62024CJ0221
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2025. gada 23. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Atkritumi – Regula (EK) Nr. 1013/2006 – 24. panta 2. punkts – Atkritumu sūtījumi – Atkritumu atpakaļņemšana nelikumīga atkritumu sūtījuma gadījumā – Atkritumu atpakaļņemšana, ko veic kompetentā nosūtīšanas iestāde – Šīs iestādes pienākums vai iespēja reģenerēt vai apglabāt atkritumus pret sākotnējā sūtījuma veicēja gribu – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 1. punkts – Tiesības uz īpašumu – Spēkā esošas tiesības
Apvienotajās lietās C‑221/24 un C‑222/24
par diviem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen (Svea apelācijas tiesa kā Zemes un vides lietu apelācijas tiesa, Zviedrija) iesniegusi ar 2024. gada 12. marta lēmumiem un kas Tiesā reģistrēti 2024. gada 22. martā, tiesvedībā
Naturvårdsverket
pret
UQ (C‑221/24),
IC (C‑222/24),
TIESA (pirmā palāta),
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda pirmās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši I. Ziemele, A. Kumins [A. Kumin], un S. Žervazonī [S. Gervasoni] (referents),
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretāre: S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 27. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Naturvårdsverket vārdā – Y. Lindén un L. Vogel, miljöjurister,
–
Eiropas Parlamenta vārdā – A. Ahlvin, W. D. Kuzmienko un A. Neergaard, pārstāvji,
–
Eiropas Savienības Padomes vārdā – J. Himmanen un A. Maceroni, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – M. Björkland un T. S. Bohr, pārstāvji,
uzklausījusi ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 22. maija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1013/2006 (2006. gada 14. jūnijs) par atkritumu sūtījumiem (OV 2006, L 190, 1. lpp.) 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) un d) apakšpunktu, kā arī par šīs regulas 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta esību spēkā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. panta 1. punktā nostiprināto tiesību uz īpašumu gaismā.
2
Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar tiesvedību divās lietās starp Naturvårdsverket (Vides aizsardzības aģentūra, Zviedrija; turpmāk tekstā – “aģentūra”), no vienas puses, un attiecīgi UQ (lietā C‑221/24) un IC (lietā C‑222/24), no otras puses, par aģentūras veiktu UQ un IC nosūtītos konteineros ietverto atkritumu pārņemšanu.
Atbilstošie tiesību akti
Starptautiskās tiesības
3
Bāzelē 1989. gada 22. martā parakstītās Konvencijas par kontroli pār bīstamo atkritumu pārrobežu pārvadāšanu un to aizvākšanu, kas Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 1993. gada 1. februāra Lēmumu 93/98/EEK (OV 1993, L 39, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Bāzeles konvencija”), preambulā ir teikts, ka bīstamo un citu atkritumu pārrobežu pārvadāšanu jāatļauj tikai tad, kad šādu atkritumu pārvadāšana un galīgā aizvākšana tiek veikta ar ekoloģiski pamatotu paņēmienu.
4
Bāzeles konvencijas 9. panta “Nelikumīgais apgrozījums” 2. punktā ir noteikts:
“Bīstamo vai citu atkritumu pārrobežu pārvadāšanas gadījumā, kura attiecināma uz nelikumīga apgrozījuma kategoriju, pamatojoties uz eksportētāja vai ražotāja izturēšanos, valsts eksportētāja nodrošina, lai šie atkritumi:
a)
tiktu atgriezti atpakaļ eksportētājam vai ražotājam, vai nu, ja nepieciešams, pašai valstij eksportētājai uz savu teritoriju vai, ja tas praktiski nav mērķtiecīgi[,]
b)
tiktu aizvākti citādā veidā atbilstoši šīs Konvencijas nolikumiem 30 dienu laikā pēc tam, kad valsts eksportētāja tika informēta par nelikumīgo apgrozījumu, vai kāda cita perioda laikā, par ko var vienoties iesaistītās valstis. Ar šo mērķi ieinteresētās Puses neiebilst, nerada šķēršļus vai netraucē šo atkritumu atgriešanai valstī eksportētājā.”
Savienības tiesības
Harta
5
Hartas 17. panta “Tiesības uz īpašumu” 1. punktā ir noteikts:
“Ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam. Nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs.”
6
Hartas 52. panta “Tiesību un principu piemērošana un interpretēšana” 1. punktā ir paredzēts:
“Visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi [Eiropas] Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.”
Direktīva 2008/98/EK
7
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/98/EK (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (OV 2008, L 312, 3. lpp.), (turpmāk tekstā – “Direktīva 2008/98”), uz kuru atsaucas Regula Nr. 1013/2006 – redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 15. maija Regulu Nr. 660/2014 (OV 2014, L 189, 135. lpp.), – tika ieviests tiesiskais regulējums par atkritumu apstrādi Savienībā.
8
Kā izriet no Direktīvas 2008/98 6. apsvēruma, “jebkuras atkritumu apsaimniekošanas politikas galvenajam mērķim vajadzētu būt atkritumu radīšanas un apsaimniekošanas negatīvās ietekmes uz cilvēku veselību un vidi samazināšanai līdz minimumam”.
9
Šīs direktīvas 3. pants “Definīcijas” ir formulēts šādi:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“atkritumi” ir jebkura viela vai priekšmets, no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties;
[..].”
10
Minētās direktīvas 15. panta “Atbildība par atkritumu apsaimniekošanu” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai katrs sākotnējais atkritumu radītājs vai cits īpašnieks atkritumu apstrādi veic pats vai uztic to starpniekam vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apstrādi, vai arī privātam vai valsts atkritumu savācējam saskaņā ar 4. un 13. pantu.
2.   Ja atkritumus pārved no sākotnējā radītāja vai īpašnieka kādai no 1. punktā minētajām fiziskajām vai juridiskajām personām iepriekšējai apstrādei, no atbildības par pilnīgu reģenerācijas vai apglabāšanas darbību parasti neatbrīvo.
[..]”
11
Saskaņā ar šīs direktīvas 16. panta 1. punktu “dalībvalstis [..] veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu integrētu un atbilstīgu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu [..]”.
Regula Nr. 1013/2006
12
Kā izriet no Regulas Nr. 1013/2006 1. apsvēruma, tās galvenais un dominējošais mērķis ir vides aizsardzība. Turklāt tās 3., 7. un 8. apsvērumā ir teikts:
“(3)
[..] Lēmums [93/98] attiecās uz [Bāzeles Konvencijas] noslēgšanu Kopienas vārdā; minētajā konvencijā [Eiropas] Kopiena ir bijusi Līgumslēdzēja puse kopš 1994. gada. Pieņemot [Padomes] Regulu (EEK) Nr. 259/93 [(1993. gada 1. februāris) par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās (OV 1993, L 30, 1. lpp.)], [Eiropas Savienības] Padome ir izstrādājusi noteikumus, lai [atkritumu pārrobežu] pārvadājumu apjomu samazinātu un tos kontrolētu, cita starpā, nolūkā pielāgot pastāvošo Kopienas atkritumu pārvietošanas uzraudzības un kontroles sistēmu Bāzeles Konvencijas prasībām.
[..]
(7)
Ir svarīgi atkritumu sūtījumu uzraudzību un kontroli organizēt un reglamentēt tā, lai ņemtu vērā vajadzību saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti un cilvēku veselību, kā arī veicinātu vienādu regulas piemērošanu visā Kopienā.
(8)
Ir svarīgi arī ņemt vērā Bāzeles Konvencijas 4. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzēto prasību, lai bīstamo atkritumu sūtījumi tiktu samazināti līdz minimumam saskaņā ar videi drošu un efektīvu šādu atkritumu apsaimniekošanu.”
13
Šīs regulas 1. panta “Darbības joma” 1. punktā ir paredzēts:
“Ar šo regulu nosaka procedūras un kontroles režīmus atkritumu sūtīšanas jomā [..].”
14
Minētās regulas 2. panta 34. punktā jēdziens “sūtījums” būtībā ir definēts kā “atkritumu pārvadāšana reģenerācijas vai apglabāšanas nolūkā” starp vairākām valstīm vai vienas valsts iekšienē.
15
Šīs regulas 3. pantā ir izklāstīti “vispārējie procedūras noteikumi” attiecībā uz šiem sūtījumiem, kuros citastarp paredzēta minēto sūtījumu paziņošanas procedūra; šāda paziņojuma tvērums ir precizēts tās 4. panta otrās daļas 6. punktā, proti, tas attiecas uz “atkritumu sūtījumu no sākotnējās nosūtīšanas vietas, tostarp to [..] reģenerāciju vai apglabāšanu”.
16
Regulas Nr. 1013/2006 24. panta “Atkritumu ņemšana atpakaļ gadījumos, kad sūtījums ir nelikumīgs” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Ja kompetentā iestāde atklāj sūtījumu, ko tā uzskata par nelikumīgu, tā nekavējoties informē pārējās iesaistītās kompetentās iestādes.
2.   Ja par nelikumīgu sūtījumu atbild paziņotājs, kompetentā nosūtīšanas iestāde nodrošina, ka attiecīgos atkritumus:
a)
ņem atpakaļ de facto paziņotājs vai, ja nav iesniegts paziņojums;
b)
ņem atpakaļ de iure paziņotājs, vai, ja tas nav iespējams;
c)
ņem atpakaļ pati kompetentā nosūtīšanas iestāde vai fiziska vai juridiska persona tās vārdā, vai, ja tas nav iespējams;
d)
alternatīvā veidā reģenerē vai apglabā galamērķa vai nosūtīšanas valstī pati kompetentā nosūtīšanas iestāde vai fiziska vai juridiska persona tās vārdā, vai, ja tas nav iespējams;
e)
alternatīvā veidā reģenerē vai apglabā citā valstī pati kompetentā nosūtīšanas iestāde vai fiziska vai juridiska persona tās vārdā, ja visas iesaistītās kompetentās iestādes tam piekrīt.
Minēto ņemšanu atpakaļ, reģenerāciju vai apglabāšanu veic 30 dienu laikā vai tādā citā laikposmā, par ko var vienoties iesaistītās kompetentās iestādes, pēc tam, kad kompetentā nosūtīšanas iestāde ir konstatējusi vai saņēmusi rakstisku paziņojumu no kompetentās galamērķa vai tranzīta iestādes par nelikumīgu sūtījumu un iemeslu(‑iem) tam. Šāds paziņojums var izrietēt no informācijas, ko kompetentajām galamērķa vai tranzīta iestādēm sniedza, cita starpā, citas kompetentās iestādes.
Gadījumos, kad atkritumi tiek ņemti atpakaļ a), b) un c) apakšpunktā minētajos gadījumos, iesniedz jaunu paziņojumu, ja vien iesaistītās kompetentās iestādes nevienojas, ka pietiek ar atbilstīgi pamatotu pieprasījumu no sākotnējās kompetentās nosūtīšanas iestādes.
Jaunu paziņojumu iesniedz a), b) vai c) apakšpunktā minētā persona vai iestāde saskaņā ar apakšpunktu secību.
Neviena kompetenta iestāde neiebilst pret nelikumīga sūtījuma atkritumu atgriešanu. [..]”
17
Šīs regulas 25. panta “Izmaksas, kas saistītas ar atkritumu ņemšanu atpakaļ, ja sūtījums ir nelikumīgs” 1. punktā ir paredzēts:
“Izmaksas, kas rodas saistībā ar nelikumīgā sūtījumā iekļauto atkritumu ņemšanu atpakaļ, tostarp to pārvadāšanas, reģenerācijas vai apglabāšanas izmaksas saskaņā ar 24. panta 2. punktu, un, no dienas, kad kompetentā nosūtīšanas iestāde konstatē, ka sūtījums ir nelikumīgs, glabāšanas izmaksas saskaņā ar 24. panta 7. punktu sedz:
a)
de facto paziņotājs, kuru nosaka saskaņā ar 2. panta 15. punktā noteikto secību, vai, ja nav iesniegts paziņojums;
b)
de iure paziņotājs vai cita fiziska vai juridiska persona, attiecīgajos gadījumos, vai, ja tas nav iespējams;
c)
kompetentā nosūtīšanas iestāde.”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Lieta C‑221/24
18
Aģentūra, kas ir kompetentā iestāde, kurai uzticēta Regulas Nr. 1013/2006 īstenošana Zviedrijā, 2022. gada 26. augustā informēja Beļģijas iestādes, ka konteiners, par kuru tai bija aizdomas, ka tajā ir atkritumi, citastarp divas automašīnas, riepas un elektronikas izstrādājumi, no Zviedrijas caur Beļģiju bija nosūtīts uz Kamerūnu, un lūdza Beļģijas iestādes aizturēt šo konteineru.
19
Aģentūra 2022. gada 17. oktobrī informēja sūtījuma nosūtītāju, proti, UQ, ka, tā kā konteiners satur atkritumus, tas ir jānogādā atpakaļ Zviedrijā, un pieprasīja no viņa informāciju par to, vai viņš pats parūpēsies par atpakaļņemšanu vai tomēr tas būtu jāveic aģentūrai – uz UQ rēķina. Pēdējais minētais noliedza, ka konteinerā būtu atkritumi un lūdza aģentūru organizēt konteinera nogādāšanu atpakaļ Zviedrijā, norādot, ka nav pārliecināts, ka viņš pats atbilst nepieciešamajiem nosacījumiem, lai pats varētu ņemt atpakaļ šo konteineru.
20
Aģentūra 2022. gada 14. decembrī nolēma organizēt konteinera nogādāšanu atpakaļ Zviedrijā. Šā lēmuma pamatojumā tika norādīts, ka aģentūra uzskata, ka konteiners satur atkritumus, tostarp bīstamus atkritumus. Aģentūra šajā lēmumā arī precizēja, ka atkritumu atpakaļņemšana vai apstrāde, ko veiktu UQ, nav apsverams risinājuma variants, jo UQ nebija izmantojis viņam doto iespēju ņemt atpakaļ konteinera saturu un nebija iesniedzis pierādījumu par to, ka viņš spētu to apstrādāt videi drošā veidā.
21
Lai konteineru nogādātu atpakaļ Zviedrijā, aģentūra, pamatojoties uz Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta trešo daļu, iesniedza paziņojumu, kurā tā bija norādīta kā paziņotājs un par sūtījumu atbildīgā persona. Kā atkritumu saņēmējs tika norādīts Zviedrijā apstiprināts atkritumu pieņemšanas objekts un precizēts, ka šie atkritumi tiks nodoti reģenerācijai. Šo paziņojumu apstiprināja Beļģijas kompetentā iestāde.
22
Pēc tam konteinera saturs tika nogādāts atpakaļ Zviedrijā un uzglabāts paziņojumā norādītajā objektā. Šo saturu pārbaudīja arī Länsstyrelsen i Norrbottens län (Norbotenas lēnes pārvalde, Zviedrija), kas atzina, ka tie ir jaukti atkritumi, no kuriem daļa ir bīstami atkritumi. Norbotenas lēnes pārvalde arī piekrita Beļģijas iestāžu un aģentūras novērtējumam, ka šeit runa ir par nelikumīgu atkritumu sūtījumu un ka šie atkritumi ir jāpārņem videi drošā veidā.
23
UQ aģentūras lēmumu pārsūdzēja Nacka tingsrätt, mark- och miljödomstolen (Nakas pirmās instances tiesa kā Zemes un vides lietu tiesa, Zviedrija), kura to atcēla, ciktāl tajā bija paredzētas aģentūras pilnvaras veikt konteinerā esošo atkritumu apstrādi. Minētā tiesa atzina, ka aģentūras lēmumu ir iespējams saprast tikai tādējādi, ka ar to ir paredzēts atņemt un reģenerēt UQ īpašumu un secināja, ka šis lēmums, ciktāl tas attiecas uz minētā īpašuma reģenerēšanu, aizskar pamattiesības uz īpašuma aizsardzību, kas citastarp nostiprinātas 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītajā Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), un ka šādai rīcībai ir nepieciešams nepārprotams tiesiskais pamats. Taču Regulas Nr. 1013/2006 normu teksts neietverot pilnvarojumu aģentūrai pieņemt lēmumu par UQ īpašuma, ko aģentūra kvalificējusi par atkritumiem, reģenerēšanu – pretēji UQ gribai – pēc nogādāšanas atpakaļ Zviedrijā.
24
Aģentūra šo spriedumu pārsūdzēja Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen (Svea apelācijas tiesa kā Zemes un vides lietu apelācijas tiesa, Zviedrija), kas ir iesniedzējtiesa lietā C‑221/24.
Lieta C‑222/24
25
Konteksts un tiesvedība dalībvalsts tiesā šajā lietā ir ļoti līdzīga apstākļiem un tiesvedībai lietā C‑221/24.
26
Vācijas iestādes 2021. gada 25. novembrī pārbaudīja kāda Zviedrijas izcelsmes konteinera saturu; šā konteinera galamērķis bija Kongo. Kā norādīja Vācijas iestādes, konteiners saturēja atkritumus, tostarp automašīnu, mēbeles, apģērbu un rotaļlietas.
27
Vācijas iestādes apturēja šā konteinera nosūtīšanu, jo tām bija aizdomas, ka tas ir nelikumīgs atkritumu sūtījums. Tās arī lūdza aģentūru, kas ir Zviedrijas kompetentā iestāde, nodrošināt konteinera satura nogādāšanu atpakaļ Zviedrijā un apstrādāšanu videi drošā veidā.
28
Tā kā aģentūra piekrita Vācijas iestāžu vērtējumam, tā sazinājās ar sūtījuma nosūtītāju, proti, IC, un piedāvāja viņam iespēju pašam organizēt konteinera satura nogādāšanu atpakaļ Zviedrijā. IC aģentūrai apgalvoja, ka viņam nav finansiālu līdzekļu, kas nepieciešami konteinera satura nosūtīšanai no Vācijas uz Zviedriju, un ka viņš šīm vajadzībām lūdz palīdzību no aģentūras.
29
Tā kā aģentūra uzskatīja, ka IC nolūki attiecībā uz konteinera saturu nav skaidri, tā nolēma, ka šis saturs ir jānogādā atpakaļ Zviedrijā, lai nodrošinātu tā apstrādi videi drošā veidā.
30
IC šo aģentūras lēmumu pārsūdzēja Nacka tingsrätt, mark- och miljödomstolen (Nakas pirmās instances tiesa kā Zemes un vides lietu tiesa), kura to atcēla, ciktāl tajā bija paredzētas aģentūras pilnvaras veikt konteinera satura reģenerāciju – ar tādu pašu pamatojumu kā šā sprieduma 23. punktā minētais saistībā ar lietu C‑221/24.
31
Aģentūra šo spriedumu pārsūdzēja Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen (Svea apelācijas tiesa kā Zemes un vides lietu apelācijas tiesa), kas ir iesniedzējtiesa arī lietā C‑222/24.
32
Lai pamatotu pieteikumu katrā no šīm divām lietām, ko izskata iesniedzējtiesa, aģentūra apgalvo, ka tad, ja Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts būtu interpretējams tādējādi, ka tas neļauj nosūtīšanas iestādei reģenerēt atkritumus nosūtīšanas valstī, ja ir konstatēts, ka eksportētājs pēc atkritumu atpakaļņemšanas nespēj veikt to apstrādi pienācīgā veidā, šīs regulas 24. panta 2. punkta pirmās daļas d) apakšpunkts esot uzskatāms par nozīmīgo tiesisko pamatu šādām darbībām. Savukārt UQ un IC iebilst pret konteineru satura kvalificēšanu par atkritumiem. UQ piebilst, ka nekad nav devis piekrišanu attiecīgo atkritumu reģenerācijai. IC nepiekrīt tam, ka būtu nepieciešama atkritumu reģenerācija un vēlas atgūt konteinera saturu, lai to no jauna nosūtītu uz Āfriku kā humāno palīdzību.
33
Iesniedzējtiesai katrā no šīm divām lietām ir radušās šaubas, kā Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmā daļa interpretējama situācijā, kad kompetentā nosūtīšanas iestāde, pirmkārt, pamatojoties uz šīs normas c) apakšpunktu, ir ņēmusi atpakaļ atkritumus no nelikumīga sūtījuma un, otrkārt, ir iesniegusi paziņojumu, kas saskaņā ar 2. punkta trešo un ceturto daļu, ir jāveic pirms šādas atpakaļņemšanas. Tādēļ minētā tiesa uzskata, ka rodas jautājums, vai šādā situācijā šī iestāde ir uzskatāma par “atkritumu īpašnieku” un vai tā var – vai tai ir pienākums – uz šīs regulas pamata reģenerēt vai apglabāt atkritumus, lai gan sākotnējais sūtījuma nosūtītājs pret to iebilst. Turklāt gadījumam, ja atbilde būtu apstiprinoša, minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai šāda minētās normas interpretācija, kas neparedz iespēju pēc minētās atpakaļņemšanas atņemt atkritumu īpašniekam tiesības uz šo īpašumu, ir saderīga ar Hartas 17. pantā nostiprināto šo tiesību aizsardzību.
34
Šādos apstākļos Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen (Svea apelācijas tiesa kā Zemes un vides lietu apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas lietās C‑221/24 un C‑222/24 formulēti identiski:
“1)
Vai Atkritumu sūtījumu regulas 24. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzētā ņemšana atpakaļ ietver prasību vai iespēju nosūtīšanas iestādei pēc atkritumu saņemšanas atpakaļ tos reģenerēt vai apglabāt, ja par to saņemšanu atpakaļ ir sagatavots paziņojums un pārvietošanas dokuments, kurā norādīts, kā ar atkritumiem ir jārīkojas galamērķa valstī?
2)
Kādos apstākļos nosūtīšanas iestāde var piemērot Regulas [Nr. 1013/2006] 24. panta 2. punkta d) apakšpunktu, lai nelegālā sūtījumā esošus atkritumus reģenerētu vai apglabātu valstī, no kuras tie nosūtīti? Kā [šīs regulas 24. panta 2. punkta pirmās daļas] d) apakšpunkts ir saistīts ar c) apakšpunktu, piemēram, vai ņemšanu atpakaļ un reģenerēšanu/apglabāšanu var veikt saskaņā ar c) un d) apakšpunktu kopā vai arī viena apakšpunkta piemērošanai ir nepieciešams, lai procedūra saskaņā ar iepriekšējo apakšpunktu nebūtu bijusi iespējama?
3)
Ja Regulas [Nr. 1013/2006] 24. panta 2. punkts interpretējams tādējādi, ka pēc atkritumu saņemšanas atpakaļ nosūtīšanas iestādei ir galīgas tiesības rīkoties ar atkritumiem pat tad, ja sākotnējais sūtītājs vēlas atkritumus atgūt, vai šāda interpretācija ir saderīga ar īpašuma aizsardzību saskaņā ar [Hartas] 17. pantu un [ECPAK] Papildprotokola 1. pantu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
35
Ar pirmo un otro jautājumu, kuri aplūkojami kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, šīs normas c) un d) apakšpunkts ir piemērojams alternatīvi un, otrkārt, ar c) apakšpunktu kompetentajai nosūtīšanas iestādei uzliek pienākumu tad, kad tā atklāj sūtījumu, ko tā uzskata par nelikumīgu, reģenerēt vai apglabāt atkritumus, kas ņemti atpakaļ pēc šāda sūtījuma.
36
Kā izriet no Regulas Nr. 1013/2006 24. panta nosaukuma “Atkritumu ņemšana atpakaļ gadījumos, kad sūtījums ir nelikumīgs”, tajā ir reglamentēta atkritumu atpakaļņemšana situācijās, kad notikusi to nelikumīga nosūtīšana šīs regulas izpratnē. Citastarp runa ir par tādu gadījumu kā pamatlietās aplūkojamais, kad ar sūtījuma veikšanu ir pārkāpts minētās regulas 36. pants, ar kuru aizliegta konkrētu veidu atkritumu izvešana uz tādām trešām valstīm kā Kamerūna un Kongo, un nav iesniegts paziņojums visām attiecīgajām kompetentajām iestādēm.
37
Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmajā daļā prioritātes secībā, kas noteikta attiecīgi a)–c) apakšpunktā, ir uzskaitītas iestādes, kā arī fiziskās vai juridiskās personas, kurām secīgi rodas pienākums veikt atkritumu atpakaļņemšanu nelikumīga sūtījuma gadījumā, tas ir, vispirms, persona, kas iesniegusi paziņojumu par sūtījumu, saukta “de facto paziņotājs”, pēc tam persona, kurai būtu pienākums iesniegt šo paziņojumu, bet kura to nav izdarījusi, saukta “de iure paziņotājs”, un visbeidzot – kompetentā nosūtīšanas iestāde vai tās pārstāvis. Šī secība izriet no saikļa konstrukcijas, kas iekļauta attiecīgi Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunktā, proti, “vai, ja nav iesniegts paziņojums” un “vai, ja tas nav iespējams” (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 16. februāris, Pedersen, C‑215/04, EU:C:2006:108,16. punkts). Minētā secība ir apstiprināta šīs regulas 24. panta 2. punkta trešajā un ceturtajā daļā, kur paredzēts, ka tad, ja atkritumi tiek ņemti atpakaļ atbilstoši tā pirmās daļas a)–c) apakšpunktam, ir iesniedzams jauns paziņojums, proti, secībā, kas norādīta šajās normās.
38
Tā kā saikļa konstrukcija “vai, ja tas nav iespējams” ir iekļauta arī Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta beigās, tā izsecina, ka tāda attiecīgo atkritumu reģenerācija vai apglabāšana kā 24. panta 2. punkta pirmās daļas d) apakšpunktā paredzētā var notikt tikai gadījumā, kad nosūtīšanas iestāde neveic atkritumu atpakaļņemšanu, kas paredzēta tās pašas normas c) apakšpunktā.
39
Proti, kā būtībā norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 36. un 37. punktā, Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas a)–c) apakšpunkts, no vienas puses, un d) un e) apakšpunkts, no otras puses, attiecas uz dažādām situācijām. Tā a)–c) apakšpunkts attiecas uz situācijām, kurās attiecīgie atkritumi ir izvesti no nosūtīšanas valsts – sekas ir “atgriešana” šajā valstī. Savukārt d) un e) apakšpunkts attiecas uz situācijām, kurās atkritumi nav izvesti no nosūtīšanas valsts teritorijas vai jau ir nogādāti galamērķa valstī vai vēl atrodas citā valstī, bet nevar tikt nogādāti nosūtīšanas valstī. Nupat minētajos gadījumos attiecīgie atkritumi ir jāreģenerē vai jāapglabā valstī, kurā tie atrodas, piemēram, nosūtīšanas valstī, galamērķa valstī vai citā valstī.
40
Par labu šādam secinājumam liecina Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta trešā daļa, ar ko principā ir uzlikts pienākums iesniegt jaunu paziņojumu, kas saskaņā ar šīs regulas 4. pantu ir obligāts ikvienam sūtījumam, tātad ikvienai atkritumu pārvietošanai, tikai šīs regulas 24. panta 2. punkta pirmās daļas a)–c) apakšpunktā minētajos gadījumos, bet ne pēdējās minētās normas d) un e) apakšpunktā minētajos gadījumos.
41
No izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, pirmkārt, Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmā daļas c) un d) apakšpunkts ir piemērojams vienīgi alternatīvi – d) apakšpunkts ir piemērojams gadījumos, kad nav piemērojams c) apakšpunkts, – un, otrkārt, d) apakšpunktā minētais gadījums atbilst gadījumam, kad attiecīgie atkritumi atrodas galamērķa valsts vai nosūtīšanas valsts teritorijā, un tātad tos tur var reģenerēt vai apglabāt kompetentā nosūtīšanas iestāde vai juridiska persona, ko tā šīm vajadzībām būtu pilnvarojusi.
42
No tā izriet arī tas, ka tādās situācijās kā pamatlietās aplūkojamās situācijas, kurās, kā liecina iesniedzējtiesas iesniegtā informācija, atkritumi tika izvesti no nosūtīšanas valsts, notiek nelikumīgs tranzīts dalībvalstī, bet nosūtītājs tos nav ņēmis atpakaļ, ir piemērojams Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts.
43
Iesniedzējtiesai, kas uzsver, ka pēdējā minētajā normā nav ar tiešu formulējumu precizēts – pretēji šīs regulas 24. panta 2. punkta pirmās daļas d) apakšpunktā teiktajam –, ka atkritumi ir reģenerēti vai apglabāti, ir radies jautājums, kādas sekas rada tas, ka aģentūra, pamatojoties uz minētās normas c) apakšpunktu, ir ņēmusi atpakaļ atkritumus no sūtījuma, ko tā atzinusi par nelikumīgu, un, konkrētāk, vai šāda atpakaļņemšana katrā ziņā nozīmē, ka ir veicama to reģenerācija vai apglabāšana.
44
Pirmām kārtām, kā būtībā norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 49. punktā, atšķirībā no Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas d) apakšpunkta versijām, piemēram, spāņu valodā (“valorizados o eliminados de forma alternativa”), franču valodā (“valorisés ou éliminés
d’une autre manière”) un itāļu valodā (“recuperati o smaltiti in modo alternativo”), šīs normas versijās vācu valodā (“auf andere Weise verwertet oder beseitigt werden”) un angļu valodā (“alternatively recovered or disposed of”) frāze “alternatīvā veidā” varētu tikt saprasta tā, ka tā attiecas uz atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu, izmantojot procesu, kuram nav nepieciešama to iepriekšēja atpakaļņemšana. Minētā norma nozīmējot, ka ikvienai reģenerācijai un apglabāšanai ir jānotiek pēc atpakaļņemšanas, bet – pakārtoti – tā var notikt bez iepriekšējas atkritumu atpakaļņemšanas, ja šāda atpakaļņemšana izrādās neiespējama.
45
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja Savienības tiesību normas teksts dažādu valodu versijās atšķiras, attiecīgā norma ir jāinterpretē atbilstoši tā tiesiskā regulējuma vispārējai sistēmai un mērķim, kurā šī norma ietilpst (spriedums, 2010. gada 15. aprīlis, Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Otrām kārtām, šajā nolūkā jāatgādina, ka Kopiena ar Lēmumu 93/98 ir kļuvusi par Bāzeles konvencijas pusi, un līdz ar to šī konvencija kopš 1994. gada ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa (spriedums, 2025. gada 21. janvāris, Conti 11. Container Schiffahrt II, C‑188/23, EU:C:2025:26, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
47
Kā norādīts Regulas Nr. 1013/2006 3. apsvērumā, pieņemdams Regulu Nr. 259/93, kas atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 1013/2006, Savienības likumdevējs ieviesa noteikumus, lai [atkritumu pārrobežu] pārvadājumu apjomu samazinātu un kontrolētu – citastarp ar nolūku pielāgot pastāvošo Kopienas atkritumu pārvietošanas uzraudzības un kontroles sistēmu Bāzeles Konvencijas prasībām.
48
Šajā kontekstā Bāzeles konvencijas 9. panta 2. punktā – attiecīgi a) un b) apakšpunktā – ir minēts atkritumu atpakaļņemšanas gadījums vai, ja tas nav iespējams, to apglabāšana “citādā veidā”. Šāds formulējums vedina domāt – līdzīgi Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas d) apakšpunkta versijām vācu un angļu valodās un kā būtībā minēts 101. un 102. punktā pamatnostādnēs par Bāzeles konvencijas normu attiecībā uz nelikumīgu apriti piemērošanu (9. panta 2.–4. punkts) –, ka pienākums ņemt atpakaļ pats par sevi nozīmē attiecīgo atkritumu apglabāšanu un ka, ja tas nav iespējams, tie var tikt apglabāti “citādā veidā”. Līdz ar to šķiet, ka apglabāšana vai reģenerācija ir mērķis, kas sasniedzams pēc konstatējuma, ka atkritumi nosūtīti nelikumīgi – secīgi pēc atkritumu atpakaļņemšanas vai “citādā veidā”, ja šāda atpakaļņemšana izrādās neiespējama.
49
Turklāt, atspoguļojot Regulas Nr. 1013/2006 mērķi vides aizsardzības un cilvēku veselības jomā, kas minēts tās 1. un 7. apsvērumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 8. septembris, Komisija/Parlaments un Padome, C‑411/06, EU:C:2009:518, 62. punkts, kā arī 2020. gada 28. maijs, Interseroh, C‑654/18, EU:C:2020:398, 51. punkts), kā arī no tā izrietošo atkritumu apsaimniekošanu videi drošā veidā, kas definēta šīs regulas 2. panta 8. punktā, no minētās regulas 2. panta 34. punkta un 3. panta, kurā izklāstīti procesuālie noteikumi visiem atkritumu sūtījumiem, ir izsecināms, ka atkritumu sūtīšana – likumīga vai nelikumīga – var notikt vienīgi ar nolūku veikt to reģenerāciju vai apglabāšanu.
50
Tādēļ paziņojuma veidlapa, kas iekļauta Regulas Nr. 1013/2006 I A pielikumā un kas, kā atgādināts šā sprieduma 40. punktā, principā ir obligāta gadījumā, kad atkritumi tiek ņemti atpakaļ uz Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta pamata, ietver sadaļu, kurā paziņotājam ir jāatzīmē vai nu “apglabāšana”, vai arī “reģenerācija”; tas nozīmē, ka pēc atpakaļņemšanas obligāti ir veicama attiecīga apglabāšana vai reģenerācija.
51
Tāpat no Regulas Nr. 1013/2006 25. panta 1. punkta par atpakaļņemšanas izmaksām nelikumīga sūtījuma gadījumā formulējuma izriet, ka šīs izmaksas citastarp ietver tās, kas saistītas ar to reģenerāciju vai apglabāšanu atbilstoši šīs regulas 24. panta 2. punktam, un tas nozīmē arī to, ka atpakaļņemšana ietver reģenerāciju vai apglabāšanu.
52
Par labu šādam secinājumam liecina arī Direktīvas 2008/98 15. pants, uz kuru atsaucas Regula Nr. 1013/2006, kurā paredzēta atbildība par atkritumi apsaimniekošanu un, konkrētāk, atkritumu radītāja vai īpašnieka pienākums veikt vai uzdot veikt to apstrādi, tas ir, pilnīgu reģenerācijas vai apglabāšanas pasākumu. Turklāt Direktīvas 2008/98 16. pantā paredzēts, ka dalībvalstīm ir pienākums izveidot speciālas iekārtas, kurās iespējams veikt atkritumu apglabāšanu, pat tad, ja to izcelsmes valsts vai galamērķa valsts ir kāda trešā valsts.
53
Trešām kārtām, šāda Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta interpretācija, ņemot vērā šīs regulas galveno mērķi, proti, vides un cilvēku veselības aizsardzību, nozīmē arī no tā izrietošo atkritumu apsaimniekošanu videi drošā veidā, kā atgādināts šā sprieduma 49. punktā.
54
Proti, ja pēc nelikumīgi nosūtīto atkritumu pārvešanas atpakaļ kompetentā iestāde tos nodotu īpašniekam, kurš, kā tas noticis pamatlietu apstākļos, var lūgt tos saņemt atpakaļ, lai gan iepriekš ir atteicies pats organizēt to nogādāšanu atpakaļ, rastos risks, ka tie no jauna tiks nosūtīti nelikumīgā un – jebkurā gadījumā – neapstrādātā veidā, bet tas apdraudētu mērķi īstenot atkritumu apsaimniekošanu videi drošā veidā, kā arī prasības pēc iespējas samazināt to pārvietošanu atbilstoši iedarbīgai atkritumu apsaimniekošanai videi drošā veidā, kas izvirzītas Bāzeles konvencijas 4. panta 2. punkta d) apakšpunktā un atgādinātas Regulas Nr. 1013/2006 8. apsvērumā.
55
Visbeidzot – var norādīt, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2024/1157 (2024. gada 11. aprīlis) par atkritumu sūtījumiem un ar ko groza Regulas (ES) Nr. 1257/2013 un (ES) 2020/1056 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1013/2006 (OV L, 2024/1157) 25. panta, ar ko 2026. gada 21. maijā paredzēts aizstāt Regulas Nr. 1013/2006 24. pantu, 2. punktā turpmāk ar tiešu formulējumu būs precizēts, ka atkritumu atpakaļņemšana, ko veic kāda iestāde vai juridiskas vai fiziskas personas, kuras minētas šīs normas a)–c) apakšpunktā, notiek, “lai organizētu atkritumu likvidēšanu vai resursu atgūšanu no atkritumiem”.
56
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, atbilde uz pirmo un otro jautājumu ir šāda: Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmā daļa jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, šīs normas c) un d) apakšpunkts ir piemērojams alternatīvi – d) apakšpunkts ir piemērojams gadījumos, kad nav piemērojams c) apakšpunkts, – un, otrkārt, ar c) apakšpunktu kompetentajai nosūtīšanas iestādei ir uzlikts pienākums tad, kad tā atklāj sūtījumu, ko tā uzskata par nelikumīgu, reģenerēt vai apglabāt atkritumus, kuri pēc šāda sūtījuma ir ņemti atpakaļ.
Par trešo jautājumu
57
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā Hartas 17. panta 1. pantā nostiprināto tiesību uz īpašumu aizsardzību, spēkā ir Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts, ciktāl tas paredz tādu atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu, ko paņēmusi atpakaļ kompetentā nosūtīšanas iestāde, lai gan sākotnējais sūtījuma nosūtītājs pret to iebilst.
58
Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu, ciktāl tajā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā šajā konvencijā noteiktajām tiesībām. Tomēr šī tiesību norma neliedz Savienības tiesībās paredzēt plašāku aizsardzību. No tā izriet, ka Hartas 17. panta 1. punkta interpretēšanas vajadzībām ir jāņem vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra attiecībā uz ECPAK pirmā papildu protokola 1. pantu, kurā nostiprināta tiesību uz īpašumu aizsardzība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
59
Hartas 17. panta 1. punkts ietver trīs dažādas normas. Pirmā norma, kas izklāstīta tā pirmajā teikumā un ir vispārīga un konkretizē tiesību uz īpašumu ievērošanas principu. Otrā norma, kas iekļauta minētā punkta otrajā teikumā, attiecas uz īpašuma atņemšanu un pakļauj to vairākiem nosacījumiem. Savukārt trešajā normā, kas ietverta minētā punkta trešajā teikumā, ir atzītas dalībvalstu pilnvaras reglamentēt īpašuma izmantošanu, ciktāl tas nepieciešams ir vispārējās interesēs. Tomēr šīs normas nav savstarpēji nesaistītas. Proti, otrā un trešā norma attiecas uz konkrētiem gadījumiem, kad tiek aizskartas tiesības uz īpašumu, un tās interpretējot, ir jāņem vērā pirmajā no šīm normām nostiprinātais princips (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c., C‑254/23, EU:C:2025:569, 144. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
60
Turklāt jāatgādina, ka, lai konstatētu, vai runa ir par īpašuma atņemšanu, ir jāpārbauda ne tikai tas, vai formāli notikusi atsavināšana vai ekspropriācija, bet arī ir jānoskaidro, vai strīdīgā situācija līdzinās faktiskai ekspropriācijai (spriedums, 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c., C‑83/20, EU:C:2022:346, 44. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
61
Šajā gadījumā no Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta formulējuma izriet, ka aplūkojamais pasākums, proti, nelikumīgi nosūtītu atkritumu atpakaļņemšana, ko kompetentā nosūtīšanas iestāde veic ar nolūku veikt reģenerāciju vai apglabāšanu, ir piemērojams pakārtoti un ka šī iestāde iesaistās tikai tad, ja paziņotājs, proti, atkritumu īpašnieks vai persona, ko tas pilnvarojis veikt to nosūtīšanu, kurš ir atbildīgs par atkritumu nelikumīgo sūtījumu, nav šos atkritumus ņēmis atpakaļ, nedz a fortiori pierādījis savu gribu vai iespējas tos pārvaldīt videi drošā veidā, vai varētu mēģināt tos no jauna nosūtīt nelikumīgi.
62
Šādos apstākļos, ņemot vērā kompetentās iestādes iesaistīšanās pakārtotību, nevar uzskatīt, ka nelikumīgi nosūtītu atkritumu atpakaļņemšana, ko veic kompetentā iestāde, būtu kvalificējama kā īpašuma atņemšana Hartas 17. panta 1. punkta izpratnē. Proti, Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētais prioritārais gadījums ir tāds, ka atkritumus ņem atpakaļ paziņotājs.
63
Tomēr šāds pasākums ir uzskatāms par tiesību uz īpašumu izmantošanas ierobežojumu, kas ietilpst regulējuma par īpašuma izmantošanu – Hartas 17. panta 1. punkta trešā teikuma izpratnē – piemērošanas jomā, jo mērķis katrā ziņā ir atkritumu reģenerācija vai apglabāšana.
64
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Hartas 17. panta 1. punktā nostiprinātās tiesības uz īpašumu nav absolūta prerogatīva un ka ar Hartas 52. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem to īstenošanai var noteikt ierobežojumus, kas attaisnojami ar vispārējo interešu mērķiem, ko Savienība cenšas sasniegt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c., C‑254/23, EU:C:2025:569, 108. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
65
Pirmām kārtām, nākas konstatēt, ka šajā gadījumā Hartas 52. panta 1. punktā ietvertās prasības, ka tiesību uz īpašumu izmantošanas ierobežojumam ir jābūt “paredzētam tiesību aktos”, ir izpildītas, jo no atbildes uz diviem pirmajiem jautājumiem izriet, ka Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to kompetentajai nosūtīšanas iestādei ir uzlikts pienākums reģenerēt vai apglabāt atkritumus, ko tā ņēmusi atpakaļ, bet tas varētu ierobežot to īpašnieku tiesību uz īpašumu. Proti, lai gan pašā tiesību aktā, kas pieļauj iejaukšanos pamattiesību izmantošanā, ir jānosaka attiecīgo tiesību izmantošanas ierobežojuma apjoms, Tiesa vajadzības gadījumā, izmantojot interpretāciju, var precizēt ierobežojuma konkrēto piemērošanas jomu, ņemot vērā gan attiecīgo Savienības tiesību aktu formulējumu, gan to vispārējo sistēmu un mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 21. jūnijs, Ligue des droits humains, C‑817/19, EU:C:2022:491, 114. punkts un tajā minētā judikatūra).
66
Otrām kārtām, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka viens no vispārējo interešu mērķiem, kas var attaisnot tiesību uz īpašumu ierobežošanu, ir vides un cilvēku veselības aizsardzība (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 9. marts, ERG u.c., C‑379/08 un C‑380/08, EU:C:2010:127, 81. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c., C‑254/23, EU:C:2025:569, 152. punkts). Kā jau atgādināts šā sprieduma 49. punktā, Regulas Nr. 1013/2006 galvenais mērķis ir vides un cilvēku veselības aizsardzība. EKL 175. pants (tagadējais LESD 192. pants), kas ir Regulas Nr. 1013/2006 pieņemšanas tiesiskais pamats, ietver atsauci uz mērķiem, kuri minēti EKL 174. pantā (tagadējais LESD 191. pants), kur ir noteikts, ka Savienības politika dabas vides jomā citastarp veicina vides saglabāšanu un aizsardzību un tās kvalitātes uzlabošanu, kā arī cilvēku veselības aizsardzību un ka šīs politikas mērķis ir šāda aizsardzību augstā līmenī.
67
Trešām kārtām, attiecībā uz nelikumīgi nosūtītu atkritumu atpakaļņemšanas – atbilstoši Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunktam – seku samērīgumu ir jāatgādina, ka samērīguma princips paredz, ka Savienības iestāžu akti ir lietderīgi, lai sasniegtu leģitīmos mērķus, kuru sasniegšana ir paredzēta aplūkojamajā regulējumā, un nepārsniedz to, kas ir lietderīgs un nepieciešams, lai sasniegtu šos mērķus, ņemot vērā, ka tad, ja ir jāizvēlas starp vairākiem atbilstīgiem pasākumiem, jāizmanto mazāk ierobežojošais, un ka radītās neērtības nav nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome, C‑643/15 un C‑647/15, EU:C:2017:631, 206. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c., C‑254/23, EU:C:2025:569, 109. punkts).
68
Šajā ziņā ir konstatējams, ka atkritumu atpakaļņemšana, ko kompetentā nosūtīšanas iestāde ar nolūku veikt reģenerāciju vai apglabāšanu pēc nelikumīga sūtījuma veic tādējādi, ka tā nodrošina atkritumu apstrādi, ir noderīga vides un cilvēku veselības aizsardzībai.
69
Turpretī tāds mazāk ierobežojošs pasākums kā tiesas sēdē Tiesā minētais, kas būtu sastāvējis no tā, ka atkritumi tiktu piešķirti de facto paziņotājam vai de iure paziņotājam pēc tam, kad nosūtīšanas iestāde veikusi atpakaļņemšanu, lai šie paziņotāji paši veiktu to reģenerāciju vai apglabāšanu – vajadzības gadījumā nosūtīšanas iestādes uzraudzībā – nebūtu bijis lietderīgs pasākums, lai aizsargātu vidi un cilvēku veselību. Tas, ka paziņotājam nav gribas vai trūkst spēju ņemt atpakaļ atkritumus – to konstatējusi iesniedzējtiesa –, kā arī attiecīgo atkritumu sūtījumu nelikumīgums rada ievērojamas šaubas par paziņotāju gribu vai spējām reģenerēt vai apglabāt minētos atkritumus, līdz ar to šajā tiesas sēdē minētais mazāk ierobežojošais pasākums nebūtu nodrošinājis vides un cilvēku veselības saglabāšanu.
70
Turklāt izraisītie sarežģījumi, proti, šajā gadījumā tiesību uz īpašumu attiecīgie ierobežojumi nav nesamērīgi – salīdzinājumā ar mērķi – vides un cilvēku veselības aizsardzību.
71
Šajā ziņā, pirmkārt, saskaņā ar Tiesas judikatūru cilvēku veselības aizsardzība ir izšķiroši svarīgāka nekā saimnieciski apsvērumi, līdz ar to tā var attaisnot saimnieciski nelabvēlīgas, pat ievērojamas sekas, kādas rodas konkrētiem tirgus dalībniekiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique et Lorraine u.c., C‑127/07, EU:C:2008:728, 59. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā no Hartas 35. panta izriet, ka cilvēku veselības aizsardzība augstā līmenī ir jānodrošina, nosakot un īstenojot ikvienu Savienības politiku un pasākumu, bet no Hartas 37. panta izriet, ka vides aizsardzība un tās kvalitātes uzlabošana augstā līmenī ir jāintegrē Savienības politikās un ir jānodrošina atbilstoši ilgtspējīgas attīstības principam.
72
Otrkārt, attiecīgie ierobežojumi ir ierobežoti un tiek kontrolēti.
73
Kā jau norādīts šā sprieduma 62. punktā, Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punktā nav paredzēts, ka atkritumu īpašnieks neatkarīgi no tā, vai tas ir paziņotājs šīs normas izpratnē, zaudē visas tiesības uz šiem atkritumiem vai faktiski nevar tās izmantot.
74
Atliek vēl atgādināt, ka atbilstoši tiesībām uz iedarbīgu tiesību aizsardzību tiesā nosūtīšanas iestādes pieņemtos lēmumus par atkritumu, kas ņemti atpakaļ, reģenerāciju vai apglabāšanu var pārsūdzēt (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2018. gada 28. jūnijs, G.I.E.M. S.R. L. u.c. pret Itāliju, CE:ECHR:2018:0628JUD000182806, 302. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, 95. un 96. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Turklāt pamatlietas liecina par pārbaudi tiesā attiecībā uz aplūkojamo tiesību uz īpašumu ierobežojumiem, kurus var apstrīdēt, attiecīgā gadījumā apgalvojot, ka ir izdarīts pārkāpums, piemēram, veicot kvalifikāciju par “atkritumiem”, vai rīkojoties patvaļīgi vai nesamērīgi. Šādas pārbaudes tiesā vajadzībām šajos lēmumos par atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu ir arī jānorāda pamatojums, un šajā gadījumā UQ un IC nespēja nodrošināt atkritumu atpakaļņemšanu, kā arī to apstrādi bija galvenais iemesls. Šāds pamatojums nozīmē, ka kompetentā iestāde ir pārliecināta par divkāršu paziņotāja pārkāpumu – vienlaikus pārvadājumu un atkritumu apstrādes jomā – un šīm vajadzībām ir nepieciešama saziņa ar nupat minēto, kas pamatlietās ir faktiski notikusi un vajadzības gadījumā var dot iespēju atgūt attiecīgos atkritumus, ja paziņotāja apliecina spēju tos apstrādāt.
75
Līdz ar to Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas interpretācija, kas izriet no atbildes uz pirmo un otro jautājumu, dod iespēju nodrošināt vides un cilvēku veselības aizsardzību augstā līmenī – tas ir arī Hartas mērķis – un tātad ir saderīga ar Hartas 17. panta 1. punktu.
76
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ir jāsecina: trešā jautājuma izvērtējums neliecina, ka būtu pamatotas šaubas, vai ir spēkā Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts.
Par tiesāšanās izdevumiem
77
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1013/2006 (2006. gada 14. jūnijs) par atkritumu sūtījumiem 24. panta 2. punkta pirmā daļa
jāinterpretē tādējādi, ka,
pirmkārt, šīs normas c) un d) apakšpunkts ir piemērojams alternatīvi – d) apakšpunkts ir piemērojams gadījumos, kad nav piemērojams c) apakšpunkts, – un, otrkārt, ar c) apakšpunktu kompetentajai nosūtīšanas iestādei ir uzlikts pienākums tad, kad tā atklāj sūtījumu, ko tā uzskata par nelikumīgu, reģenerēt vai apglabāt atkritumus, kuri pēc šāda sūtījuma ir ņemti atpakaļ.
2)
Trešā jautājuma izvērtējums neliecina, ka būtu pamatotas šaubas, vai ir spēkā Regulas Nr. 1013/2006 24. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – zviedru.