62013CC0335_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Kā jau var secināt no vairākām lietām (2), 2003. gads iezīmēja pagrieziena punktu tiešā atbalsta ienākumiem sistēmā attiecībā uz lauku saimniecību īpašniekiem Savienībā. No ražošanas atkarīgais atbalsts būtībā tika aizstāts ar “vienreizējo maksājumu”, kura apmēru vairs neietekmē saimniecības faktiskais ražošanas apjoms.
2. Taču, pirmo reizi aprēķinot piemaksu, kuru lauksaimnieks varēja lūgt saskaņā ar jauno tiesisko regulējumu, tā veiktajai agrākajai ražošanai vēl bija būtiska nozīme: proti, maksājums būtībā tika noteikts atkarībā no tā atbalsta apjoma, kas tika saņemts vēl saskaņā ar iepriekšējo no ražošanas atkarīgo sistēmu pārskata periodā noteiktajā 2000.–2002. gadā.
3. Ja ražošana šajā laikposmā noteiktu iemeslu dēļ bija ierobežota, tas neizbēgami ietekmēja vienreizējā maksājuma lielumu. Šādas sekas bija jānovērš ar ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu, kurā tika dota iespēja mainīt pārskata periodu.
4. Turklāt ar jauno sistēmu ar zināmiem nosacījumiem tika nodrošināta arī iespēja pieprasīt tiesības uz maksājumu no “valsts rezerves”.
5. Izskatāmā lieta ir par lauksaimnieku, kurš nevarēja saņemt pabalstu no valsts rezerves tādēļ, ka viņš jau bija guvis labumu no ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma, kura mērķis bija pārskata perioda pielāgošana. Proti, īpašs augstākās vērtības princips nepieļauj uzkrāšanu. Šīs tiesību normas interpretācija un spēkā esamība ir jānoskaidro turpinājumā.
II – Atbilstošās tiesību normas
6. Atbilstošās Savienības tiesību normas šajā lietā ir šobrīd spēku zaudējusī Regula Nr. 1782/2003 (3) (turpmāk tekstā – “pamatregula”), kā arī tās īstenošanai pieņemtā Regula Nr. 795/2004 (4) (turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”).
1) Pamatregula
7. Pamatregulas pamatā ir tiesību normas par vienreizējo maksājumu. Tajā lielākoties ir apkopoti līdz tam brīdim saimniecību īpašniekiem paredzētie, no ražošanas atkarīgie atbalsta ienākumiem veidi.
8. Tās preambulas 29. apsvērumā ir nepārprotami noteikts:
“Lai noteiktu summu, uz kuru lauksaimniekam jābūt tiesībām saskaņā ar jauno shēmu, ir lietderīgi atsaukties uz summām, kas viņam piešķirtas atskaites perioda laikā. Lai ņemtu vērā īpašas situācijas, jāizveido valsts rezerve. Minēto rezervi var izmantot arī, lai atvieglotu jaunu lauksaimnieku dalību shēmā.”
9. Saskaņā ar 22. pantu (“Atbalsta pieteikumi”) katram lauksaimniekam katru gadu ir jāiesniedz pieteikums par tiešajiem maksājumiem, uz kuriem attiecas t.s. integrētā sistēma, kurā citu starpā ir norādīti visi lauksaimniecībā izmantojamās zemes gabali saimniecībā, kā arī tiesību uz maksājumu skaits un summa.
10. Tās 37. panta 1. punktā ir noteikts, ka, nosakot summu, ir jāņem vērā pamatsumma. Šajā ziņā pamatsumma ir lauksaimniekam katrā pārskata perioda kalendārajā gadā piešķirto maksājumu kopējo summu vidējais rādītājs trijos gados.
11. Saskaņā ar 38. pantu pārskata periods ir 2000., 2001. un 2002. kalendārais gads.
12. Saskaņā ar 40. pantu lauksaimniekam, kura ražošanu pārskata periodā negatīvi ietekmējis force majeure
gadījums vai ārkārtas apstākļi, atkāpjoties no 37. panta, ir tiesības pieprasīt, lai pamatsumma tiktu aprēķināta, pamatojoties uz to kalendāro gadu vai gadiem pārskata periodā, kurus nav ietekmējis force majeure
gadījums vai ārkārtas apstākļi (turpmāk tekstā – “ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums”).
13. Ārkārtas apstākļiem saskaņā ar 40. panta 5. punktu citu starpā tiek pielīdzināts gadījums, ja lauksaimniekiem pārskata perioda laikā ir bijušas [agro]vides saistības.
14. 42. pantā ir ietvertas tiesību normas par valsts rezervi. Saskaņā ar tā 1. un 7. punktu dalībvalstis, lai piešķirtu tiesības, lineāri procentuāli samazina pamatsummas. 42. panta 3.–5. punktā ir minēti gadījumi, kad var tikt izmantota valsts rezerve.
15. Saskaņā ar 42. panta 3.–5. punktu dalībvalstis var izmantot valsts rezervi, lai piešķirtu pamatsummas lauksaimniekiem, kuri uzsāk jaunu lauksaimniecisko darbību vai uz kuriem attiecas konkrētas valsts pārstrukturēšanas un/vai attīstības programmas.
16. 42. panta 4. punkts ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis izmanto valsts rezervi, lai atbilstīgi objektīviem kritērijiem un tādā veidā, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret lauksaimniekiem un novērstu tirgus un konkurences izkropļojumus, noteiktu pamatsummas lauksaimniekiem, kuri atrodas īpašā situācijā, kas jādefinē Komisijai [..].”
2) Īstenošanas regula
17. Īstenošanas regulas preambulas 13. apsvērumā ir noteikts:
“Ar [pamatregulas] 42. panta 4. punktu Komisijai ir atļauts definēt īpašās situācijas, kad ir tiesības noteikt pamatsummas dažiem lauksaimniekiem, kuru situācija ir tāda, kas pilnīgi vai daļēji ir liegusi tiem pārskata periodā saņemt tiešos maksājumus. Tādēļ ir lietderīgi uzskaitīt šīs īpašās situācijas, paredzot noteikumus, lai izvairītos no pabalstu uzkrāšanās, kas rodas, piešķirot vienam lauksaimniekam dažādas tiesības uz maksājumu, neierobežojot Komisijas iespēju vajadzības gadījumā noteikt papildu gadījumus. Turklāt jāsniedz dalībvalstīm iespēja elastīgi noteikt piešķiramo pamatsummu.”
18. Īstenošanas regulas 12. pantā runa ir par pieteikumiem, piešķirot pirmo reizi tiesības uz maksājumiem. 12. panta 8. punkts izvilkuma veidā ir formulēts šādi:
“[..] Izņemot tiesību uz maksājumiem izveidošanu no valsts rezervēm, kas noteiktas [..] no 18. līdz 23. panta a) punktam [..], zemes gabals nav jādeklarē, lai izveidotu tiesības uz maksājumiem. [..]”
19. 18. panta 1. punktā ir noteikts, ka “lauksaimnieki, kuri ir īpašā situācijā” ir lauksaimnieki, attiecībā uz kuriem var tikt piemērots īstenošanas regulas 19.–23.a pants. Šie panti attiecas uz gadījumiem, kad lauksaimnieks noteiktu iemeslu dēļ pārskata periodā pilnībā vai daļēji nav saņēmis tiešos maksājumus.
20. 18. panta 2. punktā ir paredzēts uzkrāšanas aizliegums augstākās vērtības principa formā:
“Ja lauksaimnieks, kurš ir īpašā situācijā, atbilst nosacījumam, ar kuru var piemērot divus vai vairākus pantus no [īstenošanas regulas] 19. līdz 23. pantam vai [pamatregulas] 37. panta 2. punktu, 40. pantu, 42. panta 3. punktu vai 42. panta 5. punktu, viņš saņem tiesības uz maksājumu, kuru skaits nepārsniedz to hektāru skaitu, kurus viņš deklarē vienreizējo maksājumu shēmas pirmajā piemērošanas gadā un kuru vērtība ir augstākā vērtība, ko viņš var iegūt, atsevišķi piemērojot katru pantu, kura nosacījumiem viņš atbilst.”
21. Saskaņā ar 22. pantu iznomātas zemes pirkšana ir īpaša situācija. Lauksaimnieks saņem tiesības uz maksājumu, ja viņš ir nopircis saimniecību, kurai piederošā zeme pārskata periodā bijusi iznomāta, lai uzsāktu vai paplašinātu savu lauksaimniecisko darbību viena gada laikā pēc nomas termiņa beigām. un ir izpildīti noteikti citi priekšnoteikumi.
III – Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
22. R. J. Feakins
bija saimniecības Apvienotajā Karalistē īpašnieks. 2001. gadā saistībā ar mutes un nagu sērgas epidēmiju visi viņam piederošie lauksaimniecības dzīvnieki bija jānokauj, līdz ar to viņš līdz 2002. gadam nespēja atjaunot ganāmpulku un vairs nespēja apsaimniekot savu saimniecību.
23. Tādēļ, pamatojoties uz viņa pieteikumu, pamatsumma vienreizējā maksājuma aprēķināšanai tika noteikta saskaņā ar pamatregulas ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu. Par pārskata periodu tika izmantots 2000. gads.
24. 2002. gadā R. J. Feakins
iegādājās vēl divas saimniecības, kas attiecīgi tobrīd tika iznomātas trešajām personām. R. J. Feakins
nodoms bija tās apsaimniekot pašam pēc nomas līguma beigām, un 2005. un 2007. gadā viņš ieguva brīvu valdījumu pār saimniecībām. Abos attiecīgajos gados viņš iesniedza atbalsta pieteikumus par attiecīgajām saimniecībām. Jau iepriekš, 2005. gadā, R. J. Feakins bija lūdzis piešķirt pagaidu tiesības uz maksājumu no valsts rezerves saskaņā ar īstenošanas regulas 22. pantu.
25. Iestādes apstiprināja pagaidu piešķiršanu, tomēr vēlāk tās norādīja uz augstākās vērtības principu. Līdz ar to R. J. Feakins netika piešķirtas tiesības uz maksājumu no valsts rezerves tādēļ, ka attiecībā uz viņu, nosakot pamatsummu, jau bija piemērots ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums saskaņā ar pamatregulas 40. pantu.
26. Izmantojot tiesību aizsardzības līdzekļus, R. J. Feakins vērsās iesniedzējtiesā – Scottish Land Court
[Skotijas zemes tiesā]. Tai ir šaubas par augstākās vērtības principa interpretāciju un spēkā esamību, un tā Tiesai iesniedz šādus trīs jautājumus:
“1) Vai īstenošanas regulas 18. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas ir piemērojams:
a) ja lauksaimnieks atbilst nosacījumiem, lai piemērotu jebkurus divus vai vairākus no šādiem pantiem: šīs regulas 19. pantu, 20. pantu, 21. pantu, 22. pantu, 23. pantu, 23.a pantu, kā arī pamatregulas 37. panta 2. punktu, 40. pantu, 42. panta 3. punktu un 42. panta 5. punktu, vai arī vienīgi tad,
b) ja lauksaimnieks atbilst nosacījumiem, lai piemērotu divas vai vairākas no šādām normām: īstenošanas regulas 19. pantu, 20. pantu, 21. pantu, 22. pantu, 23. pantu un 23.a pantu vai atsevišķi divas vai vairākas no šādām pamatregulas normām: 37. panta 2. punktu, 40. pantu, 42. panta 3. punktu un 42. panta 5. punktu?
2) Ja 18. panta 2. punkts tiek interpretēts tā, kā izklāstīts iepriekš pirmā jautājuma a) apakšpunktā, vai tas nav spēkā pilnībā vai daļēji viena vai abu šādu apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto pamatu dēļ:
a) pamatojoties uz to, ka Komisija, pieņemot īstenošanas regulu, nebija pilnvarota pieņemt 18. panta 2. punktu šādā redakcijā, vai
b) pamatojoties uz to, ka Komisija, pieņemot īstenošanas regulu, nav norādījusi 18. panta 2. punkta pieņemšanas iemeslus?
3) Vai 18. panta 2. punkts, ja tas tiek interpretēts tā, kā minēts iepriekš pirmā jautājuma a) apakšpunktā, un uz otro jautājumu tiek atbildēts noraidoši, ir piemērojams situācijā, kad lauksaimnieks 2005. gadā ir saņēmis pagaidu apstiprinājumu par maksājuma piešķiršanu par lauku saimniecību no valsts rezerves saskaņā ar Komisijas īstenošanas regulas 22. pantu, taču šis maksājums nav deklarēts IAKS [integrētās administrācijas un kontroles sistēmas] veidlapā līdz 2007. gadam, kad lauksaimnieks pārņēma šo saimniecību?”
27. Tiesvedībā Tiesā R. J. Feakins, The Scottish Ministers
[Skotijas ministru jeb izpildvaras institūcijas], Komisija un Grieķija iesniedza rakstveida apsvērumus un piedalījās 2014. gada 30. aprīļa tiesas sēdē.
IV – Juridiskais vērtējums
28. Lai atbildētu uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir lietderīgi ievadā izskaidrot vienreizējā maksājuma shēmas sistēmu.
A – Vienreizējā maksājuma shēmas sistēma
29. Pamatregulas 37. un 38. pantā ir noteikti vienreizējā maksājuma aprēķināšanas pamatprincipi. Atbilstoši tiem nozīme ir tiešajiem maksājumiem, kurus lauksaimnieks ir saņēmis pārskata periodā pirms sistēmas maiņas.
30. No šī pamatprincipa ir paredzēti noteikti izņēmumi. Šajā ziņā runa būtībā ir par pamatregulas 40. pantā ietverto ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu, kā arī par gadījumiem, kas pamato tiesību pieprasīšanu no valsts rezerves saskaņā ar pamatregulas 42. pantu.
31. Ja attiecībā uz lauksaimnieku ir piemērojami vairāki izņēmumi no vienreizējā maksājuma aprēķināšanas pamatprincipa, viņš saskaņā ar īstenošanas regulā – bet nevis pamatregulā – ietverto augstākās vērtības principu labākajā gadījumā var atsaukties uz izņēmumu, kas tam sniedz lielāko pievienoto vērtību. Šādā veidā ir jānovērš tiesību uzkrāšanās (5) .
32. Runājot par augstākās vērtības principu, iesniedzējtiesa uzdod jautājumu gan par tā interpretāciju (par to B sadaļā), gan par tā spēkā esamību (par to C sadaļā). Ar vēl vienu jautājumu ir jānoskaidro, vai kompetentajām iestādēm saimniecības hektāru skaits faktiski tika norādīts jau pieteikumā par tiesību uz maksājumu no valsts rezerves pagaidu apstiprinājumu vai tikai brīdī, kad tas tika norādīts lauksaimnieka iesniedzamajā pieteikumā par faktisku samaksu (“IAKS veidlapa”) (par to D sadaļā). Neraugoties uz šiem jautājumiem, turpinājumā ir jānoskaidro iespēja ierobežot Tiesas sprieduma iedarbību laikā (par to E sadaļā).
B – Par pirmo prejudiciālo jautājumu
33. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot augstākās vērtības principa interpretāciju. Lietas dalībnieku ieskatā tas ir strīdīgs, jo augstākās vērtības princips attiecas gan uz pamatregulas tiesību normām, gan uz īstenošanas regulas tiesību normām.
34. Vairākums lietas dalībnieku aizstāv viedokli, ka saskaņā ar “savstarpējas saistības” pieeju visas minētās tiesību normas ir jāuzskata par tādām, kurām ir vienāds juridiskais spēks un uz kurām attiecas uzkrāšanas aizliegums. Turpretim augstākās vērtības princips saskaņā ar – R. J. Feakins aizstāvēto – “nošķiršanas” pieeju esot jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz divām dažādām tiesību normu grupām: īstenošanas regulas 19.–23.a pantu, no vienas puses, un pamatregulas 37. panta 2. punktu, 40. pantu un 42. panta 3. un 5. punktu, no otras puses. Pēdējā minētā interpretācija tiek pamatota tādējādi, ka abas grupas no valodas viedokļa vācu valodā, piemēram, izmantojot saikli “vai”, savā ziņā tiekot saistītas, taču arī nošķirtas viena no otras.
35. R. J. Feakins gadījumā pirmās pieejas sekas esot tādas, ka viņš, atsaucoties uz ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu epizootijas dēļ, vairs nevar vienlaicīgi pieprasīt tiesības uz maksājumu saskaņā ar īstenošanas regulas 22. pantu. Taču, interpretējot augstākās vērtības principu saskaņā ar otro pieeju, šāda iespēja gan pastāvot.
36. Iesniedzējtiesa pamatoti secina, ka augstākās vērtības principa parastā izpratne liecina par tā interpretāciju saskaņā ar “savstarpējas saistības” pieeju. Proti, ja likumdevējs būtu vēlējies savstarpēji nošķirt divas dažādas tiesību normu grupas un uzkrāšanas aizliegumu piemērot tikai grupas ietvaros, tas, visdrīzāk, apzinoties dažādas interpretācijas risku, būtu izvēlējies skaidrāku formulējumu.
37. Tomēr ir jāsecina, ka augstākās vērtības principa formulējums nevar tikt interpretēts viennozīmīgi. Šajā ziņā vispār nav runa par to, ka dažādo valodu redakciju formulējums atšķiras viens no otra. Drīzāk tādu atsevišķu redakciju kā, piemēram, vācu valodas, angļu valodas (6) vai franču valodas (7) redakciju gramatiskā interpretācija jau pati par sevi neļauj izdarīt skaidrus secinājumus.
38. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kura daļa tā ir, mērķi (8) .
1) Sistēmiski apsvērumi
39. R. J. Feakins
argumentē, ka tiesību normu saskaņā ar īstenošanas regulas 19.–23.a pantu, no vienas puses, un pamatregulas 37. panta 2. punktu, 40. pantu un 42. panta 3. un 5. punktu, no otras puses, mērķi ir attiecīgi atšķirīgi. Pirmā tiesību normu grupa attiecoties uz gadījumiem, kad lauksaimnieks var pieprasīt tiesības no valsts rezerves tādēļ, ka viņš ir veicis ieguldījumus savas ražošanas paplašināšanā, taču šie ieguldījumi neatspoguļojas viņa pamatsummas noteikšanā. Turpretim otrā grupa aptverot gadījumus, kad maksājums, kas pienākas lauksaimniekam, piemērojot pamatprincipu saskaņā ar pamatregulas 37. pantu, ir “jānormalizē”, jo, piemēram, lauksaimnieku ir skāruši ārkārtas apstākļi un viņa ražošana pārskata periodā attiecīgi ir tikusi negatīvi ietekmēta.
40. Šī pieeja nepārliecina. Kā norāda pats R. J. Feakins, īstenošanas regulas 19. pants neattiecas ne uz vienu no ieguldījumu ražošanas paplašināšanai gadījumiem. Gluži otrādi, šī tiesību norma attiecas uz piensaimniekiem, kuru ražošana pārskata periodā bijusi ierobežota. Tas pats ir jānorāda attiecībā uz īstenošanas regulas 23.a pantu, kas attiecas uz gadījumiem, kad lauksaimniekam tiek piešķirtas tiesības ar galīga tiesas nolēmuma spēku vai kompetentas dalībvalsts iestādes galīga administratīvā akta spēku.
41. Turpretim tāda lauksaimnieka gadījumā, kurš pēc pārskata perioda vai tā beigās ir sācis lauksaimniecisko darbību un kurš tādēļ konkrētajā gadījumā var pieprasīt tiesības uz maksājumu saskaņā ar pamatregulas 42. panta 3. punktu, nav runa par gadījumu, kad notiek saskaņā ar pamatregulas 37. pantu noteiktā vienreizējā maksājuma “normalizēšana”, proti, šāds lauksaimnieks vēl nav saņēmis tiešos maksājumus.
42. Līdz ar to, neņemot vērā to tiesību avotu, strīdīgās pamatregulas un īstenošanas regulas tiesību normas nevar tikt skaidri savstarpēji nošķirtas. Drīzāk to visu mērķis ir kompensēt zaudējumus, ko ciestu lauksaimnieks, ja, nosakot pamatsummu, tiktu ņemti vērā tikai maksājumi, ko viņš ir saņēmis pārskata periodā no 2000. līdz 2002. gadam.
2) Teleoloģiski apsvērumi
43. Augstākās vērtības principa mērķis, kā tas izriet no īstenošanas regulas preambulas 13. apsvēruma, ir izvairīties no tā, ka lauksaimnieks uzkrāj dažādas tiesības uz maksājumu.
44. Taču, ja augstākās vērtības princips tiek interpretēts “nošķiršanas” pieejas izpratnē, kā to aizstāv R. J. Feakins, lauksaimnieks varētu uzkrāt tiesības uz maksājumiem. Piemēram, būtībā būtu iespējams vienlaicīgi pieprasīt tiesības saskaņā ar īstenošanas regulas 19.–23.a pantu un tiesības saskaņā ar pamatregulas 42. panta 5. punktu. Tādējādi augstākās vērtības principa mērķis netiktu sasniegts.
3) Starpsecinājums
45. Tātad kopumā labāki argumenti liecina par labu “savstarpējas saistības” pieejai. Tādēļ kā starpsecinājums ir jānorāda, ka augstākās vērtības princips ir jāpiemēro, ja lauksaimnieks izpilda divās vai vairākās tiesību normās, proti, īstenošanas regulas 19.–23.a pantā, kā arī pamatregulas 37. panta 2. punktā, 40. pantā un 42. panta 3. un 5. punktā, ietvertos priekšnoteikumus.
46. Ņemot vērā minēto, ir jāpārbauda “savstarpējas saistības” pieejas apstiprināšanas gadījumā uzdotais prejudiciālais jautājums.
C – Par otro prejudiciālo jautājumu
47. Iesniedzējtiesa ar šo jautājumu vēlas noskaidrot, vai augstākās vērtības princips nav spēkā tādēļ, ka Komisijai nebija tiesību to izdot šādā formā, vai tādēļ, ka tā nav norādījusi uz tās pieņemšanas pamatiem. Kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesas šaubas balstās it īpaši uz iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
48. Līdz ar to augstākās vērtības principa spēkā esamības pārbaudes ietvars ir formulēts ļoti plaši. Tādēļ turpinājumā es analizēšu tā pieņemšanas juridisko pamatu (par to 1) sadaļā), pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanu no Komisijas puses (par to 2) sadaļā), iespējamu ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma lietderīgās iedarbības ierobežošanu (par to 3) sadaļā) un vienlīdzīgas attieksmes principu (par to 4) sadaļā).
1) Par juridisko pamatu
49. Augstākās vērtības principa spēkā esamība sākotnēji ir jāpārbauda saistībā ar to, vai Komisija, to pieņemot, ir izmantojusi piemērotu juridisko pamatu. Tas tādēļ, ka atbilstoši LES 13. panta 2. punktam Komisija nedrīkst pārsniegt tai piešķirtās pilnvaras.
50. Kā tas izriet no apsvērumiem īstenošanas regulas preambulā, Komisija, pieņemot šo regulu, par juridisko pamatu it īpaši ir izmantojusi pamatregulas 42. panta 4. punktu un 145. panta c) punktu.
a) Par pamatregulas 42. panta 4. punktu
51. Saskaņā ar īstenošanas regulas preambulas 13. apsvērumu augstākās vērtības princips tiek skaidri balstīts uz pamatregulas 42. panta 4. punktu.
52. Taču no šīs tiesību normas formulējuma izriet tikai uzdevums noteikt, kad lauksaimnieki ir “īpašā situācijā”. To Komisija ir izpildījusi ar īstenošanas regulas 18. panta 1. punktu un 19.–23.a pantu.
53. Tomēr Komisijas ieskatā no pilnvarojuma definēt īpašas situācijas, kas piešķir tiesības no valsts rezerves, netieši ir jāizriet arī tiesībām pieņemt tiesību normas, lai ierobežotu pieprasīto tiesību skaitu.
54. Tomēr šis arguments nepārliecina. Proti, jau pamatregulas 42. panta 4. punkta formulējums attiecībā uz Komisijas īstenošanas kompetenci norāda pilnīgi citā virzienā. Tas expressis verbis
attiecas tikai uz “īpašu situāciju” definēšanu.
55. Pieņēmums par netieši izteiktu pilnvarojumu noteikt augstākās vērtības principu šādā formā būtu pretrunā arī pamatregulas 42. panta 4. punkta sistēmas kopsakaram. Tas tādēļ, ka atbilstoši augstākās vērtības principam lauksaimnieks, piemēram, nedrīkst pieprasīt tiesības no valsts rezerves saskaņā ar 42. panta 5. punktu, ja tas bijis iesaistīts pārstrukturēšanas programmā saskaņā ar šo tiesību normu un turklāt attiecībā uz viņu ir ticis piemērots ārkārtas apstākļu princips saskaņā ar 40. pantu. Šāds lauksaimnieks nav “īpašā situācijā”, kas būtu jādefinē saskaņā ar 42. panta 4. punktu.
56. Līdz ar to pamatregulas 42. panta 4. punkts nevar būt piemērots augstākās vērtības principa juridiskais pamats.
b) Par pamatregulas 145. pantu
57. The Scottish Ministers tomēr argumentē, ka augstākās vērtības principa noteikšana ir aptverta ar pamatregulas 145. pantu, it īpaši ar tā c) punktu. Saskaņā ar šo tiesību normu tiek pieņemti “sīki izstrādāti [pamatregulas] īstenošanas noteikumi”, it īpaši par tajā paredzētā atbalsta piešķiršanu.
58. Tiesa jēdzienu “īstenošana” saistībā ar kopējo lauksaimniecības politiku galvenokārt interpretē plaši (9) . Šajā ziņā tā norāda uz īpašo Komisijas lomu, pastāvīgi un uzmanīgi sekojot lauksaimniecības tirgu attīstībai, un uzsver, ka tikai tā var rīkoties tik ātri, cik nepieciešams (10) . Tomēr, kā Tiesa ir norādījusi, par šādu plašu Komisijas pilnvaru interpretāciju līdz ar to var būt runa tikai lauksaimniecības tirgu regulējošo tiesību normu gadījumā (11) . Pārējos gadījumos īstenošanas pilnvaras piešķir Komisijai tiesības precizēt pamata tiesību akta saturu (12) . Katrā ziņā Komisijai ir tiesības veikt īstenošanas pasākumus tikai tiktāl, ciktāl tie nav pretrunā pamata tiesību aktam (13) .
59. Šī lieta nav par tirgus noregulēšanas jomu. Ir jāsecina, ka no pašas pamatregulas nevar tikt secināts aizliegums gūt labumu no vairākām atšķirīgām tiesību normām par vienreizējā maksājuma aprēķināšanas pamatprincipu saskaņā ar 37. pantu. Nekas pretējs tostarp neizriet no pamatregulas preambulas 29. apsvēruma, kura formulējumā uzkrāšanas iespēja drīzāk netiek izslēgta.
60. Padomei kā pamatregulas autorei nevar tikt pārmesta arī neuzmanības kļūda, kuras dēļ būtu radusies ar konkrētu saturu piepildāma nepilnība tiesiskajā regulējumā. Tas tādēļ, ka likumdevējs ir gan apsvēris tiesību uzkrāšanas iespēju, kā tas tieši izriet no pamatregulas 35. panta. Saskaņā ar šo tiesību normu par platību, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, būtībā var tikt iesniegts gan vienreizējā maksājuma pieteikums, gan pieteikums jebkura cita tiešā maksājuma vai atbalsta saņemšanai.
61. Līdz ar to Komisija, nosakot augstākās vērtības principu, nav konkretizējusi pamatregulā paredzētu uzkrāšanas aizliegumu. Drīzāk tā to ir radījusi pati, veicot likumdošanas darbības, un šādā veidā ir mainījusi pamatregulas sistēmas saturu. Līdz ar to tā ir rīkojusies ārpus tās īstenošanas kompetences sīki izstrādāt pamatregulas noteikumus.
c) Starpsecinājums
62. Līdz ar to starpsecinājums ir tāds, ka augstākās vērtības princips nav spēkā, jo nedz pamatregulas 42. panta 4. punkts, nedz tās 145. pants nav piemērots juridiskais pamats tā pieņemšanai.
2) Par pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanu
63. Neatkarīgi no iepriekšējiem apsvērumiem kā nākamais ir jāpārbauda, vai augstākās vērtības principa spēkā neesamība var tikt secināta arī no Komisijas veiktā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpuma.
64. Prasība sniegt tiesību aktu pieņemšanas pamatojumu ir noteikta LESD 296. panta otrajā daļā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir atkarīgs no attiecīgā tiesību akta formas. Runājot par vispārpiemērojamiem tiesību aktiem, pamatojums var būt aprobežots ar to, ka tiek norādīta situācija, kas novedusi pie šī tiesību akta pieņemšanas kopumā, un vispārējais mērķis, kuru ar to ir paredzēts sasniegt (14) .
65. No Tiesas judikatūras arī izriet, ka pienākuma norādīt pamatojumu saskaņā ar LESD 296. panta otro daļu gadījumā runa ir par būtisku formalitāti . Tā ir jānošķir no pamatojuma pamatotības, jo pēdējā ir jāpārbauda saistībā ar strīdīgā akta likumību pēc būtības (15) .
66. Augstākās vērtības princips ir Komisijas pieņemta vispārīga tiesību akta vienreizējā maksājuma shēmas īstenošanai daļa. Kā tas ir uzsvērts īstenošanas regulas preambulas 13. apsvērumā, saskaņā ar pamatregulas 42. panta 4. punktu lauksaimniekam, kurš ir īpašā situācijā, var tikt noteiktas pamatsummas. Tādēļ ir jāuzskaita, kas ir jāuzskata par īpašu situāciju. Kā tālāk tiks izklāstīts, Komisija vēlas pieņemt arī tiesību normas, kas novērš situāciju, kad lauksaimnieks uzkrāj dažādas tiesības uz maksājumu.
67. Līdz ar to no procesuālā viedokļa Komisija īstenošanas regulas preambulā ir norādījusi uz pietiekamu pamatojumu, kādēļ ir ticis noteikts augstākās vērtības princips. Turklāt tā ir izvirzījusi mērķi, kas ar tiesību normu ir jāsasniedz. Līdz ar to nav pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu saskaņā ar LESD 296. panta otro daļu.
3) Par ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma lietderīgās iedarbības ierobežošanu
68. Neraugoties uz jau izklāstītajām procesuālajām problēmām, rodas materiāltiesisks jautājums par to, vai augstākās vērtības princips ierobežo ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma lietderīgo iedarbību. Šajā ziņā vispirms ir jāanalizē ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums, kā arī pēc tam jāaplūko tā saistība ar tiesību normām par valsts rezervi.
a) Par ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu
69. Ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums, no vienas puses, attiecas uz lauksaimniekiem, kuru ražošanu pārskata periodā negatīvi ietekmējis force majeure
gadījums vai ārkārtas apstākļi. No otras puses, atbilstoši pamatregulas 40. panta 5. punktam tiek aptverti arī lauksaimnieki, kuri pārskata periodā, ņemot vērā agrovides saistības, nav varējuši norādīt uz vērā ņemamu ražošanu. Līdz ar to arī viņi, nosakot pamatsummu, varētu lūgt pārskata perioda pārskatīšanu.
70. Kā Tiesa jau ir konstatējusi, pamatregulas 40. panta 5. punkta mērķis ir paredzēt, ka lauksaimnieki, kuri pārskata periodā bija uzņēmušies agrovides saistības, ir tādā situācijā, it kā tie šādām saistībām nebūtu piekrituši (16) . Lauksaimnieks, kurš ir uzņēmies šādas saistības, šī iemesla dēļ saistībā ar vēlāku Savienības atbalstu nedrīkst nonākt nelabvēlīgā stāvoklī tieši šo saistību dēļ. Proti, viņš nevarēja paredzēt, ka viņa lēmums varētu ietekmēt tiešos maksājumus nākotnē atbilstoši vēlāk pieņemtajai regulai (17) . Līdz ar to agrovides saistību iekļaušanas pamatregulas ārkārtas apstākļu tiesiskajā regulējumā mērķis it īpaši ir īstenot tiesiskās noteiktības principu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu (18) .
71. Pretēji R. J. Feakins
tiesas sēdē norādītajam lauksaimnieks, kuru ir ietekmējuši (patiesi) ārkārtas apstākļi, kā, piemēram, šajā gadījumā – mutes un nagu sērga, gan nevar tāpat atsaukties uz minētajiem principiem. Viņš nav uzņēmies pienākumus, piemēram, attiecībā uz konkrētām agrovides saistībām. Tomēr minētais nemaina apstākli, ka pamatregulas 40. panta mērķis ir arī lauksaimniekiem, kurus ir ietekmējuši ārkārtas apstākļi, attiecībā uz pamatsummas aprēķināšanu saistībā ar vienreizējo maksājumu radīt tādu situāciju, it kā ārkārtas apstākļi nepastāvētu. Proti, galu galā ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma sekas ir tikai tādas, ka, aprēķinot pamatsummu, netiek ņemts vērā laikposms, kurā ražošana bijusi ierobežota.
72. Turklāt no ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma sistēmas var secināt, ka likumdevēja mērķis bija pat īpaši visaptveroši kompensēt ārkārtas apstākļu sekas. Proti, ja ārkārtas apstākļi ierobežoja ražošanu visā pārskata periodā saskaņā ar pamatregulas 38. pantu, saskaņā ar 42. panta 2. punktu, aprēķinot pamatsummu, varēja tikt izmantots laikposms no 1997. līdz 1999. gadam vai tā daļa.
73. Līdz ar to attiecībā uz sākotnējo situāciju, nosakot vienreizējā maksājuma pamatsummu, mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret lauksaimnieku, kurš ir ārkārtas apstākļos, un lauksaimnieku, kurš tādos nav. Izrādot šādu centību, likumdevējs darīja vēl vairāk, nekā tas izriet no Tiesas judikatūras par strukturāli līdzīgiem gadījumiem secināmajiem priekšrakstiem (19) .
b) Par saistību starp ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu un valsts rezervi
74. Pamatregulā ir skaidri nodalīts ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums saskaņā ar 40. pantu un valsts rezerve saskaņā ar 42. pantu. Pēdējās gadījumā var izveidoties situācija, ka pieejamie līdzekļi nav pietiekami, lai nosegtu prioritāri no šī avota piešķiramās tiesības. Līdz ar to dalībvalstis lineāri samazina tiesības.
75. Turpretim uz ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu neattiecas šāds nosacījums. Tas neietekmē papildu tiesību uz maksājumiem saņemšanu, bet gan tikai maina pārskata periodu vienreizējā maksājuma aprēķināšanai. Līdz ar to apstākļiem, kuros var tikt piemērots ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums, ir piešķirts prioritārs statuss.
76. Pamatregulas sagatavošanas darbi pamato šo nošķiršanu un prioritātes piešķiršanu ārkārtas apstākļu tiesiskajam regulējumam. Saskaņā ar sākotnējo Komisijas priekšlikumu valsts rezerves galvenajam mērķim ir jābūt palielināt pamatsummu tiem lauksaimniekiem, kurus ir ietekmējuši ārkārtas apstākļi (20) .
77. Tomēr konsultāciju Padomē un ar Padomi laikā minētais viedoklis tika noraidīts. Attiecībā uz ražošanas ierobežojumu gadījumiem pārskata periodā, kuru iemesls bijuši ārkārtas apstākļi vai lauksaimnieka agrovides saistības, valsts rezervei tieši nebija
jābūt paredzētai (21) . Turpretim no valsts rezerves galu galā prioritāri bija jāpiešķir tāda lauksaimnieka tiesības uz maksājumu, kurš ir īpašā situācijā (22) .
78. Turklāt atšķirīgi ir arī ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma un valsts rezerves mērķi. Ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma specifiskais mērķis ir novērst nelabvēlīgas sekas, kas, nosakot pārskata periodu no 2000. līdz 2002. gadam, rodas lauksaimniekam, kuru, kā, piemēram, šajā gadījumā, ir ietekmējusi epizootija. Turpretim valsts rezerve nav papildu ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums (23) . Tā galvenokārt ir vērsta uz tādu zaudējumu kompensāciju, kas nav radušies pārskata perioda izvēles dēļ, bet gan tādēļ, ka vispār tikusi ieviesta vienreizējo maksājumu shēmas sistēma (24) . Tā, piemēram, R. J. Feakins gadījumā ir jāsecina, ka, pašam apsaimniekojot savas saimniecības, kuras viņš iegādājās 2002. gadā, viņš saskaņā ar iepriekšējo no ražošanas atkarīgo atbalsta sistēmu varēja saņemt atbalstu.
c) Secinājums
79. Līdz ar to no iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma un valsts rezerves gadījumā runa ir par divām kvalitatīvi atšķirīgām sistēmām. Ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma mērķis ir radīt vienlīdzīgu attieksmi pret cietušajiem lauksaimniekiem un lauksaimniekiem, kurus nav skāruši ārkārtas apstākļi. Turklāt pamatregulā galvenā nozīme ir piešķirta situācijām, kurām ir piemērojams ārkārtas apstākļu regulējums, nevis tiesībām no valsts rezerves.
80. Turpretim ar īstenošanas regulā ietverto augstākās vērtības principu netiek nošķirti ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums un valsts rezerve. Drīzāk ar to vispārīgi tiek norādīts uz tiesību normām, atbilstoši kurām tiek kompensēti zaudējumi, kas rodas, piemērojot pamatprincipu saskaņā ar pamatregulas 37. pantu attiecībā uz vienreizējā maksājuma aprēķināšanu.
81. Līdz ar to augstākās vērtības princips ierobežo ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma lietderīgo iedarbību. Augstākās vērtības princips varētu mudināt lauksaimnieku neizmantot ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu, lai nezaudētu iespēju saņemt piemaksu no valsts rezerves. Ja lauksaimnieks ir lūdzis gan ārkārtas apstākļu piemērošanu, gan piemaksu no valsts rezerves, viņam, ņemot vērā augstākās vērtības principu, ir jāizvēlas starp abiem variantiem. Tomēr šādi tiek radīta neatbilstība ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma, kura mērķis ir vienlīdzīga attieksme pret cietušajiem lauksaimniekiem, jēgai un mērķim.
82. Tādēļ augstākās vērtības princips nav spēkā, jo tas ierobežo ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma saskaņā ar pamatregulu lietderīgo iedarbību.
4) Par vienlīdzīgas attieksmes principu
83. Turpinājumā ir jāanalizē, vai augstākās vērtības princips atbilst vienlīdzīgas attieksmes principam. Lietas dalībnieki Tiesā īpaši intensīvi apsprieda augstākās vērtības principa spēkā esamību, ņemot vērā šo aspektu.
84. R. J. Feakins
norāda uz apstākli, ka tāds lauksaimnieks kā viņš, kura ražošana pārskata periodā bija ierobežota epizootijas dēļ un kurš tādēļ guva labumu no ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma, lai “normalizētu” savu pamatsummu, pamatojoties uz augstākās vērtības principu, vairs nevar vienlaicīgi pieprasīt maksājumus no valsts rezerves. Tajā, ka, piemēram, lauksaimnieks, kurš nav cietis no epizootijas, šo iespēju gan var izmantot, R. J. Feakins saskata objektīvi nepamatotu nevienlīdzīgu attieksmi.
85. Turpretim Komisija, The Scottish Ministers
un Grieķija tomēr apstrīd nevienlīdzīgu attieksmi salīdzināmu apstākļu neesamības dēļ un pretēja secinājuma gadījumā norāda uz tās objektīvu pamatojumu.
86. Vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, un tas ir ietverts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā (25) . Šis princips nosaka, ka līdzīgas situācijas nevar aplūkot atšķirīgi un dažādas situācijas nevar aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (26) .
87. Saskaņā ar Tiesas judikatūru atšķirīgas situācijas raksturojošie elementi un to salīdzināmais raksturs cita starpā ir jānosaka un jānovērtē, ņemot vērā tiesību akta, ar ko tiek ieviesta šī atšķirība, mērķi. Turklāt ir jāņem vērā tās nozares principi un mērķi, uz kuru attiecas šis akts (27) .
a) Par nevienlīdzīgas attieksmes esamību
88. Vispirms ir jāsecina, ka augstākās vērtības princips rada nevienlīdzīgu attieksmi. Ar to galu galā tiek nošķirti lauksaimnieks, kuram pamatsumma ir tikusi noteikta, piemērojot pamatregulā ietverto ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu, un lauksaimnieks, kuram pamatsumma tikusi aprēķināta saskaņā ar pamatregulas 37. pantā ietverto pamatprincipu. Pirmajam ir liegts vienlaicīgi pieprasīt maksājumus no valsts rezerves, lai gan viņš ir ārkārtas apstākļos, kamēr pēdējais, kuru neietekmē ārkārtas apstākļi, esot “īpašā situācijā”, var izmantot rezerves līdzekļus.
b) Par situāciju salīdzināmības pārbaudi
89. Tātad turpinājumā būtu jāpārbauda situāciju salīdzināmība, ņemot vērā tiesību akta, ar kuru tiek ieviesta atšķirīga attieksme, mērķus, kā arī attiecīgās nozares principus un mērķus.
90. Manos nesen lietā Nordea Bank
sniegtajos secinājumos (28) es distancējos no šādas salīdzināmības pārbaudes veikšanas. Attiecīgā tiesvedība bija par brīvību veikt uzņēmējdarbību, kā arī par tās saderību ar noteiktām valsts tiesību normām nodokļu jomā. Šādi rīkoties mani mudināja tas, ka judikatūra par pamatbrīvību interpretāciju ir attīstījusies un nav skaidrības par kritērijiem, kurus Tiesa piemēro, ja tā ar nodokļiem saistītos gadījumos pārbauda apstākļu salīdzināmību (29) .
91. Šādas neskaidrības šajā lietā nepastāv. Salīdzināmības jautājums šajā gadījumā rodas saistībā ar vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu, nevis specifiskā pamatbrīvību un nodokļu tiesību kontekstā, tādēļ es to analizēšu īpaši.
92. Kā jau izklāstīts, ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma mērķis ir īstenot vienlīdzīgu attieksmi pret lauksaimnieku, kurš ārkārtas apstākļu dēļ var atsaukties uz šo tiesību normu, un lauksaimnieku, kurš necieš no ārkārtas apstākļiem (30) . Līdz ar to, ņemot vērā Padomes kā likumdevēja izvirzīto mērķi, nerodas grūtības apstiprināt apstākļu salīdzināmību.
c) Pamatojums
i) Pārbaudes kritērijs
93. Turpinājumā ir jānoskaidro jautājums par nevienlīdzīgas attieksmes pamatojuma esamību.
94. Kā pareizi norāda Komisija un The Scottish Ministers, Tiesa Savienības likumdevējam kopējās lauksaimniecības politikas jomā būtībā atzīst plašu rīcības brīvību, kas vienlaicīgi ir saistīta ar tiesas veiktu kontroli, kura aprobežojas ar acīmredzamas kļūdas vērtējumā vai nepareizas pilnvaru izmantošanas pārbaudi (31) .
95. Tomēr kā vispārējā vienlīdzīgas attieksmes principa konkretizācija pamatregulas 42. panta 4. punktā expressis verbis
no dalībvalstīm pieprasīts nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret lauksaimniekiem, nosakot pamatsummas lauksaimniekiem, kuri ir īpašā situācijā. Līdz ar to arī Komisijai šādā pašā izpratnē ir pienākums ievērot vienlīdzīgas attieksmes principu, ja tā balstās uz šo tiesību normu, lai ieviestu nosacījumus, kurus ievērojot, lauksaimnieks var pieprasīt maksājumus no valsts rezerves (32) .
96. Tādēļ ir jāpārbauda, vai atšķirīgā attieksme pret diviem lauksaimniekiem atkarībā no tā, izmantojot kādu pārskata periodu, ir tikusi noteikta pamatsumma attiecībā uz vienreizējiem maksājumiem, ir objektīvi pamatota.
ii) Objektīvs pamatojums
97. Komisija nevienlīdzīgo attieksmi uzskata par pamatotu ar mērķi novērst viena lauksaimnieka veiktu dažādu priekšrocību uzkrāšanu. Tas esot paredzēts to lauksaimnieku finansiālo interešu aizsardzībai, kuru maksājumi ir tikuši noteikti saskaņā ar pamatregulas 37. pantā ietverto pamatprincipu. Liels tiesību skaits, kas tiek pieprasīts no valsts rezerves, saskaņā ar pamatregulas 42. panta 1. un 7. punktu esot jākompensē, lineāri samazinot ārpus valsts rezerves piešķirtās pamatsummas.
98. Komisijas norādītais mērķis būtībā ir uzskatāms par leģitīmu. Proti, kā jau pati esmu norādījusi, it īpaši valsts rezervē nav daudz līdzekļu un var būt lietderīgi ierobežot no valsts rezerves pieprasīto maksājumu apjomu (33) .
99. Pretēji, piemēram, The Scottish Ministers
viedoklim nav tiesa, ka ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums jau pats par sevi ir priekšrocība. Drīzāk tā mērķis ir tikai kompensēt zaudējumus cietušajam lauksaimniekam. Tādēļ augstākās vērtības princips, kāds tas ir šobrīd, rada nepamatoti sliktāku situāciju lauksaimniekiem, kuri ir ārkārtas apstākļos.
100. Saistībā ar minēto ir jānoraida arī arguments, ka, piemērojot ārkārtas apstākļu tiesisko regulējumu, lauksaimniekam, kurš ir ārkārtas apstākļos, varētu pat tikt sniegtas pārmērīgas priekšrocības, jo, aprēķinot viņa pamatsummu, iespējams, ticis izmantots laikposms ar sevišķi lielu ražošanas apjomu un tas attiecīgi veido vienreizējā maksājuma bāzi.
101. Šādas sekas vienkārši ir nesaraujami saistītas ar rīcību, ko likumdevējs ir noteicis tiesību normās attiecībā uz vienreizējo maksājumu aprēķināšanu. Nozīme ir ražošanai pārskata periodā. Šajā laikā daži lauksaimnieki varēja deklarēt ražu, kas pārsniedz vidējo rādītāju. Tomēr citu lauksaimnieku ražošana varēja būt arī ierobežota, nepastāvot ārkārtas apstākļiem, kas viņus ietekmētu. Taču abi gadījumi nelika veikt koriģējošus pasākumus.
iii) Starpsecinājums
102. Līdz ar to es izdaru starpsecinājumu, ka augstākās vērtības princips nav spēkā arī vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma dēļ, ciktāl šī tiesību norma liedz lauksaimniekam pieprasīt tiesības uz maksājumu no valsts rezerves saskaņā ar īstenošanas regulas 22. pantu, ja viņam jau ir ticis piemērots ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums saskaņā ar pamatregulas 40. pantu.
D – Par trešo prejudiciālo jautājumu
103. Visbeidzot, ar trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai augstākās vērtības princips ir piemērojams gadījumā, kad tāds lauksaimnieks kā R. J. Feakins 2005. gadā ir saņēmis tiesību uz maksājumu piešķiršanas no valsts rezerves saimniecībai pagaidu apstiprinājumu, taču viņš to attiecīgajā veidlapā, ar kuru viņš lūdza faktisku izmaksu, norādīja tikai 2007. gadā, kad viņš pats šo saimniecību galu galā pārņēma.
104. Iesniedzējtiesa uzdod šo jautājumu tikai gadījumā, ja augstākās vērtības principa spēkā neesamība tiktu noraidīta. Līdz ar to, ņemot vērā manus apsvērumus par otro prejudiciālo jautājumu, atbildēt uz to ir lieki, taču, šķiet, pakārtoti un īsi ir jāsniedz šādas norādes.
105. Ar augstākās vērtības principu notiek atsaukšanās uz “hektāru skaitu, ko [lauksaimnieks] deklarē vienreizējo maksājumu shēmas pirmajā piemērošanas gadā”. R. J. Feakins
ieskatā augstākās vērtības princips tādējādi ir piemērojams tikai attiecībā uz vienreizējo maksājumu shēmas pirmajā piemērošanas gadā, proti, 2005. gadā, iesniegtajiem pieteikumiem.
106. R. J. Feakins
attiecīgajā gadā, deklarējot attiecīgo hektāru skaitu, lūdza tiesību uz maksājumu no valsts rezerves pagaidu piešķiršanu par abām 2002. gadā nopirktajām saimniecībām, kas viņam vēlāk tika arī sākotnēji apstiprināts.
107. Tomēr, lai maksājumu faktiski pieprasītu, papildus ir jāiesniedz atbalsta pieteikums atbilstoši pamatregulas 22. pantam (“IAKS veidlapa”). Šādu pieteikumu R. J. Feakins
par saimniecību, valdījumu pār kuru tas ieguva 2007. gadā, attiecīgajā gadā iesniedza pirmo reizi. R. J. Feakins tagad argumentē, ka lauksaimnieks tikai tad “deklarē” hektāru skaitu, kad tas par to paziņo IAKS veidlapā, un ka uz viņa 2007. gadā iesniegto deklarāciju IAKS veidlapas formā nevarot tikt piemērots augstākās vērtības princips.
108. Neatkarīgi no uzskata, ka augstākās vērtības princips ir piemērojams tikai pirmajā vienreizējo maksājumu shēmas gadā, pareizības ir jānorāda – ar īstenošanas regulas 12. pantu tiek reglamentēta pirmā tiesību uz maksājumu piešķiršana. Saskaņā ar minētās tiesību normas 8. punktu, lai noteiktu tiesības uz maksājumiem, izņemot tās, kas tiek piešķirtas no valsts rezervēm, zemesgabals nav jādeklarē.
109. Kā pareizi izklāsta Komisija, no minētā izriet, a contrario, ka tiesības uz maksājumiem no valsts rezerves, nedeklarējot attiecīgos zemesgabalus, nevar tikt piešķirtas uz laiku.
110. Tādēļ pretēji R. J. Feakins viedoklim augstākās vērtības princips nevar tikt interpretēts tādējādi, ka hektāru skaita paziņošana pieteikumā par tiesību uz maksājumu pagaidu piešķiršanu nav šo zemesgabalu “deklarēšana”.
E – Par paziņojuma par spēkā neesamību iedarbības laikā ierobežošanu
111. Gadījumā, ja Tiesa augstākās vērtības principu atzītu par spēkā neesošu, Komisija tiesas sēdē lūdza ierobežot sprieduma iedarbību laikā.
112. Ja Tiesa kādas Savienības iestādes rīcību prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā atzīst par spēkā neesošu, būtībā attiecīgajam spriedumam, tāpat kā spriedumam par tiesību akta atcelšanu, ir atpakaļejošs spēks (34) . Tomēr, ja Tiesa, pamatojoties uz primāriem tiesiskās noteiktības apsvērumiem, uzskata par nepieciešamu, tā var noteikt, ka konkrētas strīdīgā tiesību akta sekas turpina pastāvēt, piemērojot pēc analoģijas LESD 264. panta otro daļu (35) .
113. Komisija uzskata, ka, ja augstākās vērtības princips tiktu pasludināts par spēkā neesošu, nenosakot ierobežojumus laika ziņā attiecībā uz nākotni, dalībvalstis sastaptos ar būtiskām problēmām, no jauna aprēķinot maksājumus lauksaimniekiem.
114. Patiesi, augstākās vērtības principa šajā formā nepieņemšanas gadījumā lauksaimnieki, kuri ir guvuši labumu no ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma, varētu vienlaicīgi pieprasīt maksājumus no valsts rezervēm. Vienlaicīgi pastiprinātās valsts rezervju izmantošanas sekas saskaņā ar pamatregulas 42. panta 7. punktu konkrētajā gadījumā būtu citu lauksaimnieku pamatsummu lineāra samazināšana. Līdz ar to, pasludinot par spēkā neesošu augstākās vērtības principu, it īpaši varētu tikt ierobežotas pēdējo minēto personu finansiālās intereses.
115. Tomēr šajā lietā ir jāsecina, ka nav precīzu norāžu par augstākās vērtības tiesiskā regulējuma piemērošanas biežumu. Tikpat maz ir iespējams novērtēt, cik daudz papildu maksājumu no valsts rezerves varētu būt tikuši pieprasīti. Turklāt lielākajā daļā gadījumu, kuros vienreizējo maksājumu saņemšana tikusi lūgta saskaņā ar pamatregulu, šobrīd varētu izdarīt secinājumu par spēkā esošiem lēmumiem par maksājumu piešķiršanu.
116. Līdz ar to nav saskatāmas pietiekamas norādes, kas varētu pamatot sprieduma iedarbības laikā ierobežošanu primāru tiesiskās noteiktības apsvērumu dēļ.
V – Secinājumi
117. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbildēt šādi:
Regulas (EK) Nr. 795/2004 18. panta 2. punkts nav spēkā esošs.
(1) .
(2)  –	Skat., piemēram, spriedumus Elbertsen
(C‑449/08, EU:C:2009:652), Grootes
(C‑152/09, EU:C:2010:671), Unió de Pagesos de Catalunya
(C‑197/10, EU:C:2011:590) un Confédération paysanne
(C‑298/12, EU:C:2013:630), kā arī manus secinājumus abās pēdējās minētajās lietās (EU:C:2011:464 un EU:C:2013:319).
(3)  –	Padomes 2003. gada 29. septembra Regula (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem [..] (OV L 270, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 3. nod., 40. sēj., 269.–337. lpp.), redakcijā, kas ietverta Komisijas 2005. gada 26. janvāra Regulā (EK) Nr. 118/2005, ar ko groza [Padomes] Regulas (EK) Nr. 1782/2003 VIII pielikumu [..] (OV L 24, 15. lpp.), kas ir atcelta ar Padomes 2009. gada 19. janvāra Regulu (EK) Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem [..] (OV L 30, 16. lpp.).
(4)  –	Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regula (EK) Nr. 795/2004, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo maksājumu shēmu, kura paredzēta [Padomes] Regulā (EK) Nr. 1782/2003 [..] (OV L 141, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 3. nod., 44. sēj., 226.–242. lpp.), redakcijā, kas ietverta Komisijas 2005. gada 18. oktobra Regulā (EK) Nr. 1701/2005, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 795/2004 [..] (OV L 273, 6. lpp.), kas ir tikusi atcelta ar Komisijas 2009. gada 29. oktobra Regulu (EK) Nr. 1120/2009, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienotā maksājuma shēmu, kura paredzēta III sadaļā Padomes Regulā (EK) Nr. 73/2009 (OV L 316, 1. lpp.).
(5)  –	Skat. īstenošanas regulas preambulas 13. apsvērumu.
(6)  –	“In cases where a farmer in a special situation meets the condition for applying two or more of Articles 19 to 23a of this Regulation or Articles 37(2), 40, 42(3) or 42(5) of Regulation (EC) No 1782/2003 [..].”
(7)  –	“Lorsqu’un agriculteur qui se trouve dans une situation spéciale remplit les conditions pour l’application de plusieurs des articles 19 à 23 bis
du présent règlement ou de l’article 37, paragraphe 2, de l’article 40, de l’article 42, paragraphe 3 ou de l’article 42, paragraphe 5, du règlement (CE) n° 1782/2003 [..].”
(8)  –	Skat. spriedumus Merck
(292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts), Tenuta il Bosco
(C‑162/91, EU:C:1992:392, 11. punkts), NCC Construction Danmark
(C‑174/08, EU:C:2009:669, 23. punkts) un Spedition Welter
(C‑306/12, EU:C:2013:650, 17. punkts).
(9)  –	Spriedumi Rey Soda  u.c. (23/75, EU:C:1975:142, 11. punkts), Vandemoortele
(27/85, EU:C:1987:120, 14. punkts), Itālija/Komisija (C‑285/94, EU:C:1997:313, 22. punkts) un Somalfruit
un Camar
(C‑369/95, EU:C:1997:562, 62. punkts).
(10)  –	Spriedums Rey Soda  u.c. (EU:C:1975:142, 11. punkts).
(11)  –	Spriedums Vreugdenhil  u.c. (22/88, EU:C:1989:277, 17. punkts), mans izcēlums.
(12)  –	Šajā ziņā arī spriedums Komisija/Parlaments un Padome (C‑427/12, EU:C:2014:170, 39. punkts).
(13)  –	Spriedumi Zuckerfabrik Franken
(121/83, EU:C:1984:175, 13. punkts) un Alessandrini  u.c./Komisija (C‑295/03 P, EU:C:2005:413, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
(14)  –	Skat. spriedumus Beus
(5/67, EU:C:1968:13, 144. lpp.), Apvienotā Karaliste/Padome (C‑150/94 EU:C:1998:547, 25. punkts), Spānija/Komisija (C‑304/01, EU:C:2004:495, 51. punkts) un Etimine
(C‑15/10, EU:C:2011:504, 115. punkts).
(15)  –	Skat. spriedumus Francija/Komisija (C‑17/99, EU:C:2001:178, 35. punkts), AJD Tuna
(C‑221/09, EU:C:2011:153, 60. punkts) un Gascogne Sack Deutschland /Komisija (C‑40/12 P, EU:C:2013:768, 46. punkts).
(16)  –	Spriedums Confédération paysanne
(EU:C:2013:630, 29. punkts).
(17)  –	Spriedumi Confédération paysanne (EU:C:2013:630, 26. punkts) un Grootes
(EU:C:2010:671, 36. un 44. punkts).
(18)  –	Skat. manus secinājumus Confédération paysanne
(C‑298/12, EU:C:2013:319, 28. un 30. punkts).
(19)  –	Skat. spriedumus Erpleding
(84/87, EU:C:1988:245, 30. punkts) un Kühn
(C‑177/90, EU:C:1992:2, 18. punkts).
(20)  –	Skat. Komisijas priekšlikuma 43. un 45. pantu; COM(2003) 23, galīgā redakcija.
(21)  – Šajā ziņā skat. it īpaši Padomes 2003. gada 3. jūnija dokumenta Nr. 9971/03 IV pielikumā ietverto “non-paper” “Single payment scheme/Special cases/National Reserve” un tā 1. punkta pirmo rindu.
(22)  –	Par valsts rezervei piemērojamo pamatregulas 42. panta 3.–5. punktā ietverto tiesību normu savstarpējo saikni skat. manu secinājumu Unió de Pagesos de Catalunya
(EU:C:2011:464) 48. punktu.
(23)  –	Minētais katrā ziņā nav attiecināms uz īstenošanas regulas 19. pantu. Uz šo tiesību normu ar zināmiem nosacījumiem var atsaukties piensaimnieki, kuri ir pamatregulas 40. pantā aprakstītajā situācijā.
(24)  –	Skat. arī īstenošanas regulas preambulas 17. apsvērumu.
(25)  –	Spriedumi Ruckdeschel  u.c. (117/76 un C‑16/77, EU:C:1977:160, 7. punkts) un Akzo Nobel Chemicals
un Akcros Chemicals /Komisija (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 54. punkts).
(26)  –	Spriedumi IATA
un ELFAA
(C‑344/04, EU:C:2006:10, 95. punkts), Arcelor Atlantique et Lorraine  u.c. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 23. punkts) un Akzo Nobel Chemicals
un Akcros Chemicals /Komisija (EU:C:2010:512, 55. punkts).
(27)  –	Spriedumi Arcelor Atlantique et Lorraine  u.c. (EU:C:2008:728, 25. un 26. punkts), AJD Tuna
(EU:C:2011:153, 93. punkts) un Luksemburga/Parlaments un Padome (C‑176/09, EU:C:2011:290, 32. punkts).
(28)  – C‑48/13, EU:C:2014:153.
(29)  –	Skat. manu secinājumu Nordea Bank
(EU:C:2014:153) 21. un nākamos punktus.
(30)  –	Šo secinājumu 69. un nākamie punkti.
(31)  –	Par Padomes rīcības brīvību skat. spriedumus Stölting
(138/78, EU:C:1979:46, 7. punkts), Fedesa  u.c. (331/88, EU:C:1990:391, 8. un 14. punkts), Jippes  u.c. (C‑189/01, EU:C:2001:420, 80. punkts) un Agrargenossenschaft Neuzelle
(C‑545/11, EU:C:2013:169, 43. punkts). Par Komisijas rīcības brīvību skat. spriedumu AJD Tuna
(EU:C:2011:153, 80. punkts).
(32)  –	Skat. spriedumu Franz Egenberger
(C‑313/04, EU:C:2006:454, 36. punkts).
(33)  –	Secinājumi Unió de Pagesos de Catalunya
(EU:C:2011:464, 64. punkts).
(34)  –	Spriedumi Roquette Frères
(C‑228/92, EU:C:1994:168, 17. punkts) un FMC  u.c. (C‑212/94, EU:C:1996:40, 56. punkts).
(35)  –	Spriedumi Lomas  u.c. (C‑38/90 un C‑151/90, EU:C:1992:116, 24. punkts), Silos
(C‑228/99, EU:C:2001:599, 35. punkts), Régie Networks
(C‑333/07, EU:C:2008:764, 121. punkts) un Volker und Markus Schecke
un Eifert
(C‑92/09 un C‑93/09, EU:C:2010:662, 93. punkts).