Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 02/23/2016 
Spisová značka: 20 Cdo 4263/2015 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2016:20.CDO.4263.2015.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Výkon rozhodnutí 
Přípustnost dovolání 
Náklady řízení 
Dotčené předpisy: čl. 49 Nařízení () č. 44/2001 
Kategorie rozhodnutí: D EU 
Podána ústavní stížnost  
datum 
podání spisová značka soudce zpravodaj výsledek datum 
rozhodnutí 
04/29/2016 I. ÚS 1371/2016 JUDr. David Uhlíř - - 
 
 
20 Cdo 4263/2015 
 
U S N E S E N Í 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy 
Jirmanové, Ph.D. a soudců JUDr. Zbyňka Poledny a JUDr. Aleše Zezuly v exekuční věci 
oprávněného M. S., B., zastoupeného Mgr. Lukášem Wimětalem, advokátem se sídlem v Brně, 
Údolní 388/8, proti povinné Fotbalové asociaci České republiky, se sídlem v Praze 6, Diskařská 
2431/4, identifikační číslo osoby 00406741, zastoupené Mgr. Markem Vojáčkem, advokátem se 
sídlem v Praze 1, Týn 1049/3, pro 1 185,19 EUR s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro 
Prahu 6 pod sp. zn. 38 Nc 7416/2009, o dovolání oprávněného proti usnesení Městského soudu v 
Praze ze dne 7. listopadu 2013, č. j. 70 Co 317/2013-415, takto:  
I. Dovolání se odmítá.  
II. Oprávněný je povinen zaplatit povinné k rukám jejího advokáta do tří dnů od právní moci 
tohoto usnesení náklady dovolacího řízení ve výši 1827 Kč.  
O d ů v o d n ě n í : 
Usnesením ze dne 2. prosince 2009, č. j. 38 Nc 7416/2009-10, obvodní soud prohlásil rozsudek v 
Utrechtu ze dne 5. listopadu 2008, č. j. 250302/KG ZA 08-589, vykonatelným na území České 
republiky a na majetek povinné nařídil exekuci „k uspokojení pohledávky oprávněného ve výši 
334.000 EUR (1.000 EUR za každý den trvání prodlení s vydáním ITC /International Transfer 
Card/, tj. od 16. 11. 2008 do 15. 10. 2009 do dne podání tohoto návrhu), dále ve výši 1.000 EUR 
za každý den prodlení s vydáním ITC od 16. 10. 2009 do dne vydání ITC (maximálně však 
celkem 66 000 EUR), pro náklady předcházejícího řízení ve výši 1 185,19 EUR a pro náklady 
exekuce a náklady oprávněného, které budou v průběhu řízení stanoveny“. Městský soud v Praze 
usnesením ze dne 6. prosince 2012, č. j. 70 Co 206/2010-194, usnesení soudu prvního stupně ve 
výroku o prohlášení vykonatelnosti exekučního titulu zrušil a řízení v tomto rozsahu zastavil s 
tím, že o prohlášení vykonatelnosti cizozemského soudu již bylo pravomocně rozhodnuto 
vyhovujícím způsobem v jiném řízení, a uvedené rozhodnutí tvoří pro další řízení o prohlášení 
vykonatelnosti překážku věci rozsouzené (§ 159a odst. 5 o. s. ř.). Ve výrocích o nařízení exekuce 
a pověření soudního exekutora co do částky 334 000 EUR a dále 1 000 EUR za každý den 
prodlení s vydáním ITC od 16. 10. 2009 do vydání ITC, maximálně však 66 000 EUR, rozhodnutí 
změnil tak, že návrh v tomto rozsahu zamítl, a pro náklady předcházejícího řízení 1 185,19 EUR 
nařízení exekuce potvrdil.
Následně Obvodní soud pro Prahu 6 k návrhu povinné usnesením ze dne 31. května 2013, č. j. 38 
Nc 7416/2009-378, zastavil nařízenou exekuci a oprávněnému uložil zaplatit do tří dnů od právní 
moci náklady řízení povinné 178 087,80 Kč k rukám jejího advokáta a soudnímu exekutorovi 
náklady exekuce 7 865 Kč. Současně zamítl návrh povinné na odklad exekuce. Uzavřel, že ve 
vztahu k nařízení exekuce pro náklady nalézacího řízení je dána překážka věci rozsouzené, 
protože exekuce byla nařízena poté, co již byla pro tutéž pohledávku podle stejného exekučního 
titulu k návrhu téhož oprávněného proti téže povinné pravomocně nařízena v řízení vedeném u 
téhož soudu pod sp. zn. 34 EXE 1964/2010. Ostatními námitkami povinné (směřujícími proti 
závěru o vykonatelnosti exekučního titulu) se soud z důvodu vyhovění návrhu povinné na 
zastavení exekuce nezabýval.  
Městský soud v Praze k odvolání oprávněného potvrdil usnesení soudu prvního stupně ve výroku 
o zastavení exekuce a o nákladech exekuce a změnil ve výroku o nákladech řízení mezi účastníky 
tak, že výši těchto nákladů snížil na 150 185,20 Kč. Současně uložil oprávněnému zaplatit 
náklady odvolacího řízení povinné 3 557,40 Kč do tří dnů od právní moci k rukám jejího 
advokáta. Odvolací soud uvedl, že rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 20 Cdo 1825/2003, 20 
Cdo 1751/2002 a 20 Cdo 1082/2004 řeší souběh exekučního řízení podle exekučního řádu a 
výkonu rozhodnutí podle občanského soudního řádu, a tedy nejsou pro danou věc použitelná. 
Střet dvou exekučních řízení nutno posoudit podle speciální úpravy překážky litispendence (§ 35 
odst. 3 ex. ř. ve znění do 31. 12. 2012), podle níž vznik překážky litispendence nelze vázat v 
případě dvou exekučních řízení až na vydání exekučního příkazu, ale již na samotné zahájení 
exekučního řízení. Překážka litispendence přitom nebránila zahájení (v pořadí druhého) řízení, 
vedeného u soudu prvního stupně pod sp. zn. 34 EXE 1964/2010, neboť bylo zahájeno 6. 9. 2010, 
tedy v době, kdy exekuční řízení v této věci již neprobíhalo, neboť návrh na nařízení exekuce byl 
usnesením odvolacího soudu ze dne 11. 6. 2010, č. j. 70 Co 206/2010-72, pravomocně zamítnut. 
Usnesení odvolacího soudu však bylo posléze k dovolání oprávněného usnesením Nejvyššího 
soudu ze dne 30. 8. 2012, č. j. 20 Cdo 3785/2010-133, zrušeno, čímž došlo k „obživnutí“ tohoto 
exekučního řízení. Jeho dalšímu průběhu však již brání zahájené a probíhající exekuční řízení ve 
věci vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 34 EXE 1964/2010. Odvolací soud 
nečekal na rozhodnutí Nejvyššího soudu o dovolání povinné, podaném v paralelním exekučním 
řízení, a uzavřel, že pro překážku litispendence nelze v tomto řízení pokračovat, pročež exekuci 
zastavil podle § 268 odst. 1 písm. h/ o. s. ř. Protože oprávněný v téže věci podal postupně dva 
návrhy na nařízení exekuce, a tak zavinil zastavení exekuce, soudy mu uložily povinnost k úhradě 
nákladů exekuce i nákladů řízení. Při vyčíslení nákladů řízení povinné měl však soud prvního 
stupně vycházet ze skutečnosti, že předmětem řízení byla již pouze částka 1 185,19 EUR. 
Odvolací soud tedy změnil výši těchto nákladů řízení.  
Usnesení odvolacího soudu napadl oprávněný dovoláním. Má za to, že vyřešená právní otázka má 
být dovolacím soudem posouzena jinak, přičemž rozhodnutí odvolacího soudu spočívá na 
nesprávném právním posouzení věci. Nesouhlasí se závěrem, že pokračování v řízení vedeném 
Obvodním soudem pro Prahu 6 pod sp. zn. 38 Nc 7416/2009 brání zahájené a probíhající řízení 
vedené tamtéž pod sp. zn. 34 EXE 1964/2010. Dovolatel tvrdí, že není dána překážka věci 
pravomocně rozsouzené, neboť v předmětných exekučních řízeních se jedná o nároky odlišné. 
Návrh na nařízení v pořadí první exekuce zahrnoval budoucí pohledávku, na niž oprávněný v 
době podání návrhu ještě neměl nárok, v návrzích nebyla proto stejná skutková tvrzení, a tedy 
nebyla dána totožnost věci (usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 20 Cdo 14/2001). Rovněž - dle 
dovolatele - není dána ani překážka věci zahájené (není dána totožnost předmětu – totožnost 
nároku i žalobního důvodu) a i kdyby tomu tak bylo, bylo by třeba zastavit nikoli tuto, ale později 
(6. 9. 2010) zahájenou exekuci (tj. exekuci vedenou pod sp. zn. 34 EXE 1964/2010). Dále 
zdůraznil potřebu výkladu pojmu „penále“ v čl. 49 Nařízení rady ES č. 44/2001, a to s ohledem na 
závěr přijatý Městským soudem v Praze v usnesení ze dne 11. 6. 2010, sp. zn. 70 Co 206/2010-72, 
že výše penále není exekučním titulem stanovena s konečnou platností, a že proto exekuční titul
není vykonatelný v ČR. Dovolatel uvádí, že nizozemský soud povinnost neoznačil jako penále, 
jelikož má funkci náhrady škody kompenzující ztrátu na výdělku za situace, kdy z důvodů 
nevydání ITC povinným „neuvolněný“ hráč (oprávněný) nemůže hrát (dovolatel nemohl pro 
jednání povinné hrát přibližně 1,5 roku). Dovolatel souhlasí se závěrem o vykonatelnosti 
exekučního titulu, vysloveným v usnesení Městského soudu v Praze ze dne 15. 7. 2011, č. j. 21 
Co 181/2011-90, a prosazuje, že exekučním titulem je uložena pokuta a způsob jejího výpočtu je 
konečný (její výši nelze z jiných důvodů snížit). Soudy výkladem a nesprávnou aplikací Nařízení 
rady ES č. 44/2001 porušily ústavní ochranu oprávněného, jeho právo na spravedlivý proces a na 
soudní a jinou právní ochranu a opakovaně zamezily vymožení plnění dle rozsudku soudu v 
Utrechtu v ČR. Je nepřípustné, aby se soudy v obou řízeních přestaly zabývat meritem věci a 
exekuční řízení zastavily se vzájemným poukazem na souběžně probíhající druhé řízení, přičemž 
výsledek obou řízení je takový, že plnění není vymoženo. Rozhodování má znaky svévole, 
nejednotnosti a je v rozporu s požadavkem právní jistoty. Dovolatel má rovněž za to, že jsou dány 
podmínky pro odložení vykonatelnosti napadeného rozhodnutí, jelikož neprodleným výkonem mu 
hrozí újma vzhledem k výši nákladů řízení přiznaných povinné. Navrhl, aby dovolací soud odložil 
vykonatelnost usnesení Městského soudu v Praze ze dne 7. 11. 2013, č. j. 70 Co 317/2013-415, 
zrušil toto usnesení v celém rozsahu a věc vrátil k dalšímu řízení.  
Povinná má dovolání za nepřípustné, neboť částka 1185,19 EUR nedosahuje v přepočtu výše 50 
000,- Kč. Je přesvědčena, že předmět obou exekučních řízení byl totožný. Při výkladu čl. 49 
Nařízení není správné klást důraz na anglické znění, neboť tento článek byl převzat z čl. 43 
Bruselské úmluvy z roku 1968, sjednané ve francouzštině. Ukládání penále ve smyslu čl. 49 
Nařízení není institutem anglosaského práva. V originálním znění exekučního titulu i v 
nizozemském znění čl. 49 Nařízení je použit stejný termín; tedy k vykonatelnosti rozsudku je 
třeba určení výše penále novým rozhodnutím nizozemského soudu, neboť jen ten může 
rozhodnout, zda byly splněny všechny podmínky pro stanovení jeho konečné výše. Exekučním 
titulem bylo rovněž porušeno právo povinné na spravedlivý proces. Povinná se o rozsudku 
dověděla až s doručením usnesení č. j. 38 Nc 7416/2009-10 o nařízení exekuce dne 17. 12. 2009. 
Předtím jí nebyla doručena ani žaloba, předvolání k jednání ani rozsudek. Nemohla se bránit 
žádným opravným prostředkem a s ohledem na čl. 34 odst. 2 Nařízení tedy nelze rozsudek 
prohlásit vykonatelným. Soud v Utrechtu ani nebyl příslušný k rozhodnutí (čl. 35 odst. 1 
Nařízení). Povinná nesouhlasí se založením jeho příslušnosti podle čl. 6 odst. 1 Nařízení; 
oprávněný totiž podal žalobu současně i proti Nizozemskému fotbalovému svazu jen proto, aby 
formálně založil příslušnost soudu v Utrechtu, tato žaloba však není důvodná, oprávněný podáním 
žaloby vůči povinné u soudu v Utrechtu zneužil práva. Povinná dále namítá, že exekuční titul je v 
rozporu s veřejným pořádkem ČR, neboť byl vydán podle právní normy, která není konformní s § 
15 zákona č. 83/1990 Sb. o sdružování občanů, v tehdy platném znění, ani s čl. 20 Listiny 
základních práv a svobod, vyjadřujícím princip spolkové samosprávy. Nejvyšší soud v usnesení 
ze dne 23. 11. 2005, sp. zn. 28 Cdo 1018/2005, uzavřel, že stát nesmí zasahovat do spolkové 
samosprávy, leda na základě výslovné právní úpravy, představované podle práva ČR výlučně § 
15, tj. až po vyčerpání opravných prostředků v rámci spolku. Povinná má za to, že i rozhodnutí 
cizozemského soudu může být vydáno pouze na základě právní normy, která je konformní s § 15 
zákona č. 83/1990 Sb. Rozsudkem soudu v Utrechtu byl porušen princip subsidiarity soudního 
přezkumu a zásada preference řešení sporů v rámci povinné či FIFA (nebylo dříve rozhodnuto o 
opravném prostředku, který poskytují předpisy povinné, resp. FIFA), dále princip deklaratorního 
rozhodování soudu a princip přísné časové limitace možnosti soudně napadnout rozhodnutí 
občanského sdružení. Navrhla, aby dovolací soud dovolání jako nepřípustné odmítl, případně jako 
nedůvodné zamítl, a uložil oprávněnému zaplatit náhradu nákladů právního zastoupení v 
dovolacím řízení.
Nejvyšší soud postupoval podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném od 
1. 1. 2013 do 31. 12. 2013 (část první, čl. II Přechodná ustanovení, bod 7 zákona č. 404/2012 Sb., 
a část první, čl. II Přechodná ustanovení, bod 2 zákona č. 293/2013 Sb.), dále též jen „o. s. ř.“.  
Dovolání není ve smyslu § 238 odst. 1 písm. d/ o. s. ř. přípustné, protože směřuje proti rozhodnutí 
odvolacího soudu, jímž bylo rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím 50 000 Kč 
(předmětem exekučního řízení již je pouze částka 1 185,19 EUR). Nejvyšší soud tedy dovolání 
odmítl (§ 243c odst. 1 o. s. ř.).  
Výrok o nákladech dovolacího řízení nemusí být odůvodněn (§ 243f odst. 3 o. s. ř.).  
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek. 
V Brně dne 23. února 2016 
JUDr. Miroslava Jirmanová, Ph. D. 
předsedkyně senátu