62023CJ0126
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2024. gada 7. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesiskā sadarbība krimināllietās – Direktīva 2004/80/EK – 12. panta 2. punkts – Valsts kompensāciju sistēmas tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem – Slepkavība – Kompensācija mirušās personas tuviem ģimenes locekļiem – Jēdziens “cietušie” – “Kaskādes” kompensācijas sistēma atbilstoši mantošanas kārtībai – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru izslēgta pabalsta izmaksāšana citiem mirušās personas ģimenes locekļiem, ja šai personai ir bērni un pārdzīvojušais laulātais – Mirušās personas vecāki, brāļi un māsas – “Taisnīga un samērīga” kompensācija
Lietā C‑126/23 [Burdene] (
1
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale Ordinario di Venezia (Venēcijas tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2023. gada 15. februāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 2. martā, tiesvedībā
UD,
QO,
VU,
LO,
CA
pret
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero dell’Interno,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias] un J. Regans [E. Regan] (referents),
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: C. Di Bella [C. Di Bella], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 21. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
QO un UD vārdā – G. Sicchiero, avvocato,
–
LO un VU vārdā – M.G. Bergamo, F. Sicchiero un G. Sicchiero, avvocati,
–
CA vārdā – E. Pertile un G. Sicchiero, avvocati,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz E. De Bonis, S. Fiorentino un G. Palatiello, avvocati dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – E. Montaguti un S. Noë, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 8. maija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2004/80/EK (2004. gada 29. aprīlis) par kompensāciju noziegumos cietušajiem (OV 2004, L 261, 15. lpp.) 12. panta 2. punktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantu, 33. panta 1. punktu un 47. pantu.
2
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp slepkavības upura vecākiem, māsu un bērniem, no vienas puses, un Presidenza del Consiglio dei Ministri (Ministru padomes priekšsēdētāja birojs, Itālija) un Ministero dell’Interno (Iekšlietu ministrija, Itālija), no otras puses, par kompensācijām, kuras viņiem šīs slepkavības izdarītāja maksātnespējas dēļ par viņiem ar šo noziegumu nodarīto kaitējumu izmaksājusi Itālijas valsts.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatlēmums 2001/220/TI
3
Saskaņā ar Padomes pamatlēmuma 2001/220/TI (2001. gada 15. marts) par cietušo statusu kriminālprocesā (OV 2001, L 82, 1. lpp.) 1. pantu “Definīcijas”:
“Šajā pamatlēmumā:
a)
“cietušais” ir fiziska persona, kam nodarīts kaitējums, tostarp fizisks vai morāls kaitējums, morālas ciešanas vai mantisks kaitējums, ko tieši izraisījusi darbība vai bezdarbība, kas ir kādas dalībvalsts krimināltiesību pārkāpums;
[..].”
Direktīva 2004/80
4
Direktīvas 2004/80 5. un 10. apsvērums formulēts šādi:
“(5)
Padome 2001. gada 15. martā pieņēma Pamatlēmumu 2001/220/TI [..]. Ar šo lēmumu, pamatojoties uz Eiropas Savienības līguma VI sadaļu, noziegumos cietušajiem kriminālprocesā ļauj prasīt kompensāciju no likumpārkāpēja.
[..]
(10)
Noziegumos cietušie bieži nevar saņemt kompensāciju no likumpārkāpēja tādēļ, ka likumpārkāpējam nav līdzekļu, kas vajadzīgi, lai izpildītu spriedumu par zaudējumu segšanu, vai arī likumpārkāpēju nevar identificēt vai veikt kriminālvajāšanu pret to.”
5
Šīs direktīvas II nodaļas “Valstu kompensācijas sistēmas” 12. pantā noteikts:
“1.   Šīs direktīvas noteikumi par kompensācijas saņemšanu pārrobežu gadījumos ir piemērojami, pamatojoties uz dalībvalstu to kompensāciju sistēmām, kuras izmaksā to attiecīgajā teritorijā izdarītos tīšos, vardarbīgos noziegumos cietušajiem.
2.   Visas dalībvalstis nodrošina to, ka to tiesību normās ir paredzēta tāda to teritorijā izdarītos tīšos, vardarbīgos noziegumos cietušajiem izmaksājamo kompensāciju sistēma, kura garantē taisnīgu un samērīgu kompensāciju cietušajiem.”
6
Minētās direktīvas III nodaļas “Īstenošanas noteikumi” 17. pantā “Labvēlīgāki noteikumi” paredzēts:
“Ciktāl šādi noteikumi nav pretrunā šai direktīvai, šī direktīva dalībvalstīm neliedz:
a)
ieviest vai paturēt spēkā labvēlīgākus noteikumus noziegumos cietušo vai citu noziegumos skartu personu labā;
b)
ieviest vai paturēt spēkā noteikumus par kompensāciju tādos noziegumos cietušajiem, kas izdarīti ārpus to teritorijas, vai citai personai, kuru skāris šāds noziegums, saskaņā ar nosacījumiem, kurus dalībvalstis šim nolūkam var precizēt.”
Direktīva 2012/29/ES
7
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/29/ES (2012. gada 25. oktobris), ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus un aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2001/220/TI (OV 2012, L 315, 57. lpp.), 2. pantā paredzēts:
“1.   Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)
“cietušais” ir:
i)
fiziska persona, kurai nodarīts kaitējums, tostarp fizisks, garīgs vai emocionāls kaitējums, vai ekonomiski zaudējumi, ko tieši izraisījis noziedzīgs nodarījums;
ii)
tās personas, kuras nāvi ir tieši izraisījis noziedzīgs nodarījums, ģimenes locekļi, kuriem minētās personas nāves rezultātā ir nodarīts kaitējums;
b)
“ģimenes locekļi” ir laulātais, persona, kura ar cietušo pastāvīgi un ilgstoši dzīvo tuvās attiecībās un kurai ar cietušo ir kopīga mājsaimniecība, radinieki tiešā līnijā, brāļi un māsas un cietušā apgādājamie;
[..].
2.   Dalībvalstis var ieviest procedūras:
a)
lai, ņemot vērā katras lietas konkrētos apstākļus, ierobežotu to cietušā ģimenes locekļu skaitu, kuri var izmantot šajā direktīvā noteiktās tiesības; un
b)
lai saistībā ar 1. punkta a) apakšpunkta ii) punktu noteiktu, kuriem ģimenes locekļiem tiek piešķirta prioritāte attiecībā uz šajā direktīvā noteikto tiesību izmantošanu.”
Itālijas tiesības
8
2016. gada 7. jūlijaLegge n. 122 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2015‑2016 (Likums Nr. 122, ar kuru paredz noteikumus par Itālijas pienākumu, kas izriet no dalības Eiropas Savienībā, izpildi – Eiropas likums 2015–2016; 2016. gada 8. jūlijaGURI Nr. 158, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 2017. gada 20. novembra likumu Nr. 167 6. pantu un 2018. gada 30. decembra likuma Nr. 145 1. panta 593.–596. punktu (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 122/2016”) 11. pantā noteikts:
“1.   Neskarot ar citām tiesību normām paredzētos noteikumus par labu konkrētos noziegumos cietušajiem, ja tie ir labvēlīgāki, tiesības uz valsts kompensāciju tiek atzītas tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem un katrā ziņā codice penale (Kriminālkodekss) 603.a pantā minētajos noziegumos cietušajiem, izņemot 581. un 582. pantā minētos noziegumus, ja vien neiestājas atbildību pastiprinošie apstākļi, kas paredzēti Kriminālkodeksa 583. pantā.
2.   Kompensācija par slepkavību, seksuāla rakstura uzbrukumiem vai ļoti smagiem miesas bojājumiem saskaņā ar Kriminālkodeksa 583. panta otro daļu [..] tiek izmaksāta cietušajam vai 2.a punktā norādītajām tiesīgajām personām tādā apmērā, kāds ir noteikts 3. punktā minētajā dekrētā. Par noziegumiem, kas nav minēti pirmajā teikumā, kompensāciju izmaksā medicīnisko un sociālās palīdzības izdevumu atlīdzināšanai.
2.a   Ja cietušais nozieguma rezultātā ir miris, kompensāciju izmaksā pārdzīvojušajam laulātajam un bērniem; ja nav laulātā un bērnu, kompensācija pienākas tēvam un mātei, bet, ja nav tēva un mātes, – brāļiem un māsām, kas nozieguma izdarīšanas brīdī dzīvoja kopā ar cietušo un bija viņa apgādājamie. [..]
2.b   Ja tiesības uz kompensāciju ir vairākām personām, kompensāciju sadala atbilstoši kvotām, kas noteiktas ar codice civile [(Civilkodekss)] otrās grāmatas II sadaļas noteikumiem.
3.   Ar Ministro dell’interno (iekšlietu ministrs, Itālija) un Ministro della giustizia [(tieslietu ministrs, Itālija)] dekrētu, vienojoties ar Ministro dell’economia e delle finanze [(ekonomikas un finanšu ministrs, Itālija)] – dekrēts jāizdod sešu mēnešu laikā no šī likuma spēkā stāšanās dienas –, tiek noteikts kompensāciju apmērs, nepārsniedzot 14. pantā minētā [Fondo di rotazione per la solidarieta’ alle vittime dei reati di tipo mafioso, delle richieste estorsive, dell’usura e dei reati intenzionali violenti (Apgrozības kapitāla fonds solidaritātei mafijas noziegumos, ar izspiešanu un augļošanu saistītos noziegumos, kā arī tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, Itālija; turpmāk tekstā – “Solidaritātes fonds”)] piešķirto budžeta līdzekļu robežas, nodrošinot lielāku kompensāciju seksuālās vardarbības un slepkavības noziegumos cietušajiem un it īpaši cietušo bērniem, ja slepkavību ir izdarījis laulātais, tostarp šķirtais laulātais, vai persona, kurai ir vai ir bijusi emocionāla saikne ar cietušo.”
9
2019. gada 22. novembradecreto ministeriale – Determinazione degli importi dell’indennizzo alle vittime dei reati intenzionali violenti (Ministra dekrēts, ar ko nosaka kompensāciju apmēru tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem), kurš pieņemts, īstenojot Likuma Nr. 122/2016 11. panta 3. punktu (2020. gada 23. janvāraGURI Nr. 18, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “ministrijas īstenošanas dekrēts”), 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēts:
“gadījumā, ja slepkavību ir izdarījis laulātais, tostarp šķirtais laulātais, vai persona, kurai ir vai ir bijusi emocionāla saikne ar cietušo, [ir paredzēta] fiksēta summa 60000 EUR apmērā par labu tikai upura bērniem”.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
10
2018. gada 18. septembrīTribunale di Padova (Padujas tiesa, Itālija) piesprieda 30 gadu cietumsodu personai, kura Itālijā bija nonāvējusi savu bijušo dzīvesbiedri, un piesprieda samaksāt provizorisku kompensāciju cietušās ģimenes locekļiem, kas bija civilprasītāji. Tādējādi tika piešķirti 400000 EUR katram no abiem vardarbībā cietušās bērniem, 120000 EUR – viņas tēvam, mātei un māsai, kā arī 30000 EUR viņas pārdzīvojušajam laulātajam, ar kuru viņa vairs nedzīvoja kopā, bet nebija šķīrusies.
11
Saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, ņemot vērā, ka slepkavības izdarītājam nebija ne mantas, ne ienākumu un ka tam bija piešķirta bezmaksas juridiskā palīdzība, Itālijas valsts vienīgi katram bērnam izmaksāja kompensāciju 20000 EUR apmērā, bet laulātajam, ar kuru vardarbībā cietusī vairs nedzīvoja kopā, tika izmaksāta kompensācija 16666,66 EUR.
12
2022. gada 1. februārī prasītāji pamatlietā, proti, cietušās vecāki, māsa un bērni, uzskatīdami, ka ar Likumu Nr. 122/2016, pārkāpjot Direktīvu 2004/80, ir ieviesti būtiski ierobežojumi attiecībā uz kompensāciju izmaksu tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, cēla prasību iesniedzējtiesā Tribunale Ordinario di Venezia (Venēcijas tiesa, Itālija).
13
Viņu prasības ir vērstas uz to, lai netiktu piemērots ministrijas īstenošanas dekrēts tā prettiesiskuma dēļ un lai summas, kas tiem izmaksājamas kā kompensācija viņu radniecības pakāpes ar slepkavības upuri dēļ, tiktu noteiktas “taisnīgi un samērīgi” Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē, ņemot vērā nodarītā kaitējuma apmēru, kas noteikts spriedumā, ar kuru tika notiesāts slepkavības izdarītājs, – attiecībā uz bērniem, atņemot summu, kas tiem jau bija izmaksāta; turklāt, lai tas tiktu nodrošināts pat tad, ja Solidaritātes fonda rīcībā nav vajadzīgo finanšu līdzekļu. Pakārtoti šie prasītāji lūdz piespriest Ministru padomes priekšsēdētāja birojam, kas pārstāv Itālijas valsti, izmaksāt tādas pašas summas kā kompensāciju par kaitējumu, kas nodarīts, kļūdaini piemērojot Direktīvu 2004/80, it īpaši tās 12. pantu.
14
Pirmām kārtām, prasītāji pamatlietā norāda, ka ierobežojums, kas noteikts ar Likuma Nr. 122/2016 11. panta 2.a punktu, kurā paredzēts, ka cietušā vecākiem kompensācija tiek atzīta tikai tad, ja šim cietušajam nav laulātā un bērnu, savukārt viņa brāļiem un māsām – tikai tad, ja nav personu, kas piederīgas iepriekš minētajām kategorijām, pārkāpjot Direktīvas 2004/80 12. pantā paredzēto kompensēšanas pienākumu, ciktāl ar to cietušo personu vidū, kurām abstrakti atzītas tiesības uz kompensāciju, ir minētas personas, kam ir konkrēti jāsaņem kompensācija, un tas darīts patvaļīgi, neatsaucoties uz taisnīgiem un konkrētajam gadījumam atbilstošiem kritērijiem. Turklāt šajā gadījumā kompensācija esot piešķirta arī vardarbībā cietušās pārdzīvojušajam laulātajam, ar kuru viņa vairs nedzīvoja kopā kopš 2006. gada, apmēram vienpadsmit gadus pirms viņas nāves. Tādējādi tiesības uz kompensāciju esot atzītas, lai gan emocionālā saikne acīmredzami esot bijusi tik vāja, ka gandrīz nepastāvēja.
15
Otrām kārtām, prasītāji pamatlietā apgalvo, ka summa 20000 EUR, kas tika piešķirta vardarbībā cietušās bērniem, piemērojot ministrijas īstenošanas dekrētu, un kas atbilst 5 % no provizoriskās summas, kura bija noteikta tiesas nolēmumā, nešķiet atbilstoša tam, ko Tiesa nospriedusi 2020. gada 16. jūlija sprieduma Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566) 69. punktā, proti, tam, ka fiksētajai kompensācijai, kas tiek piešķirta saskaņā ar tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem maksājamās kompensācijas valsts sistēmu, lai tā varētu tikt kvalificēta kā “taisnīga un samērīga” Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē, ir jābūt atbilstošam ieguldījumam nodarītā mantiskā un morālā kaitējuma atlīdzināšanā.
16
Trešām kārtām, prasītāji pamatlietā uzskata, ka valsts tiesiskais regulējums ir prettiesisks arī tiktāl, ciktāl ar to kompensāciju izmaksa pakļauta nosacījumam, ka valsts ir rezervējusi līdzekļus, kas ļauj kompensāciju piešķirt, un tas esot pretrunā Direktīvas 2004/80 10. apsvērumam.
17
Itālijas iestādes uzsver, ka attiecībā uz bērnu situāciju kompensācijas summa tika noteikta, stingri ievērojot spēkā esošās normas, ņemot vērā pārdzīvojušā laulātā iztikas līdzekļus. Tās arī atgādina, ka Tiesa pēc tam, kad tā 2020. gada 16. jūlija sprieduma Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566) 58. punktā bija norādījusi, ka dalībvalstīm ir plaša novērtējuma brīvība attiecībā uz Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punktā paredzētās kompensācijas apmēra noteikšanu, šī sprieduma 65. un 69. punktā uzskatīja, ka šī tiesību norma neliedz cietušajiem maksāt fiksētu kompensāciju, bet vienīgi prasa, lai šī kompensācija būtu “taisnīga un samērīga”, un tas nozīmē, ka tā ir atbilstošs ieguldījums cietušajam nodarītā mantiskā un morālā kaitējuma atlīdzināšanai.
18
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai vērtētu pamatotību tajā iesniegtajai prasībai atlīdzināt kaitējumu – prasībai, kas pamatota ar Direktīvas 2004/80 kļūdainu transponēšanu –, iepriekš jānosaka, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā regulējums, kas izriet no Likuma Nr. 122/2016 11. panta 2.a, 2.b un 3. punkta, atbilst Savienības tiesībām.
19
Šī tiesa norāda, ka ar minēto valsts tiesisko regulējumu – ar kuru pat gadījumā, kad ar galīgu spriedumu ir noteiktas konkrētu ģimenes locekļu tiesības uz kaitējuma atlīdzību un tās summa, kompensācijas izmaksa vardarbībā cietušā vecākiem ir pakļauta nosacījumam, ka šim vardarbībā cietušajam nav pārdzīvojušā laulātā un bērnu, savukārt vardarbībā cietušā māsām un brāļiem – nosacījumam, ka viņam nav tēva un mātes, ja viņi nozieguma izdarīšanas brīdī dzīvoja kopā ar vardarbībā cietušo un bija viņa apgādājamie, – nav ņemts vērā ar vardarbībā cietušā vardarbīgo zaudējumu saistīto ciešanu nemateriālais aspekts.
20
Turklāt attiecībā uz pārdzīvojušo laulāto un bērniem minētā tiesa norāda, ka nav ņemts vērā nodarītā kaitējuma apmērs. Tādējādi šajā gadījumā neesot piešķirta nekāda nozīme tam, ka pārdzīvojušais laulātais noteiktu laiku dzīvoja šķirti no vardarbībā cietušās, bet bija paredzēta vienīgi tāda kompensāciju sadale, kas balstīta uz mantojuma jomā spēkā esošajām tiesību normām ar nosacījumu, ka Solidaritātes fondā ir pietiekami līdzekļi. Tādējādi, pretēji 2020. gada 16. jūlija spriedumam Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566), netiekot ņemts vērā nodarījuma seku smagums attiecībā uz cietušajiem. Turklāt bērniem paredzētā kompensācija esot noteikta apmērā, kas lielā mērā atbilst pārdzīvojušajam laulātajam piešķirtajai kompensācijai, un tas nekādi neesot samērīgi ar kriminālprocesā noteikto provizoriskās kompensācijas apmēru un ar to neesot ņemts vērā neviens no kritērijiem, kurus parasti piemēro radinieku zaudēšanas gadījumā, piemēram, cietušā vecums, pārdzīvojušā [radinieka] vecums, radniecības pakāpe un kopīga dzīvesvieta, pastāvot iespējai galīgajai summai piemērot korekcijas atkarībā no konkrētās situācijas. Bērniem piešķirto summu šajā gadījumā nevarot uzskatīt par “taisnīgu un samērīgu” Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē.
21
Šādos apstākļos Tribunale Ordinario di Venezia (Venēcijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Attiecībā uz [Likuma Nr. 122/2016] 11. panta 2.a punkta normu, ar kuru kompensācijas izmaksa vardarbībā cietušās tēvam un mātei, kā arī māsai pakļauta nosacījumam par to, ka šai cietušajai nav laulātā un bērnu, pat ja ar galīgu spriedumu viņiem ir atzītas tiesības uz kaitējuma atlīdzību, nosakot tā apmēru un piespriežot to maksāt nozieguma izdarītājam:
vai tas, ka tīšā vardarbīgā noziegumā cietušās tēvam un mātei, kā arī māsai kompensācijas izmaksa ir pakārtota tam, ka šai cietušajai nav bērnu un laulātā (attiecībā uz māti un tēvu) un nav tēva vai mātes (attiecībā uz brāļiem vai māsām), kā slepkavības gadījumā paredzēts [Likuma Nr. 122/2016] 11. panta 2.a punktā, ir saderīgs ar Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. panta (vienlīdzība), 21. panta (diskriminācijas aizliegums), 33. panta 1. punkta (ģimenes aizsardzība), 47. panta (tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu) normām un 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 12. protokola 1. pantu (diskriminācijas aizliegums)[?]
2)
Attiecībā uz kompensācijas izmaksas ierobežojumu:
vai ar [Likuma Nr. 122/2016] 11. panta 3. punktu paredzētais nosacījums kompensācijas izmaksai, kurš izteikts ar vārdiem “nepārsniedzot [Solidaritātes fondam] piešķirtos budžeta līdzekļus”, neparedzot citus noteikumus, ar kuriem Itālijas valstij tiktu uzlikts pienākums veidot konkrētai kompensāciju izmaksai piemērotas budžeta līdzekļu rezerves, kas noteiktas arī ņemot vērā statistiku un katrā ziņā piemērotas, lai konkrēti un saprātīgā termiņā spētu izmaksāt kompensāciju tiesīgajām personām, var uzskatīt par “taisnīgu un samērīgu kompensāciju cietušajiem”, īstenojot Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta noteikumus?”
Par Tiesas kompetenci un prejudiciālo jautājumu pieņemamību
22
Itālijas valdībai ir šaubas par Tiesas kompetenci un prejudiciālo jautājumu pieņemamību, jo pamatlieta attiecoties uz situāciju, kas neietilpst Direktīvas 2004/80 piemērošanas jomā. Proti, iesniedzējtiesa neesot pārbaudījusi prasītāju pamatlietā “cietušo” statusu Direktīvas 2004/80 izpratnē. Šīs direktīvas kontekstā jēdziens “cietušie” būtu jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas vienīgi uz personu, kura ir tieši cietusi no tīšiem vardarbīgiem noziegumiem. Līdz ar to pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums – ciktāl tajā jēdziens “cietušie” ir paplašināts, to attiecinot arī uz noteiktiem slepkavības upurim tuviem ģimenes locekļiem, – ir vienīgi dalībvalstu kompetencē.
23
Turklāt Itālijas valdība un Eiropas Komisija uzskata, ka otrais jautājums ir nepieņemams. Proti, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu neesot ietverts neviens elements, kas ļautu noteikt, vai valsts tiesībās paredzētais nosacījums par Solidaritātes fonda finansiālo spēju ir ietekmējis tā noteikto fiksēto kompensācijas summu aprēķināšanu. Turklāt, lai gan iesniedzējtiesa uzskata, ka šajā lietā slepkavībā cietušā bērniem piešķirtās kompensācijas apmērs ir nepietiekams, tā nav iesniegusi nekādus pierādījumus, kas pamatotu šo vērtējumu, vai lūgusi Tiesu sniegt nolēmumu šajā jautājumā.
24
Pirmām kārtām, attiecībā uz Tiesas kompetenci atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 267. pantu Tiesas kompetencē ir interpretēt Savienības iestāžu vai struktūru tiesību aktus.
25
Šādos apstākļos, tā kā abi iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi attiecas uz Direktīvas 2004/80, it īpaši tās 12. panta 2. punkta, interpretāciju, atbildēt uz šiem jautājumiem ir Tiesas kompetencē.
26
Otrām kārtām, attiecībā uz šo jautājumu pieņemamību jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa ir uzdevusi saistībā ar pašas noteikto tiesisko regulējumu un faktiskajiem apstākļiem un kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vienīgi tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda saikne ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Attiecībā uz pirmo jautājumu jākonstatē vienīgi, ka jautājums par to, vai slepkavības gadījumā jēdziens “cietušie” Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē var ietvert personas, kas nonāvēta tīšā vardarbīgā noziegumā, tuvus radiniekus, attiecas uz uzdotā jautājuma būtību, nevis tā pieņemamību.
28
Attiecībā uz otro jautājumu jāatgādina, ka ar to iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka kompensācija, ko šī dalībvalsts izmaksā tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajam, tiek izmaksāta šai personai, nepārsniedzot maksimālo summu, kas izriet no budžeta, kuru šī dalībvalsts ir piešķīrusi šim nolūkam izveidotam īpašam fondam.
29
Jākonstatē, ka ne no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ne no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem neizriet, ka šim maksimālajam apmēram būtu kāda ietekme uz to pabalstu summu, ko pamatlietā piešķīrusi Itālijas valsts. Turklāt, lai gan, kā izriet no šī sprieduma 20. punkta, iesniedzējtiesa šajā lēmumā ir norādījusi, ka šajā gadījumā mirušās personas bērniem piešķirtās kompensācijas apmērs, tās ieskatā, nav pietiekams, lai veidotu “taisnīgu un samērīgu” kompensāciju Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē, tā Tiesai, kā to pamatoti norādīja Komisija, šajā ziņā nav uzdevusi nevienu prejudiciālu jautājumu. Turklāt šī tiesa nav norādījusi nevienu valsts tiesību aspektu, kas ļautu labāk saprast tajā paredzētā speciālā fonda darbības noteikumus.
30
Šādos apstākļos jāuzskata, ka otrais jautājums ir hipotētisks un līdz ar to nepieņemams.
31
Tādējādi jāatbild tikai uz pirmo jautājumu.
Par pirmo jautājumu
32
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta tāda kompensācijas sistēma tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, saskaņā ar kuru slepkavības gadījumā tiesības uz kompensāciju mirušās personas vecākiem ir pakārtotas tam, ka šai personai nav pārdzīvojušā laulātā un bērnu, savukārt tiesības uz kompensāciju mirušās personas brāļiem un māsām ir pakārtotas tam, ka šai personai nav vecāku.
33
Jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punktu visām dalībvalstīm jānodrošina, lai to tiesību normās būtu paredzēta tāda kompensāciju sistēma to teritorijā izdarītos tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, kura šiem cietušajiem garantē taisnīgu un samērīgu kompensāciju.
34
Kā izriet no 2020. gada 16. jūlija sprieduma Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566, 41.–45. un 52. punkts), ar šo tiesību normu katrai dalībvalstij tātad noteikts pienākums izveidot kompensāciju sistēmu jebkādos tās teritorijā izdarītos tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, neatkarīgi no tā, vai cietušie atrodas pārrobežu situācijā, un tā tas ir, lai dalībvalstis varētu izpildīt savus pienākumus saistībā ar kompensācijas saņemšanu pēdējā minētajā situācijā, kāda tā izriet no šīs direktīvas, ciktāl saskaņā ar tās 12. panta 1. punktu noteikumi par kompensācijas saņemšanu pārrobežu gadījumos “piemērojami, pamatojoties uz dalībvalstu to kompensāciju sistēmām, kuras izmaksā to attiecīgajā teritorijā izdarītos tīšos, vardarbīgos noziegumos cietušajiem”.
35
Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, vispirms jānosaka, vai slepkavības gadījumā tīšos vardarbīgos noziegumos “cietušie”, kuru labā dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punktu jāizveido valsts kompensācijas sistēma, neskaitot personu, kas gājusi bojā šī nozieguma dēļ, ietver arī tās tuvos ģimenes locekļus, piemēram, tās vecākus, kā arī brāļus un māsas un pēc tam – apstiprinošas atbildes gadījumā – vai valsts “kaskādes” kompensācijas sistēma atbilstoši mantošanas kārtībai, kāda minēta šī sprieduma 32. punktā, var tikt uzskatīta par tādu, kas šiem cietušajiem garantē “taisnīgu un samērīgu” kompensāciju šīs tiesību normas izpratnē.
36
Pirmām kārtām, runājot par jēdzienu “cietušie” Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē, ne šajā tiesību normā, ne šajā direktīvā nav ietverta šī jēdziena definīcija un minētajā tiesību normā nav nekādas atsauces uz valsts tiesībām attiecībā uz nozīmi, kā tas būtu jāsaprot, jo minētais jēdziens, kura mērķis ir noteikt personas, kuras var saņemt valsts kompensāciju tīšos noziegumos cietušajiem, jāuzskata par autonomu Savienības tiesību jēdzienu, kurš tās teritorijā jāinterpretē vienveidīgi atbilstoši attiecīgā jēdziena ierastajai nozīmei ikdienas valodā, ņemot vērā tiesiskā regulējuma, kurā tas ir iekļauts, mērķus un kontekstu, kādā tas tiek lietots (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 7. septembris, KRI, C‑323/22, EU:C:2023:641, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
Pirmkārt, attiecībā uz jēdziena “cietušie” ierasto nozīmi ikdienas valodā jākonstatē, ka to var saprast kā tādu, kas attiecas gan uz personām, kuras pašas kā tiešie cietušie ir bijuši pakļauti tīšiem vardarbīgiem noziegumiem, gan uz tiem tuviem ģimenes locekļiem, kad viņi pakārtoti cieš no šī nozieguma sekām kā netiešie cietušie.
38
Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta mērķi jāatgādina, ka šīs tiesību normas mērķis ir nodrošināt Savienības pilsonim tiesības uz taisnīgu un samērīgu kompensāciju par kaitējumu, kas viņam nodarīts tās dalībvalsts teritorijā, kurā viņš atrodas, nosakot katrai dalībvalstij pienākumu izveidot cietušajiem maksājamās kompensācijas sistēmu attiecībā uz jebkādiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas kvalificējami par tīšiem vardarbīgiem noziegumiem, kuri izdarīti tās teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 11. oktobris, Komisija/Itālija, C‑601/14, EU:C:2016:759, 45. punkts).
39
Lai gan dalībvalstīm principā ir kompetence precizēt jēdziena “tīši, vardarbīgi noziegumi” tvērumu savās iekšējās tiesībās, šī kompetence tām tomēr neļauj ierobežot cietušajiem izmaksājamo kompensāciju sistēmas, kas dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punktu ir jānodrošina, piemērošanas jomu tikai ar dažiem nodarījumiem, uz kuriem attiecas šis jēdziens (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 11. oktobris, Komisija/Itālija, C‑601/14, EU:C:2016:759, 46. punkts).
40
Jākonstatē – ja jēdziens “cietušais” Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē būtu jāinterpretē tādējādi, kā to apgalvo Itālijas valdība, ka šīs tiesību normas ratione personae piemērošanas jomā ietilpst vienīgi tīšos vardarbīgos noziegumos tiešie cietušie, noziedzīgs nodarījums, kas kvalificējams kā šāds noziegums un kura rezultātā ir nonāvēta šajā noziegumā cietusī persona, neietilptu minētās tiesību normas ratione materiae piemērošanas jomā, un tas būtu pretrunā tās mērķim.
41
Proti, saskaņā ar Itālijas valdības pārstāvēto Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta interpretāciju attiecīgajai dalībvalstij slepkavības gadījumā neesot jāmaksā nekāda kompensācija saskaņā ar valsts kompensācijas sistēmu, kas ar šo tiesību normu tai ir jāizveido, jo šādā gadījumā vienīgais “cietušais” tīšā vardarbīgā noziegumā ir miris un neviena cita persona, kā, piemēram, pārdzīvojušais laulātais vai bērni, principā nevar saņemt kompensāciju šādā pašā statusā.
42
Šādas interpretācijas dēļ Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punktam tiktu atņemta tā lietderīgās iedarbības būtība, jo tā uzliktu dalībvalstīm pienākumu ieviest valsts sistēmu kompensācijai par tīšiem vardarbīgiem noziegumiem tikai tad, ja persona, kura cietusi šādā noziegumā, pēc gūtajiem miesas bojājumiem izdzīvotu, bet ne tad, ja šī persona šo miesas bojājumu dēļ nomirtu.
43
Šajā ziņā turklāt jānorāda, ka Priekšlikumā Padomes direktīvai par kompensāciju noziegumos cietušajiem (COM(2002) 562, galīgā redakcija; OV 2003, C 45 E, 69. lpp.), kura mērķis bija ne tikai atvieglot kompensācijas saņemšanu situācijās, kad noziegums ir izdarīts citā dalībvalstī, kas nav cietušā dzīvesvietas dalībvalsts, bet arī noteikt minimālos standartus attiecībā uz kompensāciju noziegumos cietušajiem, 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā, kas ietverts tajā direktīvas daļā, kas nosaka šos minimālos standartus, bija skaidri paredzēts dalībvalstu pienākums izmaksāt kompensāciju cietušo, kuri gājuši bojā no viņiem nodarītajiem miesas bojājumiem, “tuviem ģimenes locekļiem”, kā arī “apgādībā esošajām personām”.
44
Lai gan šāds precizējums, protams, nav ietverts Direktīvā 2004/80, tomēr no šīs direktīvas sagatavošanas darbiem, it īpaši no kompromisa priekšlikuma, ko Padomes prezidentvalsts iesniedza 2004. gada 26. martā (dokuments 7752/04), izriet, ka tas tā ir tikai tādēļ, ka Savienības likumdevējs nav ievērojis priekšlikumu saistībā ar šo otro mērķi noteikt minimālos standartus attiecībā uz kompensāciju noziegumos cietušajiem. Tātad šis apstāklis nekādā veidā nenozīmē, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies no šīs direktīvas ratione personae piemērošanas jomas pilnībā izslēgt personas, kas gājusi bojā tāda noziedzīga nodarījuma dēļ, kas ir tīšs vardarbīgs noziegums, tuvus ģimenes locekļus un tādējādi liegt jebkādu aizsardzību personām, kuras tomēr šāds noziedzīgs nodarījums ir skāris.
45
Šo interpretāciju apstiprina, treškārt, konteksts, kurā iekļaujas Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkts.
46
Proti, jānorāda, ka Direktīvas 2012/29, kas tostarp attiecas uz noziegumos cietušo aizsardzību, 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā jēdziens “cietušais” ir definēts tādējādi, ka tas ietver ne tikai personas, kurām pašām noziedzīga nodarījuma dēļ ir tieši nodarīts kaitējums, ģimenes locekļus, bet arī tās personas ģimenes locekļus, kuras nāvi tieši izraisījis šāds noziedzīgs nodarījums un kuras šīs personas nāves dēļ ir cietušas kaitējumu, savukārt jēdziens “ģimenes locekļi” atbilstoši 2. panta 1. punkta b) apakšpunktam attiecas uz laulāto, personu, kas ir iesaistīta intīmās, stabilās un turpinātās attiecībās ar cietušo un dzīvo kopā ar to, vecākiem taisnā līnijā, brāļiem un māsām, kā arī personām, kas ir cietušā apgādībā.
47
Saskaņā ar Direktīvas 2012/29 sagatavošanas darbiem, kas izriet no paskaidrojuma raksta par Eiropas Parlamenta un Padomes priekšlikumu, ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus (COM(2011) 275, galīgā redakcija, 7. lpp.), šo jēdziena “cietušais” definīciju pamato apsvērums, ka arī ģimenes locekļi ir cietuši kaitējumu izdarītā noziedzīgā nodarījuma dēļ un cietušā nāves gadījumā viņi bieži tiek uzskatīti par viņa “pārstāvjiem”.
48
Jāuzskata, ka Direktīvas 2012/29 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertā jēdziena “cietušais” definīcija izskaidro šī paša jēdziena tvērumu, kāds tas ietverts Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punktā. Proti, kā Komisija uzsvērusi iepriekšējā punktā citētā paskaidrojuma raksta 3. lappusē, Direktīvas 2012/29 mērķis ir paredzēt “horizontālus noteikumus, kas atbilst visu noziegumos cietušo vajadzībām”. Tā kā Direktīva 2004/80 un Direktīva 2012/29 attiecas uz noziegumos cietušo aizsardzību, to piemērošanas jomas, kā izriet no Direktīvas 2004/80 5. apsvēruma, tādējādi pārklājas.
49
Tiesas sēdē Itālijas valdība tomēr apgalvoja, ka 5. apsvērumā ir atsauce nevis uz Direktīvu 2012/29, kas tika pieņemta pēc Direktīvas 2004/80, bet gan uz Pamatlēmumu 2001/220, kas, lai gan tika aizstāts ar Direktīvu 2012/29, bija Direktīvas 2004/80 pieņemšanas laikā spēkā esošs tiesību akts. Šī pamatlēmuma 1. panta a) punktā jēdziens “cietušais” esot definēts kā tāds, kas attiecas tikai uz tām personām, kas noziedzīgā nodarījumā cietušas tieši. Tā kā Direktīva 2012/29 tika pieņemta, pamatojoties uz LESD 82. panta 2. punktu, saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru ar kvalificētu balsu vairākumu, ar to nevar grozīt Direktīvu 2004/80, kura tika pieņemta, pamatojoties uz LESD 352. pantu, saskaņā ar vienprātības noteikumu. Tātad Direktīvas 2004/80 5. apsvērumā izdarītā atsauce uz Pamatlēmumu 2001/220 būtu jāuzskata par tādu, kas izslēdz iespēju ņemt vērā vēlākas izmaiņas tiesību aktos, kuras to skārušas.
50
No vienas puses, jānorāda, ka šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu premisu, saskaņā ar kuru Pamatlēmuma 2001/220 1. panta a) punktā ietvertā jēdziena “cietušais” definīcija noteikti izslēdz tās personas, kas noziedzīgā nodarījumā cietušas netieši. Lai gan, protams, šajā tiesību normā personas kvalificēšanas par tādu, kurai ir noziedzīgā nodarījumā “cietušā” statuss, vajadzībām ir prasīts, lai šai personai nodarītais kaitējums būtu tieši izraisīts ar šādu noziedzīgu nodarījumu, tajā nekādā ziņā nav prasīts, lai minētā persona tajā pati būtu cietusi tieši.
51
No otras puses, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 40. punktā, minētajai argumentācijai, ciktāl tā ir balstīta uz Direktīvas 2012/29 juridisko pamatu, nav nozīmes, jo, kā norādīts šī sprieduma 48. punktā, šīs direktīvas mērķis ir noteikt noziegumos cietušajiem piemērojamo Savienības tiesību vispārējo ietvaru.
52
Šajā ziņā Direktīvas 2012/29 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertā jēdziena “cietušais” definīcija jāsaprot tādējādi, ka tās vienīgais mērķis ir precizēt Pamatlēmuma 2001/220 1. panta a) punktā ietvertā jēdziena, uz kuru ir atsauce Direktīvā 2004/80, tvērumu. Tādējādi šī definīcija nemaina jēdziena “cietušais”, kāds tas ietverts šīs direktīvas 12. panta 2. punktā, tvērumu.
53
Pretēji tam, ko apgalvo Itālijas valdība, interpretāciju, kas izriet no šī sprieduma 38.–48. punkta, nevar atspēkot arī ar Direktīvas 2004/80 17. pantu, saskaņā ar kuru dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt labvēlīgākus noteikumus ne tikai attiecībā uz noziedzīgos nodarījumos “cietušajiem”, bet arī “jebkuru citu personu, kuru ietekmē” šie noziedzīgie nodarījumi. Proti, šo pēdējo kategoriju nevar saprast kā tādu, kas noteikti sakrīt ar tādas personas tuviem ģimenes locekļiem, kura gājusi bojā tīša vardarbīga nozieguma dēļ, jo tieši viņi paši var būt “cietušie”, uz kuriem attiecas šī direktīva.
54
Tādējādi Direktīvas 2004/80 17. pants, kas ietilpst šīs direktīvas III nodaļā par īstenošanas noteikumiem, ļauj dalībvalstīm, īstenojot valsts kompensāciju sistēmu tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, paplašināt šīs sistēmas saņēmēju kategoriju, attiecinot to uz personām, kas nav “cietušie” šīs direktīvas 12. panta 2. punkta izpratnē.
55
Līdz ar to jāuzskata, ka jēdziens “cietušais” šīs tiesību normas izpratnē, kura labā dalībvalstīm saskaņā ar minēto tiesību normu jāizveido valsts kompensācijas sistēma, ir jāsaprot kā tāds, kas var ietvert tādus tīšos vardarbīgos noziegumos netieši cietušos kā šī nozieguma rezultātā bojāgājušās personas tuvi ģimenes locekļi, ja viņi no šī nozieguma sekām cieš pakārtoti.
56
Šādos apstākļos, otrām kārtām, jāpārbauda, vai valsts tiesiskais regulējums – ar kuru slepkavības gadījumā personas, kas gājusi bojā tīša vardarbīga nozieguma dēļ, vecāku tiesības uz kompensāciju ir pakārtotas nosacījumam, ka personai nav pārdzīvojušā laulātā un bērnu, savukārt šīs personas brāļu un māsu tiesības uz kompensāciju pakārtotas nosacījumam, ka šai personai nav vecāku, – var tikt uzskatīts par tādu, kas nodrošina šiem cietušajiem “taisnīgu un samērīgu” kompensāciju Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē.
57
Šajā ziņā jāatgādina, ka, ņemot vērā, pirmkārt, šajā tiesību normā dalībvalstīm atzīto rīcības brīvību gan attiecībā uz tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem maksājamās kompensācijas apmēra “taisnīgu un samērīgu” raksturu, gan šādas kompensācijas noteikšanas kārtību, un, otrkārt, nepieciešamību nodrošināt valstu kompensāciju sistēmu finansiālo dzīvotspēju, minētajā tiesību normā paredzētajai kompensācijai nav obligāti jāatbilst kaitējuma atlīdzībai, kas šim nozieguma izdarītājam varētu būt jāmaksā tīšā vardarbīgā noziegumā cietušajam. Līdz ar to šai kompensācijai nav obligāti jānodrošina pilnīga šim cietušajam nodarītā mantiskā un morālā kaitējuma atlīdzība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 58.–60. punkts).
58
Šajā kontekstā galu galā tieši valsts tiesai, ņemot vērā valsts tiesību normas, ar kurām izveidota attiecīgā kompensācijas sistēma, jānodrošina, lai summa, kas saskaņā ar šo sistēmu tiek piešķirta tīšā vardarbīgā noziegumā cietušajam, būtu “taisnīga un samērīga kompensācija” Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 61. punkts).
59
Tomēr dalībvalsts pārsniegtu tai ar šo tiesību normu piešķirto novērtējuma brīvību, ja tās valsts tiesību normās būtu paredzēta tīri simboliska vai acīmredzami nepietiekama kompensācija tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, ņemot vērā to seku smagumu, ko šiem cietušajiem radījis izdarītais noziegums (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 63. punkts).
60
Proti, tā kā šādiem cietušajiem piešķirtā kompensācija veido ieguldījumu tiem nodarītā mantiskā un morālā kaitējuma atlīdzināšanā, šādu ieguldījumu var uzskatīt par “taisnīgu un samērīgu” tikai tad, ja ar to atbilstošā apmērā tiek kompensētas tiem radītās ciešanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 64. punkts).
61
Līdz ar to, lai gan šis ieguldījums varētu izrietēt no valsts sistēmas, kurā ir paredzēta fiksēta kompensācija tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, kas var mainīties atkarībā no ciestās vardarbības rakstura, kompensāciju skalai jābūt pietiekami detalizētai, lai izvairītos no tā, ka fiksēta kompensācija, kas paredzēta par kādu noteiktu vardarbības veidu, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, varētu izrādīties acīmredzami nepietiekama (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 65. un 66. punkts).
62
Līdz ar to fiksētā kompensācija – kas tiek piešķirta saskaņā ar tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem maksājamās kompensācijas valsts sistēmu, lai tā varētu tikt kvalificēta kā “taisnīga un samērīga” Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē, – jānosaka, ņemot vērā izdarītā nozieguma seku smagumu attiecībā uz cietušajiem, un tādējādi tai ir jābūt atbilstošam ieguldījumam nodarītā mantiskā un morālā kaitējuma atlīdzināšanā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 69. punkts).
63
Ņemot vērā šos apsvērumus, jākonstatē, ka dalībvalstis, īstenojot savu novērtējuma brīvību, var nolemt, tāpat kā Itālijas Republika šajā lietā, izveidot valsts kompensācijas sistēmu tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, kas kompensācijas saņemšanu saskaņā ar šo sistēmu attiecina tikai uz mirušās personas tuviem ģimenes locekļiem, turklāt piešķirot prioritāti atsevišķiem ģimenes locekļiem, tādiem kā pārdzīvojušais laulātais un bērni, pār citiem šīs ģimenes locekļiem, tādiem kā vecāki, kā arī brāļi un māsas.
64
Turklāt šāda “kaskādes” pieeja atbilst tai, kas skaidri minēta Direktīvas 2012/29 2. panta 2. punktā, kurā dalībvalstīm ir atļauts ieviest procedūras, lai ierobežotu to ģimenes locekļu skaitu, kuri var izmantot šajā direktīvā noteiktās tiesības, ņemot vērā katra gadījuma īpatnības.
65
Tomēr valsts kompensācijas sistēma tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, piemērojot mantošanas kārtības loģiku, nevar automātiski izslēgt noteiktus ģimenes locekļus no jebkādas kompensācijas saņemšanas tikai tādēļ vien, ka personai ir arī citi ģimenes locekļi, nepieļaujot ņemt vērā citus apsvērumus kā vien šo mantošanas kārtību, kā, piemēram, tostarp materiālās sekas, kas šiem ģimenes locekļiem radītas ar attiecīgās personas nonāvēšanu, vai to, ka minētie ģimenes locekļi bija mirušās personas apgādībā vai dzīvoja kopā ar viņu. Šāda valsts kompensācijas sistēma, neievērojot šī sprieduma 60. un 62. punktā atgādinātās prasības, neņem vērā ciešanas un pārkāpuma seku smagumu attiecībā uz viņiem un līdz ar to pienācīgi neveicina to materiālā un morālā kaitējuma atlīdzināšanu.
66
It īpaši tas, ka dažiem ģimenes locekļiem principā tiek liegta jebkāda kompensācija, jāuzskata par nesaderīgu ar šādām prasībām, ja, kā tas ir pamatlietā, krimināltiesa šiem ģimenes locekļiem ir piešķīrusi kaitējuma atlīdzību, kas turklāt nav nenozīmīga, par kaitējumu, kas nodarīts tīšā vardarbīgā noziegumā cietušās personas nāves dēļ, bet nozieguma izdarītājs savas maksātnespējas dēļ nevar pats samaksāt šo kaitējuma atlīdzību.
67
No tā izriet, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 47. punktā, ka tāda tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem maksājamās kompensācijas valsts sistēma kā pamatlietā aplūkotā, ar kuru cietušie tiek izslēgti, neņemot vērā tiem nodarītā kaitējuma apmēru iepriekš noteiktas prioritārās kārtības dēļ starp dažādiem cietušajiem, kuriem pienākas kompensācija, un kura ir balstīta vienīgi uz ģimenes saišu raksturu, no kurām izdarīti vienkārši pieņēmumi par kaitējuma esamību vai apmēru, nevar nodrošināt “taisnīgu un samērīgu kompensāciju” Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkta izpratnē.
68
Līdz ar to uz pirmo prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2004/80 12. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta tāda kompensācijas sistēma tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, ar kuru slepkavības gadījumā tiesības uz kompensāciju mirušās personas vecākiem ir pakārtotas tam, ka šai personai nav pārdzīvojušā laulātā un bērnu, savukārt tiesības uz kompensāciju mirušās personas brāļiem un māsām ir pakārtotas tam, ka šai personai nav vecāku.
Par tiesāšanās izdevumiem
69
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 2004/80/EK (2004. gada 29. aprīlis) par kompensāciju noziegumos cietušajiem 12. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta tāda kompensācijas sistēma tīšos vardarbīgos noziegumos cietušajiem, ar kuru slepkavības gadījumā tiesības uz kompensāciju mirušās personas vecākiem ir pakārtotas tam, ka šai personai nav pārdzīvojušā laulātā un bērnu, savukārt tiesības uz kompensāciju mirušās personas brāļiem un māsām ir pakārtotas tam, ka šai personai nav vecāku.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.
(
1
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.