62008CP0296
NÁZOR GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesený dne 6. srpna 2008 (
1
)
Věc C-296/08 PPU
Řízení o vydání
Ignacia Pedra Santesteban Goicoechey
„Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech — Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV — Články 31 a 32 — Evropský zatýkací rozkaz a předávání mezi členskými státy — Možnost, aby stát vykonávající žádost o vydání použil dohodu přijatou před 1. lednem 2004, která však vstoupila v platnost v tomto státě až po tomto datu“
I – Úvod
1.
V návaznosti na žádost o vydání španělských orgánů ze dne 2. června 2008 založenou na úmluvě ze dne 27. září 1996 (
2
) byl I. P. Santesteban Goicoechea (
3
) ve Francii umístěn do vydávací vazby (
4
).
2.
Podle údajů poskytnutých předkládajícím soudem je I. P. Santesteban Goicoechea členem teroristické organizace Euskadi Ta Askatasuna/Tierra Vasca y Liberdad/Baskicko a svoboda (ETA). Jednání, které je mu vytýkáno, bylo spácháno na španělském území v únoru a březnu 1992. Bylo kvalifikováno jako skladování bojových zbraní, nezákonné držení výbušnin, nezákonné užívání cizího motorového vozidla, záměna poznávací značky a trestný čin příslušnosti k teroristické organizaci (
5
).
3.
Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (vyšetřovací senát odvolacího soudu v Montpellier) (Francie) rozhodující o žádosti o vydání má pochybnosti ohledně použitelnosti úmluvy z roku 1996. Domnívá se, že použití uvedené úmluvy Francouzskou republikou by mohlo být v rozporu s rámcovým rozhodnutím o evropském zatýkacím rozkazu a s postupy předávání mezi členskými státy (
6
) (dále jen „rámcové rozhodnutí“). Za těchto podmínek se chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky týkající se výkladu rámcového rozhodnutí:
„1)
Jestliže členský stát, v daném případě [Španělské království], neoznámil podle čl. 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí […], že hodlá i nadále postupovat podle dvoustranných nebo mnohostranných dohod, je v důsledku toho vzhledem k výrazu ‚nahrazuje‘ obsaženému v článku 31 tohoto rámcového rozhodnutí nepřípustné, aby tento členský stát použil ve vztahu k jinému členskému státu, v daném případě [Francouzské republice], který prohlášení podle článku 32 rámcového rozhodnutí učinil, jiné postupy než evropský zatýkací rozkaz?
2)
V případě, že bude na předcházející otázku odpovězeno záporně:
Je přípustné, aby vykonávající stát, který učinil výhrady, postupoval podle [úmluvy z roku 1996], tedy úmluvy předcházející 1. lednu 2004, která však v tomto vykonávajícím státě vstoupila v platnost až po 1. lednu 2004, tj. datu uvedeném v článku 32 rámcového rozhodnutí?“
4.
Vzhledem k tomu, že jediným důvodem stávajícího zadržení I. P. Santesteban Goicoechey francouzskými orgány je žádost o vydání zaslaná španělskými orgány, rozhodl třetí senát Soudního dvora na žádost předkládajícího soudu, že projednávaná věc bude projednána v naléhavém řízení (článek 104b jednacího řádu).
II – K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
5.
Přípustnost projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce musí být posouzena ve světle článků 234 ES a 35 EU. V tomto ohledu je třeba rozlišit především dva aspekty, a sice jednak to, zda je předkládající soud „vnitrostátním soudem“ ve smyslu ustálené judikatury Soudního dvora v oblasti žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce (
7
), a jednak to, zda tento soud vykonává v projednávaném případě soudní, a nikoliv správní funkci (
8
).
6.
Pokud jde o první aspekt, není pochyb o tom, že francouzský chambre de l’instruction de la cour d’appel, kterému byla předložena žádost o vydání, může být považován za „vnitrostátní soud“ ve smyslu ustanovení smluv upravujících řízení o předběžné otázce. Podle vysvětlení poskytnutých v tomto ohledu francouzskou vládou v jejím písemném vyjádření je totiž uvedený senát trvalým orgánem zřízeným zákonem, je složen ze soudců, jejichž nezávislost a neodvolatelnost jsou zaručeny, vykonává svou pravomoc v rámci závazného a kontradiktorního řízení a aplikuje právní normy.
7.
Pokud jde o druhý aspekt, je sice možné klást si otázku, zda má řízení o vydání, v rámci něhož koná chambre de l’instruction de la cour d’appel, skutečně soudní povahu. Francouzská Conseil d’État (státní rada) totiž v minulosti rozhodla, že se v tomto případě jedná o správní, a nikoliv o soudní funkci ve smyslu francouzského práva (
9
). Takové posouzení ve vnitrostátním právu však nemůže předjímat, zda předkládající soud vykonává soudní funkci ve smyslu práva Společenství.
8.
Francouzská vláda správně zdůrazňuje, že v projednávaném případě musí chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier skutečně rozhodnout ve sporu. Tento spor je mezi státním zastupitelstvím a osobou, jejíž vydání je požadováno. Sporná povaha řízení je v projednávané věci zvláště patrná, jelikož dotyčná osoba nevyjádřila souhlas se svým vydáním, ale naopak zpochybnila jeho legalitu.
9.
Chambre de l’instruction de la cour d’appel sice sám nerozhoduje o vydání, jelikož k přijetí nařízení o vydání je následně povolán správní orgán. Do pravomoci chambre de l’instruction de la cour d’appel však spadá zcela nezávislé posouzení legality požadovaného vydání v rámci kontradiktorního řízení. Pokud je stanovisko tohoto soudu, co se vydání týče  záporné, vyžádaná osoba nebude moci být vydána a bez návrhu bude propuštěna.
10.
Obecně platí, že je třeba neztratit ze zřetele skutečnost, že různá vnitrostátní řízení o vydání, mimo jiné i řízení vytvořená k provedení rámcového rozhodnutí, často tak či onak upravují zapojení správního orgánu (
10
), podobně jako řízení použitelné v projednávaném případě ve Francii. Příliš restriktivní výklad kritérií upravujících žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce by mohl znamenat v takových případech odepření přístupu k Soudnímu dvoru, a v důsledku toho ohrožení jednotného výkladu rámcového rozhodnutí.
11.
Konečně, s přihlédnutím k povaze rámcového rozhodnutí, by mohla být zpochybněna pravomoc Soudního dvora odpovědět na otázky. Podle čl. 34 odst. 2 písm. b) EU nemůže mít rámcové rozhodnutí přímý účinek. Z toho vyplývá, že použití vnitrostátních norem upravujících vydávání se nelze bránit s poukazem na rámcové rozhodnutí. V důsledku toho by bylo v projednávaném případě možné pochybovat o užitečnosti odpovědi Soudního dvora.
12.
Je však třeba mít na paměti, že s otázkami položenými v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vnitrostátními soudy je spojena domněnka relevance, kterou lze vyvrátit jen ve výjimečných případech. Tak je tomu tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad ustanovení práva Evropské unie nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny. S výjimkou takových případů je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout o předběžných otázkách týkajících se výkladu aktů uvedených v čl. 35 odst. 1 EU (
11
). Užitečnost odpovědi Soudního dvora zejména ve vztahu ke konformnímu výkladu francouzského práva není přitom a priori zjevně vyloučena.
13.
Ze všech těchto důvodů je třeba projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce prohlásit za přípustnou.
III – Analýza předběžných otázek
A – Úvodní poznámky
14.
Pochybnosti předkládajícího soudu ohledně použitelnosti úmluvy z roku 1996 jsou v podstatě založeny na následujících úvahách:
—
rámcové rozhodnutí stanoví, že nahrazuje úmluvu z roku 1996 [viz čl. 31 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí], a Španělské království neoznámilo Radě Evropské unie a Komisi Evropských společenství, že si ji přeje nadále uplatňovat (čl. 31 odst. 2 čtvrtý pododstavec rámcového rozhodnutí), a
—
Francouzská republika v souladu s článkem 32 rámcového rozhodnutí prohlásila, že bude nadále projednávat žádosti v souvislosti s jednáním spáchaným před 1. listopadem 1993 v souladu s režimem vydávání platným před 1. lednem 2004, a nikoliv podle zatýkacího rozkazu. Úmluva z roku 1996 byla však ve Francii platná až od 1. července 2005.
15.
Za těchto podmínek se může zdát, že existuje „mezera“ v režimu vydávání použitelném mezi Francouzskou republikou a Španělským královstvím, pokud jde o takové jednání, jaké je předmětem původního řízení, spáchané před 1. listopadem 1993. Cílem obou předběžných otázek je objasnit, zda taková mezera existuje, či nikoliv.
B – K první předběžné otázce
16.
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 31 odst. 1 rámcového rozhodnutí zakazuje projednání žádosti o vydání podle ustanovení mezinárodní úmluvy, pokud dožadující členský stát neoznámil svůj úmysl uplatňovat uvedenou mezinárodní úmluvu ve smyslu čl. 31 odst. 2 čtvrtého pododstavce rámcového rozhodnutí, zatímco vykonávající členský stát vyloučil použití řízení o evropském zatýkacím rozkazu prohlášením ve smyslu článku 32 rámcového rozhodnutí.
17.
Bez dalšího je třeba zdůraznit, že žádosti o vydání obdržené před 1. lednem 2004 se v zásadě řídí řízením ve věcech evropského zatýkacího rozkazu (
12
). Takové je obecné pravidlo stanovené čl. 32 druhou větou rámcového rozhodnutí. Z toho vyplývá, že taková žádost o vydání, jako je žádost zaslaná Španělským královstvím dne 2. června 2008, by měla být v zásadě projednána podle řízení o evropském zatýkacím rozkazu (
13
).
18.
Z uvedeného obecného pravidla však existuje několik výjimek, které jsou stanoveny v čl. 31 odst. 2 a 3 a článku 32 rámcového rozhodnutí. Členské státy mohou zejména vyloučit použití řízení týkajícího se evropského zatýkacího rozkazu, pokud jde o žádosti o vydání týkající se jednání před určitým datem (čl. 32 třetí až šestá věta rámcového rozhodnutí). Francouzská republika tak prohlásila, že bude nadále vyřizovat žádosti v souvislosti s jednáním spáchaným před 1. listopadem 1993 v souladu s režimem vydávání platným před 1. lednem 2004. Vzhledem k tomu, že k jednání vytýkanému I. P. Santesteban Goicoecheovi došlo v roce 1992, musí být dotčená žádost o vydání ze strany Španělského království Francouzskou republikou projednána podle režimu platného před 1. lednem 2004, a nikoliv podle řízení týkajícího se evropského zatýkacího rozkazu.
19.
Je však třeba přezkoumat, zda použití tohoto dřívějšího režimu vyžaduje kromě prohlášení vykonávajícího členského státu (Francouzská republika) ve smyslu článku 32 rámcového rozhodnutí rovněž oznámení ze strany dožadujícího členského státu (Španělské království) na základě čl. 31 odst. 2 čtvrtého pododstavce rámcového rozhodnutí.
20.
Podle informací poskytnutých předkládajícím soudem neexistuje žádné oznámení Španělského království, které by uvádělo, že si přeje nadále uplatňovat stávající dohody, jako například úmluvu z roku 1996, která je základem pro dotčenou žádost o vydání, nebo též úmluvu ze dne 13. prosince 1957 (
14
).
21.
Z tohoto neoznámení Španělským království lze na první pohled vyvodit, že úmluva z roku 1996 – ostatně stejně jako úmluva z roku 1957 – byla nahrazena rámcovým rozhodnutím (viz čl. 31 odst. 1 tohoto rozhodnutí), a že se tedy v projednávaném případě nemůže použít. Takový výsledek se však nezdá v souladu s obecnou strukturou rámcového rozhodnutí a jeho cíli.
22.
Režim oznamování upravený v čl. 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí především není určen k tomu, aby byl uplatňován na takové nástroje, jako je úmluva z roku 1996. Jak totiž zdůraznila Komise, mnohostranné nástroje výslovně uvedené v daném čl. 31 odst. 1, mezi které patří i úmluva z roku 1996, jsou již součástí acquis Evropské unie (
15
) a jejich existence je v členských státech dobře známa. Francouzská republika správně dodává, že ve skutečnosti čl. 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí se týká jen účinnějších řízení o vydání, než je řízení o evropském zatýkacím rozkazu, která toto řízení mohou doplnit či zdokonalit, jako je například režim vydávání mezi zeměmi severské spolupráce (
16
).
23.
I kdyby úmluva z roku 1996 mohla být předmětem oznámení ve smyslu čl. 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí, nedostatek takového oznámení nelze považovat za překážku účinnému použití uvedené úmluvy v projednávaném případě. Na rozdíl od prohlášení upravených v článku 32 rámcového rozhodnutí, nejsou totiž oznámení upravená čl. 31 odst. 2 čtvrtým a pátým pododstavcem rámcového rozhodnutí zveřejňována v Úředním věstníku Evropské unie a nejsou oznamována ostatním členským státům. Z toho lze vyvodit, že tato oznámení musí být chápána jako výhradně deklaratorní akty, které nepředstavují podmínku, jež by musela být nutně splněna ještě před použitím stávajících nebo nových dohod.
24.
Mimoto článek 31 rámcového rozhodnutí musí být vykládán s přihlédnutím k hlavnímu cíli rámcového rozhodnutí, kterým je přispívat k vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva, což předpokládá zdokonalení a zrychlení postupů vydávání osob (
17
). Nahrazení některých stávajících dohod stanovené v čl. 31 odst. 1 rámcového rozhodnutí má tedy také za cíl zdokonalit a zrychlit postupy vydávání a nemá zjevně za cíl tyto postupy zpomalit nebo je ztížit (
18
). Je nemyslitelné, aby čl. 31 odst. 1 rámcového rozhodnutí měl za následek zhoršení režimu vydávání platného mezi dvěma členskými státy v okamžiku vstupu rámcového rozhodnutí v platnost.
25.
Z toho vyplývá, že ve dvoustranných vztazích mezi dvěma členskými státy mohou být takové stávající dohody, jako jsou úmluva z roku 1996 a úmluva z roku 1957, považovány za nahrazené rámcovým rozhodnutím pouze tehdy, pokud je mezi těmito členskými státy účinně uplatňováno rámcového rozhodnutí. Pokud jeden ze dvou členských států, tj. v projednávaném případě Francouzská republika, neuplatňuje rámcové rozhodnutí na některé žádosti o vydání, je možné tyto žádosti zaslat a projednat na základě stávajících dohod za podmínky článku 32 rámcového rozhodnutí.
26.
Ze všech výše uvedených důvodů je třeba na první otázku odpovědět záporně.
C – K druhé předběžné otázce
27.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda je členský stát, který učinil prohlášení ve smyslu článku 32 rámcového rozhodnutí oprávněn projednávat žádosti o vydání na základě úmluvy podepsané před 1. lednem 2004, která však v uvedeném členském státě vstoupila v platnost až po tomto datu. Z kontextu žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jakož i vyjádření účastníků řízení vyplývá, že tato otázka se týká úmluvy z roku 1996, o kterou opřelo Španělské království v projednávaném případě svou žádost o vydání ze dne 2. června 2008.
28.
Úmluva z roku 1996 byla sice podepsána před 1. lednem 2004 uvedeným v článku 32 rámcového rozhodnutí, ale vstoupila v platnost pro Francouzskou republiku až dnem 1. července 2005 (
19
), a to pro žádosti o vydání obdržené po tomto datu (
20
). Vyvstává tedy otázka, zda lze úmluvu z roku 1996 považovat za součást „režimu vydávání platného před 1. lednem 2004“ ve vztazích mezi Španělským královstvím a Francouzskou republikou.
29.
Odpověď na tuto otázku se zdá na první pohled záporná, protože úmluva z roku 1996 nebyla ve Francii ke dni 1. ledna 2004 v platnosti, přičemž na toto datum odkazuje článek 32 rámcového rozhodnutí. V projednávaném případě by se tedy měla použít úmluva z roku 1957, a nikoliv úmluva z roku 1996.
30.
Taková odpověď by však dostatečně nezohlednila obecnou strukturu a cíle rámcového rozhodnutí. Jak bylo vysvětleno výše (
21
), hlavním cílem rámcového rozhodnutí je přispět k vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva, což předpokládá zdokonalení a zrychlení postupů vydávání (
22
).
31.
Tím, že článek 32 rámcového rozhodnutí stanoví možnost odchýlit se od řízení o evropském zatýkacím rozkazu, nevylučuje, že členské státy mohou vyvinout postupy vydávání platné mezi nimi tím, že je zdokonalí a postupně zrychlí. Pouhá skutečnost, že některý členský stát vyloučí prostřednictvím prohlášení ve smyslu článku 32 rámcového rozhodnutí některé žádosti o vydání z řízení o evropském zatýkacím rozsahu, tento členský stát ještě nenutí „zmrazit“ své vnitrostátní právo ve stavu, v jakém se použilo na takové žádosti před 1. lednem 2004. Nelze tvrdit, že dotyčný členský stát má pouze na výběr mezi zachováním statu quo k 1. lednu 2004 nebo řízením o evropském zatýkacím rozkazu. S přihlédnutím k účelu rámcového rozhodnutí nic nebrání tomu, aby členský stát postupně přizpůsobil svůj postup vydávání použitelný na dřívější věci, kterých se týká jeho prohlášení na základě uvedeného článku 32.
32.
Členskému státu je naopak dovoleno, aby postupně zdokonaloval své procesní právo použitelné na žádosti o vydání, které nechtěl bez dalšího podrobit řízení o evropském zatýkacím rozkazu. Za tímto účelem může zejména uvést v platnost takovou mezinárodní úmluvu, jakou je úmluva z roku 1996, kterou již uzavřel před 1. lednem 2004, ale která ještě vyžaduje ratifikaci a učinění kroků k její použitelnosti (
23
). Takové zdokonalení příslušných postupů je zcela v souladu s obecnou strukturou a cílem rámcového rozhodnutí (
24
).
33.
Článek 32 rámcového rozhodnutí by měl být přinejmenším vykládán v tom smyslu, že nebrání následnému zdokonalení režimu vydávání platného ve vykonávajícím členském státě před 1. lednem 2004.
34.
Tím, že Francouzská republika dne 1. července 2005 uvedla v platnost úmluvu z roku 1996 byl právě zdokonalen takovýto stávající režim. Úmluva z roku 1996 má totiž za cíl doplnit ustanovení a usnadnit použití úmluvy z roku 1957 (viz čl. 1 odst. 1 první odrážka úmluvy z roku 1996 a předposlední bod odůvodnění preambule této úmluvy) (
25
). Stejně tak i úmluva z roku 1957 stanovila ve svém článku 28 možnost smluvních stran uzavřít mezi sebou dvoustranné nebo mnohostranné dohody k doplnění ustanovení této úmluvy nebo k usnadnění použití zásad v této úmluvě obsažených.
35.
Závěr, že úmluva z roku 1996 doplňuje a zdokonaluje stávající režim vydávání ve smyslu článku 32 rámcového rozhodnutí, je navíc podpořen samotným rámcovým rozhodnutím, které uvádí uvedenou úmluvu mezi mezinárodními nástroji, které jsou součástí acquis Evropské unie (
26
).
36.
Z výše uvedených důvodů je třeba na druhou otázku odpovědět kladně.
D – Obecné zásady
37.
Ve svém vyjádření předloženém Soudnímu dvoru I. P. Santesteban Goicoechea tvrdí, že použití úmluvy z roku 1996 v projednávaném případě porušuje obecné právní zásady a základní práva.
38.
Podle článku 6 EU je Evropská unie založena na zásadě právního státu a ctí základní práva zaručená EÚLP (
27
) a ta, jež vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, jako obecné zásady práva Společenství. Z toho vyplývá, že když členské státy provádějí právo Unie, podléhají přezkumu souladu svých aktů se smlouvami a obecnými právními zásadami (
28
) [viz rovněž čl. 51 odst. 1 listiny základních práv Evropské unie, vyhlášené v Nice dne 7. prosince 2000 (Úř. věst. C 364, s. 1)].
39.
Lze tudíž tvrdit, že členské státy se nemohou dovolávat článku 32 rámcového rozhodnutí s cílem uplatňovat režim vydávání, který není v souladu se základními právy (
29
). Není však nutné, aby Soudní dvůr rozhodl o této otázce v rámci probíhajícího naléhavého řízení o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Otázka předně není součástí žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Navíc se zdá, že by byly porušeny obecné zásady, jak bude dokázáno níže.
40.
Samotná EÚLP nezakotvuje právo nebýt vydán (
30
) ani neobsahuje ustanovení o podmínkách, za kterých lze vydání vyhovět, ani o postupu, který je třeba použít (
31
). Krom toho postup vydávání se netýká občanskoprávních práv a povinností dotčené osoby či opodstatněnosti obvinění vznesených proti němu v trestní oblasti ve smyslu článku 6 EÚLP (
32
).
41.
Nicméně je třeba přezkoumat, zda obecné právní zásady Evropské unie brání tomu, aby Francouzská republika projednala žádost o vydání Španělské republiky založenou na úmluvě z roku 1996. I. P. Santesteban Goicoechea s poukazem zejména na zásadu legality a zákazu zpětné účinnosti přísnějších trestních norem, jakož i na zásadu právní jistoty.
Zásada legality trestů
42.
Pokud jde o zásadu legality vymezení trestných činů a trestů (nullum crimen, nulla poena sine lege), je třeba připomenout, že tato zásada je součástí obecných zásad práva, které jsou základem ústavních tradic společných členským státům. Byla rovněž zakotvena několika mezinárodními smlouvami a zejména v čl. 7 odst. 1 EÚLP (
33
), jakož i v nedávné době článkem 49 listiny základních práv Evropské unie.
43.
Tato zásada by mohla být zpochybněna skutečností, že si bez ohledu na znění článku 32 rámcového rozhodnutí, který odkazuje na „režim vydávání platný před 1. lednem 2004“, členský stát přeje uplatňovat normy, které vstoupily v platnost po tomto datu.
44.
Zásada nullum crimen, nulla poena sine lege předpokládá, že zákon jasně vymezí trestné činy a tresty, k jejich sankcionování (
34
). Je úzce spojena se zásadou zákazu zpětné účinnosti trestných činů a trestů (nullum crimen, nulla poena sine lege praevia), na základě které zákonodárce nesmí zpětně zavést trestný čin nebo trest ani trest zvýšit.
45.
Zásada nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) se přitom použije pouze v hmotném právu, tedy v případě otázky, zda lze za jednání uložit trest, či nikoliv. Uvedená zásada se však nepoužije na procesní aspekty trestního práva (
35
). Na osobu se tak mohou uplatnit, aniž by byla porušena zásada nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia), procesní normy zavedené nebo pozměněné po spáchání jí vytýkaného jednání. Tak tomu je zejména v případě norem upravujících vydávání osob mezi státy (
36
), protože tyto normy mají výhradně procesní povahu.
46.
Z toho vyplývá, že I. P. Santesteban Goicoechea se nemůže platně dovolávat zásady nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) s cílem zabránit použití úmluvy z roku 1996 na dotčenou žádost o vydání Španělského království.
Zásada právní jistoty a zásada non bis in idem
47.
V projednávaném případě se I. P. Santesteban Goicoechea obou těchto zásad dovolává v tom smyslu, že jeho situace byla „s konečnou platností vyřešena“ zamítnutím předchozí žádosti o vydání Španělského království ze dne 11. října 2000 (
37
). Vyvstává tedy otázka, zda dotčená žádost o vydání ze dne 2. června 2008 porušuje právní jistotu nebo pravidlo non bis in idem.
48.
Tato otázka je však součástí kontextu posouzení žádosti o vydání jako takové, a nikoliv předběžného přezkumu týkajícího se norem použitelných na takové posouzení. Předmětem projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je pouze otázka, jaký režim vydávání se použije v projednávané věci. Vzhledem k tomu z toho vyplývá, že vnitrostátní soud je povinen při svém posuzování přezkoumat a zajistit dodržování základních práv, mezi které patří právní jistota a pravidlo non bis in idem. Soudní dvůr může v tomto ohledu poskytnout několik vodítek.
49.
Pokud jde o zásadu právní jistoty, jejíž nedílnou součástí je překážka věci pravomocně rozsouzené, z ustálené judikatury vyplývá, že tato zásada patří mezi obecné právní zásady uplatňované Soudním dvorem (
38
). Překážka věci pravomocně rozsouzené se přitom váže pouze ke skutkovým a právním otázkám, které byly skutečně nebo nutně rozhodnuty předmětným soudním rozhodnutím (
39
).
50.
V projednávaném případě se sice předchozí rozhodnutí týkalo žádosti o vydání týkající se stejné osoby a stejného jednání, jehož se týká i dotčená žádost o vydání. Příslušný soud však o uvedené žádosti nerozhodl na základě úmluvy z roku 1996, jelikož tato úmluva nebyla v rozhodné době v platnosti. Překážka věci pravomocně rozsouzené, která se pojí k tehdy vyjádřenému zamítnutí, tedy nemůže bránit tomu, aby dotčená žádost o vydání týkající se stejné osoby a stejného jednání byla projednána na základě nového právního základu, a sice úmluvy z roku 1996 (
40
).
51.
V tomto ohledu připomínám, že zamítnutí žádosti o vydání ze dne 11. října 2000 bylo založeno na promlčení jednání vytýkaného I. P. Santesteban Goicoecheovi podle francouzského práva. Právě v tomto ohledu se právo změnilo, jelikož úmluva z roku 1996 již vykonávajícímu členskému státu neumožňuje dovolávat se promlčení jednání podle jeho vnitrostátního práva (
41
).
52.
Pokud jde o zásadu non bis in idem zakotvenou v článku 4 protokolu č. 7 k EÚLP a článku 50 listiny základních práv Evropské unie, tato zásada je základní právní zásadou Společenství, jejíž dodržování zajišťuje soud (
42
).
53.
Uplatnění zásady non bis in idem podléhá třem podmínkám totožnosti skutků, totožnosti pachatele a totožnosti chráněného právního zájmu. Tato zásada tedy zakazuje, aby téže osobě byla za stejné protiprávní jednání vícekrát uložena sankce [a aby tato osoba byla stíhána (
43
)] za účelem ochrany téže právem chráněné hodnoty (
44
).
54.
Je třeba konstatovat, že podle informací, které má Soudní dvůr k dispozici, nebyl I. P. Santesteban Goicoechea stíhán několikrát za stejné jednání a není v úmyslu příslušných orgánů uložit mu opakovaně sankci za stejné jednání (
45
). Španělské orgány se pouze několikrát pokusily dosáhnout jeho vydání z Francouzské republiky, a to stále v rámci stejného trestního stíhání.
55.
Vydání jako takové přitom není sankcí a pouhá skutečnost vydat osobu nepředjímá v ničem to, zda ji podle práva bude dožadující členský stát oprávněn uložit sankci a tuto sankci vykonat.
56.
Proto se zásada non bis in idem na samotné postupy vydávání nepoužije. Nemůže tedy bránit tomu, aby byla žádost o vydání I. P. Santesteban Goicoechey Španělským královstvím znovu zaslána a projednána Francouzskou republikou.
IV – Závěry
57.
Vzhledem k výše uvedenému by na předběžné otázky položené cour d’appel de Montpellier mělo být odpovězeno následovně:
„1)
V případech, kdy vykonávající členský stát vyloučil použití řízení o evropském zatýkacím rozkazu prohlášením ve smyslu článku 32 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, nebrání článek 31 tohoto rámcového rozhodnutí projednání žádosti o vydání podle norem stanovených mezinárodní úmluvou, a to i když dožadující členský stát neoznámil svůj úmysl uplatňovat uvedenou mezinárodní úmluvu na základě čl. 31 odst. 2 čtvrtého pododstavce uvedeného rámcového rozhodnutí.
2)
Členský stát, který učinil prohlášení na základě článku 32 rámcového rozhodnutí 2002/584 s cílem vyloučit u některých žádostí o vydání použití řízení o evropském zatýkacím rozkazu, může projednat uvedené žádosti jakožto vykonávající členský stát na základě mezinárodní úmluvy, která byla podepsána před 1. lednem 2004 a která má doplnit stávající režim vydávání, třebaže tato úmluva vstoupila v platnost v uvedeném členském státě po 1. lednu 2004.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úmluva, nazývaná „Dublinská úmluva“, vypracovaná na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii o vydávání mezi členskými státy Evropské unie (Úř. věst. C 313, s. 11, dále jen „úmluva z roku 1996“).
(
3
) – Nebo podle spisu, který dotyčný sám předložil, Inaki Santesteban Goikoetxea.
(
4
) – Před touto žádostí o vydání se španělské orgány již dvakrát neúspěšně pokusily o vydání I. P. Santesteban Goicoechey: žádost o vydání ze dne 11. října 2000 zaslaná francouzským orgánům byla zamítnuta cour d’appel de Versailles (odvolací soud ve Versailles) (Francie) (rozsudek ze dne 19. června 2001) z důvodu promlčení jednání vytýkaného dotčené osobě podle francouzského práva; k vydání I. P. Santesteban Goicoechey do Španělska nevedl ani evropský zatýkací rozkaz vydaný dne 31. března 2004.
(
5
) – Je třeba uvést, že I. P. Santesteban Goicoechea si ve Francii odpykával trest odnětí svobody, ke kterému byl odsouzen za jiné jednání, než je jednání, pro které je nyní žádáno španělskými orgány jeho vydání; vyplývá to z písemných odpovědí francouzské vlády na otázky položené Soudním dvorem v rámci probíhajícího řízení o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
(
6
) – Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 (Úř. věst. L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/069, s. 34 a oprava Úř. věst. 2006, L 279, s. 30).
(
7
) – Viz, ex multis, rozsudek ze dne 17. září 1997, Dorsch Consult (C-54/96, Recueil, s. I-4961, bod 23), a usnesení ze dne 14. května 2008, Pilato (C-109/07, Sb. rozh. s. I-3503, bod 22).
(
8
) – Viz rozsudky ze dne 30. června 2005, Längst (C-165/03, Sb. rozh. s. I-5637, bod 25), a ze dne 27. dubna 2006, Standesamt Stadt Niebüll (C-96/04, Sb. rozh. s. I-3561, bod 13), jakož i usnesení ze dne 18. června 1980, Borker (138/80, Recueil, s. 1975, bod 4).
(
9
) – Rozsudek francouzské Conseil d’État ze dne 7. července 1978, Croissant.
(
10
) – Pokud jde o německé právo, viz zejména popis obsažený v rozsudku ze dne 17. července 2008, Kozlowski (C-66/08, Sb. rozh. s. I-6041, body 14 a 15). V této věci Soudní dvůr nezpochybnil soudní povahu řízení před německým předkládajícím soudem.
(
11
) – Rozsudek ze dne 16. června 2005, Pupino (C-105/03, Sb. rozh. s. I-5285, bod 30).
(
12
) – Rámcové rozhodnutí se tedy použije na žádosti o vydání týkající se jednání před jeho vstupem v platnost.
(
13
) – Je třeba připomenout, že evropský zatýkací rozkaz byl proti I. P. Santesteban Goicoecheovi vydán v roce 2004.
(
14
) – Evropská úmluva o vydávání, podepsaná v Paříži, uzavřená v rámci Rady Evropy (dále jen „úmluva z roku 1957“).
(
15
) – Viz čtvrtý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí.
(
16
) – Podle informací francouzské vlády tak pouze Dánské království, Finská republika a Švédské království provedly oznámení na základě čl. 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí.
(
17
) – Viz v tomto smyslu první a pátý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí.
(
18
) – V tomto směru má nepřetržité používání stávajících dohod, stejně jako uzavření nových dohod mezi členskými státy zjednodušit nebo usnadnit postupy předávání osob, na které se vztahuje evropský zatýkací rozkaz (viz čl. 31 odst. 2 první a druhý pododstavec rámcového rozhodnutí).
(
19
) – Úmluva z roku 1996 nebyla dosud ratifikována všemi členskými státy, a nevstoupila tedy formálně v platnost (viz čl. 18 odst. 2 této úmluvy). Od 1. července 2005 se však úmluva z roku 1996 použije mezi Francouzskou republikou a Španělským královstvím, jelikož oba tyto členské státy ji ratifikovaly a učinily prohlášení na základě čl. 18 odst. 4 uvedené úmluvy.
(
20
) – Článek 18 odst. 5 úmluvy z roku 1996.
(
21
) – Viz část týkající se první předběžné otázky, zejména bod 24 tohoto zaujetí stanoviska.
(
22
) – Viz v tomto smyslu první a pátý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí.
(
23
) – Viz článek 18 úmluvy z roku 1996.
(
24
) – I pokud jde o žádosti o vydání spadající do působnosti řízení o evropském zatýkacím rozkazu, čl. 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí členským státům umožňuje jít nad jeho rámec a uplatňovat – stávající nebo nové – dvoustranné nebo mnohostranné dohody, které přispívají ke zjednodušení nebo usnadnění postupů předávání osob, na které se vztahuje evropský zatýkací rozkaz. Tím spíše musí být takové zdokonalení postupu možné, pokud jde o žádosti o vydání vyloučené z působnosti řízení o evropském zatýkacím rozkazu.
(
25
) – Pokud jde o zdokonalení režimu z roku 1957 provedená úmluvou z roku 1996, je třeba zdůraznit zejména tato zdokonalení: zaprvé, vydání nesmí být odmítnuto z důvodu, že došlo k promlčení trestního stíhání nebo výkonu trestu podle právních předpisů dožádaného členského státu (čl. 8 odst. 1 úmluvy z roku 1996), a zadruhé žádný trestný čin nesmí být dožádaným členským státem považován za politický trestný čin (článek 5 úmluvy z roku 1996, „depolitizace“ trestných činů). V důsledku toho již nesmí být vydání odmítnuto z důvodu, že se jedná o „politický“ trestný čin.
(
26
) – Čtvrtý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí.
(
27
) – Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“).
(
28
) – Rozsudek ze dne 3. května 2007, Advocaten voor de Wereld (C-303/05, Sb. rozh. s. I-3633, bod 45).
(
29
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 27. června 2006, Parlament v. Rada (C-540/03, Sb. rozh. s. I-5769, body 70 a 71).
(
30
) – ESLP, rozsudek Soering v. Spojené království ze dne 7. července 1989, řada A č. 161, § 85.
(
31
) – ESLP, rozhodnutí Di Giovine v. Portugalsko ze dne 31. srpna 1999 (návrh č. 39912/98).
(
32
) – Viz ESLP, rozsudky Mamatkoulov a Askarov v. Turecko ze dne 4. února 2005 (věci č. 46827/99 a 46951/99), Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2005-I, § 82, RAF v. Španělsko ze dne 21. listopadu 2000 (věc č. 53652/00), Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2000-XI, Sardinas Albo v. Itálie ze dne 8. ledna 2006 (věc č. 56271/00), Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2004-I, a rozhodnutí Zaratin v. Itálie ze dne 23. listopadu 2006 (návrh č. 33104/06).
(
33
) – Viz výše uvedený rozsudek Advocaten voor de Wereld (poznámka pod čarou 28, bod 49 a citovaná judikatura), jakož i rozsudek ze dne 22. května 2008, Evonik Degussa v. Komise a Rada (C-266/06 P, bod 38).
(
34
) – Viz výše uvedené rozsudky Advocaten voor de Wereld (uvedený výše, poznámka pod čarou 28, bod 50), jakož i Evonik Degussa v. Komise a Rada (uvedený výše, poznámka pod čarou 33, bod 39).
(
35
) – Viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Pupino (poznámka pod čarou 11, bod 46, ve spojení s body 44 a 45). Viz mimoto usnesení Bundesverfassungsgericht (Německo) ze dne 26. února 1969, věc 2 BvL 15, 23/68 (zveřejněné v Neue Juristische Wochenschrift 1969, s. 1059, 1061, jakož i ve Sbírce rozhodnutí německého ústavního soudu, BVerfGE svazek 25, s. 269, 286 a násl.).
(
36
) – EKLP, rozhodnutí ze dne 6. července 1976, X v. Nizozemsko (návrh č. 7512/76, D. R. 6, s. 185), ze dne 6. března 1991, Polley v. Belgie (návrh č. 12192/86), a ze dne 18. ledna 1996, Bakhtiar v. Švýcarsko (návrh č. 27292/95).
(
37
) – Je třeba připomenout, že uvedená žádost o vydání byla zamítnuta Cour d’appel de Versailles (rozsudek ze dne 19. června 2001) z důvodu promlčení jednání vytýkaného dotyčné osobě podle francouzského práva.
(
38
) – Rozsudek ze dne 12. února 2008, Kempter (C-2/06, Sb. rozh. s. I-411, bod 37).
(
39
) – Rozsudek ze dne 12. června 2008, Komise v. Portugalsko (C-462/05, Sb. rozh. s. I-4183, bod 23).
(
40
) – Viz rovněž rozsudky cour de cassation (kasační soud) (Francie), chambre criminelle (trestní senát), ze dne 15. února 2006, číslo 05-86.095 (Věc Zurutuza Sarasola); ze dne 12. května 1987, Bull. Crim. 1987, číslo 194 (Věc Dario Fantig), a ze dne 9. července 1987, Bull. Crim. 1987, číslo 229 (Věc Imaz-Martiarena).
(
41
) – Článek 8 odst. 1 úmluvy z roku 1996.
(
42
) – Rozsudek ze dne 29. června 2006, SGL Carbon v. Komise (C-308/04 P, Sb. rozh. s. I-5977, bod 26 a citovaná judikatura).
(
43
) – Článek 50 listiny základních práv Evropské unie.
(
44
) – Rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Recueil, s. I-123, bod 338).
(
45
) – Na rozdíl od rozsudku ze dne 28. září 2006, Gasparini a další (C-467/04, Sb. rozh. s. I-9199).