62007CC0198
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 16. oktobrī  (
1
)
Lieta C-198/07 P
Donal Gordon
pret
Eiropas Kopienu Komisiju
“Apelācija — Karjeras attīstības ziņojums — Prasība atcelt tiesību aktu — Interese celt prasību — Ierēdnis, kuram ir pilnīga pastāvīga invaliditāte”
1.
Šīs apelācijas sūdzības pamatā ir jautājums, vai ierēdnim saglabājas interese apstrīdēt novērtējuma ziņojumu, ja pēc prasības celšanas par šādu ziņojumu viņam ir iestājusies pilnīga pastāvīga invaliditāte.
2.
Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa savā 2007. gada 7. februāra spriedumā lietā Gordon/Komisija (
2
), ņemot vērā Eiropas Kopienu Komisijas argumentāciju, uzskatīja, ka šādam ierēdnim vairs nav interešu celt prasību un viņa prasība ir jāatzīst par nepieņemamu.
3.
Pirmās instances tiesa šādu nostāju pamatoja ar judikatūru, saskaņā ar kuru ierēdnim ir interese celt prasību par novērtējuma ziņojumu tikai tad, ja viņa karjera vēl turpinās, t.i., līdz dienesta attiecību izbeigšanai. Tā norādīja, ka ierēdnis, kuram ir atzīta pilnīga pastāvīga invaliditāte, saskaņā ar piemērojamiem noteikumiem tiek pensionēts un jāuzskata, ka šāds ierēdnis ir izbeidzis dienesta attiecības, lai gan attiecīgā gadījumā viņu var atjaunot [darbā], ja viņa veselības stāvoklis to atļauj. Pirmās instances tiesa uzskata, ka ar šādu iespējamību vien nepietiek, lai atzītu, ka ierēdnim šādā situācijā ir radusies un pastāv interese celt prasību par novērtējuma ziņojumu.
4.
Pirmās instances tiesa apstrīdētajā spriedumā arī noraidīja kā nepieņemamu prasītāja prasību par zaudējumu atlīdzību.
5.
Šajos secinājumos vispirms izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ uzskatu par kļūdainu judikatūru, saskaņā ar kuru ierēdnim vairs nav interešu celt prasību par novērtējuma ziņojumu, ja viņš ir izbeidzis dienesta attiecības.
6.
Pēc tam nonākšu pie viedokļa, ka, pat pieņemot, ka šāda judikatūra ir pamatota, tā nav piemērojama gadījumā, kad ierēdnim ir atzīta pilnīga pastāvīga invaliditāte tāpēc, ka šādu ierēdni var atjaunot amatā. Piedāvāšu Tiesai noteikt, ka šādam ierēdnim ir radusies un pastāv interese, lai apstrīdētu novērtējuma ziņojumu.
7.
No tā secināšu, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un ka pārsūdzētais spriedums ir atceļams daļā, kurā atzīts, ka ir jāizbeidz tiesvedība attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu.
8.
Pēc tam norādīšu, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatstāj spēkā daļā, kurā prasība par zaudējumu atlīdzību ir noraidīta kā nepieņemama.
9.
Visbeidzot piedāvāšu Tiesai lemt par prasītāja iesniegto prasību atcelt tiesību aktu un sniegšu pamatojumu, kāpēc, manuprāt, tā ir atzīstama par pamatotu.
I — Atbilstošās tiesību normas
10.
Atbilstošās tiesību normas ir noteikumi par ierēdņu novērtēšanu un noteikumi attiecībā uz ierēdņiem ar invaliditāti.
A — Noteikumi par ierēdņu novērtēšanu
11.
Noteikumi, kas regulē ierēdņu novērtēšanu, pārsūdzētajā spriedumā ir raksturoti šādi.
12.
Saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 43. pantu redakcijā, kas ir piemērojama šajā lietā (
3
), par katra ierēdņa, izņemot A1 un A2 pakāpes ierēdņus, spējām, efektivitāti un uzvedību darbā vismaz reizi divos gados sastāda periodisku ziņojumu, kā to noteikusi katra iestāde saskaņā ar 110. pantu.
13.
2002. gada 26. aprīlī Komisija pieņēma lēmumu par Civildienesta noteikumu 43. panta vispārīgiem īstenošanas noteikumiem (
4
). Šādi tika ieviesta jauna novērtēšanas sistēma.
14.
Atbilstoši VĪN 43 4. panta 1. punktā norādītajiem pārejas noteikumiem, pirmo reizi veicot novērtējumu atbilstoši jaunajai sistēmai, VĪN 43 6. pantā paredzētais karjeras attīstības ziņojums (
5
) attiecas uz laikposmu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim.
15.
Novērtēšana un paaugstināšana amatā ir savstarpēji saistīti procesi, jo saskaņā ar Komisijas 2002. gada 26. aprīlī pieņemto Civildienesta noteikumu 45. panta vispārīgo īstenošanas noteikumu 5. panta 3. punktu ierēdni principā paaugstina amatā, ja, pirmkārt, nopelnu punktu, kas atbilst KAZ rezultātā noteiktajam ierēdņa snieguma novērtējumam skaitliskā izteiksmē, un, otrkārt, prioritātes punktu, kas ierēdnim piešķirti vienas vai vairāku paaugstināšanas procedūru laikā, summa pārsniedz “paaugstināšanas slieksni”.
16.
Šādā kontekstā Civildienesta noteikumu 45. panta vispārīgo īstenošanas noteikumu 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ģenerāldirektorātiem, kuru vidējais vērtējums nopelnu punktu izteiksmē konkrētai pakāpei par vairāk nekā vienu punktu pārsniedz Komisijas noteikto vidējo mērķlielumu, iedalītais prioritātes punktu skaits tiek samazināts tieši par pārmērīgi piešķirto punktu skaitu, izņemot, ja ģenerāldirektorāts pārliecinoši pamato pārsniegumu.
17.
Komisijas paziņojumā, kas publicēts 2002. gada 3. decembra [izdevumā] Administratīvā informācija Nr. 99-2002 ar nosaukumu “Vadlīnijas personāla novērtējuma veikšanai 2001./2002. (pārejas [laikposmā])” (
6
) ģenerāldirektorāti tiek aicināti darbiniekus vērtēt, ievērojot vidējo mērķlielumu no 14 līdz 20, un ir atgādināts, ka ģenerāldirektorāts, kura vidējā atzīme noteiktā pakāpē pārsniedz 15, tiks sodīts, samazinot iedalītos prioritātes punktus, ja vien ģenerāldirektorāts nesniedz pārsnieguma pamatojumu.
B — Noteikumi attiecībā uz ierēdņiem, kuriem ir invaliditāte
18.
Civildienesta noteikumu 53. pantā ir noteikts:
“Ierēdnis, attiecībā uz kuru Invaliditātes komiteja atklāj, ka viņam piemērojami [Civildienesta noteikumu] 78. panta noteikumi, automātiski dodas pensijā tā mēneša pēdējā dienā, kurā iecēlējinstitūcija [ (
7
)] atzīst viņa pastāvīgo nespēju veikt savus pienākumus”.
19.
Civildienesta noteikumu 78. pantā ir noteikts:
“Ierēdnis [Civildienesta noteikumu] VIII pielikuma 13.–16. pantā paredzētajā veidā ir tiesīgs uz invaliditātes pensiju kopējas pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas neļauj viņam veikt savus pienākumus atbilstoši amatam savā karjeras grupā.
[..]”
20.
VIII pielikuma 13.–16. pants ir formulēti šādi:
“13. pants
Ievērojot 1. panta 1. punkta noteikumus, ierēdnis, kuram vēl nav 65 gadu un kuru laikā, kad tas iegūst pensijas tiesības, Invaliditātes komiteja atzīst par pilnīgi un pastāvīgi darba spējas zaudējušu, un invaliditātes dēļ tas nespēj veikt pienākumus viņa karjeras grupai atbilstošā amatā, un kuram tādēļ ir jāpārtrauc dienesta attiecības ar Kopienām, ir tiesīgs visu šādas darbnespējas laiku saņemt invaliditātes pensiju saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu.
[..]
14. pants
Tiesības saņemt invaliditātes pensiju ir no tā kalendārā mēneša pirmās dienas, kas seko pēc ierēdņa pensionēšanās saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. pantu.
Ja bijušais ierēdnis vairs neatbilst prasībām pensijas saņemšanai, tad tas jāatjauno viņa karjeras grupai atbilstošā pirmajā amata vietā, kas atbrīvojas viņa kategorijā vai dienestā, ar nosacījumu, ka ierēdnis atbilst tāda amata prasībām. Ja ierēdnis no piedāvātā amata atsakās, tad tam saglabājas darbā atjaunošanas tiesības līdz laikam, kad atbrīvojas cits viņa grupai atbilstošs amats attiecīgajā kategorijā vai dienestā, ievērojot iepriekš minēto noteikumu; ja ierēdnis no piedāvātā amata atsakās otrreiz, tad viņu var lūgt iesniegt iesniegumu par atbrīvošanu no amata [..].
15. pants
Kamēr bijušais ierēdnis, kas saņem invaliditātes pensiju, nav sasniedzis 60 gadu vecumu, iestāde var tam pieprasīt veikt periodiskas ārsta apskates, lai noskaidrotu, vai viņš joprojām atbilst pensijas saņemšanai noteiktajām prasībām.
16. pants
Ja bijušais ierēdnis, kurš saņēmis invaliditātes pensiju, tiek atjaunots darbā viņa iestādē vai kādā citā Kopienu iestādē, laiks, kurā viņš saņēma invaliditātes pensiju, tiek ņemts vērā, aprēķinot izdienas pensiju, par to nemaksājot savu attiecīgo iemaksu daļu.”
II — Fakti
21.
Atbilstošie fakti pārsūdzētajā spriedumā ir raksturoti šādi.
22.
Prasības celšanas brīdī prasītājs bija LA5 pakāpes ierēdnis, kurš strādāja Komisijas “Tulkošanas ģenerāldirektorātā”.
23.
2003. gada 11. marta vakarā prasītājs saņēma attiecībā uz sevi sagatavotu KAZ par laikposmu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim. 2003. gada 12. martā no rīta viņš darīja zināmu apstiprinātājam, ka vēlas ar viņu tikties atbilstoši VĪN 43 7. panta 5. punktam. Pēc tam viņš paņēma atvaļinājumu uz divām ar pusi dienām, sākot ar pēcpusdienu. Tajā pašā dienā apstiprinātājs apstiprināja minēto KAZ, norādot, ka “prasītāja lūgto tikšanos nav iespējams organizēt, ņemot vērā to, ka ieinteresētā persona ir atvaļinājumā no 2003. gada 12. marta pēcpusdienas”.
24.
2003. gada 25. martā prasītājs tikās ar apstiprinātāju. Tajā pašā dienā pēc prasītāja lūguma tika sasaukta Apvienotā novērtējumu komiteja (
8
). 2003. gada 11. aprīlī ANK sniedza savu atzinumu. Šajā atzinumā norādīts, ka “[ANK] konstatē, ka oficiāla saruna nav notikusi, un līdz ar to iesaka apelācijas novērtētājam lūgt apstiprinātājam organizēt oficiālu tikšanos”. Prasītājs tikās ar apstiprinātāju 2003. gada 14. aprīlī.
25.
2003. gada 25. aprīlī notika prasītāja un apelācijas novērtētāja tikšanās. 2003. gada 28. aprīlī apelācijas novērtētājs pieņēma lēmumu. Viņš apstiprināja attiecīgo KAZ, norādot, pirmkārt, ka “tika noskaidrots, ka prasītājs [2003. gada] 12. martā lūdza organizēt oficiālu tikšanos, bet šī tikšanās nav notikusi, ņemot vērā to, ka ieinteresētā persona bija atvaļinājumā un sākotnēji [noteikto] beigu termiņu [novērtējumu] pabeigšanai (2003. gada 15. marts)” un, otrkārt, ka “pēc tam 2003. gada 25. martā un 2003. gada 14. aprīlī ir notikušas divas tikšanās ar apstiprinātāju”. Ar tās pašas dienas ziņojumu apelācijas novērtētājs nosūtīja savu lēmumu ANK priekšsēdētājam. Šajā ziņojumā viņš norādīja iemeslus, kuru dēļ nevarēja noorganizēt prasītāja lūgto oficiālo tikšanos un papildināja, ka “apstiprinātāja komentāri ir sniegti, ņemot vērā šos apstākļus, ieinteresētās personas norādītos iemeslus un uzklausot tiešo priekšnieku”. Turklāt viņš norādīja, ka “ar apstiprinātāju tika organizētas divas oficiālas tikšanās — 2003. gada 25. martā [..] un 2003. gada 14. aprīlī”.
26.
2003. gada 25. jūlijā prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. pantu iesniedza sūdzību par 2003. gada 28. aprīļa lēmumu, ar kuru ir apstiprināts attiecībā uz prasītāju sagatavotais KAZ. Šī sūdzība tika noraidīta ar iecēlējinstitūcijas 2003. gada 11. decembra lēmumu, kurš prasītājam paziņots 2004. gada 2. februārī (
9
).
27.
Pēc Invaliditātes komitejas 2005. gada 1. februāra slēdziena, kurā konstatēts, ka prasītājam “ir iestājusies pilnīga pastāvīga invaliditāte, kas neļauj viņam veikt savus pienākumus atbilstoši amatam savā karjeras grupā”, iecēlējinstitūcija 2005. gada 15. februāra lēmumā nolēma, ka prasītājs “tiek pensionēts un ir tiesīgs saņemt invaliditātes pensiju, kas noteikta atbilstoši Civildienesta noteikumu 78. panta trešajai daļai”. Šis lēmums stājās spēkā 2005. gada 28. februārī.
III — Process Pirmās instances tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
28.
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 7. maijā, prasītājs cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu un par zaudējumu atlīdzību.
29.
2005. gada 1. martā Komisija lūdza Pirmās instances tiesai izbeigt tiesvedību attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu tādēļ, ka prasītājs ir pensionēts pilnīgas pastāvīgas nespējas dēļ. Komisija arī apstrīdēja prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamību. 2005. gada 6. aprīlī prasītājs iesniedza savus apsvērumus par šo lūgumu.
30.
Ar Pirmās instances tiesas 2005. gada 10. jūnija rīkojumu tika izlemts lūgumu izbeigt tiesvedību izlemt, izskatot lietu pēc būtības, un tika atlikta lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana.
31.
Ar procesuālo rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 6. oktobrī, prasītājs lūdza Pirmās instances tiesai atkārtoti sākt rakstveida procesu vai pieņemt jaunus pierādījumus. Komisija neiesniedza apsvērumus par šo lūgumu. Prasītāja apsvērumi un pierādījumi, kas iesniegti prasības pamatojumam, pagaidām tika pievienoti lietas materiāliem, un lēmuma par pieņemamību pieņemšana tika atlikta.
32.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2006. gada 31. maija tiesas sēdē. Komisija arī iesniedza tai prasītos dokumentus.
33.
Šajā sakarā tika nolemts pirms mutvārdu procesa slēgšanas atļaut prasītājam iesniegt apsvērumus par to, cik lappuses viņš ir iztulkojis laikposmā, kas norādīts apstrīdētajā KAZ. Prasītājs iesniedza savus apsvērumus noteiktajā termiņā, un 2006. gada 14. jūnijā Komisija iesniedza savus apsvērumus par šo atbildi.
34.
Ar Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2006. gada 20. jūnija lēmumu mutvārdu process tika pabeigts.
IV — Pārsūdzētais spriedums
35.
Pirmās instances tiesa lēma par prasījumu atcelt [apstrīdēto lēmumu], pēc tam par prasījumu atlīdzināt zaudējumus un, visbeidzot, par procesa organizatoriskiem pasākumiem, kurus lūdza prasītājs.
A — Par prasījumu atcelt [apstrīdēto lēmumu]
36.
Pirmās instances tiesa nolēma, ka attiecībā uz prasījumu atcelt [apstrīdēto lēmumu] tiesvedība ir izbeidzama šādu iemeslu dēļ:
“27.
Pirmkārt, jāatgādina, ka, lai arī interese celt prasību, kas ir prasības pieņemamības nosacījums, ir vērtējamas prasības celšanas brīdī (
10
), tas neliedz Pirmās instances tiesai konstatēt, ka prasība vairs nav jāizskata gadījumā, ja prasītājs, kam sākotnēji bija interese celt prasību, ir zaudējis jebkādu personīgo interesi apstrīdētā lēmuma atcelšanā sakarā ar notikumu pēc šīs prasības celšanas. Lai prasītājs varētu uzturēt prasību par lēmuma atcelšanu, tam ir jāsaglabā personīgā interese apstrīdētā lēmuma atcelšanā (
11
). Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasītājam ir jāpamato radusies un pastāvoša interese apstrīdētā tiesību akta atcelšanā tādējādi, ka, ja interese, uz kuru atsaucas prasītājs, skar tiesisko situāciju nākotnē, tam jāpierāda, ka aizskārums šajā situācijā turpmāk izrādās esam konkrēts (
12
).
28.
Otrkārt, attiecībā uz prasību par KAZ atcelšanu jāatgādina, ka KAZ ir iekšējs dokuments, kura galvenais uzdevums ir nodrošināt administrācijai periodisku informāciju par ierēdņu darba izpildi (
13
) un kuram līdz ar to ir būtiska loma ierēdņu karjeras attīstībā, galvenokārt pārcelšanas un paaugstināšanas jomā. No tā izriet, ka KAZ principā skar attiecīgās personas intereses tikai tad, ja tās karjera vēl turpinās, t.i., līdz dienesta attiecību izbeigšanai. Līdz ar to pēc dienesta attiecību izbeigšanas ierēdnim nav intereses celt vai uzturēt prasību par KAZ, kas sagatavots attiecībā uz viņu, ja vien netiek pierādīti īpaši apstākļi, kas pamato personīgu un pastāvošu interesi panākt KAZ atcelšanu (
14
).
29.
Šajā gadījumā Komisija apgalvo, ka prasītājs, kurš ir pensionēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ, ir izbeidzis dienesta attiecības un saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru ir zaudējis interesi uzturēt prasību. Tomēr prasītājs uzskata, ka minētā judikatūra nav piemērojama šajā gadījumā divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, šajā gadījumā dienesta attiecības nav izbeigtas tāpēc, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 14. pantu viņu var atjaunot darbā tiklīdz viņa veselības stāvoklis to atļauj. Otrkārt, viņa pensionēšana ir obligāta, un tā notika pēc šīs prasības celšanas. Viņš uzskata, ka šādos apstākļos tiesībām uz tiesību aizsardzību tiesā ir jābūt primārām attiecībā uz citiem apsvērumiem un viņam jāļauj saņemt spriedumu par apstrīdētā KAZ tiesiskumu. Līdz ar to viņš uzskata, ka viņam vēl ir personīga un pastāvoša interese minētā KAZ atcelšanā.
30.
Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu par dienesta attiecību izbeigšanas galīgo raksturu pensionēšanas gadījumā pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ jānorāda, ka, lai arī Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 14. pantā ir ietverta iespēja atjaunot darbā ierēdni, kuram ir tiesības saņemt invaliditātes pensiju, likumdevējs ir uzskatījis, ka pilnīga pastāvīga invaliditāte paredz attiecīgā ierēdņa karjeras izbeigšanu. Šādi Civildienesta noteikumu 53. pantā ir paredzēts, ka “ierēdnis, attiecībā uz kuru Invaliditātes komiteja atklāj, ka viņam piemērojami 78. panta noteikumi, automātiski dodas pensijā tā mēneša pēdējā dienā, kurā iecēlējinstitūcija atzīst viņa pastāvīgo nespēju veikt savus pienākumus”. Savukārt Civildienesta noteikumu 47. pantā kā viens no dienesta attiecību izbeigšanas iemesliem ir minēta visa veida pensionēšana, tostarp pensionēšana, kas izriet no pilnīgas pastāvīgas invaliditātes. Saistībā ar minētajā invaliditātē ietverto dienesta attiecību izbeigšanas galīgo raksturu likumdevējs šādu invaliditāti ir pielīdzinājis tādiem dienesta attiecību izbeigšanas iemesliem, kuru galīgais raksturs nerada šaubas, proti, atbrīvošana no amata, atbrīvošana no amata sakarā ar nekompetenci vai atstādināšana no amata.
31.
No tā izriet, ka Civildienesta noteikumu sistēmā pensionēšana pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ 53. un 78. panta nozīmē principā uzskatāma par tādu, kas izbeidz ierēdņa karjeru. Tādējādi tā atšķiras no Civildienesta noteikumu 59. pantā paredzētā slimības atvaļinājuma, kas neietekmē ierēdņa, kurš uz laiku nespēj pildīt savus pienākumus, karjeras turpināšanos.
32.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskata, ka atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai prasītāja pensionēšana, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 78. pantu, ietekmē viņa interesi panākt apstrīdētā KAZ atcelšanu tāpēc, ka viņa karjera šajā institūcijā principā ir galīgi izbeigta.
33.
Šo secinājumu neatspēko prasītāja arguments, kas balstīts uz iespējamu atjaunošanu darbā saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 14. pantu. Jāatgādina, ka prasītājam ir jāpamato radusies un pastāvoša interese apstrīdētā tiesību akta atcelšanā un, ja interese, uz kuru viņš atsaucas, skar tiesisko situāciju nākotnē, tam jāpierāda, ka aizskārums šajā situācijā turpmāk izrādās esam konkrēts. Tātad jāatzīst, ka prasītāja atjaunošana darbā Komisijā ir tikai iespējams notikums, kura īstenošanās pašreiz ir nekonkrēta. Tādējādi runa ir par vienkārši hipotētisku interesi, kas tātad ir nepietiekami, lai konstatētu, ka apstrīdētā KAZ neatcelšana ietekmēs prasītāja tiesisko stāvokli (
15
).
34.
Otrkārt, attiecībā uz to, ka prasītāja pensionēšana ir bijusi obligāta un notikusi pēc šīs prasības celšanas, jānorāda, pirmkārt, ka Pirmās instances tiesai jau ir bijusi iespēja lemt, ka ierēdnim, kurš ir izbeidzis dienesta attiecības pēc atbrīvošanas no amata sakarā ar nekompetenci vai atstādināšanas no amata, kas ir kļuvusi galīga pēc tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanas, nav interešu novērtējuma ziņojuma atcelšanā (
16
). Tādējādi no judikatūras izriet, ka tam, vai dienesta attiecības ir izbeigtas brīvprātīgi vai nē, nav nozīmes, vērtējot interešu celt prasību esamību. Otrkārt, attiecībā uz pensionēšanas brīdi, salīdzinot ar prasības celšanas laiku, jāatgādina, ka no iepriekš 27. punktā minētās judikatūras izriet, ka tas, ka intereses celt prasību ir zudušas pēc prasības celšanas, neliedz Pirmās instances tiesai konstatēt, ka tiesvedība par prasību ir jāizbeidz (
17
).
35.
Ievērojot iepriekš minēto, jāatzīst, ka apstrīdētā KAZ grozīšana, ko cenšas panākt prasītājs, principā nekādā veidā neietekmēs viņa karjeru, kas kopš 2005. gada 28. februāra ir beigusies. Tātad prasītājam ir jāpierāda īpašu apstākļu esamība, kas pamato personīgu un pastāvošu interesi celt prasību par tiesību akta atcelšanu (
18
).
36.
Jānorāda, ka, lai arī prasītājs apstrīd dienesta attiecību izbeigšanas galīgo raksturu, viņš nenorāda ne uz kādiem īpašiem apstākļiem iepriekš minētā rīkojuma lietā N/Komisija nozīmē. Savukārt jāatzīmē, ka prasītāja intereses lūgt apstrīdētā KAZ atcelšanu varētu atzīt, lai nodrošinātu tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu.
37.
Šajā sakarā pietiek norādīt, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir tiesības nodot tiesai izskatīšanā tikai tādus Kopienu iestāžu aktus, kuri, ciktāl tie ietekmē prasītāja intereses, ir tam nelabvēlīgi (
19
). Tātad šajā gadījumā jākonstatē, ka prasītāja pensionēšanas dēļ ne apstrīdētais lēmums, ne apstrīdētais KAZ nav prasītājam nelabvēlīgi, jo viņš nav atjaunots darbā. No tā izriet, ka šajā stadijā, nelemjot par prasītāja argumenta atbilstību, ja tas būtu izvirzīts iespējamās prasības pamatojumam gadījumā, ja prasītājs būtu atjaunots darbā, jāuzskata, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nevar viņam piešķirt tiesības lūgt Pirmās instances tiesai lemt par šo prasību atcelt tiesību aktu.
38.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājs nav pierādījis radušos un pastāvošu interesi, lai celtu prasību. Līdz ar to ir jāizbeidz tiesvedība par prasījumiem par attiecīgā KAZ atcelšanu.
39.
Attiecībā uz prasījumiem Pirmās instances tiesai atzīt VĪN 43 un Pārejas perioda vadlīnijas vai šobrīd spēkā esošos noteikumus par prettiesiskiem jāatzīst, kā to norāda pats prasītājs, ka šie prasījumi ir iebildes par prettiesiskumu, kas izvirzītas prasības atcelt tiesību aktu ietvaros. Līdz ar to šis jautājums nav jāizskata.”
B — Par prasību par zaudējumu atlīdzību
37.
Pirmās instances tiesa noraidīja kā nepieņemamu prasību par zaudējumu atlīdzību šādu iemeslu dēļ:
“42.
Jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas Statūtu 21. panta pirmajai daļai, kas piemērojama procesam Pirmās instances tiesā saskaņā ar šo Statūtu 53. panta pirmo daļu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu, prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums. Lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumā par tādu zaudējumu atlīdzību, ko, iespējams, radījusi Kopienu iestāde, jābūt iekļautiem pierādījumiem, kas ļautu identificēt rīcību, kuru prasītājs pārmet iestādei, iemesliem, kuru dēļ tas uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp rīcību un apgalvoto radīto kaitējumu, kā arī šī kaitējuma apmēram. Savukārt prasībai par nenoteiktu zaudējuma atlīdzību trūkst vajadzīgās precizitātes, un tādējādi tā jāuzskata par nepieņemamu (
20
).
43.
Šajā gadījumā prasītājs ir tikai lūdzis atlīdzināt zaudējumus un procentus, lai novērstu viņa karjerai, veselībai un labsajūtai nodarīto kaitējumu, neizsakot skaitļos summu un nenorādot pietiekami precīzi apstākļus, kas ļautu noteikt kaitējuma apmēru. Viņa prasībā vienīgais precizējums šajā sakarā ir tas, ka “apstiprinātāja pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un pilnvaru nepareiza izmantošana [esot] būtiski kaitējusi prasītāja karjeras izredzēm” un ka “šī situācija prasītājam [esot] radījusi morālo kaitējumu un kaitējumu veselībai papildus karjeras izredzēm nodarītajam kaitējumam”.
44.
Lai arī Pirmās instances tiesa ir jau atzinusi, ka īpašos apstākļos prasības pieteikumā nav obligāti jāprecizē zaudējumu precīzais apmērs un nav skaitliski jānorāda prasītās atlīdzības summa (
21
), izskatāmajā lietā ir jānorāda, ka prasītājs nav ne pierādījis, ne arī atsaucies uz šādu apstākļu esamību (
22
).
45.
Turklāt attiecībā uz morālo kaitējumu ir jāuzsver, ka bez tā, ka nav [norādīts] pilnīgi nekāds kaitējuma novērtējums, prasītājs nav devis Pirmās instances tiesai iespēju novērtēt kaitējuma apmēru un raksturu. Neatkarīgi no tā, vai morālā kaitējuma atlīdzība tiek prasīta kā simboliska atlīdzība vai, lai saņemtu patiesu zaudējumu atlīdzību, prasītājam, ņemot vērā Komisijai pārmesto rīcību, ir jānorāda apgalvotā morālā kaitējuma veids un pēc tam kaut vai aptuveni jānorāda visa šī kaitējuma novērtējums (
23
)”.
C — Par prasītāja lūgumiem veikt procesa organizatoriskos pasākumus
38.
Ievērojot iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa secināja, ka prasītāja lūgumiem par to, lai Komisija iesniedz dokumentu, kuros ietverts pārskats par ANK sapulcēm, divus vislabvēlīgākos KAZ un divus visnelabvēlīgākos KAZ par ierēdņiem prasītāja struktūrvienībā par laikposmu 2001./2002. gads, kā arī dokumentu, kurā ir norādītas tulkošanas struktūrvienību oficiālās kvantitatīvās normas par minēto laikposmu, nav nozīmes lietas iznākumā.
V — Apelācijas sūdzība
39.
Ar 2007. gada 6. aprīļa dokumentu, kas kancelejā saņemts tajā pašā dienā, prasītājs iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Komisija atbildes rakstu iesniedza 2007. gada 12. jūnijā. Prasītājs nelūdza iespēju iesniegt repliku, un lietas dalībnieki nelūdza noturēt tiesas sēdi.
40.
Prasītāja prasījumi Tiesai ir šādi:
“i)
atcelt pārsūdzēto spriedumu un lemt par viņa [..] celto prasību;
ii)
apstiprināt, ka prasītājam ir reālas intereses attiecībā uz karjeras novērtējuma ziņojumu, neatkarīgi no administrācijas interesēm šajā sakarā;
iii)
atzīt, ka invaliditāte pēc definīcijas ir atgriezenisks stāvoklis un ka to par tādu uzskata un traktē Eiropas Komisijas medicīnas dienests;
iv)
piešķirt prasītājam tiesības uz tiesību attiecībā uz viņa KAZ aizsardzību tiesā;
v)
pieņemt prasītāja prasību par zaudējumu atlīdzību un piešķirt prasītājam 1,5 miljonus EUR kā kompensāciju;
vi)
piespriest pretējai pusei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.”
41.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest prasītājam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
A — Par interesi celt prasību pret KAZ
42.
Prasītājs apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā, ciktāl Pirmās instances tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka attiecīgajam ierēdnim ir interese saistībā ar KAZ tikai tad, ja viņam vēl ir jāveido karjera, otrkārt, ka pilnīga pastāvīga invaliditāte ir līdzvērtīga dienesta attiecību izbeigšanai un, visbeidzot, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nav pamats, lai celtu prasību par apstrīdēto lēmumu.
43.
Komisija apgalvo, ka prasītāja iebildumi pret pārsūdzēto spriedumu nav pamatoti. Tā norāda, ka Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka judikatūra, saskaņā ar kuru ierēdnim, ja viņš ir beidzis savu karjeru, nav vairs intereses apstrīdēt novērtējuma ziņojumu, ir piemērojama KAZ, ka no Civildienesta noteikumu 53. un 78. panta izriet, ka pilnīga pastāvīga invaliditāte ir pamats pēc savas ierosmes pensionēt ieinteresēto personu un visbeidzot, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ļauj apstrīdēt tikai nelabvēlīgu aktu. Par pēdējo jautājumu Komisija papildina, ka Pirmās instances tiesa neizslēdza, ka prasītājam vēlāk, ja viņš tiek atjaunots darbā, var būt interese apstrīdētā lēmuma apstrīdēšanā un ka ir ievērotas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jo pārsūdzētais spriedums ir pasludināts pēc tam, kad prasītājam bija iespēja pilnā procesā paust savu viedokli.
44.
Argumenti, uz kuriem atsaucas lietas dalībnieki šīs apelācijas sūdzības ietvaros, ļauj izvirzīt divus jautājumus. Pirmais jautājums ir par to, cik pamatota ir judikatūra, saskaņā ar kuru ierēdnim nav vairs intereses apstrīdēt tādu novērtējuma ziņojumu kā KAZ, ja viņš ir izbeidzis dienesta attiecības ar institūciju, kura sagatavoja šo ziņojumu. Otrais jautājums ir, vai šāda judikatūra, pieņemot, ka tā ir pamatota, ir piemērojama ierēdnim ar pilnīgu pastāvīgu nespēju.
45.
Attiecībā uz pirmo jautājumu pārsūdzētais spriedums ir pamatots ar Pirmās instances tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru pēc dienesta attiecību izbeigšanas ierēdnim vairs nav intereses apstrīdēt novērtējuma ziņojumu, izņemot, ja viņš pierāda īpašus apstākļus, kas pamato personīgu un pastāvošu interesi panākt tā atcelšanu (
24
). Saskaņā ar šo judikatūru tikai ierēdņa vēlme vien saņemt patiesībai atbilstošu ziņojumu, pirmkārt, no morāles viedokļa un, otrkārt, gadījumam, ja tas viņam noder, meklējot jaunu darbu, nepierāda intereses celt prasību esamību (
25
).
46.
Šajā jautājumā es nepiekrītu minētai judikatūrai un attiecīgi pārsūdzētajam spriedumam tāpēc, ka tajā ir noteiktas ierēdņa tiesības attiecībā uz novērtējuma ziņojuma saturu, ņemot vērā vienīgi šī ziņojuma lietderību institūcijai, kas to ir sagatavojusi.
47.
Nav strīda par to, ka tāds novērtējuma ziņojums kā KAZ ir ierēdņa spēju, efektivitātes un uzvedības darbā novērtējums, kā tas norādīts Civildienesta noteikumu 43. pantā. Tātad tas ir periodiski veikts novērtējošs lēmums par to, kā attiecīgais ierēdnis ir pildījis viņam uzticētos pienākumus.
48.
Protams, šāda dokumenta mērķis ir ļaut priekšniekam salīdzināt kandidātu nopelnus [pirms] iespējamā paaugstinājuma vai pārcelšanas un pieņemt lēmumus par attiecīgā ierēdņa karjeras gaitu. Tomēr uzskatu, ka šāda novērtējuma ziņojuma funkcija neļauj secināt, ka novērtējuma ziņojums var būt nelabvēlīgs ierēdnim vienīgi tad, ja ierēdnis vēl turpina karjeru institūcijā, kas ir sagatavojusi novērtējuma ziņojumu.
49.
Pirmkārt, tā kā novērtējuma ziņojums ir novērtējošs lēmums par to, kā ierēdnis ir pildījis savus pienākumus, tas arī ietekmē ikviena ierēdņa morālās tiesības saņemt pamatotu un taisnīgu novērtējumu.
50.
Uzskatu, ka šādas tiesības ir jāatzīst tāpēc, ka indivīdu kā cilvēcisku būtni neatkarīgi no viņa statusa sabiedrībā raksturo arī tas, ko viņš ir īstenojis vai paveicis. Darbam ir būtiska vieta katra cilvēka dzīvē. Ierēdnim ir tiesības pieprasīt pamatotu un taisnīgu darba novērtējumu tāpēc, ka šis novērtējums ir rakstveida pieraksts un liecība par to, ko viņš ir paveicis. Manuprāt, šāds secinājums ir vēl jo vairāk nozīmīgs tāpēc, ka novērtējums par to, kā indivīds ir veicis savus pienākumus, ir ne tikai attiecīgā laikposmā veikto pienākumu apraksts, bet arī cilvēcisko īpašību, ko attiecīgais indivīds ir parādījis, veicot profesionālo darbību, vērtējums.
51.
Šajā ziņā novērtējuma ziņojumu no iestādes viedokļa nevar uzskatīt tikai par vienkāršu arhivējamu dokumentu, par kuru ir zudusi interese no dienas, kad attiecīgais ierēdnis ir beidzis savu darbību iestādes dienestā. Manuprāt, ierēdnim ir morālas tiesības panākt, lai tas, kā viņš ir veicis savus pienākumus, tiek pienācīgi izklāstīts tādēļ, ka tā ir būtiska viņa dzīves daļa, un novērtējuma ziņojums ir rakstveida liecība par to.
52.
Otrkārt, ierēdnis var leģitīmi vēlēties izmantot šo novērtējuma ziņojumu, meklējot jaunu nākamo darbu. Fakts, ka tas ir iekšējs dokuments, neliedz to izmantot. Šāds dokuments tādēļ, ka tajā ir izklāstīti pienākumi, kurus veicis ierēdnis, un tas, kā viņš ir veicis savus pienākumus, var būt ļoti būtisks curriculum vitae elements, lai pierādītu vajadzīgo pieredzi un profesionālās iemaņas. Turklāt tas, ka Kopienu ierēdņi periodiski tiek vērtēti, ir zināms fakts, kā rezultātā potenciālais darba devējs var lūgt ierēdnim, kurš meklē jaunu darbu, iesniegt savus novērtējuma ziņojumus.
53.
Šo divu iemeslu dēļ es uzskatu, ka judikatūra, saskaņā ar kuru tāds novērtējuma ziņojums kā KAZ principā ietekmē attiecīgā indivīda intereses tikai tad, ja viņa karjera vēl turpinās, t.i., līdz dienesta attiecību izbeigšanai, ir kļūdaina. Manuprāt, šāda kļūda tiesību piemērošanā ir pietiekama, lai būtu pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai tādēļ, ka spriedumā tika nolemts izbeigt tiesvedību.
54.
Attiecībā uz otro jautājumu uzskatu, ka, pat pieņemot, ka šāda judikatūra ir pamatota, tās rezultātā Pirmās instances tiesai nebūtu jānolemj, ka ierēdnim ar pilnīgu pastāvīgu invaliditāti tikai šī fakta dēļ nav interešu, lai celtu prasību par savu novērtējuma ziņojumu.
55.
Pat ja ierēdnis, kas ir tādā stāvoklī, tiek pensionēts pēc [iecēlējinstitūcijas] ierosmes, kā tas paredzēts Civildienesta noteikumu 53. un 78. pantā, tā ir atgriezeniska situācija, kā to pierāda Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13.–16. pants. Šajos pantos ir skaidri norādīts, ka ierēdņa darbība institūcijas dienestā tiek vienīgi pārtraukta un ka šī pārtraukšana ir atkarīga no tā, vai turpinās invaliditātes stāvoklis, ko var periodiski konstatēt.
56.
Ierēdņa ar pilnīgu pastāvīgu invaliditāti stāvoklis atšķiras no ierēdņa, kurš ir sasniedzis pensijas vecumu vai kurš ir atbrīvots vai atstādināts, stāvokļa ar to, ka viņš kādā dienā var atsākt pildīt savas funkcijas iestādē.
57.
Tas, ka šādam ierēdnim tiek piemērota judikatūra, kura attiecas uz interešu neesamību apstrīdēt novērtējuma ziņojumu gadījumā, ja dienesta attiecības institūcijā ir izbeigtas, var šķist šokējoši tāpēc, ka šāda nostāja nozīmē apgalvot, ka iespējamība atsākt darbu un attiecīgi atgūt veselību nav vērā ņemama. Citiem vārdiem sakot, ar to šim ierēdnim tiek paziņots, ka turpmāk viņš tiek izsvītrots no štatu saraksta un ka administrācija iepriekš pieņem, ka viņam nav nekādas iespējas atgūt veselību.
58.
Šajā sakarā jānorāda, ka pārsūdzētajā spriedumā ir secināts, ka prasītājam nav intereses celt prasību, [pamatojoties] vienīgi uz atzinumu par viņa pilnīgu pastāvīgu invaliditāti, neturpinot izvērtēt šo atzinumu un nepārbaudot, vai, ņemot vērā konkrēti ieinteresētās personas stāvokli, darbības atsākšana ir iespējama. Pārsūdzētais spriedums ir papildu solis virzienā uz ierobežojošu pieeju, interpretējot interešu celt prasību jēdzienu, salīdzinot ar pieeju, kāda ir pieņemta salīdzināmā kontekstā, piemēram, iepriekš minētajā rīkojumā lietā Ross/Komisija.
59.
Šajā rīkojumā Pirmās instances tiesa, atbildot uz Rosa [Ross] argumentu, ar kuru tika apšaubīts dienesta attiecību izbeigšanas sakarā ar pilnīgas pastāvīgas invaliditātes stāvokli galīgais raksturs, norādīja, ka viņš nav izvirzījis nevienu argumentu, kas ļautu paredzēt atjaunošanu darbā. Pirmās instances tiesa arī balstījās uz apstākli, ka Invaliditātes komiteja, ievērojot ieinteresētās personas patoloģijas nemainīgo raksturu, uzskatīja, ka atkārtota medicīniskā pārbaude nav nepieciešama (
26
).
60.
Ja Pirmās instances tiesa šajā lietā būtu izskatījusi konkrēti prasītāja stāvokli tāpat kā iepriekš minētajā rīkojumā lietā Ross/Komisija, prasību varēja atzīt par pieņemamu tāpēc, ka prasītājs ir dzimis 1955. gada 4. februārī, un kā izriet no lietas materiāliem, Invaliditātes komiteja savā 2005. gada 7. februāra lēmumā nolēma, ka prasītāja stāvoklis ir jāpārskata pēc diviem gadiem. Tā pati komiteja 2007. gadā nolēma, ka prasītāja invaliditātes stāvoklis ir turpinājies tikai gadu.
61.
Turklāt darba atsākšanas hipotētiskais raksturs pats par sevi nav juridiski nepārvarams šķērslis, lai atzītu radušos un pastāvošu interesi celt prasību.
62.
Kā pierādījumu tam vēlos norādīt uz judikatūru attiecībā uz prasībām par lēmumiem, ar kuriem tiek noteiktas iestāžu ierēdņu nākotnē paredzamās tiesības uz pensiju. Saskaņā ar šo judikatūru ierēdnim ir tiesības apstrīdēt šādu lēmumu, lai arī viņa pensionēšana un attiecīgi šo tiesību iegūšana prasības celšanas brīdī ir nenoteikts un hipotētisks notikums (
27
).
63.
Tiesa uzskatīja, ka šādos apstākļos ierēdnim ir tiesības celt prasību par lēmumu, kas apšauba viņa nākotnē paredzamo finanšu stāvokli, jo viņam ir radusies un pastāvoša leģitīma interese turpmāk sagaidīt, ka Tiesa nosaka viņa administratīvā statusā nenoteiktos apstākļus (
28
). Tiesa uzskata, ka šādas prasības nepieņemamība ļautu attiecīgajam ierēdnim uzzināt savas tiesības tikai pensionēšanās brīdī, un līdz tam laikam viņš būtu nenoteiktā situācijā attiecībā uz savu finanšu stāvokli, kā rezultātā viņš nevarētu tūlīt veikt piemērotus personīgos pasākumus, lai nodrošinātu savu nākotni (
29
).
64.
Šo judikatūru var pārņemt šajā lietā. Var atzīt, ka ierēdnim, kuram ir pilnīga pastāvīga invaliditāte, ir radusies un pastāvoša interese sagaidīt, ka Kopienu tiesa pārbauda ziņojumu, kurš var noteikt viņa karjeras turpinājumu, lai vajadzības gadījumā izlemtu izvēlēties citu [profesionālo] orientāciju.
65.
Uzskatu, ka pārņemšana ir pamatota, ņemot vērā arī, ka pretējā gadījumā ierēdnis ar pilnīgu pastāvīgu invaliditāti kā prasītājs nevarētu apstrīdēt savu novērtējuma ziņojumu, būdams apmierinošā [veselības] stāvoklī.
66.
Protams, kā Komisija to norādīja atbildē uz rakstveida jautājumu, ko uzdeva Pirmās instances tiesa, prasītāja atjaunošana darbā varētu būt interpretējama kā “būtisks jauns fakts” tādas judikatūras nozīmē, saskaņā ar kuru šāda fakta rašanās ļauj ierēdnim lūgt administrācijai atgriezties pie akta, kas kļuvis galīgs (
30
). Tādējādi, ja prasītājs atsāktu darbu Komisijas dienestā, saskaņā ar šo judikatūru viņš varētu lūgt administrāciju atgriezties pie apstrīdētā novērtējuma ziņojuma un vajadzības gadījumā apstrīdēt šī lūguma noraidīšanu Kopienu tiesā.
67.
Tomēr novērtējuma ziņojuma kontrole pēc būtības, ko varētu veikt šādas darbības, kas konkrētā gadījumā atlikta par vairākiem gadiem, ietvaros, noteikti nesniegtu tādas pašas garantijas kā tad, ja prasītājam tiktu ļauts apstrīdēt minēto ziņojumu no paziņošanas brīža. Faktiski pastāv konkrēts risks, ka gadījumā, ja Kopienu tiesai jālemj par novērtējuma ziņojumu vairākus gadus pēc tā sagatavošanas, pierādījumi, kas var izrādīties nepieciešami tiesvedības risinājumam, var nebūt pieejami (
31
).
68.
Ievērojot šos apsvērumus, uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, [pamatojoties] vienīgi uz to, ka prasītājam ir pilnīga pastāvīga invaliditāte, secināja, ka viņam nav interešu, lai celtu prasību par apstrīdēto lēmumu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kas ir pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai.
B — Par prasību atlīdzināt zaudējumus
69.
Prasītājs pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā noraidīja viņa prasību atlīdzināt zaudējumus tāpēc, ka nebija norādīts kaitējuma veids un apmērs, lai arī šī prasība un lietas būtība bija divi dažādi jautājumi.
70.
Prasītājs uzskata, ka šāda [jautājumu] nodalīšana ir nepieciešama tāpēc, ka kopš viņš iesniedza sūdzību pret KAZ 2003. gada jūlijā, viņa stāvoklis pastāvīgi mainījās. Šādi 2003. gada jūlijā paaugstināšanas komiteja par attiecīgo gadu nebija vēl sasaukta, līdz ar to prasītājs nezināja, vai viņš tiks vai netiks paaugstināts. Tāpat, kad 2004. gada jūlijā viņš iesniedza savu prasību, viņam vēl nebija iestājusies invaliditāte. Visbeidzot, prasības sagatavošanas brīdī prasītājs nezināja, vai un kad viņš varētu atgriezties savā darba vietā.
71.
Prasītājs uzskata, ka no tā izriet, ka lietas konkrēto apstākļu dēļ tiesai bija jālemj par prasību par zaudējumu atlīdzību tikai pēc lietas izskatīšanas pēc būtības, tādējādi, gaidot šādu spriedumu, pārsūdzētais spriedums būtu jāatceļ daļā, kurā ir noraidīts šis prasījums.
72.
Prasītājs arī norāda, ka, ja Tiesa atzīst apelācijas sūdzību par pieņemamu un, izskatot lietu pēc būtības, konstatē, ka attiecībā uz viņu ir pieļauta būtiska netaisnība gan saistībā ar novērtējuma ziņojuma saturu, gan procesa norises gaitā, un ka viņa karjerai ir nodarīts neatgriezenisks kaitējums, viņam ir tiesības saņemt 1,5 miljonus EUR.
73.
Komisija apgalvo, ka prasītājs nenorāda, kāpēc motivācija, uz kuras pamata Pirmās instances tiesa noraidīja viņa prasību kā nepieņemamu, ir kļūdaina.
74.
Es piekrītu Komisijas nostājai. Prasītāja iesniegtie iebildumi pret pārsūdzēto spriedumu attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību nepierāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā vai ir nepareizi interpretējusi šo prasījumu.
75.
Pirmās instances tiesa pamatoti atgādināja noteikumu, saskaņā ar kuru prasības pieteikumā par tāda zaudējuma atlīdzību, par kuru ir atbildīga Kopienu iestāde, ir jābūt raksturotam aizskārumam, kaitējumam, kas ar to nodarīts prasītājam, kā arī cēloņsakarībai starp minēto aizskārumu un apgalvoto kaitējumu. Tā pareizi atzina, ka prasītājs nav ievērojis šo prasību tāpēc, ka prasības pieteikumā ir tikai norādījis, ka “apstiprinātāja pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un pilnvaru nepareiza izmantošana [esot] būtiski kaitējusi prasītāja karjeras izredzēm” un ka “šī situācija [esot] radījusi prasītājam morālo kaitējumu un kaitējumu veselībai papildus karjeras izredzēm nodarītajam kaitējumam”.
76.
Pirmās instances tiesa arī norādīja, ka prasītājs nav sniedzis nekādus paskaidrojumus, kādēļ viņš nav varējis raksturot precīzu kaitējuma apmēru un to novērtēt.
77.
Kā to apgalvo Komisija, apelācijas sūdzības ietvaros prasītāja iesniegtie paskaidrojumi par šo jautājumu ir jauni pierādījumi, ar kuriem nevar pierādīt, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Manuprāt, prasītāja apelācijas sūdzība tiktāl, ciktāl tajā ir apstrīdēta prasījuma par zaudējumu atlīdzību noraidīšana pārsūdzētajā spriedumā, ir acīmredzami nepamatota.
78.
Turklāt prasība par summu 1,5 miljoni EUR kā atlīdzību gadījumā, ja Tiesa izskata lietu pēc būtības, ir jauns prasījums Tiesas Reglamenta 113. panta nozīmē, kas ir jāatzīst par nepieņemamu.
C — Par pārsūdzētā sprieduma atcelšanas sekām
79.
Piedāvāju Tiesai lemt par prasību atcelt apstrīdēto lēmumu atbilstoši Tiesas Statūtu 61. pantam, saskaņā ar kuru, ja apelācija ir pamatota, Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
80.
Prasītājs lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība, kas iesniegta par 2003. gada 28. aprīļa lēmumu, ar kuru ir apstiprināts attiecībā uz prasītāju sagatavots KAZ par laikposmu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim.
81.
Šīs prasības pamatojumam prasītājs izvirza trīs pamatus, no kuriem pirmais ir būtisku formas prasību pārkāpums un tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
82.
Šī pamata ietvaros prasītājs norāda, ka iekšējā apelācijas procesā saistībā ar KAZ, kas paredzēts VĪN 43, ir pieļauti vairāki pārkāpumi. It īpaši viņš norāda, ka nav ievērots šī procesa otrais posms, kas ir KAZ formālo un būtisko nosacījumu kontrole, kuru īsteno ANK.
83.
Prasītājs norāda, ka ANK veica pārbaudi tikai no procesuālā viedokļa un neveica pārbaudi pēc būtības. Viņš norāda, ka ANK konstatēja, ka oficiāla tikšanās ar KAZ apstiprinātāju nav notikusi un ieteica organizēt šādu tikšanos. Viņš norāda, ka viņa lietas materiāli pēc tam nav nosūtīti ANK, lai tā varētu izskatīt jautājumu, vai KAZ tika sastādīts taisnīgi, objektīvi un atbilstoši parastajiem novērtēšanas noteikumiem.
84.
Prasītājs apgalvo, ka šāds trūkums ir būtisks iekšējā pārsūdzības procesa pārkāpums. Pirmkārt, ANK sava sastāva dēļ esot vienīgā pārsūdzības institūcija, kurā personāla biedri, kuri veic tādus pašus pienākumus kā prasītājs, varētu izskatīt viņa vērtējumu. Otrkārt, ANK atzinumam būtu liels spēks tāpēc, ka gadījumā, ja apelācijas apstiprinātājs atteiktos ievērot šo atzinumu, viņam savs lēmums būtu jāpamato.
85.
Komisija apgalvo, ka prasītājs nevar izvirzīt faktus ietverošu argumentu, ka ANK ir vienīgi konstatējusi, ka oficiāla tikšanās ar KAZ apstiprinātāju nav notikusi, jo viņš pats nav informējis ANK, ka saruna notika 2003. gada 25. martā.
86.
Uzskatu, ka prasītāja arguments ir pamatots un ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauts būtisku procesuālo normu pārkāpums. Šādu secinājumu pamatoju ar VĪN 43 noteikumiem, kuros noteikts iekšējais pārsūdzības process par KAZ.
87.
Atbilstoši šiem noteikumiem tāda ierēdņa kā prasītājs KAZ sagatavo viņa struktūrvienības vadītājs, kurš iecelts par novērtētāju, un viņa direktors, kurš darbojas kā apstiprinātājs. Šo ziņojumu nodod ierēdnim, kura rīcībā ir piecas darba dienas, lai apstiprinātu KAZ saturu un to parakstītu vai apstrīdētu. Ja attiecīgais ierēdnis nav apmierināts ar savu KAZ, viņš par to informē novērtētāju un dara viņam zināmu savu vēlmi tikties ar apstiprinātāju. Pēdējam ir jānoorganizē tikšanās piecu darba dienu laikā.
88.
Atbilstoši VĪN 43 7. panta 5. punktam pēc tikšanās apstiprinātājs groza KAZ vai to apstiprina un pēc tam nodod ieinteresētajai personai. Ja pēdējais nav apmierināts ar apstiprinātāja lēmumu, viņš var lūgt apstiprinātāju sasaukt ANK.
89.
ANK sastāvā ir priekšsēdētājs, kuram ir direktora amata pakāpe, un četri citi locekļi, no kuriem divi ir centrālās personāla komitejas ieceltie personāla pārstāvji. VĪN 43 8. panta 5. punktā ANK uzdevums ir definēts šādi:
“Lai gan komiteja nevar aizstāt novērtētājus attiecībā uz ieinteresētās personas darba vērtējumu, tā pārliecinās, vai ziņojums ir sagatavots taisnīgi, objektīvi un atbilstoši parastajiem novērtēšanas noteikumiem. Tā arī pārbauda, vai tiek pienācīgi ievērotas procedūras (saistībā ar tikšanos, termiņiem u.c. jautājumiem).” [neoficiāls tulkojums]
90.
ANK jāsniedz savs atzinums par šiem jautājumiem desmit darba dienu laikā, skaitot no datuma, kad tai iesniegts KAZ. Šāda atzinuma sekas VĪN 43 8. panta 7. punktā ir norādītas šādi:
“Novērtējuma komitejas atzinums, kuru paziņo ieceltajam amatā, kā arī novērtētājam un apstiprinātājam, tiek nodots apelācijas novērtētājam. Pēdējais trīs darba dienu laikā apstiprina ziņojumu vai to groza pirms tā nodošanas ieinteresētajai personai. Ja apelācijas novērtētājs neievēro ANK atzinumā ietvertos ieteikumus, viņam savs lēmums ir jāpamato.”
91.
No šiem noteikumiem var gūt divas šīs tiesvedības risinājumam atbilstošas atziņas. Pirmkārt, ANK atzinumam jāattiecas ne tikai uz procesuālo normu ievērošanu, bet arī uz novērtējuma objektivitāti un taisnīgumu. Otrkārt, šim atzinumam ir samērā liels spēks tāpēc, ka apelācijas novērtētājam ir jāpamato sava nostāja, ja viņš nepiekrīt minētajam atzinumam.
92.
Šajā lietā nav strīda par to, ka ANK nav lēmusi par apstrīdētā novērtējuma ziņojuma saturu. Atzinumā, kas apelācijas novērtētājam nodots 2003. gada 11. aprīlī, ANK konstatēja, ka VĪN 43 7. pantā paredzētā oficiālā tikšanās ar vērtētāju gadījumā, ja attiecīgais ierēdnis nepiekrīt sava KAZ saturam, nav notikusi.
93.
Tas, ka ANK, to konstatējot, neizskatīja novērtējuma ziņojuma saturu, man šķiet loģiski, jo, pirmkārt, ANK varēja leģitīmi pieņemt, ka šāda tikšanās tiks faktiski organizēta un ka šādi procedūra tiks sakārtota, un, otrkārt, pēc minētās sarunas apstiprinātājam bija iespēja grozīt apstrīdēto KAZ. Citiem vārdiem sakot, tā kā oficiālā tikšanās ar apstiprinātāju nebija notikusi, pēc ANK domām, KAZ saturs nebija galīgs.
94.
Līdz ar to apelācijas novērtētājs savā 2003. gada 28. aprīļa lēmumā, manuprāt, nevarēja lemt par prasītāja iekšējo pārsūdzību, pirms ANK nav sniegusi atzinumu par apstrīdētā KAZ saturu.
95.
Šajā lēmumā apelācijas novērtētājs [to] neņēma vērā, norādot, ka oficiālā tikšanās ar apstiprinātāju notika 2003. gada 25. martā un pēc tam 2003. gada 14. aprīlī, t.i., “pirms un pēc ANK sēdes 2003. gada 7. aprīlī”. Tomēr šāda atzinuma dēļ apelācijas novērtētājs nedrīkstēja pieņemt lēmumu. Ja viņš konstatēja, ka, pretēji tam, ko ANK norādīja savā atzinumā, oficiālā tikšanās ir notikusi 2003. gada 25. martā, viņam bija jālūdz ANK lemt pēc būtības. Ja apelācijas novērtētājs uzskatīja, ka oficiālā tikšanās pēc ANK ieteikuma ir notikusi 2003. gada 14. aprīlī, arī tad viņam bija jāsaņem ANK atzinums par novērtējuma ziņojuma saturu, kuru pēc šīs tikšanās ir apstiprinājis apstiprinātājs.
96.
Apelācijas novērtētājs, pieņemot lēmumu pēc būtības, kā viņš to izdarīja savā 2003. gada 28. aprīļa lēmumā, prasītāja tiesības uz pārsūdzību ANK novērtēja kā tīri formālu posmu. Kā to norāda prasītājs, tiesības uz pārsūdzību ir būtiskas tāpēc, ka, pirmkārt, ANK ir vienīgais novērtējuma procesā iesaistītais subjekts, kura sastāvā ir personāla pārstāvji, un, otrkārt, apelācijas novērtētājam ir jāņem vērā tās atzinums.
97.
Uzskatu, ka šie apstākļi pierāda, ka šāds procesa pārkāpums varēja faktiski aizskart prasītāja tiesības.
98.
Komisija apgalvo, ka prasītājs nevar atsaukties uz šo pārkāpumu tāpēc, ka viņš pats to ir radījis, neinformējot ANK par 2003. gada 25. martā notikušo oficiālo tikšanos ar apstiprinātāju.
99.
Uzskatu, ka šis arguments nav atbalstāms šādu iemeslu dēļ. Pirmkārt, atbilstoši VĪN 43 7. panta 5. punktam pēc tam, kad pēc oficiālās tikšanās attiecīgais novērtējuma ziņojums ir apstiprināts vai grozīts, tas tiek vēlreiz izsniegts konkrētajam ierēdnim. Tas, ka šāda oficiālā tikšanās ir notikusi, bija jāpierāda ar atkārotu apstrīdētā novērtējuma ziņojuma izsniegšanu. Turklāt, kā tas paredzēts VĪN 43 7. panta 6. punktā, ANK tiek sasaukta pēc attiecīgā ierēdņa sūdzības iesniegšanas apstiprinātājam.
100.
Ir grūti iedomāties, ka šajā lietā ANK vērtējums, saskaņā ar kuru oficiālā tikšanās ar prasītāju nav notikusi, varēja rasties, [pamatojoties] vienīgi uz prasītāja apgalvojumiem viņa sūdzībā, ar kuru iesniegta pārsūdzība ANK.
101.
Otrkārt, apstāklis, ka oficiālā tikšanās tika organizēta 2003. gada 14. aprīlī, t.i., pēc ANK atzinuma, kurā bija ieteikts organizēt šādu tikšanos, ir pretrunā Komisijas aizstāvētajai nostājai.
102.
Ievērojot šos apsvērumus, uzskatu, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauts procesuālu normu pārkāpums, ar kuru ir aizskartas prasītāja intereses, un ka tas ir jāatceļ.
D — Par tiesāšanās izdevumiem
103.
Ja Tiesa ņem vērā manu priekšlikumu, tad prasītājam ir labvēlīgs secinājums par to, ka viņa prasība par apstrīdētā akta atcelšanu ir pieņemama un pamatota, un, tā kā šie abi jautājumi ir galvenie šīs tiesvedības elementi, piedāvāju lemt, ka atbilstoši Reglamenta 122. pantam Komisija atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.
VI — Secinājumi
104.
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai lemt šādi:
—
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 7. februāra spriedumu lietā Gordon/Komisija (T-175/04) daļā, kurā ir atzīts un nolemts izbeigt tiesvedību par prasību atcelt tiesību aktu;
—
noraidīt kā acīmredzami nepamatotu apelācijas sūdzību par šo spriedumu daļā, kurā minētajā spriedumā prasība par zaudējumu atlīdzību ir noraidīta kā nepieņemama;
—
atcelt Komisijas 2003. gada 11. decembra lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība par 2003. gada 28. aprīļa lēmumu, ar kuru ir apstiprināts attiecībā uz prasītāju sagatavotais karjeras attīstības ziņojums par laikposmu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim, un
—
piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	T-175/04 Krājumā vēl nav publicēts; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”).
(
3
)	Turpmāk tekstā — “Civildienesta noteikumi”.
(
4
)	Turpmāk tekstā — “VĪN 43”.
(
5
)	Turpmāk tekstā — “KAZ”.
(
6
)	Turpmāk tekstā — “Pārejas perioda vadlīnijas”.
(
7
)	Turpmāk tekstā — “iecēlējinstitūcija”.
(
8
)	Turpmāk tekstā — “ANK”.
(
9
)	Turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”.
(
10
)	Tiesas 1963. gada 16. decembra spriedums lietā 14/63 Forges de Clabecq/Augstā Iestāde (Recueil, 719. un 748. lpp.) un Pirmās instances tiesas 1998. gada 30. novembra rīkojums lietā T-97/94 N/Komisija (Recueil FP, I-A-621. un II-1879. lpp., 23. punkts).
(
11
)	Pirmās instances tiesas 2001. gada 24. aprīļa spriedums lietā T-159/98 Torre u.c./Komisija (Recueil FP, I-A-83. un II-395. lpp., 30. punkts), 2005. gada 31. maija spriedums lietā T-105/03 Dionyssopoulou/Padome (Krājums — CDL, I-A-137. un II-621. lpp., 18. punkts) un 2005. gada 8. decembra spriedums lietā T-274/04 Rounis/Komisija (Krājums — CDL, I-A-407. un II-1849. lpp., 21. un 22. punkts).
(
12
)	Pirmās instances tiesas 1992. gada 17. septembra spriedums lietā T-138/89 NBV un NVB/Komisija (Recueil, II-2181. lpp., 33. punkts), 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā T-141/03 Sniace/Komisija (Krājums, II-1197. lpp., 26. punkts) un 2005. gada 17. oktobra rīkojums lietā T-28/02 First Data u.c./Komisija (Krājums, II-4119. lpp., 42. un 43. punkts).
(
13
)	Šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 3. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 6/79 un 97/79 Grassi/Padome (Recueil, 2141. lpp., 20. punkts) un Pirmās instances tiesas 1997. gada 28. maija rīkojumu lietā T-59/96 Burban/Parlaments (Recueil FP, I-A-109. un II-331. lpp., 73. punkts).
(
14
)	Šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā N/Komisija, 26. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Dionyssopoulou/Padome, 20. punkts.
(
15
)	Šajā sakarā skat. Tiesas 1987. gada 21. janvāra spriedumu lietā 204/85 Stroghili/Revīzijas palāta (Recueil, 389. lpp., 11. punkts).
(
16
)	Iepriekš minētais rīkojums lietā N/Komisija, 27. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 21. februāra spriedums apvienotajās lietās T-200/03 un T-313/03 V/Komisija (Krājums — CDL, II-A-2-57. lpp., 184. punkts).
(
17
)	Pirmās instances tiesas 1990. gada 13. decembra spriedums lietā T-20/89 Moritz/Komisija (Recueil, II-769. lpp., 16. punkts), kā arī iepriekš minētie spriedumi lietā Dionyssopoulou/Padome, 18. punkts, un lietā Rounis/Komisija, 21. punkts.
(
18
)	Iepriekš minētais rīkojums lietā N/Komisija, 26. un 27. punkts.
(
19
)	Šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 1. oktobra rīkojumu lietā C-379/03 P Pérez Escolar/Komisija, 41. un 42. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 2. jūnija rīkojumu lietā T-276/02 Forum 187/Komisija (Recueil, II-2075. lpp., 50. punkts).
(
20
)	Tiesas 1971. gada 2. decembra spriedums lietā 5/71 Zuckerfabrik Schöppenstedt/Padome (Recueil, 975. lpp., 9. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 1994. gada 1. jūlija rīkojums lietā T-505/93 Osório/Komisija (Recueil FP, I-A-179. un II-581. lpp., 33. punkts) un 1995. gada 15. februāra rīkojums lietā T-112/94 Moat/Komisija (Recueil FP, I-A-37. un II-135. lpp., 32. punkts).
(
21
)	Pirmās instances tiesas 1990. gada 10. jūlija spriedums lietā T-64/89 Automec/Komisija (Recueil, II-367. lpp., 75.–77. punkts) un 1990. gada 20. septembra spriedums lietā T-37/89 Hanning/Parlaments (Recueil, II-463. lpp., 82. punkts).
(
22
)	Šajā sakarā skat. iepriekš minētos rīkojumus lietā Osório/Komisija, 35. punkts, un lietā Moat/Komisija, 37. punkts.
(
23
)	Iepriekš minētais rīkojums lietā Moat/Komisija, 38. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 29. janvāra spriedums lietā T-157/96 Affatato/Komisija (Recueil FP, I-A-41. un II-97. lpp., 38. punkts).
(
24
)	Iepriekš minētais rīkojums lietā N/Komisija, 26. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 28. jūnija rīkojums lietā T-147/04 Ross/Komisija (Krājums — CDL, I-A-171. un II-771. lpp., 27. punkts).
(
25
)	Iepriekš minētie rīkojumi lietā N/Komisija, 30. punkts, un lietā Ross/Komisija, 29. un 30. punkts.
(
26
)	Iepriekš minētais rīkojums lietā Ross/Komisija, 31. un 32. punkts.
(
27
)	1979. gada 1. februāra spriedums lietā 17/78 Deshormes/Komisija (Recueil, 189. lpp., 10.–12. punkts) un 1988. gada 31. maija spriedums lietā 167/86 Rousseau/Revīzijas palāta (Recueil, 2705. lpp., 7. punkts).
(
28
)	Turpat.
(
29
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Deshormes/Komisija, 11. punkts.
(
30
)	1985. gada 15. maija spriedums lietā 127/84 Esly/Komisija (Recueil, 1437. lpp., 10. un 12. punkts) un Pirmās instances tiesas 1998. gada 25. marta rīkojums lietā T-202/97 Koopman/Komisija (Recueil FP, I-A-163. un II-511. lpp., 23. punkts).
(
31
)	Tādējādi šajā lietā Pirmās instances tiesa lūdza Komisijai iesniegt oficiālus dokumentus par LA5 pakāpes ierēdņu skaitu struktūrvienībā EN.3 novērtējuma laikposmā, kā arī prasītāja struktūrvienības ierēdņu novērtējuma rezultātus, sadalot pa grupām.