62005CC0380
ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 12. septembrī (
1
)
Lieta C-380/05
Centro Europa 7 Srl
pret
Ministero delle Comunicazioni e Autorità per le garanzie nelle comunicazioni
un
Direzione generale per le concessioni e le autorizzazioni del Ministero delle Comunicazioni
“Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Elektroniskās komunikācijas — Televīzijas apraides darbības — Jaunais kopējais tiesiskais regulējums — Apraides radiofrekvenču piešķiršana”
1.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Consiglio di Stato (Augstākā administratīvā tiesa) (Itālija) uzdod Tiesai plašu jautājumu klāstu par godīgu konkurenci, pakalpojumu sniegšanas brīvību, izteiksmes brīvību, kā arī plašsaziņas līdzekļu daudzveidības principu. Pamata tiesvedība attiecas uz televīzijas sabiedrību, kurai vairākus gadus pēc tam, kad tā publiska iepirkuma procedūras rezultātā ir ieguvusi valsts televīzijas apraides tiesības, vēl nav tikušas piešķirtas radio frekvences, kas ir nepieciešamas šo tiesību izmantošanai. Tajā pašā laikā valsts tiesību akti ir ļāvuši esošajiem operatoriem turpināt televīzijas apraides darbības un izmantot radio frekvences, tādējādi būtībā paildzinot situāciju, kas ir pretrunā publiskā iepirkuma procedūras iznākumam. Es pievērsīšos iesniedzējtiesas izvirzītajām problēmām galvenokārt pakalpojumu sniegšanas brīvības noteikumu kontekstā.
I — Fakti, valsts tiesību normas un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
2.
Piemērojamā valsts tiesību sistēma ir sarežģīts likumu un dekrētu—likumu kopums, tomēr noteikumu par valsts televīzijas apraidi pamatā ir bijuši trīs secīgi tiesību akti: Likums Nr. 223/1990 (turpmāk tekstā — “Mammì likums”) (
2
), Likums Nr. 249/1997 (turpmāk tekstā — “Maccanico likums”) (
3
) un Likums Nr. 112/2004 (turpmāk tekstā — “Gasparri likums”) (
4
).
3.
Maccanico likums tika pieņemts 1997. gada jūlijā pēc tam, kad Corte Costituzionale (Konstitucionālā tiesa) (Itālija) ar 1994. gada decembra spriedumu (
5
) bija atzinusi, ka Mammì likuma koncentrācijas aizlieguma noteikumi nav atbilstoši, lai novērstu dominējošu stāvokli, kas varētu apdraudēt plašsaziņas līdzekļu daudzveidību. Ar Maccanico likumu tika izveidota Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (Telekomunikāciju regulēšanas iestāde, turpmāk tekstā — “AGCom”) un ieviesti jauni ierobežojumi attiecībā uz koncentrāciju valsts televīzijas apraides tirgū, lai nodrošinātu konkurenci un daudzveidības principa ievērošanu. Atbilstoši Maccanico likumam, sākot ar 1998. gada 30. aprīli, neviens nedrīkstēja rīkoties ar vairāk nekā 20 % valsts apraides kanālu.
4.
Maccanico likumā bija paredzēti arī pārejas noteikumi attiecībā uz pastāvošajiem operatoriem, kuriem piederošie eksistējošie kanāli pārsniedz minēto 20 % slieksni. Atbilstoši šiem pārejas noteikumiem šie operatori pēc 1998. gada 30. aprīļa drīkst īslaicīgi turpināt raidīšanas darbības ar nosacījumu, ka viņiem ir jāraida, izmantojot hercu frekvences un tajā pašā laikā arī izmantojot kabeļu vai satelītu televīziju. Minētajā likumā bija noteikts, ka televīzijas kanāliem, kuri pārsniedz slieksni, ir jāpārtrauc raidīšana hercu frekvencē pēc tam, kad tiks pieņemts valsts frekvenču piešķiršanas plāns.
5.
Ņemot vērā Maccanico likuma mērķus, 1999. gada martā tika uzsākta publiskā iepirkuma procedūra attiecībā uz valsts televīzijas apraides tiesībām hercu frekvencē. Ņemot vērā tehniskos ierobežojumus, hercu frekvences kanālu skaits nedrīkstēja pārsniegt 11. Trīs kanāli tika rezervēti valsts televīzijai, bet ne vairāk kā astoņi kanāli bija pieejami privātiem operatoriem.
6.
Pēc veiksmīgas dalības publiskā iepirkuma procedūrā Centro Europa 7 Srl (turpmāk tekstā — “Europa 7”) ieguva valsts televīzijas apraides tiesības. Šīs tiesības tika piešķirtas saskaņā ar ministra 1999. gada 28. jūlija dekrētu, kas tika izdots tā paša gada 28. oktobrī. Attiecībā uz konkrētām frekvencēm dekrēts atsaucās uz piešķiršanas valsts plānu, kurš vēl nebija ieviests. Atbilstoši dekrētam AGCom un Telekomunikāciju ministrijai bija jāievieš piešķiršanas valsts plāns 24 mēnešu laikā pēc dekrēta izziņošanas. Gadījumā, ja rastos “objektīvi šķēršļi”, šo termiņu varēja pagarināt vēl par 12 mēnešiem.
7.
Piešķiršanas valsts plāns netika ieviests. Tā rezultātā Europa 7 nesaņēma frekvences un, kaut gan tā bija ieguvusi televīzijas apraides tiesības, tā faktiski nevarēja sākt raidīšanu. Tajā pašā laikā secīgu likumu un tiesas nolēmumu virkne atļāva pastāvošajiem operatoriem, to skaitā tiem, kuri nebija uzvarējuši iepirkuma procedūrā, turpināt savas raidīšanas darbības.
8.
Piemēram, Likums Nr. 66/2001 (
6
), kas reglamentēja pāreju no analogās uz ciparu televīziju, atļāva šiem operatoriem turpināt raidīt hercu frekvencē līdz valsts ciparu televīzijas frekvenču piešķiršanas plāna ieviešanai. Šim plānam bija jāstājas spēkā ne vēlāk kā 2002. gada 31. decembrī. Šis termiņš pagāja, bet plāns netika izstrādāts.
9.
Corte Costituzionale2002. gada 20. novembra spriedumā konstatēja, ka kanālu, kuri pārsniedza 20 % koncentrācijas aizlieguma slieksni, pārejai no zemes televīzijas uz kabeļu vai satelītu televīziju ir jānotiek ne vēlāk kā 2003. gada 31. decembrī neatkarīgi no ciparu televīzijas attīstības stadijas (
7
). Tomēr, neņemot vērā šo spriedumu, iespēja pastāvošajiem operatoriem turpināt izmantot hercu frekvences viļņus kanāliem, kuri pārsniedza koncentrācijas aizlieguma slieksni, atkal tika pagarināta saskaņā ar Dekrētu-likumu Nr. 352/2003 (
8
) (vēlāk pārstrādāts par Likumu Nr. 43/2004 (
9
)) un saskaņā ar Gasparri likumu.
10.
Gasparri likums būtībā atļāva pastāvošajiem operatoriem izmantot frekvences kanāliem, kuri pārsniedz koncentrācijas aizlieguma slieksni, līdz ar to liedzot atbrīvot šīs frekvences jauniem operatoriem, piemēram, Europa 7, pirms ir ticis ieviests valsts plāns ciparu televīzijas frekvenču piešķiršanai. Turklāt saskaņā ar Gasparri likumu uz tiesībām izmantot ciparu televīzijas frekvences varēja pieteikties vienīgi aktīvi operatori. Visbeidzot, Gasparri likums pārformulēja saskaņā ar Maccanico likumu ieviesto 20 % slieksni.
11.
Tādējādi attiecīgajā datumā atsevišķi valsts televīzijas apraides operatori nebija ieguvuši raidīšanas licences, tomēr tiem tika atļauts turpināt raidīšanas darbības, kaut gan tie pārsniedza koncentrācijas aizlieguma slieksni. Lai arī Europa 7 bija ieguvusi apraides tiesības, tā nevarēja sākt darbību, jo tā nebija saņēmusi nepieciešamās frekvences. Turklāt, tā kā Europa 7 nebija aktīvs operators, tā nevarēja saņemt ciparu televīzijas apraides tiesības.
12.
Pēc tam, kad bija pagājuši 24 mēneši pēc paziņojuma par Europa 7 raidīšanas licenci, tā uzsāka tiesvedību Tribunale Amministrativo Regionale Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa). Tā lūdza izdot rīkojumu, ka kompetentajām administratīvajām iestādēm ir jāpiešķir nepieciešamās frekvences un jāmaksā kompensācija par starplaikā ciestajiem zaudējumiem. Pakārtoti, ja izrādītos, ka frekvences piešķirt nav iespējams, Europa 7 lūdza atlīdzināt zaudējumus. Tribunale Amministrativo Regionale Lazio konstatēja, ka Europa 7 nebija subjektīvu tiesību (“diritto soggettivo”) uz to, lai tai tiktu piešķirtas konkrētas frekvences, un pilnībā noraidīja tās prasību. Europa 7 pēc tam iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di Stato.
13.
Valsts tiesvedības gaitā Itālijas iestādes savai aizstāvībai atsaucās uz dekrētu likumu Nr. 352/2003 un Gasparri likumu. Šajā kontekstā Consiglio di Stato Eiropas Kopienu Tiesai ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par virkni jautājumu:
“1)
Vai [Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā — “ECTK”)], uz ko ir atsauce Līguma par Eiropas Savienību 6. pantā, 10. pants nodrošina ārēju informācijas daudzveidību televīzijas apraides nozarē, līdz ar ko dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt daudzveidību un konkurenci šajā nozarē, kas balstīta uz koncentrācijas aizlieguma sistēmu, kas attiecībā uz tehnoloģisko attīstību nodrošina pieeju tīkliem un operatoru daudzveidību, bez iespējas duopolu tirgus struktūru uzskatīt par tiesisku?
2)
Vai EK līguma noteikumi, kas garantē pakalpojumu sniegšanas brīvību un konkurenci un kas interpretēti Komisijas 2000. gada 29. aprīļa skaidrojošajā paziņojumā par licencēm Kopienu tiesībās, izvirza prasību, ka licencēm jābūt piešķirtām saskaņā ar principiem, kas var nodrošināt vienlīdzīgu un nediskriminējošu attieksmi, kā arī pārskatāmību, samērīgumu un indivīdu tiesību ievērošanu; un vai šiem Līguma noteikumiem un principiem atbilst tādas Itālijas tiesību normas kā Likuma Nr. 249/1997 3. panta 7. punkts un 2003. gada 24. decembra Dekrēta-likuma Nr. 352 1. pants, kurš pārstrādāts par Likumu Nr. 112/2004 (Gasparri likums) [ (
10
)], ciktāl saskaņā ar šīm tiesību normām personas, kas apkalpo raidorganizāciju tīklus, kuri pārsniedz koncentrācijas robežas, var turpināt veikt savu darbību, izslēdzot no tirgus tādus operatorus kā prasītāja sabiedrība, kas, lai arī ir saņēmuši attiecīgo licenci, kas tiem likumīgi tikusi piešķirta iepirkuma procedūrā, nav varējuši īstenot ar licenci saistīto darbību, jo tiem nav tikušas piešķirtas radiofrekvences tādēļ, ka nepietiek vai trūkst radiofrekvenču, jo to tīklu īpašnieki, kuri pārsniedz atbilstoši konkurences tiesību aktiem noteiktās koncentrācijas aizlieguma robežas, turpina veikt iepriekš minēto darbību?
3)
Vai, sākot ar 2003. gada 25. jūliju, [Eiropas Parlamenta un Padomes2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (Atļauju izsniegšanas direktīva)] 17. pants paredz šīs direktīvas tiešo iedarbību valsts tiesībās un uzliek pienākumu dalībvalstij, kas ir piešķīrusi raidīšanas tiesības (kas ietver tiesības izveidot tīklus, tiesības sniegt elektronisko komunikāciju pakalpojumus vai frekvenču izmantošanas tiesības), pielāgot šīs tiesības Kopienu tiesiskajam regulējumam; un vai ar šo pienākumu ir saistīta prasība faktiski piešķirt frekvences, kas vajadzīgas, lai īstenotu šo darbību?
4)
Vai [Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva)] 9. pants un Atļauju izsniegšanas direktīvas 5. pants, kas paredz publiskas, pārskatāmas un nediskriminējošas procedūras (5. pants), kas īstenojamas, pamatojoties uz objektīviem, pārskatāmiem, nediskriminējošiem un samērīgiem kritērijiem (9. pants), pieļauj valsts tiesībās paredzētu (Likuma Nr. 112/2004 23. panta 5. punkts) vispārēju atļauju piešķiršanas sistēmu, kas, atļaujot saglabāt tīklu sistēmas, kas pārsniedz koncentrācijas robežas un kas nav izvēlētas konkursa kārtībā, aizskar tiesības, kādas saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu (Direktīvas 2002/20 17. panta 2. punkts) ir piešķirtas citiem uzņēmumiem, kuriem, lai arī tie konkursā pārspējuši savus konkurentus, tiek traucēts veikt savu darbību?
5)
Vai Direktīvas 2002/21 9. pants, Direktīvas 2002/20 [..] 5. panta 2. punkta otrā daļa un 7. panta 3. punkts, kā arī [Komisijas 2002. gada 16. septembra Direktīvas 2002/77/EK par konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu tirgū] 4. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu vismaz no 2003. gada 25. jūlija (skat. Atļauju piešķiršanas direktīvas 17. pantu) novērst situāciju, kurā jau pastāvošās televīzijas apraides sistēmas dēļ frekvences faktiski ir aizņemtas (iekārtu darbība, nepiešķirot licences vai atļaujas atbilstoši atlases procedūrai), līdz ar ko raidīšanu nav iespējams veikt bez atbilstoša raidīšanas plāna un tam sekojošas daudzveidības palielināšanās, kas ir pretrunā dalībvalsts publiskas procedūras rezultātā piešķirtai licencei?
6)
Vai dalībvalsts var atsaukties uz Direktīvas 2002/20 5. panta 2. punkta otrajā daļā un Direktīvas 2002/77 4. pantā paredzēto izņēmumu tikai, lai aizsargātu informācijas daudzveidību un nodrošinātu kultūru un valodu dažādību, bet ne par labu tīklu apkalpotājiem, kas jau pārsniedz valsts konkurences tiesībās paredzētā koncentrācijas aizlieguma robežas?
7)
Vai, ja dalībvalsts piemēro Direktīvas 2002/20 5. pantā paredzēto izņēmumu, tai ir jānorāda mērķi, kurus tā faktiski vēlas sasniegt ar valsts tiesībās paredzēto izņēmumu?
8)
Vai šādu izņēmumu var attiecināt ne tikai uz licences saņēmēju, kas ir valsts raidorganizācijas pakalpojumu sniedzējs (Itālijā — “RAI”), bet arī uz privātiem operatoriem, kuri atlases procedūrā nav pārspējuši savus konkurentus, un piemērot par sliktu uzņēmumiem, kam licence piešķirta, pamatojoties uz publiskā iepirkuma procedūru?
9)
Vai no primāro un atvasināto Kopienu tiesību aktiem par efektīvas konkurences (“workable competition”) nodrošināšanu raidorganizāciju tirgus nozarē izriet, ka valsts likumdevējam ir bijis pienākums izvairīties no vecās analogās pārejas sistēmas paplašināšanas, ņemot vērā, ka drīzumā tiks ieviesta hercu ciparu sistēma (ar tam sekojošu vispārēju pāreju uz ciparu tehnoloģijām) un ka tikai tad, ja analogā apraide tiks pārtraukta un aizvietota, pārslēdzoties uz ciparu apraidi, būs iespējams dažādiem pielietojumiem pārdalīt atbrīvojušās frekvences, bet, pārejot uz hercu ciparu apraidi, pastāvēs brīvo frekvenču tālākas samazināšanās risks, ja ciparu apraides sistēma darbosies paralēli analogajai sistēmai (“simulcast”)?
10)
Visbeidzot, vai Eiropas tiesībās garantētā informācijas avotu daudzveidība un konkurence raidorganizāciju nozarē tiek nodrošināta saskaņā ar tādu valsts tiesisko regulējumu kā Likums Nr. 112/2004, kas saistībā ar jaunu, ļoti apjomīgu kritēriju paredz 20 % resursu robežu (tā saukto “IKS” — integrēto komunikāciju sistēmu — Likuma Nr. 112/2004 2. panta g) punkts un 15. pants), ietverot arī darbības, kam nav nekādas ietekmes uz informācijas avotu daudzveidību, lai arī saskaņā ar konkurences tiesībām “attiecīgais tirgus” parasti tiek noteikts, diferencējot tirgus raidorganizāciju nozarē, nošķirot pat maksas un bezmaksas televīziju (skat. inter alia [Komisijas 2000. gada 21. marta Lēmumu lietā COMP/JV.37 — BSkyB/Kirch Pay TV, ar ko koncentrācija tika atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu], pamatojoties uz [Padomes 1989. gada 21. decembra Regulu (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli], Apvienošanās procedūru 21/03/2000 un [Komisijas 2003. gada 2. aprīļa Lēmumu lietā COMP/M.2876 — Newscorp/Telepiù, ar ko koncentrācija tika atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu un EEZ nolīgumu], kas balstīts uz [Regulu (EEK) Nr. 4064/89])?”
II — Ievada apsvērumi par Tiesas kompetenci, izskatot valsts tiesību aktu atbilstību pamattiesībām
14.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz interpretēt ECTK 10. pantu un lūdz Eiropas Kopienu Tiesu izskaidrot pienākumus, kas dalībvalstīm izriet no tiesībām uz izteiksmes brīvību un ar to saistītā plašsaziņas līdzekļu daudzveidības jēdziena.
15.
Izteiksmes brīvības ievērošanas princips ir Eiropas Savienības pamatā. Tomēr no tā automātiski neizriet, ka Eiropas Kopienu Tiesas kompetencē ir pārbaudīt, vai dalībvalsts ir pārkāpusi tiesības uz izteiksmes brīvību. Kā Tiesa ir daudzkārt norādījusi, tā ir pilnvarota pārliecināties tikai par to valsts tiesību normu atbilstību pamattiesībām, kuras ietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomā (
11
).
16.
Iepriekš ir tikuši izvirzīti argumenti par labu tam, lai paplašinātu Tiesas lomu, izvērtējot dalībvalstu pasākumus, lai pārliecinātos par to atbilstību pamattiesībām. Ģenerāladvokāts Džeikobss [Jacobs] savos secinājumos lietā Konstantinidis pauda viedokli, ka atbilstoši Kopienu tiesībām dalībvalsts pilsonis, kurš veic saimniecisku darbību citā dalībvalstī, var atsaukties uz savu pamattiesību aizsardzību:
“Pēc manām domām, Kopienu pilsonim, kurš dodas uz citu dalībvalsti kā darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, [..] ir tiesības ne tikai darboties savā amatā vai profesijā un baudīt tādus pašus dzīves un darba apstākļus, kādus bauda uzņemošās valsts pilsoņi; viņš turklāt drīkst pieņemt, ka gadījumā, kad viņš dodas peļņā uz Eiropas Kopienu, pret viņu attieksies atbilstoši kopējam pamatvērtību kodeksam, kas it īpaši ir paredzētas Eiropas Cilvēktiesību Konvencijā. Citiem vārdiem sakot, viņam ir tiesības teikt “civis europeus sum” un atsaukties uz šo statusu, lai aizstāvētos pret jebkādu viņa pamattiesību pārkāpumu.” (
12
)
17.
Tomēr Tiesa nepiekrita šim ieteikumam. Citiem vārdiem sakot, Tiesa neatbalstīja viedokli, ka tas, ka uzņemošā valsts pārkāpj jebkādas citas dalībvalsts pilsoņa pamattiesības, var apdraudēt tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanu. Kaut gan es nevēlos ieteikt Tiesai atteikties no sava sen izteiktā viedokļa šajā jautājumā, es uzskatu, ka ir pienācis laiks niansēt šo judikatūras aspektu.
18.
Kopš Amsterdamas līguma pieņemšanas pamattiesību ievērošana ir formāls juridisks nosacījums dalībai Eiropas Savienībā (
13
). LES 6. pantā pēc grozījumiem, kas izdarīti ar minēto līgumu, tagad stingri noteikts, ka Savienība ir dibināta, ievērojot dalībvalstu kopīgos principus — brīvības, demokrātijas, cilvēktiesību un pamatbrīvību respektēšanas principu un tiesiskuma principu. LES 7. pantā paredzēts mehānisms sankciju piemērošanai dalībvalstij, ja pastāv šo principu būtiska pārkāpuma risks, līdz ar to apliecinot, ka pamattiesību ievērošana ir neatņemams nosacījums dalībai ES.
19.
Ir skaidrs, ka saskaņā ar šīm tiesību normām nav paredzēts, ka ES tiesībās pamattiesību piemērošanas joma tiks paplašināta tādējādi, ka tās attieksies uz jebkuru dalībvalsts pasākumu. Tomēr nevar noliegt, ka tās pauž patiesu pārliecību, ka pamattiesību ievērošana ir neatņemama ES tiesību sistēmas sastāvdaļa un ka, ja tā nebūtu, tad kopīga rīcība, ko veic Eiropas tautas un kas tiek veikta to vārdā, būtu bezvērtīga un neiespējama. Šajā izpratnē pati Eiropas Savienības pastāvēšana ir balstīta uz pamattiesību ievērošanu. Līdz ar to pamattiesību “kopējā kodeksa” aizsardzība ir ES tiesību sistēmas eksistenciāls nosacījums.
20.
Šajā kontekstā Tiesa pilda savu funkciju nodrošināt, lai dalībvalstis ievērotu pamattiesības kā vispārējus tiesību principus (
14
). Šajā sakarā ir jānošķir, pirmkārt, kompetence pārbaudīt jebkuru valsts tiesību normu, ņemot vērā pamattiesības, un, otrkārt, kompetence pārliecināties par to, vai dalībvalstis nodrošina nepieciešamo pamattiesību aizsardzības līmeni, lai tās varētu atbilstoši izpildīt citus savus pienākumus kā Savienības dalībvalstis. Šis pirmais pārbaudes veids vēl nepastāv un neietilpst Savienības pašreizējā kompetencē. Tomēr minētais otrais pārbaudes veids loģiski izriet no Eiropas integrācijas procesa rakstura. Tas nodrošina, ka tiek ievēroti pamatnosacījumi ES tiesību sistēmas pienācīgai darbībai un daudzu Eiropas pilsoņiem piešķirto tiesību efektīvai izmantošanai. Kaut gan pamattiesību aizsardzības pakāpei valsts līmenī nav jābūt tieši tādai pašai kā pamattiesību aizsardzības pakāpe Eiropas Savienības līmenī, ir jāpastāv kaut kādai līdzvērtībai, lai nodrošinātu, ka Savienības likumi var efektīvi darboties valsts tiesību sistēmas iekšienē.
21.
Šāds scenārijs no pirmā acu uzmetiena varētu šķist neticams, tomēr es uzreiz nevaru noraidīt ideju, ka dalībvalstī varētu notikt nopietns un ilgstošs pamattiesību pārkāpums, tā rezultātā šai valstij padarot neiespējamu daudzu no saviem ES pienākumiem izpildi un būtībā ierobežojot indivīdu tiesības pilnībā izmantot savas no ES tiesību aktiem izrietošās tiesības. Piemēram, būtu grūti iedomāties, ka Savienības pilsoņi dalībvalstī varētu izmantot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, ja pastāvētu sistemātiskas pamattiesību aizsardzības problēmas. Šādas sistemātiskas problēmas būtībā būtu brīvas pārvietošanās noteikumu pārkāpums.
22.
Es neuzskatu, ka katrs pamattiesību pārkāpums LES 6. panta 2. punkta nozīmē pats par sevi ir brīvas pārvietošanās noteikumu pārkāpums. Pēc manām domām, par brīvas pārvietošanās noteikumu pārkāpumu būtu uzskatāmi tikai būtiski un ilgstoši pārkāpumi, kuri izceļ attiecīgajā dalībvalstī pastāvošo sistemātiska rakstura pamattiesību aizsardzības problēmu, jo šādi pārkāpumi tieši var apdraudēt Eiropas pilsonības transnacionālo dimensiju un ES tiesību sistēmas viengabalainību. Ciktāl pamattiesību aizsardzība dalībvalstī šādā izpratnē nav izteikti neadekvāta, es uzskatu, ka Tiesai ir jāpārbauda valsts tiesību normas atbilstība pamattiesībām vienīgi tad, ja šīs tiesību normas ietilpst Tiesas līdzšinējā judikatūrā definētajā kompetencē (
15
).
23.
Attiecībā uz izskatāmo lietu es iesaku Tiesai piemērot savu parasto pieeju. Tas nenozīmē, ka iesniedzējtiesas uzdotajam pirmajam jautājumam par tiesībām uz izteiksmes brīvību nav nozīmes. Tomēr, kā mēs redzēsim, tā nozīme ir pakārtota jautājumam par to, vai ir tikusi ierobežota brīva pārvietošanās.
III — Prejudiciālo jautājumu pārformulēšana
24.
Tas mūs noved pie pārējiem iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem. Diemžēl attiecībā uz šo jautājumu formulējumu pastāv vairākas problēmas. Pirmkārt, iesniedzējtiesa būtībā lūdz Eiropas Kopienu Tiesu noteikt, vai valsts tiesību akti atbilst Kopienu tiesībām. Tomēr prejudiciālā nolēmuma procedūras ietvaros tas neietilpst Tiesas pienākumos. Tās loma ir ierobežota ar attiecīgo Kopienu tiesību normu interpretācijas sniegšanu. Iesniedzējtiesa ir tā, kurai ir jāsecina, vai tās valsts tiesību akti atbilst šīm tiesību normām (
16
).
25.
Turklāt ir jāierobežo iesniedzējtiesas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu apjoms. Consiglio di Stato jautājumi attiecas uz dažādiem Itālijas tiesību aktu aspektiem. Tomēr nebūtu adekvāti, ja Tiesa izskatītu Kopienu tiesību jautājumus, kas nav nepieciešami pamata tiesvedības atrisinājumam. Tiesa ir atzinusi, ka šādi jautājumi nav pieņemami (
17
). Atbilstoši šai judikatūrai es neizskatīšu iesniedzējtiesas jautājumus, kas attiecas uz kritērijiem, kuri ir jāizpilda, lai iegūtu ciparu televīzijas licenci, un Gasparri likumā paredzēto jauno attiecīgā raidorganizāciju nozares tirgus definīciju.
26.
Vēl viena lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu daļa nav pieņemama cita iemesla dēļ. Prejudiciālā nolēmuma procedūrā ir svarīgi, ka iesniedzējtiesa definē savu uzdoto jautājumu faktiskos apstākļus, lai Eiropas Kopienu Tiesa varētu sniegt noderīgu attiecīgo Kopienu tiesību normu interpretāciju (
18
). Kā Tiesa norādījusi spriedumā lietā Telemarsicabruzzo, tas ir “īpaši svarīgi konkurences jomā, ko raksturo sarežģītas faktiskas un juridiskas situācijas” (
19
).
27.
Šķiet, ka iesniedzējtiesa, savā otrajā jautājumā lūdzot sniegt Līguma konkurences noteikumu interpretāciju, galvenokārt atsaucas uz EKL 86. panta 1. punktu saistībā ar EKL 82. pantu. Saskaņā ar Tiesas judikatūru dalībvalsts pārkāpj šajos divos noteikumos paredzētos aizliegumus tad, ja tā piešķir īpašas vai ekskluzīvas tiesības uzņēmumam, kurš, “vienkārši īstenojot [šīs] tiesības, sāk ļaunprātīgi izmantot savu dominējošu stāvokli, vai ja šīs tiesības var radīt situāciju, kad šis uzņēmums varētu sākt to ļaunprātīgi izmantot” (
20
). Tomēr lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nekas minēts attiecībā uz attiecīgā tirgus definīciju, šajā tirgū darbojošos dažādu uzņēmumu tirgus daļu aprēķināšanu un iespējamo dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu. Šādos apstākļos iesniedzējtiesas jautājums par Līguma konkurences noteikumiem ir jāatzīst par nepieņemamu (
21
).
28.
Tiktāl, ciktāl lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams, tas būtībā attiecas uz vispārīgu jautājumu: “Vai Kopienu tiesībām pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj esošiem valsts televīzijas apraides pakalpojumu sniedzējiem turpināt raidīt, izmantojot radio frekvences, tādējādi liedzot atbrīvot radio frekvences jauniem operatoriem, kuri ir saņēmuši licenci šo pašu pakalpojumu sniegšanai”. Es pievērsīšos šim jautājumam, atsaucoties uz EKL 49. pantu (
22
) un kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (
23
).
29.
Varētu strīdēties, ka pēc tam, kad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir tādējādi pārformulēts, tas tomēr nav pieņemams attiecībā uz EKL 49. pantu, jo šķiet, ka pamata tiesvedībā apskatāmiem faktiem nav pārrobežu ietekmes. Tomēr šis arguments nav pārliecinošs.
30.
Lietā Guimont (
24
) un arī lietā Anomar u.c. (
25
) Tiesa pieņēma iesniedzējtiesas iesniegtos jautājumus, kas attiecās uz Līguma noteikumiem par brīvu pārvietošanos, kaut arī tie tika izvirzīti lietā, kurā nebija pārrobežu elementa. Tāpat arī spriedumā apvienotajās lietās Cipolla u.c., kurā lietas fakti attiecās vienīgi uz Itāliju, Tiesa konstatēja, ka “atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, it īpaši gadījumā, ja tādā tiesvedībā kā pamata prāvā ar tās valsts tiesību normām tiek likts piešķirt Itālijas pilsonim tādas pašas tiesības, kādas būtu tādā pašā situācijā citas dalībvalsts pilsonim saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu” (
26
). Pēc manām domām, šāda pieeja ir pamatota, ņemot vērā sadarbības garu starp valstu tiesām un Eiropas Kopienu Tiesu un ņemot vērā nepieciešamību novērst, ka valsts tiesību piemērošana kombinācijā ar Kopienu tiesību piemērošanu rada nelabvēlīgu attieksmi pret pašas dalībvalsts pilsoņiem (
27
). Tādēļ Tiesai arī šajā lietā būtu jāsniedz EKL 49. panta interpretācija.
IV — Vērtējums
31.
Dalībvalstīm no Līguma neizriet pienākums privatizēt specifiskus tirgus sektorus. Principā Līgums tām ļauj paturēt spēkā valsts monopolus vai valsts īpašuma daļu noteiktās sabiedrībās (
28
). Tomēr tas tām neļauj izvēles kārtā ierobežot operatoru piekļuvi noteiktiem ekonomiskiem sektoriem pēc tam, kad šie sektori ir tikuši privatizēti (
29
).
32.
Tā rezultātā Kopienu tiesības parasti nedod tirgus dalībniekiem tiesības darboties kādā konkrētā sektorā. Tomēr Līgums aizliedz ierobežojumus, kas tirgus dalībniekiem citās dalībvalstīs piekļuvi valsts tirgum var padarīt grūtāku nekā valsts tirgus dalībniekiem (
30
). Atbilstoši noteikumiem par brīvu apriti jebkurš dalībvalsts pasākums, kam faktiski vai potenciāli var būt tādas sekas, var tikt apstiprināts vienīgi tad, ja šis pasākums ir piemērots un nepieciešams vispārēju leģitīmu interešu aizsardzībai un ja atšķirīgā ietekme uz valsts tirgus dalībniekiem un tirgus dalībniekiem citās dalībvalstīs ir samērīga ar objektīvām atšķirībām starp šiem tirgus dalībniekiem (
31
).
33.
Valsts pasākumi, kas ierobežo tirgus dalībnieku skaitu noteiktā tirgus sektorā, var ierobežot brīvu pārvietošanos, jo ar šādiem pasākumiem ir saistīts risks, ka tie var iesaldēt valstī esošās tirgus struktūras un aizsargāt to tirgus dalībnieku pozīciju, kuri ir nocietinājušies šajā sektorā. Turklāt ir ticams, ka šādi tirgus dalībnieki būs valsts tirgus dalībnieki. Līdz ar to tirgus dalībnieku skaita ierobežojums valsts tirgus sektorā ir jāpamato.
34.
Kā parāda spriedums lietā Placanica, ņemot vērā vispārēju interešu apsvērumus, ir iespējams attaisnot licenču sistēmu, ar kuru tiek ierobežots operatoru skaits valsts teritorijā (
32
). Tādējādi principā saskaņā ar EKL 49. pantu par pieļaujamu varētu tikt atzīts valsts noteikts operatoru skaita ierobežojums konkrētā pakalpojumu tirgus sektorā. Tomēr šajā sakarā būtu nepieciešams ne tikai leģitīms iemesls operatoru skaita ierobežošanai, bet arī izvēles procedūra, kas izslēgtu patvaļīgas diskriminācijas iespēju, sniedzot pietiekamas garantijas, ka tiesības darboties tirgū tiek piešķirtas, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem. Tādēļ, kad dalībvalsts piešķir šādas tiesības, tas jādara atbilstoši pārskatāmām un nediskriminējošām procedūrām. Šīs prasības mērķis ir nodrošināt, lai tirgus dalībniekiem visā Kopienā būtu vienlīdzīgas iespējas piekļūt jebkurai iekšējā tirgus daļai.
35.
Tāda pati argumentācija ir pamatā Kopienu noteikumiem, kas reglamentē publisko līgumu slēgšanas tiesību un koncesiju piešķiršanas procedūras. Uz šīm procedūrām attiecas diskriminācijas aizlieguma un pārskatāmības principi. Noteiktās jomās sekundārie tiesību akti papildina šos principus un paredz konkrētus publiskā iepirkuma noteikumus (
33
). Tomēr pat attiecībā uz līgumiem, kas neietilpst šo saskaņoto noteikumu piemērošanas jomā, Tiesa ir konstatējusi, ka dalībvalstīm saskaņā ar primārajām Kopienu tiesībām ir jāievēro diskriminācijas aizlieguma un pārskatāmības principi (
34
).
36.
Tas pats attiecas uz situāciju, kurā dalībvalsts ierobežotam privātu uzņēmēju skaitam piešķir licenci sniegt valsts televīzijas apraides pakalpojumus, izmantojot radio frekvenci. Dalībvalstis var vēlēties ierobežot pieeju šim atsevišķajam tirgum, tādējādi ierobežojot pakalpojumu sniegšanas brīvību. Šo ierobežojumu var pamatot ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem, ja tas ir piemēroti un nepieciešami, lai samazinātu kaitīgu radio traucējumu risku, ja vien šis ierobežojums nenoved pie patvaļīgas diskriminācijas. Līdz ar to atbilstoši EKL 49. pantam konkursa procedūrai par valsts apraides pakalpojumu sniegšanas tiesību piešķiršanu ir jāatbilst diskriminācijas aizlieguma principam un no tā izrietošajam pārskatāmības pienākumam.
37.
Šiem principiem ir nozīmīga loma arī kopējos reglamentējošos noteikumos attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (
35
). Šajos kopējos noteikumos, kurus dalībvalstīm bija pienākums ieviest līdz 2003. gada 25. jūlijam, paredzēti noteikumi radio frekvenču pārvaldībai un procedūrai, saskaņā ar kuru tiek ierobežotas šo frekvenču izmantošanas tiesības. Pamatdirektīvas 9. panta 1. punktā noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina [..], ka [..] radio frekvenču iedalīšana un piešķiršana, ko veic valsts pārvaldes iestādes, ir pamatota ar objektīviem, caurskatāmiem, nediskriminējošiem un samērīgiem kritērijiem”. Līdzīgā kārtā atļauju piešķiršanas direktīvas 7. panta 3. punktā noteikts, ka, “ja radio frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršana ir jāierobežo, dalībvalstis piešķir šādas tiesības, pamatojoties uz atlases kritērijiem, kam jābūt objektīviem, caurskatāmiem, nediskriminējošiem un samērīgiem”. Tādējādi kopējie reglamentējošie noteikumi paplašina no Līguma izrietošos principus.
38.
No šo principu ievērošanas dabiski izriet, ka dalībvalstīm ir pilnībā jāpiemēro savs lēmums piešķirt licences tiem uzņēmējiem, kuri ir tikuši izvēlēti atbilstoši pārskatāmām un nediskriminējošām procedūrām. Šo procedūru mērķis netiktu sasniegts, ja dalībvalstis neņemtu vērā to iznākumu un tā vietā ļautu esošajiem privātajiem uzņēmējiem bezgalīgi ilgi darboties tirgū, tādējādi kavējot noteikumu par brīvu pārvietošanos piemērošanu. Kā Komisija pareizi norādīja savā paziņojumā par koncesijām, “vienlīdzīgas attieksmes princips noteic ne tikai, ka nosacījumiem, kas attiecas uz piekļuvi saimnieciskai darbībai, jābūt nediskriminējošiem, bet arī, ka valsts iestādēm ir jāveic visi pasākumi, kas ir nepieciešami šīs darbības veikšanas nodrošināšanai” (
36
). Līdz ar to attiecībā uz valsts televīzijas apraides licenču piešķiršanu privātiem uzņēmējiem Kopienu tiesībās noteikts, ka ir jāievieš pārskatāmas un nediskriminējošas procedūras un turklāt šo procedūru iznākums ir jāievieš pilnībā.
39.
Šos nosacījumus ir vēl jo būtiskāk izpildīt tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamata tiesvedībā, kurā konkursa procedūra attiecībā uz apraides tiesībām tika rīkota, lai nodrošinātu plašsaziņas līdzekļu daudzveidību. Plašsaziņas līdzekļu loma kā “sabiedriskās sfēras redaktoriem” (
37
) ir būtiska atvērtas un tolerantas sabiedrības izveides veicināšanai un aizsardzībai, kurā tiek izteiktas un apspriestas dažādas idejas par sabiedrisko labumu. Šajā sakarā Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir uzsvērusi, ka izteiksmes brīvības pamatmērķi demokrātiskā sabiedrībā, it īpaši, kad tā tiek izmantota, lai sabiedrībai paziņotu informāciju un idejas, “nav iespējas sasniegt, ja tas nav balstīts uz daudzveidības principu, kura galvenā aizsargātāja ir valsts” (
38
). Attiecīgi Kopienu tiesību piemērošana valsts apraides pakalpojumu jomā tiek balstīta uz daudzveidības principu un turklāt kļūst īpaši nozīmīga gadījumā, kad tā spēcina šī principa aizsardzību (
39
).
40.
No tā izriet, ka valsts tiesām, kurām ir pienākums nodrošināt Kopienu tiesību efektīvu piemērošanu, ir rūpīgi jāpārbauda dalībvalsts izvirzītie pamati attiecībā uz to, ka tiek aizkavēta frekvenču piešķiršana tirgus dalībniekam, kurš ir ieguvis valsts televīzijas apraides tiesības, izmantojot publisku iepirkuma procedūru, un, ja nepieciešams, jāizdod rīkojums par piemērotu darbību veikšanu, lai nodrošinātu, ka šīs tiesības nepaliek neizmantotas.
41.
Noteikumi un nosacījumi, lai saņemtu tiesisku aizsardzību valsts tiesās, principā tiek noteikti valsts tiesībās (
40
). Tomēr ir vērts uzsvērt, ka gadījumā, ja saskaņā ar valsts tiesību normām nav pieejama efektīva aizsardzība, tad Kopienu tiesībās noteikts, ka valsts tiesām šāda aizsardzība tomēr ir jānodrošina, lai izvairītos no situācijas, kurā “tiktu apdraudēta Kopienu tiesību normu pilnā efektivitāte un tiktu vājināta no tām izrietošo tiesību aizsardzība” (
41
).
42.
Komisija savos rakstiskajos apsvērumos norādīja, ka būtu jāņem vērā pastāvošo operatoru tiesiskā paļāvība un tiesības uz īpašumu. Šo jautājumu nav iespējams padziļināti izskatīt, ņemot vērā Tiesai šajā tiesvedībā iesniegto informāciju. Es piekrītu uzskatam, ka, piemērojot Kopienu tiesības, ir jāievēro tiesiskās paļāvības princips un tiesības uz īpašumu kā vispārēji tiesību principi. Tomēr, kaut gan šo principu ievērošana varētu nozīmēt, ka valstij ir jāizmaksā kompensācijas pastāvošajiem operatoriem, tas var arī nebūt pamatojums tam, ka turpinās situācija, kurā jauno tirgus dalībnieku tiesības tiek anulētas pastāvošo operatoru eksistējošo tiesību dēļ (
42
).
V — Secinājumi
43.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka uz Consiglio di Stato uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
EKL 49. pantā noteikts, ka attiecībā uz ierobežota valsts televīzijas apraides licenču daudzuma piešķiršanu privātiem operatoriem ir jāievieš pārskatāmas un nediskriminējošas izvēles procedūras un turklāt šo procedūru iznākums ir jāievieš pilnībā.
Valsts tiesām ir rūpīgi jāpārbauda dalībvalsts izvirzītie pamati attiecībā uz to, ka tiek aizkavēta frekvenču piešķiršana operatoram, kurš ir tādējādi ieguvis valsts televīzijas apraides tiesības, un, ja nepieciešams, jāizdod rīkojums par piemērotu darbību veikšanu, lai nodrošinātu, ka šīs tiesības nepaliek neizmantotas.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	1990. gada 9. augustaGURI Nr. 185, pielikums Nr. 53.
(
3
)	1997. gada 31. jūlijaGURI Nr. 177, pielikums Nr. 154.
(
4
)	2004. gada 5. maijaGURI Nr. 104, pielikums Nr. 82.
(
5
)	1994. gada 5.–7. decembraSentenza, Nr. 420/1994.
(
6
)	2001. gada 24. martaGURI Nr. 70.
(
7
)	2002. gada 20. novembraSentenza, Nr. 466/2002.
(
8
)	2003. gada 29. decembraGURI Nr. 300.
(
9
)	2004. gada 26. februāraGURI Nr. 47.
(
10
)	Šķiet, ka tā ir kļūda: attiecīgais dekrēts-likums faktiski tika pārstrādāts par 2004. gada 24. februāra Likumu Nr. 43/2004.
(
11
)	Skat., piemēram, 2005. gada 6. oktobra rīkojumu lietā C-328/04 Vajnai (Krājums, I-8577. lpp.), 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C-299/95 Kremzow (
Recueil, I-2629. lpp.), 1991. gada 4. oktobra spriedumu lietā C-159/90 Society for the Protection of Unborn Children Ireland (
Recueil, I-4685. lpp.) un 1987. gada 30. septembra spriedumu lietā 12/86 Demirel (
Recueil, 3719. lpp.).
(
12
)	Spriedums lietā C-168/91 (Recueil, I-1191. lpp., 46. punkts).
(
13
)	LES 49. pants.
(
14
)	Skat., piemēram, 1991. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-260/89 ERT (
Recueil, I-2925. lpp.), 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-60/00 Carpenter (
Recueil, I-6279. lpp.) un 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-105/03 Pupino (Krājums, I-5285. lpp.). Tiesas atzinums, ka pamattiesības ir “neatņemama vispārējo principu sastāvdaļa, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa”, iepriekš ir ticis minēts 1974. gada 14. maija spriedumā lietā 4/73 Nold/Komisija (
Recueil, 491. lpp., 13. punkts), 1979. gada 13. decembra spriedumā lietā 44/79 Hauer (
Recueil, 3727. lpp., 15. punkts) un 1970. gada 17. decembra spriedumā lietā 11/70 Internationale Handelsgesellschaft (
Recueil, 1125. lpp., 4. punkts). Taisnības labad ir jāatzīst, ka šīs pēdējās trīs lietas attiecās uz Kopienu iestāžu pienākumu ievērot pamattiesības.
(
15
)	Skat. it īpaši 1989. gada 13. jūlija spriedumu lietā 5/88 Wachauf (
Recueil, 2609. lpp.), spriedumu lietā ERT, iepriekš minēts 14. zemsvītras piezīmē, 2004. gada 25. marta spriedumu lietā C-71/02 Karner (
Recueil, I-3025. lpp.) un spriedumu lietā Pupino, iepriekš minēts 14. zemsvītras piezīmē.
(
16
)	Skat., piemēram, 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C-237/04 Enirisorse (Krājums, I-2843. lpp., 24. punkts) un 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C-151/02 Jaeger (
Recueil, I-8389. lpp., 43. punkts).
(
17
)	Šajā sakarā skat. 1983. gada 3. februāra spriedumu lietā 149/82 Robards (
Recueil, 171. lpp., 19. punkts), 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-83/91 Meilicke (
Recueil, I-4871. lpp., 25. punkts) un 2002. gada 21. marta spriedumu lietā C-451/99 Cura Anlagen (
Recueil, I-3193. lpp., 26. punkts).
(
18
)	Skat., piemēram, 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-295/04 Manfredi (Krājums, I-6619. lpp., 27. punkts) un 2006. gada 14. septembra spriedumu lietā C-138/05 Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie (Krājums, I-8339. lpp., 30. punkts).
(
19
)	1993. gada 26. janvāra spriedums apvienotajās lietās no C-320/90 līdz C-322/90 Telemarsicabruzzo u.c. (
Recueil, I-393. lpp., 7. punkts). Skat. arī 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla u.c. (Krājums, I-11421. lpp., 25. punkts), 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C-379/98 PreussenElektra (
Recueil, I-2099. lpp., 39. punkts) un 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-466/04 Acereda Herrera (Krājums, I-5341. lpp., 48. punkts).
(
20
)	Skat., piemēram, 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C-475/99 Ambulanz Glöckner (
Recueil, I-8089. lpp., 39. punkts), 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C-180/98 līdz C-184/98 Pavlov u.c. (
Recueil, I-6451. lpp., 127. punkts) un 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C-451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (Krājums, I-2941. lpp., 23. punkts).
(
21
)	Skat. arī, piemēram, 2005. gada 17. februāra spriedumu lietā C-134/03 Viacom Outdoor (Krājums, I-1167. lpp., 25.–29. punkts).
(
22
)	Varētu apgalvot, ka nozīme ir arī EKL 43. pantam. Tomēr es neuzskatu, ka šī lieta ir jāizskata saskaņā ar EKL 43. pantu un arī saskaņā ar EKL 49. pantu, jo, pēc manām domām, abos gadījumos iznākums būtu vienāds.
(
23
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.). Skat. arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvu 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (Atļauju izsniegšanas direktīva) (OV L 108, 21. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvu 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (Piekļuves direktīva) (OV L 108, 7. lpp.).
(
24
)	2000. gada 5. decembra spriedums lietā C-448/98 (
Recueil, I-10663. lpp., 22. un 23. punkts).
(
25
)	2003. gada 11. septembra spriedums lietā C-6/01 (
Recueil, I-8621. lpp., 39.–41. punkts).
(
26
)	Iepriekš minēts 19. zemsvītras piezīmē, 30. punkts. Skat. arī spriedumu lietā Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, iepriekš minēts 20. zemsvītras piezīmē, 29. punkts. Tiesa izvēlējās būtībā tādu pašu pieeju 2000. gada 13. janvāra spriedumā lietā C-254/98 TK-Heimdienst (
Recueil, I-151. lpp.).
(
27
)	Skat. arī ģenerāladvokātes Šarpstones [Sharpston] secinājumu lietā C-212/06 Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon 121.–154. punktu, lieta šobrīd tiek izskatīta Tiesā, un manus secinājumus lietā C-72/03 Carbonati Apuani (2004. gada 9. septembra spriedums, Krājums, I-8027. lpp., 61.–63. punkts).
(
28
)	Skat. EKL 31. pantu un 86. panta 1. punktu un, piemēram, 2007. gada 5. jūnija spriedumu lietā C-170/04 Rosengren u.c. (Krājums, I-4071. lpp.), 1997. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-189/95 Franzén (
Recueil, I-5909. lpp.) un 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C-124/97 Läärä u.c. (
Recueil, I-6067. lpp.).
(
29
)	Skat. manus 2006. gada 7. septembra secinājumus apvienotajās lietās C-463/04 un C-464/04 Federconsumatori u.c. (2007. gada 6. decembra spriedums, Krājums, I-10419. lpp., 26. punkts).
(
30
)	Skat., piemēram, 2005. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-544/03 un C-545/03 Mobistar un Belgacom Mobile (Krājums, I-7723. lpp., 31.–33. punkts).
(
31
)	Skat., piemēram, 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C-322/01 Deutscher Apothekerverband (
Recueil, I-14887. lpp.) un manus 2006. gada 13. jūlija secinājumus lietā C-434/04 Ahokainen un Leppik (2006. gada 28. septembra spriedums, Krājums, I-9171. lpp.).
(
32
)	2007. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās C-338/04, C-359/04 un C-360/04 (Krājums, I-1891. lpp., 53. punkts). Skat. arī EBTA Tiesas 2007. gada 30. maija spriedumu lietā E-3/06 Ladbrokes, 40.–48. punkts.
(
33
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), pēdējoreiz grozīta saskaņā ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/97/EK (OV L 363, 107. lpp.); Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV L 134, 1. lpp.), pēdējoreiz grozīta saskaņā ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/97/EK (OV L 363, 107. lpp.).
(
34
)	2006. gada 6. aprīļa spriedums lietā C-410/04 ANAV (Krājums, I-3303. lpp., 21. punkts), 2005. gada 21. jūlija spriedums lietā C-231/03 Coname (Krājums, I-7287. lpp., 17. punkts), 2005. gada 13. oktobra spriedums lietā C-458/03 Parking Brixen (Krājums, I-8585. lpp., 48. un 49. punkts) un 2000. gada 7. decembra spriedums lietā C-324/98 Telaustria un Telefonadress (
Recueil, I-10745. lpp., 62. punkts). Skat. arī Komisijas 2006. gada 23. jūnija skaidrojošo paziņojumu par Kopienu tiesību aktiem, ko piemēro līguma slēgšanas tiesību piešķiršanā, uz ko neattiecas vai tikai daļēji attiecas publiskā iepirkuma direktīvu noteikumi (OV C 179, 2. lpp.).
(
35
)	Skat. 22. zemsvītras piezīmi.
(
36
)	Komisijas skaidrojošais paziņojums par koncesijām Kopienu tiesībās (OV 2000, C 121, 2. lpp.).
(
37
)	Salīdz. ar Pettit, P. Republicanism, A Theory of Freedom and Government, Oxford University Press, Oksforda, 1997, 168. lpp.
(
38
)	Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1993. gada 24. novembra spriedums lietā Informationsverein Lentia u.c. pret Austriju, A sērija, Nr. 276, 38. punkts.
(
39
)	Šai sakarā šī lieta būtiski atšķiras no 1991. gada 25. jūlija sprieduma lietā C-353/89 Komisija/Nīderlande (
Recueil, I-4069. lpp.), kurā daudzveidības principa aizsardzība tika izvirzīta kā pamats atkāpei no brīvas pārvietošanās noteikumiem, jo, kā tika apgalvots, šo noteikumu piemērošana citādi būtu kaitējusi, nevis palīdzējusi centieniem nodrošināt plašsaziņas līdzekļu daudzveidību. Skat. arī 1997. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-368/95 Familiapress (
Recueil, I-3689. lpp.).
(
40
)	Skat., piemēram, 1995. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-430/93 un C-431/93 Van Schijndel un van Veen (
Recueil, I-4705. lpp., 17. punkts).
(
41
)	1991. gada 19. novembra spriedums apvienotajās lietās C-6/90 un C-9/90 Francovich u.c. (
Recueil, I-5357. lpp., 33. punkts). Skat. arī 1990. gada 19. jūnija spriedumu lietā C-213/89 Factortame u.c. (
Recueil, I-2433. lpp., 21. punkts) un 1993. gada 2. augusta spriedumu lietā C-271/91 Marshall (
Recueil, I-4367. lpp., 22., 30. un 31. punkts).
(
42
)	Šajā pašā sakarā skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-503/04 Komisija/Vācija (Krājums, I-6153. lpp.).