62002CC0336_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Landgericht Düsseldorf (Německo), zemský soud příslušný v občanskoprávních a trestních věcech, předložil Soudnímu dvoru dvě předběžné otázky týkající se výkladu čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení (ES) č. 2100/94 o odrůdových právech Společenství(2) a článku 9 nařízení (ES) č. 1768/95, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku stanovenou ve prospěch zemědělců (zemědělská výjimka)(3) .
Postupující soud se táže, zda držitel odrůdového práva může od podniku pro zpracování semen požadovat informace za účelem ověření totožnosti zemědělců, kteří využívají výjimky podle čl. 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94(4) nehledě na existenci indicií, že došlo ke zpracování materiálu odrůdy registrované na jeho jméno. Je-li existence takových indicií nezbytná, pak se také táže, zda se informace požadované od podniku týkají všech zemědělců, kteří použili semena konkrétní odrůdy, nebo zda se týkají pouze těch zemědělců, u nichž existují určité údaje o tom, že podnik takové zpracování provedl.
I – Skutkové okolnosti sporu v původním řízení
2. Saatgut-Treuhandverwaltung mbH, žalobkyně v původním řízení, je sdružením držitelů odrůdových práv a držitelů výlučných licencí. Toto sdružení má právní formu společnosti s ručením omezeným a zastupuje své vlastní členy a členy Bundesverband Deutscher Pflanzenzüchter a další, který je sám členem žalobkyně, a z tohoto titulu uplatňuje vůči žalovanému podniku, Brangewitz GmbH jistá práva na poskytnutí informací ohledně zpracování semen pocházejících ze sklizně pro účely množení.
Požadované informace se týkají hospodářského roku 1997/1998 ohledně 492 odrůdových práv, hospodářského roku 1998/1999 ohledně 517 odrůdových práv a hospodářského roku 1999/2000 ohledně 574 odrůdových práv, přičemž dotčené odrůdy jsou v každém z případů chráněny vnitrostátním právem nebo právem Společenství.
3. Dne 19. června 2000 zaslal podnik Brangewitz zemědělcům reklamní leták, v němž jim nabízel zpracování semen v jejich hospodářství pomocí svých vlastních přenosných zpracovatelských zařízení, a to zejména kalibraci nejhrubších zrn a jejich dezinfekci. Úkony „odstraňování osin, čištění, třídění a dezinfekce“ byly nabízeny za cenu 7,90 DEM za tunu.
4. Ve  sporu v původním řízení předložila žalobkyně velké množství svědectví klientů Brangewitz, kteří využili výjimky stanovené pro zemědělce, a rovněž podklady a dodací listy vystavené tímto podnikem. Ve fakturách bylo čištění, třídění a dezinfekce každé odrůdy, například ječmene, vypočteno podle množství, přičemž některé z nich obsahovaly údaje o zpracovaných odrůdách.
Zemědělci, kteří ve vlastních hospodářstvích použili pro účely množení semena chráněných odrůd z předchozích sklizní, ve svých prohlášeních upřesňují v souladu s pokyny uvedenými ve sdělení Bundesverband Deutscher Pflanzenzüchter o prohlášeních o výsevu za hospodářské roky 1997/1998, 1998/1999 a 1999/2000, která se zasílá každému zemědělci spolu s formulářem, že zpracování prováděly třetí osoby.
5. Saatgut-Treuhandverwaltung je přesvědčena, že Brangewitz působí jako zpracovatel semen nejen proto, že její vlastní zaměstnanci tuto činnost přímo vykonávají, ale také proto, že pronajímá stroje, aby si zemědělci, kteří o to projeví zájem, mohli sami provádět dané úkony ve svých hospodářstvích. Z prohlášení o výsevu, v nichž zemědělci připustili, že využili výjimky, a dále ze zaslaných faktur a dodacích listů vyplývá, že Brangewitz zpracovávala materiál pro účely množení přinejmenším u 71 odrůdových práv chráněných ve prospěch členů sdružení. Saatgut‑Treuhandverwaltung se proto domnívá, že Brangewitz je povinna poskytnout informace o provedených službách.
II – Předběžné otázky
6. Občanskoprávní senát Landgericht Düsseldorf položil následující předběžné otázky za účelem upřesnění dosahu informační povinnosti, která přísluší podniku nabízejícímu zemědělcům služby zpracování rozmnožovacího materiálu získaného ve vlastním hospodářství výsevem chráněných odrůd:
„1) Je třeba výše uvedená ustanovení [čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95] vykládat v tom smyslu, že držitel odrůdového práva k odrůdě chráněné na základě nařízení č. 2100/94 může požadovat informace od poskytovatele zpracovatelských služeb bez ohledu na to, zda existují indicie toho, že poskytovatel zpracovatelských služeb prováděl tyto úkony na této chráněné odrůdě rostlin?
2) Pro případ, že existují indicie pro skutečnosti uvedené v bodě 1:
Má poskytovatel zpracovatelských služeb povinnost poskytnout na základě spojených ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95 informace týkající se všech zemědělců, pro které provedl úkony v rámci zpracování dotčené chráněné odrůdy, nebo je musí poskytnout pouze ohledně zemědělců, u kterých držitel odrůdového práva disponuje indiciemi toho, že poskytovatel zpracovatelských služeb provedl tyto úkony na dotčených chráněných odrůdách rostlin?“
III – Právní předpisy Společenství
7. Článek 14 nařízení č. 2100/94, jehož výklad je požadován německým soudcem, zní takto:
„Odchylka od odrůdového práva Společenství
1. Odchylně od čl. 13 odst. 2 mohou zemědělci k zajištění zemědělské produkce pro účely množení na šlechtitelských polích ve svém vlastním hospodářství použít produkt sklizně, který ve svém vlastním hospodářství získali vyšlechtěním [výsevem] rozmnožovacího materiálu odrůdy spadající pod odrůdové právo Společenství, přičemž se nesmí jednat o hybrid nebo syntetickou odrůdu.
2. Odstavec 1 se vztahuje pouze na tyto zemědělské druhy rostlin:
a) pícniny: […]
b) obiloviny: […]
c) brambory: […]
d) olejnaté a přadné rostliny: […]
3. Podmínky pro účinnost výjimky podle odstavce 1, jakož i pro zachování oprávněných zájmů šlechtitele rostlin a zemědělce stanoví před vstupem tohoto nařízení v platnost prováděcí pravidla uvedená v článku 114 na základě níže uvedených kritérií:
– […]
– zemědělci, jakož i poskytovatelé zpracovatelských služeb předají držitelům odrůdových práv na jejich žádost příslušné informace; […]“
8. Článek 9 nařízení č. 1768/95 přijatého Komisí ke stanovení prováděcích pravidel pro odchylku ve prospěch zemědělců, která je zakotvena v článku 14 nařízení č. 2100/94, zní takto:
„Informace poskytované zpracovatelem
1. Podrobnosti o příslušných informacích, které musí zpracovatel poskytnout držiteli odrůdového práva podle čl. 14 odst. 3 šesté odrážky základního nařízení, mohou být mezi držitelem a dotyčným zpracovatelem upraveny smluvně.
2. Pokud taková smlouva nebyla uzavřena nebo není použitelná, musí zpracovatel na žádost držitele odrůdového práva předat přehled relevantních informací, aniž je dotčena informační povinnost podle ostatních právních předpisů Společenství nebo členských států. Za relevantní informace jsou považovány tyto údaje:
a) jméno zpracovatele, bydliště a adresa jeho podniku;
b) zpracování sklizeného produktu jedné nebo více odrůd náležejících držiteli odrůdového práva zpracovatelem za účelem výsevu, pokud dotyčná odrůda byla zpracovateli ohlášena nebo jiným způsobem oznámena;
c) v případě převzetí tohoto zpracování údaj o množství sklizeného produktu dotyčné odrůdy zpracované za účelem výsevu a o celkovém výsledném zpracovaném množství;
d) den a místo zpracování podle písmene c) a
e) jméno a adresa osoby, pro kterou bylo zpracování podle písmene c) provedeno, spolu s údajem o dotyčném množství.
[…]“
IV – Řízení před Soudním dvorem
9. Účastníci sporu v původním řízení, německá a nizozemská vláda, jakož i Komise předložili v rámci tohoto řízení svá písemná vyjádření ve lhůtě stanovené článkem 23 statutu Soudního dvora.
Zástupci žalobkyně a žalované, jakož i zmocněnec Komise se dostavili na jednání dne 8. ledna 2004 k přednesení svých argumentů.
V – První předběžná otázka
A – Předložená vyjádření
10. Podle Saatgut-Treuhandverwaltung čl. 14 odst. 3 šestá odrážka nařízení č. 2100/94 a článek 9 nařízení č. 1768/95 přiznávají držitelům široké právo na informace, pokud jde o jejich registrované odrůdy rostlin tím, že zpracovatelům semen ukládají povinnost poskytnout jim podrobné údaje, které požadují o zpracování registrovaného materiálu, aniž by držitelé museli prokazovat, že požadovaný údaj souvisí s konkrétním úkonem. Saatgut-Treuhandverwaltung dodává, že používání semen z produktu sklizně získané výsevem chráněné odrůdy je v zásadě zakázáno, třebaže výjimečně mohou zemědělci používat semena některých druhů za určitých podmínek, včetně podmínky poskytnutí požadovaných informací držiteli. Pokud tuto povinnost nesplní, pak je zpracování, které je pouze přípravným úkonem, protiprávní. Šlechtitel tedy není povinen prokázat, že zemědělec tuto povinnost zanedbal ani že podnik zpracovával rozmnožovací materiál v určitém konkrétním případě. Dále tvrdí, že odpovědi podniků jsou pro držitele velmi užitečné jak pro kontrolu využívání výjimky ze strany zemědělců, aniž by bylo nutné prokazovat, že nakoupili některou z jeho odrůd, tak pro ověření pravdivosti prohlášení těch, kteří této výhody využili.
Tato povinnost je v souladu se zásadou proporcionality, protože se týká pouze zpracovávaných množství a osob či subjektů, pro něž pracovaly dotčené podniky, které tyto údaje znají a používají k fakturaci svých úkonů.
11. Brangewitz se domnívá, že adresátem žádosti o informaci má být osoba, která přímo zpracovává semena jakožto poskytovatel zpracovatelských služeb, a to jakmile existují indicie, že zpracovávala rozmnožovací materiál z registrované odrůdy rostlin. Šlechtitelé se mohou na výše uvedené podniky obrátit s žádostí o přesné údaje jen tehdy, hodlají-li provést namátkovou kontrolu a zjistili-li existenci právního vztahu s určitými zemědělci. Brangewitz nelze označit za poskytovatele zpracovatelských služeb pro rozmnožovací materiál, protože zpracování neprovádí přímo; vlastní dva speciální zemědělské stroje na čištění a třídění semen a tyto stroje pronajímá zemědělcům, aby tyto úkony mohli provádět na svůj účet a vlastní nebezpečí. Fakturace se provádí na základě množství zpracovaných obilovin.
12. Podle německé vlády právní úprava Společenství stanoví jedinou podmínku pro vznik povinnosti podniku poskytnout informace, a to že šlechtitel tyto informace požaduje. Ustanovení, o jejichž výklad se v tomto řízení jedná, neupravují předkládání důkazů či indicií. Zemědělec je vůči šlechtiteli vázán právním vztahem, který vznikl koupí semen, avšak takový vztah neexistuje u zpracovatele produktu sklizně: jeho informační povinnost je nezávislá na informační povinnosti zemědělce. Pokud by závisela na existenci indicií, znamenalo by to, že by se šlechtitel musel nejprve obrátit na zemědělce a získání důkazů by záviselo na jejich dobré vůli. Německá vláda se domnívá, že není nepřiměřené, aby držitel žádal všechny zpracovatele semen o relevantní informace nezávisle na existenci indicií prokazujících, že zpracovávali produkt sklizně z určitých chráněných druhů, neboť se předpokládá, že při výkonu své podnikatelské činnosti pravidelně zpracovávají materiál registrovaných odrůd.
13. Nizozemská vláda a Komise požadují, aby držitel prokazoval existenci výše uvedených indicií.
B – Odpověď na první otázku
14. S cílem podpořit rozvoj nových odrůd rostlin rozhodl zákonodárce Společenství v roce 1994 o zlepšení ochrany šlechtitelů v prvé řadě zavedením systému průmyslového vlastnictví pro celé území Unie(5) .
15. Podle svého článku 1 vytváří nařízení č. 2100/94 „systém odrůdových práv Společenství jako jediné a výlučné formy ochrany práv průmyslového vlastnictví pro odrůdy rostlin“. Od jeho vstupu v platnost mohou členské státy udělit vnitrostátní vlastnická práva, třebaže článek 92 zakazuje dvojí ochranu tak, aby žádná odrůda, která je předmětem odrůdového práva Společenství, nemohla být předmětem vnitrostátního odrůdového práva nebo patentu pro dotyčnou odrůdu. Předmětem odrůdových práv Společenství mohou být odrůdy všech botanických rodů a druhů, mimo jiné i hybridy mezi rody nebo druhy.
16. Aby bylo možné odrůdy chránit, musejí být odlišné, uniformní, stálé a nové a musejí mít vlastní název. Nárok na odrůdové právo Společenství přísluší šlechtiteli, a sice osobě, která odrůdu vyšlechtila nebo objevila a vyvinula, nebo jejímu právnímu nástupci.
17. Článek 13 nařízení č. 2100/94 vyhrazuje držiteli odrůdového práva Společenství oprávnění provádět v souvislosti s odrůdou určité úkony, jejichž výčet je obsažen v odstavci 2: a) produkce nebo reprodukce (množení); b) úprava za účelem množení; c) nabízení k prodeji; d) prodej nebo jiné uvedení do oběhu; e) vývoz ze Společenství; f) dovoz do Společenství a g) uschování pro některý z výše uvedených účelů. Držitel může udělit souhlas s prováděním těchto úkonů. Svůj souhlas také může učinit závislým na podmínkách a omezeních.
18. Článek 14 odst. 1 obsahuje odchylku od práv držitele za účelem zajištění zemědělské produkce, poněvadž zemědělcům umožňuje použít pro účely množení v jejich vlastních hospodářstvích produkt sklizně získaný vyšlechtěním rozmnožovacího materiálu odrůdy spadající pod odrůdové právo Společenství, přičemž se nesmí jednat o hybrid nebo syntetickou odrůdu(6) . Výsada zemědělce se vztahuje pouze na určité druhy zemědělských rostlin vyjmenované v odstavci 2 a členěné do čtyř skupin: pícniny, olejnaté a přadné rostliny, obiloviny a brambory(7) .
19. Jak zdůraznila většina účastníků tohoto řízení, jedná se již o třetí případ, kdy německý soud pokládá Soudnímu dvoru otázku týkající se vymezení práva šlechtitele na poskytnutí informací o tom, zda zemědělci používají pro účely množení produkt sklizně získaný výsevem odrůdy registrované v jeho prospěch. Jeho zájem na obdržení těchto informací spočívá v tom, že jestliže zemědělci využijí výjimky, jsou povinni mu platit přiměřenou úhradu za to, že v dalším hospodářském roce nebudou potřebovat nová semena.
20. Tato úhrada je výrazně nižší než cena za rozmnožovací materiál pro tutéž odrůdu. Z tohoto důvodu sporná nařízení ukládají jak přímému příjemci, tak profesionálnímu zpracovateli produktu sklizně pro jeho pozdější výsev povinnost poskytnout držiteli informace o použitém nebo zpracovaném množství, které mu umožní vypočítat částku, jež mu přísluší.
Jak již Soudní dvůr uvedl v bodě 71 svého rozsudku Schulin(8), zemědělec, který využil výjimky a neplatí za to přiměřenou úhradu, provádí bez souhlasu některý z úkonů uvedených v čl. 13 odst. 2 nařízení č. 2100/94 a může být žalován za protiprávní jednání nebo o zaplacení úhrady; jedná-li se navíc o jednání úmyslné nebo z nedbalosti, je zemědělec povinen nahradit držiteli vzniklou škodu.
21. Ve věci Schulin, první v pořadí, podala Saatgut‑Treuhandverwaltung žalobu proti zemědělci, který odmítl vyplnit zaslaný formulář, v němž měl uvést, zda během hospodářského roku 1997/1998 vysel 525 odrůd rostlin, z nichž 180 bylo chráněno právní úpravou Společenství. Podle žalobkyně jí ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 ve spojení s článkem 8 nařízení č. 1768/95 umožňovala požadovat takto přesné údaje od každého zemědělce z důvodu jeho příslušnosti k tomuto povolání, aniž by byla nucena prokázat, že pěstoval registrovanou odrůdu.
Ve stanovisku, které jsem v této věci přednesl, jsem uvedl, že jedná-li se o využití výjimky, povinnost poskytnout držiteli relevantní informaci se týká všech zemědělců, kteří na základě licence nakoupili rozmnožovací materiál registrované odrůdy, ale že se tato povinnost nevztahuje na ty zemědělce, kteří takový materiál nikdy nenakoupili, protože technicky nemají možnost používat produkt sklizně.
22. Soudní dvůr použil tento návrh ve svém rozsudku, když prohlásil, že výše uvedená ustanovení neumožňují držiteli požadovat od všech zemědělců poskytnutí relevantních informací, a dodal, že musí existovat indicie, že osoba, od níž jsou informace požadovány, využila výjimky nebo tak může učinit, přičemž pořízení rozmnožovacího materiálu představuje v tomto ohledu dostatečnou indicii. Soudní dvůr také připustil možnost držitelů podniknout kroky k tomu, aby si prostřednictvím svých distributorů opatřili jména a adresy osob, které nakoupili jejich chráněné odrůdy(9) .
23. Ve věci Jäger(10), druhé v pořadí, která byla v této věci předložena Soudnímu dvoru, Saatgut-Treuhandverwaltung žalovala jiného zemědělce, který odmítl vyplnit předaný formulář, v němž měl uvést, zda během hospodářského roku 1997/1998 použil pro účely množení ve svém hospodářství produkt sklizně získaný výsevem více než 500 odrůd rostlin. Tato věc se týkala pouze vymezení pojmu „organizace držitelů“ oprávněné k obhajobě práv držitelů, který je upraven v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 1768/95, jelikož druhá otázka položená Soudnímu dvoru byla totožná s otázkou, o niž se jednalo ve věci Schulin. Ve věci Jäger byla použita důmyslná lest k překonání nesnází spojených s odpovědí na stanovisko generálního advokáta, který se podle judikatury Emesa Sugar(11) veřejně a osobně podílí na rozhodovacím procesu Soudního dvora, když uzavírá jednání účastníků řízení, takže vzhledem k soudní povaze jeho činnosti nepodléhají jeho úkony zásadě kontradiktornosti. Na jednání ve věci Jäger (dne 3. října 2002), které se konalo po přednesení stanoviska ve věci Schulin (dne 22. března 2002), ale ještě před vydáním rozsudku (dne 10. dubna 2003), Saatgut-Treuhandverwaltung napadla na veřejném jednání obsah stanoviska, které nebylo v souladu s jejími požadavky(12) .
24. Zbývá tedy vymezit právo šlechtitele na poskytnutí informací od zpracovatelů semen za účelem zjištění zemědělců, kteří mu mají zaplatit úhradu, poněvadž v průběhu určitého hospodářského roku využili výjimky.
25. K upřesnění podmínek, za nichž se může zemědělec účinně dovolávat výjimky při zachování dotčených oprávněných zájmů, stanovil čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 kritéria, která musí Komise dodržovat při přijímání prováděcích norem, a zejména nařízení č. 1768/95. Šestá odrážka výše uvedeného ustanovení zavazuje stejným způsobem jak zemědělce, tak poskytovatele zpracovatelských služeb k poskytnutí relevantních informací držiteli. Tento požadavek byl upřesněn v článku 8 posledně uvedeného nařízení, pokud se jedná o zemědělce, a v článku 9, který se týká zpracovatelských podniků. Obě tato ustanovení jsou formulována podobně s příslušnými obměnami, což vedlo některé účastníky tohoto řízení o předběžné otázce k prosazování obdobného výkladu článku 9 s výkladem článku 8 podaným v rozsudku Schulin. S tímto řešením však rozhodně nesouhlasím.
26. Článek 14 odst. 3 druhá odrážka nařízení č. 2100/94 umožňuje vlastníkovi nebo poskytovateli služeb jednajícímu na vlastní účet dát zpracovat produkt sklizně, aniž by tím byla dotčena omezení stanovená k zajištění totožnosti dodaného materiálu a materiálu vzešlého ze zpracování.
27. Toto ustanovení bylo doplněno článkem 13 nařízení č. 1768/95, podle nějž nemůže být sklizený produkt odrůdy podléhající odrůdovému právu Společenství bez předchozího souhlasu držitele odrůdového práva přemístěn za účelem zpracování k jeho pozdějšímu výsevu z hospodářství, v němž byl vyprodukován.
Takový úkon je však dovolen, pokud zemědělec učiní vhodná opatření pro to, aby dodaný výrobek byl totožný s výrobkem vzešlým ze zpracování, a zajistí, aby zpracování bylo provedeno autorizovaným odborníkem nebo osobou, která svou činnost ohlásila příslušnému úřednímu orgánu za účelem zápisu do seznamů zpracovatelů a která se naproti tomu vůči svému zmocniteli zaváže k vydání téhož materiálu. Tyto seznamy, které měly být vypracovány do 1. července 1997, jakož i rejstříky se zveřejňují nebo zpřístupňují organizacím držitelů, zemědělců a zpracovatelů. Členské státy mohou využít nabízené možnosti a stanovit kvalifikační předpoklady, které musejí podniky splňovat, aby mohly být na těchto seznamech uvedeny.
28. Takto je vymezena povinnost zpracovatelského podniku informovat šlechtitele v rozsahu, v němž článek 13 nařízení č. 1768/95 požaduje, aby zpracování prováděl odborný podnik zaručující totožnost výrobku, který je mu předán, a výrobku, který dodává; tyto podmínky mohou splňovat jak podniky provádějící úkony ve vlastních zařízeních, tak podniky, které přemísťují své stroje, materiál a zaměstnance nezbytné ke zpracování v hospodářství zemědělce.
Naproti tomu podnik, který pouze pronajímá své stroje zemědělcům k provádění zpracování v jejich hospodářstvích, není s to poskytnout záruku za zpracovávaný výrobek, přestože se jeho fakturace zakládá na množství tun zrna. Vztah mezi tímto typem podniků a zemědělci není poskytováním služeb, nýbrž dodáním zboží(13), a takové podniky tedy nemají k dispozici informace, jaké jsou poskytovatelé zpracovatelských služeb povinni poskytnout držitelům na základě článku 9 nařízení č. 1768/95. Bylo by tedy zbytečné, aby se držitelé obraceli na podniky tohoto typu k provádění dohledu nad pravdivostí informací v souladu s článkem 15 nařízení č. 1768/95.
29. Krom toho pouze poskytovatelé zpracovatelských služeb, kteří zpracovávají semena druhů vyjmenovaných v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 2100/94, jsou povinni informovat šlechtitele, protože výjimka se vztahuje pouze na tato semena, přičemž zbývající část materiálu je vyloučena ze zpracování pro účely množení.
30. Kromě případů, kdy zemědělec zpracovává semena přímo ve svém hospodářství za použití pronajatých strojů, k nimž nepochybně dochází zřídka, neboť je k tomu zapotřebí specifických technických znalostí, jsou podniky usazené ve Společenství, které zpracovávají produkt sklizně u druhů uvedených v předcházejícím bodě tohoto stanoviska za účelem jejich pozdějšího výsevu, povinny odpovědět na žádosti o poskytnutí informací, které jim šlechtitelé zašlou.
31. V každém případě je na vnitrostátním soudu, aby určil na základě poznatků poskytnutých Soudním dvorem a s ohledem na předložené důkazy, zda se jedná o poskytovatele zpracovatelských služeb pro semena, kteří podléhají ustanovením nařízení č. 2100/94 a nařízení č. 1768/95.
32. Jsem si vědom, že tento výklad ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 ve spojení s článkem 9 nařízení č. 1768/95 se liší od návrhu, který jsem učinil ve svém stanovisku a který Soudní dvůr přijal ve věci Schulin, ačkoli články 8 a 9 posledně uvedeného nařízení jsou velmi podobného znění. Tato odlišnost vyplývá z několika důvodů a nový výklad, který doporučuji, se rovněž liší od překvapivého řešení navrženého Komisí, přinejmenším ve světle znění ustanovení a jeho účelu.
33. Článek 8 nařízení č. 1768/95 stanoví obsah informace, kterou má zemědělec poskytnout. Jak již bylo zdůrazněno ve věci Schulin, šlechtitel je hlavní a přímou oprávněnou osobou na základě právní úpravy Společenství týkající se ochrany zápisu odrůd rostlin, ale i zemědělci jsou zvýhodněni díky učiněnému pokroku, protože mají přístup k rozmnožovacímu materiálu vyšší kvality. Nakupují-li semena chráněné odrůdy, vstupují do právního vztahu s držitelem; tento vztah je sice méně významný, nabývá však na intenzitě, jestliže materiál náleží k některému ze čtyř druhů uvedených v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 2100/94 a produkt sklizně je použit za účelem výsevu v jiném hospodářském roce, protože v takovém případě jsou povinni mu platit úhradu.
34. Soudní dvůr za těchto okolností dospěl k názoru, že výklad právní úpravy Společenství, podle nějž všichni zemědělci již z důvodu své příslušnosti k tomuto povolání, a to i ti, kteří nikdy nenabyli a nevysévali rozmnožovací materiál chráněné odrůdy náležející k některému z druhů vyjmenovaných v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 2100/94, musejí poskytnout držitelům veškeré relevantní informace, by překračoval míru toho, co je nezbytné k zachování vzájemných oprávněných zájmů šlechtitele a zemědělce. K tomu je zapotřebí, aby držitel disponoval indicií, že zemědělec využil výjimky nebo že tak může učinit, přičemž pořízení semen lze za takovou indicii považovat. V každém případě přísluší šlechtiteli, aby zjistil totožnost osob nakupujících registrované odrůdy(14) .
35. Projednávaná věc se však týká článku 9 nařízení č. 1768/95, který vyjmenovává podrobné údaje, které jsou zpracovatelé rozmnožovacího materiálu povinni poskytnout; ve vztahu k držiteli se tyto zpracovatelské podniky nacházejí v situaci, která je dosti odlišná od situace zemědělců.
36. Zaprvé při uplatnění výjimky stanovené právní úpravou Společenství ve prospěch zemědělců nevstupuje šlechtitel při výkonu svého povolání do vztahu s poskytovatelem zpracovatelských služeb. V souladu s čl. 13 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2100/94 je sice nutný souhlas držitele, zpracování chráněných semen za účelem jejich množení však provádí zpracovatelský podnik v hospodářství zemědělce nebo ve svých vlastních zařízeních; na oba případy se vztahují ustanovení čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1768/95, která ukládají oběma subjektům povinnost podniknout veškeré kroky k zajištění totožnosti výrobku dodaného ke zpracování a výrobku vzešlého ze zpracování.
37. Zadruhé, zatímco velká část zemědělců Společenství nepěstuje žádný z druhů uvedených v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 2100/94, takže by bylo nepřiměřené nutit je k vyplňování dotazníků od šlechtitelů, existuje vysoká pravděpodobnost, že zpracovatelé semen zpracovávají při výkonu tohoto povolání rozmnožovací materiál chráněné odrůdy. Vzhledem k tomu, že mezi těmito podniky a šlechtitelem nevznikl žádný právní vztah, pokud neuzavřeli smlouvu, a že se zemědělci obracejí na tuto kategorii podniků, využijí-li odchylky, je zjevně logické, že držitelé mají mít možnost obrátit se na jedny či druhé při vyhledávání informací pro účely výkonu svého práva na zaplacení spravedlivé úhrady.
Tento výklad potvrzuje článek 15 nařízení č. 1768/95, který se týká dohledu nad zpracovateli, od nichž může držitel požadovat prokázání pravdivosti informací prostřednictvím faktur, jiných vhodných podkladů za účelem identifikace materiálu, vzorků nebo dokladem o zpracovatelských a skladovacích zařízeních.
38. Zatřetí mezi zněním článku 8 a článku 9 nařízení č. 1768/95 je značný rozdíl, který podle mého mínění odůvodňuje, že se Soudní dvůr v případě zpracovatelů semen odchýlil od řešení přijatého v rozsudku Schulin, pokud se jedná o zemědělce a o informační povinnost. Toto ustanovení neupravuje možnost, aby se jich držitel dotázal, zda nakoupili registrovaný materiál, protože předpokládá, že je s tím již obeznámen, a proto se jich držitel může dotázat přímo, zda používali produkt sklizně jako rozmnožovací materiál.
Pokud se naopak šlechtitelé obrátí na poskytovatele zpracovatelských služeb, s nimiž předtím nevstoupili do žádného právního vztahu, musejí nejprve ověřit, zda zpracovávali semena některé z jejich odrůd, a je-li tomu tak, mohou se následně dozvědět množství, data, místa a příjemce poskytnuté služby. Kdyby zákonodárce zamýšlel, aby při oslovení poskytovatele zpracovatelských služeb měl držitel k dispozici indicie o tom, že ve svých zařízeních zpracovával chráněný materiál [například prostřednictvím informací, které je zemědělec povinen poskytnout na základě čl. 8 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1768/95], článek 9 by byl formulován tak, že se podnik omezí na potvrzení údajů, které již držitel zná. Tak tomu ovšem není, jak to zjevně ukazuje jeho odstavec 2 písm. b) a e).
39. Začtvrté, i když ve většině případů vykonává poskytovatel zpracovatelských služeb svou činnost pro zemědělce na základě smlouvy o poskytování služeb, čl. 9 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1768/95 počítá s možností, že nezná odrůdu zpracovávaného rozmnožovacího materiálu a že má zájem na získání informací za účelem splnění informační povinnosti, kterou mu toto ustanovení ukládá. Jakmile připustíme, že neví, zda se jedná o chráněný druh, je nelogické požadovat, aby měl držitel k dispozici indicie o tom, že rozmnožovací materiál registrovaný na jeho jméno byl v tomto hospodářství zpracován, aby posléze mohl žádat o potvrzení svého podezření.
40. Konečně čl. 8 odst. 5 nařízení č. 1768/95 stanoví, že žádost o informace, která není podána přímo zemědělci, může být zaslána se souhlasem družstvu, jehož je členem, poskytovateli zpracovatelských služeb, který mu během posledních hospodářských roků poskytl zpracovatelské služby, nebo distributorovi semen, kteří na ni musejí odpovědět v souladu s odstavcem 6, pokud k tomu byli zmocněni zemědělcem.
Nesouhlasím se společností Brangewitz, která se tohoto ustanovení dovolává na podporu svého tvrzení, že k oslovení zpracovatelského podniku má držitel zapotřebí zmocnění zemědělce. Toto ustanovení má v daném systému pouze subsidiární povahu, když umožňuje, aby i další podniky, s nimiž zemědělec navazuje styky v rámci své podnikatelské činnosti, poskytly informace jeho jménem.
41. Stejně tak je tomu i v případě čl. 9 odst. 5 nařízení č. 1768/95, podle nějž se držitel může namísto oslovení poskytovatele zpracovatelských služeb obrátit na organizace podniků, které tyto činnosti provádějí a jejichž je členem, nebo na zemědělce, jimž poskytl své služby během posledních hospodářských roků, přičemž prvně i posledně uvedení musejí stejně jako v předcházejícím případě od dotyčných poskytovatelů zpracovatelských služeb obdržet předem souhlas s poskytnutím informací. Toto opatření rovněž nenahrazuje hlavní a samostatnou povinnost uloženou poskytovatelům zpracovatelských služeb v čl. 9 odst. 2 a 3 uvedeného nařízení.
42. Ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 ve spojení s článkem 9 nařízení č. 1768/95 je tedy třeba vykládat v tom smyslu, že držitel chráněné odrůdy může požadovat relevantní informace od zpracovatele semen, která náležejí k některému z druhů zemědělských rostlin uvedených v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 2100/94, a to nehledě na existenci indicií prokazujících, že tento podnik zpracovával produkt sklizně získaný výsevem této odrůdy.
VI – Druhá předběžná otázka
43. Vzhledem k tomu, jakou odpověď navrhuji na první otázku, není třeba přezkoumávat druhou otázku, která byla položena pouze podpůrně za předpokladu, že přítomnost výše uvedených indicií o zpracování semen registrovaných na jméno šlechtitele bude považována za nezbytnou.
VII – Závěry
44. Vzhledem k přecházejícím úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Landgericht Düsseldorf odpověděl následovně:
„Ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 ve spojení s článkem 9 nařízení č. 1768/95 je tedy třeba vykládat v tom smyslu, že držitel chráněné odrůdy může požadovat relevantní informace od zpracovatele semen, která náležejí k některému z druhů zemědělských rostlin uvedených v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 2100/94, a to nehledě na existenci indicií prokazujících, že tento podnik zpracovával produkt sklizně získaný výsevem této odrůdy.“
(1) .
(2)
–	Nařízení Rady ze dne 27. července 1994 (Úř. věst. L 227, s. 1; Zvl. vyd. 03/16, s. 390).
(3)
–	Nařízení Komise ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 (Úř. věst. L 173, s. 14; Zvl. vyd. 03/18, s. 63).
(4)
– Podle této výjimky mohou za předpokladu, že zaplatí přiměřenou úhradu, osít na svých pozemcích produkt sklizně získaný výsevem rozmnožovacího materiálu chráněné odrůdy bez nutnosti získat souhlas.
(5)
–	Historie a charakteristiky systému Společenství pro právní ochranu odrůd rostlin jsou popsány v bodech 7 až 18 stanoviska, které jsem přednesl dne 21. března 2002 ve věci Schulin, v níž byl vydán rozsudek Soudního dvora dne 10. dubna 2003 (C-305/00, Recueil, s. I-3525).
(6)
–	Van der Kooij, PACE: „Introduction to the EC Regulation on Plant Variety Protection“, Kluwer Law International
1997, s. 36: „It only applies in relation to farmers who use the product of their own harvest for propagating purposes on their own holding“.
(7)
–	Kiewiet, BP., prezident Odrůdového úřadu Společenství, k tomu na své přednášce v Einbecku dne 26. ledna 2001 na téma „Modern Plant Breeding and Intellectual Property Rights“ uvedl: „In a nutshell, what the regime amounts to is that a ‘farmers' privilege’ has been created for varieties of the most important agricultural crops protected by Community plant variety rights“, zveřejněno na www.cpvo.fr/e/articles ocvv/speech bk.pdf.
(8)
– Rozsudek uvedený výše v poznámce pod čarou 5.
(9)
–	Body 62 až 68.
(10)
–	C-182/01, v současnosti v projednávání. Viz mé stanovisko ze dne 7. listopadu 2002.
(11)
–	Rozsudek ze dne 4. února 2000 (C-17/98, Recueil, s. I-665).
(12)
–	K tomuto případu je podáno obsáhlé vysvětlení v bodech 28 až 30 stanoviska, které jsem přednesl dne 7. listopadu 2002 ve výše uvedené věci Jäger, v níž doposud nebyl vydán rozsudek.
(13)
– Dodání zboží se definuje jako smlouva, kterou se jedna smluvní strana zavazuje poskytnout druhé smluvní straně požívací nebo užívací právo k věci na dobu určitou a za stanovenou cenu. Článek 1543 španělského občanského zákoníku.
(14)
–	Body 57, 63 a 66.