null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 15. května 2025(1)
Věc C‑428/23
ROGON GmbH & Co. KG,
MVI Management GmbH,
DC
proti
Deutscher Fußballbund eV (DFB)
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo)]
„ Řízení o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Článek 101 SFEU – Judikatura Meca-Medina – Předpisy sportovního svazu – Profesionální fotbal – Činnosti hráčských agentů“
I.      Úvod
1.        V celé řadě věcí z nedávné doby – konkrétně ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) a FIFA(5) – musel Soudní dvůr posuzovat slučitelnost některých předpisů přijatých mezinárodními nebo národními sportovními svazy s ustanoveními unijního práva týkajícími se hospodářské soutěže a vnitřního trhu.
2.        Projednávaná věc na výše uvedené věci přirozeně navazuje. Spor v původním řízení se totiž týká předpisů národního sportovního svazu (dále jen „dotčené předpisy“), které upravují činnosti hráčských agentů (dále jen „agenti“). Položenými předběžnými otázkami předkládající soud v podstatě Soudní dvůr žádá, aby poskytl další vodítko k působnosti judikatury Soudního dvora vycházející z rozsudku Wouters(6), která byla následně použita na činnosti související se sportem, a to poprvé ve věci Meca-Medina(7) a později v nedávných rozhodnutích ve věcech ISU, Superleague a Royal Antwerp, jakož i v některých pozdějších rozsudcích (dále jen „judikatura Meca-Medina“)(8).
3.        Do značné míry podobné či související právní otázky vyvstaly i ve dvou dalších žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce, a sice ve věcech C‑209/23, RRC Sports(9), a C‑133/24, CD Tondela a další(10), v nichž dnes přednesu své stanovisko. Stanovisko v projednávané věci by proto mělo být vnímáno v kontextu s těmito dalšími stanovisky. V zájmu hospodárnosti řízení a lepší orientace v textu se pomocí řady vzájemných odkazů pokusím vyhnout zbytečnému opakování v uvedených třech stanoviscích.
II.    Skutkový stav, řízení a předběžné otázky
4.        Spor v původním řízení vychází z návrhů na zdržení se protiprávního jednání
podaných třemi žalobci (dvěma podniky, které poskytují fotbalovým hráčům poradenské služby a služby zastupování, a jednatelem jednoho z těchto podniků) proti Deutscher Fußballbund e. V. (německý fotbalový
svaz, dále jen „DFB“). DFB je organizace zastřešující 27 německých fotbalových asociací se zhruba 25 000 kluby a více než 7 miliony členů; je rovněž členem Fédération internationale de football association (dále jen „FIFA“).
5.        Podle § 16a stanov DFB řídí utkání ve dvou nejvyšších profesionálních ligách
–
Bundeslize (spolková fotbalová liga, dále jen „Bundesliga“) a 2. Bundeslize (2. spolková fotbalová liga, dále jen „2. Bundesliga“) Deutsche Fußball Liga e. V. (německá fotbalová liga; dále jen „DFL“). DFL je asociací klubů dvou nejvyšších německých profesionálních lig. Kluby, které se účastní utkání v rámci Bundesligy a 2. Bundesligy, se jako řádní členové asociace DFL musí řídit stanovami DFB a jeho závaznými interními předpisy. Hráči, aby byli oprávněni hrát v Bundeslize a 2. Bundeslize, musí podepsat licenční smlouvu s asociací DFL, která jim rovněž ukládá povinnost dodržovat příslušná pravidla asociace. DFB se jakožto člen FIFA řídí jejími pravidly a je povinen naplňovat rozhodnutí FIFA.
6.        V rámci pravidel FIFA upravujících činnost hráčských agentů přijal DFB Reglement für die Spielervermittlung (pravidla upravující činnosti hráčských agentů, dále jen „RfSV“), která vstoupila v platnost dne 1. dubna 2015. RfSV platí pro kluby a hráče, kteří mají povinnost se jimi řídit. Pravidla upravují využití služeb agenta ze strany hráčů a klubů za účelem uzavření smluv pro profesionální hráče a dohod o přestupech. RfSV předepisují mimo jiné
–        povinnost agentů se registrovat (§ 2 bod 3 a § 3 body 2 a 3 RfSV);
–        prohlášení agenta, jímž se agent podřizuje různým stanovám, pravidlům a řádům FIFA, DFB a DFL, včetně podřízení se svazové justici (§ 2 bod 2 a § 3 body 2 a 3 RfSV a jejich přílohy 1 a 2);
–        další povinnost fyzické osoby při registraci právnických osob (příloha 2 RfSV);
–        zákaz, aby měl agent při zprostředkování příchodu hráče podíl na budoucích výnosech klubu z přestupu (§ 7 bod 3 RfSV);
–        zákaz provize za zprostředkování nezletilých (§ 7 bod 7 RfSV) a
–        povinnost zveřejnit odměny a platby agentům (§ 6 bod 1 RfSV).
7.        Porušení těchto pravidel je možné postihovat jako nesportovní chování (§ 9 RfSV). Příloha pravidel obsahuje předtištěné formuláře pro prohlášení agenta. Tato pravidla byla začleněna oběžníkem
č. 62, který společnost DFL GmbH (stoprocentní dceřiná společnost DFL) rozeslala dne 12. ledna 2018 odpovědným osobám v klubech a kapitálových společnostech Bundesligy a 2. Bundesligy a informovala je v něm mimo jiné o dohodách o zprostředkování odchodů(11).
8.        Žalobci v původním řízení svými zdržovacími návrhy napadli některá pravidla stanovená v RfSV.
9.        Landgericht Frankfurt am Main (Zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo) návrhům částečně vyhověl. Na základě odvolání žalobců Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo) vyhověl návrhům žalobců ve větším rozsahu, přičemž ve zbývajícím rozsahu odvolání žalobců, jakož i vzájemné odvolání DFB zamítl.
10.      Opravnými prostředky „Revision“ podanými k Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) se žalobci nadále trvají na svých návrzích na zdržení se protiprávního jednání
a DFB trvá na svém návrhu na zamítnutí žaloby. Vzhledem k tomu, že uvedený soud měl pochybnosti o správném výkladu ustanovení unijního práva, jichž se účastníci řízení dovolávali, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Použijí se na předpisy vydané sportovním svazem, které jsou určeny pro členy svazu a upravují využívání služeb poskytovaných podniky, které nejsou členy tohoto svazu, na trhu, který předchází činnosti svazu, zásady vypracované Soudním dvorem Evropské unie v rozsudcích [Wouters] a [Meca-Medina], podle nichž je při uplatňování zákazu kartelových dohod nutno
–        zohlednit celkový kontext, ve kterém bylo dotčené rozhodnutí přijato nebo v něm vyvolává účinky, a zejména jeho cíle,
–        a dále přezkoumat, zda jsou omezující účinky na hospodářskou soutěž, které z tohoto rozhodnutí vyplývají, nezbytné pro dosažení uvedených cílů
–        a zda jsou vzhledem k těmto cílům přiměřené (dále jen ‚posouzení podle rozsudku Meca-Medina‘)?
2)      V případě kladné odpovědi na první otázku: Použije se tedy posouzení podle rozsudku Meca-Medina na všechna pravidla uvedená v těchto předpisech, nebo je nezbytné vzít v úvahu obsahová kritéria, jako je například bližší nebo vzdálenější souvislost jednotlivých pravidel se sportovní činností svazu?“
11.      Písemná vyjádření předložil jeden ze žalobců v původním řízení (ROGON GmbH & Co. KG), DFB, německá a francouzská vláda, jakož i Evropská komise.
12.      Dopisem ze dne 19. března 2024 vyzval Soudní dvůr na základě čl. 62
odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora zúčastněné strany, aby se vyjádřily k dopadu rozsudků ISU, Superleague a Royal Antwerp na odpověď na předběžné otázky položené v projednávané věci. DFB, německá a francouzská vláda, ROGON a Komise této žádosti vyhověly.
13.      Uvedení zúčastnění s výjimkou francouzské vlády přednesli rovněž ústní vyjádření na jednání, které se konalo dne 12. února 2024.
III. Analýza
14.      Ve
dvou položených předběžných otázkách žádá předkládající soud o objasnění působnosti zásad vyvinutých v judikatuře Meca-Medina a konkrétního způsobu, jakým mají být tyto zásady použity ve věci, která se týká předpisů sportovního svazu.
A.      K první otázce: působnost judikatury Meca-Medina
15.      První předběžnou otázkou se předkládající soud táže, zda se judikatura Meca-Medina vztahuje na předpisy vydané sportovním svazem, které jsou určeny pro členy svazu a upravují využívání služeb poskytovaných podniky, které nejsou členy tohoto svazu, na trhu, který předchází činnosti svazu.
16.      Odpověď na tuto otázku vyžaduje, abych nejprve připomněl hlavní teze judikatury Meca-Medina (1); poté se pokusím dopátrat původu této judikatury v rámci unijního systému práva hospodářské soutěže (2); a konečně vysvětlím podstatu, z níž tato judikatura vychází, a oblast její působnosti (3). Na základě těchto úvah se budu zabývat konkrétními otázkami vznesenými předkládajícím soudem (4).
17.      Úvodem považuji za nutné upřesnit, že se v tomto stanovisku budu zabývat právními otázkami vznesenými předkládajícím soudem na základě svého výkladu judikatury Meca-Medina podle stavu právní úpravy platné po vydání rozsudků Soudního dvora ve věcech, na které je odkazováno
v bodě 1 výše.
1.      Hlavní teze judikatury Meca-Medina
18.      Judikatura Meca-Medina byla shrnuta v bodech 183 až 187 rozsudku Superleague. Soudní dvůr zaprvé připomněl, že z ustálené judikatury vyplývá, že ne každá dohoda mezi podniky nebo ne každé rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve shodě, které omezují svobodu jednání zúčastněných podniků, spadají nezbytně pod zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU. Soudní dvůr totiž dodal, že „[z]koumání hospodářského a právního kontextu, do něhož spadají některé z těchto dohod a rozhodnutí, […] může vést k závěru, zaprvé že jsou odůvodněny sledováním jednoho nebo několika legitimních cílů obecného zájmu, které samy o sobě nejsou protisoutěžní, zadruhé že konkrétní prostředky použité k dosažení těchto cílů jsou skutečně nezbytné pro tento účel, a zatřetí že i když se jeví, že vlastním důsledkem těchto prostředků je přinejmenším potenciální omezení nebo narušení hospodářské soutěže, tento vlastní důsledek nepřesahuje rámec toho, co je nezbytné, zvláště tím, že by vylučoval veškerou hospodářskou soutěž“.
19.      Jak Soudní dvůr dále uvedl, tyto zásady lze použít „zvláště v případě dohod nebo rozhodnutí ve formě pravidel přijatých takovou asociací, jako je profesní asociace nebo sportovní asociace, za účelem dosažení určitých cílů etické nebo deontologické povahy a v širším rozsahu za účelem úpravy výkonu profesní činnosti, pokud dotyčná asociace prokáže, že jsou splněny výše připomenuté podmínky“.
20.      Naproti tomu se tato judikatura podle Soudního dvora nepoužije „v případě jednání, která bez ohledu na to, zda pocházejí od takové asociace, či nikoli a nezávisle na legitimních cílech obecného zájmu, kterých by bylo možné se dovolávat pro jejich vysvětlení, porušují svou samotnou povahou [ustanovení unijního práva hospodářské soutěže]“. Soudní dvůr tudíž dospěl k závěru, že judikatura Meca-Medina se nepoužije na dohody, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže.
2.      Historie judikatury Meca-Medina
21.      Právní teorie věnovala velké množství času a úsilí studiu významu a podstaty judikatury Meca-Medina. Někteří autoři ji například považovali za směr vnášející do unijního práva hospodářské soutěže jakési „pravidlo rozumného uvažování“ (inspirované antimonopolním právem platným v USA), jiní dovozovali paralely s uvažováním, jímž byla vedena judikatura týkající se volného pohybu (která připouští odůvodnění na základě různých zájmů veřejného pořádku), a další ji považovali za jistou variantu doktríny „vedlejších omezení“ (a označovali ji za „regulační doplňkovost“)(12).
22.      Podle mého názoru lze judikaturu Meca-Medina vysvětlit při odhlédnutí od konkrétních aspektů této judikatury a její analýzou v širším kontextu toho, jakým způsobem byla ustanovení unijního práva hospodářské soutěže vykládána a uplatňována, a to přinejmenším v několika posledních desetiletích(13).
23.      V řadě rozsudků vydaných Soudním dvorem v uvedeném období bylo totiž velmi jasně konstatováno, že správné použití článků 101 a 102 SFEU vyžaduje, aby se orgány oprostily od nepatřičného formalismu a řádně zvážily všechny relevantní právní a hospodářské aspekty posuzované situace. Bez ohledu na to, zda je určitá forma jednání mnohostranná či jednostranná a zda existuje podezření, že představuje omezení „z hlediska účelu“ nebo „z hlediska důsledku“, nelze její slučitelnost s unijním právem hospodářské soutěže posuzovat čistě abstraktně, takové posouzení nicméně vždy závisí na
širším kontextu(14). Tato zásada byla rovněž výslovně potvrzena v bodě 42 rozsudku Meca-Medina.
24.      To je důvodem, proč dohoda mezi podniky nebo rozhodnutí sdružení podniků mohou snadno – a někdy významně – omezovat svobodu jednání dotčených podniků, aniž by byly protisoutěžní. Možná to bude znít jako notorieta, nicméně bych rád znovu zdůraznil, že cílem antimonopolních pravidel Unie není chránit ničím neomezované podnikání hospodářských subjektů, ale zajistit řádné a účinné fungování unijních trhů a přispívat tak k optimálnímu rozdělení zdrojů a blahobytu občanů Unie(15).
25.      Velmi zjednodušeně lze říci, že dohoda nebo rozhodnutí jsou protisoutěžní, a tedy zakázané článkem
101 odst. 1 SFEU, pokud skutečně nebo potenciálně(16) různým podnikům brání v soutěži nebo je od takové soutěže odrazují, ačkoli jinak by taková soutěž mezi uvedenými podniky probíhala, a tím taková dohoda či rozhodnutí negativně ovlivňují blahobyt spotřebitelů. Tak je tomu typicky v případě, kdy je dotčené jednání v krátkodobém nebo střednědobém horizontu způsobilé vést přímo ke zvýšení cen nebo ke snížení výroby či útlumu inovací. Taková situace může nastat i v případě, kdy jednání mění strukturu hospodářské soutěže na trhu – vytvářením překážek vstupu na trh, zvyšováním koncentrace trhu atd.
–, a to způsobem, který může v budoucnu vést k výše popsané situaci(17).
26.      Naproti tomu dohoda nebo rozhodnutí, které jsou-li posuzovány jako celek, nemají protisoutěžní účinek na trh, pod čl. 101 odst. 1 SFEU nespadají. To platí i v případě, že taková dohoda nebo rozhodnutí obsahují určité prvky, které jsou-li posuzovány samostatně a abstraktně, mají (či zřejmě mají) určité omezující účinky (například: konkurenční doložky, výhradní doložky atd.). Dobrými příklady jsou v tomto ohledu franšízové dohody a dohody o selektivní distribuci.
27.      Tento přístup navíc opětovně potvrdily některé novější věci: pouhá skutečnost, že dohoda obsahovala doložku, která mohla sama o sobě odradit nové účastníky na trhu (CB(18)), vedla k větší jednotnosti cen mezi stávajícími soutěžiteli (Budapest Bank(19)) nebo vedla k dohodě o rozdělení trhů (EDP(20)), nebyla Soudním dvorem považována za dostatečnou k tomu, aby dospěl k závěru o neslučitelnosti dohody s článkem 101 SFEU jako takové. Vyvození takového závěru by podle Soudního dvora vyžadovalo podrobnější posouzení dotčeného opatření v řádném právním a hospodářském kontextu.
28.      Tyto zásady jsou rovněž základem judikatury týkající se vedlejších omezení. Jak Soudní dvůr připomněl v rozsudku Booking.com vyhlášeném v září roku 2024, „pokud se na transakci nebo určitou činnost nevztahuje zásada zákazu stanovená v čl. 101 odst. 1 SFEU, jelikož neovlivňuje hospodářskou soutěž nebo na ni má pozitivní účinek, nevztahuje se uvedená zásada zákazu ani na omezení obchodní samostatnosti jednoho nebo více účastníků této transakce nebo činnosti, je-li toto omezení objektivně nezbytné k provedení uvedené transakce nebo činnosti a je přiměřené cílům této transakce nebo činnosti“(21).
29.      Z toho vyplývá, že „[p]okud by […] oddělením takového omezení od hlavní transakce nebo činnosti došlo k ohrožení její existence nebo jejích cílů, je třeba slučitelnost tohoto omezení s článkem 101 SFEU přezkoumat společně se slučitelností hlavní transakce nebo činnosti, k níž přísluší, a to i v případě, že se na první pohled může totéž omezení posuzované samostatně jevit jako omezení, na něž se vztahuje zásada zákazu podle čl. 101 odst. 1 SFEU“(22).
30.      Aby tedy mohlo být omezení kvalifikováno jako „vedlejší omezení“, musí být splněny tři hlavní podmínky: i) hlavní transakce nemá protisoutěžní povahu; ii) omezení musí být „nezbytné“ pro uskutečnění uvedené transakce (neexistence omezení by bránila uskutečnění hlavní transakce) a iii) omezení musí být „přiměřené“ cílům, na nichž je dotčená transakce založena (tj.
neexistují žádné realistické alternativy omezující hospodářskou soutěž v menší míře).
31.      Tyto tři podmínky jsou nápadně podobné třem podmínkám, které jak je uvedeno v bodě 18 výše, představují posouzení podle rozsudku Meca-Medina. To samozřejmě není náhoda. Judikatura Meca-Medina je jednoznačně příbuzná judikatuře týkající se vedlejších omezení(23), neboť obě vycházejí ze základní zásady unijního práva hospodářské soutěže, podle níž je pro určení, zda je dané jednání protisoutěžní, nutno toto jednání posoudit v příslušném právním a hospodářském kontextu. Ve světle této logiky, kterou se budu nyní zabývat, mám za to, že označení „regulační doplňkovost“ ve vztahu k judikatuře Meca-Medina je zcela relevantní.
3.      Logika a působnost judikatury Meca-Medina
32.      Jak jsem uvedl ve svém stanovisku ve věci RRC Sports(24), existují oblasti, v nichž se (unijní nebo vnitrostátní) orgány mohou rozhodnout, že určité aspekty dané hospodářské činnosti nebudou regulovat samy a ponechají jejich úpravu na dotčených hospodářských subjektech, aby prostřednictvím samosprávných orgánů, profesních svazů nebo reprezentativních sdružení vytvořily nezbytná pravidla, v případě nutnosti je vymáhaly a urovnávaly případné spory. Existuje řada důvodů, které zde není třeba připomínat(25), proč může být rozhodnutí orgánů ponechat určité otázky na samoregulaci přínosné pro orgány veřejné moci, pro dotčené organizátory trhu a v neposlední řadě i pro jejich zákazníky.
33.      To platí i pro opatření, která by, jak jsem již vysvětlil, mohla vyvolávat určité omezující účinky. Samoregulační opatření, jejichž cílem je například zajistit minimální požadavky na kvalitu nebo zabránit střetu zájmů, podvodům či zneužívání, mohou totiž zvýšit důvěru spotřebitelů v organizátory trhu a tím zvýšit účinnost trhu. V těchto situacích je pravděpodobné, že trh bude růst a stane se jako celek
konkurenceschopnějším.
34.      V judikatuře týkající se vedlejších omezení navíc podniky sledují obchodní cíl, který jako celek není protisoutěžní(26). To znamená, že cílem transakce je buď zlepšit hospodářskou soutěž, nebo přinejmenším být v tomto ohledu neutrální. V každém případě se jedná o cíl, který podporuje hospodářské zájmy dotčených podniků(27). Naproti tomu ve věcech, které typově odpovídají judikatuře Meca-Medina, dochází k souběžnému sledování či splynutí případného cíle spjatého s trhem a „jednoho nebo několika legitimních cílů obecného zájmu“(28): takovým cílem obecného zájmu je například zajištění řádného výkonu spravedlnosti (Wouters(29)); ochrana „závodníků, jejich zdraví, integrit[y] a objektivnost[i] závodu, jakož i etick[ých] hodnot[…] ve sportu“ (Meca-Medina(30)); zajištění „řádné správ[y] v oblasti podnikového účetnictví a daní“ (OTOC(31)); ochrana spotřebitele (Consiglio nazionale dei geologi(32)) a bezpečnost silničního provozu (API(33)).
35.      Takové (formální či neformální, výslovné či implicitní) přijetí samoregulačních pravomocí vykonávaných soukromými subjekty, jakož i z nich vyplývající odpovědnosti těchto soukromých subjektů, ze strany orgánů veřejné moci(34) s sebou přitom nutně nese přiznání určitého manévrovacího prostoru těmto subjektům při přijímání příslušných pravidel a norem. Uvedené soukromé subjekty si totiž mohou zvolit různé legální cesty, jejichž dopad na hospodářskou soutěž je do značné míry rovnocenný, aby dosáhly dotčených cílů.
36.      Tato teze se odráží v rozsudku Wouters, v němž Soudní dvůr zdůraznil, že samosprávná korporace „mohla rozumně mít za to, že je [dotčené opatření], i přes omezující účinky na hospodářskou soutěž, které jsou [mu] vlastní, nezbytn[é] pro řádný výkon povolání advokáta, jak je upraveno v dotyčném členském státě“(35).
37.      Jsem si vědom skutečnosti, že výraz „rozumný“ se v rozsudcích ISU, Superleague, Royal Antwerp
nebo FIFA neobjevuje. Soudní dvůr však v některých z těchto rozsudků vyjádřil tentýž pojem jiným způsobem, když konstatoval, že:
„[podmínka nezbytnosti opatření] předpokládá posouzení a porovnání příslušného dopadu tohoto jednání a alternativních opatření, která jsou reálně představitelná, s cílem určit, zda očekávaného nárůstu efektivnosti v důsledku tohoto jednání lze dosáhnout opatřeními, která méně omezují hospodářskou soutěž. Naproti tomu nemůže vést k možnosti volby mezi takovým jednáním a takovými alternativními opatřeními v situaci, kdy se tato opatření nejeví jako méně omezující hospodářskou soutěž“(36).
38.      Zároveň se však musí uplatnění takové posuzovací pravomoci pohybovat v určitých mezích a v případě pochybností musí existovat možnost kontroly. Je zřejmé, že pravidla a normy stanovené těmito subjekty se mohou týkat záležitostí (sazeb, podmínek vstupu atd.), které by přinejmenším potenciálně mohly vyvolat problémy z hlediska hospodářské soutěže. Tato pravidla jsou sice přijímána za účelem dosažení legitimního cíle obecného zájmu, nicméně skutečné účinky na hospodářskou soutěž mohou být problematické, a tudíž vyžadovat řádné posouzení v rámci zakotveném v článku 101 SFEU(37). To vysvětluje, proč judikatura Meca-Medina připouští, že některá samoregulační opatření nespadají do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, ovšem pouze tehdy, je-li splněna řada podmínek.
39.      Pokud tomu tak není, neznamená to, že je dotčené opatření nutně neslučitelné s unijním právem. Článek 101 odst. 3 SFEU totiž upravuje možnost, podle které mohou být opatření omezující hospodářskou soutěž vyňata ze zákazu stanoveného v čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud hospodářské výhody, které přinášejí, převažují nad negativními účinky(38).
40.      Rád bych nicméně doplnil několik dalších úvah, abych poněkud uceleněji objasnil působnost judikatury Meca-Medina.
41.      Zaprvé judikatura Meca-Medina sice v žádném případě neznamená, že by byla samosprávným subjektům nabízena paušální beztrestnost, nicméně ponechává jim trochu širší manévrovací prostor, než jaký mohou využívat jiné podniky a sdružení podniků, pokud sledují čistě obchodní cíle. Jak bylo vysvětleno výše, toto relativně shovívavé zacházení lze vysvětlit tím, že se orgány veřejné moci rozhodly ponechat úpravu určitých aspektů profesní nebo obchodní činnosti na pravidlech vydávaných subjekty zastupujícími dotčené podniky, resp. přinejmenším skupinu podniků zastupující celou kategorii a jednající za ni.
42.      Mám tedy za to, že sice není nezbytně nutné, aby příslušné orgány veřejné moci (unijní či vnitrostátní) formálně svěřily dotčenému subjektu odpovědnost za sledování určitého legitimního cíle obecného zájmu v rámci jeho zákonem stanovených činností, nicméně tyto orgány musí přinejmenším uznat a přijmout samoregulační činnost dotčeného subjektu(39). Určité aspekty mířící tímto směrem spatřuji v rozhodnutích unijních soudů ve věcech Wouters(40), Meca Medina(41), API(42), ONP(43) a FIFA(44). Kromě toho se veškerá nedávná judikatura týkající se této problematiky zaobírala opatřeními přijatými profesními či sportovními asociacemi(45). Jak uvedl Soudní dvůr v rozsudku Superleague, judikaturu Meca-Medina „lze použít zvláště v případě dohod nebo rozhodnutí ve formě pravidel přijatých takovou asociací, jako je profesní asociace nebo sportovní asociace, za účelem dosažení určitých cílů etické nebo deontologické povahy a v širším rozsahu za účelem úpravy výkonu profesní činnosti, pokud dotyčná asociace prokáže, že jsou splněny výše připomenuté podmínky“(46).
43.      Podle mého názoru za současného stavu práva nepřísluší podnikům, aby samy z vlastní iniciativy, jednostranně a bez „požehnání“ orgánů veřejné moci rozhodovaly o tom, zda a případně v jakém rozsahu je třeba narušit hospodářskou soutěž na daném trhu, aby bylo možno sledovat určitý obecný zájem veřejné povahy. To platí zejména v případě, kdy cíl sledovaný uvedeným subjektem není úzce spjat s jeho hlavní činností.
44.      Pouze pro příklad – sportovní svazy mohou mít určitou volnost při rozhodování o tom, jak nejlépe bojovat proti dopingu(47) či chránit mladé sportovce(48). Nebyl by však žádný důvod toto umožnit při přijímání opatření určených k ochraně životního prostředí nebo boji proti daňovým únikům(49). Jakékoli takové opatření (ač rozhodně chvályhodné), které by mělo mít jasný dopad na hospodářskou soutěž mezi podniky v Unii, by muselo být posuzováno v tradičním rámci práva hospodářské soutěže.
45.      Je pravda, že pokud orgány veřejné moci ve stále větší míře vybízejí soukromé podniky k přijímání plánů a strategií sociální odpovědnosti podniků, mohly by dohody mezi soukromými podniky účinně přispět k dosahování důležitých cílů obecného zájmu. Moderní trhy jsou navíc více než v minulosti svědky spojování sil konkurenčních podniků za účelem spolupráce na individuálních záležitostech společného zájmu, aniž by tyto podniky upustily od vzájemného konkurenčního boje na trhu. Někteří akademičtí autoři vytvořili pro tento jev nový pojem „spolupráce s konkurencí“ (co-opetition) a považují jej za faktor, jenž často podněcuje pokrok a zvyšuje efektivitu na trzích(50). To však nemění nic na skutečnosti, že v případě konkurenčních cílů obecného zájmu – nezbytnost zajistit konkurenční trhy na jedné straně a některý jiný obecný zájem na straně druhé – je především a zejména na orgánech veřejné moci, aby nalezly optimální cestu k dosažení rovnováhy(51).
46.      Zadruhé, pokud mají soukromé subjekty v úmyslu regulovat, se svolením orgánů veřejné moci, vybrané aspekty dané hospodářské činnosti při sledování určitého obecného zájmu, považuji za nepochybné, že by tak měly činit transparentním způsobem. To umožní orgánům veřejné moci vykonávat nezbytný dohled a v případě potřeby přijímat nápravná opatření. Jsem tedy pevně přesvědčen o tom, že judikatury Meca-Medina se nelze dovolávat za účelem odůvodnění podloudných nebo důvěrných dohod či rozhodnutí.
47.      Zatřetí výraz „legitimní cíl obecného zájmu“ použitý v judikatuře podle mého názoru nutně znamená, že dotčený zájem je jako takový identifikován v příslušných unijních právních předpisech nebo judikatuře. Podle čl. 3 odst. 1 písm. b) SFEU totiž stanovení pravidel hospodářské soutěže nezbytných pro fungování vnitřního trhu spadá do výlučné pravomoci Unie. Pokud tedy opatření přijaté soukromou asociací může (skutečně či potenciálně) vyvolat určité omezující účinky na vnitřním trhu, může být odůvodněné pouze tehdy, je-li dotčený zájem považován za zájem hodný ochrany v unijním právním řádu.
48.      Začtvrté nelze považovat za samozřejmé, že dané opatření přijaté soukromými subjekty, jako jsou sportovní a profesní asociace, skutečně sleduje obecný zájem veřejné povahy. Jak správně podotkl generální advokát M. Szpunar ve svém stanovisku ve věci Royal Antwerp Football Club, soukromé subjekty, jako jsou sportovní svazy, jsou založeny za účelem sledování zejména takových cílů, které mají hospodářskou a soukromou povahu a mohou, ale nemusí být jednoduše slučitelné s veřejnými cíli jiné než hospodářské povahy. Je přirozené, že by se takové asociace „nechovaly rozumně, kdyby se snažily prosazovat veřejné cíle, které jsou v přímém rozporu s jejich obchodními zájmy“(52).
49.      Kromě toho, jak zdůraznila společnost ROGON na jednání, několik událostí, ke kterým došlo v nedávné době, ukazuje, že některé sportovní asociace mají nedokonalé řídící struktury s omezenými vnitřními kontrolami a zárukami, a tudíž nejsou vždy schopny zamezit nesprávně vedenému řízení(53).
50.      Jakékoli tvrzení, že určité opatření sleduje určité cíle obecného zájmu, tedy musí být ověřitelné a může být přijato pouze tehdy, je-li podloženo konkrétními důkazy. Mám totiž podezření, že nějaký ten zájem obecné povahy, který je údajně sledován, lze ex post vymyslet ve vztahu k téměř všem opatřením přijatým sportovním svazem nebo profesním subjektem, pokud vyvstane potřeba toto opatření odůvodnit(54). To však nestačí. Podle mého názoru musí ze samotného opatření nebo z kontextu, v němž bylo přijato, jednoznačně vyplývat, jaký je konkrétní sledovaný zájem, a dotčené opatření musí být skutečně koncipováno tak, aby významně přispělo k uskutečnění uvedeného cíle(55).
51.      Čistě soukromý hospodářský cíl nemůže, jak jistě nemusím připomínat, představovat „legitimní cíl obecného zájmu“ ve smyslu judikatury Meca-Medina(56). Z judikatury přitom nikterak nevyplývá, že by dohoda měla sledovat pouze jeden jediný cíl, který spadá do působnosti judikatury Meca-Medina. Naopak – ve věci Meca-Medina unijní soudy potvrdily, že skutečnost, že určité opatření sleduje dvojí cíl (jeden cíl hospodářské a soukromé povahy a jeden cíl obecné a veřejné povahy), použitelnost uvedené judikatury nevylučuje(57). To však platí za podmínky, že soukromý hospodářský cíl není sám o sobě protisoutěžní. Tím se dostávám k pátému a poslednímu bodu.
52.      Zapáté považuji za rozumné, aby dohody nebo rozhodnutí omezující hospodářskou soutěž „z hlediska účelu“ nespadaly do působnosti výjimky formulované v judikatuře Meca-Medina. Jak jsem podrobněji vysvětlil ve svém stanovisku ve věci CD Tondela, dohoda nebo rozhodnutí jsou omezující „z hlediska účelu“, pokud je jejich hospodářské opodstatnění (či jeden z klíčových prvků jejich opodstatnění) z podstaty protisoutěžní(58). V takovém případě nelze omezující účinky považovat za „vedlejší“. Jinými slovy, tyto účinky nejsou (nechtěným, bohužel ale nevyhnutelným) vedlejším produktem omezeného významu ve vztahu k legitimní obchodní transakci, která je prosoutěžní, nebo přinejmenším tržně neutrální. Namísto toho jsou výsledkem transakce, jejíž základní hospodářské odůvodnění je zásadně v rozporu s cíli sledovanými unijním právem hospodářské soutěže. Za těchto okolností nelze mít za to, že se dotčená transakce nachází zcela mimo působnost článku 101 SFEU, ale je třeba řádného posouzení podle odstavců 1 a 3 uvedeného článku.
53.      Bez ohledu na to, zda tento požadavek, jak uvedl Soudní dvůr v rozsudku Superleague, „již implicitně, ale nutně vyplývá z judikatury Soudního dvora“(59), což je problematika, která byla předmětem diskuse v právní teorii poslední doby(60), se domnívám, že uvedený požadavek v každém případě vyplývá ze samotné logiky systému zavedeného ustanoveními unijního práva hospodářské soutěže.(61)
54.      Na pozadí těchto zásad se budu nyní zabývat otázkami vznesenými předkládajícím soudem.
4.      Otázky vznesené předkládajícím soudem
55.      Předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vysvětluje, proč si není jist, zda může být judikatura Meca-Medina použitelná v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení.
56.      Předkládající soud uvádí, že v předchozích věcech musel Soudní dvůr přezkoumávat rozhodnutí profesních asociací a sportovních svazů, která byla schopna narušit hospodářskou soutěž mezi těmito svazy omezením hospodářského jednání jejich vlastních členů. Naproti tomu dotčené předpisy v projednávané věci mají omezující účinek na trh, který předchází trhu, na kterém působí členové svazu(62): na trhu služeb poskytovaných agenty. Aby mohli agenti na uvedeném trhu působit, musí nutně dodržovat pravidla stanovená těmito předpisy. V opačném případě jim hrozí, že pod tlakem uložení sankcí ze strany DFB hráči a kluby přestanou jejich služeb využívat.
57.      V tomto ohledu nicméně předkládající soud připomíná některá skutková zjištění učiněná Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo), proti jehož rozhodnutí byl podán opravný prostředek „Revision“, který je předmětem probíhajícího řízení u předkládajícího soudu. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem) mimo jiné konstatoval, že činnost agentů je přímo spojena se sportovními soutěžemi řízenými DFB. Tato činnost zejména zásadně ovlivňuje složení týmů, jejich kontinuitu a jejich hráčskou sílu, čímž ovlivňuje férovou sportovní soutěž, výkonnost a zdraví sportovců. Cílem předmětných předpisů je vyhnout se závislostem mezi hráčskými agenty, hráči a kluby. Takovéto závislosti by mohly podle názoru uvedeného soudu ohrozit integritu a poctivost sportovních soutěží. V tomto ohledu uvedl, že v minulosti docházelo k tomu, že agenti trestněprávně relevantními praktikami zčásti poškozovali finanční a profesní situaci hráčů a klubů.
58.      V této souvislosti uvádím, že názory Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem) patrně do značné míry sdílí i Evropský parlament, který v usnesení ze dne 23. listopadu 2021, Politika EU v oblasti sportu: hodnocení a další možný postup, mimo jiné „připom[něl], že je nutné regulovat činnost agentů, a pouk[ázal] na to, že nedávné reformy trhu s fotbalovými přestupy, včetně […] licenčního systému pro agenty a omezení výšek jejich provizí jsou krokem správným směrem; naléhavě vyz[val] příslušné sportovní orgány, aby zajistily urychlené provedení těchto reforem, a vyz[val] Komisi, aby sledovala pokrok“(63). Některé studie zadané unijními orgány v minulosti podle všeho potvrzují klíčovou roli agentů v odvětví sportu, jakož i existenci odsouzeníhodné praxe, které se někteří agenti dopouštějí(64).
59.      Předkládající soud dále uvádí, že v právní teorii byly vyjádřeny rozdílné názory na to, zda mohou být předpisy přijaté asociací, které omezují hospodářskou svobodu jednání podniků, které nejsou členy asociace, odůvodněny na základě judikatury Meca-Medina.
60.      Podle jednoho názoru může být judikatura Meca-Medina použita na předpisy vydané sportovním svazem pouze, pokud sledují čistě sportovní účely či účely specifické pro sport. Naproti tomu by tato judikatura byla nepoužitelná na předpisy, jejichž předmět se netýká přímo samotného sportu, neboť upravují hospodářské činnosti podniků, které nejsou členy tohoto sportovního svazu, a nemohou tedy ovlivnit obsah sportovních předpisů.
61.      Podle jiného názoru by použitelnost judikatury Meca-Medina nezávisela na tom, zda se pravidla sportovního svazu týkají pouze čistě sportovních aspektů svazové činnosti nebo mají přímý vliv na jiné trhy. Klíčové je spíše to, zda existuje nějaká spojitost mezi svazovými předpisy a organizací a řádným průběhem sportovní soutěže. Jediným případem, kdy by se judikatura Meca-Medina nepoužila, by – v souladu s uvedeným názorem – bylo, kdyby byly spornou úpravou sledovány výhradně (vlastní) hospodářské cíle a nebylo by možno nalézt žádné cíle související se sportem týkající se konkrétní sportovní soutěže.
62.      Domnívám se, že správnou odpověď na první předběžnou otázku lze nalézt někde uprostřed mezi výše shrnutými dvěma názory. První názor je podle všeho příliš restriktivní a druhý příliš extenzivní.
63.      Již jsem vysvětlil, že podstatou judikatury Meca-Medina je umožnit orgánům veřejné moci ponechat určité záležitosti samosprávě subjektů vykonávajících dotčené hospodářské činnosti(65). Považuji tedy za zřejmé, že pověření udělené orgány soukromým asociacím – vyjádřené ve formě formálního pověření nebo svěření či pouhé tolerance(66) – musí být v zásadě omezeno na činnosti vykonávané podniky zastoupenými v dotčené asociaci. Neexistuje žádné právní odůvodnění pro rozšíření pravomoci tohoto subjektu k jednání v oblastech hospodářské činnosti, které jdou nad rámec jeho poslání, jak je vymezeno ve stanovách asociace.
64.      Považuji však rovněž za zřejmé, že předpisy vydané takovými asociacemi mohou v různé míře ovlivňovat hospodářské činnosti, které jsou spojeny s činnostmi spadajícími plně do rámce hlavního poslání asociace. To může být nevyhnutelné. Například v rozsudku ve věci Wouters bylo dotčené opatření – zákaz vytváření sdružení za účelem společného výkonu činnosti advokátů a auditorů – přijato nizozemskou advokátní komorou. Uvedené opatření ovšem ovlivňovalo profesní činnost auditorů stejně jako profesní činnost advokátů.
65.      Takovou situaci považuji za ještě pravděpodobnější na trzích, které spolu nejen souvisejí, ale jsou ve skutečnosti na sobě vzájemně závislé a spolupráce na různých úrovních těchto trhů je nezbytná k zajištění samotné existence konečného produktu(67). Zejména ve fotbalovém „ekosystému“ musí spolupůsobit a do určité míry i spolupracovat několik kategorií hospodářských subjektů (kluby, národní a mezinárodní svazy, hráči, agenti, sponzoři, subjekty televizního vysílání atd.), aby byla zajištěna životaschopnost tohoto systému a jeho přitažlivost pro konečné spotřebitele: fanoušky. Právě oni totiž v konečném důsledku přímo i nepřímo celé odvětví fotbalu financují. Pokud by konečný produkt (fotbalové zápasy a turnaje) nebyl atraktivní, mnoho subjektů zapojených do tohoto ekosystému by „zkrachovalo“.
66.      Pokud by tudíž dle zjištění Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem) mohla mít činnost agentů přímý a významný vliv na férovost soutěží a výkonnost a zdraví sportovců, nespatřuji žádný problém v dovození závěru, že se předpisy týkající se činnosti agentů mohou dotýkat sféry poslání sportovního svazu. Tak je tomu přirozeně pouze tehdy, když dotčené předpisy upravují aspekty činnosti agentů, ve vztahu k nimž je takové kritérium „přímého a významného vlivu“ splněno.
67.      Tím spíše nevidím žádnou oporu pro argumentaci, podle které se takové předpisy mohou týkat pouze deontologie členů svazu, popřípadě pravidel hry a způsobu pořádání soutěží. V tomto ohledu se domnívám, že tyto argumenty patrně vycházejí z jistého pojmového nedorozumění. Na jedné straně Soudní dvůr konstatoval, že některá „čistě sportovní pravidla“ nespadají do působnosti ustanovení unijního práva hospodářské soutěže, neboť jak jsem vysvětlil ve svém stanovisku ve věci RRC Sports(68), se tato pravidla netýkají hospodářských aspektů sportu a nemají na dotčené hospodářské činnosti žádné jakkoli významné omezující účinky. Na druhé straně se taková opatření, jako jsou opatření posuzovaná v judikatuře Meca-Medina, týkají přímo hospodářských činností a mohou mít ve skutečnosti vliv na výkon těchto činností, s případnými dopady na konkurenceschopnost trhů. V takovém případě tato opatření v zásadě spadají do působnosti ustanovení unijního práva hospodářské soutěže. Soudní dvůr pouze konstatoval, že jsou-li splněny určité podmínky, nevztahují se na tato opatření zákazy stanovené v čl. 101 odst. 1 a článku 102 SFEU.
68.      Podle mého názoru si musí soud, který rozhoduje o tom, zda předpisy vydané sportovním svazem, jejichž účinky překračují rámec hlavních činností tohoto svazu samotného, mohou být posuzovány podle judikatury Meca-Medina, položit tři hlavní otázky. Zaprvé, může být zájem chráněný takovými předpisy podle unijního práva uznán jako zájem, který skutečně představuje záležitost obecného zájmu? Zadruhé, pokud tomu tak je, spadá sledování tohoto cíle obecně řečeno do rámce poslání svazu tak, jak je toto poslání uznáváno nebo přijímáno příslušnými orgány veřejné moci? Zatřetí, pokud je opět odpověď kladná, platí, že předpisy svazu skutečně dotčený zájem sledují?
69.      Pokud bude odpověď na uvedené tři otázky kladná, domnívám se, že dotčené předpisy mohou být v zásadě přezkoumávány ve světle posouzení podle rozsudku Meca-Medina, i když mají vliv i na hospodářskou činnost podniků, které nejsou svazem (a v rámci svazu) zastoupeny.
70.      Výše uvedené ovšem nelze považovat za jakýsi bianco šek poskytnutý sportovním svazům. Intenzita spojení mezi hlavními činnostmi svazu a činnostmi třetí osoby (v projednávané věci službami agentů) není v žádném případě irelevantní. Naopak tento faktor má zjevný dopad na použití judikatury Meca-Medina, pokud jde o nezbytnost a přiměřenost dotčených předpisů. Má dvojí a doplňkovou roli.
71.      Na jedné straně platí, že čím menší vliv mohou třetí osoby uplatňovat na činnosti a rozhodování svazu, který dotčené předpisy přijal, tím méně je pravděpodobné, že tyto předpisy budou moci být považovány za nezbytné nebo přiměřené k dosažení sledovaných cílů.
72.      Na druhé straně čím větší dopad mají dotčené předpisy na hospodářskou činnost třetích osob, tím větší je pravděpodobnost, že tyto předpisy budou moci být považovány za předpisy, které nejsou nezbytné či přiměřené k dosažení sledovaných cílů.
73.      V této souvislosti jistě nemusím dodávat, že skutečná a smysluplná účast zúčastněných třetích stran na postupu přijímání dotčených předpisů by jistě vedle posílení jejich legitimity přispěla i k zajištění jejich nezbytnosti a přiměřenosti.
74.      Ve světle výše uvedeného se domnívám, že na první předběžnou otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 101 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že se judikatura Meca-Medina použije na předpisy vydané sportovním svazem, které upravují využívání služeb poskytovaných podniky působícími na trhu, který předchází činnosti svazu (nebo jeho členů) nebo na ni navazuje, pokud tyto služby mohou mít přímý a významný vliv na hlavní činnosti svazu.
75.      V návaznosti na navrhovanou odpověď na první předběžnou otázku a před posouzením druhé předběžné otázky bych rád doplnil jednu závěrečnou poznámku.
76.      Předpisy napadené žalobci v původním řízení jsou, jestli se nemýlím, do značné míry podobné předpisům napadeným žalobci v řízení, které vedlo Landgericht Mainz (Zemský soud v Mohuči, Německo) k podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci RRC Sports. Ve svém stanovisku v uvedené věci jsem se snažil poskytnout předkládajícímu soudu několik vodítek k tomu, jakým způsobem je třeba uplatňovat judikaturu Meca-Medina na pravidla dotčená v uvedeném řízení, která jsou podle mého názoru podobná těm, o která se jedná v projednávané věci(69). Věřím tedy, že úvahy rozvinuté v uvedeném stanovisku by mohly být užitečné i pro Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr).
B.      K druhé otázce
77.      V rámci druhé předběžné otázky se předkládající soud táže, zda se posouzení podle rozsudku Meca-Medina musí použít na všechna pravidla uvedená v předpisech, přičemž tato pravidla budou posuzována společně, nebo na každé z těchto pravidel zvlášť s přihlédnutím k jejich zvláštním rysům (jako je například bližší nebo vzdálenější souvislost uvedených pravidel s činností sportovního svazu).
78.      V tomto ohledu souhlasím s Komisí, že v zásadě by mělo být každé pravidlo obsažené v předpise vydaném profesním orgánem nebo sportovním svazem posuzováno odděleně. Předmět těchto pravidel se může lišit a tato pravidla se mohou týkat různých trhů a různých kategorií podniků (nebo na ně mít dopad). Tento přístup byl jednoznačně potvrzen v rozsudku ve věci Superleague, ve kterém Soudní dvůr posuzoval slučitelnost jednotlivých dotčených pravidel individuálně.
79.      Mohou však nastat situace, kdy by bylo nepřirozené dělit soubor pravidel (celý předpis nebo některé jeho části) na jednotlivé složky či dílčí složky, neboť tyto složky či dílčí složky tvoří nedílný celek a účinky uvedeného souboru pravidel mohou být smysluplně posouzeny pouze tehdy, jsou-li posuzovány jako celek. Důležitý je mechanismus vytvořený těmito pravidly, přičemž skutečnost, že tento mechanismus může být zaveden v rámci jednoho, nebo naopak několika pravidel, je jen formalitou.
80.      Podobně platí, že mohou existovat pravidla, která výrazně neomezují hospodářskou soutěž, jsou-li posuzována každé samostatně, ale jako celek mohou mít významnější dopad na konkurenceschopnost dotčeného trhu.
81.      V obou výše popsaných situacích mám za to, že řádné posouzení předpisu svazu z hlediska unijního práva hospodářské soutěže vyžaduje, aby příslušné orgány provedly analýzu, v jejímž rámci budou posuzována všechna pravidla nebo některá pravidla ve vzájemném spojení.
82.      Dodávám rovněž, že při přezkoumávání jednotlivých dotčených pravidel nebo skupin pravidel v rámci posouzení podle rozsudku Meca-Medina by měla být brána v úvahu míra blízké (či naopak vzdálené) souvislosti mezi činností svazu a činností podniků, které jsou pravidly svazu dotčeny, i když působí na odlišném, byť souvisejícím trhu. Jak je vysvětleno v bodech 70 až 72 výše, jedná se o prvek, který je obzvláště relevantní pro posouzení toho, zda jsou dotčená pravidla nezbytná a přiměřená s ohledem na jejich přispění k podpoře obecného zájmu sledovaného předpisem.
83.      Na základě výše uvedeného navrhuji Soudnímu dvoru, aby na druhou předběžnou otázku odpověděl tak, že posouzení podle rozsudku Meca-Medina musí být v zásadě použito na každé pravidlo obsažené v předpisu vydaném profesní asociací nebo sportovním svazem, ledaže z důvodu určitých specifických okolností smysluplné posouzení vyžaduje, aby byla některá nebo všechna uvedená pravidla zkoumána ve vzájemném spojení. V tomto kontextu představuje míra blízké nebo vzdálené souvislosti mezi činností svazu a činností podniků, které nejsou členy svazu a jsou pravidly dotčeny, skutečnost relevantní při posuzování toho, zda jsou dotčená pravidla nezbytná a přiměřená s ohledem na sledovaný legitimní cíl obecného zájmu.
IV.    Závěry
84.      S
ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) odpověděl takto:
„Článek 101 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že
(1)      judikatura
Meca-Medina se použije na předpisy vydané sportovním svazem, které upravují využívání služeb poskytovaných podniky působícími na trzích, které předcházejí činnostem
tohoto svazu (nebo jeho členů) nebo následují po nich, pokud tyto služby mohou mít přímý a významný vliv na hlavní činnosti svazu;
(2)      podmínky stanovené judikaturou Meca-Medina musí být v zásadě uplatněny na každé pravidlo obsažené v předpisech vydaných profesní asociací nebo sportovním svazem, ledaže z důvodu určitých specifických okolností smysluplné posouzení vyžaduje, aby byla některá nebo všechna uvedená pravidla zkoumána ve vzájemném spojení. V tomto kontextu představuje míra blízké nebo vzdálené souvislosti mezi činností svazu a činností podniků, které nejsou členy svazu a jsou pravidly dotčeny, relevantní faktor při posuzování toho, zda jsou dotčená pravidla nezbytná a přiměřená s ohledem na sledovaný legitimní cíl obecného zájmu.“
1      Původní jazyk: angličtina.
2      Rozsudek ze dne 21. prosince 2023, International Skating Union v. Komise (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012) (dále jen „rozsudek ISU“).
3      Rozsudek ze dne 21. prosince 2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011) (dále jen „rozsudek Superleague“).
4      Rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010) (dále jen „rozsudek Royal Antwerp“).
5      Rozsudek ze dne 4. října 2024, FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824) (dále jen „rozsudek FIFA“).
6      Rozsudek ze dne 19. února 2002, Wouters a další (C‑309/99, EU:C:2002:98) (dále jen „rozsudek Wouters“).
7      Rozsudek ze dne 18. července 2006, Meca-Medina a Majcen v. Komise (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) (dále jen „rozsudek Meca-Medina“).
8      Viz rozsudky ze dne 18. ledna 2024, Lietuvos notarų rūmai a další (C‑128/21, EU:C:2024:49, body 97 až 105), a ze dne 25. ledna 2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, body 21 až 35, jakož i 42 až 54).
9      C-209/23 (dále jen „stanovisko RRC Sports“).
10      C-133/24 (dále jen „stanovisko CD Tondela“).
11      V oběžníku bylo uvedeno, že jako odměnu lze sjednat jednorázovou paušální platbu nebo odstupňovanou odměnu v závislosti na poplatku za přestup, jehož bylo dosaženo v rámci zprostředkování odchodu, která se ovšem nesmí blížit procentuálnímu podílu.
12      S dalšími odkazy viz zejména Monti, G., „Article 81 EC and Public Policy“, Common Market Law Review, Vol. 39, Issue 5, 2002, s. 1068 a 1087 až 1090; Komninos, A. P., „Non-competition Concerns: Resolution of Conflicts in the Integrated Article 81 EC“, Working Paper (L) 08/05, The University of Oxford Centre for Competition Law and Policy, s. 10 a násl.; Nazzini, R., „Article 81 EC between time present and time past: A normative critique of ‚restriction of competition‘ in EU law“, Common Market Law Review, Vol. 43, Issue 2, 2006, s. 521 a násl.; a Whish, R., Competition Law, 6. vyd., Oxford University Press, 2006, s. 126 až 131.
13      Obdobně viz rozsudek ze dne 18. září 2001, M6 a další v. Komise (T‑112/99, EU:T:2001:215, body 75 až 77).
14      Alespoň několik příkladů pro ilustraci: rozsudky ze dne 11. září 2014, CB v. Komise (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204); ze dne 6. září 2017, Intel v. Komise (C‑413/14 P, EU:C:2017:632); ze dne 2. dubna 2020, Budapest Bank a další (C‑228/18, EU:C:2020:265); rozsudek ze dne 30. ledna 2020, Generics (UK) a další (C‑307/18, EU:C:2020:52); a ze dne 10. září 2024, Google a Alphabet v. Komise (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726).
15      Podrobněji viz mé stanovisko ve věci RRC Sports, bod 26.
16      Viz zejména rozsudek ze dne 5. prosince 2024, Tallinna Kaubamaja Grupp a KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, bod 22 a násl.).
17      V tomto smyslu viz například rozsudek ze dne 4. června 2009, T-Mobile Netherlands a další (C‑8/08, EU:C:2009:343, body 36 až 39).
18      Rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, body 48 až 87).
19      Rozsudek ze dne 2. dubna 2020, Budapest Bank a další (C‑228/18, EU:C:2020:265, body 51 až 86).
20      Rozsudek ze dne 26. října 2023, EDP – Energias de Portugal a další (C‑331/21, EU:C:2023:812, body 87 až 94).
21      Rozsudek ze dne 19. září 2024, Booking.com a Booking.com (Deutschland) (C‑264/23, EU:C:2024:764, bod 51).
22      Tamtéž, bod 52.
23      Koneckonců v rozsudku Wouters (bod 109) i v rozsudku Meca-Medina (body 42 a 47) považoval Soudní dvůr za relevantní precedens rozsudek ze dne 15. prosince 1994, DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413), ve kterém byla teorie vedlejšího omezení shledána použitelnou. K této otázce viz též stanovisko generálního advokáta A. Rantose ve věci European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, body 87 až 92).
24      Viz bod 30 uvedeného stanoviska.
25      V tomto ohledu bych pouze poukázal na stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve spojených věcech Pavlov a další (C‑180/98 až C‑184/98, EU:C:2000:151, bod 92): „Uvedl jsem, že specifické rysy trhů služeb poskytovaných svobodnými povoláními vyžadují určitou formu regulace. Odpůrci profesní samoregulace trvají na tom, že svobodná povolání musí být regulována státem nebo přinejmenším regulačními orgány pod kontrolou státu, neboť hrozí rizika zneužití regulačních pravomocí. Z hospodářského hlediska však opět vzniká problém s informacemi. Komplexní povaha těchto služeb a jejich neustálý vývoj v důsledku rychle se měnících znalostí a technologického vývoje ztěžují parlamentům a vládám přijímání nezbytných podrobných a aktuálních pravidel. Samoregulace znalými členy svobodných povolání je často vhodnější, neboť je schopná reagovat s nezbytnou flexibilitou. Hlavní výzvou pro každý systém práva hospodářské soutěže je tedy zabránit zneužívání regulačních pravomocí při současném zachování regulační autonomie svobodných povolání.“
26      Tato judikatura je někdy označována jako judikatura vztahující se k „obchodní doplňkovosti“, aby bylo možno ji odlišit od „regulační doplňkovosti“ v rámci judikatury Meca-Medina. Viz například Whish R., poznámka pod čarou 12 výše, s. 128.
27      Viz například rozsudky ze dne 25. října 1977, Metro SB-Großmärkte v. Komise (26/76, EU:C:1977:167, bod 22), a ze dne 28. ledna 1986, Pronuptia de Paris (161/84, EU:C:1986:41, body 15 až 27).
28      Viz rozsudek Superleague, bod 183 a citovaná judikatura (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska).
29      Bod 97 rozsudku.
30      Body 43 a 45 uvedeného rozsudku. Viz též čl. 165 odst. 2 SFEU.
31      Rozsudek ze dne 28. února 2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, bod 95) (dále jen „rozsudek OTOC“).
32      Rozsudek ze dne 18. července 2013 (C‑136/12, EU:C:2013:489, body 55 a 56).
33      Rozsudek ze dne 4. září 2014, API a další (C‑184/13 až C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 a C‑208/13, EU:C:2014:2147, body 50 a 51).
34      Uvedená situace se přirozeně nemůže vztahovat na formální svěření regulačních pravomocí orgány členských států stavovskému sdružení, kdy si tyto orgány zachovávají pravomoc vymezit kritéria obecného zájmu a hlavní zásady, které musí právní úprava stavovského sdružení splňovat, jakož i pravomoc přijímat konečná rozhodnutí. V uvedených případech si totiž normy přijaté stavovským sdružením ponechávají povahu norem vydaných státem a nevztahují se na ně pravidla Smlouvy použitelná na podniky. V tomto smyslu viz rozsudek OTOC, bod 54.
35      Bod 110 uvedeného rozsudku (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Viz též body 105 a 107 rozsudku.
36      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska. Viz rozsudky Superleague (bod 197), Royal Antwerp (bod 124) a FIFA (bod 156).
37      Jak uvedl generální advokát P. Léger ve svém stanovisku ve věci Wouters a další (C‑309/99, EU:C:2001:390), samotný pojem „sdružení podniků“ hraje zvláštní roli v (současném) čl. 101 odst. 1 SFEU, jelikož „jeho cílem je zabránit tomu, aby se mohly podniky jednoduše vyhýbat pravidlům týkajícím se hospodářské soutěže díky způsobu, jakým koordinují své chování na trhu. K zajištění účinnosti této zásady se [čl. 101 odst. 1 SFEU] vztahuje nejen na přímé metody koordinace jednání mezi podniky (dohody a jednání ve vzájemné shodě), ale i na institucionalizované formy spolupráce, tedy situace, kdy hospodářské subjekty jednají prostřednictvím kolektivní struktury nebo společného subjektu“. Viz bod 62 uvedeného stanoviska (C‑309/99, EU:C:2001:390).
38      V tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 25. října 1977, Metro SB-Großmärkte v. Komise (26/76, EU:C:1977:167, bod 21), ze dne 26. ledna 2005, Piau v. Komise (T‑193/02, EU:T:2005:22, body 100 až 106), ze dne 23. listopadu 2006, Asnef-Equifax a Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, bod 67), a ze dne 25. ledna 2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, bod 33). Několik úvah věnovaných čl. 101 odst. 3 SFEU jsem uvedl v bodech 75 až 95 svého stanoviska ve věci RRC Sports.
39      K této otázce viz Mavroidis, P. C., a Neven, D., „Legitimate objectives in antitrust analysis: The FIFA regulation of agents and the right to regulate football in Europe“, Concurrences č. 1-2024, článek č. 117111.
40      Bod 100 uvedeného rozsudku.
41      Rozsudek ze dne 30. září 2004, Meca-Medina a Majcen v. Komise (T‑313/02, EU:T:2004:282, body 38 a 46).
42      Rozsudek ze dne 4. září 2014, API a další (C‑184/13 až C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 a C‑208/13, EU:C:2014:2147, body 46 a 47).
43      Rozsudek ze dne 10. prosince 2014, ONP a další v. Komise (T‑90/11, EU:T:2014:1049, bod 347).
44      Bod 99 rozsudku.
45      Viz zejména judikaturu citovanou v poznámkách pod čarou 2 až 5 a 7 výše.
46      Bod 183 rozsudku.
47      Viz rozsudek Meca-Medina, body 43 až 45.
48      Viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, bod 106), a ze dne 16. března 2010, Olympique Lyonnais (C‑325/08, EU:C:2010:143, bod 39).
49      V tomto smyslu viz rozsudek FIFA, bod 99.
50      Brandenburger, A. M., Nalebuff., B. J., Co-opetition: A Revolution Mindset that Combines Competition and Cooperation, Crown Business, 1996.
51      V tomto ohledu viz též mé stanovisko ve věci RRC Sports, bod 91.
52      C‑680/21, EU:C:2023:188, body 56 až 60.
53      Viz například Úřad OSN pro drogy a kriminalitu, „Global Report on Corruption in Sport“, 2022 (k dispozici online), s. 3. Viz též sdělení Komise „Rozvoj evropského rozměru v oblasti sportu“ ze dne 18. ledna 2011, COM(2011) 12 final, oddíl 41.1. K této otázce viz též bod 94 mého stanoviska ve věci RRC Sports.
54      Podobně viz Van Rompuy, B., „EU Court of Justice Delineates the Scope of the Wouters Exception“, Kluwer Competition Law Blog, 15. ledna 2024.
55      V této souvislosti viz stanovisko generálního advokáta A. Rantose ve věci European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, bod 89 a citovaná judikatura).
56      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, body 134 až 146), a Superleague, body 210 až 241. V žádné z obou uvedených věcí nebylo případné použití judikatury Meca-Medina na posuzovaná opatření ani zvažováno.
57      Viz rozsudek ze dne 30. září 2004, Meca-Medina a Majcen v. Komise (T‑313/02, EU:T:2004:282, bod 57). Pokud jde o řízení o kasačním opravném prostředku, viz bod 46 a násl. rozsudku Soudního dvora ve věci Meca-Medina.
58      Viz body 23 až 45 uvedeného stanoviska.
59      Bod 185 uvedeného rozsudku. Judikatura týkající se této otázky totiž nebyla příliš jasná: srov. rozsudek ze dne 23. listopadu 2017, CHEZ Elektro Bulgaria a FrontEx International (C‑427/16 a C‑428/16, EU:C:2017:890, bod 53), s judikaturou citovanou v bodě 183 rozsudku Superleague. Jak však bylo vysvětleno výše, tento požadavek je konzistentně zmiňován v judikatuře týkající se obchodní doplňkovosti.
60      Viz například Weatherill, S., „The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law“, The International Sports Law Journal, Vol. 23, 2023, s. 409 až 415.
61      Zajímavé je tvrzení z nedávné doby (viz Gryllos, G., „Anticompetitive object / effect: An overview of EU and national case law“, 21. března 2025, e-Competitions, článek č. 123946, s. 9), že unijní judikaturou stanovené požadavky, že by legitimní cíle veřejného zájmu neměly být svou povahou protisoutěžní a že předmětné opatření nevylučuje veškerou hospodářskou soutěž, evokují postoj, jejž zastával Nejvyšší soud Spojených států amerických v některých věcech zabývajících se sportovní problematikou, Zmíněný soud v uvedených věcech odmítl poskytnout výjimku z Sherman Act ve prospěch omezení obchodu sportovními asociacemi, a to s odůvodněním, že tato omezení napomáhají naplňování sociálních cílů, které jsou důležitější než hospodářská soutěž. Viz v nedávné době vydané stanovisko Nejvyššího dvora Spojených států amerických ze dne 21. června 2021 (141 S. Ct. 2141 (2021)).
62      Na uvedeném trhu působí kluby a hráči pouze jako příjemci služeb.
63      2021/2058 (INI) (Úř. věst. 2022, C 224, s. 2). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Výraz „nedávné reformy“ odkazoval, pokud se nemýlím, na reformy, které vedly k přijetí FIFA Football Agent Regulations.
64      Viz například „Study on Sports Agents in the European Union“, studie zadaná Evropskou komisí, listopad 2009, s. 3, 4, 168 a 169; a Parrish, R. a kol., „Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report“, zveřejněná Evropskou komisí, 2019, s. 3, 4, 95, 96 a 127 až 129.
65      Viz výše, bod 32 tohoto stanoviska.
66      Viz výše, bod 42 tohoto stanoviska.
67      Obdobně viz rozsudek ze dne 11. dubna 2000, Deliège (C‑51/96 a C‑191/97, EU:C:2000:199, body 56 a 57).
68      Viz body 17 až 28 uvedeného stanoviska.
69      Viz body 53 až 113 uvedeného stanoviska.