62021CJ0168_RES
Cauza C‑168/21
Procureur général près la cour d’appel d’Angers
[cerere de decizie preliminară formulată de Cour de cassation]
Hotărârea Curții (Camera a treia) din 14 iulie 2022
„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie penală – Decizia-cadru 2002/584/JAI – Articolul 2 alineatul (4) – Condiția dublei incriminări a faptei – Articolul 4 punctul 1 – Motiv de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare – Verificare de către autoritatea judiciară de executare – Fapte care, în parte, constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare – Articolul 49 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Principiul proporționalității infracțiunilor și pedepselor”
Cooperare judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Motive de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare – Condiția dublei incriminări – Mandat de arestare emis în vederea executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate – Pedeapsă privativă de libertate pronunțată pentru fapte care constituie infracțiune în temeiul dreptului statului membru emitent și al statului membru de executare – Calificare ca infracțiune care necesită, numai în statul membru emitent, o atingere adusă unui interes juridic protejat – Respectarea condiției dublei incriminări
[Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, art. 2 alin. (4) și art. 4 punctul 1]
(a se vedea punctele 44-47 și 49-51 și dispozitiv 1)
Cooperare judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Motive de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare – Condiția dublei incriminări – Mandat de arestare emis în vederea executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate – Pedeapsă privativă de libertate aplicată pentru o infracțiune unică compusă din mai multe fapte – Fapte care constituie numai în parte o infracțiune în statul membru de executare – Respectarea condiției dublei incriminări – Încălcarea principiului proporționalității pedepselor – Inexistență – Obligația de a executa mandatul european de arestare
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 49 alin. (3); Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, art. 2 alin. (4), art. 4 pct. 1 și art. 5]
(a se vedea punctele 58, 60-64, 68 și 69 și dispozitiv 2)
Rezumat
Mandatul european de arestare și condiția dublei incriminări a faptei: nu este necesară o corespondență perfectă între elementele constitutive ale infracțiunii în cauză în statul membru emitent și în statul membru de executare
Autoritatea judiciară de executare nu poate refuza, așadar, executarea mandatului european de arestare pentru motivul că numai o parte dintre faptele care compun respectiva infracțiune în statul membru emitent constituie de asemenea o infracțiune în statul membru de executare
În iunie 2016, autoritățile judiciare italiene au emis un mandat european de arestare (MEA) împotriva lui KL, în scopul executării unei pedepse de 12 ani și 6 luni de închisoare. Această pedeapsă corespunde cumulului a patru pedepse aplicate pentru patru infracțiuni, printre care cea calificată drept „devastare și jaf”. Cour d’appel d’Angers (Curtea de Apel din Angers, Franța) a refuzat predarea lui KL pentru motivul că două dintre faptele care stau la baza acestei din urmă infracțiuni nu erau susceptibile să constituie o infracțiune în Franța. În această privință, instanța de trimitere, sesizată cu un recurs împotriva acestei decizii de refuz, arată că elementele constitutive ale infracțiunii de „devastare și jaf” sunt diferite în cele două state membre vizate, în măsura în care, în dreptul italian, spre deosebire de dreptul francez, atingerea adusă ordinii publice constituie un element esențial în vederea calificării acestei infracțiuni.
Prin urmare, instanța de trimitere ridică problema respectării în speță a condiției dublei incriminări a faptei, astfel cum este prevăzută de Decizia‑cadru 2002/584 (
1
), de care depinde predarea lui KL. În ipoteza în care această condiție nu s‑ar opune predării lui KL, instanța menționată apreciază că s‑ar pune problema dacă, în asemenea împrejurări, executarea MEA ar trebui refuzată având în vedere principiul proporționalității pedepselor, consacrat la articolul 49 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (
2
). Prin urmare, respectiva instanță a sesizat Curtea cu aceste întrebări.
Curtea statuează că condiția dublei incriminări a faptei, prevăzută în Decizia‑cadru 2002/584 (
3
), este îndeplinită în situația în care un MEA este emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate pronunțate pentru fapte care constituie, în statul membru emitent, o infracțiune unică ce impune ca aceste fapte să aducă atingere unui interes juridic protejat în acest stat membru, atunci când astfel de fapte constituie de asemenea o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare pentru care atingerea adusă acestui interes juridic protejat nu reprezintă un element constitutiv. În plus, Curtea constată că, având în vedere condiția menționată și principiul proporționalității pedepselor, autoritatea judiciară de executare nu poate refuza executarea unui MEA emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate atunci când această pedeapsă a fost aplicată, în statul membru emitent, pentru săvârșirea de către persoana căutată a unei infracțiuni unice compuse din mai multe fapte dintre care numai o parte constituie o infracțiune în statul membru de executare.
Aprecierea Curții
În primul rând, în ceea ce privește domeniul de aplicare al condiției dublei incriminări a faptei, Curtea precizează mai întâi că, pentru a stabili dacă această condiție este îndeplinită, este necesar și suficient ca faptele care au stat la baza emiterii MEA să constituie de asemenea o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare. Astfel, nu este necesar ca infracțiunile să fie identice în cele două state membre vizate. Rezultă că, atunci când se apreciază condiția menționată, pentru a stabili dacă există un motiv de neexecutare a MEA (
4
), autorității judiciare de executare îi revine sarcina de a verifica dacă elementele de fapt ale infracțiunii care au stat la baza emiterii acestui MEA ar constitui de asemenea, ca atare, o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare în ipoteza în care ar fi avut loc pe teritoriul acestuia din urmă.
În continuare, Curtea constată că, fiind o excepție de la regula potrivit căreia MEA trebuie executat, motivul de neexecutare facultativă a MEA reprezentat de condiția dublei incriminări a faptei trebuie interpretat în mod strict și, prin urmare, nu poate fi interpretat într‑un mod care să conducă la neutralizarea obiectivului care constă în facilitarea și în accelerarea predărilor între autoritățile judiciare. Or, o interpretare potrivit căreia această condiție ar impune existența unei corespondențe perfecte între elementele constitutive ale infracțiunii, astfel cum este calificată de dreptul statului membru emitent, și cele ale infracțiunii prevăzute de dreptul statului membru de executare, precum și în ceea ce privește interesul juridic protejat de drepturile acestor două state membre ar aduce atingere efectivității procedurii de predare. Astfel, având în vedere armonizarea minimală în domeniul dreptului penal la nivelul Uniunii, o asemenea corespondență perfectă poate să lipsească pentru un mare număr de infracțiuni. Interpretarea avută în vedere mai sus ar limita, prin urmare, în mod considerabil situațiile în care condiția menționată ar putea fi îndeplinită, punând astfel în pericol obiectivul urmărit de Decizia cadru 2002/584. În plus, o asemenea interpretare ar încălca și obiectivul care constă în a lupta împotriva impunității unei persoane căutate care se află pe un alt teritoriu decât cel pe care a săvârșit o infracțiune.
În al doilea rând, Curtea arată mai întâi că împrejurarea că numai o parte dintre faptele care formează o infracțiune în statul membru emitent constituie o infracțiune și în conformitate cu dreptul statului membru de executare nu permite autorității judiciare de executare să refuze executarea MEA, în caz contrar motivul de neexecutare legat de condiția dublei incriminări a faptei fiind extins la partea dintre fapte care constituie o infracțiune potrivit dreptului statului membru de executare și care nu intră, astfel, în domeniul de aplicare al acestui motiv. Decizia‑cadru 2002/584 (
5
) nu prevede nicio condiție potrivit căreia persoana în cauză să nu suporte în statul membru emitent pedeapsa pentru acea parte a faptelor care nu constituie o infracțiune în statul membru de executare. Or, executarea MEA nu poate fi supusă decât uneia dintre condițiile limitativ prevăzute în această decizie‑cadru.
În plus, Curtea arată că interpretarea condiției dublei incriminări a faptei în sensul că executarea MEA ar putea fi refuzată pentru motivul că o parte dintre faptele incriminate în statul membru emitent nu constituie o infracțiune în statul membru de executare ar crea obstacole în calea predării efective a persoanei în cauză și ar conduce la impunitatea acesteia pentru toate faptele respective. Prin urmare, în asemenea împrejurări, această condiție este îndeplinită. În sfârșit, Curtea precizează că, în cadrul aprecierii condiției menționate, autorității judiciare de executare nu îi revine sarcina de a evalua pedeapsa pronunțată în statul membru emitent în raport cu principiul proporționalității pedepselor.
(
1
)	Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”). Condiția dublei incriminări a faptei este prevăzută la articolul 2 alineatul (4) din această decizie‑cadru.
(
2
)	Potrivit acestui principiu, pedepsele nu trebuie să fie disproporționate față de infracțiune.
(
3
)	A se vedea articolul 2 alineatul (4) din această decizie‑cadru, care prevede posibilitatea de a supune predarea acestei condiții pentru alte infracțiuni decât cele prevăzute la alineatul (2) al aceluiași articol, și articolul 4 punctul 1 din aceasta, în temeiul căruia autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea MEA atunci când, în dintre cazurile prevăzute la articolul 2 alineatul (4), fapta care stă la baza MEA nu constituie o infracțiune, în conformitate cu dreptul statului membru de executare.
(
4
)	A se vedea articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584:
(
5
)	A se vedea articolul 5 din Decizia-cadru 2002/584, care prevede căror condiții poate dreptul statului membru de executare să supună executarea MEA.