62006CJ0010
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
z 29. novembra 2007 (
*1
)
„Odvolanie — Úradníci — Odmena — Príspevok na expatriáciu — Podmienka stanovená v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku — Pojem ‚práca vykonávaná pre iný štát‘“
Vo veci C-10/06 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 5. januára 2006,
Rafael de Bustamante Tello, v zastúpení: R. García-Gallardo Gil-Fournier, D. Domínguez Pérez a A. Sayagués Torres, abogados,
odvolateľ,
ďalší účastník konania:
Rada Európskej únie, v zastúpení: M. Simm a D. Canga Fano, splnomocnení zástupcovia,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský (spravodajca) a T. von Danwitz,
generálny advokát: Y. Bot,
tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 22. marca 2007,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. júna 2007,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Svojím odvolaním navrhuje de Bustamante Tello zrušenie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 25. októbra 2005, de Bustamante Tello/Rada (T-368/03, Zb. VS s. I-A-321 a II-1439, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým zamietol jeho žalobu o zrušenie rozhodnutia Rady z 28. júla 2003, ktorým bol zamietnutý jeho nárok na príspevok na expatriáciu upravený článkom 4 ods. 1 prílohy VII Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný poriadok“), ako aj príspevky, ktoré s ním súvisia (ďalej len „sporné rozhodnutie“).
Právny rámec
2
Článok 69 prvá veta služobného poriadku v znení platnom v čase vydania sporného rozhodnutia stanovuje, že príspevok na expatriáciu zodpovedá 16 % zo súčtu základného platu, príspevku na domácnosť a príspevku na nezaopatrené dieťa, na ktoré má úradník nárok.
3
Podľa článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku sa príspevok na expatriáciu vypláca:
„a)
úradníkom:
—
ktorí nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce,
a
—
ktorí počas obdobia piatich rokov, ktoré sa skončilo šesť mesiacov pred ich nástupom do služby, nemali zvyčajné bydlisko alebo nevykonávali svoje hlavné zamestnanie na európskom území tohto štátu. Na účely tohto ustanovenia sa nebudú brať do úvahy okolnosti, vyplývajúce z práce vykonávanej pre iný štát alebo pre medzinárodnú organizáciu,
…“
Skutkové okolnosti
4
Súd prvého stupňa zhrnul skutkové okolnosti v bodoch 3 až 9 napadnutého rozsudku takto:
„3
Žalobca, španielsky štátny príslušník, vykonával svoje zamestnanie v Bruseli v období od 2. decembra 1991 do 31. júla 1996 pre ‚Institúto de Fomento de la Región de Murcia‘ (Inštitút pre rozvoj Regiónu Murcia, ďalej len ‚INFO‘), organizáciu verejného práva autonómnej oblasti Regiónu Murcia (Comunidad Autónoma de la Región de Murcia), ktorej úrad v Bruseli je poverený najmä sledovaním právnych predpisov a programov Spoločenstva, ktoré majú význam pre túto autonómnu oblasť. Od 2. decembra 1991 do 31. októbra 1993 pracoval pre INFO na základe zmluvy o vykonaní stáže a od 1. novembra 1993 do augusta 1996 na základe pracovnej zmluvy uzavretej na dobu neurčitú.
4
V období od augusta 1996 do decembra 2002 tiež pracoval v Bruseli, stále na základe pracovnej zmluvy uzavretej na dobu neurčitú s INFO, ako riaditeľ Oficina de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia ante las Comunidades europeas (Kancelária autonómnej oblasti Regiónu Murcia pri Európskom spoločenstve, ďalej len ‚ORM‘), správnej organizácie autonómnej oblasti Regiónu Murcie poverenej správou záujmov tejto oblasti v inštitúciách Spoločenstva.
5
Žalobca pripúšťa, že počas výkonu úloh pre INFO alebo ORM mal bydlisko v Bruseli z profesijných dôvodov. Účastníci konania sa však nezhodujú v názore, pokiaľ ide o miesto zvyčajného bydliska a stredisko záujmov žalobcu počas tohto obdobia.
6
Dňa 1. januára 2003 nastúpil žalobca do služby na Rade ako úradník. Obdobie piatich rokov uvedené v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku na účely nároku na príspevok na expatriáciu nazývané ‚rozhodujúce obdobie‘ bolo v prejednávanej veci stanovené na obdobie od 1. júla 1997 do 30. júna 2002.
7
Dňa 24. januára 2003 mu riaditeľstvo ‚Personál a administratíva‘ generálneho sekretariátu Rady zaslalo jeho osobnú nástupnú dokumentáciu. V tejto dokumentácii bolo uvedené, že nemá nárok na príspevok na expatriáciu a príspevky, ktoré s ním súvisia.
8
Dňa 10. apríla 2003 žalobca podal sťažnosť v súlade s článkom 90 ods. 2 služobného poriadku proti tejto administratívnej dokumentácii.
9
Listom z 28. júla 2003 zástupca generálneho sekretára Rady prijal výslovné rozhodnutie o zamietnutie sťažnosti žalobcu. V tomto rozhodnutí je uvedené, že príspevok na expatriáciu a príspevky, ktoré s ním súvisia, boli žalobcovi zamietnuté z dôvodu, že počas obdobia piatich rokov, ktoré skončilo šesť mesiacov pred jeho nástupom do služby, mal bydlisko a vykonával svoje zamestnanie v Bruseli na základe článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku. Okrem toho MO vyjadrila názor, že jeho zamestnanie v INFO a v ORM nemôže byť považované za ‚prácu vykonávanú pre iný štát‘ v zmysle výnimky upravenej uvedeným článkom 4 a že preto dotknuté obdobia nemohli byť neutralizované.“
Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
5
Odvolateľ návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 4. novembra 2003 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie, ktorého predmetom je zrušenie sporného rozhodnutia.
6
Napadnutým rozsudkom Súd prvého stupňa zamietol žalobu odvolateľa. Teda zamietol tri dôvody, ktoré uviedol a ktoré sú založené na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku, na nesprávnom posúdení skutkových okolností a na porušení zásady rovnosti zaobchádzania.
7
Pokiaľ ide o prvý dôvod, Súd prvého stupňa sa domnieval v bode 27 napadnutého rozsudku, že sporné bolo určenie, či práca vykonávaná odvolateľom v Bruseli pre ORM mala byť považovaná za prácu vykonávanú pre iný štát podľa článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky uvedenej prílohy VII.
8
V súvislosti so zamietnutím tohto dôvodu Súd prvého stupňa najskôr pripomenul v bode 30 napadnutého rozsudku, že podľa právneho názoru Súdneho dvora zo všeobecnej systematiky Zmluvy ES a EURATOM jasne vyplýva, že pojem členský štát v zmysle inštitucionálnych ustanovení sa vzťahuje len na vládne orgány členských štátov a nemožno ho rozšíriť na vlády regiónov alebo autonómnych oblastí bez ohľadu na rozsah právomocí, ktoré im boli priznané.
9
V bode 31 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa sa následne v podstate domnieval, že ustanovenia služobného poriadku obsahujú presnú terminológiu, ktorej analogické rozšírenie na prípady, ktoré nie sú výslovne uvedené, je vylúčené. Nakoniec v bode 32 zmieneného rozsudku zdôraznil, že zákonodarca Spoločenstva zvolil pojem „štát“, hoci v čase prijatia služobného poriadku už existovali štáty s federálnou alebo regionálnou štruktúrou, ako napríklad Spolková republika Nemecko, a nielen štáty s vnútornou štruktúrou centralizovanej povahy. Z toho vyvodil, že ak by teda zákonodarca Spoločenstva chcel zahrnúť do uvedeného článku politické jednotky alebo územné jednotky, urobil by to tak výslovne.
10
Súd prvého stupňa teda z toho vyvodil v bode 33 napadnutého rozsudku záver, že pojem „štát“ uvedený v článku 4 prílohy VII služobného poriadku sa vzťahuje len na štát ako právnickú osobu a jednotný subjekt medzinárodného práva, ako aj na jeho vládne orgány.
11
Súd prvého stupňa z toho vyvodil v bode 34 napadnutého rozsudku záver, že výraz „práca vykonávaná pre iný štát“ uvedený v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku sa má vykladať tak, že sa nevzťahuje na prácu vykonávanú pre vlády politických jednotiek štátov.
12
Súd prvého stupňa tiež odmietol v bodoch 36 až 43 napadnutého rozsudku viacero tvrdení, ktoré uviedol odvolateľ.
13
V bode 36 odmietol tvrdenie odvolateľa vychádzajúce z existencie autonómneho pojmu štát v práve Spoločenstva, ktorý zahŕňa decentralizované jednotky. V bodoch 37 a 38 odmietol tvrdenia odvolateľa vychádzajúce z vlastných právomocí autonómnych oblastí v španielskom právnom poriadku a z textu rozhodnutia španielskeho Tribunal Constitucional z 26. mája 1994. V bodoch 39 až 41 Súd prvého stupňa odmietol tvrdenia, podľa ktorých odvolateľ podliehal rovnakému systému zdravotného poistenia a rovnakému daňovému systému ako diplomatický personál stáleho zastúpenia Španielskeho kráľovstva pri Európskej únii v Bruseli. Nakoniec v bodoch 42 a 43 odmietol tvrdenie odvolateľa založené na účasti zastúpení autonómnych oblastí na poradných výboroch Komisie.
14
Na zamietnutie druhého žalobného dôvodu založeného na nesprávnom posúdení skutkových okolností, ktorého sa mala dopustiť Rada, Súd prvého stupňa uviedol v bode 63 napadnutého rozsudku, že odvolateľ mal počas referenčného obdobia zvyčajné bydlisko v Bruseli, kde obvykle vykonával svoje hlavné zamestnanie.
15
Nakoniec Súd prvého stupňa rozhodol v bodoch 71 až 74 napadnutého rozsudku, že tretí dôvod uvedený odvolateľom na podporu jeho žaloby, založený na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, nemohol byť prijatý, keďže žiadne porušenie zásady nebolo preukázané.
16
Pokiaľ ide o návrh na uznanie nároku na príspevky, ktoré súvisia s príspevkom na expatriáciu, Súd prvého stupňa sa domnieval v bode 76 napadnutého rozsudku, že bolo potrebné zamietnuť tento návrh, keďže odvolateľovi nevznikol nárok na príspevok na expatriáciu.
Návrhy účastníkov odvolacieho konania
17
Svojím odvolaním odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok, vrátil vec na konanie Súdu prvého stupňa a
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania na oboch stupňoch.
18
Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie ako neprípustné alebo subsidiárne ako nedôvodné a
—
zaviazal odvolateľa na náhradu trov odvolacieho konania.
O odvolaní
Argumentácia účastníkov konania
19
Na základe svojho jediného dôvodu odvolateľ vytýka Súdu prvého stupňa, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že podal nesprávny výklad pojmu „okolnosti, vyplývajúce z práce vykonávanej pre iný štát“, ktorý je uvedený v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku. Tento dôvod obsahuje dve samostatné časti.
20
Po prvé odvolateľ uvádza, že Súd prvého stupňa vyložil striktne výnimku stanovenú článkom 4 ods. 1 písm. a) druhou zarážkou prílohy VII služobného poriadku. Tým, že Súd prvého stupňa rozhodol, odchýlil sa tak od svojej skoršej judikatúry, presnejšie od svojho rozsudku z 30. marca 1993, Vardakas/Komisia (T-4/92, Zb. s. II-357, bod 34), v ktorom rozhodol tak, že toto ustanovenie ako výnimka z výnimky musí byť vykladané široko.
21
Po druhé odvolateľ uvádza, že dôvodom existencie zmienenej výnimky je skutočnosť, že osoby, na ktoré sa vzťahuje, nemôžu byť považované za také, ktoré si vytvorili trvalé väzby so štátom miesta výkonu práce z dôvodu dočasného charakteru ich pridelenia do tohto štátu.
22
V napadnutom rozsudku však tým, že vylúčil z pôsobnosti tejto výnimky prácu vykonávanú pre dotknutý členský štát prostredníctvom autonómnych oblastí, nerozpoznal dôvod existencie uvedeného ustanovenia a okrem iného založil diskrimináciu medzi úradníkmi, ktorí vykonávali prácu pre tento štát prostredníctvom ústrednej správy v rámci stáleho zastúpenia, úradníkmi, ktorým je priznaný nárok na príspevok na expatriáciu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. septembra 2005, Hosman-Chevalier/Komisia, T-72/04, Zb. s. II-3265, bod 40), a úradníkmi, ktorí vykonávajú prácu prostredníctvom správy autonómnej oblasti. V oboch situáciách totiž úradník nevytvoril trvalú väzbu so štátom, kde je miesto výkonu práce pred tým, než vstúpil do služobného pomeru v Spoločenstvách z dôvodu dočasného charakteru jeho pridelenia do tejto krajiny. To, čo je nakoniec dôležité, je trvalý alebo dočasný charakter väzby vytvorenej úradníkom so štátom, kde je jeho miesto výkonu práce.
23
Nakoniec v rozpore s tým, ako Súd prvého stupňa rozhodol v bode 33 napadnutého rozsudku, tento široký výklad nevedie k tomu, aby sa za „štát“ považovali všetky verejné subjekty s vlastnou právnou subjektivitou. Rozsah takéhoto výkladu zostáva ohraničený na subjekty, ktoré majú právomoci v oblasti Spoločenstva, tak aj v prípade autonómnych oblastí, a zaslúžia si byť v súlade s ďalšími ustanoveniami Zmluvy ES, ako napríklad s tými, ktoré sa týkajú štátnej pomoci alebo verejného obstarávania.
24
Vo svojom vyjadrení Rada namietla hlavne neprípustnosť odvolania tvrdiac, že odvolateľ neuvádza presne časti napadnutého rozsudku, ktorých zrušenia sa domáha, ako aj osobitné právne tvrdenia, ktoré slúžia na podporu tohto návrhu. Odvolateľ sa obmedzuje na zopakovanie dôvodov a tvrdení vyjadrených v konaní pred Súdom prvého stupňa a takto chce dosiahnuť jednoduché preskúmanie žaloby, o ktorej sa konalo v prvostupňovom konaní.
25
Pokiaľ ide o vec samu, Rada tvrdí, po prvé, že čo sa týka dôvodu, ktorý uviedol odvolateľ a ktorý je založený na reštriktívnom výklade výnimky stanovenej článkom 4 ods. 1 písm. a) druhou zarážkou prílohy VII služobného poriadku a na nezohľadnení stanoviska Súdu prvého stupňa v už citovanom rozsudku Vardakas/Komisia, na tento rozsudok sa poukazuje mimo jeho kontextu a v rozpore s ustálenou judikatúrou, podľa ktorej ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré poskytujú právo na peňažné plnenie, musia byť vykladané reštriktívne (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. novembra 1994, Dornonville de la Cour/Komisia, T-498/93, Zb. VS s. I-A-257 a II-813, bod 38).
26
Ďalej výklad pojmu práca vykonávaná pre iný štát, ktorý zastáva odvolateľ, je v rozpore s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej pojem členský štát v zmysle inštitucionálnych ustanovení sa vzťahuje len na vládne orgány členských štátov a nemožno ho rozšíriť na vlády regiónov alebo autonómnych oblastí bez ohľadu na rozsah právomocí, ktoré im boli priznané. Rada z toho vyvodzuje, že pripustenie opaku by viedlo k zásahu do inštitucionálnej rovnováhy upravenej zmluvami.
27
Po druhé vzhľadom na nezohľadnenie ratio legis zmyslu a kontextu článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky prílohy VII služobného poriadku Rada tvrdí, že stanovisko Súdu prvého stupňa je úplne v súlade s inštitucionálnou rovnováhou stanovenou zmluvami. Naopak, akceptovať tvrdenia odvolateľa by podľa tejto inštitúcie malo za následok rozšírenie pojmu štátu nielen na autonómna oblasť alebo iné podobné regionálne orgány verejnej správy, ale tiež na obecné a miestne orgány verejnej správy a na verejnoprávne podniky, a to až k ťažko predvídateľným hraniciam.
Posúdenie Súdnym dvorom
O prípustnosti
28
Podľa judikatúry Súdneho dvora odvolanie je neprípustné, ak sa bez toho, aby obsahovalo argumentáciu osobitne smerujúcu k vymedzeniu nesprávneho právneho posúdenia, ktorým je napadnutý rozsudok dotknutý, obmedzuje na zopakovanie alebo doslovné reprodukovanie žalobných dôvodov alebo tvrdení uvedených v konaní na Súde prvého stupňa. Naopak, pokiaľ odvolateľ napáda výklad alebo uplatnenie práva Spoločenstva Súdom prvého stupňa, možno opätovne v priebehu odvolacieho konania rozobrať právne otázky preskúmavané v prvostupňovom konaní. V konečnom dôsledku, ak by odvolateľ nemohol založiť svoje odvolanie na dôvodoch a tvrdeniach už použitých pred Súdom prvého stupňa, predmetné konanie by bolo zbavené časti svojho významu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 18. januára 2007, PKK a KNK/Rada, C-229/05 P, Zb. s. I-439, bod 32 a citovanú judikatúru).
29
V prejednávanej veci vyplýva z bodov 19 až 23 tohto rozsudku, že odvolanie nie je kópiou textu dôvodov a tvrdení uvedených v prvostupňovom konaní a že odvolateľ uviedol presne časti napadnutého rozsudku podrobené kritike, ako aj tvrdenia, na základe ktorých sa domnieva, že právne posúdenie Súdu prvého stupňa je nesprávne.
30
Dvoma časťami jediného dôvodu uvedeného na podporu svojho odvolania sa odvolateľ totiž snaží spochybniť to, ako Súd prvého stupňa posúdil výnimku stanovenú článkom 4 ods. 1 písm. a) druhou zarážkou prílohy VII služobného poriadku, ktorej striktný výklad bol urobený v rozpore ako s ratio legis, tak aj jej kontextom.
31
Za týchto podmienok treba zamietnuť námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla Rada, a preskúmať dôvodnosť odvolania.
O veci samej
32
Na zodpovedanie dôvodu uvedeného odvolateľkou treba rozhodnúť o otázke, či výkladom pojmu „práca vykonávaná pre iný štát“ uvedeného v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
33
V tejto súvislosti podľa ustálenej judikatúry príspevok na expatriáciu, ktorý je stanovený článkom 69 služobného poriadku a ktorého spôsoby priznania sú upresnené článkom 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, teda ustanovenie, v ktorom je uvedený pojem „práca vykonávaná pre iný štát“, má za cieľ kompenzáciu osobitných nákladov a nevýhod vyplývajúcich z prevzatia funkcií v Spoločenstve úradníkmi, ktorí vzhľadom na to musia svoje bydlisko presunúť zo štátu bydliska do štátu pridelenia a začleniť sa do nového prostredia. Pojem expatriácia závisí takisto od subjektívneho postavenia úradníka, teda od stupňa jeho začlenenia do nového prostredia, ktorý vyplýva napríklad z jeho zvyčajného bydliska alebo z vykonávania hlavného zamestnania (pozri rozsudky z 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisia, C-452/93 P, Zb. s. I-4295, bod 20, a z 21. júna 2007, Komisia/Hosman-Chevalier, C-424/05 P, Zb. s. I-5027, bod 35).
34
Cieľom priznania príspevku na expatriáciu je takisto náprava faktických nerovností medzi úradníkmi, ktorí už sú začlenení do spoločnosti štátu pridelenia, a tými, ktorí začlenení nie sú (rozsudok Komisia/Hosman-Chevalier, už citovaný, bod 36).
35
V takejto situácii expatriácie sa nachádza aj úradník, ktorý síce mal bydlisko alebo vykonával zamestnanie na európskom území štátu, na ktorom sa nachádza miesto jeho pridelenia počas obdobia piatich rokov, ktoré uplynulo šesť mesiacov pred jeho nástupom do funkcie, ale pracoval pre iný štát alebo medzinárodnú organizáciu (rozsudok Komisia/Hosman-Chevalier, už citovaný, bod 37).
36
Vykonávanie takejto práce „pre iný štát alebo medzinárodnú organizáciu“ má totiž za následok udržiavanie osobitnej väzby dotknutej osoby s týmto iným štátom alebo medzinárodnou organizáciou, a tým vzniká prekážka vytvoreniu trvalej väzby s krajinou pridelenia, a teda jeho dostatočného začlenenia do spoločnosti krajiny pridelenia (rozsudok Komisia/Hosman-Chevalier, už citovaný, bod 38).
37
V tejto súvislosti nemožno vyvodiť z ustanovení článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky prílohy VII služobného poriadku, že práca vykonávaná „pre iný štát“ je nutne prácou vykonávanou pre členský štát Európskej únie. Takýto záver nie je neplatný v dôsledku skutočnosti, že v praxi budúci úradníci Únie vykonávajú vo väčšine prípadov svoju prácu pre členský štát a nie pre tretí štát.
38
Pokiaľ sú dotknuté tiež tretie štáty, je potrebné sa pri výklade pojmu „štát“ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky prílohy VII služobného poriadku odvolať na medzinárodné právo verejné, ktoré upravuje vzťahy medzi členskými štátmi a tretími štátmi.
39
Aj keď rozdelenie právomocí z vnútroštátneho hľadiska je rôznorodé v závislosti od inštitucionálneho usporiadania každého štátu, ten musí byť považovaný medzinárodným právom verejným za subjekt jednotného charakteru. Vzhľadom na túto koncepciu sa vyžaduje, aby štát bol zastúpený v ďalších štátoch a medzinárodných organizáciách systémom jednotného diplomatického zastúpenia, ktorý je odrazom jednotnosti dotknutého štátu z medzinárodného hľadiska.
40
V tejto súvislosti však už Súdny dvor rozhodol, že na to, aby dotknutý úradník mohol byť považovaný za vykonávajúceho prácu pre „iný štát“, nie je dôležité, aby bol zamestnaný ústrednou správou tohto iného štátu, rozhodujúcim prvkom je naopak jeho funkčné začlenenie na pôde stáleho zastúpenia tohto štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Hosman-Chevalier, už citovaný, bod 42).
41
Súdny dvor sa totiž v bode 43 zmieneného rozsudku Komisia/Hosman-Chevalier domnieval, že osobitný status predmetnej osoby ako člena personálu stáleho zastúpenia viedol k vzniku jej osobitnej väzby s dotknutým členským štátom. Tento osobitný status, keďže jej umožnil mať výhody z rôznych výsad a imunít na základe Viedenského dohovoru z 18. apríla 1961 o diplomatických vzťahoch, sám vytvoril prekážku, ktorá bráni dotknutej osobe vytvoriť trvalú väzbu s krajinou pridelenia, a takto sa dostatočne začleniť do spoločnosti tohto štátu.
42
Predchádzajúce úvahy sú ďalej potvrdené zhodujúcim sa tvrdením, ktoré vyplýva z jedného dokumentu zo spisového materiálu. Odpoveďou na otázku položenú Súdom prvého stupňa v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania Španielske kráľovstvo totiž upresnilo bez toho, že by v tomto ohľade bol vznesený opačný názor, že začlenenie úradníkov do stáleho zastúpenia tohto členského štátu a ich akreditácia belgickými úradmi má za následok, že si zachovávajú svoje trvalé bydlisko v ich členskom štáte pôvodu a že keďže nie sú zaregistrovaní v obciach Belgického kráľovstva, nie sú považovaní príslušnými úradmi za majúcich bydlisko v poslednom uvedenom členskom štáte.
43
Takéto okolnosti však môžu zabrániť tomu, aby sa uvedení úradníci dostatočne začlenili do členského štátu pridelenia, a preto môžu prispieť k expatriácii, v ktorej sa nachádzajú títo úradníci.
44
V tejto súvislosti odvolateľ vytýka Súdu prvého stupňa, tak ako je uvedené v bode 22 tohto rozsudku, že založil diskrimináciu medzi úradníkmi, ktorí vykonávali prácu pre štát prostredníctvom ústrednej správy v rámci stáleho zastúpenia, úradníkmi, ktorým je priznaný nárok na príspevok na expatriáciu, a úradníkmi, ktorí vykonávali takúto prácu prostredníctvom správy autonómnej oblasti.
45
Otázka, či práca bola vykonávaná pre štát prostredníctvom jeho ústrednej správy alebo správy autonómnej oblasti, nie je však, v rozpore s tým, čo tvrdí odvolateľ, odlišným relevantným kritériom, ktoré sa vezme do úvahy na účel priznania príspevku na expatriáciu.
46
Ako pracovníci, ktorí pracujú pre štát prostredníctvom svojej ústrednej správy, tak aj pracovníci, ktorí vykonávajú prácu pre autonómnu oblasť prostredníctvom jej správy, musia byť totiž považovaní, že sú v situácii expatriácie podľa článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, avšak za podmienky, že sú formálne začlenení v rámci stáleho zastúpenia zmieneného štátu.
47
V prejednávanej veci je však nepochybné, že v priebehu referenčného obdobia odvolateľ neplnil služobné povinnosti ukladané španielskou ústrednou správou a že navyše nebol formálne začlenený v rámci stáleho zastúpenia Španielskeho kráľovstva pri Európskej únii.
48
Za týchto okolností tvrdenie odvolateľa založené na porušení zásady rovnosti zaobchádzania možno len zamietnuť.
49
Okrem toho ako príklad treba uviesť, že v Španielsku na základe dohody o odbore záležitostí, ktoré patria autonómnym oblastiam na pôde stáleho zastúpenia Španielskeho kráľovstva pri Európskej únii a o účasti autonómnych oblastí na pôde pracovných skupín Rady Európskej únie, ktorú prijala španielska vláda 9. decembra 2004 v rámci Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas, aj keď táto dohoda neexistovala v čase skutkových okolností, ktoré boli pôvodom tohto sporu, a teda sa naňho neuplatní, aspoň dve pracovné miesta poradcov pre autonómne záležitosti na stálom zastúpení sú obsadené úradníkmi autonómnych oblastí, ktoré majú právomoci na vnútroštátnej úrovni, ale ktorí sú začlenení do tohto stáleho zastúpenia.
50
Preto, pokiaľ sa na účel výkladu výrazu „práca vykonávaná pre iný štát“ uvedeného v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku musí považovať za jedinú relevantnú skutočnosť to, že práca je vykonávaná na pôde stáleho zastúpenia štátu, potom z toho vyplýva, že Súd prvého stupňa sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia v bode 34 napadnutého rozsudku tým, že vyložil zmienený výraz tak, že sa nevzťahuje na prácu vykonávanú pre vlády politických jednotiek štátov.
51
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie treba zamietnuť.
O trovách
52
Podľa článku 69 ods. 2 prvého pododseku Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Na základe článku 70 rokovacieho poriadku v sporoch medzi Spoločenstvami a ich zamestnancami znášajú inštitúcie svoje vlastné trovy konania. Na základe článku 122 druhého odseku prvej zarážky tohto rokovacieho poriadku sa však tento článok 70 nevzťahuje na odvolanie podané úradníkom alebo iným zamestnancom inštitúcie proti tejto inštitúcii. Keďže Rada navrhla zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania a ten nemal úspech vo svojom dôvode, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
Pán De Bustamante Tello je povinný nahradiť trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.