62015CC0268
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 14. júna 2016 (
1
)
Vec C‑268/15
Fernand Ullens de Schooten
proti
Ministre des Affaires sociales et de la Santé publique,
Ministre de la Justice
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel, Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Zodpovednosť štátu za porušenie práva Únie — Výlučne vnútroštátna situácia — Článok 43 ES (teraz článok 49 ZFEÚ) — Vnútroštátna právna úprava, na základe ktorej môžu byť laboratóriá klinickej biológie prevádzkované len osobami oprávnenými poskytovať služby klinickej biológie — Zlučiteľnosť“
1.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43, 49 a 56 ES (teraz články 49, 56 a 63 ZFEÚ), článku 4 ods. 3 ZEÚ a zásad efektivity a prednosti práva Únie, ako aj rozsahu povinnosti, ktorá podľa článku 267 tretieho odseku ZFEÚ prislúcha súdom rozhodujúcim v konečnom stupni o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
2.
Tento návrh bol predložený v rámci žaloby o určenie zodpovednosti podanej pánom Fernandom Ullensom de Schooten proti Belgickému kráľovstvu za porušenie práva Únie belgickými zákonodarnými a súdnymi orgánmi.
3.
V rámci tejto žaloby pán Ullens de Schooten predovšetkým vytýka belgickému zákonodarcovi, že porušil článok 43 ES tým, že prijal článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 z 30. decembra 1982 o podmienkach, ktoré musia splniť laboratóriá klinickej biológie, aby mohli mať nárok na plnenie zo zdravotného poistenia (
2
), v znení článku 17 programového zákona z 30. decembra 1988 (ďalej len „kráľovské nariadenie č. 143“).
4.
Článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 stanovoval v oblasti poskytovania služieb klinickej biológie podmienky, ktoré musia splniť laboratóriá poskytujúce lekárske analýzy na to, aby klienti mohli mať za prijaté služby nárok na úhradu zo zdravotného poistenia. Z tohto ustanovenia v znení účinnom pred prijatím zákona z 24. mája 2005, ktorý zmenil kráľovské nariadenie č. 143, vyplývalo, že poskytovať služby za úhradu môžu len laboratóriá prevádzkované osobami oprávnenými poskytovať služby klinickej biológie, teda lekármi, lekárnikmi alebo osobami, ktoré majú osvedčenie z chemických vied. (
3
)
5.
Okrem toho pán Ullens de Schooten vytýka belgickým súdom, že tiež porušili právo Únie. Vytýka rovnako Cour de cassation (Kasačný súd, Belgicko), že odmietol podať návrh na začatie prejudiciálneho konania, Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel, Belgicko), že porušil článok 43 ES, Cour de cassation (Kasačný súd) a Cour d’appel de Mons (Odvolací súd Mons, Belgicko), že porušili právo Únie tým, že sa opierali o nesprávny výklad rozsahu zásady právnej sily rozhodnutej veci.
6.
Na účely vymedzenia rozsahu a podstaty prejednávanej veci je vhodné najprv popísať epizódy súdnej ságy, ktorá stojí na začiatku tejto veci.
I – Predchádzajúce procesné okolnosti, ktoré sú základom prejednávanej veci
7.
Ullens de Schooten prevádzkoval laboratórium klinickej biológie BIORIM, na ktoré bol vyhlásený konkurz 3. novembra 2000. Toto laboratórium bolo pri poskytovaní služieb financované z Institut national d’assurance maladie‑invalidité (INAMI). Uvedené laboratórium využívalo systém „platiaca tretia osoba“.
8.
Po sťažnosti, ktorú predložil pán Ullens de Schooten Európskej komisii, podala táto inštitúcia 20. júna 1985 na Súdny dvor žalobu, ktorou sa domáhala určenia, že Belgické kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú na základe článku 52 zmluvy o EHS (neskôr článok 43 Zmluvy o ES, teraz článok 43 ES) tým, že vylúčilo z náhrady zo sociálneho zabezpečenia služby klinickej biológie uskutočnené v laboratóriách prevádzkovaných právnickou osobou založenou podľa súkromného práva, ktorej spoločníci, konatelia alebo výkonní pracovníci nie sú fyzickými osobami oprávnenými vykonávať lekárske analýzy.
9.
Súdny dvor svojím rozsudkom z 12. februára 1987Komisia/Belgicko (221/85, EU:C:1987:81) túto žalobu zamietol. Pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, predovšetkým konštatoval, že s výhradou dodržiavania zásady rovnosti zaobchádzania má každý členský štát v prípade, že danú oblasť neupravujú právne predpisy Únie, slobodu upraviť na svojom území činnosť laboratórií, ktoré poskytujú služby klinickej biológie. (
4
) Okrem toho Súdny dvor rozhodol, že predmetná belgická právna úprava nebráni tomu, aby sa lekári alebo lekárnici, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, usadili v Belgicku a prevádzkovali tu laboratórium klinických analýz, ktoré by dostávalo náhrady zo sociálneho zabezpečenia. Jednalo sa preto o právnu úpravu, ktorá sa bez rozdielu uplatňovala na belgických štátnych príslušníkov a štátnych príslušníkov iných členských štátov, teda ktorá nebola z tohto pohľadu diskriminačná. (
5
)
10.
V roku 1989 bolo proti laboratóriu BIORIM vedené vyšetrovanie v rámci trestného konania z dôvodu podozrenia zo spáchania daňového podvodu. Po ukončení tohto vyšetrovania boli pán Ullens de Schooten spolu s ďalšími osobami postavení pred Tribunal correctionnel de Bruxelles (Trestný súd Brusel, Belgicko). Ullens de Schooten bol obvinený z falšovania viacerých dokumentov, najmä na účely utajenia protiprávneho prevádzkovania laboratórií poskytujúcich lekárske analýzy v rozpore s článkom 3 kráľovského nariadenia č. 143.
11.
Tribunal de première instance de Bruxelles (Súd prvého stupňa Brusel, Belgicko) rozsudkom z 30. októbra 1998 odsúdil pána Ullensa de Schooten na nepodmienečný trest odňatia slobody na 5 rokov, ako aj na zaplatenie pokuty. Tento súd okrem toho vyhovel návrhom poisťovní, ktoré vystupovali ako poškodené a zaviazal pána Ullensa de Schooten, aby im predbežne uhradil sumu vo výške jedného eura.
12.
Uvedený rozsudok bol zrušený rozsudkom Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) zo 7. septembra 2000. Tento odvolací súd však na základe tých istých skutočností odsúdil pána Ullensa de Schooten na trest odňatia slobody na 5 rokov, ktorý bol podmienečným v časti prevyšujúcej štyri roky, ako aj na zaplatenie pokuty. Návrhy poškodených strán vyhlásil za neprípustné alebo nedôvodné.
13.
Pokiaľ ide o skutky spáchané po nadobudnutí účinnosti článku 3 kráľovského nariadenia č. 143, Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) zamietol výhradu predloženú pánom Ullensom de Schooten, založenú na nesúlade tohto ustanovenia s právom Únie, pričom odmietol položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku.
14.
Cour de cassation (Kasačný súd) rozsudkom zo 14. februára 2001 zamietol opravné prostriedky podané proti trestnoprávnemu odsúdeniu v rozsudku Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) a vyhovel opravným prostriedkom podaným poškodenými stranami, pričom vrátil vec Cour d’appel de Mons (Odvolací súd Mons).
15.
Cour d’appel de Mons (Odvolací súd Mons) rozsudkom z 23. novembra 2005 vyhlásil žalobu šiestich poisťovní na zaplatenie proti pánovi Ullensovi de Schooten za čiastočne dôvodnú v súvislosti s nesprávne vyplatenými čiastkami laboratóriu BIORIM počas obdobia od 1. augusta 1989 do 16. apríla 1992.
16.
Tento súd zamietol tvrdenie pána Ullensa de Schooten založené na nesúlade článku 3 kráľovského nariadenia č. 143 s právom Únie. Keďže sa Cour d’appel de Mons (Odvolací súd Mons) cítil viazaný právnou silou rozhodnutej veci rozsudku Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) zo 7. septembra 2000, odsúdil pána Ullensa de Schooten predbežne na zaplatenie sumy vo výške jedného eura, pričom dotknuté poisťovne boli vyzvané, aby prepočítali svoju škodu, pokiaľ ide o platby uskutočnené po 30. apríli 1990.
17.
Cour de cassation (Kasačný súd) zamietol rozsudkom zo 14. júna 2006 odvolania podané proti tomuto rozsudku z 23. novembra 2005.
18.
Súčasne s týmto súdnym konaním týkajúcim sa zodpovednosti pána Ullensa de Schooten komisia klinickej biológie rozhodnutím z 18. marca 1999 pozastavila akreditáciu laboratória BIORIM na obdobie 12 mesiacov.
19.
Ministerským nariadením z 9. júla 1999 minister zdravotníctva zamietol správnu žalobu podanú proti tomuto rozhodnutiu.
20.
Rozhodnutím z 8. júna 2000 komisia klinickej biológie predĺžila pozastavenie akreditácie o 12 mesiacov.
21.
Ministerským nariadením z 24. júla 2000 minister zdravotníctva zamietol správnu žalobu podanú proti tomuto novému rozhodnutiu.
22.
Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko), ktorý rozhodoval o dvoch žalobách o neplatnosť podaných proti týmto ministerským nariadeniam, položil Cour constitutionnelle (Ústavný súd, Belgicko) prejudiciálnu otázku týkajúcu sa súladu článku 3 ods. 1 bodov 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 s ústavou.
23.
Rozsudkom č. 160/2007 z 19. decembra 2007 Cour constitutionnelle (Ústavný súd) rozhodol, že toto ustanovenie vo svojom znení uplatniteľnom pred zmenou uskutočnenou zákonom z 24. mája 2005 bolo v súlade s článkami 10 a 11 ústavy.
24.
V dôsledku toho Conseil d’État (Štátna rada) rozsudkami z 10. septembra a 22. decembra 2008 žaloby zamietol.
25.
Súčasne Komisia, ktorá rozhodovala o sťažnosti podanej predovšetkým pánom Ullensom de Schooten, vydala Belgickému kráľovstvu 17. júla 2002 odôvodnené stanovisko, v ktorom uviedla, že článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 je v rozpore s článkom 43 ES.
26.
Vzhľadom na to, že článok 3 kráľovského nariadenia č. 143 bol zmenený zákonom z 24. mája 2005 na účely jeho zosúladenia s právom Únie, Komisia 4. apríla 2006 sťažnosť vyradila.
27.
Ullens de Schooten však 10. apríla 2007 podal druhú sťažnosť na Komisiu, namietajúc nové porušenia práva Únie zo strany Belgického kráľovstva, a to nesplnenie súdnych povinností z dôvodu údajného porušenia práva Únie belgickými súdmi a nesplnenie legislatívnych povinností z dôvodu, že belgické orgány ponechali v platnosti a uplatňovali v minulosti účinky článku 3 ods. 1 bodov 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143.
28.
Ullens de Schooten okrem toho podal 14. decembra 2006 a 3. marca 2008 dvomi návrhmi na Európsky súd pre ľudské práva (ESĽP) žalobu, ktorou sa domáhal konštatovania porušenia Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (
6
) Belgickým kráľovstvom.
29.
ESĽP v rozsudku z 20. septembra 2011, Ullens de Schooten a Rezabek v. Belgicko (
7
), rozhodol, že sa nejednalo o porušenie článku 6 ods. 1 EDĽP.
30.
Pán Ullens de Schooten podal 17. júla 2007 na Tribunal de première instance de Bruxelles (Súd prvého stupňa Brusel) žalobu proti Belgickému kráľovstvu, ktorou po prvé požadoval ochranu pred všetkými finančnými následkami jeho odsúdenia v rozsudku Cour d’appel de Mons (Odvolací súd Mons) z 23. novembra 2005, po druhé pred následkami prípadných rozsudkov vynesených proti nemu na základe žaloby laboratória BIORIM alebo jeho bývalého konateľa a po tretie pred všetkými následkami jeho odsúdenia v rámci daňových sporov.
31.
Touto žalobou pán Ullens de Schooten navrhoval tiež, aby bolo Belgické kráľovstvo zaviazané na zaplatenie sumy 500000 eur z dôvodu nemajetkovej ujmy, predbežnej sumy 34500000 eur z dôvodu, že od 1. januára 1990 do 1. decembra 2005 nemohol prevádzkovať laboratórium klinickej biológie, ako aj predbežnej sumy vo výške 1 eura za odmenu a výdavky advokáta, ktorý ho zastupoval pred súdmi a Komisiou.
32.
V prípade, že by mal Tribunal de première instance de Bruxelles (Súd prvého stupňa Brusel) pochybnosť, pokiaľ ide o uplatniteľnosť práva Únie v prejednávanom prípade, pán Ullens de Schooten navrhoval, aby sa tento súd obrátil na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou.
33.
Tribunal de première instance de Bruxelles (Súd prvého stupňa Brusel) rozsudkom z 19. júna 2009 vyhlásil návrh za neprípustný z dôvodu jeho premlčania.
34.
Pán Ullens de Schooten podal na vnútroštátnom súde odvolanie, v ktorom zotrvával na svojich návrhoch ktoré podal na Tribunal de première instance de Bruxelles (Súd prvého stupňa Brusel).
35.
Za týchto podmienok Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Vyžaduje právo [Únie] a predovšetkým zásada efektivity, aby za určitých okolností a najmä tých, ktoré sú uvedené v bode 38 [tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania], vnútroštátna premlčacia doba, ktorá je stanovená v článku 100 konsolidovaných zákonov o finančnej správe a uplatniteľná na návrh na náhradu škody podaný jednotlivcom proti Belgickému kráľovstvu pre porušenie článku 43 ES … zákonodarcom, začala plynúť až vtedy, keď bolo toto porušenie potvrdené, alebo naopak, je zásada efektivity za týchto okolností dostatočne zabezpečená tým, že jednotlivec má možnosť prerušiť premlčanie doručením podania prostredníctvom súdneho doručovateľa?
2.
Majú sa články 43, 49 a 56 ES a pojem ‚výlučne vnútroštátna situácia‘, ktorý môže obmedziť jednotlivca v jeho odvolaní sa na tieto ustanovenia v rámci sporu pred vnútroštátnym súdom, vykladať v tom zmysle, že bránia uplatneniu práva [Únie] v spore medzi belgickým štátnym príslušníkom a Belgickým kráľovstvom, ktorý sa týka náhrady škody spôsobenej uvádzaným porušením práva [Únie], pozostávajúcim v prijatí a ponechaní v platnosti takej belgickej právnej úpravy, ako je právna úprava článku 3 kráľovského nariadenia č. 143 …, ktorá sa uplatňuje bez rozdielu na vnútroštátnych príslušníkov a na príslušníkov iných členských štátov?
3.
Má sa zásada prednosti práva [Únie] a článok 4 ods. 3 ZEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia vylúčiť uplatnenie zásady právnej sily rozhodnutej veci, pokiaľ ide o preskúmanie alebo zrušenie súdneho rozhodnutia, ktoré sa stalo právoplatným a je v rozpore s právom [Únie], ale naopak umožňujú vylúčiť uplatnenie vnútroštátneho pravidla právnej sily rozhodnutej veci, pokiaľ by viedlo k prijatiu, na základe súdneho rozhodnutia, ktoré sa stalo právoplatným, ale ktoré odporuje právu [Únie], ďalšieho súdneho rozhodnutia, ktoré by zachovalo porušenie práva [Únie], ku ktorému došlo v prvom súdnom rozhodnutí?
4.
Môže Súdny dvor potvrdiť, že otázka, či zásada právnej sily rozhodnutej veci musí byť vylúčená v prípade právoplatného súdneho rozhodnutia, ktoré je v rozpore s právom [Únie], v rámci návrhu na preskúmanie alebo zrušenie tohto rozhodnutia, nie je vecne zhodná v zmysle rozsudkov [z 27. marca 1963, Da Costa a i. (28/62 až 30/62, EU:C:1963:6)] a [zo 6. októbra 1982, Cilfit a i. (283/81, EU:C:1982:335)] s otázkou, či zásada právnej sily rozhodnutej veci [musí byť vylúčená v prípade právoplatného súdneho rozhodnutia], ktorá je v rozpore s právom [Únie], v rámci návrhu na vydanie (nového) rozhodnutia, ktoré by malo zopakovať porušenie práva [Únie], na základe čoho sa vnútroštátny súd rozhodujúci v poslednom stupni nemôže vyhnúť svojej povinnosti podať návrh na začatie prejudiciálneho konania?“
II – Moja analýza
36.
Najprv preskúmam druhú otázku, na ktorú mali účastníci konania, ktorí sa zúčastnili pojednávania, podľa výzvy zamerať svoje obhajoby. Navrhnem ďalej preformulovať ostatné otázky, ktoré sa všetky opierajú o nesprávny predpoklad, podľa ktorého článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 bol nezlučiteľný s článkom 43 ES, a navrhnem ďalej napraviť tento predpoklad v zmysle správneho uplatnenia práva Únie, ktorý, ako sa mi zdá, vyplýva z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa vlastníctva obchodných podielov v lekárňach a analytických biomedicínskych laboratóriách.
A –
O druhej otázke týkajúcej sa následkov existencie výlučne vnútroštátnej situácie vo veci možnosti odvolávať sa na článok 43 ES v rámci žaloby o určenie zodpovednosti proti členskému štátu za porušenie práva Únie
37.
Pán Ullens de Schooten zastáva v zásade nasledujúce stanovisko. Podľa neho vnútroštátne súdy, ktoré rozhodovali sporné konania, ktoré sa ho týkali, nepripísali význam jeho tvrdeniu, podľa ktorého článok 3 kráľovského nariadenia č. 143 je nezlučiteľný s článkom 43 ES. Napriek prednosti práva Únie sa tento článok 3 naďalej uplatňoval. Napriek tomu, čo podnikla Komisia, sa teda opakovali zjavné porušenia práva Únie viacerými vnútroštátnymi súdmi. Tieto porušenia sa upevňovali na základe vnútroštátneho pravidla týkajúceho sa právnej sily rozhodnutej veci.
38.
Rovnako ako belgická vláda sa domnievam, že články 49 a 56 ES v druhej otázke sú uvádzané výlučne formálne. Žalobca vo veci samej opiera svoje nároky predovšetkým o článok 43 ES. (
8
) Preskúmanie tejto otázky sa musí teda uskutočniť výlučne vzhľadom na slobodu usadiť sa, ktorá je sama uvedená v prvej otázke.
39.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či napriek okolnosti, že skutkový stav v spore vo veci samej sa obmedzuje na jeden členský štát, sa žalobca môže dovolávať článku 43 ES v rámci žaloby o určenie zodpovednosti za porušenie práva Únie podanej voči tomuto štátu.
40.
Mohla by existovať túžba odpovedať na túto otázku lapidárne pri striktnom uplatnení judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa neuplatnenia pravidiel Zmluvy v oblasti voľného pohybu osôb v rámci výlučne vnútroštátnych situácií.
41.
Výlučne vnútroštátne situácie môžu byť popísané ako situácie, ktoré nemajú „[nijakú] spojitosť s niektorou zo situácií, ktoré predpokladá právo [Únie]“ (
9
) a ktoré preto „nepatria do pôsobnosti pravidiel Zmluvy“ (
10
), „v prípade [neexistencie] dostatočnej spojitosti s obchodom medzi členskými štátmi“ (
11
).
42.
Podľa Súdneho dvora „pravidlá Zmluvy v oblasti voľného pohybu osôb a akty prijaté na ich vykonanie sa nemôžu uplatňovať na situácie, ktoré nemajú nijakú spojitosť s niektorou zo situácií, ktoré predpokladá právo Únie a v prípade ktorých sa všetky relevantné skutočnosti obmedzujú iba na územie jedného členského štátu“ (
12
).
43.
Platí, že žalobca vo veci samej, ktorý je belgickým štátnym príslušníkom, sa stavia proti Belgickému kráľovstvu, pokiaľ ide o dôvodnosť jeho odsúdení v spojení s prevádzkovaním laboratória lekárskej biológie, nachádzajúceho sa v Belgicku. S výhradou overenia vnútroštátnym súdom skutočností uvedených žalobcom vo veci samej ako skutočností, ktoré by mohli preukázať existenciu cezhraničných prvkov, (
13
) sa zdá, že ide o existenciu výlučne vnútroštátnej situácie.
44.
Vzhľadom na stanovisko prijaté Cour constitutionnelle (Ústavný súd) v jeho rozsudku z 19. decembra 2007 tu nemožno uplatňovať judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej aj vo výlučne vnútroštátnej situácii by mohla byť odpoveď poskytnutá Súdnym dvorom užitočná pre vnútroštátny súd v prípade, ak vnútroštátne právo ukladá poslednému uvedenému súdu, aby poskytol štátnemu príslušníkovi členského štátu rovnaké práva, ako sú práva, ktoré vyplývajú pre štátneho príslušníka iného členského štátu za rovnakých podmienok z práva Únie. (
14
)
45.
Vo veci, ktorá viedla k rozsudku z 19. decembra 2007, sa Cour constitutionnelle (Ústavný súd) zaoberal predbežnou otázkou položenou Conseil d’État (Štátna rada) týkajúcou sa toho, či článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 boli v rozpore so zásadami rovnosti a nediskriminácie uvedenými v článkoch 10 a 11 ústavy, keďže vytvárali rozdielne zaobchádzanie medzi na jednej strane lekármi, lekárnikmi a osobami, ktoré majú osvedčenie z chemických vied a na strane druhej ostatnými ekonomickými subjektmi, keďže len prví uvedení mohli mať nárok na preplatenie nimi poskytovaných služieb z nemocenského a invalidného poistenia. V tomto rozsudku Cour constitutionnelle (Ústavný súd) uviedol, že „SPRL BIORIM je spoločnosťou založenou podľa belgického práva, usadenou v Belgicku a prvý účastník konania pred Conseil d’État (Štátna rada) je belgickým štátnym príslušníkom; sťažujú sa, že môžu prevádzkovať laboratórium klinickej biológie len za podmienok stanovených ustanoveniami, na ktoré sa pýtajú Súdneho dvora. Keďže tieto právne vzťahy sa nachádzajú úplne vo vnútroštátnej sfére členského štátu, žalobcovia sa nemôžu dovolávať článkov 43, 49 a 56 [ES]“ (
15
).
46.
Ako uvádza belgická vláda, z rozsudku Cour constitutionnelle (Ústavný súd) vyplýva, že vnútroštátne belgické právo neukladá, aby navrhovateľ vo veci samej využíval rovnaké práva, ako sú práva vyplývajúce pre štátneho príslušníka iného členského štátu hypoteticky z práva Únie vzhľadom na podmienky uvedené v článku 3 ods. 1 bodoch 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143.
47.
Belgická vláda správne prirovnala túto vec k veci, ktorá viedla k rozsudku z 22. decembra 2010, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808), ktorý sa týkal sporu medzi Office national de sécurité sociale belge a podnikateľom usadeným v Belgicku, ktorý je podľa belgickej právnej úpravy solidárne zodpovedný za dlhy svojho subdodávateľa usadeného tiež v Belgicku. V rámci tohto konania Cour constitutionnelle (Ústavný súd) už rozhodol o otázke neuplatniteľnosti článku 49 ES vo výlučne vnútroštátnom spore. Za týchto okolností sa Súdny dvor domnieva, že nemá právomoc odpovedať na prejudiciálne otázky, ktoré mu boli položené, keďže právo Únie sa neuplatní.
48.
Domnievam sa však, že v kontexte tejto veci nie je ani vhodné, ani primerané striktné uplatnenie judikatúry týkajúcej sa výlučne vnútroštátnych situácií, vedúce k tomu, že žalobca vo veci samej sa nemôže dovolávať práva Únie v rámci žaloby o určenie zodpovednosti proti Belgickému kráľovstvu, a to z viacerých dôvodov.
49.
Po prvé Súdny dvor nemôže nebrať do úvahy skutočnosť, že sporné konania, ktorých bol pán Ullens de Schooten účastníkom alebo ktoré inicioval počas dvadsiatich rokov, sa vo väčšine prípadov týkajú hlavného tvrdenia založeného na nezlučiteľnosti článku 3 ods. 1 bodov 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 s článkom 43 ES. Súdne orgány a obzvlášť Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) vo svojom rozsudku zo 7. septembra 2000 uplatnili článok 43 ES.
50.
Po druhé pripomínam, že Komisia vydala odôvodnené stanovisko, doručené Belgickému kráľovstvu 17. júla 2002, v ktorom uviedla, že článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 je v rozpore s článkom 43 ES. Zdôrazňujem paradox, že je v rámci tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania potrebné uviesť, že práva Únie sa nemôže dovolávať žalobca vo veci samej na podporu svojej žaloby o určenie zodpovednosti proti Belgickému kráľovstvu, hoci Komisia oficiálne prijala stanovisko o nezlučiteľnosti s právom Únie.
51.
Je známe, že právne účinky odôvodneného stanoviska sú obmedzené a predovšetkým toto stanovisko nepreukazuje existenciu nesplnenia povinnosti. Toto odôvodnené stanovisko však osvetľuje potenciálnu existenciu porušení práva Únie a jednotlivci sa môžu dovolávať následkov takýchto porušení pred ich vnútroštátnymi súdmi na účely získania náhrady škody.
52.
Okrem toho predstavme si, že Belgické kráľovstvo by odmietlo zmeniť svoju vnútroštátnu právnu úpravu po odôvodnenom stanovisku Komisie, Súdnemu dvoru by bola vec predložená a ten by rozhodol, že členský štát nesplnil svoje povinnosti vyplývajúce z článku 43 ES tým, že prijal článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143. Mohol by ten istý Súdny dvor následne v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania a v odpovedi na otázku totožnú s druhou otázkou položenou v prejednávanej veci rozhodnúť, že žalobca nemôže uviesť tvrdenie založené na nezlučiteľnosti uvedeného vnútroštátneho ustanovenia s právom Únie pred vnútroštátnym súdom na podporu svojej žaloby o určenie zodpovednosti proti Belgickému kráľovstvu pre porušeniu práva Únie, a to z jediného dôvodu, že ide o výlučne vnútroštátnu situáciu, teda inými slovami, z jediného dôvodu, že tento žalobca je štátnym príslušníkom členského štátu, ktorý vydal napadnuté opatrenie? Nemyslím si to a nevidím dôvod, pre ktorý by tomu malo byť inak, ak sa konanie pred podaním žaloby zastavilo v štádiu odôvodneného stanoviska.
53.
Po tretie, ako to dokazuje konanie Komisie smerujúce k tomu, aby Belgické kráľovstvo zmenilo svoju vnútroštátnu právnu úpravu a ako to vysvetlím dôkladnejšie v nasledujúcich úvahách, článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 predstavuje opatrenie, ktoré môže sťažiť prístup hospodárskych subjektov usadených v iných členských štátoch na belgický trh laboratórií vykonávajúcich lekárske analýzy.
54.
V prípade takejto právnej úpravy vyvolávajúcej cezhraničné účinky Súdny dvor viackrát pristúpil k výkladu práva Únie, aj keď skutkové okolnosti sporu vo veci samej na počiatku návrhov na začatie prejudiciálneho konania boli obmedzené len na samotný členský štát. (
16
)
55.
V rámci tejto judikatúry Súdny dvor začína konštatovaním, že právna úprava členského štátu, ktorá sa podľa svojho znenia uplatňuje bez rozdielu na štátnych príslušníkov tohto štátu a štátnych príslušníkov iných členských štátov, môže vo všeobecnosti podliehať ustanoveniam týkajúcim sa základných slobôd zaručených Zmluvou len v prípade, ak sa uplatňuje na situácie, ktoré majú spojitosť s obchodom medzi členskými štátmi. Potom na účely založenia svojej právomoci uvádza, že nemožno nijako vylúčiť, že hospodárske subjekty usadené v iných členských štátoch mali alebo budú mať záujem vykonávať hospodársku činnosť v členskom štáte, ktorého právna úprava je napádaná.
56.
Vzhľadom na všetky tieto prvky sa domnievam, že najlepší spôsob pre Súdny dvor ako odpovedať vnútroštátnemu súdu, je neuplatňovať striktne svoju judikatúru týkajúcu sa výlučne vnútroštátnych situácií na účely vyhlásenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania za neprípustný, ale skôr v súlade s duchom spolupráce, ktorý charakterizuje toto konanie, vyhlásiť tento návrh na začatie prejudiciálneho konania za prípustný, potom preformulovať položené otázky, aby vnútroštátnemu súdu bola poskytnutá odpoveď, ktorá mu umožní jednoznačne rozhodovať spor vo veci samej.
57.
Istotne okolnosti sporu vo veci samej sa obmedzujú na samotný členský štát. Za takéhoto stavu odpoveď Súdneho dvora zodpovedá potrebám vlastným riešeniu sporu vo veci samej. Inými slovami, Súdny dvor plní úplne svoju úlohu prispievať k výkonu spravodlivosti v členských štátoch v duchu spolupráce, v ktorom má byť prejudiciálne konanie vedené. (
17
)
58.
Pripomínam, že podľa ustálenej judikatúry „článok 43 ES vylučuje každé vnútroštátne opatrenie, ktoré, aj keď sa uplatňuje bez diskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti, je spôsobilé sťažovať alebo urobiť menej atraktívnym výkon slobody usadiť sa, ktorú zaručuje Zmluva pre štátnych príslušníkov členských štátov [Európskej únie]“. (
18
)
59.
Trend judikatúry v prospech prípustnosti prejudiciálnych otázok z dôvodu potenciálnych účinkov vnútroštátneho opatrenia na schopnosť podnikov usadených v iných členských štátoch využiť slobodu usadiť sa v členskom štáte, ktorý vydal takéto opatrenie, umožňuje ukončiť existujúci nesúlad spočívajúci v tom, že zlučiteľnosť uvedeného opatrenia s právom Únie môže byť preskúmaná v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti, ale nie z dôvodu zvláštností konkrétneho prípadu charakterizovaného neexistenciou cezhraničných prvkov, v rámci prejudiciálneho konania.
60.
Z tohto pohľadu navrhujem Súdnemu dvoru, aby vyhlásil tento návrh na začatie prejudiciálneho konania za prípustný a odpovedal na druhú prejudiciálnu otázku v tom zmysle, že za okolností, ako sú v spore vo veci samej, sa článku 43 ES možno dovolávať v rámci žaloby o určenie zodpovednosti proti členskému štátu za porušenie práva Únie.
B –
O zlučiteľnosti článku 3 ods. 1 bodov 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 s právom Únie
61.
Je vhodné najprv poznamenať, že aj keď je pravda, že vnútroštátny súd nekladie Súdnemu dvoru otázku týkajúcu sa výslovne zlučiteľnosti článku 3 ods. 1 bodov 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 s pravidlami Zmluvy týkajúcimi sa slobody usadiť sa, predpokladá však uplatnenie týchto pravidiel v rámci sporu vo veci samej v prípade, ak by bola v odpovedi na jeho druhú otázku Súdnym dvorom vznesená prekážka spojená s existenciou výlučne vnútroštátnej situácie.
62.
Na účely overenia, či žaloba o určenie zodpovednosti proti Belgickému kráľovstvu je dôvodná alebo nedôvodná, vnútroštátny súd bude nevyhnutne vedený k tomu, aby sa vyslovil k existencii alebo neexistencii porušenia práva Únie vnútroštátnym zákonodarcom, ako aj vnútroštátnymi súdmi, ktoré následne rozhodovali tento spor.
63.
V tejto súvislosti uvádzam, že tvrdenie rozvinuté pánom Ullensom de Schooten spočíva v podstate na predpoklade, podľa ktorého vnútroštátne súdy sa pomýlili, keď rozhodli, že článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 je zlučiteľný s článkom 43 ES. Toto nesprávne uplatnenie práva Únie podľa jeho názoru ďalej pretrvalo v nasledujúcich žalobách z dôvodu právnej sily rozhodnutej veci uznanej rozsudkom Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) zo 7. septembra 2000.
64.
Je samozrejmé, že keby sa vyvrátil predpoklad, podľa ktorého bolo právo Únie porušené, ako sa domnievam a čo vysvetlím v ďalších úvahách nižšie, riešenie prejednávanej veci, ktorá sa podľa môjho názoru ukazuje v zbytočne komplexných aspektoch, bude zjednodušené.
65.
Preto sa podľa mňa musí Súdny dvor vyjadriť k otázke, či článok 43 ES sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143.
66.
Som si dobre vedomý, že úlohou Súdneho dvora nie je snaha o riešenie problémov odlišných od tých, ktoré sú identifikované vnútroštátnym súdom v návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
67.
Nezdá sa mi však, že by tu Súdny dvor vôbec čelil takejto prekážke.
68.
V tejto súvislosti uvádzam, že z bodu 24 vnútroštátneho rozhodnutia výslovne vyplýva, že na podporu svojej žaloby o náhradu škody proti Belgickému kráľovstvu pán Ullens de Schooten vytýka ako zákonodarnej moci, tak i súdnej moci, že porušili článok 43 ES.
69.
Bolo by podľa mňa paradoxné, keby si v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania, určeného na to, aby sa umožnilo vnútroštátnemu súdu rozhodnúť spor vo veci samej, Súdny dvor zakázal zaoberať sa touto problematikou, aj keď tvorí podstatu tohto samotného sporu.
70.
Nezdá sa mi, že by v tomto kontexte okolnosť, že výklad článku 43 ES vzhľadom na článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 nie je výslovne požadovaný vnútroštátnym súdom, bola prekážkou, aby sa Súdny dvor zaoberal touto problematikou. Okrem toho je v súlade s bežnou praxou Súdneho dvora domnievať sa, že v rámci konania na základe spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, zakotveného v článku 267 ZFEÚ, prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, o ktorej vnútroštátny súd rozhoduje. Súdny dvor vyjadruje tiež pravidelne obavu poskytnúť vnútroštátnemu súdu kompletnú odpoveď. (
19
) V tomto smere Súdnemu dvoru prípadne prináleží právo preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené. Okolnosť, že vnútroštátny súd po formálnej stránke položil prejudiciálnu otázku s odkazom na určité ustanovenia práva Únie, nebráni tomu, aby Súdny dvor poskytol tomuto súdu všetky prvky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie veci, ktorú prejednáva, či už na ne v texte svojich otázok odkázal, alebo nie. V tejto súvislosti prináleží Súdnemu dvoru vyvodiť zo všetkých informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania, prvky práva Únie, ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet sporu. (
20
)
71.
Vzhľadom na skutočnosti uvedené vyššie navrhujem Súdnemu dvoru, v súlade s duchom spolupráce, ktorý riadi konanie o návrhu na začatie prejudiciálneho konania a na účely poskytnutia vnútroštátnemu súdu všetkých prvkov týkajúcich sa výkladu práva Únie, ktoré by mohli byť pre neho užitočné na riešenie sporu vo veci samej, aby poskytol tomuto súdu informácie, ktoré mu umožnia preskúmať dôvodnosť predpokladu porušenia práva Únie, na ktorom spočíva predmetné prejudiciálne konanie.
72.
Tento podstatný aspekt prejednávanej veci bol uvedený na pojednávaní. Komisia uviedla, že sa držala postoja, ktoré uviedla vo svojom odôvodnenom stanovisku zo 17. júla 2002. Pokiaľ ide o pána Ullensa de Schooten, pripomenul postoj zastávaný Komisiou v tomto odôvodnenom stanovisku. Belgické kráľovstvo nakoniec uviedlo, že v roku 2005 zmenilo napadnuté vnútroštátne ustanovenia, aby sa dobrovoľne a preventívne podriadilo tomuto odôvodnenému stanovisku a aby vylúčilo podanie žaloby na Súdny dvor, ale že táto zmena neznamenala jeho uznanie nesúladu tohto ustanovenia s právom Únie.
73.
Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že v rámci vnútroštátneho konania, ktoré viedlo k rozsudku Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) zo 7. septembra 2000, žalobcovia tvrdili, že článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 je nezlučiteľný s článkom 43 ES.
74.
V tomto rozsudku uvedený súd nedal v tomto bode za pravdu žalobcom. Pripomenul, že vnútroštátne opatrenia spôsobilé brániť výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou alebo robiť tento výkon menej atraktívnym musia spĺňať štyri podmienky: musia sa uplatňovať bez diskriminácie, musia byť odôvodnené naliehavým všeobecným záujmom, musia byť schopné zaručiť splnenie sledovaného cieľa a nesmú ísť nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné.
75.
Podľa Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) napadnuté vnútroštátne rozhodnutie spĺňalo tieto štyri podmienky. Uviedol, že podmienka, podľa ktorej laboratóriá museli byť prevádzkované osobami oprávnenými poskytovať služby klinickej biológie, nemohli byť považované za diskriminačné, keďže požadované oprávnenie bolo vyžadované od belgických štátnych príslušníkov, ako aj od štátnych príslušníkov iných členských štátov.
76.
Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) tiež uviedol, že cieľom sledovaným kritizovanou právnou úpravou bol boj proti nadmernému využívaniu služieb klinickej biológie, keďže táto môže narušiť rovnováhu rozpočtu sociálneho zabezpečenia. Podľa tohto súdu vyžadované oprávnenie pre akýchkoľvek prevádzkovateľov umožňovalo, užitočne a primerane sledovanému cieľu, obmedziť počet laboratórií, zabrániť ich využívaniu pre komerčné ciele, vylúčiť nadbytočnú ponuku služieb klinickej biológie a bojovať proti nadmernému využívaniu.
77.
Analýza, ktorou sa vydal Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) vo svojom rozsudku zo 7. septembra 2000, sa mi zdá úplne v súlade so zásadami uvedenými Súdnym dvorom v jeho judikatúre týkajúcej sa vlastníctva obchodných podielov v lekárňach a laboratóriách biomedicínskych analýz.
78.
V tejto súvislosti uvádzam, že téza zastávaná Komisiou v jej odôvodnenom stanovisku týkajúca sa nezlučiteľnosti článku 3 ods. 1 bodov 3 a 4 s kráľovským nariadením č. 143 bola popretá tou istou judikatúrou Súdneho dvora. (
21
)
79.
Pán Ullens de Schooten sa opiera o rozsudok z 21. apríla 2005, Komisia/Grécko (C‑140/03, EU:C:2005:242) týkajúci sa obchodov s očnou optikou. V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že opatrenia stanovené predmetnou gréckou právnou úpravou, ktoré neumožňovali optikovi prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku a stanovovali obmedzenie, že osoby odlišné od prevádzkujúceho optika mohli vlastniť obchodné podiely vo výške najviac 50 % základného imania, boli v rozpore s článkami 43 a 48 ES. Podľa pána Ullensa de Schooten je tu paralela, ktorú treba urobiť medzi právnou úpravou, ktorá stála na začiatku tohto rozsudku a belgickým ustanovením v prejednávanej veci.
80.
Je však potrebné podotknúť, že Súdny dvor použil odlišný prístup vo svojich rozsudkoch týkajúcich sa obmedzení v oblasti vlastníctva obchodných podielov v lekárňach. (
22
) V týchto rozsudkoch totiž Súdny dvor dospel k záveru, že sloboda usadiť sa nebráni právnym úpravám, ako sú talianska a nemecká, ktoré vyhradzujú držanie a prevádzku lekárne výlučne farmaceutom.
81.
V rámci veci, ktorá viedla k rozsudku zo 16. decembra 2010Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772), Komisia svojou prvou výhradou uviedla, že francúzska právna úprava týkajúca sa laboratórií biomedicínskych analýz narušovala článok 43 ES, keďže stanovovala, že osoba, ktorá nie je biológom, nemôže vlastniť viac ako štvrtinu obchodných podielov, a teda hlasovacích práv v spoločnosti s ručením obmedzeným pre výkon slobodného povolania (Selarl) prevádzkujúcej laboratóriá biomedicínskych analýz.
82.
V tejto veci Komisia uviedla, že prístup Súdneho dvora, pokiaľ ide o lekárne, sa vysvetľuje veľmi zvláštnou povahou liekov. (
23
) Činnosti lekárskej biológie sú podľa nej vykonávané iba na základe lekárskej žiadanky, čo vedie k lepšej záruke tak z hľadiska ochrany verejného zdravia, ako aj z hľadiska riadenia výdavkov zdravotného systému. Toto obmedzenie lekárskou žiadankou je totiž platné, pokiaľ ide o povahu testov, ktoré sa majú uskutočniť, ako aj pokiaľ ide o ich množstvo. (
24
)
83.
Komisia okrem toho tvrdí, že odvetvie lekárskej biológie sa vyznačuje potrebou veľkého množstva finančných prostriedkov, čo ho odlišuje najmä od odvetvia lekární. Napadnuté ustanovenia bránili zoskupeniam umožňujúcim uskutočnenie investícií nevyhnutných na poskytovanie kvalitnej služby. (
25
)
84.
Cieľom predloženým Francúzskou republikou je ochrana verejného zdravia. Napadnuté ustanovenia majú podľa tohto členského štátu za cieľ chrániť nezávislosť biológov vyhýbaním sa tomu, aby ich rozhodnutia boli vedené úvahami hospodárskej povahy a nie úvahami verejného zdravia. (
26
)
85.
Súdny dvor vo svojom rozsudku pripomenul, že z jeho judikatúry, ako aj z článku 152 ods. 5 ES vyplýva, že právo Únie nezasahuje do právomoci členských štátov upraviť svoje systémy sociálneho zabezpečenia a zvlášť prijať právne predpisy, ktorých účelom je organizácia a poskytovanie zdravotníckych služieb a zdravotnej starostlivosti. (
27
)
86.
Pri výkone tejto právomoci však členské štáty musia dodržiavať právo Únie a najmä ustanovenia primárneho práva týkajúce sa slobôd pohybu vrátane slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES. Uvedené ustanovenia zakazujú členským štátom zaviesť alebo zachovávať neodôvodnené obmedzenia výkonu týchto slobôd v oblasti zdravotnej starostlivosti. (
28
)
87.
Preto treba pri posudzovaní dodržiavania tejto povinnosti zohľadniť skutočnosť, že zdravie a život osôb zaujímajú prvé miesto medzi statkami a záujmami, ktoré chráni Zmluva o ES, a že členským štátom prináleží rozhodnúť o úrovni, na ktorej chcú zaistiť ochranu verejného zdravia, ako aj o spôsobe, akým sa má táto úroveň dosiahnuť. Vzhľadom na to, že sa táto úroveň môže v jednotlivých členských štátoch líšiť, treba členským štátom priznať v tomto smere určitú mieru voľnej úvahy. (
29
)
88.
Podľa ustálenej judikatúry článok 43 ES vylučuje každé vnútroštátne opatrenie, ktoré, aj keď sa uplatňuje bez diskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti, je spôsobilé sťažovať alebo urobiť menej atraktívnym výkon slobody usadiť sa, ktorú zaručuje Zmluva pre štátnych príslušníkov členských štátov Únie. (
30
)
89.
V tomto kontexte je nutné pripomenúť, že pojem „obmedzenie“ v zmysle článku 43 ES pokrýva opatrenia prijaté členským štátom, ktoré aj keď sa uplatnia bez rozdielu, majú dopad na prístup na trh pre podniky z iných členských štátov a bránia takto obchodu v rámci Únie.
90.
Podľa Súdneho dvora je obzvlášť obmedzením v zmysle článku 43 ES najmä právna úprava, podľa ktorej sa hospodársky subjekt z jedného členského štátu smie v hostiteľskom členskom štáte usadiť len na základe predchádzajúceho povolenia a podľa ktorej smú určitú samostatnú zárobkovú činnosť vykonávať len hospodárske subjekty, ktoré spĺňajú vopred stanovené podmienky, ktorých splnenie je podmienkou vydania tohto povolenia. (
31
)
91.
Je zjavné, že, rovnako ako to Súdny dvor konštatoval vo svojom rozsudku zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772), podmienka uvedená v článku 3 ods. 1 bodoch 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143, podľa ktorej nato, aby mali biomedicínske laboratória nárok na preplatenie svojich služieb zo strany INAMI, musia byť prevádzkované len osobami oprávnenými poskytovať služby klinickej biológie, môže obmedziť možnosť fyzických alebo právnických osôb, ktoré nespĺňajú túto podmienku, usadených v iných členských štátoch, usadiť sa v Belgicku. Perspektíva nemožnosti dodávať analýzy, ktoré by mohli podliehať úhradám z INAMI, môže odradiť hospodárske subjekty, ktoré nespĺňajú podmienku stanovenú v článku 3 ods. 1 bodoch 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143, usadiť sa v Belgicku. Účinkom tohto ustanovenia tak je, že bráni uvedeným subjektom vo výkone ich činností na belgickom území prostredníctvom stálej prevádzkarne alebo ho robí menej príťažlivým, ako aj ovplyvňuje ich prístup na trh biomedicínskych analýz.
92.
Teraz je potrebné preskúmať, či takéto obmedzenie môže byť odôvodnené.
93.
Podľa ustálenej judikatúry obmedzenia slobody usadiť sa, ktoré sa uplatňujú bez diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, môžu byť odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu pod podmienkou, že sú spôsobilé zaručiť uskutočnenie sledovaného cieľa a nejdú nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné. (
32
)
94.
Je vhodné konštatovať, že článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 sa uplatní nediskriminačne, pokiaľ ide o štátnu príslušnosť.
95.
Ako to Súdny dvor uznal, ochrana verejného zdravia sa nachádza medzi dôvodmi, ktoré môžu odôvodniť obmedzenia slobody pohybu zaručené Zmluvou, akými je sloboda usadiť sa. (
33
)
96.
V tomto kontexte z judikatúry vplýva, že cieľ spočívajúci v udržaní kvality lekárskych služieb môže spadať medzi výnimky stanovené v článku 46 ES, keďže prispieva k dosiahnutiu zvýšenej úrovne ochrany zdravia. (
34
)
97.
Je potrebné, aby predmetné vnútroštátne ustanovenie bolo schopné zabezpečiť dosiahnutie takéhoto cieľa.
98.
V tejto súvislosti Súdny dvor uviedol vo svojom rozsudku Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772), že sektor lekárskej biológie má zvláštnu povahu a že zaujíma prvoradé miesto v systéme zdravotnej starostlivosti. (
35
)
99.
Súdny dvor súhlasil s analýzou, ktorú navrhol generálny advokát Mengozzi, (
36
) pričom zdôraznil, že „tak ako vydanie nesprávneho lieku zo strany farmaceuta pacientovi mu môže spôsobiť vážne zdravotné ťažkosti, môže byť nevhodne, či dokonca neskoro alebo nesprávne vykonaná biomedicínska analýza príčinou najmä chýb v diagnóze a v spôsobe liečby“. (
37
) Okrem toho uviedol, že „rovnako ako nadmerné alebo nesprávne užívanie liekov môže aj vykonanie biomedicínskej analýzy nesprávne alebo nevhodným spôsobom, z hľadiska kvantity alebo kvality, vyvolávať zbytočné náklady pre systém sociálneho poistenia, a v dôsledku toho pre štát“. (
38
)
100.
Súdny dvor z toho vyvodil, že „je zrejmé, že vykonanie biomedicínskych analýz chybným alebo nevhodným spôsobom predstavuje pre verejné zdravie riziko porovnateľné s nevhodným vydávaním liekov, ktoré Súdny dvor posudzoval v rozsudkoch z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko, [C‑531/06, EU:C:2009:315], ako aj Apothekerkammer des Saarlandes a i., [C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316]. Naopak, uvedené riziko sa nezdá byť porovnateľné s nevhodným alebo chybným vydávaním výrobkov očnej optiky, ktoré bolo predmetom rozsudku z 21. apríla 2005, Komisia/Grécko [C‑140/03, EU:C:2005:242]. Takéto vydávanie môže mať síce negatívne dôsledky pre pacienta, no Komisia nepreukázala, že by jeho stupeň závažnosti bol rovnaký ako pri chybnom alebo nevhodnom vykonaní biomedicínskych analýz.“ (
39
)
101.
Podľa Súdneho dvora „s ohľadom na existujúce podobnosti, z pohľadu rizík pre verejné zdravie, medzi sektorom lekárnictva a sektorom biomedicínskej analýzy, a ďalej na skutočnosť, že na rozdiel od tvrdenia Komisie nemožno tieto dva sektory v skutočnosti rozlišovať, či už ide o konštatovania uskutočnené v oblasti lekárskych žiadaniek alebo potrieb financovania, sa zdajú byť zásady uvedené v rozsudkoch z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko, [C‑531/06, EU:C:2009:315], ako aj Apothekerkammer des Saarlandes a i., [C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316], týkajúcich sa obmedzenia vlastníctva základného imania lekární, plne použiteľné na predmetnú vec“. (
40
) Preto „vzhľadom na možnosť členských štátov rozhodnúť o úrovni ochrany verejného zdravia je potrebné pripustiť, že môžu vyžadovať, aby boli biomedicínske analýzy vykonávané biológmi, ktorí sú skutočne odborne nezávislí. Členské štáty tiež môžu prijať opatrenia, ktoré sú spôsobilé eliminovať alebo znížiť riziko zásahu do tejto nezávislosti, pokiaľ by takýto zásah mohol ovplyvniť verejné zdravie a kvalitu lekárskych služieb“. (
41
) Súdny dvor tiež zdôraznil, že „osoby, ktoré nie sú biológovia, nemajú už z podstaty veci vzdelanie, skúsenosť a zodpovednosť porovnateľné s biológmi. Za týchto podmienok je potrebné konštatovať, že nevytvárajú rovnaké záruky ako biológovia“. (
42
)
102.
V rámci preskúmania otázky, či obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa ochrany verejného zdravia, Komisia najmä tvrdí, že uvedený cieľ by bolo možné dosiahnuť menej obmedzujúcimi opatreniami, ako napríklad požiadavkou, aby biomedicínske analýzy museli byť vykonávané kompetentnými zamestnancami s nevyhnutnou kvalifikáciou, na ktorých sa uplatní stavovská zásada nezávislosti odborníkov z oblasti zdravotníctva. S ohľadom na mieru voľnej úvahy členských štátov Súdny dvor prevzal odôvodnenie, ktoré prijal, pokiaľ ide o vlastníctvo obchodných podielov v lekárňach, pričom rozhodol, že „členský štát sa môže domnievať, že existuje riziko, že právne normy, ktorých cieľom je zabezpečiť odbornú nezávislosť biológov, nebudú v praxi dodržiavané, keďže záujem osoby, ktorá nie je biológom, na dosahovaní zisku, nie je zmiernený rovnako ako v prípade nezávislých biológov a podriadenosť biológov Selarl prevádzkujúcej laboratóriá vykonávajúce biomedicínske analýzy, väčšinovo vlastnenej osobami, ktoré nie sú biológovia, ako jej zamestnancov môže znamenať, že pre nich bude komplikované namietať proti jeho inštrukciám vydaným osobami, ktoré nie sú biológovia“. (
43
) Podľa Súdneho dvora „nemožno najmä vylúčiť, že by uvedené osoby, ktoré nie sú biológovia, mali snahu vyhnúť sa určitým z hospodárskeho hľadiska menej výnosným alebo ťažšie uskutočniteľným vyšetreniam alebo obmedziť poradenstvo pre pacientov v preanalytickej fáze a postanalytickej fáze, ktorého existencia charakterizuje spôsob organizácie lekárskej biológie vo Francúzsku“. (
44
)
103.
Domnievam sa, že aj keď predmetná belgická právna úprava v rámci prejednávanej veci nie je totožná s právnou úpravou, ktorá bola preskúmaná Súdnym dvorom v jeho rozsudku zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772), hlavné zásady, ktoré vyplývajú ako z tohto rozsudku, tak aj z rozsudkov týkajúcich sa vlastníctva obchodných podielov v lekárňach umožňujú domnievať sa, že článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 je zlučiteľný s článkom 43 ES, keďže obmedzenie slobody usadiť sa, ktoré zahŕňa, je odôvodnené cieľom ochrany verejného zdravia a nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa.
104.
V tejto súvislosti zo spisu, ktorým disponuje Súdny dvor, a obzvlášť z rozsudku Cour constitutionnelle (Ústavný súd) z 19. decembra 2007 vyplýva, že článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 mal za cieľ bojovať proti zvýšenému nadmernému užívaniu v odvetví klinickej biológie a zneužitiu zistenému v tomto odvetví.
105.
Rovnako ako belgická vláda sa domnievam, že belgický zákonodarca tým, že zabezpečil, že laboratóriá sú prevádzkované nie osobami, ktoré svojou kvalifikáciou sú vzdialené odvetviu zdravotníctva, ale odborníkmi v poskytovaní klinickej biológie, ktorí z dôvodu ich štatútu nemôžu vykonávať svoju činnosť na striktne obchodné účely, ale musia naopak konať pri dodržiavaní cieľov verejného zdravia, a teda dbať predovšetkým o zdravie pacienta a kvalitu služieb, prijal opatrenie vlastné dosiahnutiu cieľa boja proti zvyšujúcej sa nadmernej spotrebe v odvetví klinickej biológie a zneužívaniu zistenému v tomto odvetví.
106.
Je nesporné, to pripomínam, že ochrana verejného zdravia je jedným z naliehavých dôvodov všeobecného záujmu, ktoré môžu podľa článku 46 ods. 1 ES odôvodniť obmedzenia slobody usadiť sa. Z judikatúry okrem toho vyplýva, že Súdny dvor uviedol, že sa táto výnimka vzťahuje na ceľ spočívajúci v predchádzaní riziku vážneho zásahu do finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia. (
45
) Cieľ boja proti zvyšujúcej sa nadmernej spotrebe v odvetví klinickej biológie a proti zneužívaniu zistenému v tomto odvetví je priamo spojený s posledným uvedeným cieľom.
107.
Je vhodné v tomto bode pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol vo svojich rozsudkoch týkajúcich sa vlastníctva obchodných podielov v lekárňach, že „nadmerné alebo nesprávne užívanie liekov … vedie k plytvaniu finančnými zdrojmi, ktoré je o to škodlivejšie, že farmaceutické odvetvie vytvára značné náklady a musí uspokojovať vzrastajúce požiadavky, zatiaľ čo finančné prostriedky, ktoré možno venovať na zdravotnú starostlivosť nie sú neobmedzené, a to bez ohľadu na použitý spôsob financovania“. (
46
) V tomto ohľade Súdny dvor uviedol, že „medzi týmito finančnými prostriedkami a ziskom hospodárskych subjektov pôsobiacich vo farmaceutickom odvetví existuje priama súvislosť, lebo predpisovanie liekov vo väčšine členských štátov uhrádzajú príslušné zdravotné poisťovne“. (
47
)
108.
Súdny dvor z toho vyvodil, s ohľadom na tieto riziká pre verejné zdravie a v záujme finančnej rovnováhy systémov sociálneho zabezpečenia, že „členské štáty môžu stanoviť pre osoby poverené maloobchodnou distribúciou liekov prísne požiadavky, najmä pokiaľ ide o podrobné pravidlá ich uvádzania na trh a dosahovania zisku. Konkrétne môžu stanoviť, že maloobchodný predaj liekov môžu zabezpečovať v zásade len farmaceuti, a to vzhľadom na záruky, ktoré musia títo poskytovať, a na informácie, ktoré musia byť schopní spotrebiteľovi podať“. (
48
)
109.
Domnievam sa okrem toho, že článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa boja proti zvyšujúcej sa nadmernej spotrebe v odvetví klinickej biológie a proti zneužívaniu zistenému v tomto odvetví. Pripomínam v tejto súvislosti, že cieľom tohto ustanovenia nie je zakázať existenciu a prevádzkovanie laboratórií, ktoré nespĺňajú podmienky stanovené týmto ustanovením, ale výlučne podmieniť úhradu z INAMI poskytovaním analýz pri dodržaní presných požiadaviek, pokiaľ ide o odbornú kvalifikáciu prevádzkovateľov týchto laboratórií. Vzhľadom na vyššie uvedenú judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa vlastníctva obchodných podielov v lekárňach a biomedicínskych laboratóriách, sa mi takéto požiadavky zdajú primerané.
110.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 musí byť považovaný za zlučiteľný s článkom 43 ES.
111.
Je vhodné teraz vyvodiť následky z tohto konštatovania na žalobu o určenie zodpovednosti za porušenie práva Únie, ktorú podal pán Ullensom de Schooten proti Belgickému kráľovstvu.
112.
Podľa ustálenej judikatúry právo na náhradu škody je uznané právom Únie, ak sú splnené tri podmienky, t. j. že cieľom porušeného právneho predpisu je priznanie práv jednotlivcom, že porušenie je dostatočne závažné a napokon, že existuje priama príčinná súvislosť medzi porušením povinnosti, ktorá prislúcha štátu, a škodou, ktorú utrpeli poškodené osoby. (
49
)
113.
Keďže predpoklad, podľa ktorého porušenie práva Únie vzniklo z dôvodu nezlučiteľnosti článku 3 ods. 1 body 3 a 4 kráľovského nariadenia č. 143 s článkom 43 ES, sa javí byť nesprávny, pán Ullens de Schooten nemôže získať v rámci žaloby o určenie zodpovednosti podanej proti Belgickému kráľovstvu nárok na náhradu škody založenú na práve Únie.
114.
Z toho vyplýva, že v každom prípade takejto žalobe nemôže kladne vyhovieť Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel). Odpoveď Súdneho dvora na prvú, tretiu a štvrtú otázku, ktoré sú všetky založené na predpoklade, podľa môjho názoru nesprávnom, týkajúcom sa porušenia práva Únie Belgickým kráľovstvom, nemá nijaký úžitok pre riešenie sporu vo veci samej. Navrhujem teda Súdnemu dvoru, aby obmedzil svoju odpoveď na body už analyzované vyššie v týchto návrhoch.
III – Návrh
115.
So zreteľom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) (Belgicko) takto:
Za okolností, ako sú v spore vo veci samej, sa možno článku 43 ES dovolávať v rámci žaloby o určenie zodpovednosti proti členskému štátu za porušenie práva Únie.
Článok 43 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úpravy členského štátu, na základe ktorej len laboratóriá klinickej biológie prevádzkované osobami oprávnenými poskytovať služby klinickej biológie, teda lekármi, lekárnikmi alebo osobami, ktoré majú osvedčenie z chemických vied, môžu poskytovať analýzy, za ktoré možno poskytovať úhradu zo systému sociálneho zabezpečenia tohto členského štátu.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Moniteur belge z 12. januára 1983.
(
3
)	Článok 3 ods. 1 kráľovského nariadenia č. 143 znie takto:
„Laboratórium musí byť prevádzkované:
...
3.
jednou alebo viacerými osobami oprávnenými poskytovať služby klinickej biológie, ktoré skutočne poskytujú analýzy v tomto laboratóriu a ktoré nie sú lekármi predpisujúcimi lieky;
4.
spoločnosťou založenou podľa občianskeho práva využívajúcou formu spoločnosti s ručením obmedzeným, verejnej obchodnej spoločnosti alebo družstva a ktorej spoločníci, konatelia alebo výkonní pracovníci sú výlučne osobami uvedenými v bode 3 tohto odseku;
...“
(
4
)	Bod 9.
(
5
)	Bod 11.
(
6
)	Ďalej len „EDĽP“.
(
7
)	CE:ECHR:2011:0920JUD000398907.
(
8
)	Pozri v tejto súvislosti bod 24 vnútroštátneho rozhodnutia.
(
9
)	Rozsudok z 28. marca 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, bod 11).
(
10
)	Rozsudok z 28. marca 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, bod 12).
(
11
)	PICOD, F.: Libre circulation et situation interne. In: Revue des affaires européennes, 2003 – 2004/1, s. 47, a osobitne s. 48.
(
12
)	Rozsudok z 8. mája 2013, Libert a i. (C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 33 a citovaná judikatúra).
(
13
)	Podľa pána Ullensa de Schooten má jeho situácia mnoho faktorov väzby s právom Únie. Tento využíva svoju slobodu pohybu v iných členských štátoch, pričom laboratórium BIORIM je prevádzkované prostredníctvom kapitálu umiestneného v iných štátoch, najmä v Luxembursku, kde je otvorených viacero bankových účtov v mene tohto laboratória. Belgické kráľovstvo podalo žalobu o náhradu škody proti viacerým luxemburským spoločnostiam za daňové dlhy pána Ullensa de Schooten. Okrem toho štátni príslušníci usadení v iných členských štátoch mohli využiť služby laboratória BIORIM.
(
14
)	Pozri rozsudok z 22. decembra 2010, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808).
(
15
)	Bod B.4.3 tohto rozsudku.
(
16
)	Pozri najmä rozsudok z 11. marca 2010, Attanasio Group (C‑384/08, EU:C:2010:133, bod 23 a citovanú judikatúru, ako aj bod 24), rozsudok z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez (C‑570/07 a C‑571/07, EU:C:2010:300, bod 40), rozsudok z 19. júla 2012, Garkalns (C‑470/11, EU:C:2012:505, bod 21), rozsudok z 8. mája 2013, Libert a i. (C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 34), rozsudok z 5. decembra 2013, Venturini a i. (C‑159/12 až C‑161/12, EU:C:2013:791, bod 25), ako aj rozsudok 15. októbra 2015, Grupo Itevelesa a i. (C‑168/14, EU:C:2015:685, bod 35 a citovanú judikatúru, ako aj bod 36). Pozri tiež pre súhrn tohto trendu judikatúry body 33 až 38 návrhov generálneho advokáta Wahla v spojených veciach Venturini a i. (C‑159/12 až C‑161/12, EU:C:2013:529). Ako to uvádza CHEYNEL, B.: Les situations purement internes à la lumière de l’arrêt Libert e.a. In: Revue des affaires européennes. 2013/2, s. 405, pokiaľ ide o rozsudok z 8. mája 2013, Libert a i. (C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288), „zdá sa, že Súdny dvor tam pripustil, že jednoduchá možnosť reštriktívnych účinkov vnútroštátnej právnej úpravy stačí na to, aby táto právna úprava spadala do pôsobnosti článku 21 ZFEÚ (voľný pohyb občanov), článku 45 (voľný pohyb pracovníkov), článku 49 (sloboda usadiť sa), článku 56 (voľné poskytovanie služieb) a článku 63 (voľný pohyb kapitálu), bez ohľadu na situáciu štátnych príslušníkov Únie, ktorí uvádzajú rozpor takejto právnej úpravy s uvedenými ustanoveniami“ (s. 407).
(
17
)	Pozri najmä uznesenie zo 14. marca 2013, Loreti a i. (C‑555/12, neuverejnené, EU:C:2013:174, bod 20 a citovanú judikatúru).
(
18
)	Pozri najmä rozsudok z 21. apríla 2005, Komisia/Grécko (C‑140/03, EU:C:2005:242, bod 27 a citovanú judikatúru).
(
19
)	Pozri najmä rozsudok zo 6. októbra 2015, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, bod 67).
(
20
)	Pozri najmä rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 37 a citovanú judikatúru), ako aj rozsudok z 15. októbra 2015, Biovet (C‑306/14, EU:C:2015:689, bod 17 a citovanú judikatúru).
(
21
)	Ide o „trend judikatúry harmonického zmierenia požiadaviek vnútorného trhu, v tomto prípade slobody usadiť sa a ochrany verejného zdravia“ (pozri MICHEL, V.: Laboratoires d’analyses médicales. In: Revue Europe. č. 2, február 2011, komentár 59).
(
22
)	Pozri rozsudok z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko (C‑531/06, EU:C:2009:315), ako aj rozsudok Apothekerkammer des Saarlandes a i. (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316).
(
23
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 23).
(
24
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 24).
(
25
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 25).
(
26
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 31).
(
27
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 40).
(
28
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 41 a citovanú judikatúru).
(
29
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 42 a citovanú judikatúru).
(
30
)	Pozri najmä rozsudok z 19 mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i. (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 22 a citovanú judikatúru).
(
31
)	Pozri najmä rozsudok z 19 mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i. (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 23 a citovanú judikatúru).
(
32
)	Pozri najmä rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 50 a citovanú judikatúru).
(
33
)	Pozri najmä rozsudok zo 16 decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 52 a citovanú judikatúru).
(
34
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 53 a citovanú judikatúru).
(
35
)	Bod 56.
(
36
)	Pozri body 83 a 84 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:305).
(
37
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 57).
(
38
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 57).
(
39
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 58).
(
40
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 65).
(
41
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 66 a citovanú judikatúru).
(
42
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 67 a citovanú judikatúru).
(
43
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 82 a citovanú judikatúru).
(
44
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2010, Komisia/Francúzsko (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 82 a citovanú judikatúru).
(
45
)	Pozri najmä rozsudok z 10. marca 2009, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, bod 47 a citovanú judikatúru).
(
46
)	Pozri rozsudok z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko (C‑531/06, EU:C:2009:315, bod 57 a citovanú judikatúru), ako aj Apothekerkammer des Saarlandes a i. (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 33).
(
47
)	Pozri rozsudky z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko (C‑531/06, EU:C:2009:315, bod 57), ako aj Apothekerkammer des Saarlandes a i. (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 33).
(
48
)	Pozri rozsudky z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko (C‑531/06, EU:C:2009:315, bod 58 a citovanú judikatúru), ako aj Apothekerkammer des Saarlandes a i. (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 34).
(
49
)	Pozri najmä rozsudok z 10. júla 2014, Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, bod 50 a citovanú judikatúru).