62023CC0431
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ATHANASIOS RANTOS
24 päivänä lokakuuta 2024 (
1
)
Asia C‑431/23
AE,
CO,
DU
ja muut osapuolet
vastaan
BA,
Wibra België SA:n
pesänhoitajana,
EP, Wibra België SA:n pesänhoitajana,
RI,
Wibra België SA:n
pesänhoitajana, ja
Wibra België SRL,
jossa asian käsittelyyn osallistuvat
VT,
HL,
MO
ja muut osapuolet
(Ennakkoratkaisupyyntö – tribunal du travail de Liège (Liègen työoikeudellisten asioiden alioikeus, Belgia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Direktiivi 2001/23/EY – Yritysten luovutus – Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen – 3–5 artikla – Poikkeus – Edellytykset – Maksukyvyttömyysmenettely – Yrityksen osan luovutus, joka on valmisteltu tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä ja toteutettu välittömästi konkurssiin asettamisen jälkeen
I Johdanto
1.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuinta pyydetään jälleen ottamaan kantaa siihen, sovelletaanko direktiivillä 2001/23/EY (
2
) käyttöön otettua työntekijöiden suojajärjestelmää koskevaa poikkeusta, josta säädetään kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa, yrityksen luovutukseen maksukyvyttömyysmenettelyssä.
2.
Tarkemmin sanoen tribunal du travail de Liège (Liègen työoikeudellisten asioiden alioikeus, Belgia), joka on esittänyt käsiteltävänä olevan ennakkoratkaisupyynnön, tiedustelee unionin tuomioistuimelta, sovelletaanko tätä poikkeusta tilanteessa, jossa luovutus valmisteltiin kokonaisuudessaan yrityksen toiminnan jatkamiseen tähdänneessä menettelyssä, joka epäonnistui sen vuoksi, että luovutuksensaaja kieltäytyi noudattamasta työntekijöiden suojelua koskevia pakottavia säännöksiä, ja jossa kyseinen luovutus tämän jälkeen toteutettiin täsmälleen samoin ehdoin ja lisäksi luovutuksensaajan kanssa samaan konserniin kuuluvan luovuttajan konkurssiin asettamista seuraavana päivänä.
3.
Nyt käsiteltävä asia, joka on linjassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön (
3
) kanssa, jolla pyritään selventämään direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalan rajoja, tarjoaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden antaa tältä osin lisäohjeita.
4.
Tämän säännöksen tulkinta edellyttää oikeudenmukaisen tasapainon löytämistä kahden vaatimuksen välillä: yhtäältä sen, ettei pidä hankaloittaa sellaisten oikeudellisten välineiden käyttöä, joilla pyritään suositeltavaan tavoitteeseen mahdollistaa yrityksen tai sen osien toiminnan jatkuminen myös toteen näytetyissä taloudellisissa vaikeuksissa, ja toisaalta sen, ettei sallita sitä, että tällaisten välineiden tai yleisemmin maksukyvyttömyysmenettelyjen epäasianmukaisella käytöllä kierretään unionin oikeudessa työntekijöille annettua suojaa. (
4
)
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
5.
Direktiivin 2001/23 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ne luovuttajan oikeudet ja velvoitteet, jotka johtuvat luovutuksen tapahtuessa voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta, siirtyvät tällaisen luovutuksen seurauksena luovutuksensaajalle.
Jäsenvaltiot voivat säätää, että luovuttaja ja luovutuksensaaja ovat luovutuspäivän jälkeen yhdessä vastuussa luovutuspäivänä voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta johtuvista velvoitteista, jotka ovat syntyneet ennen luovutuspäivää.”
6.
Kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään, että yrityksen luovutus ”ei sellaisenaan ole peruste, jota luovuttaja tai luovutuksensaaja voi käyttää irtisanomiseen”, sanotun kuitenkaan rajoittamatta mahdollisuutta toteuttaa irtisanomisia, jotka ovat perusteltuja ”työvoiman muutoksiin johtavista taloudellisista, teknisistä tai organisatorisista syistä”.
7.
Kyseisen direktiivin 5 artiklan, jossa säädetään edellä kuvatusta poikkeuksesta suojajärjestelmään, 1 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jolleivät jäsenvaltiot toisin säädä, 3 ja 4 artiklaa ei sovelleta sellaisen yrityksen, liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutukseen, jossa on aloitettu luovuttajaa koskeva konkurssimenettely tai muu samankaltainen maksukyvyttömyysmenettely luovuttajan varojen selvittämiseksi, ja sitä toteutetaan toimivaltaisen viranomaisen valvonnassa (joka voi olla toimivaltaisen viranomaisen valtuuttama maksukyvyttömyysmenettelyn selvittäjä).
– –
4.   Jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet sellaisten vilpillisten maksukyvyttömyysmenettelyjen estämiseksi, joiden tarkoituksena on kiertää tämän direktiivin mukaisia työntekijöiden oikeuksia.”
B
Belgian oikeus
1. Talousoikeudesta annetun koodeksin (code de droit économique) yritysten maksukyvyttömyyttä koskevat asian kannalta merkitykselliset säännökset
8.
Tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevasta menettelystä, sellaisena kuin sitä sovellettiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana, säädettiin Belgian oikeudessa talousoikeudesta annetun koodeksin (code de droit économique) XX.39 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä, sellaisina kuin niitä sovelletaan pääasiaan. Mainitussa XX.39 §:ssä todettiin, että ”tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevan menettelyn tavoitteena on turvata tuomioistuimen valvonnassa yrityksen varojen tai sen toimintojen jatkuvuus kokonaisuudessaan tai osittain. Sen mukaan velallisen osalta voidaan myöntää täytäntöönpanokielto tuomioistuimen valvonnassa tapahtuvan luovutuksen toteuttamiseksi siirtämällä kaikki varat tai toiminnot tai osa niistä yhdelle tai useammalle kolmannelle osapuolelle”.
9.
Talousoikeudesta annetun koodeksin entisen XX.87 §:n 1 momentin mukaan ”nimitetyn selvittäjän on järjestettävä ja toteutettava tuomioistuimen määräämä luovutus myymällä tai luovuttamalla irtainta tai kiinteää omaisuutta, joka on tarpeen tai hyödyksi yrityksen koko liiketoiminnan tai sen osan turvaamiseksi. Selvittäjä etsii ja pyytää tarjouksia pyrkien ensisijaisesti säilyttämään yrityksen toiminnan kokonaisuudessaan tai osittain ja ottaen huomioon velkojien oikeudet”.
10.
Konkurssimenettelystä säädetään Belgian oikeudessa talousoikeudesta annetun koodeksin XX.98–XX.201 §:ssä. Koodeksin XX.98 §:stä ilmenee, että konkurssimenettelyn tarkoituksena on ”siirtää velallisen varallisuuden hallinta pesänhoitajalle, joka vastaa konkurssivelallisen omaisuuden hallinnoinnista sekä sen selvittämisestä ja likvidoinnista saatavien tuottojen jakamisesta velkojien kesken”.
11.
Talousoikeudesta annetun koodeksin XX osaa muutettiin 21.3.2021 annetulla lailla, (
5
) jolla siihen myös lisättiin säännökset, jotka koskevat pre‑pack‑menettelyä, jolla tarkoitetaan yrityksen uudelleenjärjestelyn valmisteluvaihetta, jonka aikana kauppatuomioistuimen puheenjohtaja voi nimittää selvittäjän sovintoratkaisun tai kollektiivisen ratkaisun aikaansaamiseksi, jos velallinen voi osoittaa, että yrityksen jatkuvuus on uhattuna joko lyhyellä tai pitkällä aikavälillä.
2. Säännökset työntekijöiden oikeuksien turvaamisesta työnantajan vaihtuessa
12.
Belgian oikeusjärjestyksessä direktiivi 2001/23 on pantu täytäntöön työntekijöiden oikeuksien turvaamisesta työnantajan vaihtuessa sopimukseen perustuvan yrityksen luovutuksen yhteydessä ja siirtyvien työntekijöiden oikeuksien sääntelystä konkurssin jälkeen suoritetun varojen siirron yhteydessä 7.6.1985 tehdyllä työehtosopimuksella nro 32 bis, sellaisena kuin se on muutettuna (convention collective de travail no 32 bis du 7 juin 1985, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’un transfert conventionnel d’entreprise et réglant les droits des travailleurs repris en cas de reprise de l’actif après faillite, telle que modifiée) (jäljempänä työehtosopimus nro 32 bis).
13.
Kuten työehtosopimuksen nro 32 bis 1 artiklasta ilmenee, sen tarkoituksena on yhtäältä taata ”työntekijöiden oikeuksien säilyminen kaikissa tapauksissa, joissa työnantaja vaihtuu sopimukseen perustuvan yrityksen tai yrityksen osan luovutuksen yhteydessä” (II luku) ja toisaalta taata ”tietyt siirtyvien työntekijöiden oikeudet konkurssin jälkeen suoritetun varojen siirron yhteydessä” (III luku).
14.
Työehtosopimuksen nro 32 bis II luku, johon sisältyvät sen 6–10 artikla, koskee ”työntekijöiden oikeuksien turvaamista työnantajan vaihtuessa sopimukseen perustuvan yrityksen luovutuksen johdosta”.
15.
Työehtosopimuksen nro 32 bis 7 artiklan mukaan ”ne luovuttajan oikeudet ja velvollisuudet, jotka johtuvat – – luovutuksen tapahtuessa voimassa olleista työsopimuksista, siirtyvät luovutuksen vuoksi luovutuksensaajalle”.
16.
Työehtosopimuksen nro 32 bis 8 artiklassa määrätään, että ”luovuttaja ja luovutuksensaaja ovat yhteisvastuussa – – luovutuksen ajankohtana olemassa olleiden ja tuolloin voimassa olleista työsopimuksista johtuvien velkojen maksamisesta – – sosiaalietuuksia täydentäviin korvausjärjestelmiin perustuvia velkoja lukuun ottamatta”.
17.
Työehtosopimuksen nro 32 bis 9 artiklan mukaan ”työnantajan vaihtuminen ei sellaisenaan ole peruste, jota luovuttaja tai luovutuksensaaja voi käyttää irtisanomiseen”.
18.
Työehtosopimuksen nro 32 bis III lukua, jonka otsikko on ”Siirtyvien työntekijöiden oikeudet konkurssin jälkeisen varojen siirron yhteydessä”, sovelletaan työntekijöiden palvelukseen ottamiseen ”konkurssiin asetetun yrityksen kaikkien tai joidenkin varojen siirron jälkeen edellyttäen, että siirto tapahtuu kahden kuukauden kuluessa konkurssiin asettamisen päivästä” (11 artiklan ensimmäinen kohta). Tätä lukua ”sovelletaan työntekijöihin, joita konkurssiin asettamisen päivänä sitoo edelleen työsopimus – – ja sitä sovelletaan, jos nämä työntekijät otetaan palvelukseen joko ennen varojen siirtoa tai varojen siirron yhteydessä taikka neljän kuukauden lisämääräajan kuluessa varojen siirrosta”.
19.
Mainitun III luvun säännöksissä määrätään entisen työnantajan palveluksessa olleiden työntekijöiden työehtojen säilyttämisestä (työehtosopimuksen nro 32 bis 13 artikla) tai työntekijän entisen työnantajan palveluksessa saavuttaman palvelusajan huomioon ottamisesta irtisanomisajan ja korvauksen määrän määrittämisessä (14 artikla). Niissä ei sitä vastoin määrätä siirron toteuttamisajankohtana olemassa olleiden työsopimuksista johtuvien velkojen siirtymisestä luovutuksensaajalle eikä siitä, että luovutuksensaaja olisi vastuussa näistä veloista yhdessä luovuttajan kanssa tai erikseen.
20.
Tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä tapahtuvaan luovutukseen sovellettava työntekijöiden oikeuksia koskeva säädös on työntekijöiden oikeuksien turvaamisesta työnantajan vaihtuessa tuomioistuinpäätökseen perustuvan uudelleenjärjestelyn yhteydessä tuomioistuinvalvonnassa tehdyn luovutuksen vuoksi 5.10.2011 tehty työehtosopimus nro 102 (convention collective de travail no 102, du 5 octobre 2011, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’une réorganisation judiciaire par transfert sous autorité de justice) (jäljempänä työehtosopimus nro 102).
III Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
21.
Liikenimi Wibra on alankomaalainen yritys, jolla on useita myymälöitä Belgiassa ja Alankomaissa. Se on erikoistunut kaikenlaisten kulutustavaroiden myyntiin alennettuun hintaan. Vuonna 2020 covid-19-terveyskriisin vuoksi tämän yrityksen Belgian sivuliikkeen Wibra België SA:n – jolla oli tuolloin 81 myymälää ja joka työllisti 439 työntekijää – liikevaihto supistui merkittävästi.
22.
Tämän seurauksena Wibra België SA jätti 30.7.2020 tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevan hakemuksen Ondernemingsrechtbank Gentille (Gentin kauppatuomioistuin, Belgia), joka määräsi täytäntöönpanokiellosta 30.10.2020 saakka ja nimitti kolme selvittäjää (BA, EP ja RI), joiden tehtävänä oli järjestää ja siirtää mainitun yhtiön toiminta kokonaan tai osittain.
23.
Nämä kolme selvittäjää hyväksyivät 21.9.2020 emoyhtiö Wibra Nederland BV:n tekemän ostotarjouksen, joka kattoi 36 liiketilaa ja 183 työntekijää Wibra België SA:n 439 työntekijästä. Ostosopimuksen lausekkeessa määrättiin, että siirtyvien henkilöstön jäsenten osalta myyjä vastaa pro rata temporis ‑periaatteen mukaisesti taloudellisista velvoitteista, jotka liittyvät tulevan lomarahan ja 13. kuukauden palkan (vuosittaisen lisäpalkan) maksamiseen hyväksymispäivään mennessä suoritetun työn osalta.
24.
Tämän jälkeen 30.9.2020 perustettiin välineellinen yhtiö Wibra België SRL, jonka tarkoituksena oli ottaa hoitaakseen osa Wibra België SA:n aikaisemmista toiminnoista ja jatkaa niitä.
25.
Edellä mainitut kolme selvittäjää esittivät Gentin kauppatuomioistuimelle pyynnön hyväksyä mainittu ostotarjous, jonka Gentin kauppatuomioistuin hylkäsi 8.10.2020 antamallaan tuomiolla, jossa se katsoi, että lomarahaa ja vuoden lopussa maksettavia palkkioita koskevat ostotarjouksen kohdat olivat työehtosopimuksen nro 102 ja direktiivin 2001/23 pakottavien säännösten vastaisia.
26.
Kyseinen tuomioistuin asetti samana päivänä antamallaan toisella päätöksellä Wibra België SA:n konkurssiin ja nimitti pesänhoitajiksi kolme selvittäjää, eli BA:n, EP:n ja RI:n.
27.
Huolimatta ostotarjouksen hyväksymishakemuksen hylkäämisestä mainitussa tuomioistuimessa ja konkurssiin asettamista koskevasta päätöksestä liikenimi Wibra ilmoitti 9.10.2020 päivätyllä lehdistötiedotteella 36 myymälän pikaisesta uudelleenavaamisesta ja 183 työntekijän palvelussuhteen jatkamisesta.
28.
Wibra België SA:ta koskeva ratkaisu huomioon ottaen henkilöstön jäsenille ilmoitettiin välittömästi konkurssiin asettamisesta ja päätöksestä, joka koski heidän työsopimuksensa päättymistä irtisanomisajan palkkaa vastaavaa korvausta vastaan.
29.
Konkurssiin asettamista seuraavana päivänä pesänhoitajat luovuttivat osan Wibra België SA:n aineellisista ja aineettomista irtaimista varoista Wibra België SRL:lle. Irtisanotusta henkilöstöstä (eli 439 työntekijästä) Wibra België SRL otti uudelleen palvelukseen 183 henkilöä.
30.
Osa irtisanotuista työntekijöistä esitti konkurssipesän hoitajille kysymyksiä, joihin nämä vastasivat, että ”konkurssiin asettamisen jälkeen osa aineettomasta ja aineellisesta irtaimesta omaisuudesta myytiin vastaperustetulle yhtiölle [WIBRA België SRL]” ja että ”henkilöstöä tai toimintoja ei luovutettu”.
31.
AE ja 21 muuta Wibra België SA:n irtisanomaa työntekijää nostivat 21.6.2021 jättämällään kanteella tribunal du travail de Liègessä, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, kanteen sekä konkurssiin asetettua entistä työnantajaansa että Wibra België SRL:ää vastaan. Lisäksi 38 muuta työntekijää liittyi myöhemmin kanteeseen. Kaikki nämä työntekijät (jäljempänä myös yhdessä kantajat) vaativat yhtäältä, että työoikeudellisten asioiden alioikeus toteaisi, että toimintojen luovutus konkurssiin asetetun Wibra België SA:n ja Wibra België SRL:n välillä oli työehtosopimuksen nro 32 bis ja direktiivin 2001/23 1 artiklassa tarkoitettu sopimukseen perustuva yrityksen luovutus, ja toisaalta, että heille maksettaisiin vahingonkorvausta työehtosopimuksen nro 32 bis määräysten rikkomisesta ja että Wibra België SRL velvoitettaisiin korvaamaan tämä rahamäärä yhteisvastuullisesti ja, jos tämä ei ole mahdollista, henkilökohtaisesti. Nämä työntekijät väittivät erityisesti, että Wibra België SRL oli katsottava luovutuksensaajaksi, joten sitä sitoivat heihin nähden ne oikeudet ja velvollisuudet, joihin nämä työntekijät saattoivat aiemmin vedota Wibra België SA:ta vastaan erityisesti niiden rahamäärien maksamisen osalta, jotka Wibra België SA oli velvollinen maksamaan vahingonkorvauksina sekä saamatta jääneinä palkkoina, korvauksina, palkkioina ja muina hyvityksinä, mukaan lukien irtisanomisajan palkkaa vastaava korvaus heidän konkurssiin asettamisen jälkeisen irtisanomisensa johdosta. Samat työntekijät vaativat toissijaisesti asian käsittelyn lykkäämistä, kunnes unionin tuomioistuimelle esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin on vastattu.
32.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi ennakkoratkaisupyynnössään, että Wibra België SA:n on maksettava jokaiselle kantajalle vahingonkorvausta joukkovähentämistä edeltäneen tiedottamis- ja kuulemisvelvoitteensa laiminlyönnin vuoksi. Kun otetaan huomioon 8.10.2020 annetulla päätöksellä suoritettu konkurssiin asettaminen, irtisanottujen työntekijöiden saatavat on kuitenkin ennen kaikkea hyväksyttävä konkurssivelkoihin ja konkurssipesän varojen on oltava riittävät, jotta kantajat voivat tosiasiallisesti saada maksun.
33.
Jos konkurssiin asetetun Wibra België SA:n ja Wibra België SRL:n välillä toteutettu toimenpide on näin ollen katsottava työehtosopimuksen nro 32 bis II luvussa tarkoitetuksi ”sopimukseen perustuvaksi yrityksen luovutukseksi”, jälkimmäinen yhtiö on yhteisvastuussa ensimmäisen yhtiön velvoitteista sekä luovutusajankohtana olemassa olleista veloista työehtosopimuksen nro 32 bis 7 ja 8 artiklan mukaan.
34.
Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii Wibra Belgie SA:lta Wibra België SRL:lle tehdyn varojen luovutuksen oikeudellista luonnehdintaa. Tuomioistuin pohtii erityisesti, onko kyseinen toimenpide luokiteltava työehtosopimuksen nro 32 bis II luvussa tarkoitetuksi ”sopimukseen perustuvaksi yrityksen luovutukseksi” vai III luvussa tarkoitetuksi ”varojen luovutukseksi konkurssin jälkeen”.
35.
Kyseinen tuomioistuin toteaa tältä osin, että vaikka konkurssin jälkeistä varojen siirtoa ei hyväksytty tuomioistuimessa, Gentin kauppatuomioistuimen nimittämät selvittäjät toteuttivat tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevan menettelyn aikana laatimansa emoyhtiö Wibra Nederlandin yrityksen luovutussuunnitelman lopulta pesänhoitajina konkurssiin asettamista seuraavana päivänä.
36.
Mainittu tuomioistuin toteaa lisäksi, että on riidatonta, että konkurssiin asettamisen jälkeisenä päivänä toteutetun näiden kahden yhtiön välisen toimenpiteen toteuttamistapa on sama kuin Gentin kauppatuomioistuimelle tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä toimitetun ostotarjouksen toteuttamistapa ja että ainoa ero näiden kahden toimenpiteen välillä on luovutuksensaajan identiteetti. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa kuitenkin, että koska Wibra België SRL on kyseisen emoyhtiön tytäryhtiö, tällä identiteettierolla ei ole merkitystä nyt käsiteltävän asian kannalta.
37.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että pääasiassa kyseessä olevaa toimenpidettä on ”kiistatta” pidettävä ”pre‑pack-luovutuksena”, ja viittaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, (
6
) jonka perusteella luovutuksensaaja voi vedota direktiivin 2001/23 5 artiklassa säädettyyn poikkeukseen, jos tästä järjestelystä säädetään lailla tai asetuksella.
38.
Sen mukaan Belgian oikeudessa ei kuitenkaan ole tällaisia säännöksiä. Belgian lainsäätäjän talousoikeudesta annettuun koodeksiin erityisesti 21.3.2021 annetulla lailla tekemät muutokset koskevat sen mukaan valmisteluvaihetta (”pre‑pack-suunnitelma”) eivätkä luovutusvaihetta (”pre‑pack-luovutus”).
39.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että käsiteltävässä asiassa toimenpiteen ensimmäinen osa – eli luovutuksen valmistelu – toteutettiin Gentin kauppatuomioistuimen nimittämien selvittäjien valvonnassa tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä. Tämän toimenpiteen toinen osa – eli varojen ja henkilöstön siirto – toteutettiin välittömästi sen jälkeen, kun kauppatuomioistuin oli hylännyt alun perin sovitun toimenpiteen, ja kaiken lisäksi työntekijöiden oikeuksien suojelua koskevan perusteen nojalla (joka tässä tapauksessa oli se, että luovutuksensaaja kieltäytyi ottamasta vastatakseen lomarahaan ja vuoden lopussa maksettaviin palkkioihin liittyviä yrityksen maksettaviksi kuuluvia korvauksia).
40.
Tässä tilanteessa tribunal du travail de Liège on päättänyt, että Wibra België SRL:ää vastaan esitetyistä vaatimuksista päätetään myöhemmin, sekä päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko direktiivin [2001/23] 5 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että siinä asetettu edellytys, jonka mukaan kyseisen direktiivin 3 ja 4 artiklaa ei sovelleta yrityksen luovutukseen, kun on aloitettu luovuttajaa koskeva konkurssimenettely tai muu samankaltainen maksukyvyttömyysmenettely luovuttajan varojen selvittämiseksi, ei täyty siinä tapauksessa, että yrityksen tai sen osan luovutus valmistellaan ennen sellaisen konkurssimenettelyn aloittamista, jolla pyritään luovuttajan varojen selvittämiseen, nyt käsiteltävässä asiassa tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevan menettelyn yhteydessä, ja jonka päätteeksi tehdään luovutussopimus, joka hylätään toimivaltaisessa tuomioistuimessa mutta joka täytetään välittömästi konkurssiin asettamisen jälkeen kansallisten lakien ja asetusten soveltamisalan ulkopuolella?”
41.
Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle ovat esittäneet kantajat, Wibra België SRL, Belgian hallitus ja Euroopan komissio.
IV Asian arviointi
A
Johdanto
42.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksellään, onko direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että siinä asetettu edellytys, jonka mukaan kyseisen direktiivin 3 ja 4 artiklaa ei sovelleta yrityksen luovutukseen, kun ”on aloitettu luovuttajaa koskeva konkurssimenettely tai muu samankaltainen maksukyvyttömyysmenettely luovuttajan varojen selvittämiseksi”, ei täyty silloin, kun yrityksen tai sen osan luovutus valmistellaan ennen konkurssimenettelyn aloittamista sellaisessa menettelyssä, jolla tähdätään yrityksen toiminnan jatkamiseen – kuten tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä – ja jonka päätteeksi tehdään luovutussopimus, joka hylätään toimivaltaisessa tuomioistuimessa, ja kun mainittu luovutus toteutetaan välittömästi konkurssiin asettamisen jälkeen.
43.
Tämä kysymys on esitetty riita-asiassa, jossa useat Wibra‑nimisen yrityksen uudelleenjärjestelyn seurauksena irtisanotut työntekijät väittävät, että niiden entisen työnantajan Wibra België SA:n ja Wibra België SRL:n välistä luovutusta on pidettävä direktiivin 2001/23 1 artiklassa tarkoitettuna ”sopimukseen perustuvana yrityksen luovutuksena” ja että nyt käsiteltävässä asiassa kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisen edellytykset eivät täyty. Työntekijöiden mukaan tästä seuraa työehtosopimuksen nro 32 bis 7 ja 8 artiklan nojalla, jotka vastaavat olennaisilta osin direktiivin 2001/23 3 artiklaa, että luovutuksensaajana Wibra België SRL:ää sitovat ne oikeudet ja velvollisuudet, joihin he saattoivat aiemmin vedota Wibra België SA:ta vastaan.
44.
Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 65–71 kohdassa esitän, unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että kyseinen luovutus valmisteltiin alun perin Belgian oikeuden mukaisessa tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä, mutta koska luovutussuunnitelma hylättiin toimivaltaisessa tuomioistuimessa, se lopulta toteutettiin Wibra België SA:n konkurssiin asettamista seuraavana päivänä.
45.
Unionin tuomioistuimelle kirjallisia huomautuksia esittäneet osapuolet ovat eri kannalla ennakkoratkaisukysymykseen annettavasta vastauksesta. Vaikka kantajat ja komissio katsovat, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen luovutuksen ei pitäisi kuulua direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan, Wibra België SRL ja Belgian hallitus väittävät sitä vastoin, että kyseisen poikkeuksen soveltamisedellytykset täyttyvät käsiteltävässä asiassa.
B
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
1. Direktiivin 2001/23 sovellettavuus
46.
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen voidaan vastata, on aluksi selvitettävä, kuuluuko kyseinen luovutus direktiivin 2001/23 soveltamisalaan.
47.
Tältä osin kyseistä direktiiviä sovelletaan sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovuttamiseen toiselle työnantajalle sopimukseen perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen kautta.
48.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseisen direktiivin soveltamisala ulottuu kaikkiin tapauksiin, joissa liiketoiminnan harjoittamisesta ja yrityksen työnantajavelvoitteista sen työntekijöitä kohtaan vastuussa oleva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö vaihtuu sopimusperusteisesti, eikä merkitystä ole sillä, luovutetaanko yrityksen aineellista liikeomaisuutta. Unionin tuomioistuin on täsmentänyt tältä osin, että selvitettäessä sitä, onko kyseessä tässä direktiivissä tarkoitettu luovutus, ratkaisevana arviointiperusteena on se, että kyseinen yksikkö säilyttää identiteettinsä, mikä käy ilmi muun muassa siitä, että toimintaa jatketaan tai että se aloitetaan uudelleen. (
7
) Unionin tuomioistuin on oikeuskäytännössään esittänyt useita seikkoja, joiden perusteella voidaan todeta, että kyseessä on direktiivissä 2001/23 tarkoitettu luovutus. (
8
)
49.
Kuten komissio huomauttaa, nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnössä viitataan pesänhoitajien kirjeeseen, jossa todetaan, ettei ”henkilöstöä eikä toimintoja ole luovutettu”. (
9
) Muut kyseiseen päätökseen sisältyvät tiedot, kuten samojen pesänhoitajien 9.10.2020 päivätty lehdistötiedote, jossa ilmoitettiin 36 myymälän nopeasta uudelleenavaamisesta ja 183 työntekijän pitämisestä palveluksessa, (
10
) näyttävät kuitenkin johtavan päätelmään, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa on todellakin kyse direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta ”yrityksen luovutuksesta”. Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, jonka tehtävänä on viime kädessä arvioida konkreettisesti, onko kyseessä mainitussa säännöksessä tarkoitettu luovutus, näyttää olettavan, että kyseistä direktiiviä sovelletaan sen käsiteltävänä olevassa asiassa. Näin ollen on todettava, että näin nyt käsiteltävässä asiassa on.
2. Direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetty poikkeus
50.
Ennakkoratkaisukysymyksen erityisestä kohteesta eli direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen sovellettavuudesta pääasiassa kyseessä olevaan luovutukseen on aluksi muistutettava, että kyseisen direktiivin tarkoituksena on huolehtia työntekijöiden suojasta – kuten sen johdanto-osan kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee – sen varmistamiseksi, että heidän oikeutensa turvataan, kun työnantaja vaihtuu. (
11
)
51.
Tämän tavoitteen toteuttamiseksi mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään yhtäältä, että yksinomaan yrityksen luovutuksen perusteella ne luovuttajan oikeudet ja velvoitteet, jotka johtuvat luovutuksen tapahtuessa voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta, siirtyvät täysin oikeusvaikutuksin luovuttajalta luovutuksensaajalle. Tässä yhteydessä kyseisen kohdan toisessa alakohdassa täsmennetään, että jäsenvaltiot voivat säätää, että luovuttaja ja luovutuksensaaja ovat yhdessä vastuussa luovutuspäivänä voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta johtuvista velvoitteista, jotka ovat syntyneet ennen luovutuspäivää. Toisaalta kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa suojataan työntekijöitä sellaisilta irtisanomisilta, jotka luovuttaja tai luovutuksensaaja toteuttaa yksinomaan tämän luovutuksen seurauksena. (
12
)
52.
Direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohta, jonka tulkinta on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen unionin tuomioistuimelle esittämän ennakkoratkaisukysymyksen ytimessä, muodostaa poikkeuksen kyseisen direktiivin 3 ja 4 artiklassa tarkoitetusta suojajärjestelmästä. (
13
) Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseistä säännöstä on näin ollen välttämättä tulkittava suppeasti. (
14
) Lisäksi tästä poikkeuksesta säätäminen on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön kehityksen tulos. (
15
)
53.
Kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jolleivät jäsenvaltiot toisin säädä, tätä suojajärjestelmää ei sovelleta yrityksen tai yritystoiminnan osan luovutukseen, mikäli tällainen luovutus täyttää kolme kumulatiivista edellytystä: ensinnäkin on aloitettu luovuttajaa koskeva konkurssimenettely tai muu samankaltainen maksukyvyttömyysmenettely; toiseksi tällainen menettely on aloitettu luovuttajan varojen selvittämiseksi, ja kolmanneksi se toteutetaan toimivaltaisen viranomaisen valvonnassa.
54.
Tässä ratkaisuehdotuksessa keskitytään toiseen edellytykseen, joka on nyt käsiteltävän asian ydin. Yhtäältä on nimittäin kiistatonta, että nyt käsiteltävässä asiassa ensimmäinen edellytys täyttyy, koska Wibra België SA on ollut tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevan menettelyn ja konkurssimenettelyn kohteena; toisaalta Belgian oikeusjärjestyksessä nämä kaksi menettelyä toteutetaan toimivaltaisen viranomaisen valvonnassa, joten vaikuttaa siltä, että myös kolmas edellytys täyttyy käsiteltävässä asiassa.
55.
Toisesta edellytyksestä eli siitä, että konkurssimenettely tai muu maksukyvyttömyysmenettely, joka on samankaltainen kuin se, jonka yhteydessä luovutus tapahtuu, on aloitettu ”luovuttajan varojen selvittämiseksi”, on todettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että menettely, jolla pyritään kyseisen yrityksen toiminnan jatkamiseen, ei täytä kyseistä edellytystä. (
16
)
56.
Tältä osin on lisäksi todettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan menettelyllä pyritään toiminnan jatkumiseen, kun menettelyllä pyritään turvaamaan yrityksen tai sen elinkelpoisten osien toimintakyky. Varojen selvittämiseen tähtäävällä menettelyllä sen sijaan pyritään velkojien yhteiseen tyydyttämiseen parhaalla mahdollisella tavalla. (
17
)
57.
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin täsmensi, että vaikkei ole poissuljettua, että tietyn menettelyn kyseisten kahden tavoitteen välillä olisi tiettyä päällekkäisyyttä, menettelyn, jolla pyritään yrityksen toiminnan jatkumiseen, pääasiallinen tavoite on joka tapauksessa kyseessä olevan yrityksen pelastaminen. (
18
)
58.
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin luokittelee ennakkoratkaisupyynnössään käsiteltävässä asiassa tehdyn toimenpiteen ”pre‑pack‑luovutukseksi”. Kyseinen tuomioistuin viittaa tältä osin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, joka koskee direktiivin 2001/23 3–5 artiklan tulkintaa niin sanottujen ”pre‑pack”‑toimenpiteiden valossa.
59.
Yleensä käsitteellä ”pre‑pack” viitataan kriisitilassa olevan yrityksen varoja koskevaan toimenpiteeseen (luovutukseen), jota valmistellaan ennen maksukyvyttömyysmenettelyn (useimmiten konkurssimenettelyn) aloittamista omaisuudenhoitajan (jonka nimittää tietyissä maissa tuomioistuin) avustuksella ja joka toteutetaan tavanomaisesti heti maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisen jälkeen. (
19
)
60.
On tärkeää täsmentää, että unionin tuomioistuimella on viime vuosina ollut tilaisuus lausua direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen sovellettavuudesta Pre‑pack‑mekanismiin, tarkemmin sanoen tuomiossa Smallsteps ja tuomiossa Pre‑pack‑menettely. Molemmat tuomiot koskivat pre‑pack‑toimenpiteitä Alankomaissa.
61.
Ensimmäisessä näistä tuomioista, tuomiossa Smallsteps, unionin tuomioistuin totesi – todettuaan, että tämän tuomion antamispäivänä pre‑pack‑järjestelystä ei ollut säännöksiä Alankomaiden kansallisessa lainsäädännössä vaan se perustui käytäntöön (
20
) – että tässä asiassa kyseessä olevan kaltaisen pre‑pack-toimenpiteen tavoitteena on yrityksen luovutuksen yksityiskohtainen valmistelu, jotta sen elinkelpoisten osien käynnistäminen nopeasti uudelleen on mahdollista konkurssiin asettamisen jälkeen, jotta näin vältetään katkos, joka seuraisi yrityksen toiminnan äkillisestä keskeytymisestä konkurssiin asettamisen päivänä, siten, että kyseisen yrityksen arvo ja työpaikat säilyvät. Se katsoi näin ollen, että tällaisella toimenpiteellä, joka ei viime kädessä tähtää yrityksen varojen selvittämiseen, tavoitellulla taloudellisella ja sosiaalisella päämäärällä ei voida selittää tai oikeuttaa sitä, että kun kyseinen yritys luovutetaan kokonaan tai osittain, sen työntekijöiltä evättäisiin direktiivissä 2001/23 heille annetut oikeudet. (
21
)
62.
Tämän jälkeen annetussa tuomiossa Pre‑pack‑menettely unionin tuomioistuin on täsmentänyt tämän ratkaisuehdotuksen 52 kohdassa mainituista kolmesta direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisen edellytyksestä toisen osalta, että kun pre‑pack-menettelyn, jota seuraa konkurssimenettely, päätavoite on saada luovuttajan maksukyvyttömyyden toteamisen ja varojen selvittämisen seurauksena mahdollisimman suuri suoritus kaikille sen velkojille, kyseiset menettelyt yhdessä tarkasteltuina täyttävät lähtökohtaisesti kyseisen toisen edellytyksen. (
22
) Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös katsonut, että kussakin tapauksessa on ensinnäkin varmistettava, että kyseessä olevilla pre‑pack- ja konkurssimenettelyillä pyritään yrityksen varojen selvittämiseen luovuttajan todetun maksukyvyttömyyden vuoksi eikä sen pelkkään uudelleenjärjestämiseen, ja että sen lisäksi, että näiden menettelyjen päätavoitteena on kaikkien velkojien tyydyttäminen parhaalla mahdollisella tavalla, on toiseksi todettava myös se, että varojen selvittämisen täytäntöön paneminen toteuttamalla pre‑pack-menettelyssä valmistellun ja konkurssimenettelyn jälkeen tapahtuvan kaltainen toiminnassa olevan (going concern) yrityksen tai sen osan luovutus mahdollistaa kyseisen päätavoitteen saavuttamisen. Näin ollen pre‑pack-menettelyyn turvautumisen tavoite yhtiön varojen selvittämisen kannalta on se, että pesänhoitaja ja valvova tuomari, jotka tuomioistuin nimittää kyseisen yhtiön konkurssiin asettamisen jälkeen, voivat parantaa mahdollisuuksia tyydyttää velkojat. (
23
)
63.
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen voidaan vastata, on tutkittava edellä mainittujen periaatteiden valossa, täyttääkö käsiteltävässä asiassa tapahtunut luovutus tämän ratkaisuehdotuksen 52 kohdassa mainitut kolme direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisen edellytystä.
3. Direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen sovellettavuus käsiteltävässä asiassa
a) Käsiteltävässä asiassa tapahtunut luovutus
64.
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee ja kuten Wibra België SRL kirjallisissa huomautuksissaan yksityiskohtaisesti selvittää, nyt käsiteltävässä asiassa tapahtunut luovutus tapahtui muodollisesti kahdessa vaiheessa.
65.
Ensimmäisessä vaiheessa Wibra België SA jätti Gentin kauppatuomioistuimelle tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevan hakemuksen ja pyysi lupaa tuomioistuimen valvonnassa tapahtuvaan osittaiseen toimintojen luovutukseen.
66.
Tässä menettelyssä kyseisen tuomioistuimen nimittämät selvittäjät hyväksyivät emoyhtiö Wibra Nederlandin tarjouksen, joka käsitti toimipaikan ja 36 liiketilan hankkimisen sekä kyseiseen hankintaan tarvittavien aineellisten ja aineettomien varojen hankkimisen ja näiden lisäksi (yhteensä 439 työntekijästä) 183 henkilöstön jäsenen palvelukseen ottamisen.
67.
Kauppatuomioistuin ei kuitenkaan hyväksynyt tätä luovutusta, joten sitä ei voitu tehokkaasti toteuttaa. Tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskeva menettely oli näin ollen päättynyt.
68.
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, kauppatuomioistuin kieltäytyi hyväksymästä luovutussuunnitelmaa sillä perusteella, että kyseisen suunnitelman lomarahaa ja vuoden lopussa maksettavia palkkioita koskevat kohdat olivat ristiriidassa työntekijöiden oikeuksien turvaamisesta tuomioistuinpäätökseen perustuvassa uudelleenjärjestelyssä tehdyn työehtosopimuksen nro 102 pakottavien määräysten (
24
) ja direktiivin 2001/23 kanssa. Tämän ristiriidan syynä oli se, että luovutuksensaaja Wibra België SRL kieltäytyi ottamasta vastatakseen lomarahaan ja vuoden lopussa maksettaviin palkkioihin liittyviä yrityksen maksettaviksi kuuluvia korvauksia.
69.
Toiseksi sen jälkeen, kun Wibra België SA:n toimintojen jatkumiseen tähdännyt tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskeva menettely oli edellisessä kohdassa mainitun kieltäytymisen vuoksi epäonnistunut, kauppatuomioistuin asetti mainitun yhtiön konkurssiin samana päivänä antamallaan päätöksellä. Tätä konkurssiin asettamista seuraavana päivänä toteutettiin edellä mainittu luovutus ja Wibra ilmoitti toimintojen jatkumisesta 36 myymälässä.
70.
Nyt käsiteltävän asian osapuolet eivät ole kiistäneet sitä, että konkurssiin asettamisen jälkeisenä päivänä toteutetun Wibra België SA:n ja Wibra België SRL:n välisen toimenpiteen toteuttamistapa on sama kuin kauppatuomioistuimelle tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä toimitetun ostotarjouksen toteuttamistapa ja että ainoa ero on luovutuksensaajan muodollinen identiteetti. Koska lopullinen luovutuksensaaja eli Wibra België SRL on kuitenkin tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä hyväksytyn tarjouksen tehneen emoyhtiön Wibra Nederlandin tytäryhtiö, tällä puhtaasti muodollisella erolla ei ole vaikutusta, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimenomaisesti korostaa.
71.
Yhteenvetona voidaan todeta, että nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva luovutus valmisteltiin kokonaisuudessaan ensimmäisessä vaiheessa eli tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä mutta luovutussuunnitelman tultua hylätyksi toteutettiin välittömästi konkurssiin asettamisen jälkeen.
b) Poikkeuksen sovellettavuus
72.
Voidaanko edellisissä kohdissa kuvatun kaltaiseen luovutukseen soveltaa direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädettyä poikkeusta? Tältä osin esitän seuraavat huomautukset.
73.
Ensinnäkin on todettava, että tuomio Plessers koski Belgian oikeuden mukaisen tuomioistuimen valvonnassa tapahtuvalla luovutuksella toteutettavaa tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevan menettelyn yhteydessä tehtyä luovutusta. Kyseinen menettely on näin ollen täysin samankaltainen kuin se, jonka Wibra België SA alun perin käynnisti nyt käsiteltävässä asiassa.
74.
Lisäksi unionin tuomioistuin totesi kyseisessä tuomiossa nimenomaisesti, että kyseisellä menettelyllä pyrittiin asianomaisen yrityksen toiminnan jatkamiseen, eikä se näin ollen kuulunut direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin menettelyihin, jotka aloitetaan luovuttajan varojen selvittämiseksi. (
25
)
75.
Tästä seuraa, että nyt käsiteltävässä asiassa on katsottava, että on ilmeistä, että kyseinen luovutus on valmisteltu kokonaisuudessaan sellaisessa menettelyssä, jolla tähdätään yrityksen jatkamiseen, ja ettei se kuulu kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn työntekijöiden suojajärjestelmää koskevan poikkeuksen soveltamisalaan.
76.
Toiseksi on todettava, että käsiteltävässä asiassa kyseistä luovutusta ei ainoastaan laadittu kokonaisuudessaan kyseisessä menettelyssä vaan se toteutettiin välittömästi konkurssiin asettamisen jälkeen, tarkemmin sanoen konkurssiin asettamista seuraavana päivänä.
77.
Tällaisessa tilanteessa, jossa konkurssimenettelyn yhteydessä toteutettu luovutus on pantu täytäntöön yhden ainoan päivän aikana, on perusteltua pohtia, onko käsiteltävässä asiassa ollut kyse todellisesta konkurssimenettelystä vai ei. Vaikuttaa pikemminkin siltä, että nyt käsiteltävässä asiassa kyse oli lähinnä siitä, mitä voidaan pitää ”teknisenä konkurssina”, toisin sanoen konkurssista, jota tosiasiassa käytettiin keinona käynnistää yrityksen toiminta uudelleen. (
26
) Vaikka on kiistatonta, että kyseisen yrityksen taloudellinen tilanne todella oli tappiollinen, luovutus oli kuitenkin valmisteltu pienintä yksityiskohtaa myöten jo ennen konkurssiin asettamista, niin että se voitiin toteuttaa yhden ainoan päivän aikana.
78.
Tässä yhteydessä on myös todettava, ettei unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta millään tavoin ilmene, että konkurssimenettelyn aikana olisi etsitty muita tarjouksia, jotka olisivat saattaneet mahdollistaa velkojien paremman tyydyttämisen kuin jo tehty (emoyhtiö Wibra Nederlandin) tarjous, joka hyväksyttiin ensimmäisessä vaiheessa, eli tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä.
79.
Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ei myöskään ilmene, että pesänhoitajat olisivat konkurssimenettelyssä ryhtyneet toimiin velkojien tyydyttämisen maksimoimiseksi muulla tavoin.
80.
Sitä vastoin vaikuttaa siltä, että konkurssimenettely aloitettiin yksinomaan sen vuoksi, että tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä jo valmisteltu luovutus voitaisiin toteuttaa yhden päivän aikana.
81.
Kolmanneksi on todettava, että konkurssiin asettaminen johtui yksinomaan tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevan menettelyn epäonnistumisesta, joka johtui siitä, että (samaan Wibra-konserniin kuuluva) luovutuksensaaja kieltäytyi noudattamasta työntekijöiden suojelua koskevia pakottavia säännöksiä. Tämä epäonnistuminen mahdollisti sen, että luovutuksensaaja saattoi toteuttaa täsmälleen saman toimenpiteen kuin se, jota ei ollut hyväksytty, mutta direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdan poikkeussäännöstä hyödyntäen, eli ilman, että sen tarvitsi noudattaa työntekijöiden suojelua koskevia pakottavia säännöksiä, joiden rikkomisen vuoksi luovutusta ei ollut hyväksytty tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä.
82.
Näin ollen en usko, että on mahdollista erottaa keinotekoisesti toisistaan näitä kahta menettelyä eli tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevaa menettelyä ja (”teknistä”, yhden ainoan päivän aikana toteutetun luovutuksen mahdollistanutta) konkurssimenettelyä väittämällä, että koska viimeksi mainittu menettely koskee luovuttajan varojen selvittämistä, kyseiseen luovutukseen olisi sovellettava direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädettyä poikkeusta.
83.
Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä olevista tosiseikkojen arvioinneista muuta johdu, esitetyistä tosiseikoista ilmenee mielestäni selvästi, että käsiteltävässä asiassa on kyse yhdestä ainoasta toimenpiteestä, jonka tavoitteena oli alusta alkaen kyseisen yrityksen toimintojen jatkaminen, eikä ainoastaan ensimmäisessä vaan myös toisessa vaiheessa eli ”teknisessä” konkurssimenettelyssä, jota käytettiin pohjimmiltaan aiemmin valmistellun luovutuksen toteuttamiseen.
84.
Tältä osin mikään seikka unionin tuomioistuimelle toimitetussa asiakirja-aineistossa ei viittaa siihen, että kyseiseen luovutukseen johtaneiden kahden menettelyn päätavoitteena olisi ollut saada mahdollisimman suuri tuotto kaikille velkojille. (
27
) Vaikka maksukyvyttömyys voitaisiin katsoa näytetyksi toteen, jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan kuuluvista tarkistuksista muuta johdu, aloitettujen menettelyjen tarkoituksena ei ollut yrityksen varojen selvittäminen ja kaikkien velkojien parempi tyydyttäminen, vaan niillä pyrittiin alusta loppuun saakka jatkamaan tätä yritystä uudelleenjärjestelyn avulla. (
28
)
85.
Kuten kantajat kirjallisissa huomautuksissaan perustellusti huomauttavat, konkurssivelallinen ei ole käsiteltävässä asiassa millään tavoin menettänyt määräysvaltaansa omaisuuteensa. Wibran tavoitteena oli jatkaa osaa toiminnastaan itse toteuttamalla uudelleenjärjestelysuunnitelma, jonka se oli alun perin yrittänyt toteuttaa tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä. Tällainen tilanne ei kuulu direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”konkurssin” käsitteen alaan, joka – kuten tämän ratkaisuehdotuksen 55–62 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee – edellyttää yrityksen varojen selvittämistä ja konkurssivelallisen luopumista omaisuuteensa kohdistuvasta määräysvallastaan maksukyvyttömyytensä vuoksi, eikä pelkkää yrityksen uudelleenjärjestelyä.
86.
Neljänneksi ja viimeiseksi on todettava koskien sitä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin luokittelee kyseisen luovutuksen ”pre‑pack”‑luovutukseksi, etten ole vakuuttunut siitä, että tämän ratkaisuehdotuksen 65–71 kohdassa kuvatun kaltaista toimenpidettä voitaisiin muodollisesti pitää sellaisena luovutuksena. Käsitteellä ”pre‑pack” viitataan tämän ratkaisuehdotuksen 59 kohdassa mainittuun tietyntyyppiseen toimenpiteeseen. Tämäntyyppisistä toimenpiteistä säädetään nykyisin Belgian oikeudessa, vaikka kyseistä lainsäädäntöä ei missään tapauksessa voitaisikaan ajallisesti soveltaa pääasiaan. Nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaa toimenpidettä ei sitä vastoin ole valmisteltu varsinaisessa ”pre‑pack”-menettelyssä vaan erityisessä oikeudellisessa menettelyssä, jonka tarkoituksena oli yrityksen uudelleenjärjestely.
87.
Mielestäni on kuitenkin kiistatonta, että käsiteltävässä asiassa toteutetun toimenpiteen ja unionin tuomioistuimen, jonka oikeuskäytäntöön viitataan tämän ratkaisuehdotuksen 60–62 kohdassa, arvioimien pre‑pack‑toimenpiteiden välillä on merkittäviä samankaltaisuuksia. Kaikissa näissä tapauksissa luovutus valmisteltiin ennen konkurssiin asettamista ja toteutettiin välittömästi sen jälkeen.
88.
Tältä kannalta katsoen edellä mainitulla pre‑pack‑toimenpiteitä koskevalla unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöllä on epäilemättä merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisen toimenpiteen arvioinnissa.
89.
Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohdassa on todettu, tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että jotta direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädettyä poikkeusta voidaan soveltaa, on yhtäältä tarkistettava, että kyseisillä menettelyillä pyritään kokonaisuudessaan yrityksen varojen selvittämiseen luovuttajan ilmeisen maksukyvyttömyyden vuoksi, eikä pelkästään sen uudelleenjärjestelyyn, ja toisaalta osoitettava, että näiden menettelyjen päätavoitteena on tyydyttää kaikki velkojat parhaalla mahdollisella tavalla mutta että selvityksen toteuttaminen toiminnassa olevan yrityksen luovutuksella, sellaisena kuin se on valmisteltu ennen konkurssiin asettamista ja toteutettu sen jälkeen, mahdollistaa tämän päätavoitteen saavuttamisen.
90.
Tämän ratkaisuehdotuksen 73–85 kohdasta ilmenee, ettei näin ole ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa kyseessä olevan luovutuksen osalta.
91.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä asetettu edellytys, jonka mukaan kyseisen direktiivin 3 ja 4 artiklaa ei sovelleta yrityksen luovutukseen, kun ”on aloitettu luovuttajaa koskeva konkurssimenettely tai muu samankaltainen maksukyvyttömyysmenettely luovuttajan varojen selvittämiseksi”, ei täyty silloin, kun yrityksen tai sen osan luovutus valmistellaan ennen konkurssimenettelyn aloittamista sellaisessa menettelyssä, jolla tähdätään yrityksen toiminnan jatkamiseen ja jonka päätteeksi tehdään luovutussopimus, joka hylätään toimivaltaisessa tuomioistuimessa, ja kun mainittu luovutus toteutetaan välittömästi konkurssiin asettamisen jälkeen.
4. Direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamatta jättämisen seuraukset käsiteltävässä asiassa
92.
Unionin tuomioistuimelle esitettyjen huomautusten perusteella on mielestäni aiheellista esittää muutamia lisähuomautuksia seurauksista, joita aiheutuu siitä, ettei direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädettyä poikkeusta voida soveltaa käsiteltävässä asiassa.
93.
Ensinnäkin sekä Wibra België SA että komissio viittaavat kirjallisissa huomautuksissaan direktiivin horisontaalisen välittömän vaikutuksen puuttumista koskevaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Wibra België SRL mainitsee lisäksi yhdenmukaisen tulkinnan periaatteen rajat, sillä tämä periaate ei voi olla perustana kansallisen oikeuden contra legem ‑tulkinnalle. Se väittää erityisesti, että vaikka katsottaisiin, että pääasiassa kyseessä oleva luovutus ei kuulu direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan, koska työehtosopimuksen nro 32 bis III luvussa, jota sovelletaan konkurssiin asetetun yrityksen toiminnan luovutukseen kokonaan tai osittain, ei säädetä luovutuksensaajan yhteisvastuusta, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei voisi tulkita kansallista oikeutta kyseisen direktiivin mukaisesti. Kyseinen tuomioistuin ei siis voisi luokitella kyseistä toimenpidettä työehtosopimuksen nro 32 bis II luvussa tarkoitetuksi ”sopimukseen perustuvaksi yrityksen luovutukseksi” ilman, että se päätyisi contra legem ‑tulkintaan.
94.
Tältä osin unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä tosin ilmenee, että direktiivillä ei sellaisenaan voida luoda velvollisuuksia yksityiselle eikä siihen näin ollen voida sellaisenaan vedota kansallisessa tuomioistuimessa yksityistä vastaan. SEUT 288 artiklan kolmannen kohdan mukaan direktiivin sitovuus, jonka perusteella siihen on mahdollista vedota, koskee nimittäin vain ”jokaista jäsenvaltiota, jolle se on osoitettu”, ja unionilla on toimivalta säätää yleisesti ja abstraktisti välittömin oikeusvaikutuksin yksityisiin kohdistuvista velvollisuuksista ainoastaan niillä aloilla, joilla sille on annettu asetuksenantovalta. Näin ollen kansallinen tuomioistuin ei voi edes selkeän, täsmällisen ja ehdottoman direktiivin säännöksen perusteella jättää soveltamatta sen kanssa ristiriidassa olevaa kansallisen oikeutensa säännöstä, jos näin tehtäessä yksityiselle asetettaisiin lisävelvollisuus. (
29
)
95.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös katsonut toistuvasti, että direktiivistä jäsenvaltioille seuraava velvoite saavuttaa direktiivissä säädetty tulos sekä niiden velvoite toteuttaa kaikki yleis- tai erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tämän velvoitteen täyttämisen varmistamiseksi, sitovat kaikkia jäsenvaltioiden viranomaisia, myös tuomioistuimia niiden toimivallan rajoissa. Kun kansalliset tuomioistuimet soveltavat kansallista oikeutta, jota niitä on pyydetty tulkitsemaan, niiden on otettava huomioon kaikki kyseisen oikeuden säännöt ja sovellettava siinä hyväksyttyjä tulkintamenetelmiä voidakseen tulkita sitä mahdollisimman pitkälle kyseessä olevan direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta direktiivissä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa noudatettaisiin. (
30
)
96.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on viime kädessä ratkaistava, onko – ja missä määrin – siinä vireillä olevassa asiassa kyseessä oleva luovutus luokiteltava oikeudellisesti unionin tuomioistuimen mahdollisen tulkinnan seurauksena siinä tapauksessa, että se hyväksyy ehdottamani tulkinnan, eli sen, että direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdassa säädettyä poikkeusta ei sovelleta nyt käsiteltävässä asiassa tapahtuneen kaltaiseen luovutukseen.
97.
Siinä tapauksessa, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi katsottava, että se voi tämän ratkaisuehdotuksen 95 kohdassa esitettyjen kriteerien perusteella nyt käsiteltävän asian olosuhteet huomioon ottaen luokitella kyseisen toimenpiteen työehtosopimuksen nro 32 bis II luvussa tarkoitetuksi ”sopimukseen perustuvaksi yrityksen luovutukseksi”, työehtosopimuksen 7 ja 8 artiklan määräyksiä olisi sovellettava.
98.
Toiseksi komissio ehdottaa muistuttaen samalla direktiivin 2001/23 5 artiklan 4 kohdan sanamuodosta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tutkisi, onko käsiteltävässä asiassa tapahtunut konkurssioikeuden väärinkäyttöä siinä, että (”teknisen”) konkurssimenettelyn käyttö mahdollisti luovutuksen, jota ei ollut hyväksytty työntekijöille paremman suojan tarjoavassa tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä, mikä lisäksi johtui siitä, että luovutuksensaaja oli kieltäytynyt noudattamasta alaa koskevia pakottavia säännöksiä.
99.
Tältä osin direktiivin 2001/23 5 artiklan 4 kohta ilmentää unionin oikeuden yleistä periaatetta, jonka mukaan unionin oikeuden säännösten soveltamisen ei voida katsoa kattavan väärinkäytöksiä tai petoksia. (
31
)
100.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava kansallisen oikeuden todistelusääntöjen mukaisesti – edellyttäen, ettei unionin oikeuden tehokkuutta loukata – onko pääasiassa olemassa väärinkäytös- tai petosluonteisen menettelytavan muodostavia osatekijöitä. (
32
) Unionin tuomioistuin voi ennakkoratkaisupyyntöä ratkaistessaan tapauksen mukaan esittää täsmennyksiä ohjatakseen kansallista tuomioistuinta tämän käsiteltävänä olevan konkreettisen asian arvioinnissa. (
33
)
101.
Väärinkäytöksen toteamisen edellytyksenä on sekä objektiivisen että subjektiivisen osatekijän olemassaolo. Tarkemmin sanoen unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä (
34
) ilmenee, että väärinkäytön osoittaminen edellyttää yhtäältä sellaista objektiivisten olosuhteiden kokonaisuutta, josta ilmenee, että vaikka unionin säännöstössä vahvistettuja edellytyksiä on muodollisesti noudatettu, säännöstöllä tavoiteltua päämäärää ei ole saavutettu, ja toisaalta sellaista subjektiivista osatekijää, joka koskee tahtoa saada unionin säännöstöstä johtuva etu toteuttamalla keinotekoisesti edellytykset tämän edun saamiseksi.
102.
Nyt käsiteltävässä asiassa objektiivisen osatekijän osalta on ilmeistä, että tämän ratkaisuehdotuksen 50 kohdassa mainittua direktiivin 2001/23 päämäärää ei saavutettu käsiteltävässä asiassa tapahtuneen ”teknisen” konkurssin vuoksi, joka johti siihen, että kyseisessä direktiivissä säädettyä suojajärjestelmää ei sovellettu sen 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisen vuoksi.
103.
Subjektiivisen osatekijän osalta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, osoittaako objektiivisten osatekijöiden kokonaisuus, että väärinkäytösluonteisen menettelytavan keskeinen päämäärä oli perusteettoman edun saaminen. (
35
)
104.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi siis näiden tietojen perusteella tutkia, onko menetelty väärinkäytösluonteisesti, ottaen samalla huomioon, että tällainen tarkistaminen edellyttää, että se ottaa huomioon kaikki käsiteltävän asian tosiseikat ja olosuhteet, myös väärinkäytösluonteiseksi väitettyä toimenpidettä edeltäneet ja sitä seuranneet tosiseikat ja olosuhteet. (
36
)
V Ratkaisuehdotus
105.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa tribunal du travail de Liègen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/23/EY 5 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
siinä asetettu edellytys, jonka mukaan kyseisen direktiivin 3 ja 4 artiklaa ei sovelleta yrityksen luovutukseen, kun ”on aloitettu luovuttajaa koskeva konkurssimenettely tai muu samankaltainen maksukyvyttömyysmenettely luovuttajan varojen selvittämiseksi”, ei täyty silloin, kun yrityksen tai sen osan luovutus valmistellaan ennen konkurssimenettelyn aloittamista sellaisessa menettelyssä, jolla tähdätään yrityksen toiminnan jatkamiseen ja jonka päätteeksi tehdään luovutussopimus, joka hylätään toimivaltaisessa tuomioistuimessa, ja kun mainittu luovutus toteutetaan välittömästi konkurssiin asettamisen jälkeen.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 2001, L 82, s. 16).
(
3
)	Ks. erityisesti tuomio 22.6.2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging ym. (C‑126/16, EU:C:2017:489; jäljempänä tuomio Smallsteps), tuomio 16.5.2019, Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424; jäljempänä tuomio Plessers) ja tuomio 28.4.2022, Federatie Nederlandse Vakbeweging (Pre‑pack-menettely) (C‑237/20, EU:C:2022:321; jäljempänä tuomio Pre‑pack-menettely).
(
4
)	Ks. vastaavasti myös julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus Federatie Nederlandse Vakvereniging ym. (C‑126/16, EU:C:2017:241, 6 ja 41–48 kohta; jäljempänä julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus Smallsteps).
(
5
)	Talousoikeudesta annetun koodeksin XX osan ja vuoden 1992 tuloverokoodeksin muuttamisesta 21.3.2021 annettu laki (Moniteur belge, 26.3.2021, s. 28193).
(
6
)	Tarkemmin sanoen mainittu tuomioistuin viittaa tuomioon Smallsteps ja tuomioon Pre‑pack-menettely.
(
7
)	Ks. tuomio 7.8.2018, Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, 28 ja 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 16.2.2023, Strong Charon (C‑675/21, EU:C:2023:108, 47 ja 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
8
)	Ks. tarkemmin edellisessä alaviitteessä mainitun tuomion Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646) 30 kohdassa ja tuomion Strong Charon 49 kohdassa mainitut arviointiperusteet ja niissä mainittu oikeuskäytäntö.
(
9
)	Ks. ennakkoratkaisupyynnön II.4 kohdan viimeinen alakohta, s. 7.
(
10
)	Ks. ennakkoratkaisupyynnön II.4 kohdan ensimmäinen alakohta, s. 6 ja tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
(
11
)	Ks. tuomio Smallsteps, 38 kohta. Ks. direktiivin 2001/23 tavoitteista yksityiskohtaisemmin myös julkisasiamies Pitruzzellan ratkaisuehdotus Federatie Nederlandse Vakbeweging (Pre‑pack-menettely) (C‑237/20, EU:C:2021:997, 31–35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
12
)	Ks. tuomio Smallsteps, 39 kohta. Tämä säännös ei estä irtisanomisia työvoiman muutoksiin johtavista taloudellisista, teknisistä tai organisatorisista syistä. Ks. tästä tuomio Plessers, 54 kohta.
(
13
)	Ks. tuomio Smallsteps, 40 kohta.
(
14
)	Ks. tuomio Plessers, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
15
)	Ks. tuomio Pre‑pack-menettely, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Ks. myös direktiivin 2001/23 nykyisessä 5 artiklan 1 kohdassa olevan säännöksen käyttöönottoon johtaneen oikeuskäytännön perusteellinen tarkastelu, julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus Smallsteps, 41–48 kohta ja julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, 42–47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
16
)	Ks. tuomio Pre‑pack-menettely, 43 kohta ja tuomio Smallsteps, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
17
)	Ks. tuomio Pre‑pack-menettely, 44 kohta ja tuomio Smallsteps, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
18
)	Ks. tuomio Pre‑pack-menettely, 44 kohta ja tuomio Smallsteps, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
19
)	Ks. julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus Smallsteps, 2 kohta. Ks. myös pre‑pack‑mekanismin kuvauksen osalta Alankomaissa tuomio Pre‑pack-menettely, 18–24 kohta.
(
20
)	Tuomio Smallsteps 15 kohta.
(
21
)	Tuomio Smallsteps 49 ja 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
22
)	Tuomio Pre‑pack-menettely, 52 kohta.
(
23
)	Tuomio Pre‑pack-menettely, 53 kohta.
(
24
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 20 kohta.
(
25
)	Ks. tuomio Plessers, 44 ja 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
26
)	Ks. tästä julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus Smallsteps, 76 kohta.
(
27
)	Ks. tästä tuomio Pre‑pack-menettely, 46 kohta.
(
28
)	Ks. tästä tuomio Pre‑pack-menettely, 53 kohta.
(
29
)	Tuomio 20.2.2024, X (Irtisanomisperusteiden puuttuminen) (C‑715/20, EU:C:2024:139, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
30
)	Ks. tästä tuomio Plessers, 28 ja 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
31
)	Ks. tästä yleisestä periaatteesta julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, 58 kohta).
(
32
)	Ks. vastaavasti tuomio 28.7.2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
33
)	Ks. tuomio 26.2.2019, N Luxemburg 1 ym. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16, EU:C:2019:134, 126 kohta).
(
34
)	Ks. tuoreena esimerkkinä tuomio 21.12.2023, BMW Bank ym. (C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, 285 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
35
)	Ks. vastaavasti tuomio 28.7.2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, 40 kohta).
(
36
)	Ks. vastaavasti tuomio 13.3.2014, SICES ym. (C‑155/13, EU:C:2014:145, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).