62014FJ0050_SUM
EUROPOS SĄJUNGOS TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
2015 m. birželio 18 d.
Byla F‑50/14
OA
prieš
Europos Komisiją
„Viešoji tarnyba – Sutartininkas – Atlyginimas – Ekspatriacijos išmoka –Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkte numatytos sąlygos – Nuolatinė gyvenamoji vieta – Sporadiškas ir laikinas nebuvimas“
Dalykas:
Pagal SESV 270 straipsnį, taikomą EAEB sutarčiai pagal jos 106a straipsnį, pareikštas ieškinys, kuriuo OA prašo panaikinti 2013 m. spalio 3 d. Europos Komisijos sprendimą neskirti jai ekspatriacijos išmokos pagal tuo metu taikytinos redakcijos Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą.
Sprendimas:
Panaikinti 2013 m. spalio 3 d. Europos Komisijos sprendimą neskirti OA ekspatriacijos išmokos pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą. Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jos priteisiamos OA patirtos bylinėjimosi išlaidos.
Santrauka
Pareigūnai – Atlyginimas – Ekspatriacijos išmoka – Tikslas – Skyrimo sąlygos – Nuolatinės gyvenamosios vietos nebuvimas arba pagrindinės profesinės veiklos nevykdymas įsidarbinimo valstybėje narėje referenciniu laikotarpiu – Nuolatinės gyvenamosios vietos sąvoka – Sporadinis ir trumpalaikis nebuvimas šioje valstybėje – Aplinkybė, neturinti įtakos nuolatiniam gyvenamosios vietos pobūdžiui – Universitetinių studijų laikotarpis, po kurio atliekama stažuotė arba dirbama – Noro pakeisti nuolatinę gyvenamąją vietą prezumpcija, kurią galima užginčyti
(Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas)
Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje numatytos ekspatriacijos išmokos skyrimo tikslas yra kompensuoti konkrečias išlaidas ir nepalankią padėtį, atsiradusias pareigūnams ir tarnautojams pradėjus dirbti Sąjungos institucijose, kurie dėl šios aplinkybės turi persikelti iš savo gyvenamosios vietos šalies į darbo vietos šalį.
Nors Pareigūnų tarnybos nuostatų 4 straipsnio 1 dalies a punkte apibrėžiant ekspatriacijos atvejį remiamasi suinteresuotojo asmens nuolatinės gyvenamosios vietos ir pagrindinės profesinės veiklos iki jam pradedant eiti pareigas sąvokomis, tai daroma siekiant nustatyti paprastus ir objektyvius kriterijus. Iš to matyti, kad, pirma, ši nuostata turi būti aiškinama kaip nustatanti suinteresuotojo asmens nuolatinę gyvenamąją vietą referenciniu laikotarpiu kaip ekspatriacijos išmokos skyrimo kriterijų ir, antra, ekspatriacijos sąvoka siejama su subjektyvia pareigūno situacija, t. y. jo integracijos į naują aplinką lygiu, kuris gali būti nustatytas, pavyzdžiui, atsižvelgiant į jo nuolatinę gyvenamąją vietą arba anksčiau vykdytą pagrindinę profesinę veiklą.
Nuolatinė gyvenamoji vieta yra vieta, kur atitinkamas pareigūnas ar tarnautojas įkūrė nuolatinį arba įprastą savo interesų centrą, siekdamas jam suteikti stabilumo, turint omenyje tai, kad, siekiant nustatyti nuolatinę gyvenamąją vietą, svarbu atsižvelgti į visas su ja susijusias faktines aplinkybes, ypač į suinteresuotojo asmens faktinę gyvenamąją vietą.
Atitinkamas pareigūnas ar tarnautojas praranda teisę į ekspatriacijos išmoką tik jei per visą referencinį laikotarpį įsidarbinimo vietoje turėjo nuolatinę gyvenamąją vietą ar vykdė savo pagrindinę profesinę veiklą darbo vietos šalyje, turint omenyje tai, kad sporadinis ir trumpalaikis nebuvimas darbo vietos šalyje negali būti laikomas pakankamu, kad ieškovo gyvenamoji vieta darbo vietos valstybėje prarastų nuolatinį pobūdį.
Tačiau tuo atveju, kai po studijų laikotarpio atliekama stažuotė ar dirbama toje pačioje vietoje, dėl nuolatinio suinteresuotojo asmens buvimo atitinkamoje šalyje gali būti taikoma prezumpcija, kurią, žinoma, galima paneigti, kad jis į šią šalį norėjo perkelti nuolatinį arba įprastą savo interesų centrą, taigi – savo nuolatinę gyvenamąją vietą.
(žr. 32–35 ir 39 punktus)
Nuoroda:
Teisingumo Teismo praktika: Sprendimo Magdalena Fernández / Komisija, C‑452/93 P, EU:C:1994:332, 21 punktas.
Pirmosios instancijos teismo praktika: Sprendimo Magdalena Fernández / Komisija, T‑90/92, EU:T:1993:78, 29 punktas; Sprendimo Reichert / Parlamentas, T‑18/98, EU:T:2000:113, 25 punktas; Sprendimo Liaskou / Taryba, T‑60/00, EU:T:2001:129, 52 punktas; Sprendimo E / Komisija, T‑251/02, EU:T:2004:357, 53 punktas; Sprendimo Salazar Brier / Komisija, T‑83/03, EU:T:2005:371, 65 punktas; Sprendimo De Bustamante Tello / Taryba, T‑368/03, EU:T:2005:372, 52 punktas; Sprendimo F / Komisija, T‑324/04, EU:T:2007:140, 86 punktas ir Sprendimo Asturias Cuerno / Komisija, T‑473/04, EU:T:2007:184, 73 punktas.
Tarnautojų teismo praktika: Sprendimo Tzvetanova / Komisija, F‑33/09, EU:F:2010:18, 57 punktas; Sprendimo Mioni / Komisija, F‑28/10, EU:F:2011:23, 22 ir 32 punktai ir Bourtembourg / Komisija, F‑6/12, EU:F:2012:175, 28 ir 29 punktai.