62023CJ0300
TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
2024. gada 12. decembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi ar patērētājiem noslēgtos līgumos – Hipotekārā aizdevuma līgums – Klauzula par mainīgu procentu likmi – Uz krājbanku piešķirtiem hipotekāriem aizdevumiem piemērojamām gada procentu likmēm (GPL) balstīts atsauces indekss – Ar publicētu administratīvu aktu ieviests oficiāls indekss – Šā akta preambulā iekļautas norādes – Pārbaude attiecībā uz prasību par pārskatāmību ievērošanu – Negodīguma novērtēšana – Iedarbīguma princips
Lietā C‑300/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (Sansevastjanas pirmās instances tiesa Nr. 8, Spānija) iesniegusi ar 2023. gada 27. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 10. maijā, tiesvedībā
NB
pret
Kutxabank SA,
piedaloties
Ministerio Fiscal,
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: astotās palātas priekšsēdētājs S. Rodins [S. Rodin], kas pilda devītās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Pasers [J. Passer] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei] (referente),
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
NB vārdā – J. M. Erausquin Vázquez un M. Ortiz Pérez, abogados,
–
Kutxabank SA vārdā – I. Ortega Ochoa, abogado, un S. Tamés Alonso, procurador,
–
Spānijas valdības vārdā – A. Gavela Llopis un A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. Baquero Cruz, P. Kienapfel un N. Ruiz García, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt, pirmkārt, Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 3. panta 1. punktu, 5. pantu, 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu, otrkārt, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (Negodīgas komercprakses direktīva) (OV 2005, L 149, 22. lpp.), 7. pantu, kā arī, treškārt, iedarbīguma principu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp NB un Kutxabank SA par tādas klauzulas spēkā esamības atzīšanu, kurā paredzēta hipotekārā aizdevuma līgumā noteiktas procentu likmes periodiska atjaunināšana.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 93/13
3
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu:
“Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.”
4
Šīs direktīvas 4. pantā ir paredzēts:
“1.   Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.
2.   Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne uz cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”
5
Minētās direktīvas 5. pants ir formulēts šādi:
“Līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Ja rodas šaubas par kāda noteikuma nozīmi, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam. Šos noteikumus par interpretāciju nepiemēro 7. panta 2. punktā noteikto procedūru kontekstā.”
6
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
7
Šīs direktīvas 7. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
8
Saskaņā ar minētās direktīvas 8. pantu:
“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāja aizsardzības līmeni.”
Direktīva 2005/29
9
Saskaņā ar Direktīvas 2005/29 19. pantu dalībvalstīm līdz 2007. gada 12. jūnijam bija jāpieņem un jāpublicē normatīvie un administratīvie tiesību akti, kas vajadzīgi, lai panāktu atbilstību šai direktīvai, un nekavējoties par to jāinformē Eiropas Komisija. Šīs normas bija piemērojamas no 2007. gada 12. decembra.
Spānijas tiesību akti
Likums 7/1998
10
Direktīva 93/13 Spānijas tiesībās ir transponēta ar 1998. gada 13. aprīļaLey 7/1998, sobre condiciones generales de la līgumsación (Likums 7/1998 par vispārīgajiem līgumattiecību noteikumiem; 1998. gada 14. aprīļaBOE Nr. 89, 12304. lpp.).
11
Šā likuma 5. panta 5. punktā – pēc grozījumiem, kas izdarīti ar 2019. gada 15. martaLey 5/2019, de regulación de los contratos de crédito inmobiliario (Likums 5/2019 par hipotekārā kredīta līgumu regulēšanu; 2019. gada 16. martaBOE Nr. 65), – ir paredzēts, ka patērētājam nelabvēlīgi noteikumi, kuri nepārskatāmā veidā iekļauti līgumā, nav spēkā.
Vispārējais likums par patērētāju un lietotāju aizsardzību
12
Ar 2007. gada 16. novembraReal Decreto Legislativo 1/2007, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de
los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Karaļa Likumdošanas dekrēts 1/2007 par Vispārējā likuma par patērētāju un lietotāju aizsardzību grozīšanu un citiem papildinošiem likumiem; 2007. gada 30. novembraBOE Nr. 287, 49181. lpp.) tika pieņemta šā likuma pārstrādātā redakcija, kurā grozījumi izdarīti ar Likumu 5/2019 (turpmāk tekstā – “Vispārējais likums par patērētāju un lietotāju aizsardzību”).
13
Vispārējā likuma par patērētāju un lietotāju aizsardzību 8. pantā ir noteikts:
“Patērētājiem un lietotājiem ir šādas pamattiesības:
[..]
b)
aizsargāt savas tiesiski pamatotās saimnieciskās un sociālās intereses, it īpaši pret negodīgu komercpraksi un negodīgu noteikumu iekļaušanu līgumos;
[..]
d)
saņemt precīzu informāciju par dažādām precēm vai pakalpojumiem un tikt izglītotam un informētam, lai veicinātu zināšanas par šo preču un pakalpojumu pienācīgu izmantošanu, patēriņu vai lietošanu.
[..].”
14
Šā vispārējā likuma 60. panta “Pirms līguma noslēgšanas sniedzamā informācija” 1. punktā ir paredzēts:
“Pirms līgums vai attiecīgais piedāvājums patērētājam vai lietotājam kļūst saistošs, komersants skaidri un saprotami sniedz viņam nozīmīgu, patiesu un pietiekamu informāciju par līguma galvenajām iezīmēm, it īpaši par tā juridiskajiem un saimnieciskajiem noteikumiem. [..]”
15
Saskaņā ar minētā vispārējā likuma 80. panta “Prasības attiecībā uz noteikumiem, kas nav individuāli apspriesti” 1. punktu:
“Ar patērētājiem un lietotājiem noslēgtos līgumos, kas ietver noteikumus, kuri nav individuāli apspriesti, tostarp līgumos, kurus valsts pārvaldes iestādes noslēgušas ar atkarīgām struktūrām un uzņēmumiem, šajos noteikumos ievēro šādas prasības:
a)
precīzs, skaidrs un vienkāršs formulējums, ko iespējams saprast uzreiz un bez tādu tekstu vai dokumentu palīdzības, kuri netiek izsniegti pirms līguma noslēgšanas vai šīs noslēgšanas laikā; jebkurā gadījumā līgumā iekļauj tieši formulētas atsauces uz šādiem tekstiem un dokumentiem;
[..]
c)
godprātība un pienācīgs līdzsvars starp pušu tiesībām un saistībām; jebkurā gadījumā nav izmantojami negodīgi noteikumi.”
16
Vispārējā likuma par patērētāju un lietotāju aizsardzību 82. panta “Negodīgu noteikumu jēdziens” 1. punktā ir noteikts:
“Par negodīgiem ir uzskatāmi visi līguma noteikumi, kas nav apspriesti individuāli, un jebkāda prakse, attiecībā uz kuru nav dota tieši formulēta piekrišana, kas – pretēji prasībām par godprātību – rada ievērojamu, patērētājam un lietotājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību starp pušu tiesībām un saistībām, kas izriet no līguma.”
17
Šā vispārējā likuma 83. pantā “Negodīgu noteikumu spēkā neesamība un līguma turpinātība” ir paredzēts:
“Negodīgie noteikumi nav spēkā un ir uzskatāmi par tādiem, kas līgumā nav bijuši iekļauti. Šajā ziņā tiesa pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas atzīst, ka līgumā iekļauti negodīgi noteikumi nav spēkā, tomēr līgums joprojām ir saistošs līguma pusēm, ja vien tas var pastāvēt bez šiem negodīgajiem noteikumiem.
Patērētājam nelabvēlīgi noteikumi, kas līgumā iekļauti pārskatāmā veidā, nav spēkā.”
Civilkodekss
18
Código civil (Civilkodekss) 1303. pantā ir noteikts:
“Ja tiek atzīts, ka konkrētas saistības nav spēkā, līguma puses viena otrai atdod lietas, kas ir bijušas līguma priekšmets, kopā ar to augļiem un cenu, kā arī procentus, ciktāl nākamajos pantos nav paredzēts citādi.”
19
Saskaņā ar šā kodeksa 1306. panta 2. punktu:
“Ja darbība ir uzskatāma par ļaunprātību, bet ne par pārkāpumu, piemēro šādus noteikumus:
[..]
2.
Ja iesaistīta ir tikai viena līguma puse, tā nevar nedz atprasīt to, ko tā devusi uz līguma pamata, nedz prasīt izpildīt to, kas tai vēl tiktu dots. Otra puse, kura nav iesaistīta ļaunprātīgās darbībās, var atprasīt to, ko tā devusi, bet tai nav pienākuma izpildīt to, ko tā vēl būtu devusi.”
Apkārtraksti 8/1990 un 5/1994
20
Banco de España (Spānijas Banka) 1990. gada 7. septembrī pieņēma circular 8/1990, a entidades de crédito, sobre transparencia de las operaciones y protección de la clientela (Apkārtraksts 8/1990 kredītiestādēm par darījumu pārskatāmību un klientu aizsardzību; 1990. gada 20. septembraBOE Nr. 226, 27498. lpp.).
21
Apkārtraksts 8/1990 tika grozīts citastarp ar 1994. gada 22. jūlijacircular 5/1994, a entidades de crédito (Apkārtraksts 5/1994 kredītiestādēm; 1994. gada 3. augustaBOE Nr. 184, 25109. lpp.), ar kuru Apkārtraksts 8/1990 citastarp tika papildināts ar VIII pielikumu. Iesniedzējtiesa – Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (Sansevastjanas pirmās instances tiesa Nr. 8, Spānija) – šajā ziņā precizē, ka Apkārtrakstam 8/1990, kas grozīts ar Apkārtrakstu 5/1994 (turpmāk tekstā – “grozītais Apkārtraksts 8/1990”), nav konsolidētas redakcijas, kas būtu publicēta izdevumā Boletín Oficial del Estado [BOE; Valsts Oficiālajā Vēstnesī].
22
Ar grozīto Apkārtrakstu 8/1990 tika ieviesti vairāki hipotekārajiem aizdevumiem piemērojami oficiāli atsauces indeksi (likmes). To vidū bija dažādi vidējo likmju indeksi, kas piemērojami hipotekāriem aizdevumiem ar termiņu virs trim gadiem, kuri paredzēti mājokļa iegādei par brīvā tirgū noteiktu cenu (turpmāk tekstā – “IRPH”), tostarp IRPH attiecībā uz krājbanku piešķirtiem aizdevumiem (turpmāk tekstā – “krājbanku IRPH”).
23
Grozītā Apkārtraksta 8/1990 VIII pielikumā krājbanku IRPH ir definēts šādi:
“[..] tādu vidējo procentu likmju vienkāršais vidējais lielums, kuras svērtas pēc piešķirto, ar hipotēku nodrošināto aizdevumu, kas paredzēti mājokļa iegādei par brīvā tirgū noteiktu cenu, kapitāla un kuras piemērojamas vismaz trīs gadus ilgiem laikposmiem, un kuras visas krājbankas ieviesušas vai atjaunojušas indeksa atsauces mēnesī. Šīs vidējās svērtās procentu likmes ir ekvivalentas gada likmēm, kuras piemērojamas šiem laikposmiem un kuras ikviena krājbanka paziņo Spānijas Bankai [..].”
24
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šī definīcija ir papildināta ar norādi, ka “vidējās svērtās procentu likmes” ir attiecīgajiem darījumiem piemērojamās (faktiskās) gada procentu likmes (GPL), kuras Spānijas Bankai paziņo ikviena krājbanka.
25
No šā lēmuma izriet arī tas, ka Apkārtraksts 5/1994 ietver kredītiestādēm adresētu brīdinājumu, kurā teikts, ka IRPH tieša un vienkārša izmantošana izraisītu to, ka hipotekārā aizdevuma darījumam piemērojamā GPL būtu augstāka par tirgū noteikto likmi, un, lai izvairītos no šādas situācijas, būtu jāpiemēro atbilstīga negatīva marža, kuras apmērs mainītos atkarībā no komisijas maksām par šo darījumu un no maksājumu biežuma.
Likums 14/2013
26
2013. gada 27. septembraLey 14/2013, de apoyo a los emprendedores y su internacionalización (Likums 14/2013 par atbalstu uzņēmējiem un to darbības paplašināšanu starptautiskā mērogā; 2013. gada 28. septembraBOE Nr. 233, 78787. lpp.) ir iekļauts 15. papildnoteikums, kurā paredzēts, ka pēc 2013. gada 1. novembra vairs netiks publicēts, piemēram, krājbanku IRPH.
27
Šā papildnoteikuma 2.–4. punkts ir formulēts šādi:
“2. Atsauces uz iepriekšējā punktā minētajām likmēm no piemērojamo likmju nākamās atjaunināšanas dienas aizstāj ar līgumā tās aizstāšanai paredzēto atsauces likmi vai atsauces indeksu.
3. Ja līgumā nav paredzēta neviena atsauces likme vai atsauces indekss vai ja tas būtu viens no indeksiem vai likmēm, no kuriem paredzēts atteikties, attiecīgo likmi vai indeksu aizstāj ar oficiālo procentu likmi – tā dēvēto [kredītiestāžu IRPH] –, piemērojot maržu, kas līdzvērtīga likmes, no kuras paredzēts atteikties, un iepriekš minētās likmes starpības vidējam aritmētiskajam lielumam, kurš aprēķināts, balstoties uz datiem, kas pieejami laikposmā no līguma noslēgšanas dienas līdz dienai, kad stājas spēkā aizstājošā likme.
[..]
4. Neviena līguma puse nevar vērsties tiesā ar prasību grozīt aizdevuma vai kredīta līgumu, nedz šo līgumu grozīt vai izbeigt vienpusēji, lai tādējādi kompensētu šā noteikuma piemērošanas sekas.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
28
NB 2006. gada 11. septembrī uz 35 gadiem noslēdza hipotekārā aizdevuma līgumu ar Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Gipuzkoa y San Sebastián, tagadējo Kutxabank (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkojamais aizdevuma līgums”).
29
Saskaņā ar šā līguma 3.a punktu (turpmāk tekstā – “strīdīgā klauzula”) ir piemērojama mainīga procentu likme; periodiski ir nosakāma jauna procentu likme, kas piesaistīta krājbanku IRPH.
30
Strīdīgajā klauzulā ir precizēts, ka šis indekss atbilst vidējo procentu likmju, kas svērtas pēc kapitāla un kas piemērojamas krājbanku piešķirtiem aizdevumiem ar hipotekāru nodrošinājumu, kuru termiņš ir vismaz trīs gadi un kuri paredzēti mājokļa iegādei par brīvā tirgū noteiktu cenu, vienkāršam vidējam lielumam bez pārveidošanas un ka atsauces lielums ir pēdējais iepriekšējā mēnesī pirms attiecīgā likmes atjaunināšanas termiņa Spānijas Bankas publicētais indekss vai – pakārtoti – pēdējais pirms minētā iepriekšējā mēneša Spānijas Bankas publicētais indekss.
31
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka strīdīgajā klauzulā nav minēta grozītā Apkārtraksta 8/1990 VIII pielikumā ietvertās krājbanku IRPH definīcijas pēdējā daļa, kurā precizēts, ka šīs “vidējās svērtās procentu likmes” ir attiecīgajiem darījumiem piemērojamās GPL, kuras Spānijas Bankai paziņo ikviena krājbanka.
32
NB 2022. gada 4. martā cēla iesniedzējtiesā prasību, ar kuru citastarp lūdza atzīt, ka strīdīgā klauzula ir negodīga.
33
Iesniedzējtiesa precizē, ka IRPH tiek aprēķināti, balstoties uz līdzīgiem darījumiem piemērojamo GPL vidējo lielumu. Līdz ar to konkrēta līguma procentu likmes pielāgošana, balstoties uz IRPH, izraisītu šīs procentu likmes palielināšanu tādējādi, ka aizņēmēji, uz kuriem attiecas to līgumu kopums, uz kuru pamata ticis noteikts šis IRPH, papildus nominālajai procentu likmei būtu samaksājuši jebkādas maksas un komisijas maksas, savukārt uz tāda līguma pamata, kuram piemērojamā procentu likme ir šādi indeksēta, papildus maržai esot pievienotas arī līdzīgas maksas un komisijas maksa jau esot samaksāta. Minētā tiesa piebilst, ka vairāki faktori, kuri ņemti vērā šajās GPL un uz kuriem balstoties ticis noteikts IRPH, izriet no līguma noteikumiem, kuri kopš tā laika ir atzīti par negodīgiem vai kuru piemērošanā ir nepieciešama piesardzība.
34
Pirmām kārtām, izvērtējusi strīdīgo klauzulu saistībā ar prasībām par pārskatāmību, iesniedzējtiesa jautā par šo prasību ievērošanu, jo uz 35 gadiem noslēgta līguma kontekstā šī klauzula nedodot patērētājam iespēju precīzi noskaidrot saimnieciskās sekas, kas no tās izriet.
35
Vispirms tā apšauba to, ka vidusmēra patērētājs pats varētu saprast atšķirības starp jēdzieniem “procentu likme”, “atsauces indekss” vai “GPL” un līdz ar to atsauces indeksa, kas balstīts uz GPL, aprēķināšanas metodes darbību.
36
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka strīdīgā klauzula ietver krājbanku IRPH definīciju, kas neietver daļu no šīs definīcijas, proti, par to, ka šis indekss ir balstīts uz GPL. Tā izsecina, ka vidusmēra patērētājam, kurš nezina par Spānijas Bankas apkārtrakstiem, kas adresēti kredītiestādēm, un kuru līguma otra puse nav informējusi nedz par to, ka krājbanku IRPH atbilst GPL, nedz par Apkārtrakstā 5/1994 iekļautajiem precizējumiem attiecībā uz indeksu IRPH lielumu salīdzinājumā ar tirgū piedāvātajām likmēm, nav nekāda iemesla pieprasīt informāciju par šo tematu pirms līguma noslēgšanas, ja viņš uzskata, ka viņam izsniegtajā līgumā izklāstītais piedāvājums izraisa interesi, jo tajā paredzēta marža, kas ir zemāka par maržām, kādas parasti tiek paredzētas līgumos, kuriem procentu likme tiek noteikta, balstoties uz atsauces indeksu Euribor (starpbanku euro aizdevumiem piedāvātā likme).
37
Šie apsvērumi tika sniegti, lai pamatotu pirmo līdz trešo un piekto jautājumu.
38
Turpinot – iesniedzējtiesa izklāsta Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) judikatūru, no kuras izrietot, ka prasības par pārskatāmības ievērošanu attiecībā uz indeksu IRPH sastāvu un aprēķināšanu katrā ziņā ir izpildītas ar to, ka Apkārtraksts 8/1990 un šo indeksu aprēķināšanas metode tika publicēta izdevumā Boletín Oficial del Estado, un līdz ar to kredītiestādei, kas šajos līguma noteikumos iekļauj šādu indeksu, neesot pienākuma aizdevuma līgumā iekļaut pilnīgu šā indeksa definīciju. Šī judikatūra esot pamatota tikai ar 2020. gada 3. marta sprieduma Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138) 53. un 56. punktu, bet ne ar tā 51., 52., 54. un 55. punktu.
39
Iesniedzējtiesa uzskata, ka minētā sprieduma 53. un 56. punkts ir balstīts uz norādēm, kas neatspoguļo īstenību pilnīgi. Pirmkārt, Apkārtraksts 8/1990, uz kura publikāciju atsaucas minētais spriedums, neietver nevienu norādi par IRPH, jo tie tika ieviesti ar Apkārtrakstu 5/1994. Otrkārt, jebkurā gadījumā iepazīšanās ar pēdējo minēto apkārtrakstu nedotu iespēju noskaidrot IRPH aprēķināšanas metodi, jo tā nav tur iekļauta, līdz ar to patērētājam no pieejamiem datiem nāktos izsecināt, ka indeksi IRPH ir likmes GPL, kuras jau ietver maržas, komisijas maksas un citas maksas.
40
Šie apsvērumi tika sniegti, lai pamatotu ceturto un sesto līdz astoto jautājumu.
41
Turklāt iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai iepriekš minētā Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūra, ciktāl tajā noteikts, ka kredītiestādes bez nosacījumiem ir atbrīvotas no pienākuma hipotekārā aizdevuma līgumos iekļaut pilnīgu definīciju par IRPH, kas izmantots procentu likmes periodiskajā pielāgošanā, un ir atbrīvotas no pienākuma informēt patērētājus par šā indeksa iepriekšējām izmaiņām, kas atspoguļotas oficiālajās publikācijās, ņemot vērā 2020. gada 3. marta sprieduma Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138) 54. punktu un 2021. gada 17. novembra rīkojuma Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943) 34. punktu, ir saderīga ar Tiesas judikatūru.
42
Šo šaubu dēļ tā uzdod devīto un desmito jautājumu.
43
Visbeidzot iesniedzējtiesa atsaucas arī uz Direktīvu 2005/29, par kuru tā uzskata, ka šī direktīva bija piemērojama pamatlietā aplūkojamā aizdevuma līguma noslēgšanas laikā. Tajā ir paredzēts: to, ka šajā līgumā iekļautajā krājbanku IRPH definīcijā trūkst svarīgas informācijas, var pielīdzināt būtiskas informācijas nesniegšanai šīs direktīvas 7. panta izpratnē, tātad tā ir uzskatāma par maldinošu praksi. Tā jautā: ja tas tā būtu, vai šāda konstatējuma dēļ var pavisam izslēgt, ka šāda rīcība ir bijusi godprātīga Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē.
44
Šie apsvērumi tika sniegti, lai pamatotu vienpadsmito un divpadsmito jautājumu.
45
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa apsver situāciju, ja strīdīgā klauzula būtu uzskatāma par tādu, kurā nav ievērotas prasības par pārskatāmību. Šādos apstākļos tā uzskata, ka tai būtu jāpārbauda šīs klauzulas eventuālais negodīgums, kura atzīšanu tā lūdz Tiesai, jo tās iepriekšējie nolēmumi esot attiekušies tikai uz šīm prasībām.
46
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa, pirmkārt, atsaucas uz valsts tiesību normām, kurās kopš 2019. gada ir paredzēts, ka līguma noteikumi, kas iekļauti patērētājiem nepārredzamā un nelabvēlīgā veidā, automātiski nav spēkā. Tā norāda, ka Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) neuzskatot, ka šie noteikumi būtu piemērojami ar atpakaļejošu spēku. Turpretī attiecībā uz tā dēvētajām klauzulām par “likmes slieksni”, uz kuru pamata mainīgā procentu likme nevarētu būt zemāka par konkrētu slieksni, šīs augstākās tiesas judikatūrā esot noteikts, ka šādas klauzulas nav pārredzamas un līdz ar to ir negodīgas, jo tajās paredzētā šķietami mainīgā procentu likme faktiski mainoties tikai augšup. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šajā gadījumā šī judikatūra būtu jāpiemēro pēc analoģijas, ņemot vērā maldinošu informāciju, kas strīdīgajā klauzulā iekļauta tāpēc, ka līgumiskajā IRPH definīcijā trūkst norādes par to, ka pēdējais minētais indekss būtu GPL.
47
Šie apsvērumi tika sniegti, lai pamatotu trīspadsmito un četrpadsmito jautājumu.
48
Otrkārt, iesniedzējtiesa min Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūru, saskaņā ar kuru oficiāls indekss, ko publiskas iestādes izmanto subsidētu mājokļu finansēšanai, nevarētu būt pretrunā prasībām par godprātību.
49
Tomēr tā norāda, ka oficiāla indeksa izmantošana ir nepieciešama hipotekārā aizdevuma līguma noslēgšanas gadījumā un ka publiskās iestādes, kas izmantojušas IRPH, to darot, ir ņēmušas vērā Apkārtraksta 5/1994 preambulā ietverto Spānijas Bankas brīdinājumu.
50
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka vērtējumā par negodīgumu runa ir nevis par kāda IRPH izmantošanu, bet par aizdevuma līguma klauzulu, kurā paredzēta šāda izmantošana. Tātad, ņemot vērā 2013. gada 14. marta sprieduma Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164) 69. punktu, esot nozīmīgi konstatēt, vai aizdevējs, godīgi un līdzvērtīgi izturoties pret aizņēmēju, būtu varējis rēķināties ar to, ka pēdējais minētais piekritīs strīdīgās klauzulas iekļaušanai pamatlietā aplūkojamajā aizdevuma līgumā arī pēc individuālas apspriešanas, ja viņš būtu sapratis krājbanku IRPH aprēķināšanas metodes darbību un tātad būtu varējis, balstoties uz konkrētiem kritērijiem, novērtēt potenciāli ievērojamas saimnieciskās sekas, kas izriet no šā indeksa piemērošanas, ja viņš būtu zinājis par tā izmaiņām divos gados pirms šā līguma noslēgšanas un ja viņš būtu ticis informēts par to, ka Apkārtraksts 5/1994 ietver brīdinājumu par nepieciešamību attiecīgā gadījumā piemērot negatīvu maržu – brīdinājumu, ko aizdevējs nevēlējās ievērot.
51
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ņemot vērā 2017. gada 26. janvāra sprieduma Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60) 67. punkta otro ievilkumu, šajā vērtējumā citastarp līgumiskās procentu likmes aprēķina veids un no tā izrietošais faktiskais likmes apmērs būtu jāsalīdzina ar parasti izmantoto aprēķina veidu un likumisko procentu likmi, kā arī procentu likmēm, kas dienā, kad noslēgts pamatlietā aplūkojamais līgums, tirgū tika piemērotas salīdzināmiem aizdevumiem.
52
Šie apsvērumi tika sniegti, lai pamatotu piecpadsmito līdz astoņpadsmito jautājumu.
53
Visbeidzot, trešām kārtām, gadījumam, ja strīdīgā klauzula tiktu atzīta par negodīgu un ja pamatlietā aplūkojamais aizdevuma līgums principā nevarētu turpināt pastāvēt bez šīs klauzulas, iesniedzējtiesa uzskata, ka tajā vajadzētu paredzēt, ka patērētājam ir ļauts izvēlēties vai nu šā līguma atcelšanu, vai arī tā atstāšanu spēkā, strīdīgo klauzulu aizstājot ar atsauci uz indeksu, kas dispozitīvi paredzēts likumā, citastarp ņemot vērā 2021. gada 17. novembra rīkojuma Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943) 52. punktu.
54
Pirmkārt, gadījumam, ja patērētājs izvēlētos līguma atstāšanu spēkā, iesniedzējtiesa norāda, ka tās identificētā dispozitīvā norma, ar kuru bija paredzēts nodrošināt līgumu turpinātību pēc atteikšanās no krājbanku IRPH un banku IRPH bez tiesvedības, bija vērsta uz to, lai saglabātu līdzsvaru starp līguma pušu izpildījumiem, savukārt strīdīgās klauzulas atzīšana par negodīgu nozīmētu, ka tā rada nelīdzsvarotības situāciju, kas būtu jānovērš. Šādos apstākļos minētā tiesa uzskata, ka līdzsvara atjaunošana starp līguma pušu attiecīgajiem izpildījumiem izraisītu to, ka ar strīdīgo klauzulu izraudzītajam atsauces indeksam tiktu piemērota negatīva marža – atbilstoši tam, ko Spānijas Banka esot ieteikusi Apkārtraksta 5/1994 preambulā.
55
Otrkārt, gadījumam, ja patērētājs izvēlētos līguma atcelšanu, iesniedzējtiesa uzskata: Civilkodeksa 1303. panta piemērošana nozīmētu, ka izpildījumu savstarpēja atmaksāšana kopā ar procentiem būtu labvēlīgāka finanšu iestādei, lai gan – pēc definīcijas – tā būtu atbildīga par šā līguma atcelšanu. Proti, šā panta piemērošanas gadījumā finanšu iestādei būtu tiesības uz procentiem pēc likumiskās likmes, kas augstāka nekā līgumiskā procentu likme, par visu aizdoto kapitālu no minētā līguma noslēgšanas dienas. Šķietami tas nebūtu tā, ja būtu piemērojams šā kodeksa 1306. panta 2. punkts; tas šķiet iespējami, ja vien tiktu atzīts, ka pamatlietā aplūkojamais aizdevuma līgums ir jāatceļ tāpēc, ka tas ietver klauzulu, kas ir “ļaunprātīga” nupat minētās normas izpratnē, un ka šī ļaunprātība ir attiecināma tikai un vienīgi uz šo kredītiestādi, jo runa ir par standartveida līgumu, kas uzspiests aizņēmējam.
56
Šie apsvērumi tika sniegti, lai pamatotu deviņpadsmito līdz divdesmit otro jautājumu.
57
Šādos apstākļos Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (Sansevastjanas pirmās instances tiesa Nr. 8) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, ņemot vērā, ka Spānijas Banka [..] Apkārtrakstā 5/1994, ar kuru Spānijas hipotekāro aizdevumu tirgū tika ieviestas [uz] IRPH [balstītas] likmes, [ir norādījusi arī to], ka to tieša izmantošana [nozīmētu piemērot aplūkojamajam] darījumam GPL, [kas augstāka par tirgū izplatīto] GPL, un ka, lai no tā izvairītos, ir jāpiemēro atbilstoša negatīva marža, šā brīdinājuma neievērošanu un šādas negatīvas maržas neiekļaušanu var uzskatīt par [nelīdzsvarotības radīšanu –] pretēji prasībām par godprātību, kas minētas Direktīvas [93/13] 3. panta 1. punktā?
2)
Vai tas, ka finanšu iestādes piemēro negatīvas maržas, samazinājuma koeficientus vai procentuālo indeksu IRPH, kā to ir norādījusi Spānijas Banka, tikai gadījumos, kuros hipotekārā aizdevuma līgumi ir paredzēti subsidēta mājokļa iegādei un tos uzrauga valsts pārvaldes iestādes, un savukārt nepiemēro minētās negatīvās maržas, samazinājuma koeficientus vai procentuālo IRPH, ja pielīgtais hipotekārais aizdevums ir paredzēts mājokļa iegādei brīvajā tirgū bez valsts pārvaldes iestāžu uzraudzības, var būt [uzskatāms par nelīdzsvarotības radīšanu –] pretēji prasībām par godprātību, kas minētas Direktīvas [93/13] 3. panta 1. punktā?
3)
Vai gadījumā, ja par negodīgiem ir atzīti elementi, kas veidoja hipotekārā aizdevuma darījumu GPL un kas katru mēnesi tika izmantoti krājbanku IRPH noteikšanai, piemēram, kredīta piešķiršanas [..] maksa vai komisijas maksas, kas būtu jāsedz pārdevējam vai piegādātājam, Direktīvas [93/13] 6. panta 1. punktam ir pretrunā tāda noteikuma atstāšana spēkā, kas ietver krājbanku IRPH, kurš ik mēnesi ir ticis noteikts, balstoties uz datiem, kas iegūti, piemērojot par negodīgiem atzītos noteikumus?
4)
Vai Tiesas 2020. gada 3. marta sprieduma [Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)] 51., 52., 54. un 55. punktam pretrunā ir tāda valsts judikatūra, kādu iedibinājusi Tribunal Supremo (Augstākā tiesa), saskaņā ar kuru bez [šajos] punktos minēto pārbaužu veikšanas valsts tiesai ir jāuzskata, ka noteikuma, ar kuru [atsauces indekss] IRPH [..] ietverts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā līgumā, pārskatāmības pārbaude katrā ziņā ir izturēta tādēļ, ka [šā indeksa] definīcija ir [iekļauta] Boletín Oficial del Estado [Valsts Oficiālajā Vēstnesī], [proti], Spānijas Bankas Apkārtrakstā 5/1994, kas publicēts 1994. gada 3. augustā (BOE Nr. 184), par kuru patērētājs nav informēts?
5)
Vai, lai izpildītu hipotekārā aizdevuma līgumos ar mainīgu procentu likmi ietverta noteikuma, kas attiecībā uz aizdevuma lietošanas procentiem atsaucas uz oficiālu indeksu kā IRPH un kas tā aprēķina īpatnību dēļ neatspoguļo tikai aizdevuma lietošanas procentus, un kam ir jāpiemēro sarežģīti aprēķināma marža, lai varētu to salīdzināt ar citiem indeksiem, un rada patērētājam potenciālu risku, ka viņam būs daļēji jāuzņemas bankas komisijas maksu segšana dubulti, pārskatāmības prasību, Direktīvas [93/13] 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tiesiskais regulējums vai judikatūra, kas atļauj pārdevējam vai piegādātājam neietvert līgumā un skaidri nesniegt patērētājam savlaicīgi pirms līguma noslēgšanas šādu informāciju:
a)
ka atsauces [indekss] atspoguļo ne tikai aizdevuma lietošanas procentus, bet arī komisijas maksas;
b)
konkrēto summas palielinājumu, kādu tā veido;
c)
vai tā piemēro negatīvu maržu atsauces likmes starpībai, lai kompensētu šo palielinājumu?
Iepriekš minētā mērķis ir atvieglot to, ka patērētājs varētu faktiski salīdzināt dažādas iespējamās atsauces likmes un uzzināt, vai noslēdzamajā līgumā viņš uzņemsies maksāt komisijas maksas, kas daļēji pārklājas, un kādā apmērā, un attiecīgā gadījumā varētu tās apstrīdēt.
6)
Vai Eiropas Komisijas [..] rakstveida apsvērumu [lietā C‑125/18] 57. punktam, ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumu [lietā Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695)] 2. un 125. punktam un Tiesas 2020. gada 3. marta sprieduma [Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)] 51., 52., 54. un 55. punktam ir pretrunā tāda valsts judikatūra, kādu ir iedibinājusi Tribunal Supremo, saskaņā ar kuru pārdevējs vai piegādātājs ir atbrīvots no jebkādas atbildības attiecībā uz patērētāja informēšanu par [atsauces indeksa] IRPH [..] aprēķina metodes darbību un no tās izrietošajām ekonomiskajām sekām, pārnesot [šo atbildību] uz pašu patērētāju, kuram bez finanšu zināšanām ir pašam jāmeklē šī informācija, atrodot un saprotot [Boletín Oficial del Estado] publicētu definīciju, kurā nekas nav skaidri noteikts par maržu un maksu iekļaušanu šajā indeksā, kas ir apstāklis, kas viņam pašam ir jāsecina, uzzinot, ka [minēto indeksu] nosaka ik mēnesi[, balstoties uz] attiecīgo darījumu vidējo GPL?
7)
Vai Tiesas [2020. gada 3. marta] sprieduma [Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)] 53. un 56. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru IRPH likmes definīcijas vienkārša publicēšana [Boletín Oficial del Estado] dod patērētājam iespēju uzzināt, ka tā ietver [kredīt]iestāžu piemērotās maržas un maksas, atbilst Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru patērētājs attiecībā uz informāciju [ir] nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju, ar kuru slēdz līgumu, un ģenerāladvokāta [M. Špunara] secinājumu [lietā Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695)] 2. punktam, saskaņā ar kuru vidusmēra patērētājs nespēj saprast noteiktus jēdzienus, piemēram, “procentu likme”, “atsauces indekss” vai “gada procentu likme [GPL]”, un, konkrētāk, atšķirības starp šiem jēdzieniem, un ka to pašu var teikt par konkrētā aprēķina darbību ne tikai mainīgajām procentu likmēm, bet arī hipotekāro aizdevumu oficiālajiem atsauces indeksiem un GPL, uz kuriem balstoties aprēķina šīs procentu likmes?
8)
Vai Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru patērētājs attiecībā uz informāciju [ir] nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju, ar kuru slēdz līgumu, un ģenerāladvokāta [M. Špunara] secinājumu [lietā Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695)] 2. punktam ir pretrunā Tiesas [2020. gada 3. marta] sprieduma [Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)] 53. un 56. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru patērētājs var uzzināt, ka IRPH [..] ietver maržas un maksas, balstoties uz definīciju, kas publicēta [Boletín Oficial del Estado], lai gan tam ir nepieciešams, lai šis patērētājs zinātu, kas ir un ko nozīmē GPL likme, lai tādējādi varētu izsecināt, ka, tā kā krājbanku IRPH nosaka, balstoties uz GPL likmju vienkāršo vidējo rādītāju, tas noteikti ietver [kredīt]iestāžu piemērotās komisijas maksas, maržas un maksas?
9)
Vai pārdevēja vai piegādātāja atbrīvošana no pienākuma ietvert līgumā pilnīgu definīciju atsauces indeksam, kas kalpo mainīgās procentu likmes aprēķināšanai, un izsniegt informatīvos materiālus, kuros ir norādītas šā indeksa iepriekšējās izmaiņas, kas ir paredzēta Tiesas 2021. gada 17. novembra rīkojumā [Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943)], ir obligāta un beznosacījumu vai tomēr tas ir atkarīgs no tā, ka, balstoties uz pārdevēja vai piegādātāja sniegtu apstiprinātu informāciju, patērētājs jau var saprast attiecīgā indeksa aprēķina metodes darbību, lai tādējādi varētu pēc precīziem un saprotamiem kritērijiem izvērtēt iespējami nozīmīgas saimnieciskās sekas viņa finansiālajam stāvoklim?
10)
Vai šāda atbrīvošana attiecas arī uz tiem gadījumiem, kuros līgumā tiek ietverta atsauces indeksa, kas kalpo mainīgās procentu likmes aprēķināšanai, pilnīga definīcija un pienākums izsniegt informatīvos materiālus, kuros norādītas šā indeksa iepriekšējās izmaiņas, ir noteikts valsts tiesiskajā regulējumā, kas ir spēkā līguma noslēgšanas brīdī?
11)
Vai gadījumā, ja ir piemērojama Direktīva [2005/29] par uzņēmumu negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem, pārdevēja vai piegādātāja noklusējums par tik svarīgu informāciju kā [informācija par] IRPH [..] aprēķina metodes konkrēto darbību, to noteikšanu, balstoties uz atsauces darījumu GPL likmēm, kā rezultātā to nominālā tiek ietvertas šo darījumu vidējās maržas, komisijas maksas un maksas, to pastāvīgām izmaiņām, kas pārsniedz [atsauces indeksu] Euribor visu gadu laikā kopš tā izveides, lai gan Spānijas Banka ir brīdinājusi finanšu iestādes par nepieciešamību iekļaut negatīvu maržu, lai izvairītos no tā, ka darījuma GPL būtu augstāka par tirgus GPL, ņemot vērā šīs direktīvas 7. pantu, var tikt uzskatīts par maldinošu praksi?
12)
Vai, ja valsts tiesa secina, ka, ņemot vērā Direktīvu [2005/29], pārdevēja vai piegādātāja īstenotā prakse ir maldinoša, automātiski ir uzskatāms, ka tā rīcība rada būtisku nelīdzsvarotību pretēji prasībām par godprātību, kuras minētas Direktīvas [93/13] 3. panta 1. punktā, vai, gluži pretēji, pārdevējs vai piegādātājs var rīkoties maldinoši Direktīvas [2005/29] izpratnē un vienlaikus ievērot Direktīvas [93/13] prasības par godprātību?
13)
Vai iedarbīguma princips nepieļauj tādu valsts judikatūru kā Spānijas Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) iedibinātā, saskaņā ar kuru, ja noteikums, ar kuru krājbanku IRPH iekļauts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā līgumā, ir atzīts par nepārskatāmu, nevar ar atpakaļejošu spēku piemērot Likuma 7/1998 normas, proti, 83. pantu un 5. panta 5. punktu [redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Likumu 5/2019], līdz ar ko tiek izveidota divu līmeņu aizsardzība attiecībā pret vienu un to pašu negodīgo noteikumu – pirmkārt, patērētājiem, kas līgumu noslēguši pirms šā grozījuma, un, otrkārt, patērētājiem, kuri līgumu noslēguši pēc šā grozījuma?
14)
Vai iedarbīguma princips nepieļauj tādu valsts judikatūru kā Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) iedibinātā, saskaņā ar kuru pārskatāmības trūkuma dēļ tāds noteikums par līguma cenu kā noteikums par procentu likmes minimumu ir uzskatāms par negodīgu, ņemot vērā to, ka tas satur maldinošu informāciju, lai gan noteikuma, ar kuru krājbanku IRPH iekļauts līgumā, – un šis noteikums ietekmē arī līguma cenu – pārskatāmības trūkums nav uzskatāms par negodīgu?
15)
Vai Tiesas [2013.] gada 14. marta sprieduma [Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164)] 69. punktam un nelīdzsvarotības jēdzienam “pretēji prasībām par godprātību” ir pretrunā tāda valsts judikatūra, kādu iedibinājusi Tribunal
Supremo (Augstākā tiesa), saskaņā ar kuru ir neloģiski apgalvot, ka pārdevējs vai piegādātājs nav rīkojies godprātīgi, ja tas ir izmantojis oficiālu [atsauces indeksu], kuru nosaka Spānijas Banka un kuru parasti izmanto valsts pārvaldes iestādes, plānojot subsidētos mājokļus, no kā tā izsecina, ka jebkurā gadījumā pārdevējs vai piegādātājs ir rīkojies godprātīgi un ka nav nepieciešams [pārliecināties par to], vai pārdevējs vai piegādātājs, godīgi un taisnīgi izturoties pret patērētāju, būtu varējis rēķināties ar to, ka patērētājs piekritīs strīdīgajai klauzulai pēc individuālas apspriešanas?
16)
Vai saistībā ar strīdu par tādas klauzulas iekļaušanu [hipotekārā aizdevuma] līgumā, kas paredz krājbanku IRPH piesaistītu indeksētu procentu likmi, kura izmantojama, aprēķinot līguma atlīdzību, Tiesas [2013.] gada 14. marta sprieduma [Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164)] 69. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai ir jānoskaidro, vai pārdevējs vai piegādātājs būtu varējis rēķināties ar to, ka patērētājs, saprotot krājbanku IRPH aprēķināšanas metodes darbību un zinot tā izmaiņas vismaz divus gadus pirms līguma noslēgšanas, un esot informēts, ka Spānijas Banka Apkārtrakstā 5/1994 bija brīdinājusi par nepieciešamību attiecīgā gadījumā iekļaut negatīvu maržu, ko pārdevējs vai piegādātājs neievēroja, būtu piekritis šīs klauzulas iekļaušanai arī tad, ja tā būtu tikusi individuāli apspriesta?
17)
Vai saistībā ar klauzulu, ar kuru starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā [hipotekārā aizdevuma] līgumā iekļauts krājbanku IRPH, Tiesas 2017. gada 26. janvāra sprieduma [Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60)] 67. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, lai novērtētu, vai pastāv nelīdzsvarotība, kas pretrunā prasībām par godprātību, [IRPH] aprēķināšanas metode ir jāsalīdzina ar pārsvarā izmantotās [atsauces] indeksa Euribor aprēķināšanas metodi un aizdevumu, kuru summa un termiņš ir ekvivalents aplūkojamajam līgumam, attiecīgo faktisko procentu likmju aprēķināšanas metodi?
18)
Vai saistībā ar klauzulu, ar kuru starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā [hipotekārā aizdevuma] līgumā iekļauts krājbanku IRPH, lai, ņemot vērā Tiesas 2017. gada 26. janvāra sprieduma [Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60)] 67. punktu, novērtētu, vai pastāv nelīdzsvarotība, kas pretrunā prasībām par godprātību, nozīmīgs ir apstāklis, ka faktiskā likme, kas izriet no [atsauces] indeksa Euribor, ir cena, par kādu [kredīt]iestādes iegūst naudu, ko tās pēc tam aizdod saviem klientiem, savukārt faktiskā likme, kas izriet no krājbanku IRPH un kas joprojām ir augstāka, atbilst izmaksu kopsummai, kuras sedz klienti, kam krājbankas ir aizdevušas šo naudu?
19)
Vai saistībā ar klauzulu, ar kuru starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā [hipotekārā aizdevuma] līgumā iekļauts krājbanku IRPH, Direktīvas [93/13] 7. panta 1. punkts nepieļauj to, ka pēc tam, kad šī klauzula atzīta par negodīgu un izslēgta no līguma un tas nevar turpināt pastāvēt, tā tiek aizstāta atbilstoši [Likuma 14/2013] 15. papildpantā [ietvertajam papildnoteikumam], līdz ar ko joprojām pastāvētu tāda pati pārdevējam vai piegādātājam labvēlīga nelīdzsvarotības situācija, kas [izrietēja no klauzulas], kuru atcēlusi valsts tiesa, jo šis papildnoteikums tika ieviests ar nolūku [tajā paredzētā] indeksa aizstāšanai ārpus tiesvedības un ar mērķi neatkarīgi no šīs aizstāšanas nemainīt stāvokli, kas pastāvēja pirms [sākotnējā atsauces] indeksa atcelšanas?
20)
Vai, ņemot vērā Spānijas Bankas uzskatu, ka būtu bijis iespējams izvairīties no visiem pārmetumiem attiecībā uz krājbanku IRPH izmantošanu, ja būtu bijusi iekļauta [..] negatīva marža, Direktīvas [93/13] 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja klauzula, ar kuru krājbanku IRPH iekļauts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā [hipotekārā aizdevuma] līgumā, tiek atzīta par negodīgu, tas neliedz valsts tiesai [sākotnēji paredzēto] maržu ar atpakaļejošu spēku aizstāt ar negatīvu maržu, kuru vajadzēja [paredzēt] līguma noslēgšanas brīdī, atmaksājot patērētājam nepamatoti [ieturētās] summas kopā ar procentiem, lai izvairītos no minētā līguma atzīšanas par spēkā neesošu un [to pārveidotu] tādējādi, kā to iepriekš vajadzēja noslēgt atbilstoši Spānijas Bankas brīdinājumam?
21)
Vai Direktīvas [93/13] 7. panta 1. punkts nepieļauj to, ka gadījumā, ja klauzula, ar kuru starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā [hipotekārā aizdevuma] līgumā iekļauts krājbanku IRPH, tiek atzīta par negodīgu un ja līgums tiek atzīts par spēkā neesošu, jo pēc šīs klauzulas izslēgšanas tas nevarot pastāvēt, iestājas Civilkodeksa 1303. pantā paredzētās sekas, kas ir labvēlīgas pārkāpējam, proti, tas atgūst aizdotā [kapitāla] kopsummu un likumiskos procentus, kas pārsniedz minētajā līgumā paredzētos un kas piemērojami visai aizdevuma summai no tā lietošanas pirmās dienas?
22)
Vai, ņemot vērā, ka aplūkojamais līgums ir standartveida līgums, kas sastāv no neapspriestiem vispārīgiem noteikumiem, kurus vienpusēji nosaka pārdevējs vai piegādātājs, [jo] vienīgi tas ir atbildīgs par negodīgo noteikumu par būtiskām cenas sastāvdaļām iekļaušanu līgumā, Direktīvas [93/13] 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir uzskatāms, ka par prettiesiskumu vai ļaunprātību, kuras dēļ līgums kopumā ir zaudējis spēku, ir atbildīgs pārdevējs vai piegādātājs un ka līdz ar to ir piemērojams Civilkodeksa 1306. panta 2. punkts?”
Par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu
Par pieņemamību
58
Spānijas valdība pauž šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Šajā ziņā tā apgalvo, ka, tā kā trūkst pietiekamu norāžu par pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, izņemot to, ka vēl nav lemts par pamatlietas dalībnieku sniegto pierādījumu pieļaujamību un ka šo lietas dalībnieku prasījumi nav zināmi, Tiesai nav iespējams sniegt lietderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem, ja novērtējums par klauzulas pārredzamību un negodīgumu ir jābalsta uz attiecīgā gadījuma konkrēto apstākļu kopumu. Šādos apstākļos Tiesai esot jāveic vispārēja un abstrakta Direktīvas 93/13 pārbaude attiecībā uz tāda IRPH kā atsauces indekss izmantošanu hipotekārā aizdevuma līgumos. Šī valdība apgalvo arī to, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertais Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūras izklāsts ir aptuvens vai pat nepareizs un ka Tiesas judikatūrā jau ir rodamas atbildes uz vairākiem no šiem jautājumiem.
59
Vispirms ir jāatgādina, pirmkārt, ka vienīgi valsts tiesa, kura izskata lietu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, var – ņemot vērā lietas īpatnības – novērtēt gan to, cik prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams šīs tiesas sprieduma taisīšanai, gan to, cik nozīmīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi, uz kuriem ir attiecināma nozīmīguma prezumpcija. Līdz ar to, ja uzdotais jautājums attiecas uz Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esamību, Tiesai principā ir jālemj, ja vien nav acīmredzams, ka lūgtajai interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, problēma ir hipotētiska vai Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz minēto jautājumu (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 25. punkts un tajā minētā judikatūra). Otrkārt, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 94. panta a) un c) punktu lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ietver “faktu kopsavilkumu” un lūguma “iemeslu izklāstu”.
60
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ietver norādes attiecībā uz pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, kas, lai gan izklāstīti ierobežotā apmērā, tomēr ir pietiekami, lai būtu iespējams saprast uzdoto jautājumu tvērumu un to nozīmīgumu, lai atrisinātu šo lietu, kā arī lai dotu Tiesai iespēju sniegt lietderīgas atbildes, vienlaikus dodot dalībvalstu valdībām, kā arī pārējām ieinteresētajām personām iespēju iesniegt apsvērumus atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantam.
61
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka tieši valsts tiesai, nevis Tiesai, ņemot vērā visus pamatlietas faktiskos apstākļus un Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā un 5. pantā noteiktos kritērijus, ir jākonstatē, vai šāda līguma klauzula atbilst šajā direktīvā izvirzītajām prasībām par godprātību, līdzsvaru un pārskatāmību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 26. marts, Abanca Corporación Bancaria un Bankia, C‑70/17 un C‑179/17, EU:C:2019:250, 50. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
62
Turpinot – dalībvalsts tiesa jautājumus Tiesai var uzdot jebkurā tiesvedības stadijā pēc sava ieskata, bet ar nosacījumu, ka tā izskaidro vismaz faktiskos apstākļus, uz kuriem attiecas tās prejudiciālie jautājumi (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2022. gada 25. marts, IP u.c. (Pamatlietas faktisko apstākļu konstatēšana), C‑609/21, EU:C:2022:232, 21. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
63
Visbeidzot – uz jautājumiem par Savienības tiesību normu interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. jūnijs, Hünnebeck, C‑479/14, EU:C:2016:412, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
64
Atbildētāja pamatlietā faktiski apšauba arī visu uzdoto jautājumu pieņemamību – tā iemesla dēļ, ka atbildes uz tiem jau esot rodamas Tiesas judikatūrā.
65
Šajā ziņā ir konstatējams: pat ja šāds apstāklis tiktu pierādīts, tas varētu attaisnot tikai atbildēšanu motivēta rīkojuma veidā uz Reglamenta 99. panta pamata, nevis lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu noraidīšanu. Tāpat ir konstatējams: lai gan no judikatūras var izsecināt atbildi uz dažiem jautājumiem, to nevar teikt par visu šo jautājumu kopumu.
66
Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams; tomēr tas neskar pārbaudi par dažu jautājumu pieņemamību.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
67
Ceturtais un sestais līdz desmitais jautājums, kā arī daļa piektā jautājuma ir par to, vai ir ievērotas prasības par klauzulu pārskatāmību ar patērētājiem noslēgtos līgumos saistībā ar tāda hipotekārā aizdevuma līguma noslēgšanu, kas ietver tādu klauzulu kā strīdīgā klauzula.
68
Pirmais līdz trešais un vienpadsmitais līdz astoņpadsmitais jautājums, kā arī daļa piektā jautājuma attiecas uz šādas klauzulas eventuālo negodīgumu.
69
Deviņpadsmitajā līdz divdesmit otrajā jautājumā runa ir par šīs klauzulas negodīguma eventuālas atzīšanas sekām.
70
Šie jautājumi būtu jāaplūko minētajā secībā.
Par ceturto un sesto līdz desmito jautājumu, kā arī daļu piektā jautājuma par prasību par pārskatāmību ievērošanu
71
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 267. panta pirmo daļu Tiesas kompetencē ir sniegt prejudiciālus nolēmumus tikai par Līgumu un Savienības iestāžu vai struktūru tiesību aktu interpretāciju. Tātad tā nevar spriest par to, kā interpretējami saistībā ar iepriekšēju lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pausti ģenerāladvokāta secinājumi vai kādas ES iestādes apsvērumi.
72
Tātad Tiesas kompetencē nav sniegt atbildi uz sesto līdz astoto jautājumu, ciktāl tie attiecas uz šādu secinājumu vai apsvērumu interpretāciju.
73
Ņemot to vērā, iesniedzējtiesa ar ceturto un sesto līdz desmito jautājumu, kā arī daļu piektā jautājuma, kuri jāaplūko kopā, būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts un 5. pants jāinterpretē tādējādi, ka no šīm normām izrietošās prasības par pārskatāmību ir uzskatāmas par ievērotām tāda hipotekārā aizdevuma līguma noslēgšanas gaitā, kas ietver klauzulu, kurā paredzēta procentu likmes periodiska pielāgošana, balstoties uz oficiālu indeksu, kas ieviests ar administratīvu aktu, kurā iekļauta tā definīcija, jau tā apstākļa dēļ, ka šis akts un šā indeksa iepriekšējie rādītāji ir publicēti attiecīgās dalībvalsts oficiālajā vēstnesī, un tātad nav tā, ka pašam aizdevējam būtu jāinformē patērētājs par minētā indeksa definīciju un tā iepriekšējām izmaiņām, pat ja – tā aprēķināšanas metodes dēļ – tas atbilst nevis atlīdzībai procentu likmes izteiksmē, bet GPL, jo šajā aprēķināšanas metodē ir ņemtas vērā arī maržas, komisijas maksas un maksas, kas paredzētas līdzīgos līgumos, kuros noteikti minētā indeksa secīgi lielumi. Turklāt iesniedzējtiesa jautā par to, kāda ietekme šajā ziņā eventuāli var būt tam, ka attiecīgā līguma noslēgšanas laikā piemērojamajā dalībvalsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka kredītiestādēm ar fiziskām personām noslēgtos līgumos ir jāiekļauj tā atsauces indeksa definīcija, kurš izmantots procentu likmes periodiskā pielāgošanā, un jāizsniedz dokuments, kurā reģistrētas šā atsauces indeksa iepriekšējās izmaiņas konkrētā laikposmā.
74
Iesniedzējtiesa šajā ziņā uzsver, ka patērētājs – salīdzinājumā ar komersantu – informētības ziņā ir neizdevīgākā situācijā, it īpaši attiecībā uz jēdziena “GPL” precīzo tvērumu, bet tas var apgrūtināt tāda indeksa kā IRPH aprēķināšanas metodes, kura izklāstīta piedāvātajā līgumā, kas ietver klauzulu par procentu likmes pielāgošanu, balstoties uz šādu indeksu, salīdzināšanu ar piedāvājumiem, kuros paredzēts, ka procentu likmes pielāgošana ir balstāma uz indeksiem, kas atbilst nominālajām procentu likmēm, nevis GPL, un ka patērētājam ir grūti konstatēt, kādā apmērā tāda indeksa kā IRPH izmantošana netieši ietekmē maržu, komisijas maksu vai citu maksu samaksu – papildus tām, kas ar tiešu formulējumu paredzētas viņa noslēgtajā līgumā.
75
Lai varētu atbildēt uz tādiem jautājumiem kā šā sprieduma 73. punktā pārformulētie, ir jāatgādina, ka informācija pirms līguma noslēgšanas par līgumiskajiem nosacījumiem [noteikumiem] un šā līguma noslēgšanas sekām patērētājam ir būtiski svarīga. Tieši uz šīs informācijas pamata pēdējais minētais izlemj, vai vēlas saistoši uzņemties komersanta iepriekš formulētos nosacījumus [noteikumus] (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
76
Līdz ar to, tā kā ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar komersantu ir nelabvēlīgākā situācijā, tostarp attiecībā uz informētības līmeni, prasības par pārskatāmības ievērošanu ir jāsaprot plaši (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
77
Konkrēti, prasība, lai līguma noteikums būtu formulēts vienkāršā un skaidri saprotamā valodā, ir saistīta ar nosacījumu, ka aizdevuma līgumu gadījumā finanšu iestādēm ir jāsniedz aizņēmējiem pietiekama informācija, lai tie varētu pieņemt labi informētus un piesardzīgus lēmumus. Šajā ziņā valsts tiesai, ņemot vērā visus apstākļus, kas veido līguma noslēgšanas kontekstu, ir jāpārbauda, vai attiecīgajam patērētājam ir bijuši darīti zināmi visi faktori, kas var ietekmēt viņa saistību apjomu un kas viņam dod iespēju novērtēt aizņēmuma izmaksu kopsummu (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
78
Izšķirošā loma šajā vērtējumā, pirmkārt, ir jautājumam, vai līguma noteikumi ir formulēti vienkāršā un skaidri saprotamā valodā, lai tie vidusmēra patērētājam, proti, patērētājam, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs, dotu iespēju šādas izmaksas novērtēt, un, otrkārt, apstāklim, vai kredītlīgumā ir minēta informācija, kas, ņemot vērā to preču vai pakalpojumu būtību, kuri ir līguma priekšmets, ir uzskatāma par būtisku (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
79
Konkrētāk, runājot par noteikumu, kas hipotekārā aizdevuma līgumā paredz atlīdzību par šo aizdevumu procentu veidā, kuri tiek aprēķināti, balstoties uz mainīgu likmi, kas, kā tas ir pamatlietā, noteikta ar atsauci uz oficiālu indeksu, pārskatāmības prasība ir jāsaprot tā, ka vidusmēra patērētājs, kurš ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs, ir spējīgs saprast šīs likmes aprēķina metodes konkrēto darbību un tādējādi, balstoties uz precīziem un saprotamiem kritērijiem, novērtēt iespējami būtisko šāda noteikuma ekonomisko ietekmi uz savām finansiālajām saistībām (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
80
Nozīmīgā informācija, kas valsts tiesai ir jāņem vērā, kad tā veic šajā ziņā vajadzīgās pārbaudes, ir ne tikai tās informācijas saturs, kuru aizdevējs ir sniedzis, apspriežot attiecīgo aizdevuma līgumu, bet arī tas, ka galvenie faktori, kas attiecas uz atsauces indeksa aprēķinu, ir viegli noskaidrojami, jo tie ir publicēti (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
81
Gadījumā, kad aizdevuma līgumā ir paredzēta mainīga procentu likme, un līdz ar to šīs procentu likmes precīzo lielumu nav iespējams aprēķināt visam šā līguma darbības ilgumam, nozīmīgi ir tas, ka atsauces indekss, uz kuru atsaucas minētais līgums, tiek noteikts ar administratīvu aktu, kas oficiāli publicēts, jo tādējādi aizņēmējiem principā ir piekļuve informācijai, ar kuras palīdzību vidusmēra patērētājs varētu izprast šā indeksa aprēķināšanas metodi.
82
Neatkarīgi no tā, ja šāda publikācija var izraisīt to, ka aizdevējs, kas ir komersants, ir atbrīvots no pienākuma sniegt potenciālajam aizņēmējam konkrētas ziņas par klauzulu, kurā paredzēts, ka plānotā aizdevuma procentu likme ir periodiski pielāgojama, tomēr ar nosacījumu, ka, ņemot vērā publiski pieejamo informāciju, kā arī informāciju, ko attiecīgā gadījumā sniedz komersants, samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs ir spējis saprast mainīgās procentu likmes aprēķināšanas metodes konkrēto darbību, it īpaši – ciktāl runa ir par atsauces indeksu, un, balstoties uz precīziem un saprotamiem kritērijiem, izvērtēt šādas klauzulas potenciāli ievērojamo saimniecisko seku ietekmi uz viņa finansiālajām saistībām (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2021. gada 17. novembris, Gómez del Moral Guasch, C‑655/20, EU:C:2021:943, 29. un 34. punkts).
83
No tā citastarp izriet, ka informācija par konkrētiem līguma aspektiem, kura potenciālajiem aizņēmējiem ir nepieciešama, lai saprastu aizdevuma līguma piedāvājuma pieņemšanas tvērumu, var izrietēt no informācijas, ko aizdevējs, kas ir komersants, nav sniedzi tieši, ja vien šī informācija ir publiski pieejama – attiecīgā gadījumā pateicoties konkrētām norādēm, ko šajā nolūkā sniedzis komersants.
84
Konkrētāk, attiecībā uz to, vai pieejama ir informācija, ko komersants nav sniedzis tieši, no 2023. gada 13. jūlija sprieduma Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 60. punkta izriet, ka komersantam ir pienākums potenciālajiem aizņēmējiem sniegt pietiekoši precīzas un tiešas norādes, lai viņi šo informāciju varētu iegūt bez nepieciešamības veikt darbības, kas ietilpst juridiskās izpētes jomā un ko, saprātīgi spriežot, nevar sagaidīt no vidusmēra patērētāja.
85
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka pamatlietā aplūkojamais aizdevuma līgums ietvertu atsauci uz Boletín Oficial del Estado, nedz uz attiecīgo Spānijas Bankas apkārtrakstu. No šā sprieduma iepriekšējā punkta izriet: tas, ka šajā ziņā trūkst ticamas norādes, varētu apdraudēt to, ka attiecīgā informācija ir pieejama vidusmēra patērētājam.
86
Turpretī strīdīgā klauzula ietver krājbanku IRPH definīciju. Tomēr iesniedzējtiesa precizē, ka šī definīcija ir nepilnīga, jo tajā ir pārņemta tikai Apkārtrakstā 5/1994 iekļautās šā indeksa oficiālās definīcijas pirmā daļa, saskaņā ar kuru minētais indekss ir vienāds ar pamatlietā aplūkojamajam aizdevuma līgumam analogiem līgumiem piemērojamo vidējo procentu likmju vidējo lielumu. Tātad tas neietver oficiālās definīcijas otro daļu, kurā norādīts, ka šīs “vidējās procentu likmes” ir GPL.
87
Strīdīgā klauzula neietver arī atsauci uz šā apkārtraksta preambulā sniegto Spānijas Bankas brīdinājumu attiecībā uz šo iezīmi, kurā kredītiestāžu uzmanība pievērsta tās seku ietekmei uz IRPH lielumu salīdzinājumā ar tirgū piedāvāto likmi un līdz ar to uz to, ka būtu nepieciešams piemērot negatīvu starpību, lai attiecīgā darījuma GPL pielāgotu tirgū piedāvātajām GPL.
88
Attiecībā uz minēto iezīmi un šo brīdinājumu Tiesa 2023. gada 13. jūlija sprieduma Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 59. punktā ir uzsvērusi, ka par nozīmīgu norādi par to, ka šāda informācija ir noderīga patērētājam, ir uzskatāms tas, ka iestāde, kas izdevusi Apkārtrakstu 5/1994, ir uzskatījusi par lietderīgu ar šo preambulu vērst kredītiestāžu uzmanību uz IRPH lielumu salīdzinājumā ar tirgus likmi un vajadzību piemērot negatīvu maržu, lai attiecīgā darījuma GPL pielāgotu tirgus GPL.
89
Turklāt neatkarīgi no pārbaudes, kas šajā ziņā iesniedzējtiesai būtu jāveic attiecībā uz 2023. gada 13. jūlija sprieduma Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 14. punktā minētā brīdinājuma precīzo formulējumu, tas var būt nozīmīgs indikators tam, lai konstatētu, kā vidusmēra patērētājs ir sapratis GPL jēdzienu šādā kontekstā, jo šķiet, ka Spānijas Banka ir uzskatījusi par lietderīgu precizēt, ka, nosakot IRPH un GPL lielumus, hipotekāro aizdevumu vidējās likmes ir ņemtas vērā tādēļ, ka tās ietver arī maksu iedarbību.
90
Turpretī nešķiet, ka IRPH izmantošana spētu nelabvēlīgi ietekmēt piedāvātā līguma, kurā tas paredzēts, salīdzināmību ar citiem piedāvājumiem, kuri ietver atsauci uz indeksu, kas neatbilst nevienai GPL, ja vien šo divu indeksu aktuālie lielumi un iepriekšējie secīgie rādītāji ir sniegti vai pieejami tādā veidā, ka potenciālie aizņēmēji var ar tiem iepazīties bez nepieciešamības veikt darbības, kādas, saprātīgi spriežot, nevar sagaidīt no vidusmēra patērētāja. Šādā situācijā vidusmēra patērētājs var salīdzināt dažādos piedāvājumos paredzētās procentu likmes, jo ir pietiekami, ka viņš attiecībā uz katru no tiem jebkāda izraudzītā atsauces indeksa secīgajiem lielumiem pievieno paredzēto maržu, lai iegūtu salīdzināmus lielumus.
91
Ņemot to vērā, apstāklim, ka tādi indeksi kā IRPH pēc aprēķināšanas metodes tiek noteikti, izmantojot atsauci uz GPL, nav tādu seku, ka aizdevuma procentu likme, kas periodiski pielāgota, balstoties uz kāda IRPH secīgiem lielumiem, tiktu pārveidota par GPL, kas varētu sastāvēt, pirmkārt, no atlīdzības procentu likmes izteiksmē šaurā nozīmē un, otrkārt, no maržas, komisijas maksām un citām maksām. Aizdevuma līguma klauzula par tāda (jebkāda) atsauces indeksa aprēķināšanu, kas izmantojams procentu likmes periodiskā pielāgošanā, ir paredzēta tikai tam, lai noteiktu līgumisku šīs likmes aprēķināšanas metodi, nemainot tās būtību.
92
Visbeidzot – attiecībā uz apstākli, ka dalībvalsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēti vairāki kredītiestāžu pienākumi sniegt konkrētu informāciju potenciālajiem aizņēmējiem, no 2020. gada 3. marta sprieduma Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138) 54. un 55. punkta izriet, ka komersantam ir jāizpilda minētie pienākumi.
93
Direktīvas 93/13 8. pants ietver tieši formulētu pilnvarojumu dalībvalstīm jomā, ko tā reglamentē, pieņemt stingrākas normas, kas saderīgas ar Līgumu, lai nodrošinātu patērētāja tiesību aizsardzību visaugstākajā līmenī. Šādas normas var attiekties uz konkrētu informāciju, kas komersantiem obligāti jāsniedz saistībā ar konkrētu līgumu noslēgšanu.
94
Šā iemesla dēļ atbilde uz ceturto un sesto līdz desmito jautājumu, kā arī daļu piektā jautājuma ir šāda: Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts un 5. pants jāinterpretē tādējādi, ka no šīm normām izrietošās prasības par pārskatāmību ir uzskatāmas par ievērotām tāda hipotekārā aizdevuma līguma noslēgšanas gaitā, kas ietver klauzulu, kurā paredzēta procentu likmes periodiska pielāgošana, balstoties uz oficiālu indeksu, kas ieviests ar administratīvu aktu, kurā iekļauta tā definīcija, jau tā apstākļa dēļ, ka šis akts un šā indeksa iepriekšējie rādītāji ir publicēti attiecīgās dalībvalsts oficiālajā vēstnesī, un tātad nav tā, ka pašam aizdevējam būtu jāinformē patērētājs par minētā indeksa definīciju un tā iepriekšējām izmaiņām, pat ja – tā aprēķināšanas metodes dēļ – tas atbilst nevis atlīdzībai procentu likmes izteiksmē, bet (faktiskajai) GPL, ja vien šajā publikācijā sniegtā informācija un šajā nolūkā komersanta sniegtās norādes ir pietiekami pieejamas vidusmēra patērētājam. Ja šādu norāžu trūkst, komersantam ir tieši jāsniedz pilnīga šā indeksa definīcija, kā arī jebkāda nozīmīga informācija, citastarp par minēto indeksu noteikušās iestādes eventuālu brīdinājumu attiecībā uz tā konkrētām iezīmēm un to sekām, kas uzskatāmas par svarīgām patērētājam, jo vienīgi ar šīs informācijas palīdzību viņam ir iespējams pareizi novērtēt piedāvātā hipotekārā aizdevuma līguma noslēgšanas saimnieciskās sekas. Jebkurā gadījumā komersantam ir jāsniedz patērētājam visa informācija, kuras sniegšana ir paredzēta dalībvalsts tiesiskajā regulējumā, kas piemērojams līguma noslēgšanas laikā.
Par pirmo līdz trešo un vienpadsmito līdz astoņpadsmito jautājumu, kā arī daļu piektā jautājuma par līguma noteikuma eventuālu negodīgumu
95
Vispirms ir jānorāda, ka vienpadsmitais un divpadsmitais jautājums attiecas uz Direktīvas 2005/29 interpretāciju.
96
Kā Tiesa konstatējusi 2023. gada 13. jūlija sprieduma Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 40. punktā, Direktīva 2005/29 Spānijas tiesībās tika transponēta ar 2009. gada 30. decembraLey 29/2009, por la que se modifica el régimen legal de la competencia desleal y de la publicidad para la mejora de la protección de los consumidores y usuarios (Likums 29/2009, ar ko groza tiesisko regulējumu attiecībā uz negodīgu konkurenci un reklāmu nolūkā uzlabot patērētāju un lietotāju aizsardzību; 2009. gada 31. decembraBOE Nr. 315, 112039. lpp.).
97
Tāpēc to pašu iemeslu dēļ, kuri minēti 2023. gada 13. jūlija sprieduma Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 37.–39. un 42. punktā, tā kā pamatlietā aplūkojamā aizdevuma līguma noslēgšanas dienā, proti, 2006. gada 11. septembrī, Direktīva 2005/29 nebija piemērojama, šīs direktīvas interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas atrisinājumu.
98
Turpinot – ar trešo jautājumu ir paredzēts panākt, ka Tiesa spriež par Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūru par tāda dalībvalsts likuma piemērojamību ratione temporis, ar kuru ieviesta patērētājiem labvēlīgāka norma.
99
Šajā ziņā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tai nav nedz jālemj par valsts tiesību normu interpretāciju, nedz arī jāspriež par to, vai iesniedzējtiesas sniegtā šo normu interpretācija ir pareiza, jo vienīgi valsts tiesas ir kompetentas lemt par šādu interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 16. februāris, IOS Finance EFC, C‑555/14, EU:C:2017:121, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
100
Visbeidzot – ar četrpadsmito jautājumu ir paredzēts panākt to, lai Tiesa pārbaudītu Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūras saderīgumu nevis ar kādu Savienības tiesību normu, bet gan ar diviem šīs judikatūras elementiem, jo iesniedzējtiesa, šķiet, uzskata, ka tie atšķiras bez pamatota iemesla.
101
Tiesas kompetencē neietilpst arī veikt šādu pārbaudi, attiecīgā gadījumā ievērojot līdzvērtības principu, tomēr attiecīgajā gadījumā tas nav nozīmīgi, turklāt iesniedzējtiesa to nav minējusi.
102
Līdz ar to vienpadsmitais līdz četrpadsmitais jautājums nav pieņemams.
– Par pirmo un otro jautājumu
103
Spānijas valdība nepiekrīt tam, ka pieņemams būtu otrais jautājums par kredītiestāžu parasto rīcību, kad hipotekārā aizdevuma līgumi tiek noslēgti valsts pārvaldes iestādes uzraudzībā, tā iemesla dēļ, ka šis jautājums esot balstīts uz nepilnīgi vai neprecīzi izklāstītu hipotēzi. Likme, kas piemērojama saistībā ar līgumiem, kuri atteicas uz subsidētu mājokļu iegādi, esot noteikta dalībvalsts tiesiskajā regulējumā, un līdz ar to runa neesot par cenu brīvas noteikšanas kontekstu – pretēji hipotekārā aizdevuma līgumiem, kas noslēgti nolūkā iegādāties citus mājokļus, piemēram, pamatlietā aplūkojamajam aizdevuma līgumam.
104
Tomēr saskaņā ar judikatūru, kas atgādināta šā sprieduma 63. punktā, dalībvalsts tiesa jautājumus par Savienības tiesību normu interpretāciju uzdod tādā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā, par kura formulēšanu tā pati ir atbildīga un par kura precizitāti Tiesai nav jāpārliecinās.
105
Tātad otrais jautājums ir pieņemams.
106
Ar pirmo un otro jautājumu, kuri jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai novērtētu, vai eventuāli negodīga ir tāda klauzula hipotekārā aizdevuma līgumā ar mainīgu likmi, kurā paredzēta procentu likmes periodiska pielāgošana, balstoties uz oficiālu indeksu, nozīmīgi ir tas, ka šī klauzula ietver tiešu un vienkāršu atsauci uz šo indeksu, lai gan no administratīvajā aktā, ar kuru ieviests minētais indekss, iekļautajām norādēm izriet, ka no tā aprēķināšanas metodes izrietošo iezīmju dēļ būtu nepieciešams piemērot negatīvu starpību, lai attiecīgā darījuma GPL pielāgotu tirgus GPL.
107
Iesniedzējtiesa šajā ziņā uzsver, ka neatkarīgi no tā kredītiestādes piemēro šādu negatīvu maržu konkrētos hipotekārā aizdevuma līgumos, kas tiek noslēgti valsts pārvaldes iestādes uzraudzībā.
108
Jāatgādina – ja dalībvalsts tiesa uzskata, ka līguma klauzula, kurā izklāstīts hipotekārā aizdevuma līgumā paredzētās mainīgās procentu likmes aprēķina veids, nav formulēta skaidrā un saprotamā valodā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē, tai ir jāpārbauda, vai šis noteikums ir negodīgs šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2017. gada 26. janvāris, Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, 67. punkta otrais ievilkums; šajā nozīmē skat. arī rīkojumu, 2021. gada 17. novembris, Gómez del Moral Guasch, C‑655/20, EU:C:2021:943, 46. punkts).
109
Līdz ar to, lai atbildētu uz pirmo un otro jautājumu par tādas klauzulas kā strīdīgā klauzula eventuālu negodīgumu, ir nepieciešams, lai no iesniedzējtiesas iepriekš veikta novērtējuma izrietētu, ka šajā klauzulā nav ievērotas ar Direktīvu 93/13 ieviestās prasības par pārskatāmību.
110
Turklāt Direktīvas 93/13 5. pantā paredzētā līguma noteikumu pārskatāmība ir viens no aspektiem, kas jāņem vērā, novērtējot šīs klauzulas negodīgumu. Tomēr no šīs direktīvas 4. panta 2. punkta izriet: tas vien, ka noteikums nav formulēts vienkāršā un skaidri saprotamā valodā, nevar izraisīt tās negodīgumu (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
111
Pēc šā precizējuma ir jāatgādina, ka Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā ir noteikts: līguma noteikumu, par kuru nav bijis atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja pretēji prasībai pēc godprātības tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
112
Līguma noteikuma, par kuru nav notikusi atsevišķa apspriešanās, negodīguma vērtējumā, kas valsts tiesai ir jāveic saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu, tai, ņemot vērā visus lietas apstākļus, ir jāizvērtē, pirmām kārtām, vai, iespējams, nav tikusi ievērota prasība pēc godprātības un, otrām kārtām, vai par sliktu patērētājam nepastāv varbūtēja ievērojama nelīdzsvarotība pēdējās minētās tiesību normas izpratnē (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
113
Attiecībā uz to, kādos apstākļos “pretēji prasībai pēc godprātības” rodas šāda nelīdzsvarotība, jāatgādina, ka, ņemot vērā Direktīvas 93/13 sešpadsmito apsvērumu, valsts tiesai šajā ziņā ir jāpārbauda, vai komersants, godīgi un līdzvērtīgi izturoties pret patērētāju, varēja pamatoti pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis šādam noteikumam arī tad, ja tas būtu atsevišķi apspriests (spriedumi, 2013. gada 14. marts, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, 69. punkts, un 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 64. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
114
Turklāt, lai pārliecinātos par to, vai noteikums rada patērētājam nelabvēlīgu “ievērojamu nelīdzsvarotību” pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē, īpaši ir jāņem vērā tas, kuras valsts tiesību normas būtu piemērojamas, ja puses nebūtu attiecīgi vienojušās, lai novērtētu, vai un – attiecīgā gadījumā – kādā mērā patērētājam ar šo līgumu tiek radīts tiesiskais stāvoklis, kas ir neizdevīgāks nekā stāvoklis, kāds paredzēts spēkā esošajos valsts tiesību aktos. Attiecībā uz klauzulu par procentu aprēķināšanu saistībā ar aizdevuma līgumu nozīmīgi ir arī salīdzināt šajā klauzulā izklāstīto parasto procentu likmju aprēķināšanas metodi un no šīs likmes izrietošo faktisko summu ar parasti izmantotajām aprēķināšanas metodēm, likumisko procentu likmi, kā arī ar procentu likmēm, kas dienā, kad tika noslēgts pamatlietā aplūkojamais līgums, tirgū tika piemērotas tādai aizdevuma pamatsummai un atmaksas termiņam, kas līdzvērtīgi aplūkojamajā aizdevuma līgumā minētajiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
115
Tiesa jau ir atzinusi, ka gadījumā, kad hipotekārā aizdevuma līgums ietver tādu klauzulu kā strīdīgā klauzula, nozīmīga ir informācija, ko ietver apkārtraksts, kurā norādīts uz nepieciešamību, ņemot vērā atsauces indeksa aprēķināšanas metodi, piemērot negatīvu starpību, lai līgumisko GPL pielāgotu tirgus GPL (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 67. punkts).
116
No izklāstīto apsvērumu kopuma izriet, ka atbilde uz pirmo un otro jautājumu ir šāda: Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, lai novērtētu, vai eventuāli negodīga ir tāda klauzula hipotekārā aizdevuma līgumā ar mainīgu likmi, kurā paredzēta procentu likmes periodiska pielāgošana, balstoties uz oficiālu indeksu, nozīmīgi ir tas, ka šī klauzula ietver tiešu un vienkāršu atsauci uz šo indeksu, lai gan no administratīvajā aktā, ar kuru ieviests minētais indekss, iekļautajām norādēm izriet, ka no tā aprēķināšanas metodes izrietošo iezīmju dēļ būtu nepieciešams piemērot negatīvu starpību, lai attiecīgā darījuma (faktisko) GPL pielāgotu tirgus GPL, ja komersants nav informējis patērētāju par šīm norādēm un ja tās nav bijušas pietiekami pieejamas vidusmēra patērētājam.
– Par trešo jautājumu
117
Spānijas valdība nepiekrīt tam, ka trešais jautājums būtu pieņemams, jo tas esot balstīts uz nepilnīgi vai neprecīzi izklāstītu hipotēzi. Proti, no Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūras neizrietot, ka līguma noteikumi, kuros paredzētas komisijas maksas un citas maksas, kas minētas saistībā ar šo jautājumu, būtu uzskatāmi par negodīgiem.
118
Tomēr, kā jau atgādināts šā sprieduma 63. punktā, par uzdotajiem jautājumiem nozīmīgā dalībvalsts tiesiskā regulējuma noteikšanu atbildīga ir vienīgi iesniedzējtiesa. Attiecīgā gadījumā šī atbildība attiecas uz dalībvalsts judikatūru, ko tā uzskata par nozīmīgu. Jebkurā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saistībā ar trešo jautājumu par iespējamību, ka tāda klauzula kā strīdīgā klauzula ir negodīga tālāknodošanas dēļ, jo ar to līgumā iekļauti vairāki GPL elementi, kas saistīti ar citiem aizdevumiem, uz kuriem balstoties aprēķināts IRPH, kas piemērojams šim līgumam gadījumā, kad šī informācija izriet no negodīgiem noteikumiem, iesniedzējtiesa norāda ne tikai uz klauzulām, kuras jau atzītas par negodīgām, bet arī uz klauzulām, kuru tiesiskums ir apšaubāms.
119
Tātad trešais jautājums ir pieņemams.
120
Vispirms ir jānorāda: lai gan šis jautājums ir par to, kā interpretēt Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu attiecībā uz tādas klauzulas kā strīdīgā klauzula spēkā esamību, iesniedzējtiesas jautājumi būtībā attiecas uz šādas klauzulas negodīgumu, kas nozīmētu tās atzīšanu par neesošu spēkā attiecībā pret patērētāju, kā minēts šajā normā.
121
Līdz ar to ir uzskatāms, ka ar minēto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja klauzulā, kurā paredzēta hipotekārā aizdevuma līgumā noteiktas procentu likmes periodiska pielāgošana, tiek izmantots atsauces indekss, kas noteikts, balstoties uz līgumiem piemērojamām GPL, kuras ņemtas vērā šā indeksa secīgo lielumu aprēķināšanā, tas, ka šīs GPL ietver elementus, kas izriet no klauzulām, kuras pēc tam varētu tikt atzītas par negodīgām, nozīmē, ka attiecīgā līguma klauzula par procentu likmes pielāgošanu ir uzskatāma par negodīgu, un līdz ar to uz to nevar atsaukties, izvirzot prasījumus pret patērētāju.
122
Šajā ziņā ir jāatgādina: kā izriet no šā sprieduma 91. punkta, ar atsauci uz oficiālu indeksu saistībā ar tādas procentu likmes periodisku pielāgošanu, kura piemērojama aizdevuma līgumam, ir tikai paredzēts ieviest šīs likmes līgumisko aprēķināšanas metodi, un līdz ar to noteikumi par šā indeksa lieluma aprēķināšanu neietekmē attiecīgā līguma procentu likmes būtību – neatkarīgi no faktoriem, kas ņemti vērā saistībā ar šīm metodēm. Līdz ar to šī procentu likme nav uzskatāma par GPL, kuras daži faktori varētu tikt atzīti par spēkā neesošiem un izraisītu to, ka spēku zaudē arī klauzula, kurā paredzēta minētās procentu likmes periodiska pielāgošana.
123
Turklāt apstāklis, ka līgumu GPL, kas ņemtas vērā, aprēķinot kāda indeksa secīgos lielumus, daži faktori var izrietēt no līguma noteikumiem, kuri a posteriori izrādījušies negodīgi, nevar nedz apšaubīt šā indeksa kā oficiāla atsauces indeksa būtību, nedz – ar atpakaļejošu spēku – ietekmēt kāda cita līguma klauzulas spēkā esamību, kura ietver atsauci uz to. No Direktīvas 93/13 4. panta 1. punkta, kā arī no šīs direktīvas 3. panta, kā tos ir interpretējusi Tiesa, izriet, ka līguma noteikuma negodīguma novērtējums ir jāveic, atsaucoties uz attiecīgā līguma noslēgšanas datumu (spriedums, 2021. gada 27. janvāris, Dexia Nederland, C‑229/19 un C‑289/19, EU:C:2021:68, 52. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
124
Līdz ar to atbilde uz trešo jautājumu ir šāda: Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja klauzulā, kurā paredzēta hipotekārā aizdevuma līgumā noteiktas procentu likmes periodiska pielāgošana, tiek izmantots atsauces indekss, kas noteikts, balstoties uz līgumiem piemērojamām (faktiskajām) GPL, kuras ņemtas vērā šā indeksa secīgo lielumu aprēķināšanā, tas, ka šīs GPL ietver elementus, kas izriet no klauzulām, kuras pēc tam varētu tikt atzītas par negodīgām, nenozīmē, ka attiecīgā līguma klauzula par procentu likmes pielāgošanu būtu uzskatāma par negodīgu, un līdz ar to uz to nevar atsaukties, izvirzot prasījumus pret patērētāju.
– Par piecpadsmito un sešpadsmito jautājumu
125
Ar piecpadsmito un sešpadsmito jautājumu, kuri jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja klauzulā, kurā paredzēta hipotekārā aizdevuma līgumā noteiktas procentu likmes periodiska pielāgošana, tiek izmantots atsauces indekss, komersanta negodprātīga rīcība ir prezumējama jau tā iemesla dēļ, ka runa ir par oficiālu indeksu, kuru noteikusi administratīva iestāde un kuru izmanto valsts pārvaldes iestādes.
126
Šajā ziņā vispirms ir jāuzsver, ka konkrētais līguma noteikums ir kvalificējams, ņemot vērā Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu un atbilstoši konkrētās lietas faktiskajiem apstākļiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, 47. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tātad nevar a priori atzīt – tas, ka komersants konkrētā līgumā iekļāvis klauzulu, kas nav individuāli apspriesta, katrā ziņā atbilstu šajā normā izklāstītajām prasībām par godprātību, neskarot šīs direktīvas 1. panta 2. punkta piemērošanu, kas no minētās direktīvas piemērošanas jomas izslēdz līguma noteikumus, kuros atspoguļotas imperatīvās tiesību vai regulatīvās normas, ir pamatots ar to, ka principā ir likumīgi prezumēt, ka valsts likumdevējs ir radījis līdzsvaru starp noteiktu līgumu pušu tiesībām un pienākumiem; līdzsvaru, ko Savienības likumdevējs ir tieši paredzējis saglabāt (spriedums, 2022. gada 5. maijs, Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, 57. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šāda izslēgšana šajā gadījumā nav piemērojama, jo IRPH ir tikai viens no to indeksu veidiem, turklāt finanšu iestādes tos ir izmantojušas tikai minimāli.
127
Turpinot – saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu līguma noteikumu uzskata par negodīgu, ja pretēji prasībai pēc godprātības tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
128
Kā jau atgādināts šā sprieduma 113. punktā, izvērtēt prasības par godprātību attiecībā uz konkrētu līguma klauzulu nozīmē konstatēt, vai komersants, kura attieksme pret patērētāju ir godīga un taisnīga, saprātīgi spriežot, varēja rēķināties ar to, ka pēdējais minētais šādai klauzulai piekritīs arī pēc individuālas apspriešanas.
129
Šā kritērija izmantošanai ir nepieciešams, lai šāda apspriešana notiktu, zinot visus faktiskos apstākļus, tas ir – attiecībā uz klauzulu par to procentu aprēķinu, kuri saistīti ar aizdevuma līgumu –, lai patērētājs būtu pienācīgi informēts par visiem faktoriem, kuri ietekmē procentu likmes aprēķināšanas metodi, un varētu novērtēt šīs klauzulas potenciāli ievērojamo saimniecisko seku ietekmi uz viņa finansiālajām saistībām.
130
Proti, saskaņā ar judikatūru, kas atgādināta šā sprieduma 110. punktā, līguma noteikuma pārredzamība, kas paredzēta Direktīvas 93/13 5. pantā, ir uzskatāma par vienu no aspektiem, kuri jāņem vērā saistībā ar šīs klauzulas negodīguma novērtēšanu. Kā izriet no šā sprieduma 109. punkta, pārbaudei par strīdīgās klauzulas eventuālu negodīgumu būtu nepieciešams, ka jau būtu atzīts, ka tajā nav ievērotas prasības par pārskatāmību, bet tas ir uzskatāms par nozīmīgu aspektu, kas būtu jāņem vērā.
131
Visbeidzot – klauzulas negodīgums ir atkarīgs arī no tā, vai pastāv patērētājam nelabvēlīga, eventuāli ievērojama nelīdzsvarotība Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē. Kā jau atgādināts šā sprieduma 114. punktā, lai šajā ziņā novērtētu klauzulu par to procentu aprēķinu, kuri saistīti ar aizdevuma līgumu, nozīmīgs ir arī šajā klauzulā izklāstītās parasto procentu likmes aprēķināšanas metodes un no tās izrietošā faktiskā šīs likmes apmēra salīdzinājums ar parasti izmantotajām aprēķināšanas metodēm un – citastarp – procentu likmēm, kādas šā līguma noslēgšanas dienā tirgū piedāvātas aizdevumam, kura pamatsumma un atmaksas termiņš ir ekvivalents minētā līguma pamatsummai un atmaksas termiņam.
132
Attiecībā uz tādu klauzulu kā strīdīgā klauzula, kurā ir paredzēta hipotekārā aizdevuma līgumā noteiktas procentu likmes pielāgošana, balstoties uz oficiālu indeksu, kas, ņemot vērā tā iezīmes, pirmšķietami ir neizdevīgs patērētājam, šādā novērtēšanā ir jāņem vērā ne tikai šā atsauces indeksa lielumi, bet arī uz līguma pamata piemērotā marža, lai no tās izrietošo faktisko procentu likmi salīdzinātu ar tirgū parasti piedāvātajām procentu likmēm. Ņemot vērā citus potenciāli nozīmīgus līgumiskās procentu likmes vai atsauces indeksa aprēķināšanas metodes aspektus, tas, ka eventuāli pastāv patērētājam nelabvēlīga nelīdzsvarotība, kas izriet no šādas klauzulas, galu galā būtībā ir atkarīgs nevis no atsauces indeksa kā tāda, bet no procentu likmes, kas faktiski izriet no šīs klauzulas, ņemot vērā palielināšanu, kas piemērota šā indeksa lielumam uz šīs klauzulas pamata.
133
Tātad atbilde uz piecpadsmito un sešpadsmito jautājumu ir šāda: Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja klauzulā, kurā paredzēta hipotekārā aizdevuma līgumā noteiktas procentu likmes periodiska pielāgošana, tiek izmantots atsauces indekss, komersanta negodprātīga rīcība nav prezumējama jau tā iemesla dēļ, ka runa ir par oficiālu indeksu, kuru noteikusi administratīva iestāde un kuru izmanto valsts pārvaldes iestādes. Šādas klauzulas eventuālais negodīgums ir jānovērtē atkarībā no konkrētā gadījuma apstākļiem, citastarp ņemot vērā to, ka nav ievērotas prasības par pārskatāmību, un šajā klauzulā izklāstīto parasto procentu likmes aprēķināšanas metodi un no tās izrietošo faktisko šīs likmes apmēru salīdzinot ar parasti izmantotajām aprēķināšanas metodēm un – citastarp – procentu likmēm, kas attiecīgā aizdevuma līguma noslēgšanas dienā tirgū piedāvātas aizdevumam, kura pamatsumma un atmaksas termiņš ir līdzvērtīgi šā līguma pamatsummai un atmaksas termiņam.
– Par septiņpadsmito un astoņpadsmito jautājumu
134
Ar septiņpadsmito un astoņpadsmito jautājumu, kuri jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka novērtējumam par to, vai eventuāli negodīga ir tāda klauzula hipotekārā aizdevuma līgumā ar mainīgu likmi, kurā paredzēts, ka procentu likme ir periodiski pielāgojama, balstoties uz noteiktu atsauces indeksu, nozīmīgs ir, pirmkārt, salīdzinājums starp šā indeksa aprēķināšanas metodi un cita atsauces indeksa aprēķināšanas metodi, kas attiecīgajā dalībvalstī tiek izmantota lielākajai daļai līdzīgu līgumu, kā arī faktiskajām likmēm, kas izriet attiecīgi no šīs klauzulas un salīdzināmām klauzulām, kurās izmantots šis otrs atsauces indekss; otrkārt, ir jāņem vērā tas, ko faktiski pārstāv katrs no šiem indeksiem.
135
Saskaņā ar judikatūru, kas atgādināta šā sprieduma 114. punktā, lai konstatētu, vai klauzula par to procentu aprēķinu, kuri saistīti ar aizdevuma līgumu, rada patērētājam nelabvēlīgu ievērojamu nelīdzsvarotību starp pušu tiesībām un saistībām, kas izriet no līguma, Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē, ir nozīmīgi šajā klauzulā izklāstīto parasto procentu likmes aprēķināšanas metodi un no tās izrietošo šīs likmes faktisko lielumu salīdzināt ar parasti izmantotajām aprēķināšanas metodēm un it īpaši ar procentu likmēm, kādas attiecīgā aizdevuma līguma noslēgšanas dienā tirgū piedāvātas aizdevumam, kura pamatsumma un atmaksas termiņš ir ekvivalenti šā līguma pamatsummai un atmaksas termiņam.
136
Iesniedzējtiesa jautā arī par abu tās minēto indeksu aprēķināšanas metodes eventuālo nozīmīgumu un par to, ko šie abi indeksi atspoguļo, proti, būtībā par IRPH, tādu hipotekāro aizdevuma līgumu vidējo GPL, kuri salīdzināmi ar attiecīgo aizdevuma līgumu, un par otro atsauces indeksu, ko norādījusi minētā tiesa, proti, Euribor, kas ir vidējā procentu likme aizdevumiem euro valūtā, par kuriem vienojas bankas Eiropā.
137
Šajā ziņā ir konstatējams, ka gan šī saistība, kas izriet no minēto indeksu aprēķināšanas metodēm, gan šīs metodes pašas par sevi konkrēti izpaužas to attiecīgajos lielumos.
138
Turklāt no šā sprieduma 132. punkta izriet: tas, vai principā eventuāli pastāv patērētājam nelabvēlīga nelīdzsvarotība, kas izriet no klauzulas par to procentu aprēķinu, kuri saistīti ar aizdevuma līgumu, galu galā būtībā ir atkarīgs nevis no paša atsauces indeksa, bet no procentu likmes, kas faktiski izriet no šīs klauzulas, ņemot vērā palielināšanu, kas piemērota šā indeksa lielumam uz šīs klauzulas pamata.
139
Tomēr nevar izslēgt, ka līgumiskās procentu likmes vai paša atsauces indeksa aprēķināšanas metodes konkrētas iezīmes spēj radīt patērētājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību, citastarp tā apstākļa dēļ, kā tās ietekmē šīs likmes vai indeksa attīstību.
140
Tātad atbilde uz septiņpadsmito un astoņpadsmito jautājumu ir šāda: Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka novērtējumam par to, vai eventuāli negodīga ir tāda klauzula hipotekārā aizdevuma līgumā ar mainīgu likmi, kurā paredzēts, ka procentu likme ir periodiski pielāgojama, balstoties uz noteiktu atsauces indeksu, nozīmīgs ir šajā klauzulā izklāstīto parasto procentu likmes aprēķināšanas metodes un no tās izrietošo faktiskā šīs likmes apmēra salīdzinājums ar parasti izmantotajām aprēķināšanas metodēm un – citastarp – procentu likmēm, kādas šā aizdevuma līguma noslēgšanas dienā tirgū piedāvātas aizdevumam, kura pamatsumma un atmaksas termiņš ir ekvivalenti minētā līguma pamatsummai un atmaksas termiņam. Citi līgumiskās procentu likmes vai atsauces indeksa aprēķināšanas metodes aspekti var būt nozīmīgi, ja tie varētu radīt patērētājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību.
Par deviņpadsmito līdz divdesmit otro jautājumu par līguma noteikuma eventuālas atzīšanas par negodīgu sekām
141
Deviņpadsmitais līdz divdesmit otrais jautājums attiecas uz tāda līguma noteikuma kā strīdīgā klauzula eventuālas atzīšanas par negodīgu sekām – gadījumā, kad līgums bez šīs klauzulas principā nevarētu turpināt pastāvēt.
– Par deviņpadsmito un divdesmito jautājumu
142
Ar deviņpadsmito un divdesmito jautājumu, kuri jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad hipotekārā aizdevuma līgums ar mainīgu likmi principā nevarētu turpināt pastāvēt bez klauzulas, kurā paredzēts, ka procentu likme ir periodiski pielāgojama, balstoties uz noteiktu atsauces indeksu, un kura atzīta par negodīgu, bet kad šā līguma atcelšana kopumā patērētājam radītu īpaši nelabvēlīgas sekas, valsts tiesai ir pienākums šo klauzulu aizstāt ar dispozitīvu šīs valsts tiesību normu, pat ja tās piemērošana nozīmētu, ka tiek saglabāta patērētājam nelabvēlīga nelīdzsvarotība, kas analoga tai, kas būtu tikusi ņemta vērā minētās klauzulas negodīguma novērtēšanā, un, ja atbilde būtu noliedzoša, vai minētā tiesa var ar atpakaļejošu spēku to pielāgot, procentu likmes aprēķināšanas metodes papildinot ar faktoru, ar kura palīdzību būtu iespējams likvidēt šo nelīdzsvarotību.
143
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu valsts tiesai negodīgi noteikumi ir jāatstāj bez piemērošanas, lai tie patērētājam neradītu saistošas sekas, izņemot, ja patērētājs pret to iebilst. Tomēr līgumam principā ir jāturpina pastāvēt bez jebkādiem citiem grozījumiem, izņemot negodīgu noteikumu dzēšanu, ciktāl saskaņā ar valsts tiesību normām šāda līguma pastāvēšana ir juridiski iespējama (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
144
Ja šāda līguma turpinātība nav iespējama, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts neliedz valsts tiesai, pamatojoties uz saistību tiesību principiem, atteikties piemērot negodīgo klauzulu un to aizstāt ar dispozitīvu dalībvalsts tiesību normu situācijās, kad visa līguma atcelšana patērētājam radītu īpaši nelabvēlīgas sekas, un līdz ar to, pirmkārt, pēdējais minētais tādējādi tiktu sodīts un, otrkārt, varētu tikt apdraudēta atturošā iedarbība, kas izriet no līguma atcelšanas. Proti, attiecībā uz aizdevuma līgumu šādas atcelšanas sekas principā būtu tādas, ka kļūtu atmaksājams aizdevuma pamatsummas atlikums, kura apmērs varētu pārsniegt patērētāja finansiālās iespējas, un tādējādi tiktu sodīts patērētājs, nevis aizdevējs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 25. novembris, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 30. un 34. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
145
Tomēr šādas aizstāšanas priekšnosacījums ir tas, ka attiecīgā norma faktiski ir dispozitīva un ka tās tvērums ir līdzvērtīgs aizstājamās klauzulas tvērumam.
146
Šķiet, ka šajā gadījumā iesniedzējtiesa balstās uz premisu, ka attiecībā uz Likumā 14/2013 iekļauto 15. papildnoteikumu šie nosacījumi varētu tikt izpildīti.
147
Pirmkārt, attiecībā uz šīs normas būtību ir jāatgādina, ka dalībvalsts tiesai ir jākonstatē, vai konkrētā dalībvalsts tiesību norma šajā tiesību sistēmā ir uzskatāma par dispozitīvu normu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 3. marts, Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, 65. un 66. punkts). Šajā nolūkā iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda Likumā 14/2013 iekļautā 15. papildnoteikuma konkrētais saturs.
148
Šķiet, ka pēc atteikšanās – sākot ar 2013. gada 1. novembri – no divām IRPH ar šo normu ir ieviesti pārejas noteikumi, kuros paredzēts, ka hipotekārā aizdevuma līguma klauzulās, kurās paredzēts, ka procentu likmes pielāgošanu, balstoties uz IRPH, no kura tās atteikušās, atsauce uz šo IRPH turpmāk tiks aizstāta ar atsauci uz citu IRPH, kas turpinās pastāvēt, lai gan ar dažiem pielāgojumiem, kas nepieciešami, lai nodrošinātu līdzvērtību.
149
Lai gan iesniedzējtiesai vēl būtu jāveic pārbaudes, šķiet, ka šāds pārejas noteikums neatbilst vispāratzītajai dispozitīvas normas definīcijai, kurā saskaņā ar Tiesas judikatūru runa ir par gadījumu, kad puses vai nu nav atkāpušās no standartnoteikuma, kuru valsts likumdevējs paredzējis attiecīgajiem līgumiem, vai arī ar tiešu formulējumu ir izvēlējušās valsts likumdevēja šim nolūkam ieviestā noteikuma piemērojamību (spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, 60. punkts).
150
Otrkārt, ciktāl runa ir par Likumā 14/2013 iekļautā 15. papildnoteikuma tvērumu, tajā paredzētā aizstāšana, šķiet, attiecas nevis uz minētajām klauzulām, bet tikai uz dažiem šo klauzulu elementiem, proti, atsauces indeksu, kas ar tām izraudzīts, savukārt šajā gadījumā ir paredzēta klauzulas aizstāšana.
151
Turklāt ir jānorāda – šāds aizstāšanas mehānisms vedina domāt, ka attiecīgās klauzulas ir spēkā; lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāstītie apsvērumi, šķiet, šo hipotēzi neizslēdz pilnīgi, jo šajā spriedumā izklāstītie apsvērumi saistībā ar jautājumu par tādas klauzulas kā strīdīgā klauzula eventuālu negodīgumu aplūkošana liecina, ka iesniedzējtiesas šaubas galvenokārt attiecas nevis uz IRPH izmantošanu, bet gan apstākli, ka, to izmantojot, netiek piemērota tāda negatīva starpība kā Apkārtraksta 5/1994 preambulā minētā. Tomēr no šā sprieduma 142. punkta izriet, ka šajā gadījumā deviņpadsmitais un divdesmitais jautājums ir uzdots gadījumam, ja šādu klauzulu negodīguma dēļ tiktu atzīts, ka tās nav spēkā.
152
Papildus tam – gadījumam, ja klauzula, kas atzīta par negodīgu, nevarētu tikt izslēgta un aizstāta ar dispozitīvu normu, ir jāatgādina, ka tad, ja valsts tiesa konstatē negodīga noteikuma spēkā neesamību līgumā, kas noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, šī tiesa nevar papildināt līgumu, pārstrādājot šīs klauzulas saturu. Proti, ja valsts tiesa varētu pārskatīt šādā līgumā ietvertu negodīgu noteikumu saturu, šāda iespēja varētu apdraudēt Direktīvas 93/13 7. pantā paredzētā mērķa īstenošanu ilgtermiņā. Šādas tiesības varētu mazināt preventīvo iedarbību, ko attiecībā uz pārdevējiem vai piegādātājiem rada vienkārša un tieša šādu negodīgu noteikumu nepiemērošana patērētājam, jo viņiem saglabātos vilinājums izmantot šādus noteikumus, apzinoties –pat ja tie tiktu atzīti par spēkā neesošiem, līgumu vajadzības gadījumā tomēr varētu koriģēt valsts tiesa, tādējādi garantējot šo pārdevēju vai piegādātāju interešu ievērošanu (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 30. un 31. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
153
Taču tas, ka procentu likmes aprēķināšanas metodes, kas izklāstītas tādā klauzulā kā strīdīgā klauzula, tiktu papildinātas ar faktoru, ar kuru būtu paredzēts kompensēt līgumiski radīto nelīdzsvarotību, kam ir bijusi loma šīs klauzulas atzīšanā par negodīgu, nozīmētu šīs klauzulas satura pārstrādāšanu.
154
Ņemot vērā izklāstīto apsvērumu kopumu, atbilde uz deviņpadsmito un divdesmito jautājumu ir šāda: Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad hipotekārā aizdevuma līgums ar mainīgu likmi principā nevarētu turpināt pastāvēt bez klauzulas, kurā paredzēts, ka procentu likme ir periodiski pielāgojama, balstoties uz noteiktu atsauces indeksu, un kura atzīta par negodīgu, bet kad šā līguma atcelšana kopumā patērētājam radītu īpaši nelabvēlīgas sekas, tie neliedz valsts tiesai šo klauzulu aizstāt ar dispozitīvu šīs valsts tiesību normu, ja vien šai dispozitīvajai normai ir tvērums, kas līdzvērtīgs aizstājamās klauzulas tvērumam. Tomēr minētā tiesa nevar šo klauzulu pārveidot, proti, to papildināt tādējādi, ka tiktu kompensēta no tās izrietošā patērētājam nelabvēlīgā nelīdzsvarotība.
– Par divdesmit pirmo jautājumu
155
Atbildētāja pamatlietā un Spānijas valdība apgalvo, ka Tiesas kompetencē nav sniegt atbildi uz divdesmit pirmo jautājumu, jo tas attiecoties uz dalībvalsts tiesību normas piemērošanu.
156
Tomēr šis jautājums ir vērsts nevis uz to, lai Tiesa interpretētu tajā minētu dalībvalsts tiesību normu, bet gan uz to, lai Tiesa spriestu par to, vai Direktīvai 93/13 atbilst sekas, kuras, kā norāda iesniedzējtiesa, izriet no šīs normas, ciktāl tā ir piemērojama.
157
Tātad Tiesai ir jāsniedz atbilde uz šo jautājumu.
158
Vispirms ir jānorāda: lai gan iesniedzējtiesa nemin Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu, ir jāņem vērā arī tas, jo šajā normā ir paredzētas tādas sekas, ka līguma noteikums zaudē spēku.
159
Līdz ar to ir uzskatāms, ka ar divdesmit pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad hipotekārā aizdevuma līgums nevarētu turpināt pastāvēt bez klauzulas, kura atzīta par negodīgu, tie liedz piemērot dalībvalsts tiesību normu, saskaņā ar kuru komersants būtu tiesīgs panākt, ka tam tiek atmaksāta visa aizdotā naudas summa un samaksāti procenti, kas aprēķināti pēc likumiskās likmes par laikposmu no dienas, kad šī summa tika piešķirta patērētājam.
160
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu dalībvalstis paredz, ka negodīgi noteikumi nav saistoši patērētājam “atbilstoši savas valsts tiesību aktiem”. Tomēr ar Direktīvā 93/13 patērētājiem garantētās aizsardzības noteikšanu valsts tiesībās nebūtu grozāms šīs aizsardzības apjoms un tātad būtība un tādējādi apdraudēta šīs aizsardzības efektivitātes pastiprināšana, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā, kurus, kā norādīts šīs direktīvas desmitajā apsvērumā, ir vēlējies Savienības likumdevējs (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
161
Attiecībā uz to, kādas praktiskas sekas ir hipotekārā aizdevuma līguma atzīšanai par neesošu spēkā tā apstākļa dēļ, ka tas ietver negodīgus noteikumus, Tiesa ir nospriedusi, ka valsts noteikumu, kuros reglamentētas negodīgu noteikumu izraisītas hipotekārā aizdevuma līguma spēkā neesamības praktiskās sekas, saderība ar Savienības tiesību normām ir atkarīga no jautājuma, vai šie noteikumi, pirmkārt, dod iespēju atjaunot patērētāja tiesisko un faktisko stāvokli, kādā tas būtu, ja šā līguma nebūtu bijis, un, otrkārt, neapdraud ar Direktīvu 93/13 panākamo atturošo iedarbību (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 68. punkts).
162
Tātad prasījumi, ko komersants šādā situācijā var izvirzīt pret patērētāju, ir pieļaujami vienīgi tad, ja tie neapdraud šā sprieduma iepriekšējā punktā minēto mērķu sasniegšanu.
163
Taču, ja kredītiestādei tiktu piešķirtas tiesības prasīt patērētājam atlīdzinājumu, kas pārsniedz šā līguma izpildes gaitā izmaksātā kapitāla atmaksu un – attiecīgā gadījumā – nokavējuma procentu samaksu, tas varētu mazināt Direktīvā 93/13 paredzēto atturošo iedarbību (skat. spriedumu, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 76. punkts).
164
Komersanta iespējas saņemt šādus nokavējuma procentus ir saprotamas kā procenti, kas maksājami par laikposmu no dienas, kad saņemts pieprasījums atmaksāt naudas summas, kuras izsniegtas, izpildot [vēlāk] atceltu līgumu. Gadījumā, kad komersants varētu prasīt procentus par laikposmu no dienas, kad, izpildot [vēlāk] atceltu līgumu, aizdotais kapitāls tika izsniegts aizņēmējam, šis komersants varētu saņemt no patērētāja atlīdzību par šā kapitāla izmantošanu. Šāda iespējamība apdraudētu gan negodīgus noteikumus ietveroša līguma atzīšanas par spēkā neesošu atturošo iedarbību uz komersantiem, gan ar Direktīvu 93/13 piešķirtās patērētāju tiesību aizsardzības iedarbīgumu, jo pēdējie minētie varētu nonākt situācijā, ka viņiem būtu izdevīgāk izpildīt līgumu, kurā iekļauts negodīgs noteikums, nevis īstenot viņu tiesības, kas izriet no šīs direktīvas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 78., 79. un 84. punkts).
165
Vēl būtu jāuzsver, ka šāds risinājums atbilst principam nemo auditur propriam turpitudinem allegans (neviens nevar aizbildināties ar savu prettiesisko rīcību), jo nevar tikt atzīts nedz tas, ka kāda no pusēm gūtu saimnieciskas priekšrocības no savas nelikumīgās rīcības, nedz tas, ka tā saņemtu atlīdzinājumu par šādas rīcības izraisīto nelabvēlīgo situāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 81. punkts).
166
Tas vēl jo vairāk ir sakāms par gadījumu, kad likumiskā procentu likme, kas piemērojama tad, ja pastāv pienākums atmaksāt naudas summas, kuras izsniegtas, izpildot [vēlāk] atceltu aizdevuma līgumu, ir augstāka par to, kas paredzēta šajā līgumā – kā tas esot šajā gadījumā.
167
Ņemot vērā izklāstīto apsvērumu kopumu, atbilde uz divdesmit pirmo jautājumu ir šāda: Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad hipotekārā aizdevuma līgums nevarētu turpināt pastāvēt bez klauzulas, kura atzīta par negodīgu, tie liedz piemērot dalībvalsts tiesību normu, saskaņā ar kuru komersants būtu tiesīgs panākt, ka tam tiek atmaksāta visa aizdotā naudas summa un samaksāti procenti, kas aprēķināti pēc likumiskās likmes par laikposmu no dienas, kad šī summa tika piešķirta patērētājam.
– Par divdesmit otro jautājumu
168
Atbildētāja pamatlietā un Spānijas valdība apgalvo arī to, ka Tiesas kompetencē neietilpst atbildēšana uz divdesmit otro jautājumu, jo tas attiecoties uz dalībvalsts tiesību normas piemērošanu.
169
Ir konstatējams, ka ar šo jautājumu būtībā ir paredzēts noskaidrot, vai tas, ka komersants līgumā ir iekļāvis negodīgu klauzulu, kura nav individuāli apspriesta un kuras spēkā neesamība izraisa šā līguma spēkā neesamību, ir uzskatāms par “ļaunprātību” Civilkodeksa 1306. panta 2. punkta izpratnē.
170
Minētā jautājuma izvērtēšanai ir nepieciešama šā dalībvalsts tiesību jēdziena interpretēšana, bet tas – kā izriet arī no šā sprieduma 63. punktā minētās judikatūras – neietilpst Tiesas kompetencē.
171
Tātad atbilde uz divdesmit otro jautājumu nav nepieciešama.
Par tiesāšanās izdevumiem
172
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
1)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 4. panta 2. punkts un 5. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
no šīm normām izrietošās prasības par pārskatāmību ir uzskatāmas par ievērotām tāda hipotekārā aizdevuma līguma noslēgšanas gaitā, kas ietver klauzulu, kurā paredzēta procentu likmes periodiska pielāgošana, balstoties uz oficiālu indeksu, kas ieviests ar administratīvu aktu, kurā iekļauta tā definīcija, jau tā apstākļa dēļ, ka šis akts un šā indeksa iepriekšējie rādītāji ir publicēti attiecīgās dalībvalsts oficiālajā vēstnesī, un tātad nav tā, ka pašam aizdevējam būtu jāinformē patērētājs par minētā indeksa definīciju un tā iepriekšējām izmaiņām, pat ja – tā aprēķināšanas metodes dēļ – tas atbilst nevis atlīdzībai procentu likmes izteiksmē, bet (faktiskajai) gada procentu likmei (GPL), ja vien šajā publikācijā sniegtā informācija un šajā nolūkā komersanta sniegtās norādes ir pietiekamas vidusmēra patērētājam. Ja šādu norāžu trūkst, komersantam ir tieši jāsniedz pilnīga šā indeksa definīcija, kā arī jebkāda nozīmīga informācija, it īpaši par minēto indeksu noteikušās iestādes eventuālu brīdinājumu attiecībā uz tā konkrētām iezīmēm un to sekām, kas uzskatāmas par svarīgām patērētājam, jo vienīgi ar šīs informācijas palīdzību viņam ir iespējams pareizi novērtēt piedāvātā hipotekārā aizdevuma līguma noslēgšanas saimnieciskās sekas. Jebkurā gadījumā komersantam ir jāsniedz patērētājam visa informācija, kuras sniegšana ir paredzēta dalībvalsts tiesiskajā regulējumā, kas piemērojams līguma noslēgšanas laikā.
2)
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka,
lai novērtētu, vai eventuāli negodīga ir tāda klauzula hipotekārā aizdevuma līgumā ar mainīgu likmi, kurā paredzēta procentu likmes periodiska pielāgošana, balstoties uz oficiālu indeksu, nozīmīgi ir tas, ka šī klauzula ietver tiešu un vienkāršu atsauci uz šo indeksu, lai gan no administratīvajā aktā, ar kuru ieviests minētais indekss, iekļautajām norādēm izriet, ka no tā aprēķināšanas metodes izrietošo iezīmju dēļ būtu nepieciešams piemērot negatīvu starpību, lai attiecīgā darījuma (faktisko) gada procentu likmi (GPL) pielāgotu tirgus GPL, ja komersants nav informējis patērētāju par šīm norādēm un ja tās nav bijušas pietiekami pieejamas vidusmēra patērētājam.
3)
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tad, ja klauzulā, kurā paredzēta hipotekārā aizdevuma līgumā noteiktas procentu likmes periodiska pielāgošana, tiek izmantots atsauces indekss, kas noteikts, balstoties uz līgumiem piemērojamām (faktiskajām) gada procentu likmēm (GPL), kuras ņemtas vērā šā indeksa secīgo lielumu aprēķināšanā, tas, ka šīs GPL ietver elementus, kas izriet no klauzulām, kuras pēc tam varētu tikt atzītas par negodīgām, nenozīmē, ka attiecīgā līguma klauzula par procentu likmes pielāgošanu būtu uzskatāma par negodīgu, un līdz ar to uz to nevar atsaukties, izvirzot prasījumus pret patērētāju.
4)
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tad, ja klauzulā, kurā paredzēta hipotekārā aizdevuma līgumā noteiktas procentu likmes periodiska pielāgošana, tiek izmantots atsauces indekss, komersanta negodprātīga rīcība nav prezumējama jau tā iemesla dēļ, ka runa ir par oficiālu indeksu, kuru noteikusi administratīva iestāde un kuru izmanto valsts pārvaldes iestādes. Šādas klauzulas eventuālais negodīgums ir jānovērtē atkarībā no konkrētā gadījuma apstākļiem, citastarp ņemot vērā to, ka nav ievērotas prasības par pārskatāmību, un šajā klauzulā izklāstīto parasto procentu likmes aprēķināšanas metodi un no tās izrietošo faktisko šīs likmes apmēru salīdzinot ar parasti izmantotajām aprēķināšanas metodēm un – citastarp – procentu likmēm, kas attiecīgā aizdevuma līguma noslēgšanas dienā tirgū piedāvātas aizdevumam, kura pamatsumma un atmaksas termiņš ir līdzvērtīgi šā līguma pamatsummai un atmaksas termiņam.
5)
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
novērtējumam par to, vai eventuāli negodīga ir tāda klauzula hipotekārā aizdevuma līgumā ar mainīgu likmi, kurā paredzēts, ka procentu likme ir periodiski pielāgojama, balstoties uz noteiktu atsauces indeksu, nozīmīgs ir šajā klauzulā izklāstītās parasto procentu likmes aprēķināšanas metodes un no tās izrietošo faktiskā šīs likmes apmēra salīdzinājums ar parasti izmantotajām aprēķināšanas metodēm un – citastarp – procentu likmēm, kādas šā aizdevuma līguma noslēgšanas dienā tirgū piedāvātas aizdevumam, kura pamatsumma un atmaksas termiņš ir ekvivalenti minētā līguma pamatsummai un atmaksas termiņam. Citi līgumiskās procentu likmes vai atsauces indeksa aprēķināšanas metodes aspekti var būt nozīmīgi, ja tie varētu radīt patērētājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību.
6)
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
gadījumā, kad hipotekārā aizdevuma līgums ar mainīgu likmi principā nevarētu turpināt pastāvēt bez klauzulas, kurā paredzēts, ka procentu likme ir periodiski pielāgojama, balstoties uz noteiktu atsauces indeksu, un kura atzīta par negodīgu, bet kad šā līguma atcelšana kopumā patērētājam radītu īpaši nelabvēlīgas sekas, tie neliedz valsts tiesai šo klauzulu aizstāt ar dispozitīvu šīs valsts tiesību normu, ja vien šai dispozitīvajai normai ir tvērums, kas līdzvērtīgs aizstājamās klauzulas tvērumam. Tomēr minētā tiesa nevar šo klauzulu pārveidot, proti, to papildināt tādējādi, ka tiktu kompensēta no tās izrietošā patērētājam nelabvēlīgā nelīdzsvarotība.
7)
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
gadījumā, kad hipotekārā aizdevuma līgums nevarētu turpināt pastāvēt bez klauzulas, kura atzīta par negodīgu, tie liedz piemērot dalībvalsts tiesību normu, saskaņā ar kuru komersants būtu tiesīgs panākt, ka tam tiek atmaksāta visa aizdotā naudas summa un samaksāti procenti, kas aprēķināti pēc likumiskās likmes par laikposmu no dienas, kad šī summa tika piešķirta patērētājam.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.