62023CC0460
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 7. listopadu 2024 (
1
)
Věc C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
Trestní řízení
za účasti:
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bologna
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Tribunale di Bologna (soud v Boloni, Itálie)]
„Řízení o předběžné otázce – Přistěhovalecká politika – Směrnice 2002/90/ES – Trestnost napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu – Článek 1 odst. 1 písm. a) – Definice obecného protiprávního jednání – Platnost – Článek 1 odst. 2 – Fakultativní ustanovení o zproštění trestní odpovědnosti osoby, která napomáhá k nepovolenému vstupu na území členského státu za humanitárním účelem – Listina základních práv Evropské unie – Článek 49 – Zásada zákonnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů – Skutek, kterým matka, státní příslušnice třetí země, napomáhá nepovolenému vstupu na území členského státu dvěma nezletilým dětem, členům své rodiny, za použití falešných dokladů totožnosti“
I. Úvod
1.
Otázka týkající se trestnosti činu, kterým určitá osoba napomáhá státnímu příslušníkovi třetí země za účelem nepovoleného vstupu na území členského státu ze soucitu, altruismu nebo solidarity, z humanitárních důvodů nebo kvůli rodinným povinnostem, v unijním právu vyvolala od přijetí směrnice Rady 2002/90/ES ze dne 28. listopadu 2002, kterou se definuje napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu (
2
), živou diskusi nejen v rámci občanské společnosti, ale i v evropských a mezinárodních orgánech. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce odráží mnohé takto vyjádřené obavy.
2.
Tato žádost byla podána poté, co italské justiční orgány zahájily trestní řízení proti konžské státní příslušnici, která pomohla dvěma členům své rodiny, dceři a neteři, oběma nezletilým, nepovoleně vstoupit na italské území s použitím falešných pasů. Tato osoba je nyní obžalována z trestného činu napomáhání k nepovolenému vstupu na italské území v souběhu s trestným činem držení falešných dokladů totožnosti stanovenými italským právem. Ačkoli se jedná o praxi, s níž jsou celní a policejní orgány členských států obeznámeny, Tribunale di Bologna (soud v Boloni, Itálie) se v projednávané věci zabývá otázkou trestní odpovědnosti matky rodiny a obecněji osob, které jednají nezištně, a sankcí, která se na ně vztahuje podle čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 a ustanovení vnitrostátních prováděcích právních předpisů (
3
).
3.
Svou první předběžnou otázkou vnitrostátní soud vyjadřuje pochybnosti o platnosti čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90, zejména o jeho souladu se zásadou proporcionality stanovenou v čl. 52 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (
4
). Předkládající soud uvádí, že tím, že je členským státům uloženo, aby trestaly napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu bez ohledu na existenci úplatnosti, a aniž je v rámci kogentního ustanovení výslovně stanoveno zproštění trestní odpovědnosti osob, které jednají s cílem usnadnit dotčené osobě výkon jejího práva na život a nedotknutelnost lidské osobnosti, práva na azyl nebo práva na respektování rodinného života, není tato trestnost přiměřená a nezaručuje dodržování základních práv pachatele ani dotčené osoby.
4.
Svou druhou předběžnou otázkou vyjadřuje předkládající soud podobné pochybnosti ohledně provedení čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 do italského právního řádu. V podstatě se jedná o to, zda v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, je přísnost sankce, která má být dotčené osobě uložena, přiměřená závažnosti protiprávního jednání, kterého se tato osoba dopustila, a zda nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cílů sledovaných vnitrostátním zákonodárcem v souladu se zásadou přiměřenosti trestných činů a trestů (
5
).
5.
V tomto stanovisku nejprve vysvětlím, že definice protiprávního jednání spočívajícího v napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu uvedená v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 neobsahuje žádný údaj, který by mohl podpořit tezi Evropské komise, podle které napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu učiněné příbuzným z důvodu rodinných povinností nebo rodinné solidarity nelze považovat za spadající do působnosti tohoto ustanovení.
6.
Dále budu pokračovat ve své analýze vysvětlením důvodů, proč podle mého názoru neexistuje žádná skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 s ohledem na zásady zákonnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů zakotvené v čl. 49 odst. 1 a 3 Listiny.
7.
Pokud jde konečně o dotčenou vnitrostátní právní úpravu, vysvětlím, že předkládajícímu soudu přísluší provést konkrétní přezkum její přiměřenosti zejména s ohledem na možnost zprostit trestní odpovědnosti osoby, u nichž je prokázáno, že jednaly nezištně, za účelem poskytnutí humanitární pomoci nebo z důvodu existence rodinných vazeb, nebo přizpůsobit sankční režim, který se na ně vztahuje.
II. Právní rámec
A. Unijní právo
8.
Směrnice 2002/90 definuje protiprávní jednání týkající se napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu, zatímco rámcové rozhodnutí Rady 2002/946 ze dne 28. listopadu 2002 o posílení trestního rámce s cílem zabránit napomáhání k nepovolenému vstupu, tranzitu a pobytu (
6
) stanoví minimální pravidla týkající se povahy sankcí, které mohou být uloženy, odpovědnosti právnických osob a příslušnosti mezi členskými státy.
1.
Směrnice 2002/90
9.
Směrnice 2002/90 byla přijata na základě dvou ustanovení. Prvním je čl. 61 písm. a) ES (nyní článek 67 a článek 68 SFEU), který stanovil, že Rada Evropské unie přijme doprovodná opatření, která jsou spjata s volným pohybem osob a která se týkají kontrol na vnějších hranicích, azylu a přistěhovalectví, jakož i opatření k předcházení trestné činnosti a boji proti ní. Druhým je čl. 63 první pododstavec bod 3 písm. b) ES [nyní čl. 79 odst. 2 písm. c) SFEU], který stanovil přijetí opatření v oblasti nedovoleného přistěhovalectví a nedovoleného pobytu.
10.
Body 1 až 4 odůvodnění této směrnice uvádějí:
„(1)
Jedním z cílů Evropské unie je postupné vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva, což kromě jiného znamená, že je třeba bojovat s nepovoleným přistěhovalectvím.
(2)
Proto je třeba přijmout opatření k boji proti napomáhání k nepovolenému přistěhovalectví jak v souvislosti s nepovoleným překračováním hranic ve vlastním smyslu slova, tak i za účelem odhalování sítí vykořisťujících lidské bytosti.
(3)
Za tím účelem má zásadní význam sblížení stávajících právních předpisů, zejména pokud jde o přesné vymezení dotyčného protiprávního jednání a případy vynětí, což je předmětem této směrnice, a dále pokud jde o minimální pravidla pro sankce, […] což je předmětem rámcového rozhodnutí [2002/946].
(4)
Účelem této směrnice je stanovit definici napomáhání k nepovolenému přistěhovalectví, a tím zajistit účinnější provádění rámcového rozhodnutí [2002/946] s cílem předcházet tomuto trestnému činu.“
11.
Článek 1 uvedené směrnice, nadepsaný „Obecné protiprávní jednání“, stanoví:
„1.   Každý členský stát přijme vhodné sankce vůči
a)
každé osobě, která úmyslně napomůže osobě, která není státním příslušníkem členského státu, vstoupit na území členského státu […] v rozporu s právními předpisy dotyčného státu o vstupu […] cizinců.
[…]
2.   Každý členský stát může rozhodnout, že neuloží sankce, pokud jde o jednání stanovené v odst. 1 písm. a), a použije své vnitrostátní právní předpisy a postupy jestliže cílem daného jednání bylo poskytnout dotčené osobě humanitární pomoc.“
12.
Článek 3 téže směrnice, nadepsaný „Sankce“, stanoví:
„Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby protiprávní jednání uvedená v článcích 1 a 2 podléhala účinným, přiměřeným a odrazujícím sankcím.“
2.
Rámcové rozhodnutí 2002/946
13.
Rámcové rozhodnutí 2002/946 je založeno na článku 29 SEU (nyní článek 67 SFEU), čl. 31 písm. e) SEU (nyní čl. 83 odst. 1 SFEU) a čl. 34 odst. 2 písm. b) SEU.
14.
Článek 1 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Sankce“, stanoví:
„1.   Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby za protiprávní jednání uvedená v článcích 1 a 2 směrnice [2002/90] bylo možné uložit účinné, přiměřené a odrazující sankce, které mohou vést k vydání pachatele.
[…]
3.   Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby protiprávní jednání, pokud k nim došlo za účelem zisku, vymezená v čl. 1 odst. 1 písm. a) a v rozsahu podle čl. 2 písm. a) směrnice [2002/90], byla postihována trestem odnětí svobody s horní sazbou nejméně osmi let, pokud jsou spáchána za těchto okolností:
–
protiprávní jednání bylo spácháno v rámci činnosti zločinného spolčení, jak je vymezeno ve společné akci 98/733/SVV [ (
7
)],
–
protiprávní jednání bylo spácháno za ohrožení životů lidí, kterých se dotýká.
[…]“
15.
Článek 6 rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Mezinárodní právo o uprchlících“, stanoví:
„Toto rámcové rozhodnutí se použije, aniž je dotčena ochrana poskytovaná uprchlíkům a žadatelům o azyl v souladu s mezinárodním právem o uprchlících nebo s jiným mezinárodním aktem týkajícím se lidských práv, a zejména dodržování mezinárodních závazků podle článků 31 a 33 Úmluvy [o právním postavení uprchlíků, která byla podepsána v Ženevě dne 28. července 1951 (
8
)]“
B. Italské právo
1.
Legislativní nařízení č. 286/1998
16.
Článek 12 odst. 1 a 2 decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (legislativní nařízení č. 286, konsolidované znění právních předpisů v oblasti přistěhovalectví a pravidel týkajících se postavení cizince) (
9
) ze dne 25. července 1998 stanoví:
„1.   S výhradou závažnějšího trestného činu každý, kdo v rozporu s ustanoveními tohoto konsolidovaného znění podporuje, řídí, organizuje, financuje nebo uskutečňuje přepravu cizinců do Itálie nebo se dopouští jiného jednání s cílem umožnit jim protiprávní vstup do Itálie nebo jiného státu, jehož státními příslušníky nejsou a v němž nemají ani trvalé bydliště, bude potrestán trestem odnětí svobody v rozmezí od dvou do šesti let a pokutou ve výši 15000 eur za každou osobu.
2.   Aniž jsou dotčena ustanovení článku 54 codice penale [trestní zákoník], trestný čin nepředstavují záchranné a humanitární činnosti poskytované v Itálii cizincům v nouzi, kteří se však nacházejí na území státu.“
2.
Trestní zákoník
17.
Článek 54 trestního zákoníku, nadepsaný „Stav nouze“, v prvním pododstavci stanoví:
„Nikdo nesmí být potrestán, pokud jednal pod nátlakem, aby ochránil sebe nebo jinou osobu před skutečným nebezpečím vážné újmy na zdraví, nebezpečím, které úmyslně nevyvolal, které nebylo možné jinak odvrátit, a pokud jednal přiměřeně tomuto nebezpečí.“
III. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky
18.
Dotyčná osoba, konžská státní příslušnice, se dne 27. srpna 2019 při příletu letu z Kasablanky (Maroko) dostavila na hraniční přechod v Boloni (Itálie), přičemž se prokázala falešným senegalským pasem. Doprovázela ji její osmiletá dcera a třináctiletá neteř, pro které rovněž předložila falešné doklady totožnosti.
19.
Dotyčná osoba byla zatčena dne 28. srpna 2019 a obě děti byly na základě rozhodnutí Tribunale per i minorenni (soud pro mladistvé, Itálie) umístěny do příslušného přijímacího zařízení. Italské justiční orgány zahájily její trestní stíhání pro trestný čin napomáhání k nepovolenému vstupu do Itálie v souběhu s trestným činem držení falešných dokladů totožnosti stanovených italským právem. Na jednání za účelem potvrzení zatčení, které se konalo dne 29. srpna 2019 před Giudice per le Indagini Preliminari del Tribunale di Bologna (vyšetřující soudce při soudu v Boloni, Itálie), dotyčná osoba uvedla, že uprchla z Demokratické republiky Kongo, aby unikla výhrůžkám smrtí, které jí adresoval její partner po ukončení jejich vztahu, přičemž se rovněž obávala, že je ohrožena fyzická integrita obou malých dívek. Tento soudce potvrdil zatčení dotyčné osoby, ale zamítl návrh Pubblico Ministero (státní zastupitelství, Itálie) na její vzetí do vazby.
20.
Dne 9. října 2019 podala dotyčná žádost o mezinárodní ochranu, jejíž posouzení stále probíhá, jak bylo uvedeno na jednání, které se před Soudním dvorem konalo dne 18. června 2024.
21.
Forenzní vyšetření provedené na příkaz Tribunale per i minorenni (soud pro mladistvé) umožnilo prokázat příbuzenský vztah mezi dotyčnou osobou a jedním z dětí, a byla jí tedy obnovena rodičovská zodpovědnost k tomuto dítěti. U druhého dítěte však nebylo možné toto vyšetření provést, protože dne 10. září 2019 z vlastní iniciativy opustilo středisko, do něhož bylo umístěno, a nebylo možné ho již nalézt. Předkládající soud uvádí, že ze zprávy orgánů sociální péče o výslechu nezletilých vyplývá, že druhé dítě je ve skutečnosti neteří dotyčné osoby a bylo jí svěřeno do péče po smrti matky tohoto dítěte.
22.
Na jednání konaném dne 29. května 2023 navrhl obhájce dotyčné osoby, aby byla Soudnímu dvoru předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Vzhledem k tomu, že Tribunale di Bologna (soud v Boloni) má pochybnosti o zákonnosti trestnosti napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu, jak ji stanoví unijní právo v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 a italské právo v čl. 12 odst. 1 legislativního nařízení č. 286/1998, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Brání [Listina], a zejména zásada proporcionality stanovená v čl. 52 odst. 1 ve spojení s právem na osobní svobodu a právem na vlastnictví podle článků 6 a 17, jakož i právem na život a nedotknutelnost lidské osobnosti podle článků 2 a 3, právem na azyl podle článku 18 a s respektováním rodinného života podle článku 7, ustanovením směrnice [2002/90] a rámcového rozhodnutí [2002/946] (provedeným v italském právním řádu prostřednictvím právní úpravy stanovené v článku 12 [legislativního nařízení č. 286/1998)] v rozsahu, v němž členským státům ukládají povinnost stanovit trestní sankce pro každého, kdo úmyslně napomáhá nebo se dopouští jednání směřujícího k napomáhání k nepovolenému vstupu cizinců na území Unie, a to i v případě, že se tohoto jednání dopouští bezúplatně, aniž současně stanoví povinnost členských států vyloučit trestnost jednání spočívajícího v napomáhání k nepovolenému vstupu za účelem poskytnutí humanitární pomoci cizinci?
2)
Brání [Listina], a zejména zásada proporcionality stanovená v čl. 52 odst. 1 ve spojení s právem na osobní svobodu a právem na vlastnictví podle článků 6 a 17, jakož i právem na život a nedotknutelnost lidské osobnosti podle článků 2 a 3, právem na azyl podle článku 18 a s respektováním rodinného života podle článku 7, stanovení trestnosti uvedené v článku 12 [legislativního nařízení č. 286/1998] v rozsahu, v němž postihuje jednání osoby, která se dopustí jednání směřujícího k zajištění nepovoleného vstupu cizince na území státu, a to i v případě, že se tohoto jednání dopouští bezúplatně, aniž je současně vyloučena trestnost jednání spočívajícího v napomáhání k nepovolenému vstupu za účelem poskytnutí humanitární pomoci cizinci?“
23.
Navrhovatelka, italská a maďarská vláda, jakož i Rada a Komise přednesly svá písemná vyjádření a ústní vyjádření na jednání, které se konalo dne 18. června 2024.
IV. Analýza
A. Úvodní poznámky
24.
Úvodem zdůrazňuji, že se předkládající soud ve své analýze zaměřuje na trestnost napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu za účelem poskytnutí humanitární pomoci, které je výslovně uvedeno v čl. 1 odst. 2 směrnice 2002/90.
25.
Nejprve bych chtěl upřesnit, že pojmy použité v tomto článku, podle nichž se členský stát „může rozhodnout, že neuloží sankce“, pokud je tato pomoc poskytována pro humanitární účely, jsou svým významem a rozsahem nejednoznačné (
10
). V rámci tohoto stanoviska mám za to, že tyto pojmy musí být vykládány v tom smyslu, že členské státy mohou podle uvedeného článku stanovit důvod pro zproštění trestní odpovědnosti. S ohledem na terminologii použitou unijním normotvůrcem mám za to, že unijní normotvůrce měl v úmyslu vytvořit paralelu mezi zásadou trestnosti činu, kterým osoba napomáhá k nepovolenému vstupu na území členského státu, která je zakotvena v čl. 1 odst. 1 této směrnice („každý členský stát přijme vhodné sankce“), a možností zprostit tuto osobu trestní odpovědnosti, sleduje-li humanitární účel, která je uvedena v čl. 1 odst. 2 uvedené směrnice („Každý členský stát může rozhodnout, že neuloží sankce“).
26.
Zadruhé se domnívám, že otázky položené v projednávané věci nevyžadují, aby bylo určeno, zda takové jednání, jako je dotčené jednání, spadá pod kvalifikaci „humanitární pomoci“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2002/90. Diskuse je ve skutečnosti širší a týká se především trestnosti, respektive neexistence výslovného zproštění trestní odpovědnosti, v textu této směrnice, osob, které poskytují pomoc bez úmyslu dosáhnout zisku. Pomoc vytýkaná v původním řízení byla tedy poskytnuta matkou její dceři a její neteři, a proto mohla být posuzována z hlediska existence rodinné povinnosti nebo rodinné solidarity, jak to navrhuje Komise ve svém vyjádření.
27.
Srovnávací studie mezinárodního a unijního práva však ukazuje, že v případě, kdy je prokázáno, že pomoc byla poskytnuta pouze v zájmu blízkých, zejména v zájmu dětí, některé členské státy připouštějí, že se jedná ze své povahy o humanitární akt, zatímco jiné jej považují za akt spadající do oblasti působnosti rodinné beztrestnosti.
28.
S ohledem na tyto skutečnosti budu tedy v rámci tohoto stanoviska hovořit šířeji o jednání osob, které napomáhají k nepovolenému vstupu na území členského státu nezištně, z altruismu, soucitu nebo solidarity, z humanitárních důvodů nebo z důvodu rodinných vazeb.
B. K první předběžné otázce
29.
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 neplatný z důvodu, že porušuje zásadu přiměřenosti zakotvenou v čl. 52 odst. 1 Listiny.
30.
Přezkum přiměřenosti trestnosti napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu vyžaduje předchozí určení jejího rozsahu. Komise totiž ve svém vyjádření tvrdí, že tato trestnost nezahrnuje takové jednání, jako je jednání, o které se jedná v projednávané věci, na základě kterého matka, která je státní příslušnicí třetí země, napomáhá k nepovolenému vstupu na území členského státu nezletilým osobám, za které je odpovědná.
1.
Rozsah trestnosti napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu [čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90]
31.
Podle čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 je napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu protiprávním jednáním, přičemž definuje jak materiální, tak subjektivní stránku tohoto protiprávního jednání a ponechává na uvážení členských států, aby zvolily nejvhodnější sankci (
11
). Zatímco napomáhání ke spáchání protiprávního jednání je v zásadě trestné podle zásad, jimiž se řídí teorie spolupachatelství, unijní normotvůrce se snažil od těchto zásad oprostit tím, že z napomáhání k nepovolenému vstupu učinil samostatné protiprávní jednání.
32.
Zaprvé z nadpisu článku 1 této směrnice („Obecné protiprávní jednání“) a z terminologie použité unijním normotvůrcem vyplývá, že účelem tohoto článku je vymezit obecný rámec protiprávního jednání napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu. V souladu s bodem 3 odůvodnění této směrnice je cílem této právní úpravy sblížit trestněprávní předpisy členských států. Tato trestnost v projednávané věci spadá do trestní pravomoci sdílené mezi unijním normotvůrcem a vnitrostátním zákonodárcem, který je povinen provést uvedenou trestnost do svého právního řádu.
33.
Podotýkám však, že definice tohoto protiprávního jednání neobsahuje žádný údaj, který by potvrzoval názor Komise. Směrnice 2002/90 vymezuje zakázané jednání abstraktně, přičemž nevylučuje žádnou z forem, které může mít napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu, ani žádnou z osob, které mohou napomáhat, a se všemi těmito osobami je tedy striktně zacházeno stejným způsobem.
34.
Materiální stránka protiprávního jednání napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu je naplněna, pokud „každá osoba“„napomůže“ státnímu příslušníkovi třetí země k nepovolenému vstupu na území členského státu, ať už na vnitřní nebo vnější hranici schengenského prostoru (
12
). Tyto pojmy vycházejí z terminologie běžně používané ve vnitrostátním právu pro definici obecného trestného činu (
13
).
35.
Pojem „napomáhání“ zahrnuje všechny formy, které může mít napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu, od financování dopravy v užším slova smyslu až po řízení takové dopravy, výrobu nebo dodávání padělaných dokladů, organizování účelových sňatků nebo jakékoli jiné prostředky usnadňující takový nepovolený vstup (
14
).
36.
Kromě toho unijní normotvůrce tím, že trestá napomáhání poskytnuté „každou osobou“, zohledňuje počet a rozmanitost profilů osob, které mohou být zapojeny, včetně těch, které jednají individuálně a spontánně nebo jako součást organizované či kolektivní akce (zejména sítě nebo členové sítě převaděčů, jako jsou překupníci, vůdci, náboráři nebo řidiči, kapitáni, poslíčci, pozorovatelé, padělatelé pasů, dodavatelé, úředníci nebo zkorumpovaní poskytovatelé služeb) (
15
).
37.
Pokud jde o subjektivní nebo morální prvek tohoto obecného protiprávního jednání, unijní normotvůrce rozlišuje mezi úmyslným prvkem, který přispívá k naplnění skutkové podstaty protiprávního jednání, a cílem sledovaným spácháním protiprávního jednání.
38.
Napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu je tedy trestné bez ohledu na motivy pachatele. K tomuto protiprávnímu jednání však dochází pouze tehdy, když vyplývá z úmyslného zavinění. To se netýká osoby, která napomáhá nepovolenému překročení hranice z neopatrnosti, nerozvážnosti nebo nedbalosti (nepřímý úmysl), ale osoby, která jedná „úmyslně“, tj. která si je vědoma neoprávněnosti situace dotyčné osoby, pokud jde o překročení hranice, ale přesto má vůli a vědomí spáchat čin trestný podle zákona (úmysl přímý) (
16
).
39.
Naproti tomu není vyžadován žádný zvláštní úmysl. Unijní normotvůrce totiž vyloučil, že by trestnost napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu byla podmíněna snahou o získání finančního prospěchu, zejména s ohledem na obtíže spojené s prokazováním získání majetkového prospěchu (
17
), a raději ji v čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/946 stanovil jako přitěžující okolnost. Toto protiprávní jednání se tedy liší od protiprávního jednání napomáhání k nepovolenému pobytu na území členského státu uvedeného v čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2002/90, který vyžaduje zvláštní úmysl, a to úplatnost.
40.
Z této textové analýzy čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 vyplývá, že napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu je definováno po objektivní stránce, aniž je konkrétní úmysl výslovně zahrnut do definice tohoto protiprávního jednání. Z toho vyvozuji, že do působnosti tohoto ustanovení spadají všechna jednání, kterými osoba vědomě, uváženě a záměrně napomáhá k nepovolenému překročení hranic členského státu, a to bez ohledu na motivy této osoby a aniž toto ustanovení obsahuje jakýkoli prvek, který by omezoval jeho působnost.
41.
Z toho vyplývá, že takové jednání, o jaké se jedná v projednávané věci, kterým státní příslušnice třetí země úmyslně napomáhá, za použití padělaných dokladů totožnosti, k nepovolenému vstupu dvou nezletilých osob, které má v péči, na území členského státu, představuje protiprávní jednání uvedené v čl. 1 odst. 1 písm. a) této směrnice, přičemž materiální a subjektivní znaky tohoto protiprávního jednání jsou splněny.
42.
Zadruhé je tento výklad potvrzen účelem směrnice 2002/90.
43.
Ačkoli jsou tato směrnice a rámcové rozhodnutí 2002/946, které ji doplňuje, označovány jako „balíček proti převaděčům“ („Facilitators package“) (
18
), tato opatření přesahují rámec boje proti sítím nelegálního přistěhovalectví. Z bodu 2 odůvodnění každého z těchto textů je zcela zřejmé, že unijní normotvůrce zamýšlel sledovat dva cíle, a sice „přijmout opatření k boji proti napomáhání k nepovolenému přistěhovalectví jak v souvislosti s nepovoleným překračováním hranic ve vlastním smyslu slova, tak i za účelem odhalování sítí vykořisťujících lidské bytosti“ (
19
). Směrnice 2002/90 proto sleduje mnohem širší cíle než cíle stanovené v Protokolu proti pašování přistěhovalců po zemi, po moři a letecky, který doplňuje Úmluvu Organizace spojených národů proti nadnárodnímu organizovanému zločinu a jehož je Evropská unie smluvní stranou (
20
).
44.
Prvním cílem unijního normotvůrce je tak boj proti napomáhání k nepovolenému překračování hranic stricto sensu tím, že v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 obecně stanoví trestnost a ponechává na členských státech, aby přijaly sankce, které musí být „vhodné“ vůči těm, kteří bez ohledu na povahu svých motivů jednali vědomě.
45.
Druhým cílem je přísněji zakročit proti usnadňování nepovoleného překračování hranic, pokud je prováděno za úplatu, a doplnit tak nástroje pro boj proti nezákonnému zaměstnávání, obchodování s lidmi a pohlavnímu vykořisťování dětí (
21
). Tyto cíle se konkrétně odrážejí v čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/946 zavedením přitěžujících okolností pro protiprávní jednání stanovené v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 a uložením trestů, jejichž povahu a přísnost určuje unijní normotvůrce (
22
).
46.
Tyto dva cíle, jeden obecný a druhý specifický, podporují výklad, podle něhož unijní normotvůrce v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 skutečně zamýšlel vymezit obecné protiprávní jednání, které zahrnuje všechna jednání, jejichž cílem je usnadnit nepovolený vstup na území členského státu, včetně případů, kdy jsou tato jednání spáchána nezištně, z altruismu, soucitu nebo solidarity, z humanitárních důvodů nebo z důvodu existence rodinných vazeb. Vyloučit z působnosti tohoto ustanovení skutek, kterým rodič, který je státním příslušníkem třetí země, napomáhá k nepovolenému vstupu nezletilých dětí, o které údajně pečuje, za použití falešných dokladů totožnosti, na území členského státu, by bylo zjevně v rozporu s uvedenými cíli, zejména tím, že by z pozornosti orgánů veřejné moci bylo odstraněno podezřelé jednání, které může poškodit zájmy těchto dětí.
47.
Soudní dvůr potvrdil široký rozsah této trestnosti v rozsudku ze dne 10. dubna 2012, Vo (
23
). Soudní dvůr totiž rozhodl, že „unijní právo nejen že nebrání tomu, aby členský stát zahájil trestní stíhání proti jakékoli osobě, která v rozporu s platnými ustanoveními vědomě napomáhá státnímu příslušníku třetího státu ke vstupu na území tohoto členského státu, ale výslovně dotyčnému členskému státu ukládá, aby toto stíhání zahájil“, jakož i „stanov[il]a ulož[il] účinn[é], přiměřen[é] a odrazující sankc[e] pro pachatele protiprávních jednání uvedených v rámcovém rozhodnutí 2002/946 […] a ve směrnici 2002/90, a především pro převaděče“ (
24
).
48.
Konečně zatřetí je tento výklad potvrzen přípravnými pracemi, které vedly k přijetí směrnice 2002/90.
49.
Zatímco článek 4 návrhu směrnice předloženého Francouzskou republikou (
25
) umožňoval „[členským] státům, které to považují za vhodné, nepřihlížet k existenci protiprávních jednání uvedených v článcích 1 a 2, pokud dotčené osoby mohou prokázat rodinné vazby s dotčeným cizincem (manžel/manželka, příbuzní ve vzestupné linii, potomci, sourozenci a jejich manželé)“ (
26
), tato výjimka z konečného znění směrnice 2002/90 zmizela. Kromě toho, i když Parlament v rámci svých pozměňovacích návrhů navrhl zahrnout do definice protiprávního jednání kritérium peněžitého prospěchu uvedené v předcházejícím čl. 27 odst. 1 Úmluvy k provedení Schengenské dohody (
27
), tento pozměňovací návrh byl rovněž zamítnut (
28
).
50.
S ohledem na tyto úvahy mám za to, že čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 musí být vykládán v tom smyslu, že protiprávní jednání představuje jednání, kterým matka, státní příslušnice třetí země, napomáhá k nepovolenému vstupu dvou nezletilých rodinných příslušníků, své dcery a své neteře, o které pečuje, na území členského státu, a to za použití falešných dokladů totožnosti.
51.
Nyní je třeba přezkoumat platnost tohoto ustanovení, což je podstatou první předběžné otázky.
2.
Posouzení platnosti čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90
52.
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda je čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 neplatný z důvodu, že tím, že vyžaduje, aby členské státy trestaly napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu bez ohledu na existenci úplatnosti, a v rámci závazného ustanovení nestanoví výslovné zproštění trestní odpovědnosti těch osob, které jednají nezištně z humanitárních důvodů nebo z důvodu rodinných vazeb, porušuje zásadu proporcionality zakotvenou v čl. 52 odst. 1 Listiny.
53.
Podle předkládajícího soudu unijní normotvůrce nenastoluje spravedlivou rovnováhu mezi dotčenými zájmy, neboť neomezil provádění této trestnosti a použil fakultativní ustanovení, podle něhož mohou členské státy zprostit trestní odpovědnosti činy spáchané pro humanitární účely. Taková trestnost tak nepřiměřeně zasahuje do základních práv jak toho, kdo poskytuje pomoc, tak toho, kdo ji využívá, a zejména práva na život (článek 2 Listiny); práva na nedotknutelnost lidské osobnosti (článek 3 Listiny); práva na svobodu (článek 6 Listiny); práva na respektování rodinného života (článek 7 Listiny); práva na vlastnictví (článek 17 Listiny) a práva na azyl (článek 18 Listiny).
54.
V návaznosti na výtky vnitrostátního soudu týkající se příliš široké povahy této trestnosti navrhovatelka dále vytýká unijnímu normotvůrci, že ve svých požadavcích na přesnost a předvídatelnost trestního práva nerespektoval zásadu zákonnosti trestných činů a trestů zakotvenou v čl. 49 odst. 1 Listiny. Podle jejího názoru nebylo trestné jednání jasně vymezeno, neboť trestnost napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu poskytovanému pro humanitární účely byla ponechána na uvážení každého členského státu.
55.
V následujících úvahách přezkoumám platnost napadeného ustanovení z každého z těchto hledisek, a to s ohledem na základní zásady zákonnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů zakotvené v článku 49 Listiny. I když totiž předkládající soud odkazuje na čl. 52 odst. 1 Listiny, domnívám se, že s ohledem zaprvé na cíl čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90, který zavádí protiprávní jednání, jehož spáchání vede k sankci téže povahy, která může dosáhnout vysokého stupně přísnosti, a zadruhé s ohledem na její převážně represivní účel, musí být přezkum přiměřenosti proveden především s ohledem na čl. 49 odst. 3 Listiny (
29
).
a)
Platnost čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 s ohledem na zásadu zákonnosti trestných činů a trestů
56.
Trestnost napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu, jak je stanovena v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90, byla hojně rozebrána v literatuře a byla předmětem četné kritiky, která odhalila zejména napětí mezi sbližováním norem trestního práva hmotného v Unii a prostorem členských států pro uvážení (
30
). V souladu s tvrzeními navrhovatelky se mnozí domnívají, že tím, že unijní normotvůrce požaduje, aby členské státy trestaly a sankcionovaly „každou osobu“, která „napomůže“ neoprávněnému vstupu na území členského státu, používá vágní a nepřesné pojmy, které jsou neslučitelné s požadavky zásady zákonnosti trestných činů a trestů, neboť dotčené osoby nemohou vědět, v jakém rozsahu jejich jednání zakládá trestní odpovědnost (
31
).
57.
Domnívám se, že tyto výtky nemohou vést k neplatnosti dotčeného předpisu. Je totiž nezbytné zohlednit rozdělení pravomocí mezi Unií a členskými státy v této oblasti, jakož i povahu předpisu, jehož platnost je předmětem posouzení Soudního dvora.
58.
Soudní dvůr ve své judikatuře často poukazoval na význam, který má v unijním právním řádu i ve vnitrostátním právním řádu zásada zákonnosti trestných činů a trestů zakotvená v čl. 49 odst. 1 Listiny ve svých požadavcích na předvídatelnosti, určitost a zákaz retroaktivity použitelného trestního práva (
32
). Tato zásada má stejný význam a rozsah jako zásada zaručená v čl. 7 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (
33
). Podle ustálené judikatury představuje tato zásada zvláštní vyjádření obecné zásady právní jistoty a požaduje zejména, aby zákon jasně definoval protiprávní jednání a tresty, které za ně lze uložit (
34
). Zásada zákonnosti trestných činů a trestů je vodítkem pro stanovení pravidel týkajících se trestní odpovědnosti. Vzhledem k tomu, že představuje obecnou zásadu unijního práva a je součástí ústavních tradic společných členským státům, vztahuje se nejen na unijní orgány, ale i na členské státy při provádění a uplatňování unijního práva (
35
).
59.
Článek 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 ve spojení s jejím článkem 3 tak musí být v souladu se zásadou zákonnosti trestných činů a trestů, neboť vyžaduje, aby členské státy považovaly napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu za protiprávní jednání a ukládaly za něj sankce.
60.
Z diskuse na jednání však vyplývá, že síla této zásady závisí na povaze pravomocí svěřených unijnímu normotvůrci a na předpisu, jehož je dotčená trestnost součástí. Tato zásada vyjadřuje pravidlo, že trestní pravomoc náleží pouze zákonu. Uplatňuje se tedy odlišně v závislosti na tom, zda je norma trestního práva hmotného součástí přímo vykonatelného aktu, protože je přijata unijním normotvůrcem v rámci výlučné pravomoci, nebo zda je norma součástí směrnice, která vyžaduje provedení do vnitrostátního právního řádu, protože je přijata v rámci sdílené pravomoci.
61.
V posledně uvedeném případě je zásada zákonnosti trestných činů a trestů součástí spolupráce mezi unijním normotvůrcem a vnitrostátním zákonodárcem, kteří nemají tentýž mandát, neboť upravují různé úrovně. Zatímco unijní normotvůrce stanoví minimální pravidla pro členské státy, vnitrostátní zákonodárce je musí provést a konkretizovat ve vnitrostátním právu, které je jediným základem pro trestní odpovědnost jednotlivce (
36
). Právní nauka uznává, že dodržení požadavků této zásady je proto v tomto případě složitější z důvodu dvou odlišných fází, které charakterizují trestnost jednání nebo skutku, a to evropské a vnitrostátní fáze, a použití uvedené zásady jako prostředku zajištění legality unijních právních předpisů je proto omezenější (
37
).
62.
V rozsudku ze dne 3. června 2008, Intertanko a další (
38
) tak Soudní dvůr sice nepopřel, že se na směrnice vztahuje zásada zákonnosti trestných činů a trestů, nicméně rozhodl, že požadavky stanovené touto zásadou jsou pro vnitrostátní právo závazné.
63.
V této věci byl Soudní dvůr dotázán, zda článek 4 směrnice 2005/35/ES (
39
) porušuje obecnou zásadu právní jistoty, když zavazuje členské státy ukládat sankce za vypouštění znečišťujících látek z lodí, spáchané následkem „hrubé nedbalosti“, aniž tento pojem definoval. Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl záporně, přičemž přijal třístupňové odůvodnění.
64.
Soudní dvůr nejprve uvedl, že tento pojem a pojem „úmyslně“ odpovídají „kritériím pro založení odpovědnosti, která se mají uplatňovat na neurčitý počet situací, jež nelze předem předvídat, a nikoli na konkrétní jednání, která by mohla být podrobně popsána v normativním aktu práva Společenství nebo vnitrostátního práva“ (
40
). Dále uvedl, že tyto pojmy jsou „plně integrovány a používány v jednotlivých právních systémech členských států“ (
41
), a konečně připomněl, že směrnice musí být v souladu s článkem 249 ES (nyní článek 288 SFEU) provedena členskými státy do jejich právních řádů a samotná definice protiprávních jednání uvedených v článku 4 této směrnice a použitelné sankce vyplývají z pravidel stanovených členskými státy (
42
).
65.
Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že směrnice nemůže sama o sobě zakládat povinnosti jednotlivce, a nelze se jí tedy jako takové proti němu dovolávat. Soudní dvůr tak opakovaně rozhodl, že směrnice nemůže sama o sobě a nezávisle na vnitrostátním právním předpise členského státu přijatém k jejímu provedení stanovit nebo zpřísnit trestní odpovědnost těch osob, které jednají v rozporu s jejími ustanoveními (
43
).
66.
Mám za to, že tyto úvahy lze přenést na projednávanou věc.
67.
Od přijetí Smlouvy o ES již nemá protiprávní jednání spočívající v napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu svůj pramen pouze ve vnitrostátním právu, ale také v unijním právu, jehož cílem je jejich sblížení.
68.
Na jednání Rada vysvětlila, že tato trestnost tohoto je výsledkem kompromisu mezi potřebou sblížit stávající vnitrostátní předpisy, pokud jde o „přesné vymezení“ tohoto protiprávního jednání a použitelné trestní sankce (body 3 a 4 odůvodnění směrnice 2002/90), za účelem dosažení společného cíle, kterým je postupné vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva (bod 1 odůvodnění uvedené směrnice), na straně jedné, a nutností respektovat národní identitu a represivní pravomoci členských států (
44
), na straně druhé. V odpovědi na otázku Soudního dvora Rada uvedla, že „přesné vymezení“ protiprávního jednání uvedené v bodě 3 odůvodnění směrnice je třeba v rámci tohoto sbližování chápat jako výslovnou a jasnou definici, která by měla členským státům odstranit jakoukoli nejistotu, pokud jde o znaky skutkové podstaty protiprávního jednání, a zároveň jim díky své obecnosti ponechat prostor pro uvážení při začlenění tohoto protiprávního jednání do jejich vnitrostátního práva v souladu s jejich vlastním trestněprávním systémem (
45
).
69.
Jak totiž Soudní dvůr nedávno zdůraznil, právní systémy členských států v trestní oblasti se vyznačují značnými rozdíly (
46
). Sbližování norem trestního práva hmotného tak podle právní nauky představuje metodu právní integrace, která umožňuje zachovat určitou míru flexibility ve vztahu ke stávajícím vnitrostátním právním předpisům tím, že zahrnuje jejich přizpůsobení podle cílů stanovených unijním normotvůrcem (
47
).
70.
Do tohoto kontextu spadá čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90, který definuje, jak připomínám, „obecné protiprávní jednání“.
71.
Zaprvé toto ustanovení nemá za cíl ani není určeno k upřesnění trestného jednání, protože materiální a subjektivní znaky tohoto protiprávního jednání se vztahují na neurčitý počet situací. V tomto ohledu Evropský soud pro lidská práva s ohledem na článek 7 EÚLP rozhodl, že na základě zásady obecnosti zákonů nemůže být znění těchto zákonů absolutně přesné, a v této souvislosti poznamenal, že jednou ze standardních legislativních technik je používání obecných kategorií namísto taxativních výčtů. V tomto ohledu zdůrazňuje, že více či méně nejasné formulace používané v mnoha zákonech mají zabránit přílišné rigiditě a umožnit přizpůsobení zákonů měnícím se okolnostem. Pokud jde o „hraniční případy“, Evropský soud pro lidská práva se domnívá, že samy o sobě nepostačují k tomu, aby bylo toto ustanovení neslučitelné s článkem 7 EÚLP, pokud je dané ustanovení v naprosté většině případů dostatečně jasné, neboť je právě úkolem soudu rozptýlit případné pochybnosti o výkladu pravidel s ohledem na vývoj každodenní praxe (
48
).
72.
Zadruhé čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 nemůže sám o sobě založit trestní odpovědnost jednotlivců a vyžaduje, aby byl prostřednictvím jeho provedení do vnitrostátního práva vytvořen právní základ pro uplatnění této odpovědnosti. Toto ustanovení tedy zachovává přisouzení represivní pravomoci zákonu přijatému členskými státy, přičemž pouze poskytuje rámec pro jeho provádění (
49
). Unijní normotvůrce tedy ponechává na členských státech, aby toto ustanovení provedly s nezpochybnitelnou závazností prostřednictvím vnitrostátních právních předpisů, které respektují obecné unijní zásady a základní práva zaručená Listinou, a které jsou tudíž přiměřené a vybavené konkrétností, přesností a jasností, jež jsou nezbytné pro splnění požadavku právní jistoty (
50
). V této souvislosti připomínám, že zásada zákonnosti trestných činů a trestů vyžaduje, aby se jednotlivec mohl z textu příslušného ustanovení a případně s pomocí jeho výkladu soudy a právního poradenství dozvědět, za jaká konání a opomenutí mu vzniká trestněprávní odpovědnost (
51
). Podle Soudního dvora tato zásada nezakazuje postupné vyjasňování pravidel trestněprávní odpovědnosti prostřednictvím soudních výkladů každého jednotlivého případu za podmínky, že výsledek je rozumně předvídatelný v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, zejména s ohledem na výklad použitý v dané době v judikatuře týkající se dotčeného právního ustanovení (
52
).
73.
Kromě toho unijní normotvůrce ponechává na členských státech, aby v souladu se svými vlastními právními systémy, a zejména v souladu se svými kritérii pro vyvození trestní odpovědnosti, určily, v jakém rozsahu může osoba s ohledem na okolnosti případu využít zproštění trestní odpovědnosti nebo upuštění od potrestání nebo snížení trestu. V rozsudku ze dne 30. dubna 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (
53
), Soudní dvůr uvedl, že definice trestných činů, polehčujících a přitěžujících okolností a trestů odráží jak společenskou realitu, tak právní tradice, které se liší nejen mezi členskými státy, ale i v čase (
54
). Článek 1 odst. 2 směrnice 2002/90 ponechává na členských státech, aby v souladu se svými vnitrostátními předpisy a postupy určily, zda se na pachatele činu, který má humanitární účel, může vztahovat zproštění trestní odpovědnosti. Toto ustanovení je s tímto přístupem zcela v souladu a nelze jej vykládat jako vyčerpávající výčet situací, v nichž mohou členské státy upustit od uložení sankcí.
74.
S ohledem na výše uvedené neshledávám žádnou skutečnost, která by měla vliv na platnost čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 z hlediska zásady zákonnosti trestných činů a trestů zakotvené v čl. 49 odst. 1 Listiny.
75.
Nyní je třeba přezkoumat platnost tohoto čl. 1 odst. 1 písm. a) z hlediska zásady přiměřenosti trestných činů a trestů, která je rovněž zaručena v čl. 49 odst. 3 Listiny.
b)
Platnost čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 s ohledem na zásadu přiměřenosti trestných činů a trestů
76.
Podle čl. 49 odst. 3 Listiny nesmí být výše trestu nepřiměřená trestnému činu. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že zásadu přiměřenosti je nutno dodržet nejen stran určení znaků skutkové podstaty protiprávního jednání, ale i stran určení pravidel týkajících se výše sankcí a posouzení skutečností, které mohou být vzaty v úvahu pro jejich stanovení (
55
). V souladu s čl. 51 odst. 1 Listiny je tato zásada závazná pro členské státy při uplatňování unijního práva, a to i v případě neexistence harmonizace unijní právní úpravy v oblasti použitelných sankcí.
1) Přiměřenost trestnosti napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu stanovené v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90/ES
77.
Je třeba určit, zda čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90, který vyžaduje, aby členské státy trestaly napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu bez ohledu na motivy pachatele, a omezuje se na stanovení fakultativního důvodu pro zproštění trestní odpovědnosti v případě pomoci poskytnuté z humanitárních důvodů, je vhodný k dosažení cílů směrnice a nepřekračuje rámec toho, co je k jejich dosažení nezbytné (
56
).
i) Vhodnost trestnosti napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu za účelem dosažení sledovaných cílů
78.
Zaprvé je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je vnitrostátní opatření způsobilé zajistit uskutečnění tvrzeného cíle pouze tehdy, když opravdu odpovídá snaze dosáhnout tohoto cíle soudržným a systematickým způsobem (
57
).
79.
Domnívám se, že není pochyb o tom, že trestnost napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu je způsobilá dosáhnout cílů sledovaných směrnicí 2002/90. Pokud má totiž unijní normotvůrce v úmyslu bojovat proti napomáhání k nepovolenému překračování hranic jako takovému, ale také proti napomáhání v rámci zločineckých sítí, aby byl zaručen prostor svobody, bezpečnosti a práva, zdá se mi logické stanovit trestnost všech forem napomáhání k nepovolenému vstupu státních příslušníků třetích zemí na území členského státu, bez ohledu na motivy pachatelů a bez ohledu na jejich účel.
ii) Nezbytnost trestnosti napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu za účelem dosažení sledovaných cílů
80.
Zadruhé se domnívám, že rozhodnutí neučinit zisk znakem skutkové podstaty protiprávního jednání a rozhodnutí výslovně nezprostit trestní odpovědnosti osoby, které jednají z humanitárních důvodů nebo z důvodu existence rodinných vazeb, ale ponechat to na členských státech, je nezbytné s ohledem na první z cílů sledovaných touto směrnicí, a to boj proti napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu v užším slova smyslu (
58
).
81.
Zaprvé, ačkoli jednání, kterým matka pomáhá svým dětem neoprávněně vstoupit na území členského státu, může být zcela odůvodněné, zůstává skutečností, že toto jednání představuje napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu a nestanovení zásady jeho trestnosti by neumožnilo tohoto cíle dosáhnout. Je zřejmé, že pak bude na vnitrostátním soudu, aby určil důvody takového jednání a posoudil, do jaké míry je toto jednání vedeno ochranou vyššího zájmu a odůvodňuje, s ohledem na ustanovení příslušného vnitrostátního práva, aby byla dotyčná osoba zproštěna trestní odpovědnosti nebo aby bylo upuštěno od jejího potrestání nebo jí byl snížen trest.
82.
Ačkoli není třeba zdůrazňovat, že napomáhání nepovolenému přistěhovalectví představuje vážnou hrozbu pro zachování veřejného pořádku a správu hranic, je nezbytné zdůraznit rizika, kterým mohou být dotyčné osoby vystaveny, zejména v důsledku protiprávní činnosti, která s ním může být spojena. Mezi tato rizika patří zastíraná práce, padělání dokladů, kriminalita, obchodování s drogami, prostituce, sexuální vykořisťování a obchodování s lidmi. Je sice zřejmé, že napomáhání osobám, které vstoupily na území členských států neoprávněně, není nutně výdělečnou nebo trestnou činností a nepředstavuje systematicky vážné riziko pro životy těchto osob, nicméně vyvolává mimořádně závažné problémy už jen kvůli situaci velké nejistoty a závislosti, které mohou být tyto osoby, zejména ty nejzranitelnější, jako jsou nezletilí bez doprovodu, vystaveny.
83.
Unijní normotvůrce tím, že podřazuje veškerá jednání, která přispívají k nepovolenému vstupu státních příslušníků třetích zemí na území členského státu, pod působnost orgánů veřejné moci, a zejména pod působnost orgánů činných v trestním řízení, zajišťuje nejen lepší kontrolu migračních toků, ale také větší dohled nad těmito jednáními, a zejména nad těmi, které pod záminkou, že jsou páchány ze solidarity nebo z důvodu rodinných vazeb, mohou ve skutečnosti sledovat jiné cíle a vystavit dotyčné osoby závažnému porušení jejich základních práv.
84.
Vzhledem k povaze hrozeb pro dotčené osoby a jejich zranitelnosti, závažnosti tohoto jevu, jeho mnohotvárnosti a obtížím spojeným s prokázáním existence majetkového prospěchu se tedy unijní normotvůrce mohl oprávněně domnívat, že je vhodné odlišit úmyslný prvek protiprávního jednání, který je znakem jeho skutkové podstaty, od cíle sledovaného tímto protiprávním jednáním. Proto stanovil úplatnost jako přitěžující okolnost a zavedl odstupňovaný systém sankcí. Přestože ponechává na členských státech, aby přijaly „vhodnou“ sankci vůči každé osobě, která úmyslně napomůže nepovolenému vstupu na území členského státu – posouzení důvodů a stanovení sankce je na vnitrostátních soudech – ukládá jim povinnost uložit trest odnětí svobody každé osobě, kdo hodlá takto napomáhat úplatně (jehož výše bude podle čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/946 záviset na míře, v jaké byl čin spáchán v rámci zločinného spolčení nebo ohrozil životy dotčených osob).
85.
Zadruhé je třeba znovu připomenout, že čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 stanoví obecný rámec protiprávního jednání, který musí členské státy provést do svých právních řádů. Vnitrostátnímu zákonodárci proto přísluší, aby na základě pravidel upravujících trestní odpovědnost stanovených v jeho právním řádu vymezil v legislativním aktu všechny skutečnosti a okolnosti odůvodňující zproštění trestní odpovědnosti nebo upuštění od trestu či jeho snížení. Ty jsou v zákoně obvykle vymezeny obecně a mohou být pro každý z dotčených trestných činů konkrétně stanoveny (
59
). Ačkoli čl. 1 odst. 2 směrnice ponechává na každém členském státě, aby určil, v jakém rozsahu může být napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu pro humanitární účely vyňato z trestní odpovědnosti, nebrání to členským státům, aby ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovily další okolnosti, za nichž může pachatel využít takového zproštění nebo upuštění od potrestání či snížení trestu, například z důvodu existence stavu nouze nebo rodinných vazeb.
86.
Konečně zatřetí uvádím, že trestnost napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu stanovená v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 nemůže vést k tomu, aby členské státy porušovaly své závazky vyplývající z Listiny nebo jiných nástrojů unijního nebo mezinárodního práva. Nejedná se tedy o to, že by státnímu příslušníkovi třetí země bylo bráněno ve výkonu jeho základního práva požádat o azyl v členském státě, jak je zaručeno v článku 18 Listiny, nebo požádat o sloučení rodiny (
60
). V návaznosti na svou výhradu týkající se fakultativní povahy ustanovení čl. 1 odst. 2 směrnice 2002/90 (
61
) Komise ve svém sdělení uvedeném v poznámce pod čarou 31 tohoto stanoviska rovněž připomněla, že členské státy jsou povinny dodržovat mezinárodní humanitární právo (
62
).
87.
S ohledem na výše uvedené jsem dospěl k závěru, že čl. 1 odst. 1 písm. a) a odst. 2 směrnice 2002/90 v rozsahu, v němž ukládá členským státům trestat každou osobu, která vědomě napomáhá nepovolenému vstupu na území členského státu, aniž však výslovně zprošťuje trestní odpovědnosti osobu, která jedná nezištně, z humanitárních důvodů nebo z rodinné povinnosti či solidarity, ale ponechává členským státům volnost tak učinit, lze považovat za odpovídající cílům boje proti napomáhání nepovolenému přistěhovalectví, jak pokud jde o nepovolené překračování hranic v užším slova smyslu, tak pokud je jeho účelem zásobování sítí pro vykořisťování lidí, a dále za nepřekračující rámec toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle.
88.
Nyní je třeba přezkoumat přiměřenost sankčního režimu stanoveného v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90.
2) Přiměřenost sankčního režimu stanoveného v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90
89.
Článek 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 nestanoví přesné trestní sankce použitelné v případě napomáhání k nepovolenému vstupu na území členského státu. Unijní normotvůrce však vyžaduje, aby členské státy přijaly vůči pachateli protiprávního jednání „trestní“ sankce (článek 1 rámcového rozhodnutí 2002/946), které jsou „vhodné“ [čl. 1 odst. 1 písm. a) této směrnice] a „účinné, přiměřené a odrazující“ (článek 3 uvedené směrnice) (
63
).
90.
Tato objektivní kritéria by měla každému členskému státu umožnit stanovit výši sankcí s ohledem na jeho vlastní trestní politiku. Je na členských státech, aby uplatňovaly požadavek přiměřenosti sankcí. Skutečnost, že mají v tomto ohledu prostor pro uvážení, sama o sobě nebrání soudnímu přezkumu s cílem ověřit, zda nepřekročily meze stanovené v rámci tohoto prostoru pro uvážení stanovením nepřiměřených nebo nevhodných sankcí.
91.
S ohledem na judikaturu Soudního dvora je třeba mít za to, že každé z těchto dvou ustanovení má přímý účinek, a jednotlivci se jich tedy mohou dovolávat u vnitrostátních soudů proti členskému státu, který je nesprávně provedl (
64
).
92.
Zaprvé požadavek týkající se vhodné a přiměřené povahy sankcí stanovený v těchto ustanoveních je svou povahou bezpodmínečný (
65
). Znění čl. 1 odst. 1 i článku 3 směrnice 2002/90 totiž uvádí tento požadavek absolutním způsobem. Kromě toho tento požadavek nevyžaduje žádné opatření ze strany unijních orgánů a toto ustanovení nepřiznává členským státům pravomoc podmínit nebo omezit rozsah tohoto požadavku (
66
).
93.
Podle judikatury Soudního dvora nemůže okolnost, že uvedená ustanovení musí být provedena, zpochybnit bezpodmínečnou povahu požadavku týkajícího se vhodnosti a přiměřenosti sankcí (
67
).
94.
Zadruhé čl. 1 odst. 1 a článek 3 směrnice 2002/90 jsou dostatečně přesné. Je sice pravda, že tato dvě ustanovení ponechávají členským státům určitý prostor pro uvážení při stanovení sankčního režimu za protiprávní jednání uvedené v čl. 1 odst. 1 písm. a) této směrnice, tento prostor pro uvážení je však omezen zákazem stanovit nevhodné a nepřiměřené sankce.
95.
S ohledem na tyto úvahy není podle mého názoru důvod zpochybňovat přiměřenost sankčního režimu stanoveného v těchto článcích.
96.
Nezjistil jsem tedy žádnou skutečnost, která by měla vliv na platnost čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 z hlediska zásady přiměřenosti trestných činů a trestů stanovené v čl. 49 odst. 3 Listiny.
C. K druhé předběžné otázce
97.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 52 odst. 1 a čl. 49 odst. 3 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že zásada přiměřenosti trestných činů a trestů brání takové vnitrostátní právní úpravě, která stanoví sankcionování každé osoby, která napomáhá k nepovolenému vstupu na vnitrostátní území, a to i v případě, že pachatel tohoto protiprávního jednání nemá žádný úmysl dosahování zisku, aniž je současně stanoveno zproštění trestní odpovědnosti osob, které takto jednají z humanitárních důvodů.
98.
Ve výše uvedených úvahách jsem vysvětlil důvody, proč zásada přiměřenosti trestných činů a trestů podle mého názoru nebrání trestnosti stanovené unijním normotvůrcem v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90. Tato trestnost byla provedena italským zákonodárcem v čl. 12 odst. 1 legislativního nařízení č. 286/1998, přičemž tento článek mimoto stanoví použitelný sankční režim.
99.
Rovněž jsem zdůraznil, že čl. 1 odst. 2 této směrnice ponechává na každém z členských států, aby určily, do jaké míry může být osoba napomáhající k nepovolenému vstupu na území členského státu pro humanitární účely zproštěna trestní odpovědnosti nebo může být ve vztahu k ní upuštěno od použitelného trestu nebo jí může být snížen. Rovněž jsem uvedl, že nic nebrání členským státům, aby ve své vnitrostátní právní úpravě stanovily jiné okolnosti, za kterých by se na pachatele činu mohlo vztahovat takové zproštění nebo upuštění od potrestání nebo snížení trestu například z důvodu existence stavu nouze nebo rodinných vazeb.
100.
V projednávané věci mám za to, že Soudní dvůr nemá k dispozici dostatečné poznatky k tomu, aby mohl provést posouzení na základě zásady přiměřenosti, jelikož spis předložený Soudnímu dvoru neumožňuje zjistit podmínky použití čl. 12 odst. 1 legislativního nařízení č. 286/1998 (
68
), přesný rozsah důvodů pro zproštění trestní odpovědnosti nebo pro upuštění od potrestání či snížení trestu, které jsou stanoveny italskou právní úpravou, ani prostor pro uvážení, kterým vnitrostátní soud disponuje při přiznávání polehčujících okolností nebo při individualizaci trestu.
101.
Omezím se proto na několik poznámek.
102.
Zásada přiměřenosti trestných činů a trestů, kterou článek 3 směrnice 2002/90 pouze odráží, má kogentní povahu. Připomínám, že podle této zásady musí přísnost sankce odpovídat závažnosti protiprávního jednání, které postihuje, zejména tím, že zajistí skutečný odrazující účinek a zároveň nepřekročí meze toho, co je nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných danou právní úpravou (
69
). V této souvislosti Soudní dvůr požaduje, aby při určení sankce a její výše byly zohledněny individuální okolnosti daného případu (
70
).
103.
Zásada přiměřenosti proto vyžaduje, aby nejen vnitrostátní zákonodárce při provádění daného protiprávního jednání do svého právního řádu, ale také všichni účastníci trestního řízení při zajišťování jejího provádění strukturovali svou činnost tak, aby byla v souladu s touto zásadou, zejména tím, že zaručí individualizaci trestů (
71
). Soudní dvůr tedy věnuje zvláštní pozornost možnosti vnitrostátního soudu změnit kvalifikaci trestného činu oproti kvalifikaci uvedené v obžalobě – přičemž tato možnost může vést k uložení mírnější sankce – a možnosti změnit sankci v závislosti na závažnosti zjištěného trestného činu (
72
). Srovnávací právo v tomto ohledu ukazuje, že přinejmenším v právu členských států byl zaveden systém, který soudci umožňuje zajistit tuto individualizaci diverzifikací trestů, které může uložit, a tím, že v závislosti na konkrétních okolnostech spáchání trestného činu umožňuje buď zprostit pachatele trestní odpovědnosti prostřednictvím beztrestnosti, nebo snížit trest, či od něj upustit.
104.
Podle ustálené judikatury přísluší vnitrostátnímu soudu, který je jediný příslušný k posouzení skutkového stavu a výkladu vnitrostátních právních předpisů, určit, zda jsou v řízení, jež před ním probíhá, tyto požadavky splněny.
105.
Článek 12 odst. 1 legislativního nařízení č. 286/1998 postihuje napomáhání k nepovolenému překročení hranice bez ohledu na existenci úplatnosti. Toto ustanovení stanoví obzvláště přísný sankční režim, který zahrnuje délku stanoveného trestu odnětí svobody, výši peněžité sankce a kombinaci těchto dvou druhů sankcí (
73
).
106.
Pokud jde zaprvé o trest odnětí svobody, italský zákonodárce stanoví trest odnětí svobody v délce dvou až šesti let. Uvádím, že trest odnětí svobody je trestem, který unijní normotvůrce stanoví ve zvláštním případě, kdy je napomáhání k nepovolenému vstupu poskytováno za účelem dosažení zisku.
107.
Pokud jde dále o pokutu, italský zákonodárce stanoví pevnou částku ve výši 15000 eur za dotčenou osobu. V této souvislosti je třeba poznamenat, že tato částka rovněž odpovídá částce stanovené v čl. 12 odst. 3 legislativního nařízení č. 286/1998, pokud je pomoc poskytována v souvislosti s pašováním přistěhovalců, které ohrožuje život nebo bezpečnost přepravovaných osob a vystavuje je riziku nelidského nebo ponižujícího zacházení.
108.
Konečně, pokud jde o možnost kumulace trestních sankcí různého druhu, jako jsou peněžité tresty a tresty odnětí svobody, kterou zřejmě umožňuje čl. 12 odst. 1 legislativního nařízení č. 286/1998, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že taková kumulace musí být doprovázena pravidly zajišťujícími, aby přísnost všech uložených sankcí odpovídala závažnosti zjištěného protiprávního jednání (
74
). Tento požadavek je o to naléhavější, že trestnost stanovená v čl. 12 odst. 1 tohoto legislativního nařízení je široká a zřejmě umožňuje zahájit trestní stíhání jak proti těm, kteří jsou motivováni skutečným zločinným úmyslem, tak proti těm, kteří jednají z lidskosti nebo nouze.
109.
Je tedy třeba zohlednit prostor pro uvážení, který má orgán činný v trestním řízení, pokud jde o zahájení trestního řízení podle čl. 12 odst. 1 legislativního nařízení č. 286/1998, a případně vnitrostátní soud, aby upravil použitelnou trestní sankci, pokud pachatel jednal s cílem poskytnout humanitární pomoc nebo pokud toto jednání vyžadoval stav nouze nebo existence rodinných vazeb (
75
).
110.
V projednávané věci je zřejmé, že pokud je zahájeno trestní řízení proti matce, která se podílela na nepovoleném vstupu dvou členů své rodiny, své dcery a své neteře, všechny tři pocházející z Konžské republiky, na území státu, vyvolává taková situace otázku její trestnosti a trestu, který se na ni vztahuje. Srovnávací studie judikatury provedená UNODC ukazuje, že tato situace vyžaduje důkladné zkoumání skutkových okolností spáchání tohoto trestného činu a zejména osobnosti a motivace pachatele (
76
).
111.
Jakýkoli systém, který neumožňuje vnitrostátnímu soudu vyvážit dotčené zájmy a rozlišit mezi trestností osoby, která prokazatelně jednala z lidskosti nebo z nouze, výhradně v zájmu svých blízkých, zejména svých dětí, a trestností osoby, která je motivována výhradně zločinným úmyslem spáchat samotným zákonem zakázaný čin a mít z něj prospěch, by porušoval zásadu přiměřenosti. Ačkoli je tedy pravda, že ve věci v původním řízení dotyčná osoba jednala s plnou znalostí věci, zjevně promyšleně a úmyslně, když použila falešné pasy, tento úmysl nesmí zakrýt případnou existenci zoufalého jednání a musí být odlišen, s výhradou ověření, které přísluší provést předkládajícímu soudu, od jednání osoby, která jedná v rámci zločinecké sítě nebo organizace nebo která ohrožuje životy dotčených osob.
112.
V projednávané věci předkládající soud tvrdí, že čl. 12 odst. 2 legislativního nařízení č. 286/1998, který stanoví důvod pro zproštění trestní odpovědnosti za záchranné a humanitární činnosti poskytované v Itálii státním příslušníkům třetích zemí, kteří se nacházejí ve zranitelné situaci, „kteří se v každém případě nacházejí na území státu“, není z definice použitelný na trestný čin umožnění nepovoleného vstupu na území státu. Italská vláda naproti tomu uvádí, že tento článek z důvodu odkazu na článek 54 trestního zákoníku, který stanoví beztrestnost v případě stavu nouze, umožňuje nesankcionovat trestněprávně jednání, jejichž kriminalizace by byla v rozporu se zásadou přiměřenosti uvedené v čl. 52 odst. 1 Listiny. Pokud by se tedy na konci soudního řízení prokázalo, že dotčená osoba jednala s cílem zachránit svou dceru a neteř před vážnou a nenapravitelnou újmou, bylo by možné konstatovat stav nouze a neuložit jí trestní sankci.
113.
Ve světle těchto prvků bude nakonec na předkládajícím soudu, aby s ohledem na všechny skutkové okolnosti spáchání protiprávního jednání, a zejména na osobnost pachatele a pohnutky, z nichž vycházelo jeho jednání, určil, zda existují objektivní okolnosti, které odůvodňují spáchání tohoto protiprávního jednání, které by bylo bez těchto okolností trestné, a případně ověřit, zda existují pravidla zaručující zproštění trestní odpovědnosti nebo upuštění od trestu či zmírnění trestu stanoveného v čl. 12 odst. 1 legislativního nařízení č. 286/1998, aby trest odpovídal požadavkům veřejného pořádku a odpovídal tomu, co je nezbytně nutné vzhledem k závažnosti spáchaného protiprávního jednání.
114.
S ohledem na výše uvedené je tedy podle mého názoru třeba na druhou předběžnou otázku odpovědět tak, že zásada přiměřenosti trestných činů a trestů zakotvená v čl. 49 odst. 3 Listiny brání takovému systému, který neumožňuje vnitrostátnímu soudu, pokud je zahájeno trestní řízení proti matce, která je státní příslušnicí třetí země a která vědomě napomohla k nepovolenému vstupu dvou nezletilých dětí, členů její rodiny, na vnitrostátní území, za použití falešných dokladů totožnosti, vyvážit dotčené zájmy a rozlišit mezi trestností osoby, která prokazatelně jednala z lidskosti nebo nouze, výlučně v zájmu nezletilých, a trestností osoby, která je motivována pouze zločinným úmyslem spáchat samotným zákonem zakázaný čin za účelem zisku.
115.
Předkládajícímu soudu přísluší, aby provedl konkrétní přezkum přiměřenosti vnitrostátní právní úpravy, která stanoví, ve vztahu ke každé osobě, která napomáhá nepovolenému vstupu na území státu, uložení trestu odnětí svobody v rozmezí od dvou do šesti let a peněžité pokuty ve výši 15000 eur za každou osobu, zejména s ohledem na možnost zprostit trestní odpovědnosti osoby, u nichž se prokáže, že jednaly nezištně, z altruismu, soucitu nebo solidarity, z humanitárních důvodů nebo z důvodu rodinných vazeb, nebo přizpůsobit sankční režim, který se na ně vztahuje.
V. Závěry
116.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Tribunale di Bologna (soud v Boloni, Itálie) odpověděl následovně:
„1)
Článek 1 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 2002/90/ES ze dne 28. listopadu 2002, kterou se definuje napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu,
musí být vykládán v tom smyslu, že
protiprávního jednání se dopustí matka, státní příslušnice třetí země, která vědomě napomáhá k nepovolenému vstupu do členského státu dvěma členům své rodiny, své dceři a své neteři, nezletilým osobám, o které pečuje, a to za použití falešných dokladů totožnosti.
2)
Přezkum první předběžné otázky neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 z hlediska zásady zákonnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů zakotvené v čl. 49 odst. 1 a 3 Listiny základních práv Evropské unie.
3)
Zásada přiměřenosti trestných činů a trestů zakotvená v čl. 49 odst. 3 Listiny základních práv brání takovému systému, který neumožňuje vnitrostátnímu soudu, pokud je zahájeno trestní řízení proti matce, která je státní příslušnicí třetí země a která napomohla k nepovolenému vstupu dvou nezletilých dětí, členů její rodiny, na vnitrostátní území, za použití falešných dokladů totožnosti, vyvážit dotčené zájmy a rozlišit mezi trestností osoby, která prokazatelně jednala z lidskosti nebo nouze, výlučně v zájmu nezletilých, a trestností osoby, která je motivována pouze zločinným úmyslem spáchat samotným zákonem zakázaný čin za účelem zisku.
Předkládajícímu soudu přísluší, aby provedl konkrétní přezkum přiměřenosti vnitrostátní právní úpravy, která stanoví, ve vztahu ke každé osobě, která napomáhá nepovolenému vstupu na území státu, uložení trestu odnětí svobody v rozmezí od dvou do šesti let a peněžité pokuty ve výši 15000 eur za každou osobu, zejména s ohledem na možnost zprostit trestní odpovědnosti osoby, u nichž se prokáže, že jednaly nezištně, z altruismu, soucitu nebo solidarity, z humanitárních důvodů nebo z důvodu rodinných vazeb, nebo přizpůsobit sankční režim, který se na ně vztahuje.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádného z účastníků řízení.
(
2
) – Úř. věst. 2002, L 328, s. 17; Zvl. vyd. 19/06, s. 64. Dne 28. listopadu 2023 předložila Komise návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se stanoví minimální pravidla pro předcházení napomáhání k nepovolenému vstupu, tranzitu a pobytu v Unii a pro boj proti takovému napomáhání a kterou se nahrazuje směrnice Rady 2002/90/ES a rámcové rozhodnutí Rady 2002/946/SVV [COM(2023) 755 final].
(
3
) – Viz Úřad OSN pro drogy a kriminalitu (UNODC), Women in Migrant Smuggling; A Case-law Analysis, 2019, s. 18. Z této analýzy rovněž vyplývá, že ženy sice mohou být zapojeny do převaděčských sítí, ale nejčastěji usnadňují nelegální pohyb osob, které osobně znají a s nimiž mají úzké osobní vazby, aniž za to očekávájí jakýkoli finanční nebo materiální prospěch (s. 22, třetí a čtvrtý odstavec).
(
4
) – Dále jen „Listina“.
(
5
) – Viz rozsudek ze dne 19. října 2023, G. ST. T. (Přiměřenost trestu v případě porušování práv) (C‑655/21, EU:C:2023:791, bod 65 a citovaná judikatura).
(
6
) – Úř. věst. 2002, L 328, s. 1.
(
7
) – Společná akce ze dne 21. prosince 1998 přijatá Radou na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii, kterou se stanoví, že účast na zločinném spolčení je v členských státech Evropské unie trestným činem (Úř. věst. 1998, L 351, s. 1; Zvl. vyd. 19/01, s. 113)
(
8
) – Úmluva, která vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954 [Sbírka smluv Organizace spojených národů, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], doplněná Protokolem týkajícím se právního postavení uprchlíků, který byl uzavřen v New Yorku dne 31. ledna 1967 a vstoupil v platnost dne 4. října 1967.
(
9
) – Řádný dodatek ke GURI č. 191 ze dne 18. srpna 1998, ve znění legge no 94 – Disposizioni in materia di sicurezza pubblica (zákon č. 94 o ustanoveních týkajících se veřejné bezpečnosti) ze dne 15. července 2009 (řádný dodatek ke GURI č. 170 ze dne 24. července 2009), dále jen „legislativní nařízení č. 286/1998“.
(
10
) – „may decide not to impose sanctions“ v anglickém znění, „può decidere di non adottare sanzioni“ v italském znění.
(
11
) – Podle Gérarda Cornua je trestnost opatřením trestní politiky, které spočívá v tom, že příslušný orgán (v zásadě zákonodárce) kvalifikuje určitou formu jednání jako trestný čin tím, že stanoví jeho skutkovou podstatu a příslušný trest [Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Paříž, 15. vyd., 2024].
(
12
) – Unijní normotvůrce totiž postihuje napomáhání k nepovolenému přistěhovalectví, pokud se týká vstupu „na území členského státu“, přičemž tento normotvůrce předtím v bodě 2 odůvodnění směrnice 2002/90 uvedl, že je třeba s ním bojovat v souvislosti s nepovoleným překračováním hranic „ve vlastním smyslu slova“.
(
13
) – Například čl. 225-5 odst. 1 francouzského trestního zákoníku definuje trestný čin kuplířství jako „jednání, kterého se dopustí jakákoli osoba jakýmkoli způsobem, spočívající v tom, že […] napomáhá, usnadňuje nebo chrání prostituci jiných osob“.
(
14
) – Ve své informativní poznámce nazvané „Boj proti převaděčství do Evropské unie, hlavní nástroje“ z dubna 2016, která je k dispozici na internetové adrese: http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/BRIE/2016/581391/EPRS_BRI%282016 %29581391_FR.pdf Evropský parlament upozorňuje, že „[p]řevaděčství je složitý problém a modus operandi převaděčů je často velmi pružný a neustále se měnící. Je tedy nutné bojovat proti tomuto jevu pomocí komplexního přístupu“ (s. 14). Viz také pracovní dokument útvarů Komise ze dne 22. března 2017 o hodnocení, v rámci programu REFIT, právního rámce Evropské unie proti napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu: balíček proti převaděčům (směrnice 2002/90/ES a rámcové rozhodnutí 2002/946/SVV) [SWD(2017) 117 final], k dispozici v anglickém jazyce na následující adrese: https://www.europarl.europa.eu/RegData/docs_autres_institutions/commission_europeenne/swd/2017/0117/COM_SWD(2017)0117_EN.pdf.
(
15
) – Viz informativní poznámka Evropského parlamentu uvedená v poznámce pod čarou 14 tohoto stanoviska (s. 9), jakož i Evropská komise, Generální ředitelství pro migraci a vnitřní věci, Studie o pašování přistěhovalců: Charakteristiky, reakce a spolupráce se třetími zeměmi, obecné shrnutí, září 2015 (bod 1.3.2).
(
16
) – Výraz „úmyslně“ je v ostatních jazykových zněních směrnice 2002/90 předkládán bez rozdílu výrazy „vědomě“, „záměrně“ nebo také „dobrovolně“.
(
17
) – Viz pracovní dokument útvarů Komise citovaný v poznámce pod čarou 14 tohoto stanoviska (s. 9).
(
18
) – Viz informativní poznámka Evropského parlamentu uvedená v poznámce pod čarou 14 tohoto stanoviska (s. 2, 6 a 14).
(
19
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
20
) – Viz rozhodnutí Rady 2001/87/ES ze dne 8. prosince 2000 Rady o podpisu Úmluvy Organizace spojených národů proti nadnárodnímu organizovanému zločinu, jakož i připojených protokolů o boji proti obchodu s lidmi, zejména se ženami a dětmi, a o převádění přistěhovalců po zemi, vzduchem a po moři, jménem Evropského společenství (Úř. věst. 2001, L 30, s. 44; Zvl. vyd. 11/36, s. 125); rozhodnutí Rady 2006/616/ES ze dne 24. července 2006 o uzavření Protokolu proti pašování přistěhovalců po zemi, po moři a letecky, doplňujícího Úmluvu Organizace spojených národů proti nadnárodnímu organizovanému zločinu, jménem Evropského společenství, pokud jde o ustanovení protokolu, která spadají do oblasti působnosti článků 179 a 181a Smlouvy o založení Evropského společenství (Úř. věst. 2006, L 262, s. 24), a rozhodnutí Rady 2006/617/ES ze dne 24. července 2006 o uzavření Protokolu proti pašování přistěhovalců po zemi, po moři a letecky, doplňujícího Úmluvu Organizace spojených národů proti nadnárodnímu organizovanému zločinu, jménem Evropského společenství pokud jde o ustanovení protokolu, která spadají do oblasti působnosti části třetí hlavy IV Smlouvy o založení Evropského společenství (Úř. věst. 2006, L 262, s. 34).
(
21
) – Viz rovněž bod 5 odůvodnění směrnice 2002/90.
(
22
) – Článek 1 odst. 3 tohoto rámcového rozhodnutí, jakož i body 2 odůvodnění směrnice 2002/90 a uvedeného rámcové rozhodnutí jasně a jednoznačně odrážejí původ balíčku opatření, který byl přijat po hrůzném nálezu mrtvých těl 58 čínských státních příslušníků, potenciálních nelegálních přistěhovalců, v zapečetěném kontejneru kamionu registrovaného v Nizozemsku v Doveru (Spojené království) v červnu 2000, po němž členské státy pověřily Francouzskou republiku, která v té době předsedala Unii, aby navrhla opatření k boji proti těmto zločinům a proti rychlému rozvoji pašováním osob do Unie.
(
23
) – C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202.
(
24
) – Rozsudek ze dne 10. dubna 2012, Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202, body 44 a 45). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
25
) – Podnět Francouzské republiky k přijetí směrnice Rady, kterou se definuje napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu (Úř. věst. 2000, C 253, s. 1).
(
26
) – Viz vysvětlující poznámka 10711/00 ze dne 28. července 2000 týkající se tohoto návrhu. V článku 4 návrhu se uvádí: „Každý členský stát může v souvislosti s trestnými činy uvedenými v článcích 1 a 2 osvobodit od sankcí osoby, které mají s cizím státním příslušníkem, jenž využil uvedené pomoci […], následující vazby: […] příbuzný ve vzestupné nebo sestupné linii, sourozenci a jejich manželé, […] manžel nebo manželka nebo osoba, o níž je známo, že s ní žije fakticky v manželském svazku.“ (neoficiální překlad)
(
27
) – Úmluva ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích, která byla podepsána v Schengenu dne 19. června 1990 a která vstoupila v platnost dne 26. března 1995 (Úř. věst. 2000, L 239, s. 19; Zvl. vyd. 19/02, s. 9), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 265/2010 ze dne 25. března 2010 (Úř. věst. 2010, L 85, s. 1) a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 610/2013 ze dne 26. června 2013 (Úř. věst. 2013, L 182, s. 1).
(
28
) – Viz závěrečná zpráva Evropského parlamentu A5-0315/2000 ze dne 25. října 2000 o podnětu Francouzské republiky k přijetí směrnice Rady, která definuje napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu (pozměňovací návrh 8 týkající se článku 1 tohoto podnětu).
(
29
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 4. května 2023, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, body 33 a 34, jakož i citovaná judikatura). V rozsudku ze dne 6. října 2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, bod 97 a citovaná judikatura), Soudní dvůr zdůraznil, že „přísnost sankcí musí odpovídat závažnosti dotčeného protiprávního jednání, přičemž takový požadavek vyplývá nejen z čl. 52 odst. 1 Listiny, ale i ze zásady přiměřenosti stanovené v jejím čl. 49 odst. 3“.
(
30
) – Viz zejména Galli, F., a Weyembergh, A., Approximation of substantive criminal law in the EU – The way forward, Éditions de l’Université de Bruxelles, Bruxelles, 2013, et Zoumpoulakis, K., „The unresolved tension between the approximation of criminal norms in the EU and the question of national discretion: what is the role of minimum rules in EU criminal law?“, Boom Strafblad, sv. 6, Boom uitgevers, Amsterdam, s. 315 až 318.
(
31
) – V tomto smyslu viz bod 1 sdělení Komise „Pokyny Komise k provádění pravidel EU týkajících se definice napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu a zabránění tomuto napomáhání“ (Úř. věst. 2020, C 323, s. 1). V právní nauce viz zejména Weyembergh, A., „Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction“, Revue internationale de droit pénal, sv. 77, Éres, Toulouse, č. 1-2, 2006, s. 185 až 192. Podle této navrhovatelky „[k]romě demokratického deficitu, kterým krutě trpí, jsou práce na sbližování postiženy také nedostatkem soudržnosti a tendencí reagovat na události. Vyznačují se také jasným represivním zaměřením, což dokládá použití širokých definic již existujících protiprávních jednání, o čemž svědčí definice napomáhání k nepovolenému vstupu. […] Takové definice nebo koncepce, zaměřené na účinnost boje proti cíleným formám trestné činnosti, s sebou nesou riziko zneužití a opomíjejí další zájmy související s výkonem trestní spravedlnosti, zejména požadavky týkající se materiální složky zásady zákonnosti, zásady, která však byla uznána jako základní právo“ (s. 192).
(
32
) – Viz zejména rozsudek ze dne 5. prosince 2017, M. A. S. a M. B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, body 51 až 56 a citovaná judikatura).
(
33
) – Podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950, dále jen „EÚLP“. V tomto ohledu viz rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ze dne 15. listopadu 1996, Cantoni v. Francie (EC:ECHR:1996:1115JUD001786291, bod 29); ze dne 7. února 2002, E. K. v. Turecko (EC:ECHR:2002:0207JUD002849695, bod 51); ze dne 29. března 2006, Achour v. Francie (EC:ECHR:2006:0329JUD006733501, bod 41) a ze dne 20. září 2011, OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Rusko (CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, body 567 až 570).
(
34
) – Viz rozsudky ze dne 3. května 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, body 49 a 50 a citovaná judikatura); ze dne 5. května 2022, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, bod 38), a ze dne 19. října 2023, G. ST. T. (Přiměřenost trestu v případě porušování práv) (C‑655/21, EU:C:2023:791, body 49 a násl. a citovaná judikatura).
(
35
) – Viz Peristeridou, C., „Chapter VI – Fragments of the Legality Principle in European Criminal Law“, The Principle of Legality in European Criminal Law, Intersentia, Cambridge, 2015, s. 177 až 220, zejména s. 182 a 199.
(
36
) – Viz Peristeridou, C., op. cit., s. 199.
(
37
) – Viz zejména Kaiafa-Gbandi, M., „Approximation of substantive criminal law provisions in the EU and fundamental principles of criminal law“, v Galli, F., a Weyembergh, A., op. cit., zejména s. 103, jakož i Peristeridou, C., op. cit., s. 199.
(
38
) – C‑308/06, EU:C:2008:312.
(
39
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 7. září 2005 o znečištění z lodí a o zavedení sankcí za protiprávní jednání (Úř. věst. 2005, L 255, s. 11).
(
40
) – Rozsudek ze dne 3. června 2008, Intertanko a další (C‑308/06, EU:C:2008:312, bod 73).
(
41
) – Rozsudek ze dne 3. června 2008, Intertanko a další (C‑308/06, EU:C:2008:312, bod 74).
(
42
) – Viz rozsudek ze dne 3. června 2008, Intertanko a další (C‑308/06, EU:C:2008:312, bod 78).
(
43
) – Viz zejména rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Vaditrans (C‑102/16, EU:C:2017:1012, bod 56 a citovaná judikatura).
(
44
) – Viz Zoumpoulakis, K., „Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase?“New Journal of European Criminal Law, sv. 13, č. 3, Intersentia, Mortsel, 2022, s. 333 až 345.
(
45
) – V tomto smyslu viz Peristeridou, C., „The principle of Lex certa in national law and European perspectives“, v Klip, A., H., Substantive Criminal Law of the European Union, Maklu, Antverpy, 2011, s. 69 až 95, zejména s. 91. Wieczorek, I., „EU constitutional limits to the Europeanization of punishment: A case study on offenders’ rehabilitation“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publications, Londýn, 2018, č. 6, s. 655 až 671, zejména s. 659 a 660.
(
46
) – Viz rozsudek ze dne 30. dubna 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, bod 45).
(
47
) – Viz Weyembergh, A., „Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction“, op. cit. podle něhož je sbližování pokročilejší formou právní integrace než koordinace a spolupráce, v jejichž rámci zůstávají vnitrostátní právní předpisy stejné, ale méně pokročilou než sjednocení, které zahrnuje nahrazení již existujících vnitrostátních předpisů novou normou trestního práva, což by odpovídalo situaci přenosu pravomoci (s. 186).
(
48
) – Viz rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 15. listopadu 1996, Cantoni v. Francie (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, body 31 a 32), týkající se právní definice pojmu „léčivý přípravek“ obsažené v článku L. 511 tehdy platného francouzského code de la santé publique (zákoník veřejného zdraví).
(
49
) – Rebut, D., „Le principe de la légalité des délits et des peines“, Libertés fondamentaux, Dalloz, Paris, 2005. s. 595 až 610, zejména bod 753.
(
50
) – Pro ilustraci viz rozsudek ze dne 30. dubna 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, bod 49 a citovaná judikatura).
(
51
) – Viz rozsudek ze dne 3. června 2008, Intertanko a další (C‑308/06, EU:C:2008:312, bod 71 a citovaná judikatura).
(
52
) – Viz rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 167 a citovaná judikatura), jakož i ze dne 5. května 2022, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, bod 41).
(
53
) – C‑178/22, EU:C:2024:371.
(
54
) – Viz rozsudek ze dne 30. dubna 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, bod 45).
(
55
) – Viz rozsudek ze dne 6. října 2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, bod 98 a citovaná judikatura).
(
56
) – Viz rozsudek ze dne 26. ledna 2021, Hessischer Rundfunk (C‑422/19 a C‑423/19, EU:C:2021:63, bod 70).
(
57
) – V tomto ohledu viz rozsudky ze dne 2. března 2023, PrivatBank a další (C‑78/21, EU:C:2023:137, bod 72 a citovaná judikatura), a ze dne 29. července 2024, BP France (C‑624/22, EU:C:2024:640, bod 73 a citovaná judikatura).
(
58
) – Tím se čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 liší od § 117 kanadského zákona o přistěhovalectví a ochraně uprchlíků, který byl předmětem kritiky Nejvyššího soudu Kanady v rozsudku ze dne 27. listopadu 2015, R. v. Appulonappa. Vzhledem k tomu, že účelem zákona byl boj proti obchodování s lidmi souvisejícímu s nadnárodním organizovaným zločinem, Nejvyšší soud rozhodl, že trestnost podněcování, napomáhání nebo navádění k nepovolenému vstupu státních příslušníků třetích zemí, a to i v případě, že se tak děje za účelem vzájemné pomoci, pomoci rodinnému příslušníkovi nebo z humanitárních důvodů, je v rozporu se zásadou přiměřenosti (body 70, 72 až 74, 77 a 84).
(
59
) – Toto ustanovení je podle mého názoru třeba přirovnat k ustanovením, která ve vnitrostátních trestních zákonících obecně definují zločiny a přečiny, a teprve poté upřesňují jejich rozsah, pravidla vzniku odpovědnosti a polehčující nebo přitěžující okolnosti, okolnosti vylučující protiprávnost a tresty (například článek 221-1 francouzského trestního zákoníku, který stanoví, že trestným činem je „úmyslné způsobení smrti jiné osobě“, nebo článek 311-1 téhož zákoníku, který stanoví, že trestným činem je „podvodné přisvojení si cizí věci“).
(
60
) – Členské státy jsou zejména povinny nejednat tak, aby bránily vstupu žadatelů o mezinárodní ochranu na své území (viz článek 6 rámcového rozhodnutí 2002/946). V rozsudku ze dne 16. listopadu 2021, Komise v. Maďarsko (Kriminalizace pomoci žadatelům o azyl) (C‑821/19, EU:C:2021:930, bod 136 a citovaná judikatura), Soudní dvůr připomněl, že každý státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti má právo učinit žádost o mezinárodní ochranu na území členského státu, a to i na jeho hranicích nebo v jeho tranzitních prostorách, i když na tomto území pobývá neoprávněně. Toto právo mu musí být přiznáno bez ohledu na to, jakou má taková žádost naději na úspěch.
(
61
) – Viz zpráva Smíšeného výboru na úrovni výboru podle článku 36 ze dne 3. a 4. května 2001 pro Smíšený výbor na úrovni velvyslanců (dokument 8632/01), s. 3.
(
62
) – Viz také zpráva vypracovaná v roce 2014 Agenturou Evropské unie pro základní práva (FRA), „Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them“, zejména s. 16: „[j]e třeba zvážit praktické pokyny na pomoc členským státům při provádění směrnice způsobem, který je v souladu se základními právy. Tyto pokyny by měly výslovně vyjmout ze sankcí humanitární pomoc při vstupu (záchrana na moři a pomoc uprchlíkům dostat se do bezpečí), jakož i neziskovou humanitární pomoc (např. potraviny, přístřeší, lékařská péče, právní poradenství) nelegálním přistěhovalcům“ (neoficiální překlad).
(
63
) – V souladu s ustálenou judikaturou jsou členské státy při výkonu své pravomoci povinny dodržovat unijní právo a jeho základní zásady, a jak vyplývá z článku 3 směrnice 2002/90, tedy i zásadu přiměřenosti (viz rozsudek ze dne 6. Října 2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, bod 84 a citovaná judikatura).
(
64
) – Pokud jde o článek 20 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/67/EU ze dne 15. května 2014 o prosazování směrnice 96/71/ES o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb a o změně nařízení (EU) č. 1024/2012 o správní spolupráci prostřednictvím systému pro výměnu informací o vnitřním trhu („nařízení o systému IMI“) (Úř. věst. 2014, L 159, s. 11), viz rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek) (C‑205/20, EU:C:2022:168, body 16 až 32).
(
65
) – Podle ustálené judikatury platí, že i když směrnice ponechává členským státům určitý prostor pro uvážení při jejím provádění, ustanovení této směrnice lze považovat za přesné a bezpodmínečné, pokud členským státům jednoznačně ukládá přesnou povinnost dosáhnout výsledku, který není vázán na žádnou podmínku, co se týče použití pravidla v něm obsaženého [viz rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek) (C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 19)].
(
66
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek) (C‑205/20, EU:C:2022:168, body 23 a 24).
(
67
) – Podle Soudního dvora by výklad, podle kterého by nezbytnost provedení požadavku přiměřenosti sankcí mohla tento požadavek zbavit bezpodmínečného charakteru, vedl k tomu, že by dotčeným jednotlivcům bylo zabráněno dovolávat se případně zákazu stanovit nepřiměřené sankce, který tento požadavek ukládá. Bylo by přitom neslučitelné se závaznou povahou, kterou dané směrnici přiznává článek 288 SFEU, kdyby byla zásadně vyloučena možnost dotčených osob dovolávat se takového zákazu [viz rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek) (C‑205/20, EU:C:2022:168, body 25 a 26)].
(
68
) – Podle judikatury Soudního dvora členský stát uplatňuje unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny, pokud plní závazek uvedený v ustanovení unijního práva, který spočívá ve stanovení účinných, přiměřených a odrazujících sankcí vůči osobám odpovědným za protiprávní jednání uvedená v tomto ustanovení [viz rozsudek ze dne 19. října 2023 ve věci G. ST. T. (Přiměřenost trestu v případě porušování práv) (C‑655/21, EU:C:2023:791, bod 43 a citovaná judikatura)].
(
69
) – Viz rozsudek ze dne 19. října 2023, G. ST. T. (Přiměřenost trestu v případě porušování práv) (C‑655/21, EU:C:2023:791, bod 65 a citovaná judikatura).
(
70
) – Viz rozsudek ze dne 4. října 2018, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, bod 45).
(
71
) – Viz De Bondt, W., „The Missing Link between ‚Necessity‘ and ‚Approximation of Criminal Sanctions‘ in the EU“, European Criminal Law Review, Beck, Mnichov, 2014, č. 4, s. 147 až 168.
(
72
) – Viz rozsudek ze dne 19. října 2023, G. ST. T. (Přiměřenost trestu v případě porušování práv) (C‑655/21, EU:C:2023:791, bod 68 a citovaná judikatura).
(
73
) – Připomínám, že v souladu s judikaturou Soudního dvora, v případě, že členský stát překročí svou posuzovací pravomoc tím, že přijme vnitrostátní právní úpravu, jež stanoví nepřiměřené sankce za porušení vnitrostátních předpisů provádějících směrnici, musí mít dotčená osoba možnost dovolávat se přímo požadavku přiměřenosti sankcí stanoveného v této směrnici proti takové právní úpravě [viz rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek) (C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 30 a citovaná judikatura)].
(
74
) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. března 2018, Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 55), a ze dne 5. května 2022, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, bod 50).
(
75
) – Viz rozsudek ze dne 20. března 2018, Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 58).
(
76
) – Pokud je prokázáno, že pomoc byla poskytnuta výhradně v zájmu příbuzných, a zejména dětí, některé země uznávají, že se ze své podstaty jedná o humanitární čin, který vyžaduje, aby čin nebyl trestný, zatímco u jiných zemí existence rodinných vazeb nebrání uznání viny matky (viz analýza UNODC citovaná v poznámce pod čarou 3 tohoto stanoviska, s. 19).