62024CC0097
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 10. aprīlī (
1
)
Lieta C‑97/24
S.A.,
R.J.
pret
The Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth,
Īrija,
Attorney General,
piedaloties –
Apvienoto Nāciju Augstajam komisāram bēgļu jautājumos
(High Court (Augstā tiesa, Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Dalībvalsts atbildība Savienības tiesību pārkāpuma dēļ – Pietiekami būtisks pārkāpums – Nepārvarama vara – Patvēruma politika – Direktīva 2013/33/ES – 17. un 18. pants– Standarti starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai – To personu masveida pieplūdums, kurām nepieciešama pagaidu vai starptautiska aizsardzība – Piekļuves materiālajiem uzņemšanas nosacījumiem neesamība – 18. panta 9. punkts – Pamatvajadzības – Izmitināšanas iespēju izsmelšana – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 1. un 4. pants – Cilvēka cieņa un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās risks
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts saistībā ar strīdu starp diviem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem S.A. un R.J. (turpmāk tekstā kopā – “prasītāji”), no vienas puses, un Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (bērnu, līdztiesības, invaliditātes, integrācijas un jaunatnes lietu ministrs, Īrija; turpmāk tekstā – “ministrs”), Īriju un Attorney General (ģenerālprokurors, Īrija) (turpmāk tekstā kopā – “Īrijas iestādes”), no otras puses, par zaudējumu atlīdzību saistībā ar to, ka prasītājiem nav nodrošināta izmitināšana, pārtika, ūdens un citi materiālie uzņemšanas nosacījumi, lai apmierinātu viņu pamatvajadzības.
2.
Prasītāji lūdz atlīdzināt kaitējumu, pamatojoties uz to, ka valsts iestādes nav izpildījušas pienākumus, kas izriet no Direktīvas 2013/33/ES, ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (
2
).
3.
Prasība sakarā ar atbildību saskaņā ar Savienības tiesībām ir balstīta uz judikatūru, kura izriet no principiālajiem spriedumiem lietā Francovich u.c. (
3
), kā arī Brasserie du pêcheur un Factortame (
4
) (turpmāk tekstā kopā – “Francovich judikatūra”), kuros ir nostiprināts princips par valsts atbildību saistībā ar privātpersonām radītajiem zaudējumiem un kaitējumu, pieļaujot Savienības tiesību pārkāpumu, kurā tā ir vainojama, jo šis princips ir raksturīgs to Līgumu sistēmai, uz kuriem ir balstīta Savienība. (
5
)
4.
Saskaņā ar šo principu privātpersonām, kurām nodarīts kaitējums, ir tiesības uz atlīdzību, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, ja pārkāptās Savienības tiesību normas mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, ja šīs normas pārkāpums ir pietiekami būtisks un ja ir tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un privātpersonām nodarīto kaitējumu (turpmāk tekstā – “Brasserie du pêcheur un Factortame kritērijs”) (
6
). To nosacījumu piemērošana, kuri ļauj noteikt dalībvalstu atbildību par indivīdiem nodarīto kaitējumu, kas radies Savienības tiesību pārkāpumu dēļ, principā ir jāveic valsts tiesām saskaņā ar Tiesas sniegtajiem norādījumiem šādu nosacījumu ieviešanai (
7
).
5.
Šajā gadījumā, kaut arī prasītāji apgalvo, ka šā kritērija trīs daļas ir izpildītas, Īrijas iestādes atsaucas uz nepārvaramas varas apstākļiem, kas neļauj konstatēt pietiekami būtisku pārkāpumu un tādējādi Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija otrās daļas prasību izpildi. Šīs iestādes neapstrīd, ka nav nodrošinājušas izmitināšanu prasītājiem, kā prasīts valsts tiesību normās, ar kurām īsteno Direktīvu 2013/33. Tomēr tās noliedz, ka prasītājiem būtu tiesības uz zaudējumu atlīdzību, jo Savienības tiesību pārkāpumus to ieskatā esot izraisījuši apstākļi, kuri kvalificējami kā nepārvarama vara, un tādējādi tie neesot bijuši “pietiekami būtiski” šā kritērija otrās daļas izpratnē.
6.
Tādējādi šajā lietā rodas jautājums, vai valsts iestādes var atsaukties uz nepārvaramu varu kā iebildumu pret prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar Direktīvas 2013/33 pārkāpumu.
I. Atbilstošās tiesību normas
7.
Šajos secinājumos nozīme ir Direktīvas 2013/33 2., 17. un 18. pantam. It īpaši šīs direktīvas 18. panta 9. punktā ir noteikts:
“Pienācīgi pamatotos gadījumos dalībvalstis izņēmuma kārtā var noteikt izmaiņas uzņemšanas materiālajos nosacījumos, kas atšķiras no šajā pantā paredzētajiem, uz saprātīgu laikposmu, kas ir iespējami īss, ja:
a)
saskaņā ar 22. pantu nepieciešams pieteikuma iesniedzēja īpašo vajadzību novērtējums;
b)
parasti pieejamās izvietošanas [izmitināšanas] iespējas uz laiku ir izsmeltas.
Šādi atšķirīgi nosacījumi jebkurā gadījumā nodrošina pamatvajadzības.”
8.
Direktīva 2013/33 Īrijas tiesībās ir transponēta ar European Communities (Reception conditions) Regulations 2018 (
8
) (2018. gada Dekrēts par Eiropas Kopienu uzņemšanas nosacījumiem; turpmāk tekstā – “dekrēts”).
9.
Dekrētā uzņemšanas materiālie nosacījumi ir definēti kā tādi, kas “tiek nodrošināti saņēmējam, lai izpildītu [Direktīvu 2013/33]”, un tie ir šādi:
“a)
mājoklis, pārtika un saistītie pabalsti natūrā,
b)
dienasnauda un
c)
apģērbs, ko nodrošina finansiāla pabalsta veidā saskaņā ar Social Welfare Consolidation Act 2005 (2005. gada Konsolidētais sociālās labklājības likums) 201. pantu.”
10.
Dienas nauda ir definēta kā “tā uzņemšanas materiālo nosacījumu daļa, kas ir iknedēļas maksājums, kuru saskaņā ar Minister for Employment Affairs and Social Protection [nodarbinātības un sociālās aizsardzības lietu ministra] pārvaldītu shēmu piešķir saņēmējam, lai tas varētu segt gadījuma rakstura personīgās izmaksas”.
11.
Dekrēta 4. noteikums paredz izņēmuma veidu, kas noteikts Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā, gadījumam, kad parasti pieejamās izvietošanas iespējas uz laiku ir izsmeltas, bet precizē, ka šim izņēmuma noteikumam tomēr jāapmierina “saņēmēja pamatvajadzības”.
12.
Iesniedzējtiesa paskaidro, ka vienā no Īrijas tiesās izskatāmajām lietām – spriedumā SY/Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (
9
) – High Court (Augstā tiesa, Īrija) nosprieda, ka, nenodrošinādams starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam izmitināšanu, pārtiku vai sanitārās iespējas, ministrs nav izpildījis dekrētā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 1. pantā paredzētos pienākumus, un konstatēja – tas, ka ministrs nav nodrošinājis pieteikuma iesniedzējam “uzņemšanas materiālos nosacījumus” saskaņā ar dekrētu, ir prettiesiski un veido ar Hartas 1. pantu prasītājam garantēto tiesību pārkāpumu. Ministrs šo spriedumu nepārsūdzēja. Tomēr SY nepieprasīja zaudējumu atlīdzību.
II. Fakti
13.
S.A., kas ir Afganistānas valstspiederīgais, un R.J., kurš ir Indijas valstspiederīgais, Īrijā iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumus attiecīgi 2023. gada 15. februārī un 20. martā.
14.
Viņi ieguva tiesības uz uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem saskaņā ar dekrētu. Tomēr viņiem netika nodrošināta izmitināšana. Prasītāji saņēma vienu kuponu 25 EUR vērtībā. Pieteikumu iesniegšanas brīdī viņiem nebija tiesību saņemt patvēruma meklētājiem paredzēto dienasnaudu, jo Īrijas iestādes uzskatīja, ka tiesības to saņemt ir tikai tad, ja persona mitinās patvēruma meklētāju uzņemšanas centrā.
15.
Prasītāji nakšņoja Dublinas ielās, bieži vien slapjos un aukstos laikapstākļos vai dažkārt arī nedrošās naktsmītnēs.
16.
S.A. norāda, ka viņam palīdzēja Irish Refugee Council (Īrijas Bēgļu padome), nevalstiska organizācija, kas viņam sniedza sarakstu ar labdarības organizācijām Dublinā, kuras personām bez dzīvesvietas nodrošina maltītes un piekļuvi vannasistabas telpām. Viņš pieredzēja un piedzīvoja vardarbību ielās. Viņš baidījās, ka viņam uzbruks un ka viņa mantas tiks nozagtas. Pēc dažu nedēļu ilgas nakšņošanas uz ielām S.A. pārcēlās uz daudzstāvu ēkas autostāvvietu Skerisas [Skerries] ciematā netālu no Dublinas. Citkārt viņu uzaicināja pārnakšņot citu afgāņu bēgļu mājokļos. Dažreiz viņš nebija pienācīgi ēdis divas dienas, jo nevarēja atļauties doties uz pilsētas centru, lai izmantotu labdarības organizāciju nodrošināto pārtiku vai nopirktu pārtiku. Viņš bieži pavadīja piecas vai sešas dienas bez mazgāšanās dušā vai vannā, jo bija ļoti grūti piekļūt šādām labierīcībām. Viņš aprakstīja, ka bija nosalis, izsalcis, pazemots un nobijies. S.A. bija guvis miesas bojājumus ceļu satiksmes negadījumā Ungārijā, kad viņš devās uz Īriju, un saistībā ar tiem saņēma neatliekamo medicīnisko aprūpi. Viņš saņēma medicīniskos atzinumus, kuros bija sīki aprakstīts smadzeņu satricinājums un sāpes, no kurām viņš cieš, un nosūtīja tos ministram, lūdzot prioritāri piešķirt viņam mājokli viņa neaizsargātības dēļ.
17.
R.J. norāda, ka, nakšņojot Dublinas ielās, viņš saņēma telti, pārtiku un apģērbu no labdarības organizācijas. Viņš apgalvoja, ka bieži bija izsalcis, bet dažkārt saņēma pārtiku no labdarības organizācijām. Viņš katru nakti baidījās, ka viņa telti aizdedzinās cilvēki, kuri bija vērsušies pret citiem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem. Viņš nevarēja apmierināt savas higiēnas vajadzības. Kamēr R.J. dzīvoja uz ielas, viņam radās veselības problēmas. Viņš atzina, ka viņu bija pārņēmis izmisums un bailes par savu nākotni un labklājību. R.J. norāda, ka viņš jutās vientuļš un nobijies.
18.
Pieteikuma iesniedzēji lūdza Īrijas iestādes atzīt viņu neaizsargātības stāvokli, taču viņu pieteikumi netika pieņemti.
19.
Pēc tam, kad tika mainīti uzturēšanās pabalsta piešķiršanas nosacījumi, katram pieteikuma iesniedzējam attiecīgi 2023. gada 5. un 20. aprīlī tika piešķirta dienas nauda 38,80 EUR nedēļā, ar atpakaļejošu spēku no viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniegšanas dienas. Viņi varēja saņemt arī pabalstus neregulāru papildu vajadzību segšanai.
20.
S.A. un R.J. apmešanās vietu ieguva attiecīgi 2023. gada 27. aprīlī un 22. maijā. Viņi bija bez pajumtes attiecīgi 71 un 64 dienas.
21.
Pēc tam prasītāji cēla prasības pret Īrijas iestādēm High Court (Augstā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, prasot atlīdzināt kaitējumu par mājokļa, pārtikas, ūdens un citu materiālo uzņemšanas apstākļu, kas atbilstu viņu pamatvajadzībām, nenodrošināšanu.
22.
Šajā tiesā Īrijas iestādes nav apstrīdējušas, ka būtu jāapmierina prasījumi, ko prasītāji izvirzījuši tiesvedībā par valsts tiesību normu, ar kurām īsteno Direktīvu 2013/33, un Hartas 1. panta pārkāpumiem. Tomēr tie noliedz, ka prasītājiem būtu tiesības uz kaitējuma atlīdzību, jo Savienības tiesību pārkāpumus esot izraisījuši apstākļi, kuri kvalificējami kā nepārvarama vara, un tādējādi tie neesot bijuši “pietiekami būtiski”Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija otrās daļas izpratnē.
23.
Īrijas iestādes nav atsaukušās uz finanšu līdzekļu trūkumu. Tomēr tās apgalvo, ka nepieredzētais trešo valstu valstspiederīgo pieplūdums, kuri Īrijā lūdza pagaidu vai starptautisko aizsardzību, ir izsmēlis šo iestāžu nodrošinātās izmitināšanas iespējas, tāpēc četrus ar pusi mēnešus neprecēti vīrieši, kas nebija neaizsargāti pieaugušie, palika bez valsts iestāžu piedāvātās izmitināšanas. Tomēr šīs iestādes esot pielikušas visas saprātīgās pūles, lai nodrošinātu attiecīgo personu izmitināšanu un apmierinātu citas uzņemšanas vajadzības. Tādējādi attiecīgais Savienības tiesību pārkāpums neesot bijis tīšs.
24.
Īrijas iestādes arī apgalvo, ka uz nepārvaramu varu katrā ziņā var atsaukties kā uz autonomu iebildumu saskaņā ar Savienības tiesībām.
25.
Iesniedzējtiesa norāda, ka 2020. gadā publicētajā ziņojumā Īrijai tika ieteikts plānot starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanu, pamatojoties uz aptuveni 3500 jauniem pieteikumiem gadā. Tomēr pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā no 2022. gada februāra līdz 2023. gada maijam Īrijā ieradās gandrīz 100000 trešo valstu valstspiederīgo, kas lūdza pagaidu vai starptautisko aizsardzību, no kuriem vairāk nekā 80000 Īrijas iestādēm bija jāizmitina.
26.
Ņemot vērā šo situāciju, iesniedzējtiesa uzdod jautājumu par to, vai dalībvalsts var atsaukties uz nepārvaramu varu, lai izvairītos no atbildības Savienības tiesību pārkāpuma gadījumā, it īpaši, ja attiecīgie pienākumi izriet no Hartā paredzētajām neaizskaramām tiesībām un Direktīvā 2013/33 ir formulēti imperatīvā, nevis atkāpes veidā.
27.
Ja šāda iespēja tiktu atzīta, būtu jānosaka, vai uz nepārvaramas varas gadījumu var atsaukties situācijā, kad attiecīgos apstākļus nebija iespējams risināt bez pārmērīgi liela upuru skaita, ja tika pieņemti visi saprātīgie pasākumi vai ja objektīvi nebija iespējams ievērot Savienības tiesības. Pamatlietā aplūkotā tiesiskā regulējuma raksturs varētu attaisnot rūpīgu pārbaudi, jo īpaši tāpēc, ka nepieciešamība pēc papildu pastāvīgas izmitināšanas iespējām noteiktā brīdī vairs nebija uzskatāma par neparedzamu. Tādējādi varēja sagaidīt, ka Īrijas iestādes, kurām bija pietiekami finanšu resursi, pieliks pūles, lai nodrošinātu attiecīgajām personām privātu mājokli, izsniedzot izmitināšanas kuponus vai lielāku finansiālu atbalstu, vai uzbūvēs ārkārtas patversmes.
28.
Šādos apstākļos High Court (Augstā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai gadījumā, ja “nepārvarama vara” nav minēta kā iespējams iebildums attiecīgajā direktīvā vai īstenošanas dekrētā, šādu iebildumu tomēr var izvirzīt (vai nu kā iebildumu saistībā ar spriedumā “[Brasserie du pêcheur un Factortame]” noteiktā kritērija otro daļu vai citādi), kad tiek celta zaudējumu atlīdzības prasība atbilstoši spriedumam Francovich par tāda Savienības tiesībās noteikta pienākuma pārkāpumu, ar kuru indivīdiem tiek piešķirtas tiesības, kas izriet no Hartas 1. pantā ietvertajām pamattiesībām uz cilvēka cieņu?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, kādi ir šī iebilduma par nepārvaramu varu parametri un konkrētais tvērums?”
III. Tiesvedība Tiesā
29.
Prasītāji, ministrs, Itālijas valdība, Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Prasītāji, ministrs, Itālijas valdība un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 5. februārī.
IV. Vērtējums
30.
Ar jautājumiem, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai dalībvalsts var atsaukties uz nepārvaramu varu kā iebildumu pret prasību par zaudējumu atlīdzību, kas pamatota ar valsts atbildību par to Savienības tiesībās paredzēto pienākumu pārkāpumu, kuri izriet no Direktīvas 2013/33 un ir daļa no Hartas 1. pantā nostiprinātajām pamattiesībām uz cilvēka cieņu. Apstiprinošas atbildes gadījumā šī tiesa lūdz papildu norādes par “pietiekami būtiska” pārkāpuma jēdzienu Savienības tiesību izpratnē un to, ar kādiem nosacījumiem uz šādu iebildumu var balstīties.
31.
Pirms tiek izskatīts jautājums, vai saskaņā ar Francovich judikatūru uz iebildumu par nepārvaramu varu var balstīties saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību, jānorāda, ka iesniedzējtiesas uzdotais jautājums, šķiet, ir pamatots ar pieņēmumu, ka uz aplūkojamo situāciju neattiecas Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta b) apakšpunkts, kurā ir paredzēti noteikumi gadījumiem, kad parasti pieejamās izmitināšanas iespējas ir uz laiku izsmeltas. Tāpēc vispirms jāpārbauda, vai šo tiesību normu var piemērot konkrētajos apstākļos.
32.
Ja uz aplūkojamo situāciju attiecas Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts, ar šo tiesību normu ir izveidots ietvars, kurā dalībvalstīm ir jārīkojas. Tādā gadījumā jautājums par nepārvaramu varu rodas vienīgi tad, ja likumdevējs nav paredzējis šīs lietas apstākļus.
33.
Šajā ziņā 2023. gada 8. jūnija spriedumā UFC – Que choisir un CLCV (
10
), kas attiecas uz par Komplekso ceļojumu direktīvu (
11
), Tiesa ir norādījusi, ka, lai gan direktīvā nav nekādu atsauču uz nepārvaramu varu, ar “nenovēršamu un ārkārtas apstākļu” jēdzienu minētās direktīvas kontekstā ir konkretizēts jēdziens “nepārvarama vara” (
12
). Citā kontekstā 2013. gada 26. septembra spriedumā ÖBB‑Personenverkehr Tiesa ir nolēmusi, ka regula, kas reglamentē dzelzceļa pasažieru tiesības, apzināti neparedz pušu atbrīvošanu no atbildības nenovēršamu un ārkārtas apstākļu dēļ (
13
). Saskaņā ar šo judikatūru varētu apgalvot, ka, paredzot atkāpi Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā, Savienības likumdevējs jau ir reglamentējis šo jautājumu, tādējādi izslēdzot nepieciešamību ņemt vērā vispārēju iebildumu par nepārvaramu varu. Tas diskusiju attiecībā uz šāda iebilduma pieejamību saistībā ar prasību, kas balstīta uz Francovich judikatūru, padarītu lieku.
34.
Šā iemesla dēļ šie secinājumi ir strukturēti divās daļās. Pirmkārt, izskatīšu nepārvaramas varas definīciju un izvērtēšu, vai Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts var būt šā jēdziena īpaša izpausme apstākļos, kad izmitināšanas iespējas ir izsmeltas, jo Īrijā masveidā ir ieplūdušas personas, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība (A daļa). Otrkārt, izvērtēšu iebildumu par nepārvaramu varu Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija otrās daļas ietvaros, ņemot vērā tā ietekmi uz pietiekami būtiska pārkāpuma esamības noteikšanu (B daļa).
A. Par Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta piemērojamību
1.
Iebilduma par nepārvaramu varu tvērums
35.
Vispirms jāatgādina, ka nepārvaramas varas jēdziens Tiesā ir ticis minēts dažādās Savienības tiesību jomās un ar to judikatūrā saprot “neparastus un neparedzamus apstākļus, kurus persona, kas uz tiem atsaucas, nevar kontrolēt un kuru sekas, neraugoties uz pienācīgu rūpību, nav novēršamas” (
14
). Tā kā nepārvaramas varas jēdzienam dažādās Savienības tiesību piemērošanas jomās nav vienāds saturs, tā nozīme jānosaka, pamatojoties uz atbilstošām tiesību normām, kuru ietvaros tam jādarbojas (
15
).
36.
Saistībā ar prasībām par valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam Tiesa ir apstiprinājusi, ka nepārvarama vara var būt iebilduma pamatā pret to, ka dalībvalsts nav izpildījusi Savienības tiesībās paredzētos pienākumus. Proti, ir atzīts, ka dalībvalsts, kurai rodas īslaicīgi nepārvaramas grūtības, kas traucē tai izpildīt Savienības tiesībās paredzētos pienākumus, var atsaukties uz nepārvaramas varas stāvokli (
16
).
37.
Tomēr no judikatūras izriet, ka slieksnis, lai pierādītu tādu apstākļu esamību, kuri būtu uzskatāmi par nepārvaramu varu, ir augsts. Pat neparastos un neparedzamos apstākļos dalībvalstij jāveic visi tās kompetencē esošie pasākumi, lai ievērotu Savienības tiesības (
17
). Spriedumā Vilkas saistībā ar Pamatlēmumu par Eiropas apcietināšanas orderi šis kritērijs tika formulēts kā neparastu un neparedzamu apstākļu sekas, kas, neraugoties uz iestāžu pienācīgu rūpību, nav novēršamas (
18
), un minētais jēdziens jāinterpretē šauri (
19
). Šis formulējums nesen tika atkārtots spriedumā UFC – Que choisir un CLCV (
20
). Turklāt, kā liecina izteiciens “īslaicīgi nepārvaramas grūtības” (
21
), nepārvaramas varas šaura interpretācija nozīmē, ka gadījumā, ja notikums, kas izraisījis nespēju izpildīt pienākumu, ir īslaicīgs, Savienības tiesību pienākumu izpilde var tikt apturēta tikai uz notikuma laiku un uz saprātīgi īsu laikposmu.
38.
Tāpat ir vispāratzīts, ka grūtības valsts tiesību sistēmā nevar attaisnot no Savienības tiesībām izrietošo pienākumu neizpildi (
22
). Turklāt nepārvarama vara nevar attiekties uz iekšējām grūtībām, kas izriet no dalībvalsts politiskās vai administratīvās organizācijas vai pilnvaru, zināšanu, līdzekļu vai resursu trūkuma (
23
).
39.
Tiesu praksē, pavisam nesen Covid‑19 pandēmijas laikā, dažas dalībvalstis atsaucās uz nepārvaramu varu bezprecedenta veselības krīzes dēļ (
24
). Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka, lai gan šī pandēmija bija nenovēršami un ārkārtas apstākļi, tā automātiski neattaisno Savienības tiesībās paredzēto pienākumu izpildes vispārēju apturēšanu. Tiesa ir pieprasījusi konkrētu pierādījumu tam, kā pandēmija tieši kavēja attiecīgās direktīvas ievērošanu un kāpēc nebija iespējams veikt alternatīvus pasākumus, lai izpildītu Savienības tiesībās noteiktos pienākumus (
25
).
40.
Rezumējot – dalībvalsts, kurai rodas īslaicīgi nepārvaramas grūtības, kas traucē tai izpildīt Savienības tiesībās paredzētos konkrētos pienākumus, var atsaukties uz nepārvaramu varu tikai attiecībā uz laikposmu, kas vajadzīgs, lai pārvarētu šīs grūtības.
2.
Par to, vai Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts ir nepārvaramas varas īpaša izpausme
41.
Direktīvā 2013/33 ir noteikti minimālie uzņemšanas standarti (
26
). Tās 17. pantā ir izklāstīti vispārīgi noteikumi par uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem un veselības aprūpi (
27
). It īpaši saskaņā ar Direktīvas 2013/33 17. panta 1. un 2. punktu dalībvalstīm jānodrošina, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem, sagatavojot starptautiskās aizsardzības pieteikumus, ir pieejami materiālie uzņemšanas nosacījumi. Dalībvalstīm arī jāgarantē, ka atbilstoši šiem mērķiem pieņemtie pasākumi sniedz pieteikuma iesniedzējiem atbilstošu dzīves līmeni, kas nodrošina viņu uzturēšanos un aizsargā viņu fizisko un garīgo veselību. Direktīvas 2013/33 18. pantā ir noteikta uzņemšanas materiālo nosacījumu piemērošanas kārtība.
42.
Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka “pienācīgi pamatotos gadījumos dalībvalstis izņēmuma kārtā var noteikt izmaiņas uzņemšanas materiālajos nosacījumos, kas atšķiras no šajā pantā paredzētajiem, uz saprātīgu laikposmu, kas ir iespējami īss, ja [..] parasti pieejamās izvietošanas iespējas uz laiku ir izsmeltas”. Tādējādi šī tiesību norma ļauj dalībvalstīm izņēmuma kārtā atkāpties no standarta uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem, ja šāda atkāpe ir pienācīgi pamatota un piemērojama tikai saprātīgā laikposmā, kas ir pēc iespējas īsāks.
43.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru par atkāpēm šī tiesību norma ir jāpiemēro atbilstoši, lai risinātu konkrētas prasības un specifiskas situācijas (
28
). Turklāt Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta b) apakšpunkts kā izņēmuma režīms jāinterpretē šauri un pienākums pierādīt to nepieciešamo nosacījumu izpildi, kas tiek prasīti attiecībā uz katru atkāpi, ir uzlikts iestādei, kura pieņem lēmumu (
29
). Valsts tiesai jāpārbauda, vai šajā lietā šie nosacījumi ir izpildīti.
44.
Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta mērķis ir nodrošināt dalībvalstīm noteiktu elastību rīkoties ārkārtas situācijās. Lai gan šajā tiesību normā nav skaidri lietots “nepārvaramas varas” jēdziens, tajā ir atsauce uz tādiem terminiem kā “izņēmuma kārtā”, “pienācīgi pamatotos gadījumos” un “saprātīgs laikposms”. Šos elementus var uzskatīt par nepārvaramas varas apstākļu īpašu izpausmi, kas atbilst neparastiem un neparedzamiem apstākļiem, ciktāl notikums, kas izraisa izmitināšanas iespēju zudumu, ir neparasts un neparedzams notikums. Tādējādi šo tiesību normu var interpretēt kā īpašu izņēmuma apstākļu, kas attaisno pagaidu atkāpi no šīs direktīvas 18. pantā paredzētajiem pienākumiem, atzīšanu tiesību aktos. Viena no šīm īpašajām situācijām ir parasti pieejamo izmitināšanas iespēju īslaicīga izsmelšana, ja ir pierādīts, ka notikums, kas izraisījis izmitināšanas iespēju zudumu, ir neparedzams un neparasts.
45.
No tā izriet, ka Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktu var interpretēt tādējādi, ka tas attiecas uz ārkārtas apstākļiem un tādējādi konkretizē nepārvaramas varas jēdzienu. Ja neparasti un neparedzami apstākļi izsmeļ izmitināšanas iespējas, padarot neiespējamu parasto uzņemšanas standartu nodrošināšanu (
30
), uz situāciju laikposmā, kas nepieciešams šo grūtību atrisināšanai, attiecas šīs tiesību normas b) apakšpunkts.
46.
Šajā ziņā spriedumā Komisija/Ungārija (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana) (
31
) Tiesa ir nolēmusi, ka, “pieņemot [Direktīvu] 2013/33, Savienības likumdevējs arī ir raudzījies, lai tiktu ņemta vērā situācija, kurā dalībvalstij būtu jāsaskaras ar ļoti ievērojamu starptautiskās aizsardzības pieteikumu skaita pieaugumu”, piebilstot, ka “Direktīvas 2013/33 [..] 18. panta 9. punktā ir atļauts daļēji atkāpties no šīs direktīvas tiesību normām, ja ir izsmeltas [..] izmitināšanas iespējas uzņemšanas centros” (
32
). No šā sprieduma var secināt, ka Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā ir paredzēti izņēmuma apstākļi gadījumos, kad izmitināšanas iespējas starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem ir izsmeltas. It īpaši atsauce uz starptautiskās aizsardzības pieteikumu “ļoti ievērojamu pieaugumu” skaidri norāda, ka šīs tiesību normas mērķis ir risināt ārkārtas situācijas, nevis parastas grūtības.
47.
Turklāt pēc analoģijas, ja tāds notikums kā Covid‑19 pandēmija būtu uzskatāms par tādu, kas potenciāli ietilpst tādas direktīvas jomā kā Komplekso ceļojumu direktīva, tad likumdevējs varētu reglamentēt arī tādu notikumu kā bēgļu masveida pieplūdums, un tādējādi tas varētu ietilpt direktīvas regulējuma ietvarā. Turklāt, ja Tiesa atzīst, ka ārkārtas apstākļus var īpaši regulēt ar sekundārajiem tiesību aktiem patērētāju tiesību jomā saskaņā ar Komplekso ceļojumu direktīvu, tad var pamatoti sagaidīt, ka tādas sociālās pamattiesības kā Direktīvā 2013/33 paredzētās likumdevējs var reglamentēt arī ārkārtas situācijās, piemēram, bēgļu masveida pieplūduma gadījumā, kas izsmeļ esošās izmitināšanas iespējas, ar nosacījumu, ka situācija bija neparedzama, jo pārsniedza visas saprātīgās prognozes.
48.
Tomēr šādu masveida bēgļu pieplūdumu nevar uzskatīt par izņēmuma situāciju uz neierobežotu laiku, jo noteiktā brīdī šī situācija vairs nav uzskatāma par neparastu un neparedzamu notikumu. Atsauce uz “saprātīgu laikposmu” Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā apstiprina šo interpretāciju. Turklāt šajā tiesību normā ir ietverta prasība par “pienācīgi pamatotu gadījumu”, kas saskaņā ar Tiesas judikatūru nozīmē konkrētu pierādījumu sniegšanu tam, ka personu, kuras lūdz aizsardzību, masveida pieplūdums ir kavējis attiecīgās direktīvas ievērošanu. Valsts tiesai jāpārbauda, vai šie nosacījumi šajā lietā ir izpildīti.
49.
Tas liek secināt, ka šajā lietā Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts būtu jāuzskata par iebilduma pamatu, ja vien grūtību atrisināšana ilgst saprātīgu laikposmu. Līdz ar to pēc minētā laikposma beigām dalībvalsts vairs nevar atsaukties uz šo tiesību normu. Turklāt jānorāda, ka šīs direktīvas 18. panta 9. punkta a) un b) apakšpunktā ir aplūkoti divi ļoti specifiski gadījumi, proti, pieteikuma iesniedzēja īpašo vajadzību novērtējums (a) un izmitināšanas iespēju īslaicīga izsmelšana (b). No tā izriet, ka Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā nav reglamentēti citi gadījumi (piemēram, dabas katastrofas vai kari, par kuriem tika runāts tiesas sēdē Tiesā), kad mājoklis nepastāv vai nav pieejams nepārvaramu grūtību dēļ, kas radušās attiecīgajā dalībvalstī vai tās tuvumā. Tādējādi Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta kā nepārvaramas varas īpašas izpausmes interpretācija neizslēdz iespēju, ka dalībvalstis citos gadījumos var atsaukties uz nepārvaramu varu kā vispārēja iebilduma pamatu.
50.
Visbeidzot, ņemot vērā, ka Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts kā atkāpe ir skaidri ierobežots un piemērojams izņēmuma apstākļos, tas būtu jāuzskata par īpašu nepārvaramas varas izpausmi. Līdz ar to starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju masveida pieplūdums nevar būt autonoma iebilduma par nepārvaramu varu pamatā, jo šajā tiesību normā jau ir paredzēta sistēma, kā rīkoties šāda pieplūduma gadījumā. Šajā lietā dalībvalsts iestādes nevar atsaukties uz nepārvaramu varu kā iebildumu par nespēju nodrošināt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pamatvajadzības, ciktāl tas neietilpst Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta piemērošanas jomā (
33
).
51.
Tomēr, ja situācija neattiecas uz izmitināšanas iespēju īslaicīgu izsmelšanu liela starptautiskās aizsardzības pieteikumu skaita dēļ, tad nepārvarama vara – kā atsevišķs un vispārīgāks attaisnojums – varētu kļūt nozīmīga saistībā ar Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija otro daļu.
52.
No tā izriet, ka izmitināšanas iespēju īslaicīga izsmelšana liela bēgļu pieplūduma dēļ ietilpst Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā, ja vien valsts tiesa pārliecinās, ka ir izpildīti šīs tiesību normas piemērošanas nosacījumi. Šādā gadījumā iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi būtu jāpārformulē, jo Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija piemērošanas nosacījumi tiek izvērtēti, pieņemot, ka attiecīgo situāciju reglamentē šīs direktīvas 18. panta 9. punkts.
3.
Prejudiciālo jautājumu pārformulēšana
53.
Gadījumā, ja Tiesa uzskata, ka Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts ir piemērojams situācijā, kad starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju masveida pieplūdums izraisa parasto izmitināšanas iespēju izsmelšanu uzņēmējā dalībvalstī, prejudiciālie jautājumi būtu jāpārformulē tā, ka iesniedzējtiesa Tiesai vaicātu, vai Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts kopsakarā ar Hartas 1. pantā nostiprinātajām tiesībām uz cilvēka cieņu, ņemot vērā, ka tas kā atkāpe ir skaidri ierobežots un piemērojams izņēmuma gadījumos, jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību šī dalībvalsts nevar atsaukties uz nepārvaramu varu, pamatojoties uz izmitināšanas iespēju izsmelšanu šāda pieplūduma dēļ.
4.
“Brasserie du pêcheur” un “Factortame” kritērija piemērošana
a)
Rīcība, kas ir pretrunā Savienības tiesībām
54.
Ņemot vērā, ka Direktīvas 2013/33 17. un 18. pantā ir noteikts vispārējs pienākums nodrošināt uzņemšanas materiālos nosacījumus, tostarp mājokli, šo noteikumu neievērošana parasti būtu uzskatāma par pārkāpumu. Tomēr, ja šīs direktīvas 18. panta 9. punktā ir atļauta atkāpe gadījumā, kad izmitināšanas iespējas ir īslaicīgi izsmeltas, un to interpretē kā nepārvaramas varas izpausmi, tad dalībvalsts nespēju nodrošināt izmitināšanu ne vienmēr var uzskatīt par nelikumīgu, ja vien ir izpildīti šīs tiesību normas piemērošanas nosacījumi. Šādā gadījumā pārkāpums Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija izpratnē izrietētu nevis tieši no Direktīvas 2013/33 17. un 18. panta, bet gan no iespējamas šīs direktīvas 18. panta 9. punkta nepareizas piemērošanas vai kļūdainas atsaukšanās uz to. Ja dalībvalsts nepamatoti atsaucas uz nepārvaramu varu saskaņā ar Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktu, neizpildot tā nosacījumus, pārkāpums attiektos uz pašu noteikumu.
55.
Līdz ar to, ja Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts tiek piemērots nepareizi (piemēram, ja nav izpildīti atkāpes nosacījumi), dalībvalsts joprojām var būt pārkāpusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus. Šādā gadījumā varētu iestāties valsts atbildība, ja pārkāpums ir pietiekami būtisks saskaņā ar Savienības tiesībām.
b)
Pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums
1) Judikatūrā izstrādātais kritērijs
56.
Tiesa ir nospriedusi, ka tad, ja dalībvalstīm ir rīcības brīvība, pietiekami būtisks pārkāpums nozīmē, ka dalībvalsts acīmredzami un nopietni nav ievērojusi savas rīcības brīvības robežas (
34
). Tādējādi tiek apgalvots, ka Brasserie du pêcheur un Factortame kritērijs ir “atkarīgs no rīcības brīvības” (
35
).
57.
Sprieduma Brasserie du pêcheur un Factortame 55. punktā Tiesa ir norādījusi, ka izšķirošais kritērijs, lai noteiktu, ka Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir tāds, ka attiecīgā dalībvalsts vai Savienības iestāde acīmredzami un rupji nav ievērojusi savas rīcības brīvības robežas. Attiecībā uz vērtējumu par to, vai dalībvalsts acīmredzami un rupji nav ievērojusi savas rīcības brīvības robežas, Tiesa ir uzskaitījusi noteiktus faktorus, kas var tikt ņemti vērā (
36
). Minētā sprieduma 56. punktā Tiesa ir precizējusi, ka kompetentajai tiesai būtu jāņem vērā, vai pārkāptā norma ir skaidra un precīza, vai tā valsts vai Savienības iestādēm paredz plašu rīcības brīvību, vai pārkāpuma vai nodarītā kaitējuma pamatā ir nodoms vai nolaidība, vai kļūda tiesību aktā ir attaisnojama (
37
), vai Savienības iestādes rīcība ir varējusi veicināt bezdarbību un vai valsts ir paredzējusi pasākumus un veikusi darbības, kas ir pretrunā Savienības tiesībām (
38
). Katrā ziņā Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ja tas ir turpinājies, neņemot vērā tāda sprieduma pasludināšanu, ar ko tiek atzīta valsts pienākumu neizpilde, prejudiciāla nolēmuma pieņemšanu vai Tiesas pastāvīgo judikatūru šajā jautājumā, no kā izriet, ka attiecīgajai rīcībai ir pārkāpuma raksturs (
39
).
58.
Tomēr, ja dalībvalsts rīcības brīvība bija būtiski ierobežota vai pat neeksistēja, pietiekami būtiska pārkāpuma konstatēšanai var pietikt vien ar Savienības tiesību pārkāpumu (
40
).
2) Par to, vai Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā dalībvalstīm ir atstāta rīcības brīvība
59.
Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts, šķiet, piešķir dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību attiecībā uz to, kā tās pārvalda situācijas, kad ir izsmeltas izmitināšanas iespējas. Šajā ziņā šī tiesību norma ļauj dalībvalstīm izņēmuma kārtā noteikt atšķirīgu uzņemšanas materiālo nosacījumu piemērošanas kārtību, ja izmitināšanas iespējas uz laiku ir izsmeltas. Tas liecina, ka dalībvalstīm ir noteikta elastība izvēlēties, kā nodrošināt uzņemšanas materiālos nosacījumus mājokļa nepieejamības gadījumos. Šajā ziņā jānorāda, ka Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā nav precīzi definēts, kā dalībvalstīm būtu jārīkojas izmitināšanas iespēju trūkuma gadījumā, un tas nozīmē, ka tām ir zināma rīcības brīvība lemt par to, kādus konkrētus pasākumus veikt – vai nodrošināt ārkārtas patversmes, pagaidu izmitināšanu, finansiālu atbalstu vai citus risinājumus. Šādu secinājumu apstiprina Tiesas judikatūra, kurā skaidri norādīts, ka pienākums nodrošināt uzņemšanas materiālos nosacījumus ir obligāts, bet dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība attiecībā uz to, kā šis pienākums tiek izpildīts (
41
).
60.
Piemēram, spriedumā Saciri Tiesa ir atzinusi, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība izvēlēties, kā nodrošināt uzņemšanas materiālos nosacījumus – vai nu ar tiešu izmitināšanu, vai finansiāliem pabalstiem. Tomēr, kā tiesas sēdē pamatoti norādīja Komisija, šī rīcības brīvība attiecas uz līdzekļu izvēli, bet ne uz principu. Lai gan šis spriedums attiecās uz vispārīgiem pienākumiem uzņemšanas jomā, nevis atkāpēm saskaņā ar Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktu, arī šajā lietā ir būtisks princips, ka dalībvalstīm ir noteikta elastība attiecībā uz īstenošanu Savienības tiesību ietvaros.
61.
Jānorāda, ka Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā ir paredzēts gan pamats, gan ierobežojums dalībvalstu pilnvarām atkāpties no 18. panta 1.–8. punkta, nevis no plašākiem pienākumiem, kas izriet no direktīvas vai Savienības patvēruma tiesību kopuma. Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā dalībvalstīm ir piešķirta tikai ļoti ierobežota rīcības brīvība, jo tajā ir atsauce uz iespēju “noteikt izmaiņas [..], kas atšķiras” attiecībā uz uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem. Turklāt Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā nepārprotami ir noteikts pienākums nodrošināt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju “pamatvajadzību” segšanu. No tā izriet, ka, lai gan dalībvalstis var izvēlēties uzņemšanas nosacījumu nodrošināšanas metodi, tās nevar izvairīties no Savienības tiesībās paredzētajiem pienākumiem apmierināt tādas pamatvajadzības kā starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pienācīga izmitināšana (
42
), lai nodrošinātu viņu pamattiesību ievērošanu.
62.
Šajā ziņā jāuzsver, ka Direktīvas 2013/33 mērķis ir nodrošināt, lai tiktu pilnībā ievērotas Hartas 1. pantā nostiprinātās pamattiesības uz cilvēka cieņu, kas ir cieši saistītas ar Hartas 4. pantu (
43
). Tiesības uz cilvēka cieņu ir absolūtas un neatceļamas tiesības (
44
), kas veido pamatu citām pamattiesībām un kuras nevar ierobežot.
63.
Tādējādi Tiesa vairākkārt ir apstiprinājusi, ka Direktīvas 2013/33 vispārējā sistēma un mērķis, kā arī Hartas 1. pantā paredzētā cilvēka cieņas neaizskaramības ievērošana absolūti nepieļauj, ka dalībvalstis pat uz laiku patvēruma meklētājam nenodrošina šajā direktīvā paredzētos minimālos uzņemšanas materiālo nosacījumus (
45
). Attiecībā uz dalībvalstīm noteikto minimālo standartu raksturu Direktīvas 2013/33 11. apsvērumā ir norādīts, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem jānodrošina “cilvēka cienīgs dzīves līmenis” (
46
).
64.
It īpaši spriedumā Saciri Tiesa ir uzsvērusi, ka neatkarīgi no tā, vai uzņemšanas materiālie nosacījumi tiek piešķirti natūrā vai finansiālu pabalstu vai kuponu veidā, tiem jābūt pietiekamiem, lai “nodrošinātu patvēruma meklētāju pamatvajadzības” (
47
), proti, tiem jābūt pietiekamiem, lai nodrošinātu cilvēka cienīgu un patvēruma meklētāju veselības stāvoklim atbilstošu dzīves līmeni un viņu uzturēšanos, ļaujot viņiem iegūt mājokli, vajadzības gadījumā – privātajā īres tirgū (
48
). Šajā lietā jāatzīmē, ka Tiesa ir īpaši norādījusi, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai valsts iestādes ievērotu minimālos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai, un uzņemšanas tīkla pilna noslogotība nevar attaisnot nekādas atkāpes no šo standartu ievērošanas (
49
).
65.
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka cilvēka cieņas ievērošana Hartas 1. panta izpratnē prasa, lai attiecīgā persona nebūtu ekstrēmas nabadzības situācijā, kas tai neļauj apmierināt savas viselementārākās vajadzības, tostarp tādas vajadzības kā atrast dzīvesvietu, pabarot sevi, apģērbties un nomazgāties, un kas tātad nodara kaitējumu tās fiziskajai vai garīgajai veselībai vai rada tādu viņas situācijas lejupslīdi, kura nav saderīga ar cilvēka cieņu (
50
). Tāpat arī Tiesa ir nospriedusi, ka Hartas 4. pants tiktu pārkāpts gadījumā, ja dalībvalstu iestāžu vienaldzības dēļ persona, kura pilnībā ir atkarīga no valsts atbalsta, neatkarīgi no savas gribas un personīgajām izvēlēm atrodas ekstrēmā nabadzībā, kas viņai neļauj apmierināt savas viselementārākās vajadzības, tostarp tādas vajadzības kā pabarot sevi, nomazgāties un atrast dzīvesvietu, un kas nodara kaitējumu tās fiziskajai vai garīgajai veselībai vai rada tādu viņas situācijas lejupslīdi, kas nav saderīga ar cilvēka cieņu (
51
).
66.
Šajā ziņā lietā par uzņemšanas materiālo nosacījumu atteikšanu Tiesa atkārtoti ir apstiprinājusi, ka – pat uz laiku – visu uzņemšanas materiālo nosacījumu vai to nosacījumu, kas attiecas uz mājokli, pārtiku vai apģērbu, nenodrošināšana nebūtu saderīga ar pienākumu garantēt pieteikuma iesniedzējam cilvēka cienīgu dzīves līmeni, jo ar to viņam tiktu liegta iespēja apmierināt savas viselementārākās vajadzības, tostarp tādas vajadzības kā atrast dzīvesvietu, pabarot sevi, apģērbties un nomazgāties (
52
).
67.
Balstoties uz iepriekš minēto, uzskatu, ka Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkts kopsakarā ar Hartas 1. un 4. pantā nostiprinātajām tiesībām uz cilvēka cieņu un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegumu jāinterpretē, pirmkārt, kā nepārvaramas varas īpaša izpausme, ņemot vērā, ka šī tiesību norma kā atkāpe ir skaidri ierobežota un piemērojama izņēmuma gadījumos, otrkārt, kā piemērojama situācijā, kad notiek masveida starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzēju pieplūdums, kas izraisa parasto izmitināšanas iespēju izsmelšanu uzņēmējā dalībvalstī, un, treškārt, kā tāda, kas nepieļauj, ka saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību šī dalībvalsts atsaucas uz nepārvaramu varu, pamatojoties uz izmitināšanas iespēju izsmelšanu šāda pieplūduma dēļ.
68.
Gadījumā, ja Tiesa nospriestu, ka lieta nevar tikt izskatīta, pamatojoties uz Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktu, un uzskatītu par nepieciešamu izvērtēt nepārvaramas varas piemērojamību kā autonomu iebildumu, pakārtoti izklāstu šādus apsvērumus.
B. Nepārvarama vara kā autonoms iebildums
69.
Pieņemot, ka uz nepārvaramu varu var atsaukties kā uz autonomu iebildumu pret prasību par zaudējumu atlīdzību sakarā ar to, ka dalībvalsts ir pārkāpusi Direktīvu 2013/33, iesniedzējtiesa jautā, vai šāds iebildums ir piemērojams šīs lietas apstākļos.
1.
Attiecīgās dalībvalsts pārkāptā noteikuma identificēšana
70.
Vispirms jāatzīmē, ka iesniedzējtiesa nav norādījusi, kuru Direktīvas 2013/33 noteikumu attiecīgā dalībvalsts būtu pārkāpusi. Tā vietā šī tiesa atsaucas uz to “Savienības tiesībās [paredzēto pienākumu]” pārkāpumu, kas ir noteikti ar “Hartā nostiprinātajām neaizskaramajām tiesībām (šajā gadījumā – 1. [pantu]) un kas [šajā] direktīvā ir formulētas imperatīvā, nevis atkāpes veidā, un kas attiecas uz pamatvajadzībām, kuras jāapmierina minimālā cilvēka cieņas līmeņa nodrošināšanai”.
71.
Manuprāt, pirms Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija otrās daļas piemērošanas ir svarīgi identificēt noteikumu, ko attiecīgā dalībvalsts ir pārkāpusi.
72.
Šajā ziņā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka gadījumā, ja nepārvarama vara tiek izvirzīta kā pamats Direktīvas 2013/33 neizpildei, tā darbojas kā “vispārējs pamatojums”, jo ar to tiek mēģināts attaisnot visu šīs direktīvas normu neievērošanu. Tomēr, izvērtējot prasītāju apgalvojumus, šķiet, ka Īrijas pārkāptie noteikumi ir Direktīvas 2013/33 17. un 18. pants. Lai gan konkrētais pārkāptais noteikums jānosaka valsts tiesai, šajā gadījumā tiek pieņemts, ka attiecīgais noteikums ir ietverts šajos divos Direktīvas 2013/33 pantos.
2.
“Brasserie du pêcheur” un “Factortame” kritērija otrās daļas piemērošana un rīcības brīvības novērtējums
73.
Ministrs apgalvo, ka attiecībā uz pietiekami būtiska pārkāpuma esamību valsts tiesai tostarp būtu jāņem vērā pārkāpuma tīšais vai netīšais raksturs, kļūdas tiesību piemērošanā attaisnojamība vai neattaisnojamība un Savienības iestāžu attieksme. Viņš būtībā uzskata, ka Ukrainas bēgļu masveida pieplūdums pēc kara sākuma 2022. gadā un starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju skaita pieaugums pēc Covid‑19 pandēmijas ir nepārvaramas varas situācija, kurā prasītāju tiesību pārkāpums noticis netīši.
74.
Kā paskaidrots iepriekš, Brasserie
du pêcheur un Factortame kritērija otrā daļa ir atkarīga no rīcības brīvības (
53
). Šajā ziņā jānošķir, no vienas puses, “pamatvajadzību” Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta izpratnē pārkāpums un, no otras puses, citu šīs direktīvas 17. un 18. pantā ietverto pienākumu pārkāpums, jo dalībvalstu rīcības brīvība, īstenojot šīs tiesību normas, nav vienāda. Atšķirībā no Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta pēdējā teikumā ietvertā jēdziena “pamatvajadzības” (
54
) citi šīs direktīvas 17. un 18. pantā minētie pienākumi pieļauj rīcības brīvību noteiktās jomās, piemēram, attiecībā uz veidiem, kā tiek nodrošinātas starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja materiālās vajadzības, kas var pārsniegt vienīgi viņa pamatvajadzību apmierināšanu.
75.
Proti, Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punktā in fine ir noteikts “pamatvajadzību” minimālais standarts, no kura nav pieļaujamas atkāpes, plašākā šīs direktīvas 17. un 18. panta ietvarā. Tā mērķis ir nodrošināt, ka dalībvalstīm joprojām ir saistoša absolūta prasība aizsargāt pieteikuma iesniedzēju pamatvajadzības, tādējādi būtībā izslēdzot jebkādu dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību gadījumā, ja šīs pamatvajadzības netiek nodrošinātas. Attiecībā uz prasībām, kas izriet no jēdziena “pamatvajadzības”, interpretējot to saskaņā ar Hartas 1. pantu, jākonstatē, ka dalībvalstīm nav nekādas rīcības brīvības lemt, vai tās var apmierināt šīs pamatvajadzības. Attiecīgi jau pati šo pamatvajadzību neapmierināšana sniedz pamatu, lai konstatētu pietiekami būtisku pārkāpumu, un nav nepieciešams pārbaudīt citus elementus saistībā ar Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija otro daļu.
76.
Šāda minētā kritērija interpretācija turklāt atbilst Hartai, jo jēdziens “pamatvajadzības” ir nesaraujami saistīts ar cilvēka cieņu, kas, kā paskaidrots iepriekš, ir absolūtas un neatceļamas tiesības, kas veido pamatu citām pamattiesībām un kuras nevar ierobežot (
55
). Tas nozīmē, ka vienkāršs Hartas 1. pantā noteiktā pienākuma pārkāpums vienmēr ir būtisks. Neaizskaramība Hartas 1. panta izpratnē nozīmē, ka no šīs aizsardzības nevar atteikties nekad, pat ārkārtas gadījumos (
56
).
77.
Līdz ar to Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija otrās daļas kontekstā pienākuma nodrošināt pamatvajadzības neizpilde aizskar attiecīgās personas cilvēka cieņu, padarot šo neizpildi automātiski par pietiekami nopietnu pārkāpumu.
78.
Šajā lietā jautājums ir par to, vai nepārvarama vara var attaisnot to, ka netiek ievērots pienākums nodrošināt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju “pamatvajadzības”, kas ir nesaraujami saistītas ar pamattiesībām uz cilvēka cieņu. Manuprāt, ja pārkāpums aizskar absolūtas tiesības, piemēram, cilvēka cieņu, ir grūti atsaukties uz nepārvaramu varu – tieši tāpēc, ka šādas tiesības ir neatceļamas.
79.
Tā kā ar Direktīvu 2013/33 tiek īstenoti pienākumi pamattiesību jomā, tā jāinterpretē saskaņā ar Hartas 1. un 4. pantu, kas atbilstoši no tās 52. panta 3. punkta izrietošajam pienākumam jāskata, ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūru attiecībā uz ECPAK 3. pantu. Šī judikatūra jāņem vērā, nosakot, vai dalībvalsts nav nodrošinājusi starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju “pamatvajadzības” minētās direktīvas 18. panta 9. punkta izpratnē.
80.
Šajā ziņā jānorāda, ka ECT 2020. gada 2. jūlija spriedumā N.H. u.c. pret Franciju (
57
) konstatēja, ka Francija ir pārkāpusi ECPAK 3. pantu apstākļos, kad patvēruma meklētājiem bija liegta piekļuve tādām pamatvajadzībām kā pajumte un sanitārās labierīcības. ECT vērtējums bija balstīts uz vairākiem būtiskiem kritērijiem, tostarp, pirmkārt, uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju materiālajiem dzīves apstākļiem, gaidot viņu patvēruma pieteikumu iznākumu; otrkārt, laikposmu, cik ilgi pieteikuma iesniedzēji bija spiesti izturēt šos apstākļus, un atbilstoša atbalsta neesamību šajā laikā (
58
); treškārt, valsts pozitīvā pienākuma esamību (
59
); ceturtkārt, pieteikuma iesniedzēju kā patvēruma meklētāju īpašo neaizsargātību; un, piektkārt, vai valsts iestādes bija veikušas nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu pieteikuma iesniedzējiem piekļuvi izmitināšanai vai cita veida sociālajai palīdzībai. Savlaicīgas un efektīvas rīcības trūkums bija viens no faktoriem, kas noveda pie pārkāpuma konstatēšanas (
60
).
81.
Šajā ziņā ECT spriedumā N.H. u.c. pret Franciju ir noteikts slieksnis, zem kura materiālie apstākļi tiek uzskatīti par necilvēcīgiem vai pazemojošiem. Tas nozīmē, ka Savienības tiesības nevar interpretēt tā, lai dalībvalstis varētu piemērot zemākus valsts standartus. Tādējādi, interpretējot Direktīvu 2013/33, prasības attiecībā uz atbilstošu mājokli, pietiekamiem līdzekļiem cilvēka cienīga dzīves līmeņa uzturēšanai un veselības aprūpes pieejamību nevar būt zemākas par tām, kas izriet no Hartas 1. panta. Pretējā gadījumā šie pazeminātie standarti pakļautu patvēruma meklētājus apstākļiem, kas pielīdzināmi necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei. Šajā ziņā jānorāda, ka spriedumā Ibrahim u.c. Tiesa nenoteica smaguma slieksni, atsaucoties uz ECT judikatūru attiecībā uz ECPAK 3. pantu, bet gan balstījās uz spriedumā Jawo pieņemto slieksni, proti, “ekstrēmu nabadzību” (
61
). Turklāt šķiet, ka galvenais faktors, kas nosaka pārkāpuma smagumu, ir personu ciešanu pakāpe, kas nepieciešama, lai piemērotu Hartas 1. pantu, nevis valsts nodoms vai vaina.
82.
No tā izriet, ka gadījumā, ja dalībvalsts nenodrošina pamata izmitināšanu, iztikas līdzekļus vai veselības aprūpi, tā pārkāpj Direktīvas 2013/33 17. un 18. pantu, kā arī Hartas 1. un 4. pantu. Līdz ar to dalībvalstij ir liegts atsaukties uz nepārvaramu varu, lai attaisnotu tās nespēju nodrošināt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pamatvajadzības. Turklāt, pat ja pieņemtu, ka dalībvalsts nepārvaramas varas dēļ var neievērot atsevišķus direktīvas noteikumus, tai joprojām saglabājas aktīvs pienākums aizsargāt cilvēka cieņu (
62
).
83.
No tā arī izriet, ka, piemērojot Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija otro daļu – ja Tiesa to tomēr pārbaudīs –, dalībvalstīm nav rīcības brīvības pazemināt aizsardzības līmeni zem Hartas 1. un 4. pantā, kuru mērķis ir novērst necilvēcīgu vai pazemojošu izturēšanos, noteiktajiem minimālajiem standartiem. Lai gan dalībvalstis saglabā zināmu rīcības brīvību attiecībā uz veidu, kādā tās organizē un ievieš uzņemšanas nosacījumus, tām, īstenojot Direktīvu 2013/33, ir pienākums ievērot šo minimālo pamattiesību aizsardzības slieksni. Ja Īrija to nav izdarījusi – un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai –, tad ministra izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru iebildums par nepārvaramu varu šajā lietā ir pamatots, ņemot vērā, ka pienākumu neizpilde un no tās izrietošais kaitējums bija netīši vai neapzināti un ka attiecīgā kļūda bija attaisnojama, nevar ņemt vērā, piemērojot Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija otro daļu.
84.
Visbeidzot, ministrs apgalvo, ka centieni Savienības līmenī izveidot Migrācijas un patvēruma paktu, kura mērķis ir panākt taisnīgāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu sadali, atbilst “[Savienības] iestādes nostājai”Brasserie du pêcheur un Factortame kritērija izpratnē. Ministrs uzskata, ka šis pakts atspoguļo Eiropas Savienības atzīšanu, ka pašreizējais tiesiskais regulējums nenodrošina taisnīgu patvēruma pieteikumu sadali. Šajā ziņā jāuzsver, ka šis pakts ar atpakaļejošu spēku neaizstāj, negroza un neaptur Direktīvas 2013/33 noteikumus. Kamēr tiesību aktu grozījumi nav pieņemti un nav stājušies spēkā, dalībvalstīm joprojām ir saistoši spēkā esošie noteikumi, un tām ir pienākums nodrošināt to ievērošanu. No tā izriet, ka ministrs nevar atsaukties uz Migrācijas un patvēruma pakta pieņemšanu kā uz līdzekli, lai attaisnotu Īrijas nespēju nodrošināt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pamatvajadzības. Turklāt, lai gan šajā paktā ir atzītas nepilnības pašreizējā kopējās Eiropas patvēruma sistēmas tiesiskajā regulējumā, tas nenozīmē, ka tādējādi tiek atzīta kāda juridiska kļūda vai pārkāpums Savienības līmenī. Šāda atzīšana nav līdzvērtīga institucionālai nostājai, kas atbrīvotu dalībvalstis no atbildības par iepriekš izdarītiem pamattiesību pārkāpumiem.
85.
No tā izriet, ka gadījumā, ja dalībvalsts nenodrošina starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pamatvajadzības, tā pārkāpj Direktīvas 2013/33 17. un 18. pantu, kā arī Hartas 1. un 4. pantu un nevar atsaukties uz nepārvaramu varu, lai pamatotu šo pienākumu neizpildi.
V. Secinājumi
86.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai nospriest šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai, 18. panta 9. punkts kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1. un 4. pantā nostiprināto tiesību uz cilvēka cieņu un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegumu
jāinterpretē, pirmkārt, kā nepārvaramas varas īpaša izpausme, ņemot vērā, ka šī tiesību norma kā atkāpe ir skaidri ierobežota un piemērojama izņēmuma gadījumos, otrkārt, kā piemērojama situācijā, kad notiek masveida starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzēju pieplūdums, kas izraisa parasto izmitināšanas iespēju izsmelšanu uzņēmējā dalībvalstī, un, treškārt, kā tāda, kas nepieļauj, ka saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību šī dalībvalsts atsaucas uz nepārvaramas varu, pamatojoties uz izmitināšanas iespēju izsmelšanu šāda pieplūduma dēļ.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija direktīva (OV 2013, L 180, 96. lpp.).
(
3
)	Spriedums, 1991. gada 19. novembris (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 35. punkts).
(
4
)	Spriedums, 1996. gada 5. marts (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 31. punkts).
(
5
)	Spriedums, 2019. gada 19. decembris, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 54. punkts).
(
6
)	Skat. arī spriedumus, 2016. gada 28. jūlijs, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 22. punkts); 2022. gada 18. janvāris, Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, 44. punkts); un 2022. gada 28. jūnijs, Komisija/Spānija (Likumdevēja pieļauts Savienības tiesību pārkāpums) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 31. punkts). Šis princips ir piemērojams visos gadījumos, kad dalībvalsts ir pārkāpusi Savienības tiesības, neatkarīgi no tā, kura valsts iestāde ir pieļāvusi šo pārkāpumu (spriedums, 2019. gada 19. decembris, Deutsche Umwelthilfe, C‑752/18, EU:C:2019:1114, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
7
)	Spriedums, 2007. gada 13. marts, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, 116. punkts).
(
8
)	2018. gada S.I. Nr. 230.
(
9
)	[2023. gada] IEHC 187.
(
10
)	C‑407/21, spriedums lietā UFC – Que choisir un CLCV, EU:C:2023:449 (51., 60. un 62. punkts).
(
11
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/2302 (2015. gada 25. novembris) par kompleksiem ceļojumiem un saistītiem ceļojumu pakalpojumiem, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/83/ES un atceļ Padomes Direktīvu 90/314/EEK (OV 2015, L 326, 1. lpp.).
(
12
)	Turpat, 54. punkts. Skat. arī manus secinājumus lietā UFC – Que choisir un CLCV (C‑407/21, EU:C:2022:690, 55. punkts).
(
13
)	C‑509/11, EU:C:2013:613 (49. un 50. punkts). Tiesa ir secinājusi, ka dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums nav tiesīgs savos vispārējos pārvadājumu noteikumos iekļaut klauzulu, saskaņā ar kuru tas ir atbrīvots no pienākuma sniegt biļešu cenas kompensāciju kavēšanās dēļ, ja šo kavēšanos ir izraisījis nepārvaramas varas gadījums (52. punkts).
(
14
)	Skat. citastarp spriedumu, 2021. gada 30. septembris, Revīzijas palāta/Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, 781. punkts un tajā minētā judikatūra). Nepārvaramas varas doktrīna tikusi piemērota dažādās Savienības tiesību jomās, piemēram, konkurences tiesību, muitas tiesību un publiskā iepirkuma jomā.
(
15
)	Spriedumi, 2017. gada 25. janvāris, Vilkas (C‑640/15, turpmāk tekstā – “spriedums Vilkas”, EU:C:2017:39, 54. punkts), un UFC – Que choisir un CLCV (53. punkts).
(
16
)	Spriedums, 2024. gada 25. janvāris, Komisija/Īrija (Trihalometāns dzeramajā ūdenī) (C‑481/22, EU:C:2024:85). Par ierobežojumu laikā saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu skat. spriedumu UFC – Que choisir un CLCV (67. un 75. punkts). Skat. arī manus secinājumus šajā lietā (C‑407/21, EU:C:2022:690, 80. punkts), kuros norādīts, ka šajā lietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums acīmredzami nav veidots tā, lai tā sekas ierobežotu, tās attiecinot uz laikposmu, kas nepieciešams, lai novērstu grūtības, ko radījis tāds notikums, kas var veidot nepārvaramu varu.
(
17
)	Spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, Komisija/Slovākija (Tiesības izbeigt līgumu, nemaksājot par to maksu) (C‑540/21, EU:C:2023:450, 81.–88. punkts). Vispārīgāk, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atkāpes no dalībvalstu pienākumiem saskaņā ar Savienības tiesībām jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Komisija/Ungārija (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana), C‑808/18, EU:C:2020:1029, 215. punkts).
(
18
)	Spriedums Vilkas (53. punkts).
(
19
)	Turpat (56. punkts).
(
20
)	Spriedums UFC – Que choisir un CLCV (54. punkts). Stingrāks kritērijs tika piemērots 2013. gada 17. oktobra spriedumā Billerud Karlsborg un Billerud Skärblaca (C‑203/12, EU:C:2013:664, 31. punkts) saistībā ar direktīvu par siltumnīcefektu gāzu emisijām, kurā Tiesa, pamatojoties uz spriedumu Ferriera
Valsabbia u.c./Komisija (apvienotās lietas 154/78, 205/78, 206/78, no 226/78 līdz 228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 un 85/79, EU:C:1980:81, 140. punkts), atsaucās uz ārējiem iemesliem ar sekām, kas ir nepārvaramas un nenovēršamas tādā ziņā, ka attiecīgajām personām nav objektīvi iespējams izpildīt savus pienākumus.
(
21
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Komisija/Itālija (C‑68/11, EU:C:2012:815, 64. punkts).
(
22
)	Spriedums UFC – Que choisir un CLCV (72. punkts).
(
23
)	Spriedums, 2000. gada 4. jūlijs, Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357, 28. punkts).
(
24
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 8. jūnijs, Komisija/Slovākija (Tiesības izbeigt līgumu, nemaksājot par to maksu) (C‑540/21, EU:C:2023:450). Šī lieta attiecās uz Slovākijas pieņemto likumu, ar kuru tika grozīti spēkā esošie tiesību akti, lai ceļojumu aģentūrām ļautu piedāvāt klientiem grozījumus viņu esošajos kompleksos ceļojuma līgumos vai alternatīvu komplekso ceļojumu, nevis nodrošināt atmaksu 14 dienu laikā, kā noteikts Komplekso ceļojumu direktīvas 12. pantā.
(
25
)	Turpat; Tiesa ir konstatējusi, ka Slovākijas tiesību akti, kas atbrīvoja visus komplekso ceļojumu organizatorus no to atmaksāšanas pienākuma pandēmijas dēļ, neatbilda nosacījumiem, kas reglamentē atsaukšanos uz nepārvaramu varu. Tiesa ir norādījusi, ka šāds tiesiskais regulējums neaprobežojās tikai ar gadījumiem, kad finansiāli ierobežojumi patiešām bija izpaudušies, un attiecās uz visiem līgumiem, kurus skārusi pandēmija, neņemot vērā organizatoru īpašo finansiālo situāciju.
(
26
)	Direktīvas 2013/33 1. apsvērums.
(
27
)	Kā izriet no Direktīvas 2013/33 2. panta f) un g) punktā ietvertajām definīcijām, “uzņemšanas materiālie nosacījumi” ir pasākumu kopums, ko dalībvalstis saskaņā ar šo direktīvu garantē pieteikuma iesniedzējiem un kas ietver mājokli, pārtiku un apģērbu, kurus nodrošina natūrā vai kā finansiālus pabalstus, vai talonus, vai kā šo trīs iespēju kombināciju, un dienasnaudu.
(
28
)	Pēc analoģijas skat. spriedumus, 1987. gada 8. jūlijs, Komisija/Beļģija (247/85, EU:C:1987:339, 7. punkts); 1996. gada 7. marts, Associazione Italiana per il WWF u.c. (C‑118/94, EU:C:1996:86, 21. punkts), un 2010. gada 11. novembris, Komisija/Itālija (C‑164/09, EU:C:2010:672, 28. punkts).
(
29
)	Pēc analoģijas skat. spriedumus, 2006. gada 8. jūnijs, WWF Italia u.c. (C‑60/05, EU:C:2006:378, 34. punkts), un 2020. gada 23. aprīlis, Komisija/Somija (Lielo pūkpīļu tēviņu pavasara medības) (C‑217/19, EU:C:2020:291, 66. punkts).
(
30
)	Tas atbilst Padomes Direktīvai 2001/55/EK (2001. gada 20. jūlijs) par obligātajiem standartiem, lai pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā sniegtu tām pagaidu aizsardzību, un par pasākumiem, lai līdzsvarotu dalībvalstu pūliņus, uzņemot šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas (OV 2001, L 212, 12. lpp.), kurā ir skaidri paredzēti mehānismi, kā rīkoties masveida pieplūduma gadījumā. Ja krīze ir ārkārtēja, Eiropas Savienība var iedarbināt šo direktīvu, kas paredz kolektīvu mehānismu sloga sadalei. 1. pantā ir paredzēts, ka šīs direktīvas mērķis ir ieviest obligātos standartus pagaidu aizsardzības sniegšanai to pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā no trešām valstīm, kas nespēj atgriezties savās izcelsmes valstīs, un līdzsvarot dalībvalstu pūliņus, uzņemot šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas. Šīs direktīvas 2. panta a) punktā ir noteikts, ka šīs aizsardzības īstenošanas mērķis ir it īpaši novērst to, ka pārvietoto personu un citu personu, kas lūdz starptautisko aizsardzību, interesēs starptautiskās aizsardzības piešķiršanai izmantoto sistēmu pārpludina masveida un vienlaicīga bēgļa statusa pieteikumu iesniegšana.
(
31
)	Spriedums, 2020. gada 17. decembris (C‑808/18, EU:C:2020:1029).
(
32
)	Skat. šā sprieduma 222. un 223. punktu. Šo secinājumu apstiprina vairākas atsauces uz “izņēmuma apstākļiem”, tostarp “pēkšņu masveida patvēruma meklētāju pieplūdumu”, Padomes Direktīvas 2003/9/EK (2003. gada 27. janvāris), ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai (OV 2003, L 31, 18. lpp.), paskaidrojuma rakstā: skat. priekšlikumu Padomes direktīvai, ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai dalībvalstīs, COM(2001) 181 final (OV 2001, C 213 E, 286. lpp.). Attiecīgā atkāpe izriet no šīs direktīvas 14. panta 8. punkta. Hipotēze par izmitināšanas iespēju izsmelšanu tika izstrādāta vēlākā likumdošanas procesā, tādēļ šajā paskaidrojuma rakstā nav atsauces uz to.
(
33
)	Skat. šo secinājumu 37. punktu.
(
34
)	Attiecībā uz Eiropas Savienības ārpuslīgumisko atbildību skat., piemēram, spriedumu, 2017. gada 4. aprīlis, Ombuds/Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 37. punkts). Tāpat attiecībā uz dalībvalstīm pietiekami būtisks pārkāpums pastāv, “ja attiecīgā dalībvalsts acīmredzami un būtiski nav ievērojusi savas rīcības brīvības robežas”. Skat., piemēram, spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Kantarev (C‑571/16, EU:C:2018:807, 105. punkts).
(
35
)	Skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā Komisija/Nīderlande (C‑395/17, EU:C:2019:98, 59. punkts).
(
36
)	Skat. arī spriedumus, 2010. gada 26. janvāris, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, 30. punkts), un 2021. gada 25. marts, Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249, 113. punkts). Skat. arī ģenerāladvokātes T. Čapetas [T. Ćapeta] secinājumus lietā Dyson u.c./Komisija (C‑122/22 P, EU:C:2023:552, 70. punkts).
(
37
)	Skat. arī spriedumu, 2003. gada 4. decembris, Evans (C‑63/01, EU:C:2003:650, 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
38
)	Spriedums, 2007. gada 13. marts, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, 119. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
39
)	Turpat (120. punkts).
(
40
)	Skat. spriedumus, 1996. gada 23. maijs, Hedley Lomas (C‑5/94, EU:C:1996:205, 28. punkts), un 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 71. punkts).
(
41
)	Skat. spriedumus, 2019. gada 12. novembris, Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956); 2014. gada 27. februāris, Saciri u.c. (C‑79/13, EU:C:2014:103; turpmāk tekstā – “spriedums Saciri”), un 2012. gada 27. septembris, Cimade un GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594). Piemēram, spriedumā Saciri Tiesa ir nolēmusi, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai patvēruma meklētāji varētu iegūt ģimenes mājokli arī privātajā īres tirgū.
(
42
)	Skat. spriedumu Saciri u.c. (35.–40. un 46.–49. punkts).
(
43
)	Hartas 1. un 4. pants ir cieši saistīti minimālo uzņemšanas nosacījumu kontekstā, kā tas atzīts 2019. gada 19. marta spriedumā Jawo (C‑163/17, turpmāk tekstā – “spriedums Jawo”, EU:C:2019:218, 92. punkts). Šī saikne tika norādīta arī 2019. gada 19. marta spriedumā Ibrahim u.c. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 un C‑438/17, turpmāk tekstā – “spriedums Ibrahim u.c., EU:C:2019:219) un 2018. gada 24. aprīļa spriedumā MP (Pagātnē piedzīvotas spīdzināšanas upura alternatīvā aizsardzība) (C‑353/16, EU:C:2018:276, 36. punkts). Tiesa ir atzīmējusi Hartas 4. pantā nostiprināto tiesību absolūto raksturu, kas cieši saistīts ar cilvēka cieņas neaizskaramību. Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 85. punkts), un 2016. gada 6. septembris, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, 56. punkts). Par Hartas 1. pantā paredzēto tiesību absolūto vai neatceļamo raksturu skat. Dupré, C., “Article 1 – Human dignity” no Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., un Ward, A. (red.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oksforda, 2021, 14. un 15. lpp.; Jones, J., “Human Dignity in the EU Charter of Fundamental Rights and its Interpretation Before the European Court of Justice”, Liverpool Law Review, 33. sēj., 2012, 287. lpp.
(
44
)	Skat. spriedumus, 2017. gada 16. februāris, C.K. u.c. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 59. punkts), un 2018. gada 24. aprīlis, MP (Pagātnē piedzīvotas spīdzināšanas upura alternatīvā aizsardzība) (C‑353/16, EU:C:2018:276, 36. punkts). Skat. arī Dupré, C., “Article 1 – Human dignity” no Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., un Ward, A. (red.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oksforda, 2021, 20. lpp. Lai gan cilvēka cieņa nav skaidri minēta Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā (turpmāk tekstā – ECPAK), tās pamatbūtība liecina, ka tā ir neatceļama. Lai gan šajā konvencijā nav skaidri ietverts atsevišķs pants, kas būtu veltīts tikai cilvēka cieņai, šis jēdziens ir tajā ietverts un ir daudzu tās normu pamatā, it īpaši tās 3. panta, kas aizliedz spīdzināšanu un necilvēcīgu vai pazemojošu izturēšanos vai sodīšanu. Attiecībā uz ECPAK paredzēto atkāpi tās 15. panta 2. punktā ir noteiktas konkrētas tiesības, piemēram, tiesības uz dzīvību (2. pants) un spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodīšanas aizliegums (3. pants), no kurām nav pieļaujamas atkāpes pat ārkārtas situācijās.
(
45
)	Spriedums, 2022. gada 1. augusts, Ministero dell’Interno (Uzņemšanas materiālo nosacījumu atteikšana) (C‑422/21, EU:C:2022:616, 39. punkts); spriedums Saciri (35. punkts), un spriedums, 2012. gada 27. septembris, Cimade un GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594, 56. punkts).
(
46
)	Skat. arī Direktīvas 2013/33 35. apsvērumu.
(
47
)	Spriedums Saciri (48. punkts).
(
48
)	It īpaši spriedumā Saciri (42. punkts) Tiesa ir nolēmusi, ka pabalstiem jābūt pietiekamiem, lai segtu izdevumus par privāto mājokli vai nodrošinātu atbalstu ar sociālās palīdzības starpniecību, ja patvēruma meklētājiem paredzētie publiskā sektora mājokļi ir pārslogoti.
(
49
)	Spriedums Saciri (50. punkts).
(
50
)	Spriedums, 2019. gada 12. novembris, Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, 46. punkts), atsaucoties uz spriedumu Jawo (92. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
51
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Jawo (92. punkts), un spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, 51. punkts).
(
52
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 12. novembris, Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, 47. punkts). It īpaši minētā sprieduma 47. un 48. punktā Tiesa paskaidrojusi, ka tādas sankcijas piemērošana, ar kuru tiek atteikta, pat ja tas notiek uz laiku, visu uzņemšanas materiālo nosacījumu vai to uzņemšanas materiālo nosacījumu, kas attiecas uz mājokli, pārtiku vai apģērbu, izmantošana, būtu nesaderīga ar pienākumu nodrošināt pieteikuma iesniedzējam cilvēka cienīgu dzīves līmeni, jo ar to viņam tiktu liegta iespēja apmierināt savas viselementārākās vajadzības, un ar šādu sankciju netiktu ievērota samērīguma prasība, jo pieteikuma iesniedzējam nedrīkst liegt iespēju apmierināt savas viselementārākās vajadzības.
(
53
)	Skat. šo secinājumu 56. punktu.
(
54
)	Direktīvas 2013/33 18. panta 9. punkta nobeigumā ir noteikts, ka “šādi atšķirīgi nosacījumi jebkurā gadījumā nodrošina pamatvajadzības”, tādējādi ierobežojot atkāpes no pienākuma nodrošināt šajā tiesību normā paredzētos uzņemšanas materiālos nosacījumus ārkārtas apstākļos tvērumu.
(
55
)	Skat. šo secinājumu 62. punktu.
(
56
)	Skat. Dupré, C., “Article 1 – Human dignity” no Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., un Ward, A. (red.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oksforda, 2021, 20. lpp.
(
57
)	CE:ECHR:2020:0702JUD002882013.
(
58
)	Tie ietvēra tādus faktorus kā bezpajumtniecība, piekļuves trūkums pamatvajadzībām (pārtika, pajumte, higiēna) un pakļautība skarbiem laikapstākļiem.
(
59
)	ECT konstatēja, ka šie pozitīvie pienākumi pastāv saskaņā ar Savienības tiesībām. Skat., piemēram, šā sprieduma 116. punktu.
(
60
)	Pamatojoties uz šiem apstākļiem, ECT secināja, ka N.H., K.T. un A.J. bija pakļauti attieksmei, kas ir pretrunā ECPAK 3. pantam, galējas materiālās nenodrošinātības un nepietiekamas valsts palīdzības dēļ. Tomēr attiecībā uz S.G. ECT nekonstatēja pārkāpumu. Šķiet, ka atšķirība šajos gadījumos ir saistīta ar pieteikuma iesniedzēju ciešanu ilgumu.
(
61
)	Skat. spriedumu Ibrahim u.c. (90. punkts).
(
62
)	Skat. Dupré, C., “Article 1 – Human dignity” no Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., un Ward, A. (red.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oksforda, 2021, 19. lpp.