62005CC0142
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2006 m. gruodžio 14 d. (
1
)
Byla C-142/05
Åklagaren
prieš
Percy Mickelsson ir Joakim Roos
„Direktyva 94/25/EB — Teisės aktų derinimas — Pramoginiai laivai — Draudimas naudoti asmeninius laivus ne bendro naudojimo laivybos keliuose — EB 28 ir 30 straipsniai — Lygiaverčio poveikio priemonės — Patekimas į rinką — Kliūtis — Aplinkos apsauga — Proporcingumas“
I — Įvadas
1.
Šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas klausimas, ar EB 28 ir 30 straipsniai arba 1994 m. birželio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 94/25/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su pramoginiais laivais, suderinimo (
2
) (toliau – Pramoginių laivų direktyva) nedraudžia taikyti Švedijos teisės normos dėl asmeninių laivų naudojimo. Šiuo atveju atsiranda proga aptarti, kokia apimti valstybių narių taisyklės, ribojančios gaminių naudojimą, turi būti vertinamos EB 28 straipsnio atžvilgiu.
2.
Pagrindinėje byloje nagrinėjamas dviejų atsakovų, kaltinamų pažeidus Švedijos reglamentą dėl greitaeigių katerių (
3
) (toliau – Švedijos reglamentas), baudžiamumo klausimas. Remiantis šiuo reglamentu, asmeninių laivų naudojimas už bendro naudojimo laivybos kelių ir vandenų, kuriuose jų naudojimą leidžia vietinės valdžios institucijos, ribų draudžiamas ir baudžiamas pinigine bauda.
3.
Be to, šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą suteikia galimybę išaiškinti 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/34/EB, nustatančią informacijos apie techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką (
4
) (toliau – Informacijos direktyva).
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisė
4.
Į Pramoginių laivų direktyvos taikymo sritį iš pradžių pateko tik pramoginiai laivai. Direktyva 2003/44/EB šios direktyvos taikymo sritis buvo išplėsta įtraukiant asmeninius laivus.
5.
Pramoginių laivų direktyvos 2 straipsnio 2 dalis nustato:
„Šios direktyvos nuostatos nekliudo valstybėms narėms laikantis Sutarties priimti nuostatų, reglamentuojančių tam tikruose vandenyse navigaciją siekiant apsaugoti aplinką, vandens kelių sistemą ir užtikrinti vandens kelių saugą, jeigu dėl to nereikia šią direktyvą atitinkančių laivų modifikuoti.“
6.
Pramoginių laivų direktyvos 4 straipsnio 1 dalis numato:
„Valstybės narės nedraudžia, neriboja ir nekliudo pateikti rinkai ir pradėti savo teritorijoje eksploatuoti 1 straipsnio 1 dalyje paminėtų gaminių, turinčių IV priede paminėtą ženklą CE, rodantį, kad jie atitinka visas šios direktyvos nuostatas, įskaitant II skyriuje nustatytas atitikties procedūras.“
7.
Informacijos direktyvos 1 straipsnis nustato:
„Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos turi šią reikšmę:
<…>
4.
„Kiti reikalavimai“ – gaminiui keliami kiti nei techninė specifikacija reikalavimai, kuriais siekiama apsaugoti pirmiausia vartotojus ar aplinką ir kurie turi įtakos į rinką patekusio gaminio būvio ciklui, kaip antai jo naudojimo, perdirbimo, pakartotinio naudojimo ar utilizavimo sąlygos, jeigu jos gali žymiai paveikti gaminio sudėtį, esmines savybes ar jo pardavimą.
<…>
11.
„Techninis reglamentas“ – techninės specifikacijos ir kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, įskaitant atitinkamas administracines nuostatas, kurių būtina laikytis de jure ir de facto parduodant, teikiant paslaugą, steigiant paslaugų verslą arba naudojant valstybėje narėje ar didžiojoje jos dalyje, taip pat valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai, išskyrus nurodytus 10 straipsnyje, draudžiantys gaminį gaminti, įvežti, parduoti ar naudoti, arba draudžiantys teikti paslaugą arba ja naudotis, arba steigti paslaugų teikėjo verslą.
<…>“
8.
Informacijos direktyvos 8 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa numato, kad laikydamosi 10 straipsnio nuostatų valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą.
9.
Pagal Informacijos direktyvos 8 straipsnio 1 dalies trečiąją pastraipą valstybės narės iš naujo pateikia projektą pirmiau nurodytomis sąlygomis, jeigu jų atlikti šio projekto pakeitimai, labai keičiantys jo taikymo sritį, sutrumpina iš pradžių numatytą įgyvendinimo terminą, prideda techninių specifikacijų ar reikalavimų arba padaro juos labiau ribojančius.
10.
Remiantis 9 straipsnio 2 dalies trečiąja pastraipa, atitinkama valstybė narė praneša Komisijai apie veiksmus, kurių ji siūlo imtis dėl tokių išsamiai išdėstytų nuomonių. Komisija pateikia pastabas dėl šios nuomonės.
11.
10 straipsnio 1 dalis numato įvairius atvejus, kai pranešimo pareiga netaikoma.
B — Nacionalinė teisė
12.
Šiai bylai svarbi Švedijos reglamento dėl greitaeigių katerių (1993:1053) redakcija įsigaliojo 2004 m. liepos 15 dieną.
13.
Švedijos reglamento prasme asmeniniai laivai – tai trumpesni nei 4 m laivai su vidaus degimo varikliu, turintys vandens srauto pompą kaip pirminį varymo šaltinį, ir suprojektuoti taip, kad juos valdo žmogus ar žmonės, sėdėdami, stovėdami ar klūpėdami ant korpuso, o ne jo viduje.
14.
Remiantis šio reglamento 2 straipsniu, asmeniniai laivai gali būti naudojami tik bendro naudojimo laivybos keliuose ir 3 straipsnio 1 dalyje nurodytuose vandenyse.
15.
Šio reglamento 3 straipsnis nustato:
„Vietos valdžios institucijos turi nustatyti, kokiuose provincijos vandenyse, išskyrus bendro naudojimo vandens kelius, gali būti naudojami asmeniniai laivai. Tačiau tokia norma turi būti bet kuriuo atveju priimta dėl:
1)
vandenų, kuriuos žmogaus veikla veikia taip stipriai, kad galimas naudojant asmeninius laivus keliamas triukšmas ar kiti trikdžiai negali būti laikomi dideliu visuomenės ar aplinkos trikdymu;
2)
vandenų, kurie nėra šalia gyvenamųjų ar atostogų namelių teritorijų ir kurie turi nedidelės reikšmės gamtos ir aplinkos apsaugai, biologinei įvairovei, sportinei ar profesionaliai žūklei, ir
3)
kitų vandenų, kuriuose asmeninių laivų naudojimas netrukdo visuomenei, keldamas triukšmą ar kitus trikdžius, ir nekelia grėsmės padaryti žalą ar stipriai sutrikdyti fauną ar florą arba pernešti užkrečiamas ligas.
Be to, vietinės valdžios institucijos gali priimti taisykles dėl bendro naudojimo laivybos kelių asmeninių laivų naudojimui – jeigu tai reikalinga, siekiant užkirsti kelią trikdymams ar grėsmei pagal 1 straipsnio 3 dalį – ir dėl kelių, vedančių iki bendro naudojimo laivybos kelių.“
16.
Reglamento 5 straipsnis numato, kad asmenys, naudojantys asmeninį laivą pažeisdami 2 ir 3 straipsnius arba remiantis 3 straipsniu priimtas taisykles, baudžiami pinigine bauda.
17.
Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo informacija, Sjöfartsverket (Laivybos tarnyba) nustato, kas laikoma bendro naudojimo laivybos keliu, ir praneša apie tai savo taisyklių rinkinyje. Bendro naudojimo laivybos keliai pažymimi jūros žemėlapyje. Bendro naudojimo laivybos kelias sukuriamas, jei laivybos kelias turi esminę reikšmę visuomeniniam transportui ir jei jis turi esminę reikšmę žuvininkystei arba jei jis turi esminę reikšmę pramoginių laivų judėjimui ir tai būtina laivybos kelio saugumui.
III — Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla
18.
Švedijos prokuratūra pateikė reikalavimą Luleå Tingsrätt (
5
) pradėti procesą dėl Percy Mickelsson ir Joakim Roos (toliau – kaltinamieji pagrindinėje byloje). Prokuratūra kaltina juos 2004 m. rugpjūčio 8 d. naudojus asmeninius laivus vandenyse, kuriuose asmeninių laivų naudojimas pagal Švedijos reglamentą draudžiamas. Konstatuota, kad šie vandenys nėra bendro naudojimo laivybos keliai pagal Švedijos reglamentą, kuriuose asmeninių laivų naudojimas leidžiamas, ir kompetentinga vietos institucija taip pat nėra leidusi naudoti šiuose vandenyse asmeninių laivų pagal Švedijos reglamento 3 straipsnį.
19.
Savo gynybą kaltinamieji pagrindinėje byloje iš esmės grindžia tuo, kad Švedijos reglamentas prieštarauja Bendrijos teisei, nes pažeidžia EB 28 ir 30 straipsnius, Pramoginių laivų direktyvą ir Informacijos direktyvą.
IV — Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme
20.
2005 m. kovo 21 d. Nutartimi Luleå Tingsrätt sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
1.
a)
Ar EB sutarties 28–30 straipsniai draudžia tokius nacionalinės teisės aktus kaip Švedijos reglamentas dėl greitaeigių katerių, leidžiančius asmeninius laivus naudoti tik bendro naudojimo laivybos keliuose arba tik vandenyse, kuriuose jų naudojimą leidžia vietos valdžios institucijos?
1.
b)
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai: ar EB sutarties 28–30 straipsniai draudžia valstybei narei taikyti tokias nuostatas taip, kad asmeninį laivą būtų draudžiama naudoti ir vandenyse, dėl kurių naudojimo vietos valdžios institucijos nėra apsisprendusios?
2.
Ar 2003 m. birželio 1 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva Nr. 2003/44/EB, iš dalies keičianti Direktyvą 94/25/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su pramoginiais laivais, suderinimo draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie neleidžia naudoti tokių asmeninių laivų?
21.
Proceso Teisingumo Teisme metu rašytines ir žodines pastabas pateikė kaltinamieji pagrindinėje byloje, Švedijos, Norvegijos ir Austrijos Vyriausybės bei Komisija. Vokietijos vyriausybė pateikė rašytines pastabas.
V — Vertinimas
22.
Į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikėtų atsakyti atvirkštine tvarka; iš pradžių reikėtų aptarti Pramoginių laivų direktyvos reglamentavimo turinį. Jeigu paaiškėtų, kad direktyvoje įtvirtintas galutinis asmeninių laivų naudojimo reglamentavimas, jos taikymo srityje atliekant vertinimą pagal EB 28 straipsnį būtų neįmanoma pateisinti vienašalės valstybės narės priemonės pagal EB 30 straipsnį (
6
).
A — Pramoginių laivų direktyvos aiškinimas
1. Pramoginių laivų direktyvos taikymas laiko atžvilgiu
23.
Kaltinamieji pagrindinėje byloje iš direktyvos kildina teisę neribotai naudoti asmeninius laivus ir todėl mano, kad priešingą reglamentavimą numatanti Švedijos norma yra netaikytina. Tačiau reikia išnagrinėti, ar direktyva laiko atžvilgiu apskritai taikytina.
24.
Pramoginių laivų direktyva asmeniniams laivams taikoma tik nuo jos pakeitimo Direktyva 2003/44. Remiantis 3 straipsnio 1 dalimi, direktyva turėjo būti perkelta iki 2004 m. birželio 30 d., tačiau perkėlimui priimtus teisės aktus valstybės narės turėjo taikyti tik nuo 2005 m. sausio 1 d. (toliau – taikymo terminas). Veikos, dėl kurių pradėta pagrindinė byla, buvo padarytos 2004 m. rugpjūčio 8 d., t. y. nors ir pasibaigus perkėlimo terminui, tačiau dar nepasibaigus taikymo terminui. Jeigu pagal nacionalinę teisę veikos baudžiamumas priklauso nuo jos padarymo momento, o tai reikėtų preziumuoti, iškiltų problema, kad tuo momentu direktyvos taikymo terminas dar nebuvo pasibaigęs. Reikia išnagrinėti, ar tai prieštarauja tam, kad kaltinamieji remtųsi direktyva.
25.
Nepasibaigus perkėlimo terminui direktyva negali būti taikoma tiesiogiai (
7
). Lygiagrečiai tai turėtų galioti ir taikymo termino eigai. Pagrįsdami direktyvos taikymą laiko atžvilgiu, kaltinamieji remiasi Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią per direktyvos perkėlimui nustatytą terminą valstybės narės privalo susilaikyti nuo teisės aktų, kurie gali rimtai trukdyti pasiekti šioje direktyvoje nurodytą rezultatą, priėmimo (
8
). Vis dėlto iš to taip pat negali būti kildinamas tiesioginis direktyvos taikymas (
9
).
26.
Tačiau iš Bendrijos teisėje pripažįstamo bausmę švelninančio baudžiamojo įstatymo grįžtamosios galios (
10
) principo išplaukia, kad kaltinamasis iš direktyvos išplaukiančiu savo veikos nebaudžiamumu arba mažesne bausme už ją gali remtis ir tuomet, kai direktyvos perkėlimo ar taikymo terminas buvo pasibaigęs tik nuteisimo, o ne veikos padarymo momentu. Už bausmę švelninančio baudžiamojo įstatymo taikymo atgaline data slypi idėja, kad kaltinamasis neturi būti baudžiamas už elgesį, kuris, pasikeitusia įstatymo leidėjo nuomone, nuteisimo momentu nebevertas nubaudimo (
11
). Todėl, jei nuteisimo momentu direktyva prieštarauja baudžiamumui, kaltinamasis turi turėti galimybę remtis tokiu Bendrijos teisės aktų leidėjo požiūriu, kuris tokį elgesį laiko nebaudžiamu, net jeigu veikos padarymo momentu direktyvos taikymo ar perkėlimo terminas dar nebuvo pasibaigęs. Tai taip pat nereiškia, kad nutolstama nuo principo, kad direktyvos nuostata per jos perkėlimo ar taikymo terminą negali būti taikoma tiesiogiai. Šiuo atveju kaltinamasis naudingesniu direktyvos požiūriu gali pasinaudoti tik nuteisimo momentu.
27.
Todėl, remiantis tokiu požiūriu, toliau reikia išnagrinėti, ar Direktyva 94/25 draudžia tokią nacionalinę normą, kuri dėl aplinkos apsaugos priežasčių iš principo draudžia asmeninių laivų naudojimą ne bendrojo naudojimo laivybos keliuose ir, be to, leidžia juos naudoti tik vandenyse, kuriuos vietos valdžios institucijos skyrė asmeninių laivų naudojimui.
2. Pramoginių laivų direktyvos reglamentavimo turinys
28.
Byloje dalyvaujančių vyriausybių nuomone, Pramoginių laivų direktyva reglamentuoja tik techninius reikalavimus asmeniniams laivams, o ne jų naudojimą. Todėl iš jos negalima kildinti asmeninių laivų apribojimų draudimo. Kaltinamieji pagrindinėje byloje Pramoginių laivų direktyvą supranta taip, kad ji prieštarauja bet kokiam asmeninių laivų naudojimo apribojimui, jeigu šie laivai atitinka techninius Pramoginių laivų direktyvos reikalavimus. Jie grindžia savo argumentus direktyvos 4 straipsnio 1 dalimi. Pagal šią normą valstybės narės nedraudžia, neriboja ir nekliudo pateikti rinkai ir (arba) pradėti eksploatuoti asmeninių laivų, atitinkančių direktyvoje nustatytus reikalavimus. Taigi kyla klausimas, ar valstybės narės norma, ribojanti asmeninių laivų naudojimo galimybes, yra leistinas eksploatacijos pradžios apribojimas 4 straipsnio 1 dalies prasme.
29.
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, aiškinant Bendrijos teisę, reikia atsižvelgti tiek į normos tekstą, tiek į jos kontekstą ir tikslus (
12
).
30.
Šiuo atžvilgiu natūrali sąvokos „pradėti eksploatuoti“ prasmė prieštarauja tam, kad ji apimtų bet kokius naudojimo veiksmus. Platus įrenginio naudojimo spektras laiko požiūriu atsiranda nuo paprasčiausio jo eksploatavimo pradžios ir turi būti nuo jos atskirtas. Įprastoje kalbos vartosenoje kaip eksploatacijos pradžios normos suprantamos tokios normos, kurios nustato reikalavimus eksploatuoti pradedamam įrenginiui ir todėl aptaria jo savybes, o naudojimo normos yra normos, susijusios su jau pradėto eksploatuoti įrenginio naudojimu, t. y. su jo panaudojimo būdu. Taigi eksploatacijos pradžios normos ir naudojimo normos turi aiškiai atskirtinus reglamentavimo dalykus. Kadangi Bendrijos įstatymo leidėjas Direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje vartoja tik specialią pradėjimo eksploatuoti sąvoką, tai prieštarauja tokiam normos supratimui, kad draudimas taikomas ir valstybių narių naudojimo apribojimams.
31.
Šios direktyvos nuostatos nekliudo valstybėms narėms laikantis Sutarties priimti nuostatų, tam tikruose vandenyse reglamentuojančių navigaciją siekiant apsaugoti aplinką, vandens kelių sistemą ir užtikrinti vandens kelių saugą, jeigu dėl to nereikia modifikuoti šią direktyvą atitinkančių laivų. Tokią išvadą patvirtina Pramoginių laivų direktyvos 2 straipsnio 2 dalis, kurią teisingai nurodo ir byloje dalyvaujančios vyriausybės. Direktyvos 2 straipsnio 2 dalis aiškiai nustato, kad direktyva neturi įtakos valstybių narių teisei „laikantis Sutarties priimti nuostatų, reglamentuojančių tam tikruose vandenyse navigaciją siekiant apsaugoti aplinką, vandens kelių sistemą ir užtikrinti vandens kelių saugą, jeigu dėl to nereikia šią direktyvą atitinkančių laivų modifikuoti“.
32.
Kaip „nuostatas, reglamentuojančias navigaciją“, greta paprasčiausių laivybos taisyklių, neabejotinai reikia suprasti ir naudojimo apribojimus, nes navigacijoje – kaip ir kelių eisme – įvairios apribojimo formos, siekiančios iki draudimo naudoti atskiras transporto priemones, priklauso klasikinėms administravimo priemonėms. Taigi tai apima tiek vandens kelio naudojimo būdo, tiek naudojimo vietos normas. Nepaisant to, kad direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje kalbama apie navigacijos nuostatas „tam tikruose“ vandenyse, ši norma bet kuriuo atveju aiškiai nustato, kad direktyva nesuderina naudojimo taisyklių.
33.
Pavyzdžiui, kad Pramoginių laivų direktyvos reglamentavimo dalyką sudaro vien techniniai reikalavimai, o ne naudojimas, patvirtina ir teleologinis aiškinimas.
34.
Taip direktyvos 12 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nustatyta, kad direktyvoje nėra jokių nuostatų, ribojančių pramoginio laivo naudojimą atidavus jį eksploatuoti. Iš kitų konstatuojamųjų dalių matyti, kad direktyva siekiama tik panaikinti specifines prekybos kliūtis dėl skirtingų techninių reikalavimų, suderinus techninius reikalavimus pramoginiams ir asmeniniams laivams (
13
).
35.
Pramoginių laivų direktyvos kūrimo istorija taip pat patvirtina, kad jos dalykas yra ne asmeninių laivų naudojimo reglamentavimas, o techninių reikalavimų asmeniniams laivams suderinimas (
14
). Tarybos bendrojoje pozicijoje dėl Direktyvos 94/25 pakeitimo pasakyta, kad ir pakeitus direktyvą bus išlaikyta valstybių narių galimybė taikyti griežtesnes tam tikrų laivų tipų naudojimo normas (
15
). Specialūs jų panaudojimo apribojimai, remiantis subsidiarumo principu, turi būti reglamentuojami valstybių narių lygmeniu (
16
).
36.
Taigi nuodugnus Pramoginių laivų direktyvos aiškinimas parodo, kad ja buvo siekiama suderinti tik techninius reikalavimus, o ne pramoginių laivų ir asmeninių laivų naudojimą (
17
).
3. Preliminari išvada
37.
Todėl apibendrinant pasakytina:
Pramoginių laivų direktyva nedraudžia nacionalinių teisės normų, kurios dėl aplinkos apsaugos priežasčių draudžia naudoti asmeninius laivus, jei jos nepažeidžia Sutarties nuostatų, o visų pirma EB 28 straipsnio. Todėl toliau reikia išnagrinėti, ar EB 28 ir 30 straipsniai draudžia tokią nacionalinę normą, kaip nustatyta Švedijoje.
B — EB 28 ir EB 30 straipsnių aiškinimas
1. EB 28 straipsnis – Lygiaverčio poveikio priemonės
38.
EB 28 straipsnis draudžia tarp valstybių narių kiekybinius importo apribojimus ir visas lygiaverčio poveikio priemones.
39.
Komisijos nuomone, tokie naudojimo apribojimai, kurie nustatyti Švedijos reglamente, yra lygiaverčio poveikio priemonės
a) Dassonville taisyklė
40.
Remiantis Teisingumo Teismo sprendime Dassonville suformuluota apibrėžtimi, lygiaverčio poveikio priemone laikoma bet kokia priemonė, galinti tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai riboti Bendrijos vidaus prekybą (
18
).
41.
Remiantis kaltinamųjų pagrindinėje byloje argumentais, kuriuos ginčijo Švedijos vyriausybė, dėl nauju Švedijos reglamentu įvesto asmeninių laivų naudojimo apribojimo daugiau kaip 90% sumažėjo asmeninių laivų pardavimas. Todėl Švedijos reglamentas netiesiogiai ir faktiškai riboja prekybą tarp valstybių narių. Bet kuriuo atveju potencialaus neigiamo poveikio pakaktų, remiantis Dassonville taisykle, ir tam, kad priemonę būtų galima laikyti lygiaverčio poveikio priemone. Kad ir kaip būtų, suprantama, kad valstybės narės norma, kuria ribojamas vandenų, kuriuose leidžiama naudoti asmeninius laivus, skaičius, turi įtakos pirkėjų susidomėjimui šiuo gaminiu ir taip lemia pardavimų skaičiaus mažėjimą, o taip pat gaminių iš kitų valstybių pardavimo sumažėjimą. Todėl tokia valstybės narės norma bent jau potencialiai gali turėti neigiamo poveikio prekybai tarp valstybių narių. Remiantis tuo, Švedijos reglamentas būtų laikytinas lygiaverčio poveikio priemone.
b) Keck kriterijų perkėlimas naudojimo sąlygoms
42.
Vis dėlto plati Dassonville taisyklė reiškia, kad galiausiai bet kokia valstybės narės taisyklė, ribojanti tam tikro gaminio naudojimą, kvalifikuotina kaip lygiaverčio poveikio priemonė ir turi būti pateisinama.
43.
Todėl kyla klausimas, kurį Teisingumo Teismas, nors ir kitomis aplinkybėmis, taip pat buvo iškėlęs savo sprendime Keck, t. y. ar bet kokia priemonė, potencialiai turinti įtakos gaminių iš kitų valstybių narių pardavimui, laikytina lygiaverčio poveikio priemone (
19
).
44.
Tai, kad šis klausimas ypač opus kalbant apie naudojimo sąlygas, t. y. apie valstybių narių taisykles, reglamentuojančias gaminių naudojimo būdą ir vietą, matyti išnagrinėjus kelis pavyzdžius.
45.
Pavyzdžiui, draudimas važiuoti visureigiais ne automobilių keliais miške arba greičio apribojimai autostradoje irgi būtų lygiaverčio poveikio priemonės. Šių naudojimo apribojimų atveju taip pat būtų galima argumentuoti, kad jie galbūt sulaiko asmenis nuo visureigio ar ypatingai greito automobilio pirkimo, nes jie jų negalėtų naudoti taip, kaip pageidautų, ir todėl naudojimo apribojimas sudarytų potencialią kliūtį Bendrijos vidaus prekybai.
46.
Iki šiol, bandydamas apriboti dėl Dassonville taisyklės taikymo išplėstą EB 28 straipsnio taikymo sritį, Teisingumo Teismas bandė eliminuoti iš EB 28 straipsnio taikymo srities tokias valstybių narių priemones, kurių poveikis prekybai yra pernelyg neaiškus ir pernelyg netiesioginis (
20
). Tačiau šių kriterijų nenaudai liudija tai, kad juos sunku konkretizuoti ir todėl jie nepadeda užtikrinti teisinio saugumo.
47.
Vietoj to siūlau, jeigu įvykdyta Teisingumo Teismo sprendime Keck ir Mithouard nustatyta sąlyga, išbraukti naudojimo sąlygas iš EB 28 straipsnio taikymo srities kaip prekybos sąlygų atveju.
48.
Savo sprendime Keck ir Mithouard Teisingumo Teismas konstatavo, kad ūkio subjektai, siekdami užginčyti bet kokią taisyklę, veikiančią kaip jų ekonominės laisvės apribojimas, net jei ji nenukreipta į gaminius iš kitų valstybių narių, vis dažniau remiasi EB 28 straipsniu (
21
). Naudojimo sąlygų atveju gali atsitikti netgi taip, jog subjektai remsis EB 28 straipsniu, kad galiausiai užginčytų valstybių narių taisykles, kurios veikia tik kaip jų bendrosios veiksmų laisvės apribojimas.
49.
Prekybos sąlygų atveju Teisingumo Teismas savo sprendime Keck ir Mithouard nusprendė, kad tam tikrų nacionalinių nuostatų taikymas gaminiams iš kitų valstybių narių negali tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai riboti prekybos tarp valstybių narių Dassonville sprendimo prasme, jeigu šios nuostatos taikomos visiems atitinkamiems ūkio subjektams, vykdantiems savo veiklą nacionalinėje teritorijoje, bei teisiškai ir faktiškai vienodai veikia prekybą nacionaliniais gaminiais ir gaminiais iš kitų valstybių narių (
22
). Į „Keck išimtį“ nepatenka vadinamosios gaminiams taikomos taisyklės, susijusios su gaminių požymiais (
23
). Sprendimas Keck ir Mithouard buvo priimtas dėl draudimo parduoti prekes mažesne nei pirkimo kaina. Po šio sprendimo Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, draudimą parduoti sekmadieniais arba draudimą kitiems nei specialų leidimą turintiems mažmeniniams prekeiviams parduoti tabaką, kvalifikavo kaip nuostatas dėl prekybos sąlygų (
24
).
50.
Iš šios teismo praktikos darytina išvada, kad valstybės narės taisyklė, atitinkanti prekybos sąlygos kriterijų, nepatenka į EB 28 straipsnio taikymo sritį ir todėl ji leistina Bendrijos teisės požiūriu valstybei narei neprivalant jos pateisinti.
51.
Atsižvelgiant į tai, nagrinėjama byla leidžia iškelti klausimą, ar naudojimo sąlygų nereikėtų išbraukti iš EB 28 straipsnio taikymo srities pagal analogiją taikant Teisingumo Teismo Keck jurisprudenciją.
52.
Jeigu įvertintume naudojimo sąlygų ir prekybos sąlygų požymius, paaiškėtų, kad jų poveikio prekių judėjimui būdas ir intensyvumas panašūs.
53.
Prekybos sąlygos iš esmės taikomos tik importavus gaminį. Be to, jos veikia gaminių pardavimą netiesiogiai per vartotoją, pavyzdžiui, tuo, kad jis tam tikromis savaitės dienomis negali įsigyti gaminio arba ribojama tam tikro gaminio reklama. Naudojimo sąlygos taip pat tik netiesiogiai veikia gaminio pardavimus darydamos įtaką vartotojo elgesiui perkant.
54.
Paprastai nacionalinėmis taisyklėmis, reglamentuojančiomis prekybos sąlygas, nesiekiama reglamentuoti prekių judėjimo tarp valstybių narių (
25
). Nustatydamas naudojimo sąlygas, nacionalinis įstatymų leidėjas dažniausiai nebando sukurti prekybos tarp valstybių narių taisyklių.
55.
Todėl tokiame kontekste atrodytų nuoseklu išplėsti Teisingumo Teismo suformuotą Keck jurisprudenciją, įtraukiant į ją naudojimo sąlygas ir išbraukiant jas iš EB 28 straipsnio taikymo srities.
56.
Dėl to nacionalinei nuostatai, ribojančiai ar draudžiančiai tam tikras naudojimo sąlygas, netaikomas EB 28 straipsnyje nustatytas draudimas, jei ji netaikoma gaminių savybėms, jei ji taikoma atitinkamiems ūkio subjektams, vykdantiems savo veiklą nacionalinėje teritorijoje ir jei ji teisiškai ir faktiškai vienodai veikia prekybą nacionaliniais gaminiais ir gaminiais iš kitų valstybių narių.
c) Keck kriterijų taikymas nagrinėjamai bylai
57.
Švedijos reglamentas nesusijęs su gaminio savybėmis, nes pagal jį naudojimas nepriklauso nuo to, ar asmeninis laivas atitinka kitokius nei Pramoginių laivų direktyvos suderintus techninius reikalavimus. Tad naudojimo apribojimas nereikalauja pakeisti pačių asmeninių laivų.
58.
Švedijos reglamentas taip pat galioja visiems atitinkamiems ūkio subjektams, vykdantiems savo veiklą nacionalinėje teritorijoje, nes jame neskirstoma pagal atitinkamo gaminio kilmę.
59.
Tačiau kyla klausimas, ar Švedijos reglamentas teisiškai ir faktiškai vienodai veikia prekybą nacionaliniais gaminiais ir gaminiais iš kitų valstybių narių. Iš pirmo žvilgsnio įvykdoma ir ši sąlyga. Naudojimo apribojimas gali sumažinti gaminio patrauklumą vartotojui ir taip neigiamai paveikti šio gaminio pardavimus. Tačiau paprastai toks rezultatas vienodai paveiks nacionalinius ir užsienio gaminius.
60.
Vis dėlto teismo posėdis parodė, kad Švedijoje nėra asmeninių laivų gamintojų. Todėl reikia išnagrinėti, kaip aplinkybė, kad nėra nacionalinės gamybos, paveiks tokio Kekck kriterijaus įvertinimą, pagal kurį valstybės narės taisyklė turi turėti vienodą poveikį gaminiams iš kitų valstybių narių ir nacionaliniams gaminiams.
61.
Dėl prekybos sąlygos Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nacionalinės gamybos egzistavimas negali būti reikšmingas (
26
). Tokį sprendimą Teisingumo Teismas motyvuoja tuo, kad ši faktinė aplinkybė yra tik atsitiktinė ir, be to, gali pasikeisti laikui bėgant; jei ji būtų reikšminga, būtų pasiektas prieštaringas rezultatas, kad taisyklė, turinti identišką poveikį, tam tikrose valstybėse narėse patektų į EB 28 straipsnio taikymo sritį, o kitose valstybėse narėse – nepatektų, atsižvelgiant į tai, ar yra nacionalinių gamintojų. Kitaip yra tik tuomet, jei ginčijama valstybės narės taisyklė apsaugo nacionalinius gamintojus, gaminančius panašius gaminius į tuos, kuriuos apima ginčijama taisyklė, arba su jais konkuruojančius gaminius (
27
).
62.
Šiuo principus reikia atitinkamai pritaikyti naudojimo sąlygoms. Taigi reikia išnagrinėti, ar valstybės narės priemonė saugo nacionalinius gamintojus, gaminančius konkuruojančius gaminius, ta prasme, kad ji sukelia didesnį neigiamą poveikį gaminiams iš kitų valstybių narių, nei su jais konkuruojantiems nacionaliniams gaminiams.
63.
Bet kuriuo atveju būtų galima manyti, kad su asmeniniais laivais konkuruoja motorinės valtys. Klausimas, ar jos konkuruoja su asmeniniais laivais ir ar Švedijos reglamentas turi pastariesiems didesnį neigiamą poveikį nei panašiems nacionaliniams gaminiams, be pakankamos faktinės informacijos negali būti įvertinas ir paliekamas spręsti nacionaliniam teismui. Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas į šiuos klausimus atsakytų neigiamai, Švedijos reglamentas net nepatektų į EB 28 straipsnio taikymo sritį. Tačiau, jei į šiuos klausimus reikėtų atsakyti teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų išnagrinėti, ar nevienodas požiūris galėtų būti pateisinamas dėl aplinkos apsaugos priežasčių (
28
). Vis dėlto pateisinimas pagal EB 30 straipsnio antrąjį sakinį būtų negalimas, jei paaiškėtų, kad Švedijos taisyklė yra protekcionistinė priemonė ar savavališka diskriminacija (
29
).
64.
Tačiau galbūt šios bylos sprendimui visiškai nebūtina nagrinėti, ar yra su asmeniniais laivais konkuruojančių nacionalinių gaminių ir ar šiems panašiems gaminiams Švedijos taisyklė daro mažesnį neigiamą poveikį.
65.
Savo sprendime Keck Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad valstybių narių prekybos sąlygos, atitinkančios Keck kriterijus, negali užkirsti kelio atitinkamų gaminių patekimui į rinką arba jį apsunkinti labiau, nei tai daroma nacionalinių gaminių atžvilgiu, todėl jos nepatenka į EB 28 straipsnio taikymo sritį (
30
).
66.
Iš šio teiginio, padarius atvirkštinę išvadą, galima pasakyti, kad valstybės narės priemonė, ribojanti ar draudžianti tam tikrą naudojimo būdą, patenka į EB 28 straipsnio taikymo sritį, jei ji užkerta kelią atitinkamų gaminių patekimui į rinką (
31
).
67.
Visiška patekimo į rinką kliūtimi šiuo atžvilgiu reikia laikyti ne tik galiausiai visiškai prekes eliminuojančią taisyklę, pavyzdžiui, absoliutų draudimą naudoti tam tikrą gaminį. Jau tuomet, kai dėl ypatingai griežtos naudojimo taisyklės lieka tik nežymi gaminio naudojimo galimybė, tai reikėtų laikyti visiška patekimo į rinką kliūtimi.
68.
Ar nacionalinė taisyklė užkerta kelią patekti į rinką, turi nustatyti nacionalinis teismas. Nagrinėjamu atveju nemažai kas liudija apie tai, kad Švedijos taisyklė užkerta kelią asmeniniams laivams patekti į rinką. Švedijos reglamento nuostatos – bent jau tam laikotarpiui, kai vietos valdžios institucijos dar nėra išskyrusios vandenų asmeninių laivų naudojimui – numato draudimą naudoti asmeninius laivus su vienintele naudojimo bendro naudojimo laivybos keliuose išimtimi.
69.
Klausimui, ar Švedijos taisyklė pereinamuoju laikotarpiu, kol vietos valdžios institucijos nebuvo išskyrusios kitų vandenų, prilygsta absoliučiam naudojimo draudimui, lemiamą reikšmę turi tai, ar leidimui naudoti asmeninius laivus bendrojo naudojimo laivybos keliuose tenka didesnė nei nežymi reikšmė, kuri nekeičia Švedijos reglamento, kaip absoliutaus draudimo, pobūdžio.
70.
Švedijos vyriausybė iš tikrųjų nurodė, kad yra apie 300 tokių bendrojo naudojimo laivybos kelių, nors ir negalėjo pasakyti, kokį plotą užima bendrojo naudojimo laivybos keliai. Tačiau kaltinamųjų pagrindinėje byloje paaiškinimai teismo posėdyje sudarė įspūdį, kad bendrojo naudojimo laivybos keliai, nepaisant jų skaičiaus, sudaro tik labai nežymią galimybę naudoti asmeninius laivus. Jų teigimu, didelėse šalies teritorijos dalyse tokių laivybos kelių iš viso nėra, be to, jie tarpusavyje nesujungti ir sunkiai pasiekiami, taip pat dėl saugumo priežasčių dažnai netinka asmeninių laivų naudojimui, nes jais dažnai plaukia tanklaiviai arba jie yra toli nuo kranto. Komisija taip pat daro prielaidą, kad taisyklė prilygsta visiškam naudojimo draudimui. Taigi, atrodo, kad išimtis dėl bendrojo naudojimo laivybos kelių, taikoma asmeninių laivų naudojimo draudimui, niekaip nekeičia Švedijos reglamento kaip principinio naudojimo draudimo pereinamuoju laikotarpiu, kai vietos valdžios institucijos dar nėra išskyrusios vandenų asmeninių laivų naudojimui, pobūdžio. Tai, kad visiška pateikimo į rinką kliūtis yra tik laikina, nereikšminga, nes visiška kliūtis egzistavo ilgiau nei nežymiai trumpą laiką.
71.
Taigi per tolesnį nagrinėjimą bus daroma prielaida, kad Švedijos taisyklė yra absoliuti patekimo į rinką kliūtis ir todėl jos negalima išbraukti iš EB 28 straipsnio taikymo srities. Todėl tam, kad būtų suderinama su Bendrijos teise, ji turi būti pateisinama pagal EB 30 straipsnį arba svarbiais bendraisiais interesais.
72.
Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarytų išvadą, kad Švedijos reglamentas nekvalifikuotinas kaip visiška pateikimo į rinką kliūtis, jis privalėtų atlikti pirmiau paminėtą, bet neatliktą vertinimą, t. y. išnagrinėti, ar egzistuoja su asmeniniais laivais konkuruojančių nacionalinių gaminių, kuriems teisiškai arba faktiškai daromas mažesnis neigiamas poveikis (
32
).
2. Pateisinimas
73.
Remiantis Cassis de Dijon jurisprudencija, vienodai taikomos valstybės narės lygiaverčio poveikio priemonės gali būti pateisinamos, jei jos būtinos svarbiam tikslui pasiekti (
33
). Kadangi Švedijos taisyklė nenustato skirstymo pagal gaminio kilmę, ji vienodai taikoma nacionaliniams gaminiams ir gaminiams iš kitų valstybių narių (
34
). Siekdama pateisinti savo reglamentą, Švedijos vyriausybė remiasi aplinkos apsauga. Ji teismo praktikoje pripažinta kaip svarbus tikslas (
35
). Teisingumo Teismas taip pat ne kartą pabrėžė, kad aplinkos apsauga yra vienas iš pagrindinių Bendrijos tikslų (
36
).
74.
Be to, valstybės narės taisyklė turi atitikti proporcingumo principą, t. y. būti tinkama, būtina ir pamatuota numatytam tikslui pasiekti (
37
). Tai visų pirma reiškia, kad valstybė narė iš vienodai tinkamų priemonių turi pasirinkti tokią, kuri mažiausiai riboja laisvą prekių judėjimą (
38
).
75.
Asmeniniai laivai dėl jų išmetamųjų dujų emisijos ir keliamo triukšmo bei dėl aplinkybės, kad su jais galima plaukti perėjimo ir neršimo vietose, gali sukelti žalos aplinkai. Atsižvelgiant į įvairialypį neigiamą asmeninių laivų poveikį aplinkai, o tai nurodė visos byloje dalyvaujančios vyriausybės, nacionalinė taisyklė, ribojanti asmeninių laivų naudojimą, neabejotinai tinkama aplinkai apsaugoti.
76.
Tačiau reikia išnagrinėti, ar tokia valstybės narės taisyklė, kaip nustatyta Švedijoje, yra būtina, t. y. ar nėra taip pat tinkamos, bet švelnesnės aplinkos apsaugos priemonės.
77.
Būtinumo požiūriu pirmiausia kyla klausimas, ar taisyklė, diferencijuojanti pagal atitinkamo asmeninio laivo panaudojimo būdą, būtų mažiau ribojanti, bet lygiai tokia pati tinkama priemonė. Kaltinamieji pagrindinėje byloje teigė, kad asmeniniai laivai, atsižvelgiant į jų naudojimo būdą, daro skirtingą įtaką aplinkai. Jų nuomone, aplinka veikiama neigiamai, kai asmeniniai laivai naudojami kaip sporto priemonės ar žaislai ir todėl jais plaukiojama ratu ir staigiai greitėjama, o asmeninius laivus naudojant kaip transporto priemonę triukšmo ir išmetamųjų dujų emisijų požiūriu aplinkai daroma ne didesnė, o dėl mažesnio degalų suvartojimo netgi mažesnė neigiama įtaka, nei naudojant nedideles motorines valtis.
78.
Tačiau dėl šios priežasties, net darant prielaidą, kad minėtas teiginys teisingas (
39
), Švedijos taisyklės nebūtų galima kvalifikuoti kaip neproporcingos. Taisyklė, diferencijuojanti pagal važiavimo būdą, kaip teisingai nurodo Švedijos vyriausybė, būtų sunkiau kontroliuojama ir įgyvendinama nei taisyklė, iš principo draudžianti naudojimą tam tikruose vandenyse, ir todėl nevienodai tinkama.
79.
Tačiau gali būti, kad proporcingumo principas reikalauja, kad nacionalinė asmeninių laivų naudojimą reglamentuojanti taisyklė diferencijuotų pagal įvairius asmeninių laivų tipus. Kaltinamieji pagrindinėje byloje teigė, kad turi būti skiriami įvairūs asmeninių laivų tipai. Tik „Jet-Skis“ naudojami kaip žaislas ar sporto priemonė ir plaukiojimo jais būdas yra kenksmingas aplinkai. O „Personal Water Crafts“ naudojami tik kaip transporto priemonės ir todėl mažiau kenkia aplinkai nei juos atstoti galinčios motorinės valtys. Teisingumo Teismas neturi informacijos apie skirtingų asmeninių laivų tipų savybes ir poveikį, kad galėtų galutinai atsakyti į proporcingumo klausimą šiuo požiūriu. Be to, iš kitų proceso Teisingumo Teisme dalyvių paaiškinimų toks skirstymas kalbant apie poveikį aplinkai neišplaukė, jie veikiau rėmėsi prielaida, kad visi asmeniniai laivai turi vienodus požymius. Tačiau, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto manytų esant įrodytą aplinkybę, kad skirtingi asmeninių laivų tipai nevienodai intensyviai veikia aplinką, vertindamas proporcingumą jis turėtų atsižvelgti į tai, ar ir kaip proporcinga asmeninių laivų naudojimo priemonė dėl aplinkos apsaugos priežasčių galėtų atsižvelgti į tokį skirstymą.
80.
Tokiomis aplinkybėmis kaip nagrinėjamos, proporcingumo principas taip pat neprieštarauja tam, kad nustačius draudimą buvo numatyta sankcija, kuri gali būti reikalinga siekiant sustiprinti draudimą, visų pirma turint omenyje, kad sankciją sudaro tik piniginė bauda.
81.
Išskyrus bendrojo naudojimo laivybos kelius, Švedijos reglamente pasirenkamas principinis draudimas su leidimo išlyga, o ne mažiau ribojanti leidimo su draudimo išlyga priemonė. Bendras leidimas su draudimo išlyga iš tikrųjų yra mažiau ribojanti priemonė. Tačiau taip pat proporcingumo principas nereikalauja, kad visuomet būtų elgiamasi tokiu būdu. Leidimas su draudimo išlyga turi būti vienodai tinkamas aplinkai apsaugoti. Nagrinėjant šį klausimą visų pirma reikia atsižvelgti ir į specifinius atitinkamos valstybės narės regioninius ypatumus. Šiuo klausimu Švedijos vyriausybė pažymėjo, kad Švedija turi daug ežerų ir ilgą pakrantę su pažeidžiama bei saugotina flora ir fauna. Šiuo požiūriu įtikina Švedijos argumentas, kad atsižvelgiant į geografinius ypatumus leidimas su draudimo išlyga nepraktiškas ir todėl nevienodai tinkamas, kaip ir priešingas draudimo su leidimo išlyga modelis.
82.
Vis dėlto tokios taisyklės, kaip nustatyta Švedijoje, proporcingumas kelia problemų atsižvelgiant į tai, kad laikotarpiu iki vietos valdžios institucijų sprendimo asmeninių laivų naudojimas ne bendrojo naudojimo laivybos keliuose apskritai draudžiamas.
83.
Galiausiai tai reiškia, kad iki vietos valdžios institucijų sprendimo plaukiojimas draudžiamas ir tokiuose vandenyse, kuriuose aplinkos apsauga to gali ir nereikalauti. Pačioje Švedijos taisyklėje daroma prielaida, kad be bendrojo naudojimo laivybos kelių yra ir kitų vandenų, kuriuose aplinkos apsauga leistų naudoti asmeninius laivus.
84.
Tačiau, jei būtų reikalaujama, kad iki to momento, kol vietos valdžios institucijos neišskyrė kitų vandenų, plaukiojimas asmeniniais laivais būtų leidžiamas, tai galėtų lemti, kad kai kuriuose vandenyse flora ir fauna, kuri jautriai reaguoja į asmeninių laivų plaukiojimą, būtų nesugrąžinamai sunaikinta. Taigi tokia taisyklė aplinkos apsaugai nebūtų tinkama lygiai taip pat kaip pasirinktoji.
85.
Tačiau, kaip teisingai pažymėjo Komisija, kad būtų patenkintas proporcingumo principas, tokia taisyklė, kaip nagrinėjama, turi numatyti terminą, iki kurio vietos valdžios institucijos turi įvykdyti savo įpareigojimus išskirti kitus vandenis. Nustatant termino trukmę, kaip teisingai pabrėžė Norvegija, iš tikrųjų turi būti atsižvelgta į tai, kad vietos valdžios institucijoms būtinas tam tikras laikas informacijai, kuri joms reikalinga, siekiant nuspręsti, kokiuose vandenyse asmeninių laivų naudojimas yra nekenksmingas, surinkti. Kita vertus, ūkio subjektų, pavyzdžiui, asmeninių laivų importuotojų, teisinis saugumas reikalauja, kad būtų aiškus momentas, iki kurio vietos valdžios institucijos turi būti priėmusios savo sprendimą, kad jiems, be kita ko, būtų sudaryta galimybė planuoti savo verslą. Kaip teismo posėdyje pripažino Švedijos vyriausybė, iki teismo posėdžio tik 15 iš 21 provincijų buvo priėmusios atitinkamas nuostatas. Todėl nacionalinė taisyklė, nenustatanti iki kurio laiko liks galioti labai platus asmeninių laivų draudimas, pažeidžia proporcingumo principą.
86.
Be to, jeigu iki Švedijos reglamento priėmimo būtų buvę leidžiama be didesnių apribojimų naudoti tam tikrą asmeninių laivų kategoriją, o remiantis kaltinamųjų pagrindinėje byloje paaiškinimais taip buvo „Personal Water Crafts“ atveju, proporcingumo principas galėtų reikalauti, kad jų atveju turėtų būti numatomas pereinamasis laikotarpis (
40
).
3. Preliminari išvada
87.
Todėl apibendrinant pasakytina:
Nacionalinės teisės normos, nustatančios gaminių naudojimo sąlygas, nėra lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme, jeigu jos taikomos visiems atitinkamiems ūkio subjektams, vykdantiems savo veiklą nacionalinėje teritorijoje, ir teisiškai bei faktiškai vienodai veikia prekybą nacionaliniais gaminiais bei gaminiais iš kitų valstybių narių, ir netaikomos gaminio savybėms. Tačiau naudojimo draudimai arba nacionalinės teisės normos, leidžiančios tik nereikšmingą gaminio naudojimą, jeigu jos sudaro (beveik) visišką kliūtį gaminiui patekti į rinką, yra lygiaverčio poveikio priemonės, draudžiamos pagal EB 28 straipsnį, jeigu jos nėra pateisinamos pagal EB 30 straipsnį arba svarbiu tikslu.
Valstybės narės taisyklė, nustatanti draudimą naudoti asmeninius laivus ir tokiuose vandenyse, kurių atveju vietos valdžios institucijos dar nepriėmė sprendimo, ar aplinkos apsauga juose reikalauja drausti naudojimą, yra neproporcinga ir todėl nepateisinama, jeigu joje nėra protingo termino, iki kurio vietos valdžios institucijos turi būti priėmusios atitinkamus sprendimus.
C — Informacijos direktyvos aiškinimas
88.
Baigiant dar reikėtų aptarti, kokie reikalavimai Švedijos reglamento priėmimui kyla iš Informacijos direktyvos.
89.
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai nepaprašė Teisingumo Teismo išaiškinti Informacijos direktyvos, vis dėlto visų pirma atsižvelgiant į šalių paaiškinimus atrodo prasminga suteikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui informacijos, reikalingos, siekiant išnagrinėti, ar buvo pažeista pranešimo pareiga pagal Informacijos direktyvą.
90.
Dėl prejudicinio sprendimo priėmimo proceso dalyko Teisingumo Teismas yra nustatęs, kad tik nacionaliniai teismai gali nuspręsti, kokius klausimus reikia pateikti Teisingumo Teismui_ir šalys negali pakeisti klausimų turinio (
41
). Kita vertus, Teisingumo Teismas nusistovėjusioje praktikoje tai pat pabrėžia, kad, vykstant EB 234 straipsnyje įtvirtintam bendradarbiavimui tarp nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo, Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui turi duoti tinkamą atsakymą, kuris leistų jam išspręsti savo nagrinėjamą bylą (
42
).
91.
Tinkamas atsakymas nagrinėjant šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą turi apimti ir Informacijos direktyvos reikšmės Švedijos reglamentui nagrinėjimą. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, jeigu buvo pažeista Informacijos direktyvoje numatyta pranešimo pareiga, nuostata, apie kurią nebuvo pranešta, netaikoma, todėl ja negalima remtis subjekto atžvilgiu (
43
).
92.
Jei priimant Švedijos reglamentą buvo pažeista Informacijos direktyvoje nustatyta pranešimo pareiga, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrįsdamas kaltinamųjų pagrindinėje byloje nubaudimą, negalėtų remtis Švedijos reglamentu. Todėl tinkamame atsakyme prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui turi būti aptartas ir šis Švedijos reglamento suderinamumo su Bendrijos teise aspektas.
93.
Be to, ne tik šalys buvo iškėlusios Informacijos direktyvos argumentą, jį savo prašyme minėjo ir pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jame šis teismas pažymėjo, kad kaltinamieji pagrindinėje byloje teigė, jog Švedijos vyriausybė tinkamai nebuvo pranešusi Komisijai apie Švedijos reglamentą, ir todėl jis negalioja ir negali būti taikomas.
94.
Pagal Informacijos direktyvos 8 straipsnio 1 dalį valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą. Techninis reglamentas Informacijos direktyvos prasme pagal jos 1 straipsnį, be kita ko, yra „techninė specifikacija“, „kiti reikalavimai“ arba įstatymai ir kiti teisės aktai, be kita ko, draudžiantys gaminį naudoti.
95.
Tokia taisyklė, kaip Švedijos reglamentas, nepatenka į pirmąją pirmiau pateiktą „techninės specifikacijos“ kategoriją. Tam, remiantis Informacijos direktyvos 1 straipsnio 3 punktu, ji turėjo nustatyti gaminio charakteristikas (
44
). Tačiau Švedijos reglamentas nenustato asmeninių laivų charakteristikų.
96.
Bet Švedijos reglamentas galėtų būti „kiti reikalavimai“, arba „techninis reglamentas“ Informacijos direktyvos prasme.
97.
Viena vertus, jis galėtų būti „kiti reikalavimai“ Informacijos direktyvos 1 straipsnio 4 punkto prasme, nes ten kaip „kiti reikalavimai“ apibrėžiami gaminiui keliami reikalavimai, kuriais siekiama apsaugoti aplinką ir kurie turi įtakos į rinką patekusio gaminio būvio ciklui, kaip antai jo naudojimo sąlygos, jeigu jos gali labai paveikti gaminio sudėtį, esmines savybes ar jo pardavimą.
98.
Tačiau svarstytinas ir Švedijos reglamente nustatyto draudimo naudoti asmeninius laivus priskyrimas „techniniams reglamentams“ Informacijos direktyvos 1 straipsnio 11 punkto prasme. Pagal šią normą „techniniai reglamentai“, be kita ko, yra draudžiantys naudoti gaminį valstybių narių teisės aktai.
99.
Dėl nacionalinės priemonės priskyrimo vienai iš šių dviejų kategorijų Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tai priklauso nuo priemone nustatyto naudojimo draudimo apimties (
45
). Direktyvos 1 straipsnio 11 punkte minimo naudojimo draudimo atveju turi būti kalbama apie tokią priemonę, kurios apimtis aiškiai viršija tam tikras gaminio panaudojimo galimybių ribas ir todėl neapsiriboja paprasčiausiu naudojimo sugriežtinimu; taigi tai visų pirma apima tokias nacionalines priemones, nepaliekančias galimybių kitokiam nei labai nežymus naudojimas, kurio protingai galima tikėtis kalbant apie atitinkamą gaminį (
46
).
100.
Jeigu Švedijos reglamentas bent laikotarpiu, per kurį vietos valdžios institucijos asmeninių laivų naudojimui nebuvo išskyrusios kitų vandenų, de facto prilygtų absoliučiam asmeninių laivų naudojimo draudimui ir paliktų tik labai nežymių galimybių naudoti asmeninius laivus, jis patektų į Informacijos direktyvos 1 straipsnio 11 punkto taikymo sritį. Ar Švedijos reglamentas nustato naudojimo draudimą tokia prasme, galutinai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (
47
).
101.
Jei prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo analizė parodytų, kad nacionalinis naudojimo apribojimas nėra naudojimo draudimas 1 straipsnio 11 punkto prasme, svarstytinas klausimas, ar Švedijos reglamentas laikytinas reikalavimu 1 straipsnio 4 punkto prasme. Tam naudojimo apribojimas taip pat turėtų gerokai paveikti gaminio sudėtį, esmines savybes ar pardavimą. Nagrinėjamas reglamentas iš tikrųjų neturi įtakos nei gaminio sudėčiai, nei esminėms savybėms. Tačiau atrodo tikėtina, kad nagrinėjamas nacionalinis naudojimo apribojimas labai veikia asmeninių laivų pardavimą. Galutinai tai taip pat turėtų nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
102.
Remiantis 8 straipsnio 1 dalimi, apie nacionalines nuostatas, patenkančias į materialinę Informacijos direktyvos taikymo sritį, reikia pranešti Komisijai. Tačiau Informacijos direktyvos 10 straipsnio 1 dalis numato išimtis iš šios principinės pranešimo pareigos.
103.
Remiantis 10 straipsnio 1 dalies pirma įtrauka, pranešimo pareiga netaikoma, jei valstybės narės priima teisės normas, kuriomis įvykdo privalomus Bendrijos aktus, kuriais priimamos techninės specifikacijos. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Pramoginių laivų direktyvos 2 straipsnio 2 dalis, pagal kurią valstybės narės turi teisę priimti nuostatas, reglamentuojančias navigaciją, nėra privalomas Bendrijos aktas minėta prasme (
48
).
104.
Remiantis Informacijos direktyvos 10 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka, pranešimo pareiga netaikoma, jei valstybės narės priima teisės normas, pasinaudodamos apsaugos sąlygomis, numatytomis privalomuose Bendrijos aktuose. Pramoginių laivų direktyvos 7 straipsnyje įtvirtinta norma, aiškiai įvardyta kaip apsauginė nuostata. Pagal šį straipsnį valstybės narės staiga susiklosčius, pavyzdžiui, žmonėms ar aplinkai, pavojingoms situacijoms, gali imtis tam tikrų laikinų priemonių. Tačiau Švedijos reglamento nuostatos nėra laikinos priemonės, todėl jau vien dėl to negalima kalbėti apie Pramoginių laivų direktyvos 7 straipsnio taikymą, o pranešimo pareiga negali išnykti ir dėl šios priežasties (
49
).
105.
Pranešimo pareiga pagal Informacijos direktyvos 10 straipsnio 1 dalies šeštą įtrauką išnyksta ir tuomet, kai valstybė narė Komisijos prašymu iš dalies keičia techninį reglamentą siekdama pašalinti prekybos kliūtis. Tačiau ši išimtis gali būti svarbi tik tada, jei buvo pateiktas konkretus Komisijos pakeitimo pasiūlymas ir valstybė narė jį tiksliai perkelia. Tik tokiu atveju išnyksta Komisijos atliekamos išankstinės kontrolės tikslas, kurio siekiama nustačius pranešimo pareigą, nes Komisija jau žino, kokią normą priims valstybė narė ir nebeturi jos kontroliuoti. Tačiau proceso Teisingumo Teisme metu nepaaiškėjo nė viena aplinkybė, parodanti, kad šiuo atveju buvo susiklosčiusi tokia situacija.
106.
Taigi apie Švedijos reglamentą turėjo būti pranešta pagal Informacijos direktyvos 8 straipsnio 1 dalį.
107.
Kaip Teisingumo Teismo posėdyje pažymėjo Komisija, pirmasis Švedijos reglamento projektas Komisijai buvo pateiktas 2003 m. balandžio 1 dieną (
50
). Po to Komisija 2003 m. birželio 27 d. išsiuntė Švedijos vyriausybei išsamiai išdėstytą nuomonę Informacijos direktyvos 9 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos prasme. Pagal 9 straipsnio 1 dalį nuo tokios išsamiai išdėstytos nuomonės gavimo pradedamas skaičiuoti trijų mėnesių neveikimo laikotarpis, t. y. valstybė narė tris mėnesius turi nepriimti planuoto akto, apie kurį buvo pranešta. Šio laikotarpio Švedijos vyriausybė taip pat laikėsi, nes galutinis Švedijos reglamento tekstas, remiantis Komisijos pareiškimu per teismo posėdį, buvo priimtas tik 2004 m. birželio 10 dieną (
51
). Taigi iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad Švedijos vyriausybė laikėsi pranešimo pareigos ir neveikimo laikotarpio pagal 8 ir 9 straipsnius.
108.
Tačiau, remiantis kaltinamųjų pagrindinėje byloje pateiktais duomenimis, galiausiai priimtas reglamento tekstas skiriasi nuo projekto, apie kurį buvo pranešta Komisijai. Kaip išplaukia iš Komisijos paaiškinimų per teismo posėdį, apie galiausiai priimtą tekstą prieš jį priimant bet kuriuo atveju nebuvo pranešta. Todėl šiuo atveju kyla klausimas, ar remiantis Informacijos direktyva apie tokią reglamento teksto, kuris galiausiai buvo priimtas, redakciją turėjo būti pranešta prieš jį priimant.
109.
Pareiga dar kartą pranešti apie pakeistą projektą galėtų kilti dėl dviejų priežasčių.
110.
Pirmiausia, pagal Informacijos direktyvos 8 straipsnio 1 dalies trečiąją pastraipą valstybė narė iš naujo pateikia projektą, jeigu jos atlikti šio projekto pakeitimai, labai keičiantys jo taikymo sritį, sutrumpina iš pradžių numatytą įgyvendinimo terminą, prideda techninių specifikacijų ar reikalavimų arba padaro juos labiau ribojančius. Šios naujo pranešimo pareigos pažeidimas, kaip ir pirminio pranešimo pareigos pažeidimas, galiausiai turi lemti draudimą taikyti aktą, apie kurį nebuvo pranešta. Informacijos direktyvos tikslas ir paskirtis – vykdant išankstinę valstybių narių priemonių kontrolę saugoti prekių judėjimą (
52
). Šią kontrolę Komisija gali veiksmingai vykdyti tik tuomet, jei jai pranešama ir apie esminius pateikto projekto pakeitimus.
111.
Vis dėlto, remiantis Teisingumo Teismo turima informacija, yra priežasčių daryti prielaidą, kad priimtame reglamente nėra esminių pakeitimų, palyginti su pateiktu projektu. Veikiausiai pateiktame pirminiame projekte buvo nustatytas principinis draudimas naudoti asmeninius laivus ne bendrojo naudojimo laivybos keliuose. Atrodo, kad paskutiniais pakeitimais į reglamentą buvo įtraukta tik vietos valdžios institucijų pareiga išskirti kitus vandenis asmeninių laivų naudojimui. Toks pakeitimas nebūtų esminis pakeitimas Informacijos direktyvos prasme. Tokiu pakeitimu aktas būtų ne sugriežtintas, o sušvelnintas taip pat galimo prekių judėjimo, kurio apsaugai numatant išankstinę kontrolę skirta Informacijos direktyva, ribojimo požiūriu. Tačiau, ar nagrinėjamu atveju pateikto reglamento projektas buvo iš esmės pakeistas, galutinai turi nuspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, į kurio kompetenciją įeina nacionalinės teisės aiškinimas ir kuris gali nustatyti atitinkamų pranešimų datas bei turinį, o tai reikalinga vertinimui atlikti.
112.
Antra priežastis, kurią reikia aptarti, išplaukia iš Informacijos direktyvos 9 straipsnio 2 dalies trečiosios pastraipos. Pagal šią nuostatą, valstybė narė turi pranešti Komisijai apie veiksmus, kurių ji siūlo imtis dėl Komisijos išsamiai išdėstytos nuomonės, po to Komisija pateikia pastabas dėl šių priemonių. Tačiau šiuo atveju Švedijos vyriausybė, remiantis Komisijos paaiškinimais per teismo posėdį, į išsamiai išdėstytą nuomonę reagavo tik priėmusi nagrinėjamą nacionalinį reglamentą. Tačiau teismo posėdyje Komisija teisingai pažymėjo, kad iš to neišplaukia jokios teisinės pasekmės. Tai, kad nebuvo 9 straipsnio 2 dalies trečiojoje pastraipoje numatyto Komisijos ir valstybės narės dialogo, negali lemti valstybės narės akto netaikymo. Informacijos direktyva iš principo leidžia valstybei narei priimti nacionalinę priemonę, net jei Komisija tam prieštaravo, jeigu apie šią priemonę buvo pranešta ir pasibaigė neveikimo laikotarpis. Be to, valstybė narė įpareigota iš naujo pranešti apie esminius projekto pakeitimus. Šių valstybės narės įpareigojimų veikti pakanka veiksmingai Komisijos išankstinei kontrolei, kurios siekiama Informacijos direktyva. Veiksmingai Komisijos išankstinei kontrolei taip pat nereikalinga, kad, jei valstybė narė pažeidė savo pareigą reaguoti į išsamiai išdėstytą Komisijos nuomonę, būtų numatyta sankcija, draudžianti taikyti nacionalinę priemonę.
113.
Todėl apibendrinant pasakytina:
Pagal Informacijos direktyvą valstybė narė privalo iš naujo pranešti apie jau pateiktą teisės aktą tik esant 8 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje nurodytoms sąlygoms.
VI — Išvada
114.
Atsižvelgdama į pateiktus paaiškinimus, siūlau Teisingumo Teismui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus atsakyti taip:
1.
Direktyva 94/25/EB, iš dalies pakeista Direktyva 2003/44/EB, nedraudžia nacionalinių teisės normų, kurios dėl aplinkos apsaugos priežasčių draudžia naudoti asmeninius laivus, jei jos nepažeidžia Sutarties nuostatų, o visų pirma EB 28 straipsnio.
2.
Nacionalinės teisės normos, nustatančios gaminių naudojimo sąlygas, nėra lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme, jeigu jos taikomos visiems atitinkamiems ūkio subjektams, vykdantiems savo veiklą nacionalinėje teritorijoje, ir teisiškai bei faktiškai vienodai veikia prekybą nacionaliniais gaminiais ir gaminiais iš kitų valstybių narių bei nėra taikomos gaminio savybėms. Tačiau naudojimo draudimai arba nacionalinės teisės normos, leidžiančios tik nereikšmingą gaminio naudojimą, jeigu jos sudaro (beveik) visišką kliūtį gaminiui patekti į rinką, yra lygiaverčio poveikio priemonės, draudžiamos pagal EB 28 straipsnį, jeigu jos nėra pateisinamos pagal EB 30 straipsnį arba svarbiu tikslu.
3.
Valstybės narės taisyklė, nustatanti draudimą naudoti asmeninius laivus ir tokiuose vandenyse, dėl kurių vietos valdžios institucijos dar nepriėmė sprendimo ar aplinkos apsauga juose reikalauja drausti naudojimą, yra neproporcinga ir todėl nepateisinama, jeigu joje nėra protingo termino, iki kurio vietos valdžios institucijos turi būti priėmusios atitinkamus sprendimus.
4.
Pagal Informacijos direktyvą valstybė narė privalo iš naujo pranešti apie jau pateiktą teisės aktą tik esant 8 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje nurodytoms sąlygoms.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	OL L 164, p. 15, iš dalies pakeista 2003 birželio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/44/EB, iš dalies keičiančia Direktyvą 94/25/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su pramoginiais laivais, suderinimo (OL L 214, p. 18).
(
3
)	Reglamentas 1993:1053, įsigaliojęs 2004 m. liepos 15 dieną.
(
4
)	OL L 204, p. 37, iš dalies pakeista 1998 m. liepos 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/48/EB (OL L 217, p. 18).
(
5
)	Toliau – prašymą priimti prejudicinį spendimą pateikęs teismas.
(
6
)	Žr., pavyzdžiui, 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimą Hedley Lomas (C-5/94, Rink. p. I-2553, 19 punktas); 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimą DaimlerChrysler (C-324/99, Rink. p. I-9897, 32 punktas) ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Deutscher Apothekerverband (C-322/01, Rink. p. I-14887, 64 punktas).
(
7
)	Žr. 1994 m. kovo 3 d. Sprendimą Vaneetveld (C-316/93, Rink. p. I-763, 16 punktas) ir 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Mendes Ferreira (C-348/98, Rink. p. I-6711, 33 punktas). Atrodo, kad pagal 2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Mangold (C-144/04, Rink. p. I-9981, 78 punktas) kitaip yra tuo atveju, jei už direktyvos nuostatos slypi bendrasis Bendrijos teisės principas. Dėl aiškinimo, atsižvelgiant į direktyvą, žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimą Adeneler (C-212/04, Rink. p. I-6057, 123 ir paskesni punktai).
(
8
)	Žr. 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Inter-Environnement Wallonie (C-129/96, Rink. p. I-7411, 45 punktas); 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimą ATRAL (C-14/02, Rink. p. I-4431, 58 punktas) ir 2006 m. rugpjūčio 14 d. Sprendimą Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie (C-138/05, Rink. p. I-8339, 42 punktas).
(
9
)	2004 m. vasario 5 d. Sprendimas Rieser Internationale Transporte (C-157/02, Rink. p. I-1477, 69 punktas).
(
10
)	Dėl šio principo Bendrijos teisėje žr. 2005 m. gegužės 3 d. Sprendimą sujungtose bylose Berlusconi ir kt. (C-387/02, C-391/02 ir C-403/02, Rink. p. I-3565, 69 punktas).
(
11
)	Šiuo klausimu žr. mano 2004 m. birželio 10 d. Išvadą byloje Niselli (C-457/02, Rink. p. I-10853, 69 ir paskesni punktai) ir 2004 m. spalio 14 d. Išvadą sujungtose bylose Berlusconi ir kt. (C-387/02, C-391/02 ir C-403/02, Rink. p. I-3565, 155 ir paskesni punktai).
(
12
)	Žr. iš naujos teismų praktikos 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Jyske Finans (C-280/04, Rink. p. I-10683, 34 punktas) ir 2006 m. kovo 9 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C-323/03, Rink. p. I-2161, 32 punktas).
(
13
)	Žr. Pramoginių laivų direktyvos antrą, trečią ir penktą konstatuojamąsias dalis.
(
14
)	Žr. 1992 m. sausio 21 d. Sprendimą Egle (C-310/90, Rink. p. I-177, 12 punktas) dėl galimybės panaudoti kūrimo istoriją, patvirtinančią taikant kitokį aiškinimo metodą pasiektus aiškinimo rezultatus.
(
15
)	2002 m. balandžio 22 d. Tarybos bendroji pozicija (EB) Nr. 40/2002, priimta pagal Europos Bendrijos steigimo sutarties 251 straipsnyje nustatytą procedūrą, siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą, iš dalies keičiančią Direktyvą 94/25 dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su pramoginiais laivais, suderinimo, OL C 170 E, p. 1 (16).
(
16
)	Bendroji pozicija (nurodyta 15 išnašoje, p. 19).
(
17
)	Šiuo klausimu taip pat žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimą Voigt (C-83/05, Rink. p. I-6799, 17 ir paskesni punktai).
(
18
)	Be kita ko, žr. 1974 m. liepos 11 d. Sprendimą Dassonville (8/74, Rink. p. 837, 5 punktas); 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimą bylose Keck ir Mithouard (C-267/91 ir C-268/91, Rink p. I-6097, 11 punktas) ir 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą sujungtose bylose Alfa Vita Vassilopoulos (C-158/04 ir C-159/04, Rink. p. I-8135, 15 punktas).
(
19
)	Žr. sprendimą Keck ir Mithouard (nurodytas 18 išnašoje, 13 punktas).
(
20
)	Žr. 1993 m. spalio 13 d. Sprendimą CMC Motorradcenter (C-93/92, Rink. p. I-5009, 12 punktas); 1998 m. gruodžio 3 d. Sprendimą Ditlev Bluhme (C-67/97, Rink. p. I-8033, 22 punktas) ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimą Burmanjer ir kt. (C-20/03, Rink. p. I-4133, 31 punktas), kuriame taikomas kriterijus „pernelyg nereikšmingas ir atsitiktinis“. Paslaugų judėjimo klausimu žr. 2005 m. vasario 17 d. Sprendimą Viacom Outdoor (C-134/03, Rink. p. I-1167, 38 punktas).
(
21
)	Sprendimas Keck ir Mithouard (nurodytas 18 išnašoje, 14 punktas).
(
22
)	Sprendimas Keck ir Mithouard (nurodytas 18 išnašoje, 16 punktas).
(
23
)	Be kita ko, žr. 1995 m. liepos 6 d. Sprendimą Mars (C-470/93, Rink. p. I-1923, 13 punktas) ir 1997 m. liepos 26 d. Sprendimą Familiapress (C-368/95, Rink. p. I-3689, 11 punktas). Dėl pasiūlymo modifikuoti Keck kriterijus, visų pirma siekiant išvengti gaminiams ir prekybai taikomų taisyklių atskyrimo sunkumų, žr. 2006 m. kovo 30 d. generalinio advokato M. P. Maduro išvadą sujungtose bylose Alfa Vita Vassilopoulos (C-158/04 ir C-159/04, Rink. p. I-8135, 42 ir paskesni punktai).
(
24
)	Žr. 1994 m. birželio 2 d. Sprendimą sujungtose bylose Punto Casa ir PPV (C-69/93 ir C-258/93, Rink. p. I-2355) ir 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Banchero (C-387/93, Rink. p. I-4663).
(
25
)	Taip teigė Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, sprendime Keck ir Mithouard (nurodytas 18 išnašoje, 12 punktas) dėl valstybės narės draudimo parduoti pigiau už pirkimo kainą. Tačiau pažymėtina, kad ketinimo kriterijus savaime negali būti tinkamas atskyrimo kriterijus.
(
26
)	1995 m. birželio 29 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją (C-391/92, Rink. p. I-1621, 17 punktas).
(
27
)	Sprendimas Komisija prieš Graikiją (nurodytas 26 išnašoje, 18 punktas).
(
28
)	Dėl skirtingo požiūrio pateisinimo žr., pavyzdžiui, sprendimą Deutscher Apothekerverband (nurodytas 6 išnašoje, 75 ir paskesni punktai).
(
29
)	Žr. 1979 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Henn ir Darby (34/79, Rink. p. 3795, 21 punktas).
(
30
)	Sprendimas Keck (nurodytas 17 išnašoje, 18 punktas).
(
31
)	Visiška patekimo į rinka kliūtis arba labai didelis patekimo į rinką apsunkinimas dažnai laikomas lemiamu kriterijumi nustatant EB 28 straipsnio taikymo sritį, žr. 1994 m. lapkričio 24 d. generalinio advokato F. Jacobs išvadą byloje Leclerc-Siplec (C-412/93, Rink. p. I-179, 38 ir paskesni punktai) ir 2003 m. kovo 11 d. generalinės advokatės Ch. Stix-Hackl išvadą byloje Deutscher Apothekerverband (C-322/01, Rink. p. I-14887, 78 punktas).
(
32
)	Žr. šios išvados 63 punktą.
(
33
)	1979 m. vasario 20 d. Sprendimas Rewe („Cassis de Dijon“) (120/78, Rink. p. 649, 8 punktas); 1981 m. birželio 17 d. Sprendimas Komisija prieš Airiją (113/80, Rink. p. 1625, 10 ir paskesni punktai).
(
34
)	Taip galima nenagrinėti, ar Teisingumo Teismo praktikoje visų pirma kalbant apie svarbų aplinkos apsaugos tikslą buvo keliamas vienodo taikymo reikalavimas. Šiuo klausimu kalbėta 2001 m. kovo 13 d. Sprendime PreussenElektra (C-379/98, Rink. p. I-2099, 75 punktas).
(
35
)	Visų pirma žr. 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Komisija prieš Daniją (302/86, Rink. p. 4607, 8 punktas) ir 1992 m. liepos 9 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (C-2/90, Rink. p. I-4431, 22 punktas).
(
36
)	Žr. 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimą Outokumpu (C-213/96, Rink. p. I-1777, 32 punktas) ir 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Komisija prieš Austriją ( C-320/03, Rink. p. I-9871, 72 punktas).
(
37
)	Be kita ko, žr. 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C-463/01, Rink. p. I-11705, 78 punktas) ir sprendimą Radlberger Getränkegesellschaft ir S. Spitz (C-309/02, Rink. p. I-11763, 79 punktas).
(
38
)	Visų pirma žr. 1982 m. lapkričio 10 d. Sprendimą Rau (261/81, Rink. p. 3961, 12 punktas) ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-270/02, Rink. p. I-1559, 25 punktas).
(
39
)	Šiuos faktinius klausimus turėtų vertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
(
40
)	Žr. 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Komisija prieš Austriją (C-320/03, Rink. p. I-9871, 90 punktas) ir sprendimą Komisija prieš Vokietiją (nurodytas 37 išnašoje, 79 ir 80 punktai) bei sprendimą Radlberger Getränkegesellschaft ir S. Spitz (nurodytas 37 išnašoje, 80 ir 81 punktai).
(
41
)	Žr. 2000 m. liepos 6 d. Sprendimą ATB (C-402/98, Rink. p. I-5501, 29 punktas) ir 1998 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Kainuun (C-412/96, Rink. p. I-5141, 23 punktas).
(
42
)	Žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Marks & Spencer (C-62/00, Rink. p. I-6325, 32 punktas); 2000 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Roquette Frères (C-88/99, Rink. p. I-10465, 18 punktas) ir 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Krüger (C-334/95, Rink. p. I-4517, 22 punktas).
(
43
)	Žr. 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Lidl Italia (C-303/04, Rink. p. I-7865, 23 punktas) ir 1996 m. balandžio 30 d. Sprendimą CIA Security International (C-194/94, Rink. p. I-2201, 54 punktas) dėl ankstesnės Direktyvos 83/189/EEB.
(
44
)	Dėl iš esmės identiškų ankstesnės Direktyvos 83/189/EEB nuostatų žr. 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimą Lindberg (C-267/03, Rink. p. I-3247, 57 punktas) ir 2002 m. birželio 6 d. Sprendimą Sapod Audic (C-159/00, Rink. p. I-5031, 30 punktas).
(
45
)	Žr. sprendimą Lindberg (nurodytas 44 išnašoje, 74 punktas).
(
46
)	Žr. sprendimą Lindberg (nurodytas 44 išnašoje, 75 ir paskesni punktai).
(
47
)	Žr. sprendimą Lindberg (nurodytas 44 išnašoje, 77 punktas).
(
48
)	2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimas Komisija prieš Portugaliją (C-500/03, galima rasti adresu www.curia.euopa.eu, 34 punktas).
(
49
)	Žr. sprendimą Komisija prieš Portugaliją (nurodytas 48 išnašoje, 37 punktas).
(
50
)	Tai parodo ir Komisijos duomenų bazė TRIS (Žr. http://ec.europa.eu/enterprise/tris/pisa/app/search/index.cfm?fuseaction=pisa_notif_overview&iYear=2003&inum=119&lang=EN&sNLang=EN).
(
51
)	Tuomet Asmeninių laivų reglamentas įsigaliojo 2004 m. liepos 15 dieną.
(
52
)	Žr. sprendimą Lidl Italia (nurodytas 43 išnašoje, 22 punktas), sprendimą CIA Security International (nurodytas 43 išnašoje, 40 punktas) ir 1998 m. birželio 16 d. Sprendimą Lemmens (C-226/97, Rink. p. I-3711, 32 punktas).