Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 23 aprilie 2026(1)
Cauza C‑164/25
T- 2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o.
împotriva
TELEKOM SLOVENIJE, d.d.
[cerere de decizie preliminară formulată de Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Curtea Supremă a Republicii Slovenia)]
„ Trimitere preliminară – Directiva 2014/61/UE privind măsuri de reducere a costului instalării rețelelor de comunicații electronice de mare viteză – Acces la o infrastructură fizică existentă – Obligația de a se asigura că fiecare parte are dreptul de a se adresa organismului național competent de soluționare a litigiilor – Cerință de încetare a procedurii în fața organismului național de soluționare a litigiilor dacă este introdusă o acțiune în instanță – Principiul efectivității – Dreptul la o cale de atac eficientă ”
I.      Introducere
1.        Directiva 2014/61/UE(2) urmărește să faciliteze și să încurajeze extinderea rapidă a rețelelor de comunicații electronice de mare viteză, în special prin promovarea utilizării în comun a infrastructurii fizice existente.
2.        În acest scop, statele membre sunt obligate să instituie un mecanism de soluționare alternativă a litigiilor, la care ambele părți în cadrul unui litigiu să poată recurge în cazul în care accesul la o infrastructură fizică este refuzat sau în cazul în care acestea nu ajung la un acord cu privire la condițiile unui astfel de acces.
3.        Ce se întâmplă dacă una dintre părți demarează mai întâi o procedură în fața organismului național de soluționare a litigiilor (denumit în continuare „OSL”) pentru a solicita accesul la o infrastructură fizică, iar ulterior cealaltă parte sesizează o instanță cu o acțiune prin care să se constate că un astfel de acces nu ar trebui acordat?
4.        În acest context se înscrie prezenta cerere de decizie preliminară. În primul rând, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă Directiva 2014/61 impune obligația de a sesiza mai întâi OSL (denumit în continuare „sistemul succesiv”) sau dacă părțile pot alege între procedura de soluționare alternativă a litigiilor și procedura judiciară (denumit în continuare,
„sistemul paralel”). În al doilea rând, în cazul în care un sistem paralel este conform cu directiva menționată, instanța de trimitere solicită să se stabilească modul de interpretare a principiului efectivității și a articolului
47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) în lumina unei norme procedurale naționale care impune încetarea unei proceduri de soluționare amiabilă atunci când aceeași cauză este dedusă ulterior judecății unei instanțe judecătorești.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
5.        Considerentele (2), (9), (11), (13), (14), (19), (34) și (39) ale Directivei 2014/61 au următorul cuprins:
„(2)      Recunoscând importanța extinderii benzii largi de mare viteză, statele membre au aprobat obiectivele ambițioase privind banda largă, […] garantarea, până în 2020, a accesului tuturor europenilor la internet cu viteze mult mai ridicate, de cel puțin 30 Mbps,
și a unor abonamente cu conexiuni la internet de peste 100 Mbps pentru cel puțin 50 % din gospodăriile europene.
[…]
(9)       Luarea de măsuri vizând creșterea eficienței în utilizarea infrastructurilor existente […] ar trebui să contribuie în mod semnificativ la asigurarea unei instalări rapide și pe scară largă a rețelelor de comunicații electronice de mare viteză […].
[…]
(11)      Prezenta directivă urmărește să instituie unele drepturi și obligații minime, aplicabile în întreaga Uniune […]. Cu toate că asigură condiții minime de concurență echitabilă, acest lucru nu trebuie să aducă atingere bunelor practici existente și măsurilor în vigoare, adoptate la nivel național și local, care prevăd atât dispoziții și condiții mai detaliate, cât și măsuri suplimentare în completarea drepturilor și obligațiilor respective, în conformitate cu principiul subsidiarității.
[…]
(13)      Pentru operatorii de rețele de comunicații electronice, în special pentru cei noi, reutilizarea infrastructurii fizice existente, inclusiv a celei aparținând altor furnizori de utilități publice, poate fi semnificativ mai eficace în vederea extinderii rețelelor de comunicații electronice […].
(14)      În vederea unei îmbunătățiri a desfășurării rețelelor de comunicații electronice de mare viteză în cadrul pieței interne, prezenta directivă ar trebui să instituie drepturi pentru furnizorii de rețele publice de comunicații care să le permită accesul la infrastructura fizică, indiferent de poziția acesteia, în condiții echitabile și rezonabile […].
[…]
(19)      În cazul unui dezacord în cursul negocierilor comerciale […], fiecare parte ar trebui să aibă posibilitatea de a apela la un [OSL] la nivel național, care să impună părților o soluție, pentru a evita un refuz nejustificat de negociere sau impunerea unor condiții nerezonabile […].
[…]
(34)      În conformitate cu principiul subsidiarității, prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere posibilității ca statele membre să aloce sarcinile normative prevăzute autorităților care sunt cele mai potrivite pentru a le îndeplini, în conformitate cu sistemul constituțional național de atribuire a competențelor și puterilor și cu cerințele prevăzute de prezenta directivă.
[…]
(39)      Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale și […] principiile recunoscute în particular de [cartă], în special […] dreptul la o cale de atac eficientă. […]”.
6.        Articolul 1 alineatele (1)-(3) din directiva menționată prevede:
„(1)      Obiectivul prezentei directive este să faciliteze și să stimuleze extinderea rețelelor de comunicații electronice de mare viteză, prin măsuri care promovează utilizarea în comun a infrastructurii fizice existente […].
(2)      Prezenta directivă instituie cerințe minime referitoare la lucrările de construcții civile și la infrastructura fizică, în vederea apropierii anumitor aspecte ale actelor cu putere de lege și ale actelor administrative ale statelor membre în domeniile respective.
(3)      Statele membre pot menține sau introduce măsuri conforme cu dreptul Uniunii care depășesc cerințele minime stabilite prin prezenta directivă în vederea realizării într‑o mai mare măsură a obiectivului menționat la alineatul (1).”
7.        Potrivit articolului
3 alineatele (2)-(5) din această directivă:
„(2)      Statele membre se asigură că, la solicitarea scrisă primită din partea unei întreprinderi care furnizează sau care este autorizată să furnizeze rețele publice de comunicații, fiecare operator de rețea are obligația de a satisface, conform unor clauze și condiții echitabile și rezonabile, incluzând tariful, toate solicitările rezonabile de acces la propria infrastructură fizică, în vederea instalării unor elemente ale rețelelor de comunicații electronice de mare viteză. […]
(3)      Statele membre prevăd obligația ca fiecare refuz al accesului să fie bazat pe criterii obiective, transparente și proporționale […].
(4)      Dacă se refuză acordarea accesului sau dacă, în termen de două luni de la data primirii solicitării de acces, nu se ajunge la un acord privind clauze și condiții specifice, cum ar fi tariful, statele membre se asigură că fiecare parte are dreptul de a se adresa [OSL‑urilor] competente.
(5)      Statele membre impun [OSL] menționat la alineatul (4) să adopte, ținând seama pe deplin de principiul proporționalității, o decizie cu caracter obligatoriu pentru a soluționa litigiul inițiat în conformitate cu alineatul (4), inclusiv pentru a stabili clauze și condiții, inclusiv, după caz, tarife echitabile și rezonabile.
[OSL] soluționează litigiul, în cel mai scurt timp posibil și, în orice caz, în maximum patru luni de la data primirii solicitării complete, cu excepția situațiilor excepționale, fără a aduce atingere posibilității oricărei părți de a sesiza o instanță.”
8.        Articolul
10 alineatul
(6) din aceeași directivă prevede că „[o]rice decizie luată de oricare dintre organismele competente menționate la prezentul articol poate face obiectul unei căi de atac în fața unei instanțe judecătorești în conformitate cu legislația națională”.
B.      Dreptul sloven
9.        Zakon o elektronskih komunikacijah (Legea privind comunicațiile electronice, denumită în continuare „ZEKom-1”) a transpus Directiva 2014/61 în dreptul sloven. Articolul
93 alineatele
(3)-(5) și (7), articolul
217 alineatul
(3), articolul
218 alineatul
(6) și articolul
220a alineatul
(5) din legea menționată corespund în esență articolului
3 alineatele
(2)-(5) din această directivă. În plus, articolul
192 alineatul
(1) din ZEKom-1 corespunde în esență articolului
10 alineatul
(6) din Directiva 2014/61.
10.      De asemenea, potrivit articolului
218 alineatul
(4) din ZEKom-1, „[î]n cazul în care, în cursul procedurii de soluționare a litigiului în fața [Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije (Agenția pentru Rețele și Servicii de Comunicații a Republicii Slovenia, denumită în continuare «agenția»)], oricare dintre părți inițiază o procedură judiciară în fața instanței competente cu privire la aceeași cauză sau retrage cererea de soluționare a litigiului, procedura de soluționare a litigiului în fața agenției încetează”.
III. Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare
11.      La 19 noiembrie 2020, Telekom Slovenije (denumită în continuare „Telekom”) a solicitat acces la infrastructura fizică a rețelei de telecomunicații aparținând T‑2
družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d. o. o. (denumită în continuare „T‑2”), acces refuzat de T‑2 prin scrisoarea din 21 ianuarie 2021.
12.      La 29 aprilie 2021, Telekom a introdus o cerere de soluționare a litigiului la agenție, solicitând acesteia din urmă să dispună ca T‑2 să acorde accesul la infrastructura sa.
13.      La 6 septembrie 2021, T‑2 a sesizat Okrožno sodišče v Ljubljani (Tribunalul Regional din Ljubljana, Slovenia) cu o acțiune declaratorie având ca obiect constatarea faptului că Telekom nu avea dreptul de acces la infrastructura fizică aparținând T‑2.
14.      Telekom a invocat necompetența instanței menționate, susținând că respectiva cauză era de natură administrativă și nu era de competența instanțelor civile.
15.      La 2 noiembrie 2021, agenția a încetat procedura cu care a fost sesizată pe motiv că respectiva cauză era identică din punct de vedere material cu acțiunea introdusă de T‑2 în fața Okrožno sodišče v Ljubljani (Tribunalul Regional din Ljubljana) și că soluționarea litigiilor de către agenție se face fără a aduce atingere competenței instanțelor judecătorești.
16.      Telekom a formulat apel împotriva acestei decizii în fața Upravno sodišče Republike Slovenije (Tribunalul Administrativ al Republicii Slovenia).
17.      Prin decizia din 12 septembrie 2023, această instanță a respins apelul. Instanța a considerat că sintagma „fără a aduce atingere posibilității oricărei părți de a sesiza o instanță” (denumită în continuare „clauza de neprejudiciere”), prevăzută la articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61, se opune unei încălcări a dreptului de a introduce o acțiune în fața unei instanțe judecătorești.
18.      Prin ordonanța din 25 februarie 2022, Okrožno sodišče v Ljubljani (Tribunalul Regional din Ljubljana)
a respins excepția de necompetență invocată de Telekom(3). Instanța respectivă a statuat că soluționarea litigiului ar avea un impact în ceea ce privește crearea de obligații în sarcina părților, astfel încât cauza era de competența instanțelor civile.
19.      Telekom a atacat această ordonanță în fața Višje sodišče v Ljubljani (Curtea de Apel din Ljubljana, Slovenia).
20.      Prin decizia din 9 iunie 2022, această instanță a admis acțiunea formulată de Telekom, admițând excepția de necompetență. Višje sodišče v Ljubljani (Curtea de Apel din Ljubljana)
a statuat că o interpretare teleologică și contextuală a Directivei 2014/61 demonstra o intenție de a reduce costurile instalării rețelelor de comunicații electronice de mare viteză, că dreptul de acces al furnizorilor de rețele la infrastructura fizică urmărea accelerarea instalării unor astfel de rețele și că, pentru a accelera accesul, fusese instituit un organism național specific de soluționare a litigiilor, precum și termene în care acest organism era obligat să adopte o decizie. În acest context, o interpretare literală restrictivă care să favorizeze soluționarea litigiilor prin intermediul instanțelor și care să nu stabilească un termen pentru pronunțarea deciziei ar fi contrară intenției legiuitorului Uniunii. Mai mult, apreciind că agenția acționează în calitate de autoritate publică atunci când se pronunță cu privire la un litigiu între operatori privind accesul la infrastructura fizică, această instanță a concluzionat că respectiva cauză era de drept administrativ, în afara competenței instanțelor civile.
21.      T-2 a formulat recurs împotriva acestei decizii în fața Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Curtea Supremă a Republicii Slovenia), instanța de trimitere. La 14 septembrie 2022, această instanță a încuviințat formularea unui recurs de către T‑2.
22.      Instanța de trimitere consideră că nu este posibil să se interpreteze clauza de neprejudiciere, prevăzută de articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61, invocându‑se în acest sens exclusiv modul de redactare a acestei dispoziții. În plus, ținând seama de obiectivele acestei directive, instanța menționată apreciază că sunt posibile mai multe interpretări.
23.      În aceste condiții, instanța de trimitere a decis să suspende judecarea cauzelor și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Directiva [2014/61], în special sintagma «fără a aduce atingere posibilității oricărei părți de a sesiza o instanță», cuprinsă la articolul 3 alineatul (5) al doilea paragraf din această directivă, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia un operator de rețea are dreptul de a introduce o cerere de soluționare a unui litigiu privind accesul la o infrastructură fizică existentă fie în fața unui [OSL], fie în fața unei instanțe (de drept comun)?
2)      Articolul 3 alineatul (5) al doilea paragraf din Directiva [2014/61] trebuie interpretat, în lumina principiilor echivalenței și efectivității și a articolului 47 din [cartă], în sensul că se opune unei norme procedurale naționale în temeiul căreia procedura de soluționare a unui litigiu în fața [OSL‑ului] național încetează atunci când una dintre părți, în cursul procedurii de soluționare a litigiilor în fața organismului respectiv, introduce o acțiune având același obiect în fața instanței [competente]?”
24.      Au prezentat observații scrise Telekom, T‑2, guvernele italian și sloven, precum și Comisia Europeană. Aceleași părți, cu excepția guvernului italian, au participat la ședința care a avut loc la 29 ianuarie 2026.
IV.    Apreciere
A.      Cu privire la prima întrebare preliminară
1.      Observații introductive
25.      Prima întrebare se referă în general la Directiva 2014/61 și în special la clauza de neprejudiciere cuprinsă în articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din directiva menționată. Pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, considerăm că este necesar să fie interpretat de asemenea alineatul (4) al dispoziției menționate(4).
26.      În consecință, prin intermediul primei sale întrebări, instanța de trimitere ridică în esență problema dacă dispozițiile articolului 3 alineatul (4) și ale articolului 3 alineatul (5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia un operator de rețea are dreptul de a introduce o cerere de soluționare a unui litigiu privind accesul la o infrastructură fizică existentă fie în fața unui [OSL], fie în fața unei instanțe.
27.      Toate părțile interesate, cu excepția Telekom, propun să se răspundă negativ la această întrebare.
28.      În schimb, Telekom susține în esență că singura modalitate de a atinge obiectivele Directivei 2014/61 o reprezintă conferirea competenței exclusive de a soluționa litigiile privind accesul la infrastructura fizică existentă unui OSL, sub rezerva posibilității de a introduce o cale de atac împotriva unei decizii a OSL în fața instanțelor de contencios administrativ.
29.      Pentru a soluționa această chestiune, vom recurge la metoda obișnuită de interpretare a Curții, ținând seama nu numai de modul de redactare a dispozițiilor articolului
3 alineatul
(4) și ale articolului
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61, ci și de contextul în care se înscriu aceste dispoziții și de obiectivele urmărite de actul din care fac parte(5).
2.      Cu privire la modul de redactare a dispozițiilor articolului 3 alineatul (4) și ale articolului 3 alineatul (5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61
30.      Potrivit articolului
3 alineatul
(4) din Directiva 2014/61, oricare parte trebuie să aibă dreptul de a introduce o cerere de soluționare a unui litigiu privind accesul la o infrastructură fizică existentă în fața unui organism național competent în materie de soluționare a litigiilor.
31.      Articolul
3 alineatul
(5) din această directivă stabilește criteriile și principiile care trebuie respectate de OSL în exercitarea misiunii sale, adăugând însă, la al doilea paragraf, că aceasta se realizează „fără a aduce atingere posibilității oricărei părți de a sesiza o instanță”.
32.      În opinia noastră, din coroborarea acestor două alineate ale articolului
3 rezultă că părțile pot opta pentru introducerea unei cereri fie în fața OSL, fie în fața unei instanțe.
33.      Această interpretare este confirmată atunci când se compară modul de redactare a dispozițiilor articolului
3 alineatul
(4) și ale articolului
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61 cu cel al altor dispoziții de drept al Uniunii care, astfel cum au fost interpretate de Curte, admit un sistem paralel și, respectiv, impun un sistem succesiv.
34.      În primul rând, Regulamentul (UE) 2016/679(6) oferă diferite căi de atac persoanelor care invocă o încălcare a acestui regulament. În această privință, articolul
77 alineatul
(1) din regulamentul menționat precizează că, „fără a aduce atingere niciunei alte căi de atac administrative sau judiciare”, orice persoană vizată are dreptul de a depune o plângere la o autoritate de supraveghere. Apoi, potrivit articolului
78 alineatul
(1) din regulamentul menționat, fiecare persoană fizică sau juridică are dreptul de a exercita o cale de atac judiciară eficientă împotriva unei decizii obligatorii din punct de vedere juridic a unei autorități de supraveghere care o vizează „fără a aduce atingere oricăror alte căi de atac administrative sau nejudiciare”. În sfârșit, articolul 79 alineatul (1) din același regulament garantează fiecărei persoane vizate dreptul la o cale de atac judiciară eficientă „fără a aduce atingere vreunei căi de atac administrative sau nejudiciare disponibile, inclusiv dreptului de a depune o plângere la o autoritate de supraveghere în temeiul articolului 77”(7).
35.      Curtea a subliniat că fiecare dintre căile de atac respective trebuie să poată fi exercitată „fără a aduce atingere” celorlalte căi de atac. Ținând cont de asemenea de contextul și de obiectivele urmărite prin Regulamentul 2016/679, Curtea a constatat astfel că dispozițiile menționate anterior nu prevăd o competență prioritară sau exclusivă și nici vreo normă de prioritate a aprecierii efectuate de autoritatea sau de instanța care sunt vizate de acesta cu privire la existența unei încălcări a drepturilor conferite de regulamentul menționat(8).
36.      În al doilea rând, potrivit Directivei 2001/14/CE(9), sistemul de tarifare pentru utilizarea infrastructurii feroviare trebuie să respecte printre altele principiul egalității de tratament între întreprinderile feroviare(10). În acel context, în conformitate cu articolul 30 alineatul (2) din directiva menționată, „solicitantul are dreptul să sesizeze organismul de control în cazul în care consideră că nu a fost tratat echitabil, a fost discriminat sau a fost nedreptățit în orice fel și, în special, împotriva deciziilor adoptate de către administratorul infrastructurii sau de către întreprinderea feroviară […]”. În continuare, în temeiul alineatului (6) al acestei dispoziții, „[s]tatele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că hotărârile luate de organismul de control sunt supuse unei reexaminări judiciare”.
37.      Ținând seama de asemenea de contextul și de obiectivele urmărite de Directiva 2001/14, Curtea a constatat că articolul
30 din această directivă conferă organismului de control competența exclusivă de a soluționa litigiile referitoare la sistemul de tarifare pentru utilizarea infrastructurii feroviare(11).
38.      În opinia noastră, formularea utilizată – și, prin urmare, sistemul avut în vedere – de Directiva 2014/61 se aseamănă cu cea din Regulamentul 2016/679 și diferă de cea a Directivei 2001/14. Prin urmare, se poate deduce că Directiva 2014/61 nu se opune unui sistem paralel.
39.      Cu toate acestea, recunoaștem de asemenea că articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61 poate face obiectul unor interpretări diferite. În special, clauza de neprejudiciere este precedată de o trimitere la termenul în care OSL trebuie să soluționeze litigiul. Pe de altă parte, primul paragraf al acestei dispoziții definește domeniul de aplicare al deciziei care urmează să fie adoptată de OSL. Astfel, clauza de neprejudiciere ar putea fi într‑adevăr interpretată ca referindu‑se la dreptul de a formula o cale de atac împotriva unei astfel de decizii în fața unei instanțe de contencios administrativ.
40.      Cu toate acestea, unele părți interesate au susținut că articolul
10 alineatul
(6) din Directiva 2014/61 se opune unei astfel de interpretări tocmai pentru că dreptul la o cale de atac este prevăzut de dispoziția respectivă. Acest lucru ne determină să examinăm contextul în care se înscriu dispozițiile articolului
3 alineatele
(4) și (5) din Directiva 2014/61.
3.      Contextul
a)      Articolul 10 alineatul (6) din Directiva 2014/61
41.      Articolul
10 alineatul
(6) din Directiva 2014/61 prevede că orice decizie luată de OSL „poate face obiectul unei căi de atac în fața unei instanțe judecătorești în conformitate cu legislația națională”. Modul său de redactare diferă astfel de cel al articolului
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din această directivă, care prevede „posibilit[atea] […] de a sesiza o instanță”.
42.      Acest lucru indică faptul că dispoziția respectivă conferă posibilitatea de a introduce o acțiune în fața instanțelor (civile), în timp ce prima dispoziție menționată garantează dreptul de a formula o cale de atac împotriva unei decizii a unui OSL adoptate în temeiul articolului
3 alineatele
(4) și (5) din Directiva 2014/61.
43.      Desigur, articolul
10 alineatul
(6) din Directiva 2014/61 garantează dreptul de a formula o cale de atac împotriva oricărei decizii adoptate de OSL, incluzând aici astfel alte decizii decât cele privind accesul la o infrastructură fizică existentă. Astfel, posibilitatea de a sesiza OSL cu un litigiu cu privire la alte chestiuni care intră în domeniul de aplicare al acestei directive este prevăzută la articolul
4 alineatul
(6), la articolul
5 alineatul
(4), la articolul
6 alineatul
(4) și la articolul
9 alineatul
(3) al doilea paragraf din directiva menționată.
44.      Astfel, articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf și articolul
10 alineatul
(6) din Directiva 2014/61 ar putea fi totuși interpretate ca având domenii de aplicare diferite, chiar dacă parțial suprapuse: pe de o parte, primul s‑ar referi doar la căile de atac introduse împotriva unei decizii adoptate de OSL privind accesul la o infrastructură fizică existentă. Pe de altă parte, cel din urmă s‑ar referi la orice cale de atac introdusă împotriva oricărei decizii adoptate de OSL.
45.      Cu toate acestea, fiecare dispoziție menționată la punctul 43 din prezentele concluzii conține o clauză de neprejudiciere similară celei cuprinse în articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61(12).
46.      Presupunând că legiuitorul nu a adoptat dispoziții redundante, reiterăm astfel că articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61 acordă posibilitatea de a sesiza instanțele (civile) cu un litigiu, în timp ce articolul
10 alineatul
(6) din această directivă garantează dreptul la o cale de atac împotriva unei decizii a OSL adoptate în temeiul articolului
3 alineatul
(4) și (5) din directiva menționată.
b)      Alte norme juridice din sectorul telecomunicațiilor
47.      Această constatare este confirmată, în primul rând, de Regulamentul 2024/1309, care a abrogat Directiva 2014/61(13). Într‑adevăr, așa cum a subliniat instanța de trimitere, articolul 13 alineatul (1) litera (a) și alineatul (5) din regulamentul menționat par să clarifice faptul că un sistem paralel este conform cu dreptul Uniunii.
48.      Articolul
13 alineatul
(1) litera
(a) din Regulamentul 2024/1309 prevede că, „[f]ără a aduce atingere posibilității de a sesiza o instanță, orice parte are dreptul de a sesiza [OSL] […], cu privire la litigiile care pot apărea […] în cazul în care se refuză acordarea accesului la infrastructura existentă sau nu s‑a ajuns la un acord privind termenii și condițiile specifice, inclusiv în materie de preț
[…]”.
49.      Prin urmare, posibilitatea de a sesiza o instanță nu mai este consacrată la aceeași dispoziție care stabilește cerințele aplicabile deciziilor OSL(14). Orice îndoieli cu privire la aspectul dacă un astfel de acces la instanțe ar trebui interpretat ca fiind un drept de introduce o cale de atac împotriva deciziei în cauză par să fie astfel înlăturate.
50.      În plus, articolul
13 alineatul
(5) din Regulamentul 2024/1309 prevede că „[p]rezentul articol completează căile de atac și procedurile judiciare și nu aduce atingere acestora, în conformitate cu articolul 47 din [cartă]”.
51.      În plus, potrivit articolului
14 alineatul
(10) primul paragraf din regulamentul menționat, „[o]rice decizie luată de un organism competent poate face obiectul unei căi de atac, în conformitate cu dreptul intern, în fața unui organism de recurs complet independent, inclusiv a unui organism cu caracter judiciar”. În temeiul celui de al doilea paragraf al dispoziției menționate, „[d]reptul la o cale de atac în conformitate cu primul paragraf nu aduce atingere dreptului părților de a sesiza instanța națională competentă cu privire la litigiu”.
52.      În consecință, în opinia noastră, Regulamentul 2024/1309 nu se opune unui sistem paralel precum cel în discuție în prezenta cauză.
53.      Desigur, este adevărat că Regulamentul 2024/1309 nu este aplicabil ratione temporis în prezenta cauză. Cu toate acestea, niciun element din lucrările pregătitoare nu indică faptul că s‑ar fi avut în vedere o schimbare de abordare. Prin urmare, este rezonabil să se deducă că legiuitorul a intenționat doar să clarifice regimul de soluționare a litigiilor privind accesul la o infrastructură fizică existentă care decurge din Directiva 2014/61.
54.      În al doilea rând, în temeiul articolului
26 alineatul
(5) din Directiva (UE) 2018/1972(15), soluționarea extrajudiciară a litigiilor dintre întreprinderi „nu împiedică niciuna dintre părți să introducă o acțiune în instanță”.
55.      În al treilea rând, potrivit articolului
34 alineatul
(1) din Directiva 2002/22/CE(16), „[s]tatele membre asigură punerea la dispoziție a unor proceduri extrajudiciare transparente, simple și ieftine pentru soluționarea litigiilor nerezolvate, care implică consumatori și referitoare la aspecte prevăzute în [această] directivă”. Potrivit alineatului (4) al dispoziției menționate, „[p]rezentul articol nu aduce atingere procedurilor judiciare de drept intern”.
56.      Curtea a interpretat articolul
34 din această directivă în sensul că nu se opune (dar nici nu impune) un sistem succesiv(17).
57.      Astfel, într‑un domeniu similar celui reglementat de Directiva 2014/61, dreptul Uniunii nu se opune unui sistem paralel precum cel în discuție în litigiul principal.
4.      Obiectivele Directivei 2014/61
58.      Rămâne să se aprecieze dacă obiectivele care au condus la adoptarea Directivei 2014/61 confirmă această interpretare.
59.      În această privință, astfel cum reiese în special din articolul
1 alineatul
(1) din Directiva 2014/61, interpretat în lumina considerentelor (2), (9), (13) și (14) ale acesteia, directiva menționată urmărește să faciliteze și să încurajeze extinderea rapidă a rețelelor de comunicații electronice de mare viteză, în special prin promovarea utilizării în comun a infrastructurii fizice existente.
60.      Desigur, astfel cum au subliniat Telekom și instanța de trimitere, acest obiectiv ar fi mai bine atins dacă Directiva 2014/61 ar impune statelor membre să instituie un sistem succesiv. Astfel, procedurile extrajudiciare vizează o soluționare mai rapidă și mai puțin costisitoare a litigiilor, facilitând astfel accesul la infrastructura fizică și, prin urmare, extinderea rapidă prevăzută de această directivă(18).
61.      Cu toate acestea, pentru motivele prezentate în cele ce urmează, nu considerăm că un sistem paralel este contrar obiectivelor Directivei 2014/61.
62.      Pe de o parte, în temeiul articolului
1 alineatul
(2) și (3) din Directiva 2014/61, interpretat în lumina considerentului (11) al acesteia, directiva menționată stabilește cerințe minime privind accesul la infrastructura fizică. În consecință, armonizarea realizată prin această directivă nu pare să ajungă până la a impune instituirea unui sistem succesiv, în detrimentul procedurilor judiciare. Deși este adevărat că statele membre au posibilitatea de a institui un astfel de sistem, ele nu sunt obligate să facă acest lucru. În esență, în opinia noastră, pentru a atinge obiectivele acestei directive, este suficient ca procedurile extrajudiciare să fie disponibile, fără să fie necesar ca ele să devină obligatorii.
63.      În acest context, trebuie subliniat faptul că funcționarea și eficiența organismelor administrative și a instanțelor pot varia de la un stat membru la altul. Prin urmare, pare rezonabil ca acestora să li se acorde o anumită putere de apreciere în această privință. Cu toate că unele state membre pot considera oportună instituirea unui sistem succesiv pentru a degreva sistemul judiciar, altele pot să nu considere astfel(19).
64.      În al doilea rând, așa cum a susținut Telekom, litigiile privind accesul la infrastructura fizică existentă în domeniul telecomunicațiilor pot necesita un anumit nivel de expertiză. Cu toate acestea, nu considerăm că o instanță națională de prim grad de jurisdicție nu este în măsură să se achite de o astfel de sarcină, care necesită în esență stabilirea unor clauze și condiții de acces echitabile și rezonabile [articolul
3 alineatul
(5) primul și al treilea paragraf din Directiva 2014/61]. În orice caz, stabilirea tarifelor de acces la infrastructura fizică din sectorul telecomunicațiilor nu pare să necesite o supraveghere centralizată exercitată de organismul de control, spre deosebire de tarifele de utilizare a infrastructurii feroviare puse în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea CTL Logistics(20).
65.      Prin urmare, concluzionăm că un sistem paralel precum cel în discuție în prezenta cauză este conform cu obiectivele Directivei 2014/61.
66.      În consecință, propunem să se răspundă la prima întrebare că articolul
3 alineatul
(4) și articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia un operator de rețea are dreptul de a introduce o cerere de soluționare a unui litigiu privind accesul la o infrastructură fizică existentă fie în fața OSL, fie în fața unei instanțe de drept comun.
B.      Cu privire la a doua întrebare preliminară
1.      Observații introductive
67.      A doua întrebare privește articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61, interpretat în lumina principiilor echivalenței și efectivității, precum și a articolului
47 din cartă. În această privință, se impun două observații.
68.      În primul rând, întrucât instanța de trimitere nu a furnizat niciun element care să permită Curții să aprecieze respectarea principiului echivalenței, în prezenta cauză este pus în discuție numai principiul efectivității.
69.      În al doilea rând, instanța de trimitere plasează principiul efectivității și articolul
47 din cartă pe picior de egalitate. Acest lucru ridică problema dacă este necesară analiza ambelor elemente sau dacă prezenta cauză trebuie apreciată numai prin prisma unuia dintre acestea(21).
70.      Cu toate acestea, ținând seama de motivele expuse în decizia de trimitere, considerăm că, pe de o parte, instanța de trimitere urmărește să afle dacă principiul efectivității se opune unei norme procedurale naționale în temeiul căreia o procedură extrajudiciară trebuie să înceteze atunci când una dintre părți sesizează ulterior o instanță
cu
aceeași cauză. Pe de altă parte, instanța de trimitere pare să aibă îndoieli cu privire la aspectul dacă o astfel de normă procedurală ar putea fi totuși necesară în lumina dreptului la o cale de atac eficientă, în special pentru a evita deciziile contradictorii și pentru a asigura securitatea juridică.
71.      În esență, cel puțin din punctul de vedere al instanței de trimitere, poate exista un conflict aparent între garantarea efectivității drepturilor conferite de Directiva 2014/61 și garantarea dreptului la o cale de atac eficientă(22). Prin urmare, norma procedurală națională în discuție trebuie analizată atât în raport cu principiul efectivității, cât și cu dreptul la o cale de atac eficientă pentru a găsi o soluție echilibrată care să evite conflictul aparent semnalat de instanța de trimitere.
72.      Prin urmare, prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61 și principiul efectivității trebuie interpretate în sensul că se opun unei norme procedurale naționale potrivit căreia procedura de soluționare a litigiilor în fața organismului național competent în materie de soluționare a litigiilor trebuie să înceteze atunci când una dintre părți, în cursul desfășurării acestei proceduri în fața organismului respectiv, sesizează instanța competentă cu o procedură având același obiect. În cazul unui răspuns afirmativ, instanța respectivă ridică problema dacă articolul 47 din cartă impune însă această normă procedurală națională.
2.      Cu privire la principiul efectivității
73.      Începând cu Hotărârea Rewe‑Zentralfinanz și Rewe‑Zentral(23), potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în lipsa unei norme de drept al Uniunii în materie, desemnarea instanțelor competente și reglementarea
modalităților procedurale pentru acțiunile destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru. Totuși, aceste norme nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și nu trebuie să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității).
74.      Astfel, pentru ca principiul efectivității să îți găsească aplicarea, nu trebuie să existe norme procedurale ale Uniunii care să reglementeze acțiunile destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii.
75.      În acest sens, în ceea ce privește Directiva 2014/61, din analiza noastră pe marginea primei întrebări rezultă că (i)
statele membre trebuie să instituie o procedură extrajudiciară pentru soluționarea litigiilor privind accesul la infrastructura fizică [articolul
3 alineatul
(4)], (ii)
oricare dintre părți ar trebui să aibă dreptul de a introduce o cale de atac împotriva unei decizii a OSL în fața unei instanțe [articolul
10 alineatul
(6)] și (iii)
fiecare parte ar trebui să aibă posibilitatea de a sesiza o instanță [articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf].
76.      Cu toate acestea, Directiva 2014/61 nu stabilește nicio ordine de prioritate între căile de atac de la punctele (i) și (iii)
. Rezultă astfel că orice normă procedurală națională care stabilește o astfel de prioritate intră sub incidența principiului autonomiei procedurale, sub rezerva respectării principiilor echivalenței și efectivității.
77.      În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, fiecare caz în care se ridică întrebarea dacă o normă procedurală națională face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul acestei dispoziții în ansamblul procedurii, de desfășurarea sa și de particularitățile sale, în fața diverselor instanțe naționale. Din această perspectivă, trebuie să se țină cont eventual de principiile care stau la baza sistemului jurisdicțional național, precum protecția dreptului la apărare, principiul securității juridice și buna desfășurare a procedurii(24).
78.      În împrejurările prezentei cauze, trebuie amintit că, potrivit considerentului (9) al Directivei 2014/61, luarea de măsuri vizând creșterea eficienței în utilizarea infrastructurilor existente ar trebui să contribuie în mod semnificativ la asigurarea unei instalări rapide
și pe scară largă a rețelelor de comunicații electronice de mare viteză.
79.      În consecință, orice operator de rețea trebuie să beneficieze de dreptul de acces la infrastructura fizică a unui alt operator, cu condiția să fie îndeplinite cerințele prevăzute la articolul
3 alineatul
(2) din Directiva 2014/61, iar operatorul infrastructurii, în conformitate cu alineatul (3) al acestei dispoziții, să nu invoce niciun motiv obiectiv, transparent și proporțional pentru a refuza accesul.
80.      Instituirea unei proceduri de soluționare a litigiilor privind accesul la infrastructura fizică, în temeiul căreia OSL are obligația în principiu să se pronunțe în cel mai scurt timp și, în orice caz, în termen de patru luni(25), facilitează în mod clar accesul la infrastructura fizică existentă, ceea ce este de natură să contribuie astfel la îndeplinirea obiectivelor Directivei 2014/61.
81.      În speță, Telekom a recurs la această procedură pentru a obține acces la infrastructura fizică care aparținea
T‑2. T‑2 a introdus ulterior o acțiune declaratorie în fața unei instanțe pentru a se constata faptul că Telekom nu avea dreptul de acces la infrastructura sa fizică. În aceste condiții, în temeiul dreptului național, procedura în fața OSL încetează în mod automat.
82.      În opinia noastră, acest lucru face excesiv de dificilă sau practic imposibilă exercitarea dreptului Telekom de a avea acces în timp util la infrastructura fizică a T‑2, drept garantat de articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2014/61, interpretat în lumina considerentului (9). În plus, astfel se subminează deplina eficacitate (effet utile) a procedurii de soluționare extrajudiciară a litigiilor prevăzută la articolul
3 alineatul
(4) din Directiva 2014/61(26).
83.      Astfel, posibilitatea de a recurge la un organism de soluționare a litigiilor (OSL) și, în consecință, de a obține o soluționare rapidă a unui litigiu privind accesul la o infrastructură fizică sau clauzele și condițiile unui astfel de acces este menită să asigure faptul că dreptul de acces este efectiv. Într‑o situație în care un operator a optat de facto să sesizeze un OSL, iar nu o instanță civilă, încetarea automată a procedurii inițiale la momentul la care partea adversă sesizează cu aceeași cauză o instanță este contrară principiului efectivității și deplinei eficacități a articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2014/61.
84.      În speță, din dosarul Curții reiese că procedura desfășurată în fața OSL și cea introdusă pe rolul instanței civile au același obiect. În plus, niciuna dintre părțile interesate nu a contestat această premisă. În realitate, o acțiune în constatarea faptului că operatorul de rețea nu trebuie să beneficieze de acces la infrastructura fizică poate fi considerată pur si simplu chiar un mijloc de apărare împotriva primei acțiuni aflate pe rolul OSL, introdusă sub forma unei proceduri independente în fața unei instanțe(27). În orice caz, revine instanței de trimitere sarcina de a se asigura că cele două cauze pendinte simultan au exact același obiect și că nu există motive suplimentare care să justifice sesizarea ulterioară a unei instanțe cu o cauză(28).
3.      Cu privire la dreptul la o cale de atac eficientă
85.      La punctul 76 din prezentele concluzii
am stabilit că Directiva 2014/61 nu instituie nicio regulă de prioritate între procedurile de soluționare a litigiilor și procedurile judiciare care au același obiect.
86.      Astfel, statelor membre care optează pentru punerea în aplicare a articolului
3 din Directiva 2014/61 prin instituirea unui sistem paralel le revine în principiu sarcina să adopte norme care stabilesc modalitățile practice de exercitare a căilor de atac prevăzute de această dispoziție.
87.      În speță, legiuitorul național a adoptat într‑adevăr astfel de norme. Însă, astfel cum reiese din analiza noastră din secțiunea precedentă, aceste norme pot face excesiv de dificilă sau practic imposibilă exercitarea drepturilor conferite operatorilor de rețea care solicită acces la o infrastructură fizică existentă în temeiul Directivei 2014/61. În aceste condiții, revine în principiu autorităților naționale, inclusiv instanțelor și organismelor competente de soluționare a litigiilor, sarcina de a se asigura că drepturile care decurg din Directiva 2014/61 sunt protejate în mod efectiv prin neaplicarea normei de drept național care impune încetarea procedurii în fața organismului de soluționare a litigiilor.
88.      Cu toate acestea, o problemă potențială poate decurge din această neaplicare și, prin urmare, din necesitatea de a asigura deplina eficacitate a Directivei 2014/61: în lipsa unor reguli de prioritate, desfășurarea în paralel a două proceduri care au exact același obiect creează riscul unor decizii contradictorii, ceea ce ar crea o situație de insecuritate juridică. Acest lucru poate fi interpretat ca reprezentând o restrângere a dreptului la o cale de atac eficientă garantat de articolul
47 din cartă(29).
89.      Cu toate acestea, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că drepturile fundamentale nu constituie prerogative absolute, ci pot să facă obiectul unor restricții. În temeiul articolului
52 alineatul
(1) din cartă, o restrângere a dreptului la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești în sensul articolului 47 din cartă nu este justificată decât dacă este prevăzută de lege, dacă respectă substanța acestui drept și dacă, cu respectarea principiului proporționalității, este necesară și răspunde efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți(30).
90.      În speță, în primul rând, asigurarea efectivității dreptului de acces la o infrastructură fizică existentă garantat de articolul
3 alineatul
(2) din Directiva 2014/61, în special prin faptul că permite unui operator să obțină o soluționare rapidă a litigiului referitor la un asemenea acces, astfel cum este garantată de articolul
3 alineatul
(4) din această directivă, constituie în mod necesar un obiectiv de interes general recunoscut de Uniune.
91.      În al doilea rând, desfășurarea în paralel a celor două proceduri pare a fi necesară pentru atingerea acestui obiectiv. S‑ar putea susține că stabilirea principiului priorității în funcție de primul organism care este sesizat, care în speță a fost OSL, ar garanta efectivitatea dreptului de acces la infrastructura fizică și, în același timp, ar reduce riscul unor decizii contradictorii(31). Totuși, acest lucru ar restrânge de asemenea dreptul celeilalte părți la o cale de atac eficientă, întrucât ar presupune suspendarea sau încetarea procedurii judiciare. În plus, dat fiind că Directiva 2014/61 nu stabilește reguli de prioritate, nu considerăm că principiul priorității primului organism sesizat ar trebui în mod necesar să le fie impus statelor membre.
92.      În al treilea rând, în opinia noastră, următoarele aspecte reduc riscul unor decizii contradictorii.
93.      Pentru început, în cazul în care decizia OSL este adoptată înainte de pronunțarea unei hotărâri judecătorești, această decizie va fi obligatorie și, prin urmare, va fi executorie pentru operatorul care solicită accesul la o infrastructură fizică(32). Acest lucru corespunde obiectivului Directivei 2014/61.
94.      De asemenea, astfel cum a arătat Comisia în ședință, această decizie va fi cu siguranță utilă pentru instanța care se pronunță cu privire la aceeași cauză(33). Astfel, dată fiind expertiza OSL, decizia sa poate scuti instanța națională de obligația de a solicita avizul unui expert, accelerând astfel procedura judiciară. În plus, fără a aduce atingere normelor naționale mai detaliate care stabilesc efectul deciziilor organismelor administrative în procedurile de drept civil, instanța națională poate face trimitere la decizia OSL atunci când își motivează propria decizie(34).
95.      În plus, se pot aplica orice alte norme procedurale naționale susceptibile să reducă riscul unor decizii lipsite de coerență, și anume în cazul unei căi de atac introduse împotriva unei decizii a OSL în fața unei instanțe de contencios administrativ, sub rezerva respectării principiilor echivalenței și efectivității(35).
96.      Având în vedere considerațiile de mai sus, opinia noastră este că articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61, citit în lumina principiului efectivității, trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme procedurale naționale în temeiul căreia procedura de soluționare a unui litigiu în fața unui organism național competent de soluționare a litigiilor trebuie să înceteze atunci când una dintre părți, în cursul procedurii menționate în fața organismului respectiv, introduce o acțiune având același obiect în fața instanței care are competență jurisdicțională. În plus, o astfel de normă procedurală națională nu constituie o cerință impusă de dreptul la o cale de atac eficientă, consacrat la articolul
47 din cartă.
97.      În cazul în care, contrar celor sugerate în opinia noastră, Curtea consideră că principiul efectivității nu se opune unei astfel de norme procedurale naționale sau că o astfel de normă este impusă de articolul
47 din cartă, instanța de trimitere ar trebui totuși să se asigure că o procedură judiciară inițiată în timp ce o procedură extrajudiciară având același obiect este pendinte nu are ca unic scop privarea părții care solicită accesul la o infrastructură fizică de posibilitatea de soluționare rapidă a litigiului. În această privință, instanța de trimitere ar trebui să țină seama în special de elementele menționate la punctul 84 din prezentele concluzii.
98.      În cazul în care instanța de trimitere ajunge la concluzia contrară, aceasta trebuie să aplice orice normă procedurală națională de care dispune pentru a interzice abuzul de procedură(36).
V.      Concluzie
99.      Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Curtea Supremă a Republicii Slovenia) după cum urmează:
1)       Dispozițiile articolului
3 alineatul
(4) și ale articolului
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva
2014/61/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 15
mai
2014 privind măsuri de reducere a costului instalării rețelelor de comunicații electronice de mare viteză
trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia un operator de rețea are dreptul de a introduce o cerere de soluționare a unui litigiu privind accesul la o infrastructură fizică existentă fie în fața unui organism național competent de soluționare a litigiilor, fie în fața unei instanțe de drept comun.
2)      Articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61, citit în lumina principiului efectivității,
trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme procedurale naționale în temeiul căreia procedura de soluționare a unui litigiu în fața unui organism național competent de soluționare a litigiilor trebuie să înceteze atunci când una dintre părți, în cursul procedurii menționate în fața organismului respectiv, introduce o acțiune având același obiect în fața instanței care are competență jurisdicțională. O astfel de normă procedurală națională nu constituie o cerință impusă de dreptul la o cale de atac eficientă, consacrat la articolul
47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
1      Limba originală: engleza.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 privind măsuri de reducere a costului instalării rețelelor de comunicații electronice de mare viteză (JO 2014, L 155, p. 1).
3      A se vedea punctul 14 din prezentele concluzii.
4      A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 martie 1986, Tissier (35/85, EU:C:1986:143, punctul 9), și Hotărârea din 5 martie 2026, Daraa (C‑458/24, EU:C:2026:146, punctul 40).
5      Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, punctul 12),
și Hotărârea din 5 martie 2026, Erdrich Umformtechnik (C‑828/24, EU:C:2026:154, punctul 24).
6      Regulamentul (UE) 2016/679 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Directivei 95/46/CE (Regulamentul general privind protecția datelor) (JO 2016, L 119, p. 1).
7      Hotărârea din 12 ianuarie 2023, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2023:2, punctul 33, denumită în continuare „Hotărârea Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság”).
8      Hotărârea Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (punctele 34 și 35). În ceea ce privește contextul și obiectivele urmărite de Regulamentul 2016/679, a se vedea punctele 36-44 din această hotărâre.
9      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2001 privind alocarea capacităților de infrastructură feroviară, tarifarea utilizării infrastructurii feroviare și certificarea în materie de siguranță (JO 2001, L 75, p. 29, Ediție specială, 07/vol. 8, p. 66). Această directivă a fost abrogată și înlocuită, de la 17 iunie 2015, de Directiva 2012/34/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 noiembrie 2012 privind instituirea spațiului feroviar unic european (JO 2012, L 343, p. 32).
10      A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2017, CTL Logistics (C‑489/15, ECLI:EU:C:2017:834, punctul 45).
11      A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2017, CTL Logistics (C‑489/15, ECLI:EU:C:2017:834, punctul 86).
12      Subliniem de asemenea că toate dispozițiile Directivei 2014/61 care prevăd posibilitatea de a sesiza OSL figurează în prezent reunite la articolul 13 din Regulamentul (UE) 2024/1309 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2024 privind măsurile de reducere a costului instalării rețelelor gigabit de comunicații electronice, de modificare a Regulamentului (UE) 2015/2120 și de abrogare a Directivei 2014/61/UE (Regulamentul privind infrastructura gigabit) (JO L, 2024/1309). A se vedea în acest sens tabelul de corespondență din anexa la regulamentul menționat.
13      În temeiul articolului
18 alineatul
(1) din Regulamentul 2024/1309 și sub rezerva derogării prevăzute la alineatul (2) al acestui articol, Directiva 2014/61 a fost abrogată de la 12 noiembrie 2025.
14      A se vedea punctul 39 din prezentele concluzii.
15      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2018 de instituire a Codului european al comunicațiilor electronice (reformare) (JO 2018, L 321, p. 36).
16      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind serviciul universal) (JO 2002, L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213). Această directivă a fost abrogată prin Directiva 2018/1972. Articolul
34 din Directiva 2002/22 corespunde în esență articolului
25 din Directiva 2018/1972.
17      Hotărârea din 18 martie 2010, Alassini ș.a. (C‑317/08-C‑320/08, EU:C:2010:146, punctele 42-44,
denumită în continuare „Hotărârea Alassini ș.a.”).
18      A se vedea prin analogie Hotărârea Alassini ș.a. (punctele 45 și 65).
19      A se vedea prin analogie Hotărârea Alassini ș.a. (punctul 64).
20      Hotărârea din 9 noiembrie 2017 (C‑489/15, EU:C:2017:834, punctele 57 și 58).
21      Curtea nu a avut încă ocazia de a clarifica pe deplin legătura dintre principiul efectivității și dreptul la o cale de atac eficientă în situații care se regăsesc în domeniul de aplicare al autonomiei procedurale naționale (a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, punctul 85). Această chestiune a fost abordată la rândul său de mai mulți avocați generali (menționați în Concluziile noastre prezentate în cauza Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, nota de subsol 28) și discutate pe larg în doctrină (a se vedea în special Prechal, S., și Widdershoven, R., „Redefining the Relationship between «Rewe‑Effective judicial Protection» and Effective Judicial Protection”, Review of European Administrative Law, vol. 4, nr. 2, 2011, p. 31-50, și Krommendijk, J., „Is there light on the orizont? The distinction between «Rewe effectiveness» and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte”, Common Market Law Review,
vol. 53, nr. 5, 2016 p. 1395-1418). În acest context, pe de o parte, Curtea a considerat că cerința efectivității reflectă în esență obligația generală a statelor membre de a asigura protecția jurisdicțională a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii (a se vedea în special Hotărârea Alassini ș.a., punctul 49). În plus, în hotărâri precum Hotărârea din 22 decembrie 2010, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, punctele 27-29), Curtea s‑a întemeiat în principal pe principiul protecției jurisdicționale efective, cu toate că instanța de trimitere formulase întrebarea numai în raport cu principiul efectivității. Pe de altă parte, o cauză nu poate fi apreciată decât în raport cu principiul efectivității atunci când, printre altele, norma națională în discuție ține de o procedură de contencios administrativ (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2018, Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, punctul 45). Mai mult, în principiu, o normă procedurală națională care nu îndeplinește cerința efectivității, care poate părea mai puțin strictă, contravine de asemenea articolului
47 din cartă coroborat cu articolul
52 alineatul
(1) din aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 aprilie 2025, Barouk, C‑283/24, EU:C:2025:236, punctele 41 și 42). O analiză ulterioară a normei procedurale naționale în discuție în lumina articolului
47 din cartă pare, așadar, redundantă. Cu toate acestea, în anumite domenii specifice, precum protecția consumatorilor, protecția conferită de principiul efectivității poate prevala în fața celei oferite de articolul
47 din cartă (a se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, punctele 89-92).
22      Pentru situațiile în care principiul efectivității și dreptul la o cale de atac eficientă par să intre în conflict și pot să necesite a fi conciliate, a se vedea Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., și Ward, A. (ed.), The EU Charter of Bouyl Rights, A Commentary, Hart Publishing, 2021, p. 1258.
23      Hotărârea din 16 decembrie 1976 (33/76, EU:C:1976:188).
24      Hotărârea din 14 decembrie 1995, van Schijndel și van Veen (C‑430/93 și C‑431/93, EU:C:1995:441, punctul 19).
25      Articolul
3 alineatul
(5) al doilea paragraf din Directiva 2014/61.
26      A se vedea prin analogie Hotărârea din 14 aprilie 2016, Sales Sinués și Drame Ba (C‑381/14 și C‑385/14, EU:C:2016:252, punctul 36).
27      A se vedea prin analogie Hotărârea din 8 decembrie 1987, Gubisch Maschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, punctul 16). Cu toate că hotărârea menționată privește noțiunea de litispendență în contextul Convenției din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (Convenția de la Bruxelles), ea ilustrează situația în care o acțiune este introdusă cu scopul de a bloca o procedură în curs de desfășurare deja inițiată de partea adversă.
28      În ceea ce privește noțiunea de „același obiect”, însă în contextul actualului articol
29 alineatul
(1) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1) și al actualului articol
136 alineatul
(1) din Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1), a se vedea Hotărârea din 19 octombrie 2017, Merck (C‑231/16, EU:C:2017:771, punctele 39 și 40 și jurisprudența citată).
29      A se vedea în acest sens Hotărârea Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (punctele 51, 53 și 56), precum și Hotărârea din 13 iulie 2023, Ferrovienord (C‑363/21 și C‑364/21, EU:C:2023:563, punctul 98). În jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (CEDO), hotărârile judecătorești contradictorii pronunțate în cauze similare, chiar dacă nu privesc aceleași părți sau aceeași situație de fapt, au fost întotdeauna examinate pe baza principiului securității juridice, consacrat la articolul 6 paragraful 1 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950. A se vedea în acest sens Curtea EDO, 20 octombrie 2011, Nejdet Șahin și Perihan Șahin împotriva Turciei, CE:ECHR:2011:1020JUD001327905 §56-§58; Curtea EDO, 29 noiembrie 2016, Parohia Greco‑Catolică Lupeni și alții împotriva României, CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, § 116; precum și Curtea EDO, 8 iunie 2023, Aydin și alții împotriva Turciei, CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, § 60.
30      Hotărârea din 27 septembrie 2017, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, punctul 62 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea Hotărârile
Alassini ș.a. (punctul 63), precum și Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (punctul 51).
31      Aceasta este poziția reținută în articolul
132 din Regulamentul 2017/1001, care prevede că, „cu excepția cazului în care există motive speciale pentru continuarea procedurii”, competența în materie revine primei instanțe sesizate cu un litigiu privind validitatea unei mărci a Uniunii Europene [a se vedea Hotărârea din 8 iunie 2023, LM (Cerere reconvențională în nulitate), C‑654/21, EU:C:2023:462, punctul 53]. În ceea ce privește în general regulile de prioritate, a se vedea Concluziile avocatului general Richard de la Tour prezentate în cauza Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2022:661, punctele 68 și 69).
32      A se vedea articolul
3 alineatul
(5) primul paragraf din Directiva 2014/61.
33      A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 2017, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, punctul 66).
34      A se vedea Hotărârea din 27 octombrie 2022, DB Station & Service (C‑721/20, EU:C:2022:832, punctul 83).
35      A se vedea prin analogie Hotărârea din 13 iulie 2023, Ferrovienord (C‑363/21 și C‑364/21, EU:C:2023:563, punctul 98).
36      Pentru un studiu comparativ privind abuzul de drepturi procedurale, a se vedea Taruffo, M., Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer Law International, 1999.