ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA6. října 1982 (*)„Povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce“Ve věci 283/81_jejímž
předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS prvním občanskoprávním senátem Corte suprema di
cassazione směřující k získání, ve sporech probíhajících před tímto
soudem_Srl Cilfit – v likvidaci – a 54 dalších, v ŘíměprotiMinisterstvu zdravotnictví, prostřednictvím ministra, v ŘíměaLanificio di Gavardo SpA, v MiláněprotiMinisterstvu zdravotnictví, prostřednictvím ministra, v Římě_rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu čl. 177 třetího pododstavce Smlouvy o EHS_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení J. Mertens de Wilmars, předseda, G. Bosco, A. Touffait
a O. Due, předsedové senátů, P. Pescatore, Mackenzie Stuart,
A. O’Keeffe, T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros
a F. Grévisse, soudci_generální advokát: F. Capotorti_vedoucí soudní kanceláře: P. Heim_vydává tentoRozsudek1        Usnesením
ze dne 27. března 1981 došlým Soudnímu dvoru dne
31. října 1981, položil Corte suprema di cassazione na základě
článku 177 Smlouvy o EHS předběžnou otázku týkající se výkladu
čl. 177 třetího pododstavce Smlouvy o EHS.2        Tato
otázka vyvstala v rámci sporu mezi společnostmi dovážejícími vlnu
a italským ministerstvem zdravotnictví ve věci platby poplatku za
hygienickou kontrolu vlny dovezené z nečlenských zemí Společenství.
Tyto společnosti se dovolávaly nařízení č. 827/68 ze dne
28. června 1968 (Úř. věst. L 151, s. 16;
Zvl. vyd. 03/01, s. 140) o společné organizaci trhu
s některými produkty uvedenými v příloze II Smlouvy, nařízení,
které ve svém čl. 2 odst. 2 zakazuje členským státům vybírat
poplatky s účinkem rovnocenným clu v případě dovážených
produktů živočišného původu, jinde neuvedených a zařazených pod
sazebníkové číslo 05.15 společného celního sazebníku. Ministerstvo
zdravotnictví proti této argumentaci namítlo, že vlna není obsažena
v příloze II Smlouvy. Nepodléhá proto společné organizaci
zemědělských trhů.3        Ministerstvo
zdravotnictví z těchto okolností vyvozuje důsledek, že odpověď na
otázku výkladu aktu orgánů Společenství je tak zřejmá, že nepřipouští
možnost pochybnosti při výkladu, a vylučuje tedy nutnost podat
žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru. Naopak
zúčastněné společnosti tvrdí, že jelikož otázka výkladu nařízení byla
vznesena před Corte suprema di cassazione, soudem, jehož rozhodnutí
nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, nemůže
se podle čl. 177 třetího pododstavce tento soud vyhnout povinnosti
obrátit se na Soudní dvůr.4        Vzhledem
k těmto opačným tvrzením položil Corte suprema di cassazione
Soudnímu dvoru následující otázku:„Ukládá
čl. 177 třetí pododstavec Smlouvy, který stanoví, že vyvstane‑li otázka
odpovídající otázkám uvedeným v prvním pododstavci tohoto článku ve
sporu projednávaném před vnitrostátním soudem, jehož rozhodnutí nelze
napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, je tento soud
povinen obrátit se na Soudní dvůr, také povinnost podat žádost
o rozhodnutí o předběžné otázce, která neumožňuje
vnitrostátnímu soudu posoudit opodstatněnost vznesené otázky, nebo
podřizuje tuto povinnost – a za jakých mezí – dřívější existenci
rozumné pochybnosti o výkladu?“5        K vyřešení
tohoto problému je třeba vzít v úvahu systematiku článku 177, jenž
opravňuje Soudní dvůr mimo jiné k rozhodování o výkladu
Smlouvy a aktů přijatých orgány Společenství.6        Na
základě druhého pododstavce tohoto článku může každý vnitrostátní soud
jakéhokoliv členského státu, považuje‑li rozhodnutí o této otázce
za nezbytné k vynesení svého rozsudku, požádat Soudní dvůr, aby
rozhodl o této otázce. Podle třetího pododstavce vyvstane‑li otázka
výkladu ve věci projednávané před vnitrostátním soudem, jehož
rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního
práva, je tento soud povinen obrátit se na Soudní dvůr.7        Tato
povinnost obrátit se na Soudní dvůr spadá do rámce spolupráce,
vytvořené za účelem zajistit správné použití a jednotný výklad
práva Společenství ve všech členských státech, mezi vnitrostátními
soudy, jakožto soudy pověřenými použitím práva Společenství,
a Soudním dvorem. Cílem čl. 177 třetího pododstavce je
především to, aby v rámci Společenství bylo zamezeno vzniku rozdílů
v judikatuře v otázkách práva Společenství. Dosah této
povinnosti musí být posuzován podle tohoto účelu v závislosti na
vzájemných pravomocích vnitrostátních soudů a Soudního dvora, je-li
takováto otázka výkladu vznesena ve smyslu článku 177.8        V tomto
rámci je namístě upřesnit komunitární význam výrazu „vyvstane‑li
takováto otázka“ proto, aby mohlo být stanoveno, za jakých podmínek se
musí vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými
prostředky podle vnitrostátního práva, obrátit na Soudní dvůr.9        V tomto
ohledu je třeba zaprvé poznamenat, že článek 177 nepředstavuje procesní
prostředek, který mají k dispozici účastníci řízení ve sporu
probíhajícím před vnitrostátním soudem, a nestačí tedy, že účastník
tvrdí, že spor nastoluje otázku ohledně platnosti práva Společenství,
aby dotyčný soud musel mít za to, že vyvstala otázka ve smyslu článku
177. Naopak mu v tom případě přísluší, aby se na Soudní dvůr
obrátil i bez návrhu.10      Zadruhé
ze vztahu mezi druhým a třetím pododstavcem článku 177 vyplývá, že
soudy uvedené ve třetím pododstavci požívají stejné posuzovací
pravomoci jako všechny ostatní vnitrostátní soudy, pokud jde
o otázku, zda rozhodnutí ve věci práva Společenství je nezbytné
k tomu, aby mohly vynést svoje rozhodnutí. Tyto soudy tedy nejsou
povinny vznést otázku výkladu práva Společenství, která před nimi
vyvstala, jestliže tato otázka není relevantní, tedy v případech,
kdy by odpověď na tuto otázku, ať už je jakákoliv, nemohla mít žádný
vliv na řešení sporu.11      Naopak
zjistí-li, že odvolání na právo Společenství je nezbytné pro
vyřešení sporu, který projednávají, článek 177 jim ukládá povinnost
obrátit se na Soudní dvůr s jakoukoliv otázkou výkladu.12      Cílem
otázky položené Corte di cassazione je, zda povinnost stanovená článkem
177 třetím pododstavcem může mít nějaké meze.13      V této
souvislosti je namístě připomenout, že Soudní dvůr prohlásil ve svém
rozsudku ze dne 27. března 1963 (28 až 30/62, Da Costa, Recueil,
s. 75), že ačkoliv čl. 177 poslední pododstavec bez
jakéhokoliv omezení zavazuje vnitrostátní soudy, jejichž rozhodnutí
nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, položit
Soudnímu dvoru jakoukoliv otázku výkladu, která před nimi
vyvstala, výklad, který již Soudní dvůr na základě článku 177 poskytl,
může tuto povinnost zbavit svého účelu a obsahu, zejména je‑li
vznesená otázka po hmotné stránce shodná s otázkou, která již byla
předmětem rozhodnutí o předběžné otázce v obdobném případě.14      Stejný
účinek může mít z hlediska mezí povinnosti stanovené čl. 177
třetím pododstavcem i judikatura Soudního dvora zabývající se daným
právním problémem, bez ohledu na povahu řízení, ve kterých byla tato
judikatura vydána, i při nesplnění podmínky naprosté shody sporných
otázek.15      Nicméně
ve všech těchto případech se rozumí, že vnitrostátní soudy, včetně
soudů stanovených v čl. 177 třetím pododstavci, mají naprostou
svobodu obracet se na Soudní dvůr, domnívají‑li se, že je to příhodné.16      Konečně
správné použití práva Společenství může být tak zřejmé, že neponechává
prostor pro žádnou rozumnou pochybnost o způsobu vyřešení položené
otázky. Dříve, než vnitrostátní soud rozhodne o tom, že takováto
situace vznikla, musí si být jist, že stejnou jistotu by měly soudy
ostatních členských států a Soudní dvůr. Pouze v případě, že
jsou tyto podmínky splněny, se může vnitrostátní soud zdržet položení
této otázky Soudnímu dvoru a vyřešit ji na vlastní zodpovědnost.17      Existence
takové možnosti však musí být posouzena v závislosti na rysech
práva Společenství a zvláštních obtížích při jeho výkladu.18      Nejdříve
je třeba vzít v úvahu, že právní předpisy Společenství jsou
sepsány v několika jazycích a že jsou současně závazné různé
jazykové verze; výklad ustanovení právního předpisu Společenství tak
vyžaduje srovnání různých jazykových verzí.19      Dále
je třeba poznamenat, že i v případě naprosté shody různých
jazykových verzí právo Společenství používá vlastní terminologii. Kromě
toho je třeba ještě zdůraznit, že právní pojmy nemají nutně stejný
význam v právu Společenství a v různých vnitrostátních
právech.20      Konečně
každé ustanovení práva Společenství je třeba posuzovat v jeho
celkové souvislosti a vykládat s ohledem na všechna ustanovení
tohoto práva, jeho cíle a stav vývoje k datu, kdy má být
dotčené ustanovení práva uplatněno.21      S přihlédnutím
ke všem těmto úvahám je třeba odpovědět Corte suprema di cassazione
tak, že čl. 177 třetí pododstavec musí být vykládán v tom
smyslu, že soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky
podle vnitrostátního práva, je povinen, vyvstane‑li před ním otázka
týkající se výkladu práva Společenství, splnit svou povinnost předložit
věc Soudnímu dvoru, ledaže by shledal, že otázka, která vyvstala, není
relevantní nebo že dotčené ustanovení práva Společenství bylo již
předmětem výkladu Soudního dvora anebo že jediné správné použití práva
Společenství je tak zřejmé, že nezůstává prostor pro jakoukoliv rozumnou
pochybnost; existence takové možnosti musí být posouzena
v závislosti na zvláštních rysech práva Společenství, zvláštních
obtížích vznikajících při jeho výkladu a nebezpečí rozdílné
judikatury v rámci Společenství. Náklady řízení22      Výdaje
vynaložené italskou vládou, vládou Nizozemského království
a Komisí Evropských společenství, které předložily Soudnímu dvoru
svá vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud
jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení
vzhledem ke sporu probíhajícímu před Corta suprema di cassazione, je
k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.Z těchto důvodů SOUDNÍ DVŮRo otázkách, které mu byly předloženy usnesením Corte suprema di cassazione ze dne 27. března 1981, rozhodl takto:Článek
177 třetí pododstavec Smlouvy musí být vykládán v tom smyslu, že
soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle
vnitrostátního práva, je povinen, vyvstane‑li před ním otázka týkající
se výkladu práva Společenství, splnit svou povinnost předložit věc
Soudnímu dvoru, ledaže by shledal, že otázka, která vyvstala, není
relevantní nebo že dotčené ustanovení práva Společenství bylo již
předmětem výkladu Soudního dvora anebo že jediné správné použití práva
Společenství je tak zřejmé, že nezůstává prostor pro jakoukoliv rozumnou
pochybnost; existence takové možnosti musí být posouzena
v závislosti na zvláštních rysech práva Společenství, zvláštních
obtížích vznikajících při jeho výkladu a nebezpečí rozdílné
judikatury v rámci Společenství.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatoreMackenzie StartO’KeeffeKoopmansEverlingChloros       GrévisseTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. října 1982.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Jednací jazyk: italština.