62002CC0301_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V této věci vyvstávají zejména dvě otázky, které se týkají delegování pravomocí v rámci Evropské centrální banky (dále jen „ECB“). První otázkou je, zda Rada guvernérů(2) mohla v souladu s právními předpisy delegovat na Výkonnou radu(3) pravomoc přijmout prováděcí pravidla v oblasti pracovních podmínek. Předmětem druhé otázky je určit, zda Výkonná rada mohla oprávnit místopředsedu ECB k vydání určitých správních úkonů a zejména rozhodnutí o prodloužení zkušební doby nově přijatých zaměstnanců.
2. Tyto otázky byly nastoleny v rámci opravného prostředku podaného bývalým zaměstnancem ECB, C. S. Trallim, proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 27. června 2002, Tralli v. ECB(4) .
I – Právní rámec
3. Podle článku 12.3 Protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky, který je přílohou Smlouvy o ES (dále jen „statut ESCB“), „Rada guvernérů přijme jednací řád upravující vnitřní organizaci ECB a jejích rozhodovacích orgánů“.
4. Článek 36.1 téhož předpisu k tomu dodává: „[n]a návrh Výkonné rady přijme Rada guvernérů pracovní řád pro zaměstnance ECB“.
5. Na základě článku 36.1 statutu ESCB přijala Rada guvernérů „Conditions of Employment for Staff of the European Central Bank“ (pracovní podmínky zaměstnanců Evropské centrální banky)(5) . Tyto pracovní podmínky v podobě použitelné na sporné skutečnosti stanoví:
„9. a)	Pracovní vztahy mezi ECB a jejími zaměstnanci jsou upraveny pracovními smlouvami uzavřenými v souladu s těmito pracovními podmínkami. Pravidla použitelná na zaměstnance schválená Výkonnou radou upřesňují bližší podrobnosti těchto pracovních podmínek.
[...]
10. a)	Pracovní smlouvy mezi ECB a jejími zaměstnanci mají podobu dopisů o přijetí, které jsou podepsány také zaměstnanci [...]
b)	Přijetí může být podmíněno v souladu s ustanoveními stanovenými pravidly použitelnými na zaměstnance zkušební dobou. Zkušební doba nemůže v žádném případě přesáhnout dvanáct měsíců.
11. a)	ECB může na základě odůvodněného rozhodnutí Výkonné rady [...] a z následujících důvodů rozvázat smlouvu uzavřenou se svými zaměstnanci:
i) v případě trvající odborné nedostatečnosti [...];
[...]
41. Zaměstnanci mohou [...] předložit správě požadavky a stížnosti za účelem přezkumu předcházejícího soudnímu řízení [...]. Zaměstnanci, kterým nebylo v důsledku správní kontroly předcházející soudnímu řízení vyhověno, mohou podat stížnost postupem stanoveným v pravidlech použitelných na zaměstnance.
Výše uvedené postupy nemohou být použity pro zpochybnění:
[...]
iii) jakéhokoli rozhodnutí nepotvrdit jmenování zaměstnance, který je ve zkušebním období.“
6. Na základě článku 12.3 statutu ESCB přijala Rada guvernérů vnitřní řád ECB(6) . Článek 21.3 tohoto řádu stanoví:
„Pracovní podmínky se použijí v pravidlech použitelných na zaměstnance, která jsou schválena a pozměňována Výkonnou radou.“
7. Na základě tohoto ustanovení a čl. 9 písm. a) pracovních podmínek přijala Výkonná rada ECB „European Central Bank Staff Rules“ (dále jen „pravidla použitelná na zaměstnance“). Tato pravidla stanoví:
„2.1 Zkušební doba
Prováděcí pravidla čl. 10 písm. (b) pracovních podmínek jsou následující:
2.1.1	Přijetí je podmíněno zkušební dobou tří měsíců [...]. Ve výjimečných případech může Výkonná rada stanovit zkušební dobu delší než tři měsíce v souladu s níže uvedeným bodem 2.1.2 písm. a).
[...]
2.1.2	Pokud dotyčný zaměstnanec nemůže během zkušební doby vykonávat své pracovní povinnosti v důsledku nemoci, úrazu, mateřské dovolené nebo ve výjimečných případech zvláštní dovolené po dobu delší než jeden měsíc, může Výkonná rada zkušební dobu o odpovídající dobu prodloužit.
Mimo to může Výkonná rada ve výjimečných případech:
a) zkušební dobu prodloužit celkově až o dvanáct měsíců; nebo
b) zkušební dobu prodloužit celkově až o dvanáct měsíců a přeřadit dotčeného zaměstnance na jiné pracovní místo.
2.1.3	Během zkušební doby může Výkonná rada smlouvu rozvázat po uplynutí výpovědní doby jednoho měsíce v případě odborné nezpůsobilosti nebo nedostatečnosti dotčeného zaměstnance.“
II – Skutkový základ sporu
8. Dne 20. června 2000 byl C. S. Tralli přijat do ECB na místo zaměstnance ostrahy. V jeho dopise o přijetí bylo upřesněno, že jeho pracovní smlouva podléhá tříměsíční zkušební době.
9. Dne 21. srpna 2000 byl navrhovatel svým nadřízeným informován, že jeho pracovní výkony neodpovídají úrovni vyžadované pro dotčené pracovní místo. Nedostatečné pracovní výkony navrhovatele byly rovněž předmětem rozhovoru, který se konal dne 1. září 2000.
10. Dne 8. září 2000 navrhovatel obdržel kopii vnitřního přípisu, ve kterém koordinátor ostrahy v ECB požaduje po nadřízeném navrhovatele prodloužení jeho zkušební doby. V tomto přípise bylo uvedeno, že tato další zkušební doba byla nezbytná z důvodu nedostatečných pracovních výsledků navrhovatele a aby mu bylo umožněno účastnit se doplňujícího školení.
11. Dopisem ze dne 18. září 2000 sdělila ECB navrhovateli rozhodnutí o prodloužení jeho zkušební doby až do 31. prosince 2000(7) . Navrhovatel byl informován, že rozhodnutí potvrdit jeho jmenování závisí na úrovni jeho pracovních výsledků během prodloužené zkušební doby.
12. Dopisem ze dne 29. listopadu 2000 byl navrhovatel informován o rozhodnutí Výkonné rady rozvázat s ním smlouvu s účinností od 31. prosince 2000(8) . Toto rozhodnutí bylo odůvodněno skutečností, že i během prodloužené zkušební doby se pracovní výkonnost navrhovatele nezlepšila.
III – Řízení před Soudem a napadený rozsudek
13. Návrhem předloženým kanceláři Soudu dne 12. prosince 2000 podal C. S. Tralli žalobu směřující zejména ke zrušení rozhodnutí o propuštění (věc T‑373/00).
14. Mimo to podal C. S. Tralli tři další žaloby směřující zejména ke:
– zrušení rozhodnutí předsedy ECB, kterým se zamítá jeho stížnost proti rozhodnutí o prodloužení zkušební doby (věc T‑27/01);
– určení, že se předseda ECB protiprávně nevyjádřil k jeho žádosti o přezkum rozhodnutí o propuštění (věc T‑56/01), a
– zrušení rozhodnutí předsedy ECB, kterým se zamítá jeho stížnost proti rozhodnutí o propuštění (věc T‑69/01).
15. Soud tyto jednotlivé žaloby projednal společně. Soud rozhodl o zamítnutí žaloby ve věci T‑373/00 a určil, že již není namístě rozhodnout ve věcech T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01.
IV – K opravnému prostředku
16. Návrhem předloženým kanceláři Soudního dvora dne 26. srpna 2002 podal C. S. Tralli tento opravný prostředek.
17. Tento opravný prostředek směřuje ke zrušení napadeného rozsudku a rozhodnutí ECB o prodloužení zkušební doby a propuštění. C. S. Tralli se dále domáhá, aby Soudní dvůr uložil ECB zaplatit mu po 31. prosinci 2000 jeho základní plat ve výši 32 304 eur za rok, zvýšený o příspěvky a jiné části odměny stanovené v pracovních podmínkách. C. S. Tralli se konečně domáhá, aby byla ECB uložena náhrada nákladů řízení.
18. ECB naopak navrhuje, aby byl opravný prostředek zamítnut a navrhovateli byla uložena náhrada nákladů řízení.
19. C. S. Tralli na podporu svých návrhů uvádí tři důvody opravného prostředku, jimiž se budu zabývat postupně:
– porušení pravidel v oblasti delegování pravomocí,
– porušení článků 2.1.2 a 2.1.3 pravidel použitelných na zaměstnance a
– porušení pravidel týkajících se ukládání náhrady nákladů.
A – K prvnímu důvodu, týkajícímu se porušení pravidel v oblasti delegování pravomocí
20. Svým prvním důvodem navrhovatel v podstatě tvrdí, že Soud porušil pravidla použitelná v oblasti delegování pravomocí.
21. V řízení v prvním stupni vznesl navrhovatel námitku protiprávnosti vůči pravidlům použitelným na zaměstnance. Soud o této námitce rozhodl následovně:
„43 Podle žalobce nemají pravidla použitelná na zaměstnance zákonný podklad. Týkala se totiž režimu použitelného na zaměstnance ECB, a měla být tedy přijata na základě článku 36.1 statutu ESCB na návrh Výkonné rady Radou guvernérů, a nikoli Výkonnou radou, která k tomu neměla pravomoc.
44 V tomto ohledu stačí uvést, že ve věci, ve které byl vynesen rozsudek X v. ECB [rozsudek Soudu ze dne 18. října 2001, T‑333/99, Recueil, s. II‑3021; Recueil FP, s. I‑A‑199 a II‑921], byla před Soudem vznesena námitka protiprávnosti, která měla stejný předmět jako ta, jež byla vznesena žalobcem v projednávané věci. V tomto rozsudku však Soud v podstatě v bodech 96 až 109 rozhodl, že pravidla použitelná na zaměstnance nejsou stižena vadou protiprávnosti vytýkanou žalobcem, zejména v tom rozsahu, ve kterém v článku 21.3 vnitřního řádu ECB Rada guvernérů delegovala Výkonné radě pravomoc vymezit prováděcí podmínky pracovních podmínek, tedy pravidla použitelná na zaměstnance.“
22. C. S. Tralli se domnívá, že zamítnutím této námitky protiprávnosti se Soud dopustil nesprávného právního posouzení. Na podporu své teze uvádí tři řady argumentů.
23. C. S. Tralli zaprvé tvrdí, že v souladu s článkem 36.1 statutu ESCB nemá Výkonná rada ECB pravomoc pro rozhodnutí o režimu použitelném na zaměstnance. Tato pravomoc dle jeho názoru náleží Radě guvernérů a Výkonná rada má v tomto ohledu pouze oprávnění předkládat návrhy. Dále tvrdí, že Rada guvernérů není oprávněna delegovat svou pravomoc na Výkonnou radu, jelikož tomu brání článek 12.3 statutu ESCB a samotný pojem „vnitřního řádu“.
24. Zadruhé se C. S. Tralli domnívá, že se Soud dopustil pochybení, když konstatoval, že Rada guvernérů delegovala na Výkonnou radu v souladu s právními předpisy svou pravomoc rozhodnout o režimu použitelném na zaměstnance. Z judikatury totiž dle jeho mínění vyplývá, že v právu Společenství musí k delegování pravomoci dojít výslovně. V projednávané věci se však Soud podle C. S. Tralliho spokojil s tím, že „předpokládal existenci implicitní delegace v rámci článku 21.3 vnitřního řádu“(9) .
25. C. S. Tralli konečně zdůrazňuje, že přijetím článků 2.1.2 a 2.1.3 pravidel použitelných na zaměstnance Výkonná rada porušila článek 21.3 vnitřního řádu v rozsahu, ve kterém se nejedná o pouhá prováděcí opatření pracovních podmínek, ale o skutečně samostatná pravidla. Tato ustanovení totiž povolují jednostranné prodloužení zkušební doby, zatímco čl. 10 písm. b) pracovních podmínek upravuje pro toto období pouze smluvní režim. Tato ustanovení krom toho dle jeho názoru stanoví důvod propuštění během uvedené doby, spojený s nepřiměřeností chování nebo výkonnosti zaměstnance, který je odlišný od případu uvedeného v čl. 11 písm. a) bodu i) pracovních podmínek.
26. Podle mého názoru je při analýze třeba vycházet z rozsudku ze dne 13. června 1958, Meroni v. Vysoký úřad(10) .
27. V této věci žalobkyně vytýkala Vysokému úřadu ESUO, že některé ze svých pravomocí delegoval na „bruselské subjekty“, to znamená na soukromoprávní subjekty zřízené mimo rámec ustanovení Smlouvy o ESUO. Žalobkyně zdůrazňovala, že článek 8 této Smlouvy, který Vysokému úřadu ukládal usilovat o dosažení cílů, které tato smlouva stanoví, neupravoval žádnou možnost delegování.
28. Soudní dvůr tento argument vyvrátil na základě následující úvahy(11) :
„[...] nelze vyloučit možnost, aby provedením ‚finančních mechanizmů společných několika podnikům‘ podle pododstavce a) článku 53 [Smlouvy o ESUO] byly pověřeny soukromoprávní subjekty s vlastní právní subjektivitou nadané vlastními pravomocemi.
Finanční mechanismy vytvářené samotným Vysokým úřadem na základě pododstavce b) téhož článku musejí sloužit týmž cílům jako finanční mechanismy povolené na základě pododstavce a).
Z tohoto důvodu musí být umožněno, aby nabývaly podobných forem a zejména aby využívaly součinnosti subjektů s vlastní právní subjektivitou.
Možnost Vysokého úřadu povolovat či vytvářet mechanismy podle článku 53 Smlouvy [o ESUO] jej tedy opravňuje pověřit takové subjekty některými pravomocemi za podmínek, které sám stanoví, a pod jeho kontrolou.“
29. Jak již zdůraznil jeden autor(12), Soudní dvůr se tedy domníval, že ustanovení Smlouvy o ESUO, jimiž se Vysokému úřadu svěřuje normativní pravomoc, tvoří dostatečný právní základ k tomu, aby Vysoký úřad mohl delegovat některé pravomoci na soukromoprávní subjekty s vlastní právní subjektivitou. Lze se tudíž domnívat, že v právu Společenství je delegování pravomocí legální, jestliže tomu formálně nebrání žádný předpis, jako je tomu také v projednávané věci(13) .
30. Domnívám se tedy, že Rada guvernérů v zásadě byla oprávněna delegovat některé pravomoci na Výkonnou radu ECB. Proto je třeba odmítnout první argument navrhovatele týkající se nemožnosti delegování.
31. Pokud se jedná o režim použitelný na delegování pravomocí, z výše uvedeného rozsudku Meroni v. Vysoký úřad vyplývá, že k tomu, aby bylo delegování v souladu s právními předpisy, musí splňovat několik podmínek. Tyto podmínky, které tvoří obecný režim delegace pravomocí v právu Společenství(14), jsou následující:
– delegující orgán nemůže svěřit delegovanému pravomoci odlišné od těch, které sám získal(15) ;
– výkon pravomocí svěřených delegovanému musí být dále podroben stejným podmínkám, jako jsou ty, kterým by podléhal, pokud by je delegující orgán vykonával přímo, zejména pokud jde o požadavky odůvodnění a zveřejnění(16) ;
– delegování pravomoci se nepresumuje: i když je delegující orgán oprávněn delegovat své pravomoci, musí přijmout výslovně rozhodnutí o jejich přenesení(17) ;
– delegace se může týkat pouze prováděcích pravomocí přesně definovaných(18) : Soudní dvůr totiž dospěl k názoru, že při delegaci diskreční pravomoci s širokým prostorem pro uvážení by na místo uvážení delegujícího orgánu nastoupilo uvážení delegovaného, čímž by došlo ke skutečnému přenesení odpovědnosti(19) . V některých oblastech, jako je společná zemědělská politika, však Soudní dvůr rozhodl, že pojem „prováděcí pravomoc“ by měl být s ohledem na systematiku Smlouvy a na požadavky praxe vykládán široce(20) .
32. V projednávaném případě se C. S. Tralli domnívá, že poslední dvě uvedené podmínky nebyly splněny. Ve svém druhém a třetím argumentu uvádí, že sporná delegace nebyla učiněna výslovně a že články 2.1.2 a 2.1.3 pravidel použitelných na zaměstnance překračovaly pouhé „provedení“ pracovních podmínek.
33. Již ze samotného znění vnitřního řádu vyplývá, že druhý argument je zjevně neopodstatněný. V článku 21.3 vnitřního řádu totiž Rada guvernérů, která je příslušná k přijetí režimu použitelného na zaměstnance, výslovně uvedla, že „[p]racovní podmínky se použijí v pravidlech použitelných na zaměstnance, která jsou schválena a pozměňována Výkonnou radou“.
34. Rada guvernérů tedy výslovně delegovala na Výkonnou radu pravomoc rozhodnout o prováděcích pravidlech pracovních podmínek. Nelze tedy tvrdit, jak to činí navrhovatel, že by Soud v napadeném rozsudku spokojil s tím, že „předpokládal existenci implicitní delegace v rámci článku 21.3 vnitřního řádu“(21) .
35. Pokud se jedná o třetí argument, domnívám se, že články 2.1.2 a 2.1.3 pravidel použitelných na zaměstnance neporušují dosah příslušných ustanovení pracovních podmínek.
36. Jak již bylo řečeno, čl. 10 písm. b) pracovních podmínek stanoví, že „přijetí může být podmíněno zkušební dobou“, která „nemůže v žádném případě přesáhnout dvanáct měsíců“. V článku 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance však Výkonná rada stanovila, že „může ve výjimečných případech zkušební dobu prodloužit celkově až o dvanáct měsíců“. Článek 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance tedy pouze vymezuje prováděcí pravidla zkušební doby při dodržení maximální doby stanovené Radou guvernérů.
37. V této souvislosti však skutečnost, že Výkonná rada může zkušební dobu jednostranně prodloužit, nemůže znamenat protiprávnost článku 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance. V rozsudku ze dne 14. října 2004, Pflugradt v. ECB(22), totiž Soudní dvůr výslovně rozhodl, že smluvní povaha pracovního vztahu mezi ECB a jejími zaměstnanci nebrání jejím orgánům v přijímání jednostranných opatření s ohledem na úkol obecného zájmu, který byl ECB svěřen. Vzhledem k tomu, že možnost přijmout taková opatření je takto obsažena v pracovních podmínkách, se nelze domnívat, jak to činí navrhovatel, že článek 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance je v rozporu s povahou nebo dosahem uvedených pracovních podmínek tím, že předpokládá jednostranné prodloužení zkušební doby ve výjimečných případech(23) .
38. Pokud se jedná o článek 2.1.3 pravidel použitelných na zaměstnance, již bylo uvedeno, že Výkonnou radu opravňuje rozvázat smlouvu během zkušební doby v případě „odborné nezpůsobilosti nebo nedostatečnosti“ dotčeného zaměstnance. „Odborná nezpůsobilost“ přitom není jako taková uvedena v čl. 11 písm. a) bodu i) pracovních podmínek, který stanoví, že „ECB může rozvázat smlouvu uzavřenou se svými zaměstnanci [v] případě trvající odborné nedostatečnosti“.
39. Stejně jako nedostatečnost je i nezpůsobilost spjata se schopností dotyčného zaměstnance uspokojivě vykonávat své pracovní povinnosti. Pojem odborná způsobilost navíc souvisí s pojetím zkušební doby, protože ta se vždy zavádí za účelem prověření schopnosti uchazeče vykonávat pracovní povinnosti, pro něž byl přijat. Stěží lze proto tvrdit, že úpravou možnosti rozvázat smlouvu v případě odborné nezpůsobilosti článek 2.1.3 pravidel použitelných na zaměstnance překročil rámec pouhého provádění ustanovení pracovních podmínek.
40. Z toho vyplývá, že ve výše uvedených ustanoveních Výkonná rada jednoznačně nepřekročila meze prováděcí pravomoci, kterou jí Rada guvernérů svěřila v článku 21.3 vnitřního řádu.
41. První navrhovatelův důvod je tedy nutné zamítnout.
B – Ke druhému důvodu, týkajícímu se porušení článků 2.1.2 a 2.1.3 pravidel použitelných na zaměstnance
42. Navrhovatel uplatňuje druhý důvod podpůrně pro případ, že by Soudní dvůr připustil legalitu článků 2.1.2 a 2.1.3 pravidel použitelných na zaměstnance. Tento důvod směřuje proti bodům 48 až 83 napadeného rozsudku.
43. Soud v těchto bodech rozhodl, že rozhodnutí o prodloužení zkušební doby a o propuštění nejsou v rozporu s pracovními podmínkami a s pravidly použitelnými na zaměstnance, a to na základě následující úvahy:
„48 Žalobce zaprvé uplatňuje, že na rozhodnutí o prodloužení zkušební doby jsou uvedeny podpisy ředitele a vedoucího personálního útvaru, zatímco podle článku 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance mají být rozhodnutí o prodloužení zkušební doby přijímána Výkonnou radou ECB.
49 Soud uvádí, že ECB mu na jeho žádost předložila jednak výňatek ze zápisu z jednání Výkonné rady ECB ze dne 16. března 1999, z nějž vyplývá, že na tomto jednání zmíněný orgán delegoval pravomoc přijímat rozhodnutí o prodloužení zkušební doby na místopředsedu ECB, a jednak návrh na prodloužení zkušební doby žalobce ze dne 13. září 2000, na nějž místopředseda ECB dne 15. září 2000 vyznačil rukou svůj souhlas. Rozhodnutí o prodloužení zkušební doby tedy bylo přijato v souladu s použitelnými formálními pravidly [...].
[...]
54 Zatřetí se žalobce domnívá, že žalovaná nemůže své rozhodnutí o prodloužení zkušební doby opírat o článek 2.1.2 druhý pododstavec pravidel použitelných na zaměstnance. K tomu uvádí, že podle tohoto ustanovení lze zkušební dobu prodloužit pouze za ‚výjimečných okolností‘. Podle žalobce mohou takové ‚výjimečné okolnosti‘ nastat teprve tehdy, když dlouhodobá překážka ve výkonu jeho pracovních povinností přímo narušuje dosažení účelu zkušební doby. Dle jeho názoru však takové okolnosti v projednávané věci nenastaly. Obecné tvrzení, že jeho výkony jsou nedostačující, nemůže samo o sobě představovat takovou výjimečnou okolnost.
55 Žalovaná na to v podstatě odpovídá tvrzením, že původně sjednaná zkušební doba žalobce spadala z velké části do období letních prázdnin a že z důvodu omezené činnosti ECB během tohoto období nebylo možné schopnosti žalobce pro obsazení tohoto místa dostatečně ověřit. Takové ověření však bylo nezbytné, jelikož v průběhu původně sjednané zkušební doby žalobce vykazoval jisté nedostatky ve výkonnosti.
56 Dle názoru Soudu pouhá okolnost, že zkušební doba v projednávané věci částečně spadala do letních prázdnin, nemůže být považována za výjimečnou ve smyslu článku 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance. Tuto okolnost mohla naopak správa v okamžiku přijetí zaměstnance dobře předvídat. ECB však může tuto podmínku právem považovat za splněnou, jestliže má správa z objektivně doložených důvodů pochybnosti o způsobilosti zaměstnance, který je ve zkušební době, zastávat pracovní místo, pro něž byl přijat, přičemž však z důvodu menšího rozsahu činnosti během letních prázdnin prozatím není schopna si učinit konečný úsudek o tom, zda se má jmenování dotyčného zaměstnance potvrdit, nebo zda má být jeho smlouva rozvázána během zkušební doby.
57 V projednávané věci však ze spisu a zejména z přípisu ze dne 8. září 2000 vyplývá, že správa v průběhu původně sjednané zkušební doby nebyla s to nabýt jistoty ohledně žalobcovy způsobilosti, a to ani ve smyslu potvrzení žalobce na pracovním místě, ani ve smyslu jeho jednoznačného nevyhovění vedoucího k rozvázání smlouvy. Z toho nicméně vyplývá, že správa měla v průběhu původně sjednané zkušební doby pochybnosti o způsobilosti žalobce zastávat jeho pracovní povinnosti a zejména řádně obsluhovat bezpečnostní systém ECB, aniž však byla schopna s konečnou platností rozhodnout, že jeho smlouva má být rozvázána v průběhu této původní zkušební doby. Existence těchto pochybností u nadřízených byla ostatně potvrzena i samotným žalobcem, neboť z tohoto přípisu vyplývá, že vyjádřil vůli zlepšit své výkony. Za těchto okolností se mohla žalovaná právem domnívat, že se zde jedná o výjimečné okolnosti ve smyslu čl. 2.1.2 druhého pododstavce pravidel použitelných na zaměstnance, a že tedy může žalobci prodloužit zkušební dobu.
[...]
61 S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že se žalobci nepodařilo prokázat protiprávnost rozhodnutí o prodloužení zkušební doby [...].
[...]
68 [Pokud se jedná o rozhodnutí o propuštění], žalobce v podstatě uplatňuje, že mu v průběhu zkušební doby nebylo umožněno přizpůsobit se požadavkům každodenní bezpečnostní služby a v klidu se obeznámit s chodem svého útvaru, ale že byl ihned začleněn do běžného rozpisu směn a že mu v tomto směru nebylo poskytnuto žádné školení. Pokud se zejména jedná o výtky, že vykazoval nedostatky v používání informačního systému ECB, žalobce zdůrazňuje, že během jeho zkušební doby mu bylo v dané oblasti poskytnuto pouze nedostačující školení.
69 Soud se domnívá, že rozhodnutí o propuštění přijaté na konci zkušební doby je třeba zrušit, jestliže dotyčnému zaměstnanci nebylo umožněno uskutečnit svou zkušební dobu za obvyklých podmínek (viz v souvislosti s řádem rozsudek Soudního dvora ze dne 15. května 1985, Patrinos v. Hospodářský a sociální výbor, C‑3/84, Recueil, s. 1421, body 20 až 24, a rozsudek Soudu ze dne 30. listopadu 1994, Correia v. Komise, T‑568/93, Recueil, s. I‑A‑271 a II‑857, bod 34).
70 V projednávaném případě je tedy zapotřebí zkoumat, zda bylo žalobci umožněno uskutečnit svou zkušební dobu za obvyklých podmínek.
71 Ze spisu a zejména z přípisu, který koordinátor ostrahy v ECB zaslal dne 8. září 2000 nadřízenému žalobce a na němž žalobce písemně potvrdil, že s ním byl seznámen, v této souvislosti vyplývá, že během prvních čtyř týdnů výkonu pracovních povinností v ECB byl žalobci poskytnut program na zaškolení v hlavních úkolech, které mu měly být svěřeny. Cíle a obsah tohoto programu byly stanoveny kontrolorem (‚supervisor‘) zaměstnanců ostrahy ECB, jenž při této příležitosti sestavil zaškolovací plán ze dne 29. června 2000, který byl na vyžádání předložen Soudu. Během této doby, jak to také žalobce osobě potvrdil na jednání, se jednak zúčastnil jistého počtu názorných ukázek fungování jednotlivých pracovních nástrojů, které jsou součástí bezpe čnostního sytému ECB, a jednak na něj při každodenní práci dohlíželi dva zkušení spolupracovníci, kteří mu byli na základě svých odborností přiděleni jako kmotři (‚godfather‘). Žalobce na jednání rovněž potvrdil, že tito spolupracovníci mu skutečně předali řadu základních pokynů o jeho budoucí odpovědnosti. Pokud se jedná o tvrzení žalobce, že tyto pokyny nebyly dostatečně přesné, stačí dodat, že v tomto ohledu nepředložil žádnou konkrétní skutečnost, na jejímž základě by Soud mohl zjistit, z jakých důvodů tento kmotrovský systém neplnil své funkce.
72 Z přípisu vyhotoveného dne 21. prosince 2001 pro účely tohoto řízení zástupcem kontrolora zaměstnanců ostrahy v ECB, jehož obsah žalobce na jednání sám potvrdil, mimoto vyplývá, že žalobce od 23. do 25. srpna 2000 obdržel doplňující školení o jednotlivých kontrolních systémech včetně některých informačních systémů. Z tohoto přípisu konečně vyplývá, což také žalobce osobně potvrdil na jednání, že žalobce po prodloužení zkušební doby absolvoval dvoudenní školení z informatiky, z toho jeden den v době své roční dovolené, jehož předmětem bylo opakované seznámení se s fungováním těchto jednotlivých systémů. Žalobce opět poukazuje na nedostatečnost těchto školení, přičemž však Soudu neposkytl žádné konkrétní poznatky, na jejichž základě by mohl zjistit, z jakých důvodů mu tato školení neumožňovala seznámit se s požadavky kladené na jeho práci a získat vzdělání odpovídající jeho potřebám.
73 Z výše uvedeného vyplývá, že ECB pro nově přijaté zaměstnance včetně žalobce zavedla program zaškolení, na jehož základě se měl žalobce během šestiměsíční zkušební doby seznámit s povahou úkolů, které mu měly být v budoucnu svěřeny, s rozsahem své odpovědnosti a s iniciativou, která od něj byla očekávána. Za těchto okolností nic neumožňuje Soudu učinit závěr, že žalobci nebylo umožněno vykonat jeho zkušební dobu za obvyklých podmínek.
[...]
83 Z toho plyne, že důvod týkající se porušení pracovních podmínek a pravidel použitelných na zaměstnance a dále porušení zásady proporcionality je třeba v plném rozsahu zamítnout.“
44. Druhý důvod opravného prostředku tuto analýzu zpochybňuje. Tento důvod obsahuje pět částí, které posoudím postupně.
45. V první části tohoto důvodu C. S. Tralli tvrdí, že rozhodnutí o prodloužení zkušební doby bylo přijato v rozporu s článkem 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance. Na rozdíl od názoru Soudu vysloveného v bodě 49 napadeného rozsudku se C. S. Tralli domnívá, že pravomoc prodloužit jeho zkušení dobu přísluší pouze Výkonné radě a nemohla být delegována na místopředsedu ECB.
46. Je třeba připomenout, že v bodě 49 napadeného rozsudku Soud na základě údajů ze spisu konstatoval, že Výkonná rada na svém jednání dne 16. března 1999 delegovala na místopředsedu ECB pravomoc přijímat rozhodnutí o prodloužení zkušební doby nově přijatých zaměstnanců. Argument navrhovatele tedy vyžaduje, aby byla položena otázka ohledně platnosti tohoto oprávnění.
47. V této souvislosti se domnívám, že zásady vyvozené judikaturou, pokud se jedná o oprávnění udělené Komisí Evropských společenství jejím členům, jsou relevantní.
48. Dle mého názoru je oprávnění zvláštní formou delegace pravomocí, která je odůvodněna „vnitřní organizační pravomocí“ přiznanou orgánům Společenství a institucím zřízeným Smlouvou(24) a která je na rozdíl od ostatních forem delegace obecně spjata s pravomocí přijímat rozhodnutí individuální povahy. Podmínky stanovené ve výše uvedeném rozsudku Meroni v. Vysoký úřad jsou tedy zjevně zcela použitelné na režim oprávnění.
49. V souladu s ustálenou judikaturou(25) má Soudní dvůr za to, že Komise může, aniž by porušila zásadu kolegiality, kterou se řídí její činnost(26), oprávnit své členy k přijetí některých rozhodnutí jejím jménem. Podle Soudního dvora tento systém oprávnění nemá za účel zbavit Komisi její rozhodovací pravomoci, neboť rozhodnutí přijatá jejím členem jsou přijata jménem Komise, která je za ně plně odpovědná(27) . Soudní dvůr krom toho dospěl k názoru, že tento systém je „s ohledem na výrazný nárůst počtu rozhodovacích aktů, které má Komise přijímat, nutný k tomu, aby byla schopna plnit svou funkci“(28) . Podle Soudního dvora totiž „nutnost zajistit schopnost fungování rozhodovací instituce odpovídá zásadě vlastní každému organizačnímu systému, která je [...] vyjádřena v článku 16 Smlouvy o jednotných orgánech, podle nějž ‚Komise přijme svůj jednací řád, kterým upraví svou činnost a činnost útvarů jí podléhajících‘“(29) .
50. Podle judikatury však mohou být předmětem tohoto systému oprávnění pouze správní a řídící akty, a nikoli zásadní rozhodnutí(30) . Oprávnění se tak může týkat rozhodnutí o provedení šetření podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17(31), rozhodnutí o zrušení finanční pomoci(32) nebo rozhodnutí požadující zaplacení úroků z prodlení v návaznosti na potvrzení rozhodnutí o uložení pokuty(33) . Předmětem oprávnění však nemůže být rozhodnutí, jímž se konstatuje porušení pravidel hospodářské soutěže(34), ani rozhodnutí o vydání odůvodněného stanoviska nebo o podání žaloby pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES(35) .
51. Podle mého názoru je tato judikatura týkající se systému oprávnění zavedeného v rámci Komise zcela použitelná na projednávanou věc.
52. Omezuje-li se oprávnění na správní a řídící akty, není jeho účelem zbavit Výkonnou radu její rozhodovací pravomoci: rozhodnutí o prodloužení zkušební doby přijímaná místopředsedou ECB jsou přijímána jménem Výkonné rady, která je za ně plně odpovědná. Mimoto nutnost zajistit fungování rozhodovací instituce je stejně tak jako v případě Komise vyjádřena v ustanovení primárního práva, a sice v článku 12.3 statutu ESCB, který stanoví, že „Rada guvernérů přijme jednací řád upravující vnitřní organizaci ECB a jejích rozhodovacích orgánů“.
53. V projednávaném případě je však nepochybné, že sporné oprávnění se týká pouze správních a řídících aktů. Místopředseda ECB má totiž pouze rozhodnout, zdali je či není namístě prodloužit zkušební dobu nově přijatého zaměstnance. Místopředseda ECB nemá žádnou jinou pravomoc, pokud se jedná o „zásadní rozhodnutí“ ve smyslu výše uvedené judikatury.
54. Za těchto podmínek se domnívám, že Výkonná rada mohla v souladu s právními předpisy oprávnit místopředsedu ECB k přijetí rozhodnutí o prodloužení zkušební doby nově přijatých zaměstnanců, a že první část důvodu tedy není opodstatněná.
55. V rámci druhé části C. S. Tralli uplatňuje, že článek 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance je v rozporu s „nadřazenými pravidly práva Společenství“ a zejména se „zásadou, podle níž jsou Evropská společenství Společenstvím práva“(36) . Podle jeho názoru otevírá sporné ustanovení prostor svévolným opatřením, jelikož odkazuje na nejasná kritéria, jako jsou „výjimečné případy“, která neupřesňují prováděcí pravidla pracovních podmínek.
56. Nehledě na skutečnost, že tento argument se týká legality článku 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance a že měl být uplatněn v rámci prvního důvodu, se domnívám, že je zjevně neopodstatněný.
57. Pojmy jako „výjimečné případy“ uvedené v článku 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance totiž tvoří takzvané „právní standardy“. Jedná se o pružné normy, které se zakládají na záměrně neurčitém kritériu, a vycházejí tedy z vůle zákonodárce ponechat na dotyčných správních či soudních orgánech stanovení jejich obsahu podle daného případu, aby tak bylo možné je uplatňovat co nejvhodněji na skutkové okolnosti, jimiž se mají tyto orgány zabývat. Právní standardy jsou obsaženy ve většině právních systémů, ne‑li ve všech, a zejména v právním řádu Společenství(37) . Riziko svévolných rozhodnutí je v tomto případě stejně jako ve všech ostatních případech vyloučeno tím, že dotčená rozhodnutí mohou být předmětem soudní kontroly.
58. Proto se domnívám, že druhá část důvodu je zjevně neopodstatněná.
59. Ve třetí části pak navrhovatel napadá analýzu Soudu, podle níž existence pochybností o odborné způsobilosti zaměstnance, který je ve zkušební době, může být „výjimečným případem“ odůvodňujícím prodloužení jeho zkušební doby podle článku 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance. Domnívá se, že účelem zkušební doby je právě ověřit existenci takových pochybností, takže Soud zaměnil pravidlo za výjimku.
60. K tomuto bodu nejprve připomenu, že podle judikatury má ECB širokou posuzovací pravomoc při organizaci svých útvarů a v řízení svých zaměstnanců, aby byla schopná plnit úkol obecného zájmu, který jí byl svěřen(38) .
61. Dále je třeba podotknout, že v orgánech a subjektech Společenství je zkušební doba zpravidla dostačující k tomu, aby orgán s rozhodovací pravomocí mohl nabýt přesvědčení o způsobilosti dotyčného zaměstnance zastávat pracovní místo, na které byl přijat. Toto přesvědčení se může projevit buď v potvrzení dotyčného zaměstnance na jeho pracovním místě, anebo v rozhodnutí o rozvázání smlouvy či o jeho propuštění. V praxi dochází poměrně zřídka k situaci, kdy po skončení zkušební doby má orgán s rozhodovací pravomocí stále ještě takové pochybnosti, že musí nebo by měl prodloužit zkušební dobu dotyčného zaměstnance.
62. Není tedy prokázáno, že by se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že existence pochybností o způsobilosti zaměstnance ve zkušební době může být „výjimečným případem“ odůvodňujícím prodloužení zkušební doby podle článku 2.1.2 pravidel použitelných na zaměstnance.
63. Ve čtvrté části druhého důvodu navrhovatel zpochybňuje analýzu Soudu, podle níž byla jeho zkušební doba prodloužena z důvodu pochybností o jeho odborné způsobilosti. Přitom zdůrazňuje, že ECB ve své duplice ve věci T‑373/00 uvedla, že zkušební doba žalobce byla prodloužena, protože spadala do období prázdnin.
64. Bez ohledu na otázky přípustnosti této vytýkané skutečnosti stačí poznamenat, že ECB ve výše uvedené duplice předložila dvě řady poznatků. ECB uvedla následující:
„12. V první řadě [ECB] vychází ze skutečnosti, že žalobce do zaměstnání nastoupil dne 1. července 2000 [a že] velká část jeho zkušební doby [tedy] probíhala v období [prázdnin].
13. Zadruhé vzala [ECB] v potaz skutečnost, že před nastoupením do zaměstnání u ECB byl žalobce zaměstnán čtrnáct let u soukromé bezpečnostní společnosti. ECB z toho tedy vyvodila, že nedostatečné pracovní výsledky žalobce pramení převážně z případných nesnází spojených s novým zaměstnáním u ECB a s nezbytným přizpůsobením se novým pracovním podmínkám a že prodloužení zkušební doby poskytne žalobci další šanci, aby prokázal své kvality a svou schopnost přizpůsobit se “(39) .
65. Za těchto okolností je argument žalobce týkající se posouzení obsahu dupliky ECB ve věci T‑373/00 v každém případě zjevně neopodstatněný.
66. Pokud se konečně jedná o poslední část uplatňovaného důvodu, navrhovatel uvádí různé argumenty, jimiž se snaží prokázat, že mu nebylo umožněno uskutečnit svou zkušební dobu za obvyklých podmínek, jak se naopak uvádí v bodech 70 až 73 napadeného rozsudku Soudu.
67. V této souvislosti připomínám, že Soudní dvůr není na základě ustálené judikatury(40) příslušný pro zjišťování skutkového stavu, ani v zásadě pro zkoumání důkazů, které Soud uvedl na podporu tohoto skutkového stavu. Pokud tedy tyto důkazy byly získány v souladu s právními předpisy a obecné právní zásady a procesněprávní předpisy použitelné v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů byly dodrženy, přísluší pouze Soudu posoudit hodnotu, kterou je třeba přiznat důkazům, které mu byly předloženy. Toto posouzení tedy není, s výhradou případu zkreslení těchto důkazů, právní otázkou podléhající kontrole Soudního dvora.
68. V projednávané věci však Soud na základě údajů ze spisu dospěl k názoru, že „nic neumožňuje […] učinit závěr, že navrhovateli nebylo umožněno vykonat jeho zkušební dobu za obvyklých podmínek“(41) .
69. Za daných okolností je poslední část důvodu zjevně nepřípustná. Jelikož totiž navrhovatel neprokázal, ani vážně netvrdil, že Soud zkreslil skutkové okolnosti a důkazy, které mu byly předloženy, je jeho posouzení týkající se prostředků provedených pro zajištění školení nově přijatých zaměstnanců posouzením skutkového stavu a důkazů, které nemůže být v rámci opravného prostředku zpochybněno.
70. Na základě těchto úvah tedy navrhuji, aby Soudní dvůr druhý důvod v celém rozsahu zamítl.
C – Ke třetímu důvodu, týkajícímu se porušení pravidel o náhradě nákladů
71. Poslední důvod opravného prostředku se týká posouzení Soudu ohledně rozdělení nákladů řízení. V napadeném rozsudku je toto posouzení formulováno následovně:
„95 Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Podle článku 88 tohoto jednacího řádu však ve sporech mezi Společenstvími a jejich zaměstnanci nesou orgány vlastní náklady.
96 Za těchto okolností ponese každý účastník řízení vlastní náklady řízení vynaložené ve věci T‑373/00.
97 Naproti tomu ve věcech T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01 žalovaná navrhuje na základě čl. 87 odst. 3 druhého pododstavce jednacího řádu a odchylně od článku 88 téhož jednacího řádu, aby Soud uložil žalobci náhradu nákladů řízení v plném rozsahu, a to včetně nákladů řízení žalované. Žalovaná se totiž domnívá, že podáním této žaloby došlo ke zneužití práva. Náklady, které byla nucena vynaložit z důvodu podán í této žaloby, je proto třeba považovat za neodůvodněné ve smyslu čl. 87 odst. 3 druhého pododstavce jednacího řádu.
98 Ve věcech T‑27/01 a T‑69/01 žalobce žádá, aby na základě čl. 87 odst. 3 druhého odstavce jednacího řádu jeho vlastní náklady řízení nesla žalovaná, i kdyby jeho žaloby byly zamítnuty pro nepřípustnost. V této souvislosti v podstatě uvádí, že byl nucen podat tyto žaloby na ochranu svých práv. Dle jeho názoru totiž v souladu s články 41 a 42 pracovních podmínek mohl a musel nejprve zahájit postupy před zahájením soudního řízení proti rozhodnutím o prodloužení zkušební doby a o propuštění, a teprve poté mohl proti těmto rozhodnutím podat žalobu k Soudu. Žalovaná však s tímto pohledem na věc nesouhlasila již v průběhu správního řízení. Tento stav nejistoty je dle jeho názoru třeba přičíst žalované. Proto byl, jak tvrdí, nucen podat současně žaloby ve věcech T‑373/00, T‑27/01 a T‑69/01.
99 Soud prvního stupně má za to, že oproti tomu, co tvrdí žalobce, z čl. 41 písm. iii) pracovních podmínek jednoznačně vyplývá, že rozhodnutí o prodloužení zkušební doby a rozhodnutí o propuštění během zkušební doby nemohou být předmětem žádosti o přezkum předcházející soudnímu řízení a stížnosti. Předmětem těchto dvou rozhodnutí je ‚nepotvrdit jmenování zaměstnance, který je ve zkušební době‘, ve smyslu tohoto ustanovení.
100 Podání žalob ve věcech T‑27/01 a T‑69/01 tedy způsobilo žalované neodůvodněně náklady.
101 Co se týče věci T‑56/01 podané kanceláři Soudu prvního stupně dne 13. března 2001, je třeba uvést, že žalobce podal tuto žalobu pro nečinnost, protože nebylo odpovězeno na stížnost podanou dne 5. února 2000, i když jednak na základě článku 8.2.1 zaměstnaneckého řádu byla tato žádost předmětem zamítnutí implicitním rozhodnutím jeden měsíc po podání stížnosti a jednak předseda ECB zamítl stížnost žalobce ze dne 12. března 2001.
102 Aniž by tedy bylo nezbytné zkoumat, zda žaloba má být odmítnuta jako nepřípustná pro nedostatek výzvy před podáním žaloby pro nečinnost, je pravdou, že v okamžiku podání žaloby ve věci T‑56/01 nebo alespoň ve dnech, které po tomto dni bezprostředně následovaly, žalobce věděl, že se žalovaná vyjádřila ve smyslu čl. 232 druhého pododstavce ES. Nepřijal však přiměřená opatření, aby bylo vyloučeno, že tato žaloba způsobí žalované neodůvodněně náklady.
103 V důsledku toho spíše než uložit žalované náhradu nákladů řízení vynaložených žalobcem, jak to navrhuje žalobce, je namístě uložit žalobci náhradu třetiny nákladů řízení vynaložených žalovanou ve věcech T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01.“
72. S. C. Tralli tvrdí, že napadený rozsudek v tomto bodě trpí nesprávným právním posouzením. Na rozdíl od rozhodnutí Soudu se totiž domnívá, že žaloby ve věcech T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01 byly podány odůvodněně.
73. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 58 druhého pododstavce Statutu Soudního dvora „[o]pravný prostředek jen proti určení výše náhrady nákladů řízení nebo proti rozhodnutí, která ze stran je má platit, není přípustný“. Soudní dvůr mimoto shledal, že „v případě, že všechny ostatní důvody opravného prostředku byly zamítnuty, návrhy týkající se namítané protiprávnosti rozhodnutí Soudu o náhradě nákladů řízení musí být podle [výše uvedeného ustanovení] odmítnuty jako nepřípustné“(42) .
74. Jelikož všechny ostatní důvody opravného prostředku podaného navrhovatelem musí být dle mého názoru zamítnuty, musí být tedy poslední důvod směřující proti rozhodnutí Soudu týkajícímu se rozdělení nákladů řízení prohlášen za nepřípustný v souladu s výše uvedenou judikaturou.
V – Závěry
75. S ohledem na výše uvedené úvahy tedy navrhuji, aby Soudní dvůr opravný prostředek zamítl a uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení v souladu s článkem 118 a čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora.
(1) .
(2)
–	Podle čl. 112 odst. 1 ES se Rada guvernérů ECB skládá ze členů Výkonné rady ECB a z guvernérů národních centrálních bank.
(3)
–	Podle čl. 112 odst. 2 ES se Výkonná rada se skládá z prezidenta, viceprezidenta a čtyř dalších členů: ti všichni jsou jmenováni vzájemnou dohodou vlád členských států na doporučení Rady Evropské unie, po konzultaci s Evropským parlamentem a Radou guvernérů ECB.
(4)
–	T-373/00, T-27/01, T-56/01 a T-69/01 (Recueil FP, s. I‑A‑97 a II‑453, dále jen „napadený rozsudek“).
(5)
–	Tyto podmínky byly přijaty rozhodnutím Evropské centrální banky 1999/330/ES ze dne 9. června 1998, pozměněným dne 31. března 1999 (Úř. věst. L 125, s. 32, dále jen „pracovní podmínky“).
(6)
–	Úř. věst. 1999, L 125, s. 34; oprava Úř. věst. 2000, L 273, s. 40 (dále jen „vnitřní řád“).
(7)
–	Dále také „rozhodnutí o prodloužení zkušební doby“.
(8)
–	Dále také „rozhodnutí o propuštění“.
(9)
–	Opravný prostředek (bod 36).
(10)
–	Věc C‑9/56, Recueil, s. 11. Viz také v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Soudu X v.  ECB (body 102 až 104).
(11)
–	Výše uvedený rozsudek Meroni v. Vysoký úřad (Recueil 1958, s. 42 a 43).
(12)
–	Viz K. Lenaerts, „Regulating the regulatory process: „delegation of powers“ in the European Community“, European Law Review, 1993, s. 23 (s. 40 až 42).
(13)
–	Viz také v tomto smyslu výše uvedený rozsudek X v.  ECB (bod 102). V právní vědě viz zejména K. Lenaerts, výše uvedené dílo (s. 41 a 42), a Y. Gautier, La délégation en droit communautaire,
teze přednesená a obhájená dne 7. ledna 1995, s. 357 a 358.
(14)
–	K objasnění podmínek delegování pravomocí v právu Společenství viz Y. Gautier, výše uvedené dílo (s. 418 a násl.).
(15)
–	Výše uvedený rozsudek Meroni v. Vysoký úřad (s. 40).
(16)
–	Tamtéž, s. 40 a 41.
(17)
–	Tamtéž, s. 42.
(18)
–	Tamtéž, s. 43, 44, 46 a 47.
(19)
–	K rozlišení mezi pravidly, která jsou pro upravovanou oblast zásadní, a pravidly, která spadají do „prováděcí pravomoci“ v oblasti článků 202 ES a 211 ES, viz zejména rozsudky ze dne 17. prosince 1970, Köster (C‑25/70, Recueil, s. 1161, bod 6), a ze dne 27. října 1992, Německo v. Komise (C‑240/90, Recueil, s. I‑5383, body 36 a 37).
(20)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 30. října 1975, Rey Soda (C‑23/75, Recueil, s. 1279), a ze dne 11. března 1987, Rau a další v. Komise (C‑279/84, C‑280/84, C‑285/84 a C‑286/84, Recueil, s. 1069, bod 14), jakož i rozsudek Soudu ze dne 10. února 2004, Afrikanische Frucht‑Compagnie a Internationale Fruchtimport Weichert v.  Rada a Komise (T‑64/01 a T‑65/01, Recueil, s. I‑2523, bod 118).
(21)
–	Opravný prostředek (bod 36).
(22)
–	C‑409/02 P, Recueil, s. I‑9873, body 33 až 37.
(23)
–	Viz také k tomuto bodu skutečnosti, na něž poukazoval Soud v napadeném rozsudku (body 50 až 52).
(24)
–	Je totiž nesporné, že každý orgán a subjekt Společenství má širokou posuzovací pravomoc při organizaci svých útvarů: pokud se jedná o orgány Společenství, viz zejména rozsudky ze dne 16. prosince 1964, Muller v. Komise (C‑109/63 a C‑13/64, Recueil, s. 1293), a ze dne 21. června 1984, Lux v. Účetní dvůr (C‑69/83, Recueil, s. 2447, bod 17), a pokud se jedná o subjekty Společenství zřízené Smlouvou, viz zejména rozsudek ze dne 10. července 2003, Komise v. EIB (C‑15/00, Recueil, s. I‑7281, bod 67), a rozsudek Soudu ze dne 22. října 2002, Pflugradt v. ECB (T‑178/00 a T‑341/00, Recueil, s. II‑4035; Recueil FP, s. I‑A‑205 a II‑1039), potvrzený na základě opravného prostředku výše uvedeným rozsudkem ze dne 14. října 2004, Pflugradt v. ECB.
(25)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 23. září 1986, AKZO Chemie v.  Komise (C‑5/85, Recueil, s. 2585, bod 35).
(26)
–	Na základě článku 17 smlouvy ze dne 8. dubna 1965 o vytvoření jednotné Rady a jednotné Komise Evropských společenství (Úř. věst. 1967, L 152, s. 6, zvaná též „smlouva o jednotných orgánech“).
(27)
–	Výše uvedený rozsudek AKZO Chemie v. Komise (bod 36).
(28)
–	Tamtéž, bod 37.
(29)
–	Tamtéž.
(30)
–	Tamtéž.
(31)
–	Nařízení Rady ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3). Viz rozsudky ze dne 21. září 1989, Hoechst v. Komise (C‑46/87 a C‑227/88, Recueil, s. 2859, body 44 až 46), a ze dne 17. října 1989, Dow Chemical Ibérica a další v. Komise (C‑97/87 až C‑99/87, Recueil, s. 3165, bod 58).
(32)
–	Rozsudek Soudu ze dne 12. března 2003, Maja v.  Komise (T‑254/99, Recueil, s. II‑757, bod 43).
(33)
–	Rozsudek Soudu ze dne 14. července 1995, CB v.  Komise (T‑275/94, Recueil, s. II‑2169, bod 71).
(34)
–	Rozsudek ze dne 15. června 1994, Komise v.  BASF a další (C‑137/92 P, Recueil, s. I‑2555, bod 71).
(35)
–	Rozsudek ze dne 29. září 1998, Komise v.  Německo (C‑191/95, Recueil, s. I‑5449, bod 48).
(36)
–	Opravný prostředek (bod 44).
(37)
–	Viz z mnoha dalších příkladů pojmy „zákazník patřící do této oblasti“ v úpravě smlouvy o obchodním zastoupení v rozsudku ze dne 12. prosince 1996, Kontogeorgas (C‑104/95, Recueil, s. I‑6643, body 25 až 27), „výjimečné případy“ jakožto výjimky ze zásady odděleného oceňování položek aktiv a pasiv v rozvaze společnosti v rozsudku ze dne 14. září 1999, DE + ES Bauunternehmung (C‑275/97, Recueil, s. I‑5331, body 31 a 32), či „daň“ v právní úpravě nepřímých daní z kapitálových vkladů v rozsudku ze dne 21. června 2001, SONAE (C‑206/99, Recueil, s. I‑4679, body 22 až 26).
(38)
–	Výše uvedený rozsudek Soudu Pflugradt v. ECB (bod 54), potvrzený na základě opravného prostředku výše uvedeným rozsudkem Soudního dvora Pflugradt v. ECB.
(39)
– Odlišeno autorem tohoto stanoviska.
(40)
–	Viz z nedávných příkladů rozsudek ze dne 8. května 2003, T. Port v. Komise (C‑122/01 P, Recueil, s. I‑4261, bod 27), a usnesení ze dne 9. července 2004, Fichtner v. Komise (C‑116/03, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 33).
(41)
–	Napadený rozsudek (bod 73).
(42)
–	Rozsudky ze dne 12. července 2001, Komise a Francie v.  TF1 (C‑302/99 P a C‑308/99 P, Recueil, s. I‑5603, bod 31), a ze dne 30. září 2003, Freistaat Sachsen a další v. Komise (C‑57/00 P a C‑61/00 P, Recueil, s. I‑9975, bod 124), jakož i usnesení ze dne 13. prosince 2000, SGA v. Komise (C‑39/00 P, Recueil, s. I‑11201, bod 77). Viz také v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. září 1995, Henrichs v. Komise (C‑396/93 P, Recueil, s. I‑2611, bod 66), a usnesení ze dne 13. prosince 2000, Sodima v. Komise (C‑44/00 P, Recueil, s. I‑11231, bod 93).