā monetārajā nolīgumā, pat ja to interpretētu veidā, kā to Tiesai pieprasa apelācijas sūdzības iesniedzēji.
60
Tomēr, ņemot vērā arī šā rīkojuma 43.–45. punktā izdarītos konstatējumus, no kuriem izriet, ka ar Savienības un Andoras monetāro nolīgumu Komisijai nav piešķirtas nekādas tiešas pilnvaras noteikt pienākumu Andoras iestādēm, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji neizvirza nevienu argumentu, kas varētu atspēkot pārsūdzētā rīkojuma 53. punktā Vispārējās tiesas izdarīto konstatējumu.
61
Līdz ar to, ņemot vērā šā rīkojuma 40. punktā atgādināto judikatūru, viņu argumentācija katrā ziņā ir jānoraida kā neiedarbīga.
62
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, trešais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams un katrā ziņā acīmredzami nepamatots.
Par pirmo pamatu saistībā ar Vispārējās tiesas vērtējumu par to, vai ir pieņemami apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, kas attiecas uz tiesiskās drošības un pārskatāmības principiem, pamatprincipiem, uz kuriem balstīta Eiropas integrācija, Komisijas ticamību un pamattiesībām
Apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti
63
Ar pirmo pamatu, kas ir jāizskata ceturtām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pretēji tam, ko ir nospriedusi Vispārējā tiesa, viņi esot izklāstījuši detalizētu argumentāciju, kas pierāda, ka Komisijas rīcība, ciktāl tā nenodrošina ar trešām valstīm noslēgtu starptautisko nolīgumu ievērošanu un ciktāl tā nepieprasa, lai šīs valstis šos nolīgumus ievērotu, apdraudot tiesiskās drošības un pārskatāmības principus, pamatprincipus, uz kuriem balstīta Eiropas integrācija, Komisijas ticamību un pamattiesības. Konkrēti, apelācijas sūdzības iesniedzēji esot apgalvojuši, ka viņu īpašuma konfiskācija, pamatojoties uz direktīvas transponēšanu, kas – viņiem nelabvēlīgā veidā – ir daļēja un ar atpakaļejošu spēku, apdraud personu tiesisko drošību un pamattiesības.
64
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka tas, ka Vispārējā tiesa šos argumentus ir noraidījusi kā nepieņemamus, esot prettiesiski un šis konstatējums esot jāaizstāj ar konstatējumu par šo argumentu pieņemamību.
Tiesas vērtējums
65
Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini atzinusi par nepieņemamu viņu argumentāciju, kuras mērķis ir panākt, lai tiktu konstatēta tiesiskās drošības un pārskatāmības principu, pamatprincipu, uz kuriem balstīta Eiropas integrācija, Komisijas ticamības un pamattiesību neievērošana, kas izriet no tā, ka Komisija nav izpildījusi tai noteiktos pienākumus, lai nodrošinātu, ka trešā valsts rīkojas atbilstoši saistībām, ko tā ir uzņēmusies ar Savienību noslēgtu nolīgumu ietvaros.
66
Ir jākonstatē, ka šie prasījumi attiecas uz to pašu apgalvoto Komisijas rīcību, par kuru ir trešais pamats. Šajā ziņā šā rīkojuma 43.–46. punktā ir konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav izvirzījuši nevienu argumentu, kas varētu likt apšaubīt Vispārējās tiesas konstatējumu, ka nepastāv cēloņsakarība starp šo rīcību un apelācijas sūdzības iesniedzējiem it kā nodarīto kaitējumu.
67
Šādos apstākļos, ņemot vērā šā rīkojuma 40. punktā atgādināto judikatūru, argumentācija, kas izvirzīta pirmā pamata ietvaros, arī ir jānoraida kā katrā ziņā neiedarbīga un tādējādi acīmredzami nepamatota.
Par piekto pamatu saistībā ar Vispārējās tiesas vērtējumu par iespēju izbeigt tiesvedību, izdodot rīkojumu
Apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti
68
Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini apgalvojusi, ka viņu prasība ir acīmredzami pilnīgi nepamatota. Līdz ar to Vispārējai tiesai neesot bijis jāpieņem pārsūdzētais rīkojums, bet gan jāturpina tiesvedība, jārīko tiesas sēde un jānosaka pienākums iesniegt apelācijas sūdzības iesniedzēju prasītos pierādījumus.
Tiesas vērtējums
69
Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 126. pantu, ja Vispārējā tiesa uzskata, ka ir guvusi pietiekamu informāciju no lietas materiāliem, tā jebkurā brīdī var pieņemt lēmumu izdot motivētu rīkojumu, kas pamatots ar šo tiesību normu.
70
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējās tiesas Reglamenta 126. pantā paredzētās procedūras piemērošana pati par sevi neaizskar tiesības uz lietas taisnīgu un efektīvu izskatīšanu, jo šī tiesību norma ir piemērojama tikai lietās, kurās Vispārēja tiesā celtā prasība ir acīmredzami noraidāma (spriedums, 2020. gada 5. marts, Credito Fondiario/VNV, C‑69/19 P, EU:C:2020:178, 56. punkts).
71
Šajā lietā – pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, – neviens viņu argumentācijas elements, kā tas izriet no pirmā līdz ceturtā pamata pārbaudes, neliek apšaubīt to, ka Vispārējās tiesas izvēle izmantot tās Reglamenta 126. pantu ir izdarīta pamatoti.
72
No tā izriet, ka piektais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
73
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, apelācijas sūdzība ir jānoraida kā daļēji acīmredzami nepieņemama un daļēji acīmredzami nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
74
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 137. pantu, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams atbilstoši šā paša reglamenta 184. panta 1. punktam, lēmumu par tiesāšanās izdevumiem ietver galīgajā rīkojumā.
75
Tā kā šajā lietā rīkojums ir pieņemts, pirms apelācijas sūdzība ir izsniegta Komisijai un, līdz ar to, pirms tai varētu būt radušies tiesāšanās izdevumi, ir jānolemj, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt kā daļēji acīmredzami nepieņemamu un daļēji acīmredzami nepamatotu.
2)
CF, TB, LO SA un UM SL savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.