62023CC0797
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 10. července 2025 (
1
)
Věc C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
proti
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
za účasti
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Società italiana degli autori ed editori (SIAE),
Gedi Gruppo Editoriale SpA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (regionální správní soud pro Lazio, Itálie)]
„Řízení o předběžné otázce – Duševní vlastnictví – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice (EU) 2019/790 – Článek 15 – Ochrana tiskových publikací v souvislosti s užitím on-line – Vnitrostátní právní úprava stanovující výplatu spravedlivé odměny – Povinnosti uložené poskytovatelům služeb informační společnosti – Pravomoci svěřené nezávislému správnímu orgánu – Vyvažování základních práv – Listina základních práv Evropské unie – Článek 17 odst. 2 – Základní právo na ochranu duševního vlastnictví – Článek 16 – Svoboda podnikání – Článek 11 – Svoboda projevu a informací“
Úvod
1.
Mezi odvětvími ekonomiky zasaženými digitální revolucí a nástupem internetu – a takových je naprostá většina – zaujímá přední místo mediální sektor, konkrétně tištěná média. Toto odvětví prochází velkými otřesy. Ty mají původ zaprvé v měnících se zvyklostech uživatelů, kteří nejen že nahrazují tištěná média on-line obsahem, ale zároveň diverzifikují zdroje takového obsahu, jejichž nabídka je v digitálním světě takřka neomezená. Zadruhé je jejich příčinou i vznik služeb recenzování tisku, které často nabízejí velké on-line platformy. Tyto služby vytvářejí „substituční efekt“, když umožňují uživatelům seznámit se, byť povrchně, s tiskovým obsahem bez přístupu k původním zdrojům, tedy k internetovým stránkám novin a časopisů. Zatřetí souvisejí s konkurencí, kterou pro tradiční média představují nové kanály sloužící k šíření informací na internetu, zejména „sociální sítě“.
2.
Tyto otřesy vedly k drastickému poklesu příjmů vydavatelů tisku, kteří již nejsou schopni nést náklady spojené s jejich tradičním obchodním modelem. Tento pokles je způsoben jednak propadem prodeje tištěných novin a časopisů, a jednak ztrátou příjmů z reklamy, které nyní plynou zejména velkým internetovým platformám.
3.
Důsledky krize tradičních sdělovacích prostředků však nejsou pouze ekonomické. Média hrají zásadní roli ve fungování demokratické společnosti: jsou hlavním zdrojem spolehlivých informací pro širokou veřejnost a zároveň nejúčinnějším prostředkem k zajištění veřejné kontroly nad jednáním politických činitelů. Jejich oslabení a nahrazení novými hráči, u nichž je kvalita zveřejňovaných informací přinejlepším proměnlivá, významně prohlubuje závažné společenské a politické problémy.
4.
Z tohoto důvodu vznikly ve třetích zemích (
2
), ale také v některých členských státech, konkrétně v Německu a Španělsku, iniciativy směřující k legislativnímu zásahu ve prospěch vydavatelů tisku. Posledně uvedená opatření však nesplnila očekávání, a to kvůli problémům spojeným jak s jejich zákonností, tak s jejich neúčinností (
3
).
5.
Postavení vydavatelů tisku vůči on-line platformám není tak jednoduché, jak by se mohlo na první pohled zdát. Tyto platformy sice na jedné straně poškozují zájmy vydavatelů, zejména kvůli „substitučnímu efektu“ a konkurenci, kterou vytvářejí, avšak zároveň přinášejí pozitivní „expanzní efekt“, jelikož přitahují nové publikum. Ukazuje se totiž, že zvyky uživatelů se změnily natolik, že velmi významná část z nich nyní přistupuje k tiskovému obsahu pouze prostřednictvím různých platforem. Vydavatelé jsou tedy na těchto platformách do značné míry závislí, pokud jde o získávání nových zákazníků, a nutně tak potřebují, aby jejich obsah byl dostupný i na těchto platformách. Obráceně to však neplatí: pro on-line platformy není přítomnost takového obsahu nijak zásadní. Vydavatelé jsou tak vůči platformám zranitelní, a tudíž se pokusy o nápravu dané situace přiznáním nových práv duševního vlastnictví těmto vydavatelům vesměs míjejí účinkem. Ani všichni vydavatelé tisku nejsou dotčeni stejně: zatímco velkých titulů se nejvíce dotýká substituční účinek, malí, a zejména místní vydavatelé mají naproti tomu prospěch především z expanzního účinku, protože se tak dostávají k publiku, které by tradičními prostředky nemohli oslovit.
6.
Není proto nijak překvapivé, že se unijní právní úprava dotčená v projednávané věci, která přiznává vydavatelům nové právo duševního vlastnictví, stala předmětem ostré kritiky jak v procesu svého schvalování, tak po vstupu v platnost (
4
). Tato situace byla dokonce přirovnána k zápletce slavné pohádky Hanse Christiana Andersena Císařovy nové šaty (
5
).
7.
Při provádění dotčených ustanovení unijního práva nicméně některé členské státy ve snaze posílit vyjednávací pozici vydavatelů tisku, a obléci tak císaři skutečné šaty, přijaly taková opatření, jako jsou italská opatření dotčená ve věci v původním řízení. Úkolem Soudního dvora je nyní vymezit hranice stanovené unijním právem, které tato opatření nesmí překročit.
Právní rámec
Unijní právo
8.
Článek 15 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/790 ze dne 17. dubna 2019 o autorském právu a právech s ním souvisejících na jednotném digitálním trhu a o změně směrnic 96/9/ES a 2001/29/ES (
6
) stanoví zejména:
„1.   Členské státy přiznají vydavatelům tiskových publikací usazeným v některém členském státě práva stanovená v článku 2 a v čl. 3 odst. 2 směrnice 2001/29/ES[ (
7
)] k užití jejich tiskových publikací on-line poskytovateli služeb informační společnosti.
Práva stanovená v prvním pododstavci se nevztahují na soukromá nebo nekomerční užití tiskových publikací individuálními uživateli.
Ochrana poskytnutá podle prvního pododstavce se nevztahuje na vložení hypertextových odkazů.
[…]
4.   Práva stanovená v odstavci 1 zanikají dva roky po zveřejnění tiskové publikace. Tato lhůta se počítá od 1. ledna roku následujícího po dni zveřejnění dané tiskové publikace.
[…]“
Italské právo
9.
Článek 43a legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (zákon č. 633 o ochraně autorského práva a dalších práv souvisejících s jeho výkonem) ze dne 22. dubna 1941 (
8
), ve znění použitelném ve sporu v původním řízení (dále jen „zákon č. 633/1941“), mimo jiné stanoví:
„1.   Vydavatelům tiskových publikací, ať již v individuální nebo sdružené či konsorciální formě, se pro on-line užití jejich tiskových publikací poskytovateli služeb informační společnosti […], včetně společností zabývajících se sledováním médií a shrnováním tisku, udělují výhradní práva na rozmnožování a sdělování uvedená v článcích 13 a 16.
[…]
6.   Práva stanovená v odstavci 1 se nevztahují na soukromé nebo nekomerční užití tiskových publikací jednotlivými uživateli, ani na hypertextové odkazy nebo používání jednotlivých slov nebo velmi krátkých výňatků z tiskové publikace.
[…]
8.   Za on-line užití tiskových publikací zaplatí poskytovatelé služeb informační společnosti osobám uvedeným v odstavci 1 spravedlivou odměnu. Do šedesáti dnů ode dne nabytí účinnosti tohoto ustanovení přijme Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni [(Úřad pro dohled nad komunikacemi, Itálie) (dále jen ‚AGCOM‘)] nařízení pro určení referenčních kritérií pro stanovení spravedlivé odměny, která je uvedena v první větě, přičemž zohlední mimo jiné počet on-line zobrazení článku, roky činnosti a význam vydavatelů uvedených v odstavci 3 na trhu a počet zaměstnaných novinářů, jakož i náklady vynaložené oběma stranami na investice do technologií a infrastruktury a ekonomické přínosy plynoucí oběma stranám ze zveřejnění, pokud jde o zviditelnění a příjmy z reklamy.
9.   Jednání o uzavření smlouvy o užití práv uvedených v odstavci 1 mezi poskytovateli služeb informační společnosti, včetně společností zabývajících se sledováním médií a shrnováním tisku, a vydavateli uvedenými v odstavci 3 se vedou rovněž s přihlédnutím ke kritériím stanoveným nařízením uvedeným v odstavci 8. Během jednání poskytovatelé služeb informační společnosti neomezují viditelnost obsahu vydavatelů ve výsledcích vyhledávání. Neodůvodněné omezení tohoto obsahu ve fázi jednání může být posouzeno v rámci ověření plnění povinnosti jednat v dobré víře stanovené v článku 1337 občanského zákoníku.
10.   Aniž je dotčeno právo podat žalobu k obecným soudům podle odstavce 11, pokud není dosaženo dohody o výši odměny do třiceti dnů od žádosti jedné ze zúčastněných stran o zahájení jednání, může kterákoli ze stran požádat [úřad AGCOM] o stanovení spravedlivé odměny a ve své žádosti vysvětlit svůj ekonomický návrh. Do šedesáti dnů od žádosti zúčastněné strany, včetně případu, kdy se účastník řízení, přestože byl řádně předvolán, nedostavil, [úřad AGCOM] na základě kritérií stanovených v nařízení uvedeném v odstavci 8 určí, který z předložených ekonomických návrhů je v souladu s výše uvedenými kritérii, nebo pokud žádný z návrhů nepovažuje za vyhovující, určí výši spravedlivé odměny z moci úřední.
11.   Pokud po stanovení spravedlivé odměny [úřadem AGCOM] strany neuzavřou smlouvu, může kterákoli ze stran podat žalobu k obecnému soudu specializovanému na obchodní věci […], a to i za účelem podání opravného prostředku uvedeného v článku 9 zákona č. 192 ze dne 18. června 1998.
12.   Poskytovatelé služeb informační společnosti, včetně společností zabývajících se sledováním médií a přehledem tisku, jsou povinni na žádost zúčastněné strany, a to i prostřednictvím organizací kolektivní správy nebo nezávislých správců práv […], pokud jsou k tomu zmocněni, nebo [úřadu AGCOM] poskytnout údaje nezbytné pro stanovení výše spravedlivé odměny. Splnění povinnosti uvedené v první větě nezbavuje vydavatele uvedené v odstavci 3 povinnosti zachovávat důvěrnost obchodních, průmyslových a finančních informací, o nichž se dozvěděli. Na dodržování informační povinnosti, kterou mají poskytovatelé služeb, dohlíží [úřad AGCOM]. V případě nesdělení těchto údajů do třiceti dnů od žádosti podle první věty uloží Úřad subjektu, který nesplnil povinnost, správní peněžitou sankci až do výše jednoho procenta obratu dosaženého v posledním účetním období uzavřeném před oznámením výtky […]
[…]
14.   Práva uvedená v tomto článku zanikají dva roky po zveřejnění tiskového díla […]“
10.
Delibera n. 3/23/CONS (usnesení č. 3/23/CONS), přijaté úřadem AGCOM dne 19. ledna 2023, jehož příloha A obsahuje regolamento in materia di individuazione dei criteri di riferimento per la determinazione dell’equo compenso per l’utilizzo on-line di pubblicazioni di carattere Giornalistico di cui all’articolo 43-bis della Legge 22 aprile 1941, N. 633 (nařízení o určení referenčních kritérií pro stanovení spravedlivé odměny za on-line užití tiskových publikací podle článku 43a zákona č. 633/1941):
–
určuje kritéria pro stanovení výše spravedlivé odměny, která zahrnují definici základu pro výpočet založeného na příjmech poskytovatelů služeb informační společnosti z reklamy za on-line užití tiskových publikací vydavatele, po odečtení příjmů vydavatele plynoucích z přesměrování provozu na jeho internetových stránkách (článek 4);
–
stanoví sazbu až do výše 70 %, která se použije na základní částku za účelem stanovení výše spravedlivé odměny, a to na základě řady dodatečných kritérií stanovených v čl. 4 odst. 2;
–
podrobně stanoví povinnosti poskytovat údaje, vymezuje kontrolní pravomoci úřadu AGCOM a stanoví možnost uložení peněžité správní pokuty porušovateli práv až do výše 1 % obratu dosaženého na vnitrostátním trhu v posledním účetním období uzavřeném před oznámením námitek (článek 5);
–
upravuje postup, který umožňuje požádat úřad AGCOM o stanovení výše spravedlivé odměny a související ustanovení, s tím, že úřad AGCOM může jednostranně rozhodnout o výši odměny (články 8 až 12).
Spor v původním řízení, řízení před Soudním dvorem a předběžné otázky
11.
Společnost Meta Platforms Ireland Limited (dále jen „Meta“), usazená v Irsku, poskytuje služby informační společnosti, zejména jako provozovatel sociální sítě Facebook.
12.
Návrhem podaným k předkládajícímu soudu, kterým je Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (regionální správní soud pro Lazio, Itálie), podala společnost Meta žalobu na zrušení usnesení č. 3/23/CONS a jeho příloh.
13.
Na podporu své žaloby společnost Meta zejména tvrdí, že článek 43a zákona č. 633/1941 a sporné rozhodnutí jsou v rozporu s článkem 15 směrnice 2019/790, který nezakotvuje práva na odměnu, ale práva výlučné povahy. Kromě toho je podle ní tato právní úprava s ohledem na povinnosti uložené poskytovatelům služeb informační společnosti, významná omezení smluvní svobody hospodářských subjektů, jakož i úlohu a pravomocí svěřené úřadu AGCOM, rovněž v rozporu se svobodou podnikání zaručenou v článku 16 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), a zejména se zásadou volné hospodářské soutěže. Společnost Meta v řízení před předkládajícím soudem namítá nepřiměřenost a nevhodnost opatření přijatých italským zákonodárcem, která v Itálii brání poskytování služeb společnostmi usazenými v jiných členských státech nebo je přinejmenším činí výrazně méně atraktivními.
14.
Za těchto podmínek se Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Regionální správní soud pro Lazio) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Může být článek 15 [směrnice 2019/790] vykládán v tom smyslu, že brání zavedení takových vnitrostátních ustanovení – jako jsou ustanovení stanovená v článku 43a zákona [č. 633/1941] a ustanovení usnesení [úřadu AGCOM] č. 3/23/CONS – v rozsahu, v němž:
a)
stanoví povinnosti [poskytovatele služeb informační společnosti (PSIS)] poskytnout odměnu (spravedlivou odměnu), nad rámec výlučných práv stanovených v článku 15 směrnice 2019/790, ve prospěch vydavatelů;
b)
stanoví povinnosti pro samotné [PSIS]:
–
zahájit jednání s vydavateli,
–
poskytnout těmto vydavatelům a regulačnímu orgánu informace nezbytné pro účely stanovení spravedlivé odměny a
–
neomezovat viditelnost obsahu vydavatele ve výsledcích vyhledávání až do ukončení jednání;
c)
svěřují [úřadu AGCOM]:
–
dohledovou a sankční pravomoc,
–
pravomoc určit referenční kritéria pro stanovení spravedlivé odměny,
–
pravomoc určit v případě, že se strany nedohodnou, přesnou výši spravedlivé odměny?
2)
Brání článek 15 směrnice 2019/790 takovým vnitrostátním ustanovením, jako jsou ustanovení uvedená v bodě 1) výše, která ukládají [PSIS] povinnost zveřejňovat údaje, jež podléhá dohledu [úřadu AGCOM] a jejíž nedodržení má za následek uplatnění správních sankcí?
3)
Brání […] zásady svobody podnikání uvedené v článcích 16 a 52 [Listiny], volné hospodářské soutěže ve smyslu článku 109 SFEU a proporcionality ve smyslu článku 52 [Listiny] takovým vnitrostátním ustanovením, jako jsou výše uvedená ustanovení, která:
a)
zavádějí nad rámec výlučných práv uvedených v článku 15 směrnice 2019/790 práva na odměnu, jejichž uplatňování je doprovázeno výše uvedeným zavedením povinnosti [PSIS] zahájit jednání s vydavateli, povinnosti poskytnout vydavatelům nebo [úřadu AGCOM] informace nezbytné pro stanovení spravedlivé odměny, jakož i povinnosti neomezovat viditelnost obsahu vydavatele ve výsledcích vyhledávání během vedení těchto jednání;
b)
svěřují [úřadu AGCOM]:
–
dohledovou a sankční pravomoc,
–
pravomoc určit referenční kritéria pro stanovení spravedlivé odměny,
–
pravomoc určit v případě, že se strany nedohodnou, přesnou výši spravedlivé odměny?“
15.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla Soudnímu dvoru dne 21. prosince 2023. Písemná vyjádření předložily společnost Meta, Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), italská, belgická, dánská a francouzská vláda, jakož i Evropská komise. Jednání konaného dne 10. února 2025 se zúčastnily společnost Meta, FIEG, Società italiana degli autori ed editori (SIAE, italská společnost autorů a vydavatelů), Gedi Gruppo Editoriale SpA, italská, francouzská a polská vláda, jakož i Komise.
Analýza
16.
Předkládající soud pokládá v projednávané věci tři předběžné otázky. První dvě otázky, které posoudím společně, se týkají slučitelnosti různých opatření přijatých italským zákonodárcem v souvislosti s odměnou příslušející vydavatelům tisku, povinností poskytovatelů služeb informační společnosti (dále jen „PSIS“), kteří užívají tiskové publikace, jakož i pravomocemi úřadu AGCOM, s článkem 15 směrnice 2019/790. Třetí otázka se týká slučitelnosti těchto opatření s články 16 a 52 Listiny, jakož i s článkem 109 SFEU.
17.
Úvodem ke všem položeným otázkám podotýkám, že jak spor v původním řízení, tak žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, jakož i vyjádření předložená v tomto řízení svědčí o hluboké neshodě mezi zúčastněnými, pokud jde o výklad ustanovení italského práva dotčených v původním řízení. Na jedné straně stojí společnost Meta, jejíž výklad patrně sdílí i předkládající soud, a na druhé straně italská vláda, organizace vydavatelů, které jsou vedlejšími účastnicemi řízení, a podle informací poskytnutých Komisí také úřad AGCOM. Předmětem sporu je jednak povaha odměny pro vydavatele tisku stanovené výše těmito ustanoveními a jednak závaznost povinností uložených PSIS, jakož i pravomocí svěřených úřadu AGCOM. V rámci řízení o předběžné otázce může Soudní dvůr pouze definovat podmínky, za kterých lze uvedenou úpravu považovat za slučitelnou s unijním právem, jelikož výklad ustanovení vnitrostátního práva spadá výlučně do pravomoci vnitrostátních soudů. Právě tuto zásadu zdůrazním v tomto stanovisku a předkládajícímu soudu připomenu povinnost každého soudu členského státu vykládat své vnitrostátní právo co možná nejvíce v souladu s právem unijním.
K první a druhé předběžné otázce
18.
Podstatou prvních dvou předběžných otázek předkládajícího soudu je slučitelnost následujících aspektů s článkem 15 směrnice 2019/790: 1) povinnosti platit spravedlivou odměnu vydavatelům tisku, která byla uložena PSIS [první otázka písm. a)], 2) dalších povinností uložených PSIS [první otázka písm. b)] a 3) pravomocí úřadu AGCOM v procesu jednání mezi PSIS a vydavateli tisku [první otázka písm. c) a druhá otázka]. Než přistoupím k analýze těchto různých aspektů, rád bych uvedl několik obecných poznámek k článku 15 směrnice 2019/790.
K článku 15 směrnice 2019/790
19.
Zaprvé, pokud jde o povahu práv přiznaných vydavatelům tisku v článku 15 směrnice 2019/790, v odst. 1 prvním pododstavci článku je uveden odkaz na „práva uvedená v článku 2 a čl. 3 odst. 2 směrnice [2001/29]“. Připomínám, že posledně uvedená ustanovení přiznávají výlučné právo udělit svolení k jakékoli formě rozmnožování předmětu ochrany nebo ji zakázat (právo na rozmnožování) a výlučné právo na zpřístupnění předmětů ochrany veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto předmětům ochrany přístup z místa a v době, které si zvolí (právo na zpřístupnění veřejnosti).
20.
Podle společnosti Meta z této formulace článku 15 směrnice 2019/790, který odkazuje na ustanovení směrnice 2001/29, vyplývá, že práva vydavatelů tisku mají přesně stejnou povahu jako související práva uvedená v této směrnici, tedy výlučná práva umožňující jejich nositelům zakázat užití předmětů ochrany nebo udělit svolení k takovému užití, případně i za úplatu, osobám, které je chtějí užívat, a to na základě smluvní svobody obou stran a bez jakéhokoli zásahu orgánů veřejné moci.
21.
Nejsem však přesvědčen o tom, že by článek 15 směrnice 2019/790 musel být vykládán právě tímto způsobem. Pokud by totiž cílem unijního normotvůrce bylo pouze přiznat vydavatelům tisku nová práva související s právem autorským, stačilo by rozšířit seznamy nositelů práv uvedené v článku 2 a čl. 3 odst. 2 směrnice 2001/29, a případně upravit dobu ochrany takto stanovených výlučných práv ve směrnici 2006/116/ES (
9
). Podle mého názoru se ovšem cíl tohoto článku 15 neomezuje pouze na výše uvedené.
22.
Cílem směrnice 2019/790 je totiž, jak vyplývá zejména z bodu 3 jejího odůvodnění, doplnit v několika ohledech unijní autorské právo, a vyřešit tak konkrétní problémy související zejména s rychlým technologickým a hospodářským vývojem v digitálním prostředí. Pokud jde konkrétně o důvody pro přijetí článku 15 této směrnice, ty jsou uvedeny zejména v bodech 54 a 55 odůvodnění, podle nichž bylo prvotním zájmem unijního normotvůrce vyřešit obtíže popsané v úvodu tohoto stanoviska.
23.
Je jistě pravda, že právě z tohoto důvodu se normotvůrce rozhodl přiznat vydavatelům tisku výlučná práva na rozmnožování a zpřístupnění veřejnosti a že podle bodu 57 odůvodnění směrnice 2019/790 musí mít tato práva „stejný rozsah jako [odpovídající] práva stanovená ve směrnici [2001/29]“. Posledně uvedené tvrzení je však v rozporu se samotným zněním článku 15 této směrnice.
24.
Zatímco totiž právo na rozmnožování ve smyslu článku 2 směrnice 2001/29 se vztahuje na „přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech“ předmětu ochrany a právo na zpřístupnění díla veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 2 této směrnice zahrnuje veškerá jednání spočívající ve zpřístupnění předmětu ochrany veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k němu přístup z místa a v době, které si zvolí, práva vydavatelů tisku stanovená v článku 15 směrnice 2019/790 mají mnohem omezenější rozsah. Tato práva se tak vztahují pouze na on-line užití publikací vydavatelů tisku ze strany PSIS. Z výše uvedeného je výslovně vyloučeno užití jednotlivými uživateli těchto služeb pro soukromé nebo nekomerční účely, jakož i „hypertextové odkazy“ (
10
). Práva vydavatelů tisku se navíc nevztahují na užívání jednotlivých slov nebo velmi krátkých výňatků z jejich publikací, což je omezení, které pro jiná práva související s autorským právem zřejmě neplatí (
11
). Naproti tomu všechny výjimky a omezení podle článku 5 směrnice 2001/29 platí i pro práva vydavatelů tisku. Konečně doba ochrany těchto práv, která činí dva roky, je podstatně kratší než doba ochrany jiných práv souvisejících s právem autorským, jež jsou v zásadě chráněna po dobu padesáti let (
12
).
25.
Práva vydavatelů tisku tedy nemají obecnou povahu autorských práv nebo jiných práv s ním souvisejících, nýbrž se zaměřují na dosažení cíle článku 15 směrnice 2019/790. Cílem není jen umožnit vydavatelům tisku bránit se proti užívání jejich publikací ze strany PSIS bez finančního protiplnění, jelikož to by mohlo vydavatele poškodit více než PSIS, ale stanovit podmínky, za kterých jsou tyto publikace skutečně užívány, a zároveň umožnit vydavatelům získat spravedlivý podíl na příjmech, které z tohoto užívání PSIS plynou. Z uvedeného vyplývá, že tato práva sice zůstávají v podstatě výlučnými a preventivními právy udělit svolení k užití nebo je zakázat, avšak členské státy musí mít při jejich provádění podle mého názoru široký prostor pro uvážení, který jim umožní zohlednit cíl článku 15 směrnice 2019/790, spolu se všemi obtížemi spojenými s jeho dosažením, a stanovit opatření, která jdou nad rámec toho, co je obvykle stanoveno pro uplatňování autorského práva a práv s ním souvisejících, zejména směrnicí 2004/48/ES (
13
).
26.
Zadruhé považuji za užitečné poskytnout několik upřesnění, pokud jde o použitelnost článku 15 směrnice 2019/790 na takové PSIS, jako je společnost Meta, tedy na poskytovatele služeb „sociálních sítí“. Diskuse, která proběhla v tomto ohledu v návaznosti na otázku, již Soudní dvůr položil zúčastněným na jednání, totiž podle mého názoru odhalila určitá nedorozumění. Je sice pravda, jak zdůrazňuje Komise, že se původní řízení netýká konkrétního použití ustanovení italského práva přijatých k provedení článku 15 této směrnice, ale abstraktního přezkumu jejich legality, mám nicméně za to, že tato upřesnění umožní lépe pochopit dosah tohoto článku, jakož i otázky spojené s jeho provedením.
27.
V tomto ohledu je nepochybné, že služby „sociálních sítí“, jako je Facebook, které nabízí společnost Meta, odpovídají definici „služby informační společnosti“ obsažené v čl. 2 odst. 5 směrnice (EU) 2019/790 ve spojení s čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice (EU) 2015/1535 (
14
). Model fungování této služby je však založen na obsahu nahraném uživateli. Článek 15 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2019/790 přitom vylučuje z oblasti působnosti práv vydavatelů tisku užívání jejich publikací uživateli služeb informační společnosti pro soukromé či nekomerční účely. V této souvislosti vyvstává otázka, do jaké míry je třeba mít za to, že se na užívání tiskových publikací v rámci sociální sítě vztahují práva stanovená v článku 15 této směrnice.
28.
Uživatelé sociální sítě mohou na svých účtech sdílet tiskové publikace. Činí-li tak soukromě (tedy pokud je obsah viditelný pouze pro omezený okruh příjemců, který lze označit jako soukromý) nebo nekomerčně (tedy bez spojení s výdělečnou činností daného uživatele), nevztahují se na tato jednání výlučná práva vydavatelů tisku podle čl. 15 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2019/790.
29.
Několik zúčastněných na jednání však správně podotklo, že síť Facebook není jen místem pro pasivní sdílení obsahu mezi uživateli. S využitím sofistikovaných algoritmů nabízí tato síť uživatelům konkrétní obsah na základě jejich předpokládaných zájmů, aniž uživatelé tento obsah vyhledávají nebo jim je nabízen jinými uživateli. Facebook je tedy skutečně autonomním poskytovatelem obsahu, jehož zvláštností je, že tento obsah sám nevytváří ani nepořizuje: ten je nahráván uživateli, a Facebook jej poté nabízí uživatelům. Takové užití nelze podle mého názoru přičítat uživatelům, ale je třeba je považovat za užití ze strany PSIS, tedy společnosti Meta, a tudíž, pokud jde o tiskové publikace, za užití, na něž se vztahují výlučná práva vydavatelů.
30.
Naproti tomu, pokud vydavatelé tisku sami sdílejí vlastní publikace na sociální síti, jako je Facebook, nemohou se domáhat žádné odměnu z titulu práv stanovených v článku 15 směrnice 2019/790, a to ani za následné užití těchto publikací na sociální síti v rámci stanoveném v podmínkách poskytování dotčené služby. To vyplývá z povahy těchto práv jakožto práv výlučných. Vzhledem k tomu, že nositel takového práva sám zpřístupnil předmět ochrany veřejnosti na sociální síti nebo v rámci jiné služby informační společnosti, platí domněnka, že udělil svolení ke způsobům užití tohoto předmětu, která jsou v souladu s podmínkami poskytování dotčené služby (
15
).
K právu na spravedlivou odměnu
31.
Podstatou první otázky písm. a) předkládajícího soudu je, zda článek 15 směrnice 2019/790 brání tomu, aby bylo vydavatelům tisku přiznáno právo na „spravedlivou odměnu“, které by doplňovalo výlučné právo stanovené v tomto článku nebo jej nahrazovalo. Společnost Meta totiž ve své žalobě v původním řízení, jakož i ve svém vyjádření v projednávané věci tvrdí, že takové právo bylo zavedeno ustanoveními italského práva přijatými k provedení tohoto článku. Tento názor patrně sdílí i předkládající soud. Italská vláda naproti tomu tvrdí, že tento výklad dotčených vnitrostátních ustanovení je chybný, jelikož předmětná „spravedlivá odměna“ je pouze výsledkem jednání vedených mezi vydavateli tisku a PSIS ohledně užívání tiskových publikací ze strany posledně jmenovaných.
32.
Je pravda, že pojem „spravedlivá odměna“ není v čl. 43a odst. 8 zákona č. 633/1941 použit vhodně, neboť neevokuje výlučné právo preventivní povahy, jaké je stanoveno v článku 15 směrnice 2019/790, ale jen právo na odměnu nebo náhradu, které neumožňuje jeho nositeli bránit se užívání předmětu ochrany (
16
). Podle ustálené judikatury však nositelé výlučného práva preventivní povahy, ať jde o právo autorské, nebo právo s ním související, nemohou být ani za finanční protiplnění zbaveni práva udělit, či neudělit svolení před jakýmkoli užitím předmětu ochrany, s výhradou výjimek a omezení tohoto práva stanovených v příslušných ustanoveních unijního práva (
17
). Podmínky tohoto svolení je sice možné upravit, a to i prostřednictvím kolektivní správy práv nebo (vyvratitelných) domněnek, avšak tím není dotčena zásada předchozího souhlasu (
18
). Jelikož jsou tedy práva vydavatelů tisku stanovená v článku 15 směrnice (EU) 2019/790 výlučnými právy preventivní povahy, byla by přeměna těchto práv na pouhé právo na spravedlivou odměnu za užití publikací vydavatelů tisku ze strany PSIS, bez možnosti vydavatelů vznést proti takovému užití námitky, v rozporu s tímto ustanovením.
33.
Článek 15 směrnice 2019/790, stejně jako ostatní ustanovení unijního práva, která zakládají práva související s právem autorským, musí být navíc podle mého názoru vykládán jako opatření směřující k úplné harmonizaci věcného obsahu práv v něm přiznaných (
19
). Členské státy tudíž nemohou stanovit dodatečné právo na spravedlivou odměnu, které by platilo vedle těchto práv. PSIS zejména nelze uložit povinnost platit takovou odměnu, pokud neužívají tiskové publikace chráněné na základě tohoto ustanovení.
34.
Konečně v bodě 82 odůvodnění směrnice 2019/790 se uvádí, že nic v této směrnici by se nemělo vykládat tak, aby bránilo nositelům výlučných práv podle unijních předpisů v oblasti autorského práva povolit užití svých děl nebo jiných předmětů ochrany bezplatně. Za předpokladu, že se toto týká i práv stanovených v článku 15 směrnice, je nutné tento článek vykládat v tom smyslu, že vydavatelé tisku mohou udělovat licence k užívání svých publikací, aniž by vyžadovali finanční protiplnění. To vyplývá ze samotné povahy výlučného práva, které nezahrnuje nezcizitelné právo na odměnu.
35.
Odstavec 8 uvedeného článku však musí být vykládán ve světle všech ustanovení článku 43a zákona č. 633/1941, jakož i prováděcích předpisů. Pokud jde o systém zavedený těmito ustanoveními, je pro užívání publikací ze strany PSIS zřejmě zapotřebí svolení vydavatelů tisku, které musí být uděleno po skončení svobodného vyjednávání mezi stranami, byť za pomoci třetí osoby. Uvedený článek zřejmě ani nebrání zejména tomu, aby vydavatelé odmítli svolení udělit, ani tomu, aby je poskytli bezplatně. Pokud jde o povinnost PSIS uzavřít smlouvu s vydavateli tisku, tato povinnost zřejmě souvisí se skutečným nebo přinejmenším zamýšleným užíváním tiskových publikací ze strany PSIS. Nemůže se tedy jednat o platbu bez užití dané publikace.
36.
Ze znění dotčených italských ustanovení tak zřejmě vyplývá, že výraz „spravedlivá odměna“ označuje – v souladu s tím, co tvrdí italská vláda – odměnu, kterou mohou vydavatelé tisku získat od PSIS za užívání svých publikací, na něž se vztahují práva chráněná podle článku 15 směrnice 2019/790. Italský zákonodárce totiž vycházel ze zásady, že tato odměna musí být spravedlivá.
37.
V každém případě musí být článek 15 směrnice 2019/790 vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním ustanovením členského státu, která přiznávají vydavatelům tisku právo na spravedlivou odměnu za svolení k užívání jejich publikací ze strany PSIS, za předpokladu, že tato ustanovení jednak nezbavují vydavatele možnosti odmítnout udělit svolení nebo je poskytnout bezplatně, a jednak neukládají PSIS žádnou povinnost k úhradě bez spojení se skutečným nebo zamýšleným užíváním tiskových publikací. Je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda jsou tyto podmínky splněny, a to s přihlédnutím k povinnosti každého soudu členského státu vykládat své vnitrostátní právo co možná nejvíce v souladu s právem unijním.
K povinnostem na straně PSIS
38.
Podstatou první otázky písm. b) předkládajícího soudu je, zda článek 15 směrnice 2019/790 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby byla PSIS uložena povinnost zahájit jednání s vydavateli, poskytnout informace nezbytné ke stanovení splatné odměny a neomezovat viditelnost obsahu vydavatelů během doby jednání. Pochybnosti předkládajícího soudu souvisejí s tím, že italský zákonodárce šel nad rámec normativního obsahu tohoto ustanovení a zavedl mechanismy veřejného zásahu v oblasti, která se podle názoru soudu musí řídit pouze vůlí zúčastněných stran vyjádřenou v průběhu svobodných vyjednávání.
39.
To však podle mého názoru nepostačuje k tomu, aby bylo možné učinit závěr o neslučitelnosti italské právní úpravy s článkem 15 směrnice 2019/790.
40.
Ačkoli totiž, jak jsem uvedl výše, taková ustanovení unijního autorského práva, jako je článek 15 směrnice 2019/790, která zakládají chráněná práva, musí být považována za opatření směřující k plné harmonizaci věcného obsahu těchto práv (
20
), neplatí totéž pro opatření směřující k uplatňování uvedených práv. Směrnice jsou totiž pro členské státy závazné co do výsledku, jehož má být dosaženo, přičemž volba formy a prostředků je ponechána vnitrostátním orgánům.
41.
Členské státy tedy mají možnost upravit výkon výlučných práv tak, aby zajistily jejich účinnost, pokud to považují za nezbytné. To platí zejména pro práva zavedená článkem 15 směrnice 2019/790, jehož účelem je stanovit podmínky, za nichž mohou vydavatelé tisku získat odměnu za on-line užití svých publikací (
21
). Vzhledem k výrazné nerovnováze na trhu mezi těmito vydavateli a PSIS jsou členské státy oprávněny přijmout opatření k nápravě tohoto stavu, zejména tím, že poskytovatelům služeb uloží zvláštní povinnost vést jednání s cílem získat svolení k užívání těchto publikací.
42.
Takové dodatečné povinnosti tedy nejsou v rozporu s článkem 15 směrnice 2019/790 pod podmínkou, že jimi není dotčena povaha práv stanovených v tomto ustanovení jakožto výlučných práv preventivní povahy. Povinnosti uložené PSIS, které jsou uvedeny v první otázce pod písm. b), se mi nejeví být v rozporu s touto podmínkou.
43.
Povinnost zahájit jednání s vydavateli tisku, která podle společnosti Meta vyplývá ze znění čl. 43a odst. 8 až 10 zákona č. 633/1941, se tak podle všeho uplatní pouze v případě skutečného nebo zamýšleného užití tiskových publikací ze strany PSIS. Vzhledem k tomu, že článek 15 směrnice 2019/790 přiznává vydavatelům výlučná práva pro taková užití, je přirozené, že PSIS musí získat předchozí svolení vydavatelů, jehož podmínky musí být sjednány mezi dotčenými subjekty.
44.
Naproti tomu výklad předmětného ustanovení vnitrostátního práva v tom smyslu, že ukládá PSIS povinnost vyjednat si svolení vydavatelů tisku pro způsoby užití, které tito poskytovatelé nezamýšlejí, nebo užívat publikace vydavatelů, i když si to sami nepřejí, by nebyl v souladu s článkem 15 směrnice 2019/790.
45.
Nezdá se, že by taková povinnost vyplývala zejména ze skutečnosti, že během dotčených jednání nesmějí PSIS skrývat publikace vydavatelů tisku ve výsledcích vyhledávání. Zaprvé, pokud se publikace objeví ve výsledcích vyhledávání, lze předpokládat, že jsou užívány za podmínek uvedených v článku 15 směrnice 2019/790. Zadruhé vzhledem k tomu, že se tento zákaz uplatní v rámci jednání mezi poskytovateli a vydavateli, představují tato jednání zřejmě předchozí událost podmiňující uplatnění tohoto zákazu. Nejde tedy o obecnou povinnost PSIS užívat tiskové publikace způsobem, který spadá pod výlučná práva stanovená v tomto článku.
46.
Předmětný zákaz má tedy zřejmě pouze bránit jakémukoli zneužívajícímu jednání ze strany PSIS, kteří by se vzhledem ke svému dominantnímu postavení na trhu mohli pokusit vyvíjet nátlak na vydavatele nebo zastírat ekonomickou hodnotu, kterou pro ně užívání tiskových publikací představuje.
47.
Konečně povinnost zveřejňovat určité informace má zjevně za cíl odstranit nerovnováhu mezi vydavateli tisku a PSIS v tomto ohledu. Informace potřebné k posouzení ekonomické hodnoty on-line užití tiskových publikací mají totiž pouze PSIS. Na trhu, kde kvůli faktickému monopolu největších PSIS a závislosti vydavatelů na těchto poskytovatelích nedokáže čistý mechanismus nabídky a poptávky sehrát potřebnou roli, se jeví jako zásadní transparentnost přístupu k těmto informacím, neboť jen tak lze zaručit spravedlivost jednání s vydavateli o svolení k užívání jejich publikací.
48.
Taková povinnost není naproti tomu v žádném směru neslučitelná s výlučnou a preventivní povahou práv přiznaných vydavatelům tisku článkem 15 směrnice 2019/790. Skutečnost, že nositelé těchto práv mají možnost udělit svolení k užití svých předmětů ochrany a že potenciální uživatelé mohou o takové svolení požádat, totiž nebrání normotvůrci přijmout opatření zaručující, že taková jednání budou spravedlivá, pokud se je zúčastněné strany rozhodnou zahájit.
49.
Shrnu-li výše uvedené, článek 15 směrnice 2019/790 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání uložení různých povinností PSIS italskými ustanoveními dotčenými ve věci v původním řízení, za předpokladu, že jsou splněny podmínky uvedené v bodě 37 tohoto stanoviska.
K pravomocem úřadu AGCOM
50.
Podstatou první otázky pod písm. c), jakož i druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 15 směrnice 2019/790 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním ustanovením, která v rámci jednání vedených PSIS s cílem získat od vydavatelů tisku svolení k užívání jejich publikací svěřuje takovému veřejnoprávnímu subjektu, jako je úřad AGCOM, určité pravomoci, a sice dohledovou a sankční pravomoc a pravomoc určit referenční kritéria pro stanovení spravedlivé odměny, kterou platí PSIS vydavatelům, určit přesnou výši takové odměny v případě nedosažení dohody mezi stranami a konečně sankcionovat nedodržení povinnosti PSIS poskytnout informace.
51.
Stejně jako v rámci otázky týkající se povinností uložených PSIS má předkládající soud pochybnosti o slučitelnosti takové intervenční pravomoci veřejnoprávního subjektu se zásadou svobodného vyjednávání mezi stranami, která podle něj vyplývá z výlučné a preventivní povahy práv přiznaných vydavatelům tisku, s článkem 15 směrnice 2019/790.
52.
Ani v tomto případě se nedomnívám, že by taková intervenční pravomoc mohla být považována za odporující tomuto ustanovení. Obecně totiž členské státy mají při provádění takového ustanovení směrnice, jako je článek 15 směrnice 2019/790, široký prostor pro uvážení, a tudíž mohou stanovit intervenční opatření týkající se jednání o udělení svolení k užívání předmětu ochrany za podmínky, že takový zásah veřejného orgánu nezbaví strany svobody požádat o takové svolení, udělit je a určit případně jeho podmínky. Vnitrostátní ustanovení dotčená ve věci v původním řízení tedy musí, aby byla v souladu s tímto článkem, být vykládána v tom smyslu, že orgánu veřejné moci – v projednávané věci úřadu AGCOM – nepřiznávají donucovací pravomoc, pokud jde o uzavření smlouvy a její podmínky, nýbrž pouze pravomoc poskytnout stranám pomoc, a případně kontrolovat dodržování povinností, které jim byly uloženy.
53.
Konkrétně nemám za to, že by kritéria stanovená úřadem AGCOM pro určení výše odměny, kterou mají PSIS hradit, jakož i částka, kterou může tento orgán případně stanovit z moci úřední v případě nedosažení dohody mezi stranami, byla pro tyto strany závazná, neboť mají i nadále možnost uzavřít, či neuzavřít na základě těchto návrhů smlouvu, nebo stanovit jinou výši této odměny. Takový veřejný zásah, omezený na opatření spočívající v pomoci stranám, se mi jeví odůvodněný, jelikož se jedná o nově vytvořená práva, jejichž tržní hodnota není ještě jasně určena, a o trh, kde mezi stranami existuje vztah dominance a závislosti. Mimoto pokud mají strany i nadále možnost s konečnou platností stanovit podmínky svého vztahu, nezdá se mi tento zásah ani neslučitelný s výlučnou a preventivní povahou práv přiznaných vydavatelům tisku v článku 15 směrnice 2019/790.
54.
Pokud jde o kontrolní a sankční pravomoc úřadu AGCOM týkající se dodržování povinnosti PSIS zpřístupnit informace, připomínám (
22
), že tato povinnost je podle mého názoru v souladu s článkem 15 směrnice 2019/790. Nelze tedy mít za to – s výhradou dodržení zásady proporcionality – že pravomoc veřejného orgánu kontrolovat dodržování této povinnosti spojená s případným uložením sankcí v případě jejího nedodržení je v rozporu s tímto ustanovením.
55.
Článek 15 směrnice 2019/790 tedy musí být vykládán v tom smyslu, že stejně jako v případě povinností uložených PSIS nebrání toto ustanovení ani pravomocem úřadu AGCOM stanoveným italskou právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení, pokud tyto pravomoci nezasahují do svobody zúčastněných stran žádat o svolení k užívání tiskových publikací on-line a takové svolení udělit, jakož i určit výši případné odměny za toto svolení.
Závěrečné poznámky k článku 15 směrnice 2019/790 a odpovědi na otázky
56.
K doplnění analýzy článku 15 směrnice 2019/790 považuji za nezbytné uvést dvě poznámky.
57.
Na jedné straně podotýkám, že podle čl. 43a odst. 11 zákona č. 633/1941 platí, že pokud se stranám nepodaří dosáhnout dohody ani na základních parametrech odměny, již má určit úřad AGCOM, může každá z nich předložit věc soudu. Vzhledem k tomu, že tato otázka nebyla předkládajícím soudem vznesena, není zcela jasné, jaký je předmět takové žaloby. Je pravda, že se předmětné ustanovení týká zvláštní žaloby podle italského práva, která podle vlády tohoto členského státu umožňuje pouze konstatovat zneužití hospodářské závislosti jedné ze stran. Této formulaci však předchází výraz „včetně“ (
23
), což by mohlo naznačovat, že přípustné jsou i žaloby s jiným návrhovým žádáním.
58.
Podle mého názoru by bylo problematické, pokud by jedna ze zúčastněných stran, zejména PSIS, mohla soudní cestou donutit druhou stranu k uzavření smlouvy a udělení souhlasu k užívání tiskových publikací. Taková možnost by totiž byla v rozporu s výlučnou povahou práv přiznaných vydavatelům tisku v článku 15 směrnice 2019/790. Podmínkou souladu vnitrostátního práva členského státu s tímto ustanovením je tedy jeho výklad v tom smyslu, že takovou možnost vylučuje.
59.
Na druhé straně společnost Meta ve svém vyjádření tvrdí, že opatření přijatá italským zákonodárcem k provedení článku 15 směrnice 2019/790 se natolik odchylují od znění tohoto článku, jakož i od opatření přijatých za tímto účelem jinými členskými státy, že vedou k roztříštěnosti vnitřního trhu, pokud jde o práva vydavatelů tisku, a ohrožují tak cíl harmonizace sledovaný unijním normotvůrcem.
60.
Určitá roztříštěnost vnitřního trhu je však podle mého názoru s autorským právem a právy s ním souvisejícími neodmyslitelně spjata, přinejmenším v současné fázi vývoje unijního práva v této oblasti. Licence k užívání předmětů ochrany se totiž udělují zpravidla pro daný členský stát a kolektivní správa takových práv je organizována na vnitrostátní úrovni. Harmonizace v této oblasti se tak týká především obsahu chráněných práv (
24
), zatímco způsoby jejich užívání se nadále řídí vnitrostátními právními systémy, a mohou se tedy v jednotlivých členských státech lišit.
61.
Práva vydavatelů tisku uvedená v článku 15 směrnice 2019/790 nejsou v tomto případě výjimkou. Svolení k užívání tiskových publikací musí být sjednávána a získávána podle pravidel platných v každém členském státě, která se nutně liší od pravidel platných v jiných členských státech. Nemám však za to, že by tím byl narušen harmonizační cíl tohoto článku, který se týká obsahu práv vydavatelů. Pokud je mi známo, není Italská republika jediným členským státem, který přijal pravidla jdoucí nad rámec pouhého potvrzení výlučných práv vydavatelů tisku (
25
).
62.
Navrhuji tedy odpovědět na první a druhou otázku tak, že článek 15 směrnice 2019/790 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním ustanovením členského státu, která
–
stanoví pro vydavatele tisku právo na spravedlivou odměnu za svolení k užívání jejich publikací ze strany PSIS,
–
ukládají PSIS, kteří chtějí takové publikace užívat, určité povinnosti, pokud jde o jednání s vydavateli, zveřejňování informací a dobrou víru během jednání,
–
přiznávají veřejnoprávnímu subjektu pravomoc k regulaci, kontrole a ukládání sankcí, včetně možnosti navrhnout kritéria pro určení odměny vyplácené vydavatelům nebo výše této odměny,
za předpokladu, že tato ustanovení nezbavují vydavatele možnosti odmítnout takové svolení udělit nebo je udělit bezplatně, neukládají PSIS žádnou povinnost k úhradě, která by nesouvisela se skutečným nebo zamýšleným užíváním takových publikací, a neomezují závazným způsobem smluvní svobodu stran. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda jsou tyto podmínky splněny, a to s přihlédnutím k povinnosti každého soudu členského státu vykládat své vnitrostátní právo co možná nejvíce v souladu s právem unijním.
Ke třetí předběžné otázce
63.
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda články 16 a 52 Listiny, jakož i „[z]ásada […] volné hospodářské soutěže ve smyslu článku 109 SFEU“ musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním ustanovením, jako jsou ustanovení popsaná v bodě 62 tohoto stanoviska, která byla přijata k provedení článku 15 směrnice 2019/790.
64.
Úvodem je třeba poznamenat, že článek 109 SFEU takovou zásadu neobsahuje, neboť se týká pravomocí unijních orgánů přijímat opatření k provedení článků 107 a 108 SFEU o státní podpoře. Naproti tomu předkládající soud v odůvodnění svého rozhodnutí uvádí jako zdroj této zásady zejména článek 119 SFEU. Také společnost Meta ve svém vyjádření odkazuje na posledně uvedené ustanovení. I když je pravda, že článek 119 SFEU dvakrát zmiňuje „otevřené tržní hospodářství s volnou soutěží“, nachází se v úvodní části hlavy VIII, nadepsané „Hospodářská a měnová politika“, a týká se způsobu, jakým mají členské státy koordinovat své hospodářské politiky. Tento článek tedy není relevantní pro kontrolu opatření přijatých členskými státy k provedení harmonizačních ustanovení v takové oblasti, jako je autorské právo.
65.
Vzhledem k tomu, že článek 119 SFEU, a tím spíše článek 109 SFEU nejsou relevantní pro účely posouzení souladu vnitrostátních ustanovení dotčených v původním řízení, omezím analýzu třetí otázky pouze na ustanovení Listiny.
66.
Článek 16 Listiny stanoví, že „[s]voboda podnikání se uznává v souladu s právem Unie a vnitrostátními zákony a zvyklostmi“ (
26
). Soudní dvůr již měl příležitost konstatovat, že s ohledem na znění tohoto ustanovení, které se liší od znění ostatních základních svobod zakotvených v hlavě II, avšak je blízké znění některých ustanovení hlavy IV téže Listiny, může být svoboda podnikání předmětem široké škály zásahů ze strany veřejné moci, jimiž lze ve veřejném zájmu stanovit hranice pro výkon hospodářské činnosti, a musí být zohledněna ve vztahu k její funkci ve společnosti. Tato okolnost se přitom odráží zejména ve způsobu, jímž je nutno uplatňovat zásadu proporcionality na základě čl. 52 odst. 1 Listiny (
27
). Kromě toho musí být zajištěna spravedlivá rovnováha mezi svobodou podnikání a dalšími základními právy, zejména ochranou duševního vlastnictví, která je zakotvena v čl. 17 odst. 2 Listiny (
28
).
67.
Pokud jde o obsah svobody podnikání, Soudní dvůr rozhodl, že tato svoboda zahrnuje zejména svobodu vykonávat hospodářskou nebo obchodní činnost, smluvní svobodu a volnou hospodářskou soutěž (
29
).
68.
Omezení svobody podnikání zavedená v obecném zájmu tak mohou být jen výjimečně považována za omezení, která jsou v rozporu s touto svobodou, a sice pokud jsou zjevně nepřiměřená nebo pokud zasahují do její podstaty (
30
).
69.
Podle mého názoru tomu tak v případě vnitrostátních opatření dotčených v projednávané věci, jak jsou popsána v bodě 62 tohoto stanoviska, není, pokud splňují podmínky v něm uvedené. Tato opatření byla přijata za účelem dosažení cíle obecného zájmu formulovaného unijním normotvůrcem při přijímání směrnice 2019/790, kterým je posílit postavení vydavatelů tisku, kteří jsou důležitými aktéry v každé demokratické společnosti, vůči PSIS. Vzhledem k tomu, že italské právní předpisy neukládají dotčeným osobám povinnost vstupovat do obchodních vztahů za závazně stanovených podmínek, není mi jasné, jakým způsobem by měla zasahovat do podstaty svobody vykonávat hospodářskou činnost nebo do smluvní svobody. Ani různé povinnosti uložené PSIS, či pravomoci, kterými disponuje úřad AGCOM, se mi nejeví jako zjevně nepřiměřené vzhledem k obtížím, s nimiž se potýkají vydavatelé tisku při výběru příjmů za užívání jejich publikací on-line.
70.
Pokud jde o volnou hospodářskou soutěž, která je součástí svobody podnikání, na niž odkazuje společnost Meta a předkládající soud, je třeba poznamenat, že zahrnuje zejména zákaz zneužití dominantního postavení na trhu zakotvený v unijním právu v článku 102 SFEU. PSIS přitom hrají ve vztahu k vydavatelům tisku dvojí roli: jsou jejich poskytovateli, pokud jde o různé on-line komunikační služby, a zároveň jejich konkurenty, a to jak na trhu šíření informací, tak na trhu reklamy. V tomto dvojím postavení jsou tedy PSIS obzvláště náchylní ke zneužití svého případného dominantního postavení na různých trzích, na nichž působí rovněž vydavatelé tisku. Opatření určená k posílení vyjednávací síly vydavatelů je tedy třeba chápat nikoli jako opatření narušující volnou hospodářskou soutěž, ale jako opatření, která ji podporují.
71.
Mám tedy za to, že článek 16 Listiny, jakož i její článek 52, který pouze potvrzuje možnost – která je vlastní svobodě podnikání – stanovit omezení práv zakotvených v Listině, musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takovým vnitrostátním ustanovením, jako jsou ustanovení popsaná v bodě 62 tohoto stanoviska, s výhradou podmínek, které jsou v něm uvedeny.
Závěry
72.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (regionální správní soud pro Lazio, Itálie) odpověděl následovně:
„Článek 15 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/790 ze dne 17. dubna 2019 o autorském právu a právech s ním souvisejících na jednotném digitálním trhu a o změně směrnic 96/9/ES a 2001/29/ES, jakož i články 16 a 52 Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátním ustanovením členského státu, která
–
přiznávají vydavatelům tisku právo na spravedlivou odměnu za svolení k užívání jejich publikací poskytovateli služeb informační společnosti,
–
ukládají poskytovatelům služeb informační společnosti, kteří chtějí takové publikace užívat, určité povinnosti týkající se jednání s vydavateli, zveřejňování informací a dobré víry při jednáních,
–
přiznávají veřejnoprávnímu subjektu pravomoc k regulaci, kontrole a ukládání sankcí, včetně možnosti navrhnout kritéria pro určení odměny vyplácené vydavatelům nebo výše této odměny,
za předpokladu, že tato ustanovení nezbavují vydavatele tisku možnosti odmítnout udělit takové svolení nebo je udělit bezplatně, neukládají poskytovatelům služeb informační společnosti žádnou povinnost k úhradě, která by nesouvisela se skutečným nebo zamýšleným užíváním takových publikací, a neomezují nepříznivě smluvní svobodu stran.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Často se uvádí příklad australského News Media Bargaining Code.
(
3
) – Viz mimo jiné Rosati, E., „Neighbouring Rights for Publishers: are National and (possible) EU Initiatives Lawful?“, International review of intellectual property and competition law, 2016, sv. 47(5), s. 569. Německá úprava byla totiž napadena u soudu z důvodu, že nebyla oznámena jako pravidla týkající se služeb (viz rozsudek ze dne 12. září 2019, VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716). Na druhé straně španělští vydavatelé čelili vydírání ze strany provozovatele největšího internetového vyhledávače, který přestal jejich publikace zařazovat do své agregační služby.
(
4
) – Viz zejména viz IVIR Institute for Information Law, Academics Against Press Publishers’ Right, otevřený dopis ze dne 24. dubna 2018 (https://www.ivir.nl/academics-against-press-publishers-right); Geiger, Ch., Bulayenko, O., Frosio, G. F., „The Introduction of a Neighbouring Right for Press Publishers at EU Level: the Unneeded (and Unwanted) Reform“, European Intellectual Property Review, 2017, sv. 39(4), s. 202; Colangelo, G., Torti, V., „Copyright, Online News Publishing and Aggregators: a Law and Economics Analysis of the EU Reform“, International Journal of Law and Information Technology, 2019, sv. 27(1), s. 75; Sganga, C., Contardi, M., „When Harmonisation Leads to Fragmentation (and Potential Invalidity Claims): Snapshots from the Implementation of the New Press Publishers’ Right“, European Intellectual Property Review, 2022, sv. 44(8), s. 472, a nedávno Balasingham, B., Kozak, M., Ruiz Palacios, T. A., „Fair P(l)ay in the Digital Arena – In Search of a Balanced Relationship Between Press Publishers and Digital News Aggregators“, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 6. května 2025.
(
5
) – Furgał, U., „The Emperor Has No Clothes: How the Press Publishers’ Right Implementation Exposes Its Shortcomings“, GRUR International, 2023, sv. 72(7), s. 650.
(
6
) – Úř. věst. 2019, L 130, s. 92.
(
7
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).
(
8
) – GURI č. 166 ze dne 16. července 1941.
(
9
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2006 o době ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících (Úř. věst. 2006, L 372, s. 12).
(
10
) – Není přitom upřesněno, zda se jedná i o hypertextové odkazy, které podle rozsudku ze dne 8. září 2016, GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644), představují sdělování veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29.
(
11
) – Viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Pelham a další (C‑476/17, EU:C:2019:624, bod 1 výroku).
(
12
) – Článek 3 směrnice 2006/116.
(
13
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (Úř. věst. 2004, L 157, s. 45; Zvl. vyd. 17/02, s. 32).
(
14
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (Úř. věst. 2015, L 241, s. 1).
(
15
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 16. listopadu 2016, Soulier a Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, bod 35 a násl.).
(
16
) – Podle některých autorů právní nauky lze toto „terminologické vyjádření“ vysvětlit spojením s náhradní odměnou podle výjimky týkající se rozmnožování pro osobní potřebu. Viz Sganga, C., Contardi, M., „The New Italian Press Publishers’ Right: Creative, Fairness-oriented … and Invalid?“, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2022, č. 5, s. 421 až 428. „Spravedlivá odměna“ je totiž zmíněna v článku 16 směrnice 2019/790, který stanoví, že vydavatelé tisku mají nárok na podíl na této odměně vyplacené za díla, k nimž získali práva na užívání.
(
17
) – Naposledy viz rozsudek ze dne 6. března 2025, ONB a další (C‑575/23, EU:C:2025:141, body 105 a 106 a citovaná judikatura).
(
18
) – Viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, body 42 a 43).
(
19
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Pelham a další (C‑476/17, EU:C:2019:624, bod 5 výroku).
(
20
) – Viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Pelham a další (C‑476/17, EU:C:2019:624, bod 5 výroku).
(
21
) – Viz bod 25 tohoto stanoviska.
(
22
) – Viz body 47 a 48 tohoto stanoviska.
(
23
) – Připomínám, že podle tohoto ustanovení „[p]okud po stanovení spravedlivé odměny [úřadem AGCOM] strany neuzavřou smlouvu, může kterákoli ze stran podat žalobu k obecnému soudu specializovanému na obchodní věci […], a to i za účelem podání opravného prostředku uvedeného v článku 9 zákona č. 192 ze dne 18. června 1998“.
(
24
) – A v menší míře i jejich ochrana a kolektivní správa.
(
25
) – Opatření v tomto smyslu přijala zejména Belgie, Francie a Španělsko (viz: Furgał, U., op. cit.).
(
26
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
27
) – Rozsudek ze dne 22. ledna 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, body 45 až 47).
(
28
) – Viz zejména rozsudek ze dne 15. září 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, body 81 až 83).
(
29
) – Rozsudek ze dne 2. června 2022, Skeyes (C‑353/20, EU:C:2022:423, bod 48).
(
30
) – V tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 21. prosince 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, body 82 až 88).