62017TJ0466_RES
Lieta T‑466/17
Printeos, SA u.c.
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2019. gada 24. septembra spriedums
Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Standarta/kataloga aplokšņu un speciālo apdrukāto aplokšņu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta pārkāpums – Daļēja atcelšana pienākuma norādīt pamatojumu neizpildes dēļ – Lēmums, ar kuru tiek veikti grozījumi – Izlīguma procedūra – Naudas sodi – Pamatsumma – Pielāgošana izņēmuma kārtā – Ierobežojums 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma – Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts – Princips non bis in idem – Tiesiskā drošība – Tiesiskā paļāvība – Vienlīdzīga attieksme – Sodu saskaitīšana – Samērīgums – Taisnīgums – Neierobežota kompetence
Prasība atcelt tiesību aktu – Spriedums, ar kuru tiek atcelts tiesību akts – Sekas – Pienākums veikt izpildes pasākumus – Tvērums – Lēmums, kuru ir pieņēmusi Komisija izlīguma procedūras noslēgumā un ar kuru ir konstatēts konkurences tiesību normu pārkāpums – Atcelšana nepietiekama pamatojuma dēļ – Daļēja atcelšana, kas attiecas uz daļu, ar kuru ir uzlikts naudas sods – Jauna lēmuma pieņemšana, ar kuru ir uzlikts tāda paša apmēra naudas sods – Princips “non bis in idem” – Nepiemērojamība – Tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpums – Neesamība
(LESD 101. pants un 266. panta pirmā daļa; EEZ līguma 53. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pants)
(skat. 56.–69. punktu)
Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Pamatsummas noteikšana – Naudas sods, kas uzlikts izlīguma procedūras noslēgumā – Pamatnostādnēs paredzētās metodikas nepiemērošana – Vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums – Neesamība
(LESD 101. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 2006/C 210/02 13. un 37. punkts)
(skat. 91.–95. punktu, 98., 99. un 103.–135. punktu)
Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Pamatsummas noteikšana – Naudas sods, kas uzlikts izlīguma procedūras noslēgumā – Pamatnostādnēs paredzētās metodikas nepiemērošana – Vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums – Neiespējamība atsaukties uz citas personas interesēs izdarītu nelikumību
(LESD 101. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 2006/C 210/02 13. un 37. punkts)
(skat. 91.–95. punktu, 98., 99. un 136.–146. punktu)
Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Maksimālais apmērs – Maksimālā apmēra piemērošana visiem sodītajiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies vienā un tajā pašā pārkāpumā – Vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums – Neesamība
(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts)
(skat. 96., 97., 101. un 102. punktu)
Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda, ko ir uzlikusi valsts konkurences iestāde, neņemšana vērā – Teritorija, pretkonkurences rīcība un atšķirīgi laikposmi – Taisnīguma principa pārkāpums – Neesamība
(LESD 101. pants; EEZ līguma 53. pants)
(skat. 152.–158. punktu)
Rezumējums
Ar 2019. gada 24. septembra spriedumu Printeos u.c./Komisija (T‑466/17) Vispārējā tiesa noraidīja vairāku sabiedrību, kuras darbojas standarta/kataloga aplokšņu un speciālo apdrukāto aplokšņu pārdošanas jomā (turpmāk tekstā – “prasītājas”), prasību, ar kuru tiek lūgts, galvenokārt, daļēji atcelt Eiropas Komisijas lēmumu (
1
), ar kuru tā ir uzlikusi naudas sodu par LESD 101. panta pārkāpumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Šis pārkāpums ir noticis nolīgumu vai saskaņotu darbību formā starp prasītājām un četrām citām uzņēmumu grupām vairāku Eiropas valstu teritorijās.
Apstrīdētais lēmums tika pieņemts pēc tam, kad nepietiekama pamatojuma dēļ daļēji tika atcelts (
2
) Komisijas agrākais lēmums (
3
), ar kuru prasītājām ir piemērots naudas sods 4729000 EUR apmērā un kurš tika pieņemts saistībā ar izlīguma procedūru (turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”). Pēc šā sprieduma Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru ir grozīts sākotnējais lēmums, vienlaikus piemērojot tādu pašu naudas soda apmēru.
Vispārējā tiesa nosprieda, pirmkārt, ka tad, ja Savienības lēmuma atcelšana ir balstīta uz procesuālu trūkumu, piemēram, nepietiekamu pamatojumu, un Savienības tiesa nav izmantojusi savu neierobežoto kompetenci, lai grozītu uzlikto naudas sodu, Komisija varēja pieņemt jaunu lēmumu, ar kuru prasītājām tiek uzlikts naudas sods, neizraisot iebildumus par pamatu, kas ir saistīts ar tiesiskās drošības principa, tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un principa ne bis in idem pārkāpumu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa precizēja, ka nosacījums principa non bis in idem piemērošanai ir tāds, ka ir lemts par pārkāpuma faktu vai ir pārbaudīts par to sniegtā vērtējuma tiesiskums. Līdz ar to princips ne bis in idem pats par sevi neizslēdz atkārtotu procesa uzsākšanu par vienu un to pašu pretkonkurences rīcību, ja pirmais lēmums ticis atcelts ar formu saistītu motīvu dēļ, nelemjot par pārmestajiem faktiem pēc būtības, jo atcelšanas lēmums šādā gadījumā nevar tikt uzskatīts par “attaisnošanu” šā termina krimināltiesību izpratnē. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šī pieeja ir noderīga arī lēmuma, ar kuru ir uzlikts naudas sods, atcelšanas nepietiekama pamatojuma dēļ gadījumā, ja šis lēmums ir ticis pieņemts saistībā ar izlīguma procedūru.
Otrkārt, attiecībā uz pamatu, kas ir saistīts ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nosakot naudas soda apmēru, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, lai pārbaudītu šā principa ievērošanu, ir jānošķir, pirmkārt, naudas sodu, kuri ir uzliekami attiecīgajiem uzņēmumiem, pamatsummu obligāti vienlīdzīga noteikšana un, otrkārt, maksimālā 10 % apmēra piemērošana minētajiem uzņēmumiem saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 (
4
) 23. panta 2. punkta otro daļu, kas var atšķirties atkarībā no to attiecīgajiem kopējiem apgrozījumiem. Proti, lai gan Komisija pamatoti varēja izvēlēties pamatsummas aprēķina metodi, kas ir balstīta uz gada laikā, ko aptver pārkāpums, īstenoto pārdošanas apjomu, lai raksturotu pārkāpuma ekonomisko nozīmīgumu, kā arī katra uzņēmuma, kas tajā bija piedalījies, vainas īpatsvaru, šajā kontekstā tai ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips. Savukārt maksimālā 10 % apmēra piemērošana, lai noteiktu naudas sodu galīgo apmēru, principā nav atkarīga ne no šā pārkāpuma ekonomiskā nozīmīguma, ne no katra uzņēmuma, kas tajā ir piedalījies, vainas īpatsvara, ne arī no minētā pārkāpuma, ko tas ir izdarījis, smaguma vai ilguma, bet tai ir tīri automātisks raksturs, kas ir saistīts tikai un vienīgi ar uzņēmuma kopējo apgrozījumu, un tādējādi minētā piemērošana ipso facto atbilst vienlīdzīgas attieksmes principam.
Tomēr Vispārējā tiesa uzskatīja par kļūdainu Komisijas analīzi, saskaņā ar kuru maksimālā 10 % apmēra piemērošana šajā uzliekamo naudas sodu aprēķināšanas starpstadijā ipso facto rada rezultātus, kas atbilst vienlīdzīgas attieksmes principam. Šajā ziņā Vispārējā tiesa norādīja, ka ar šādu pieeju, kas neietilpst Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta piemērošanas jomā, Komisija ir izmantojusi savu novērtējuma brīvību atbilstoši Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 (
5
) 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 37. punktam. Pēc pamatsummu pielāgošanas, kas veikta, piemērojot šo pieeju attiecībā uz dažādām uzņēmumu grupām, kas ir apstrīdētā lēmuma adresātes, pārbaudes Vispārējā tiesa uzskatīja, ka viena no šīm grupām bez objektīva pamatojuma bija saņēmusi labvēlīgāku attieksmi. Tomēr Vispārējā tiesa nosprieda, ka prasītājas savā labā nevar atsaukties uz nelikumību, kas izriet no šādas nevienlīdzīgas attieksmes.
Attiecībā uz LESD 101. panta un valsts konkurences tiesību paralēlu piemērošanu šajā gadījumā saistībā ar prasītāju rīcības sekām Spānijas teritorijā, uz ko attiecās trešais pamats, kas ir saistīts ar taisnīguma principa pārkāpumu, iesākumā Vispārējā tiesa konstatēja, ka apstrīdētais lēmums neattiecās uz šo teritoriju un ka Spānijas konkurences iestāde bija piemērojusi sodu par darbībām, kas notikušas atšķirīgā laikposmā. Vispārējā tiesa atzina, ka šādos apstākļos pilnīgs un pietiekami preventīvs sods par prasītāju pretkonkurences rīcību tieši pieprasa ņemt vērā visas tās sekas dažādās teritorijās, tostarp laikā, tādējādi Komisijai nevar pārmest, ka šo pašu iemeslu dēļ tā nav samazinājusi naudas sodu, kas prasītājām ir uzlikts sākotnējā lēmumā un apstrīdētajā lēmumā.
(
1
)	Komisijas Lēmums C(2017) 4112 final (2017. gada 16. jūnijs), ar kuru groza Lēmumu C(2014) 9295 final (2014. gada 10. decembris) par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (AT.39780 – Aploksnes).
(
2
)	Vispārējās tiesas spriedums, 2016. gada 13. decembris, Printeos u.c./Komisija (T‑95/15, EU:T:2016:722).
(
3
)	Komisijas Lēmums C(2014) 9295 final (2014. gada 10. decembris) par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (AT.39780 – Aploksnes).
(
4
)	Padomes Regula (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(
5
)	OV 2006, C 210, 2. lpp.