Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 07/22/2020 
Spisová značka: 30 Nd 220/2020 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2020:30.ND.220.2020.3 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Příslušnost soudu mezinárodní 
Příslušnost soudu věcná 
Příslušnost soudu místní 
Dotčené předpisy: čl. 7 Nařízení () č. 1215/2012 
Kategorie rozhodnutí: D EU 
 
30 Nd 220/2020-  
 
 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Simona a 
soudců JUDr. Davida Vláčila a Mgr. Víta Bičáka ve věci žalobkyně dTest, o. p. s., identifikační 
číslo 45770760, se sídlem v Praze 10, Černomořská 419/10, zastoupené Mgr. Janou Sedlákovou, 
advokátkou se sídlem v Brně, Purkyňova 648/125, proti žalované be2 S.à.r.l., se sídlem v 
Lucemburku, 13 rue du Commersce, Lucemburské velkovévodství, zastoupené Mgr. Michalem 
Nulíčkem, advokátem se sídlem v Praze 4, Na Pankráci 1683/127, o návrhu žalobkyně na určení 
místní příslušnosti, takto:  
I. K projednání a rozhodnutí této věci jsou v prvním stupni věcně příslušné 
okresní soudy.  
II. Věc se postupuje k dalšímu řízení Obvodnímu soudu pro Prahu 1. 
 
Odůvodnění: 
 
Podáním ze dne 20. 5. 2020, doručeným Nejvyššímu soudu téhož dne, učinila žalobkyně návrh, 
aby Nejvyšší soud podle ustanovení § 11 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád (dále 
jen „o. s. ř.“), určil, který soud České republiky projedná a rozhodne žalobu proti žalované, jíž se 
žalobkyně, coby sdružení s oprávněným zájmem na ochranu spotřebitele podle § 25 odst. 2 písm. 
a) zákona č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, domáhá zdržení se jednání žalované 
spočívajícího v protiprávních praktikách vůči spotřebitelům při provozování online 
seznamovacích služeb. Současně se žádostí byla Nejvyššímu soudu doručena i tato žaloba. Ze 
žalobních tvrzení vyplývá, že žalovaná vtělila do svých všeobecných smluvních podmínek se 
zákazníky (spotřebiteli) nepřiměřená ujednání, na základě kterých mimo jiné neoprávněně 
zákazníkům automaticky prodlužovala placené prémiové členství a odepřela spotřebitelům 
uplatnění jejich práv vyplývajících z využívání služeb žalované.  
Podle žalobkyně je pravomoc soudů České republiky založena čl. 7 odst. 2 nařízení Evropského 
parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012, o příslušnosti a uznávání a výkonu 
soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „Brusel I bis“). Místní 
příslušnost konkrétního českého soudu však podle jejího názoru nelze stanovit, proto žalobkyně 
žádá Nejvyšší soud, aby ve smyslu ustanovení § 11 odst. 3 o. s. ř. určil, který soud věc projedná a 
rozhodne.
Podle ustanovení § 11 odst. 3 o. s. ř. jde-li o věc, která patří do pravomoci soudů České republiky, 
ale podmínky místní příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit, určí Nejvyšší soud, který soud věc 
projedná a rozhodne.  
Nejvyšší soud nejprve zkoumal, zda je dána pravomoc českých soudů věc rozhodnout (srov. 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 11. 2014, sp. zn. 31 Nd 316/2013, uveřejněné pod číslem 
11/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek).  
Vzhledem k tomu, že návrh na určení příslušnosti byl Nejvyššímu soudu doručen dne 20. 5. 2020, 
kterýžto den je podle § 82 odst. 1 o. s. ř. okamžikem zahájení řízení ve věci samé, postupoval 
Nejvyšší soud podle nařízení Brusel I bis (srov. jeho čl. 66 odst. 1, podle něhož se toto nařízení 
vztahuje pouze na řízení zahájená, na veřejné listiny formálně vyhotovené nebo registrované a na 
soudní smíry schválené či uzavřené ke dni 10. 10. 2015 nebo po uvedeném datu).  
Podle čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel I bis platí, že nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, 
které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost 
žalovány u soudů tohoto členského státu.  
Podle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis platí, že osoba, která má bydliště v některém členském 
státě, může být v jiném členském státě žalována ve věcech týkajících se deliktní nebo 
kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události.  
Vzhledem k tomu, že znění čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis je shodné se zněním čl. 5 odst. 3 
nařízení Brusel I , je třeba při jeho interpretaci vycházet z judikatury Soudního dvora Evropské 
unie (dále jen „SDEU“) k těmto ustanovením (srov. bod 34 recitálu a čl. 80 nařízení Brusel I bis; 
DICKINSON, A., LEIN, E. The Brussels I Regulation Recast. Oxford: Oxford University Press, 
2014, s. 26-27).  
Věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I 
bis zahrnují všechny návrhy, které usilují o určení odpovědnosti žalovaného a které nesouvisí se 
smlouvou nebo nároky ze smlouvy ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení (srov. rozsudek 
SDEU ze dne 13. 3. 2014, ve věci C-548/12, Marc Brogsitter proti Fabrication de Montres 
Normandes EURL a Karsten Frӓβdorf, bod 20).  
Článek 5 odst. 3 Nařízení Brusel I (nyní čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis) musí být dále 
interpretován v tom smyslu, že preventivní žaloby podané organizacemi na ochranu spotřebitelů 
za účelem zabránění obchodníkům využívat nepřiměřených smluvních podmínek ve smlouvách se 
spotřebiteli se týkají „deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ žalovaného (srov. rozsudek 
SDEU ze dne 1. 10. 2002, ve věci C-167/00, Verein für Konsumenteninformation a Karl Heinz 
Henkel, bod 50).  
S ohledem na skutečnost, že žalobkyně se domáhá zdržení se protiprávního jednání žalované, 
které poškozuje kolektivní zájmy spotřebitelů, a jedná jako subjekt oprávněný k podání takové 
žaloby v souladu s § 25 odst. 2 písm. a) zákona o ochraně spotřebitele, spadá spor do kategorie 
žalob týkajících se „deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“. Pro určení mezinárodní i místní 
příslušnosti soudu je z toho důvodu v projednávané věci aplikovatelný čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel 
I bis. Nejvyšší soud tedy uzavřel, že mezinárodní příslušnost soudů České republiky je dána a dále 
se zabýval otázkou místní příslušnosti konkrétního soudu v České republice.  
V posuzovaném případě nejsou splněny podmínky pro postup podle § 11 odst. 3 o. s. ř., podle 
kterého, jde-li o věc, která patří do pravomoci soudů České republiky, ale podmínky místní 
příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit, určí Nejvyšší soud, který soud věc projedná a rozhodne.
Soudem místně příslušným je totiž podle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis „soud místa, kde došlo 
nebo může dojít ke škodné události“. Článek 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis totiž neupravuje 
(nezakládá) pouze mezinárodní příslušnost soudů určitého členského státu, ale také místní 
příslušnost konkrétního soudu. Nelze tak dovodit, že by podmínky místní příslušnosti chyběly 
nebo je nebylo lze zjistit (k tomu srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 5. 2018, sp. zn. 30 
Nd 391/2017).  
Ze žalobních tvrzení vyplývá, že poškozeným spotřebitelům vznikla (a podle tvrzení v připojené 
žalobě může do budoucna vznikat) škoda neoprávněným strháváním peněžních prostředků z 
bankovních účtů za služby poskytované žalovanou. V případě újmy vzniklé na bankovním účtu 
jsou místně příslušné ty soudy, v jejichž obvodu mají peněžní ústavy, u kterých jsou tyto 
bankovní účty vedeny, sídlo (srov. rozsudek SDEU ze dne 28. 1. 2015, ve věci C-375/13, Harald 
Kolassa a Barclays Bank plc, bod 55). Místně příslušnými jsou tak všechny soudy, v jejichž 
obvodu mají sídlo ty peněžní ústavy, u kterých poškození spotřebitelé v této věci vedou své účty. 
Jedním z těchto soudů je i Obvodní soud pro Prahu 1, v obvodu jehož jurisdikce sídlí některé z 
bank (konkrétně Komerční banka, a.s., se sídlem v Praze 1, Na Příkopě 33 nebo FIO banka, a. s., 
se sídlem v Praze 1, V Celnici 10).  
Nejvyšší soud dále uvádí, že na uvedenou žalobu na zdržení se protiprávního jednání je třeba 
hledět tak, že byla podána u Nejvyššího soudu.  
Podle § 9 odst. 1 o. s. ř. nestanoví-li zákon jinak, jsou k řízení v prvním stupni příslušné okresní 
soudy.  
Podle § 11 odst. 2 o. s. ř., je-li místně příslušných několik soudů, může se řízení konat u 
kteréhokoliv z nich.  
Podle § 104a odst. 4 o. s. ř. bylo-li řízení zahájeno u Nejvyššího soudu nebo byla-li věc 
Nejvyššímu soudu předložena vrchním soudem, Nejvyšší soud rozhodne, které soudy jsou k 
projednání a rozhodnutí věci příslušné v prvním stupni, není-li sám věcně příslušný. Podle 
odstavce 6 uvedeného ustanovení v usnesení, jímž bylo rozhodnuto, že k projednání a rozhodnutí 
věci jsou příslušné v prvním stupni jiné soudy, než u kterých bylo řízení zahájeno, se rovněž 
uvede soud, jemuž bude věc postoupena k dalšímu řízení; ustanovení § 105 tím není dotčeno.  
Protože zvláštní předpis neurčuje, že ve věci, které se žaloba týká, rozhoduje Nejvyšší soud jako 
soud prvního stupně (§ 9 odst. 3 o. s. ř.), a předmět řízení zároveň nespadá ani do věcné 
příslušnosti krajských soudů jako soudů prvního stupně (§ 9 odst. 2 o. s. ř.), rozhodl Nejvyšší 
soud podle § 104a odst. 4 o. s. ř., že k projednání a rozhodnutí věci jsou v prvním stupni příslušné 
okresní soudy (§ 9 odst. 1 o. s. ř.).  
Nejvyšší soud zároveň rozhodl podle § 104a odst. 6 o. s. ř. o tom, že věc bude postoupena k 
dalšímu řízení Obvodnímu soudu pro Prahu 1, jehož místní příslušnost vyplývá z čl. 7 odst. 2 
nařízení Brusel I bis. Na tomto soudu je, aby opětovně přezkoumal podmínky řízení, včetně 
otázky mezinárodní a místní příslušnosti, neboť tímto rozhodnutím Nejvyššího soudu není v 
daných otázkách vázán.  
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
V Brně dne 22. 7. 2020
JUDr. Pavel Simon 
předseda senátu