62018CC0778
GENERALINIO ADVOKATO
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,
pateikta 2020 m. vasario 27 d. (
1
)
Byla C‑778/18
Association française des usagers de banques
prieš
Ministre de l’Économie et des Finances
(Conseil d’État (Valstybės Taryba, Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Vartojimo kredito sutartys dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto – Mokėjimo arba taupomoji sąskaita – Kredito gavėjui nustatyta pareiga kredito sutartyje nurodytu laikotarpiu pervesti savo pajamas į mokėjimo sąskaitą – Asmeninė lengvata – Direktyva 2007/64/EB – 45 straipsnio 2 dalis – Direktyva (ES) 2015/2366 – 55 straipsnio 2 dalis – Direktyva 2014/17/ES – 4 straipsnio 26 ir 27 punktai – Siejimas – Grupavimas – 12 straipsnio 1 dalis – 12 straipsnio 2 dalies a punktas – 12 straipsnio 3 dalis – Direktyva 2014/92/ES“
I. Įvadas
1.
Conseil d’État (Valstybės Taryba, Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Direktyvos 2014/17/ES (
2
) 12 straipsnio 2 dalies a punkto ir 3 dalies, Direktyvos 2007/64/EB (
3
) 45 straipsnio 2 dalies, Direktyvos (ES) 2015/2366 (
4
) 55 straipsnio 2 dalies ir Direktyvos 2014/92/ES (
5
) 12 straipsnio 3 dalies išaiškinimo. Šiomis nuostatomis iš esmės siekiama sudaryti palankesnes sąlygas judumui bankininkystės sektoriuje.
2.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Association française des usagers de banques (Prancūzijos bankų klientų asociacija, toliau – AFUB) ir ministre de l’Économie et des Finances (ekonomikos ir finansų ministras) ginčą, kuriam vykstant AFUB ginčija nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias kredito davėjas gali pateikti nekilnojamojo turto kredito pasiūlymą, nustatydamas sąlygą, kad kredito gavėjo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) 10 metų arba, jei kredito sutarties galiojimo trukmė trumpesnė, šiuo trumpesniu laikotarpiu būtų pervedamas į kredito davėjo įstaigoje atidarytą sąskaitą, mainais į kredito gavėjui tam tikrą asmeninę lengvatą.
3.
AFUB laikosi nuomonės, kad šiomis nacionalinės teisės nuostatomis kliudoma įgyvendinti minėtomis direktyvomis siekiamą tikslą – sudaryti palankesnes sąlygas judumui bankininkystės sektoriuje. Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État (Valstybės Taryba) klausia Teisingumo Teismo, ar tokios teisės nuostatos yra suderinamos su minėtomis Sąjungos teisės nuostatomis.
4.
Šioje išvadoje paaiškinsiu, kodėl manau, kad, darant prielaidą, jog teisės nuostatomis, kaip antai aptariamomis pagrindinėje byloje, leidžiama vykdyti siejimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/17 (nagrinėdamas pagrindinę bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti), remiantis šia direktyva neleidžiama vykdyti tokio siejimo nei pagal jos 12 straipsnio 2 dalies a punktą, nei pagal jos 12 straipsnio 3 dalį. Priešingai, jei, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, pagrindinėje byloje aptariamos teisės nuostatos yra susijusios su grupavimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/17, remiantis Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2 dalimi, Direktyvos 2015/2366 55 straipsnio 2 dalimi ir Direktyvos 2014/92 12 straipsnio 3 dalimi, tokios teisės nuostatos nedraudžiamos.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
1. Direktyva 2007/64
5.
Direktyvos 2007/64 45 straipsnio „Bendrosios sutarties nutraukimas“ 2 dalyje nustatyta:
„Nutraukdamas bendrąją sutartį, sudarytą ilgesniam nei 12 mėnesių ar neapibrėžtam laikotarpiui, praėjus 12 mėnesių mokėjimo paslaugų vartotojas nemoka jokių mokesčių. Visais kitais atvejais sutarties nutraukimo mokesčiai turi būti pagrįsti ir atitikti išlaidas.“
2. Direktyva 2015/2366
6.
Direktyva 2007/64 nuo 2018 m. sausio 13 d. buvo panaikinta Direktyva 2015/2366, kurios 55 straipsnio 2 dalyje yra nuostata, iš esmės identiška nuostatai, buvusiai Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2 dalyje, tik nurodytas laikotarpis sutrumpintas nuo dvylikos iki šešių mėnesių.
3. Direktyva 2014/17
7.
Direktyvos 2014/17 24 ir 25 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(24)
atsižvelgiant į tam tikras su gyvenamosios paskirties nekilnojamuoju turtu susijusių kredito sutarčių ypatybes, įprasta, kad kreditoriai siūlo vartotojams produktų arba paslaugų, kurios gali būti įsigytos kartu su kredito sutartimi, rinkinį. Todėl, atsižvelgiant į tokių sutarčių svarbą vartotojams, tikslinga nustatyti konkrečias taisykles dėl siejimo. Kredito sutarties ir vienos ar kelių kitų finansinių paslaugų arba produktų susiejimas į rinkinius yra vienas iš būdų kreditoriams įvairinti savo pasiūlą ir konkuruoti tarpusavyje su sąlyga, kad tokio rinkinio dalis taip pat galima įsigyti atskirai. Nors kredito sutarčių ir vienos ar daugiau kitų finansinių paslaugų arba produktų susiejimas į rinkinius gali būti naudingas vartotojams, tai gali turėti neigiamos įtakos vartotojų judumui ir jų galimybėms priimti pagrįstus sprendimus [priimti sprendimus turint pakankamai informacijos], nebent tokio rinkinio dalis taip pat galima įsigyti atskirai. Svarbu užkirsti kelią tokiai veiklai, pavyzdžiui, tam tikrų produktų siejimui, dėl kurio vartotojai gali būti įtikinti sudaryti kredito sutartis, kurios nėra jiems naudingos, tačiau neriboti produktų grupavimo, kuris gali būti naudingas vartotojams. Vis dėlto valstybės narės turėtų tęsti mažmeninių finansinių paslaugų rinkų glaudžią stebėseną siekdamos užtikrinti, kad grupavimu nebūtų iškraipomos vartotojų pasirinkimo galimybės ir konkurencija rinkoje;
(25)
paprastai siejimas neturėtų būti leidžiamas, nebent finansinės paslaugos arba produkto, kurie siūlomi kartu su kredito sutartimi, nebūtų galima pasiūlyti atskirai, nes jie yra visiškai neatsiejama kredito dalis, pavyzdžiui, garantija užtikrinto sąskaitos lėšų pereikvojimo atveju. Vis dėlto kitais atvejais gali būti pateisinama, kad kreditoriai siūlytų ar parduotų kredito sutartį, susietą su mokėjimo sąskaita, taupomąja sąskaita, investiciniu produktu ar pensijų produktu, pavyzdžiui, tais atvejais, kai lėšos sąskaitoje naudojamos kreditui grąžinti arba yra būtina sąlyga lėšoms sukaupti norint gauti kreditą, arba tais atvejais, kai, pavyzdžiui, investicinis produktas arba privačių pensijų produktas panaudojamas kaip papildoma kredito garantija. <…>“
8.
Šios direktyvos 4 straipsnyje nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
26.
siejimas – kredito sutarties siūlymas arba pardavimas pakete kartu su kitais skirtingais finansiniais produktais arba paslaugomis, kai vartotojas negali atskirai sudaryti kredito sutarties;
27.
grupavimas – kredito sutarties siūlymas arba pardavimas pakete kartu su kitais atskirais finansiniais produktais arba paslaugomis, kai kredito sutartį taip pat galima su vartotoju sudaryti atskirai, tačiau nebūtinai tomis pačiomis sąlygomis nei siūloma sugrupuojant su papildomomis paslaugomis;
<…>“
9.
Minėtos direktyvos 12 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Valstybės narės leidžia vykdyti grupavimą, bet draudžia vykdyti siejimą.
2.   Nepaisant 1 dalies, valstybės narės gali nustatyti, kad kreditoriai gali reikalauti, jog vartotojas, vartotojo šeimos narys arba artimas giminaitis:
a)
atidarytų arba išlaikytų mokėjimo arba taupomąją sąskaitą, kai vienintelis tokios sąskaitos tikslas yra kaupti kapitalą siekiant grąžinti kreditą, aptarnauti kreditą arba sutelkti lėšas kreditui gauti arba suteikti papildomą garantiją kreditoriui mokėjimo įsipareigojimų nevykdymo atveju;
<…>
3.   Nepaisant 1 dalies, valstybės narės gali leisti vykdyti siejimą, kai kreditorius gali savo kompetentingai valdžios institucijai įrodyti, kad susieti produktai arba produktų kategorijos, siūlomi panašiomis sąlygomis vieni kitų atžvilgiu, kurių negalima įsigyti atskirai, suteikia akivaizdžios naudos vartotojams, deramai atsižvelgiant į atitinkamų siūlomų produktų prieinamumą ir kainas rinkoje. Ši dalis taikoma tik naujiems produktams, kuriais prekiaujama po 2014 m. kovo 20 d.
<…>“
4. Direktyva 2014/92
10.
Direktyvos 2014/92 12 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„<…> Visos šios direktyvos nuostatos turėtų būti susijusios su mokėjimo sąskaitomis, kuriomis naudodamiesi vartotojai gali atlikti šias operacijas: įnešti lėšų, išsiimti grynųjų pinigų ir vykdyti mokėjimo trečiosioms šalims operacijas bei priimti trečiųjų šalių vykdomas mokėjimo operacijas, įskaitant kredito pervedimų vykdymą. Todėl į jos taikymo sritį neturėtų patekti sąskaitos, kurių funkcijos yra labiau ribotos. Pavyzdžiui, į šios direktyvos taikymo sritį iš esmės neturėtų patekti tokios sąskaitos kaip antai taupomosios sąskaitos, kredito kortelių sąskaitos, į kurias lėšos paprastai įmokamos tik kredito kortelių skolai grąžinti, einamosios sąskaitos, kurios gali būti naudojamos tik hipotekos kreditams grąžinti, ar elektroninių pinigų sąskaitos. Vis dėlto jei tos sąskaitos būtų naudojamos kasdienėms mokėjimo operacijoms ir jos turėtų visas prieš tai išvardytas funkcijas, jos patektų į šios direktyvos taikymo sritį. <…>“
11.
Šios direktyvos 1 straipsnio „Dalykas ir taikymo sritis“ 6 dalyje nustatyta:
„Ši direktyva taikoma mokėjimo sąskaitoms, kuriomis naudodamiesi vartotojai gali bent:
a)
įnešti lėšų į mokėjimo sąskaitą;
b)
išimti iš mokėjimo sąskaitos grynųjų pinigų;
c)
vykdyti mokėjimo trečiosioms šalims operacijas ir gauti trečiųjų šalių įvykdytas mokėjimo operacijas, įskaitant kredito pervedimus.
<…>“
12.
Minėtos direktyvos 12 straipsnio „Su sąskaitos perkėlimo paslauga susiję mokesčiai“ 3 dalyje nurodyta:
„3.   Valstybės narės užtikrina, kad mokesčiai, jei jų yra, kuriuos perduodantysis paslaugų teikėjas taiko vartotojui už jame turimos mokėjimo sąskaitos sutarties nutraukimą, būtų nustatyti pagal Direktyvos [2007/64 (
6
)] 45 straipsnio 2, 4 ir 6 dalis.“
B.
Prancūzijos teisė
1. Įstatymas dėl skaidrumo, kovos su korupcija ir ekonominio gyvenimo modernizavimo
13.
2016 m. gruodžio 9 d.Loi no 2016-1691 relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique (Įstatymas dėl skaidrumo, kovos su korupcija ir ekonominio gyvenimo modernizavimo Nr. 2016‑1691) 67 straipsnio II dalyje nustatyta:
„Konstitucijos 38 straipsnyje nustatytomis sąlygomis vyriausybė yra įgaliota per šešis mėnesius nuo šio įstatymo priėmimo pagal nutarimą imtis priemonių, patenkančių į įstatymo taikymo sritį, kurios leistų atsižvelgiant į Pinigų ir finansų kodekso L. 312‑1‑2 straipsnį apibrėžti sąlygas, kuriomis vartotojo sudarytą kredito sutartį dėl nekilnojamojo turto ir joje nustatytą palūkanų normos dydį galima susieti su indėlio sąskaitos atidarymu ir jo pajamų, neatsižvelgiant į jų pobūdį ir kilmę, pervedimu į šią sąskaitą kredito laikotarpiu <…>“
2. Pinigų ir finansų kodeksas
14.
Code monétaire et financier (Pinigų ir finansų kodeksas) L. 312‑1‑2 straipsnyje nurodyta:
„I.‑l. Draudžiama parduoti arba siūlyti pirkti sugrupuotas prekes ar paslaugas, nebent į paketą įtrauktas prekes ar paslaugas galima nusipirkti atskirai arba jos yra neatsiejamos.
2. Draudžiama klientui parduoti arba siūlyti pirkti prekes ar paslaugas, nemokamai, iškart arba po tam tikro laiko suteikiant teisę į atlygį pinigais arba prekėmis ar paslaugomis, kurių vertė būtų didesnė už ribą, atsižvelgiant į klientams siūlomos prekės ar paslaugos rūšį, nustatytą ekonomikos ministro nutarime, priimtame pasitarus su Patariamuoju komitetu, nurodytu L. 614‑1 straipsnyje.
Šios nuostatos taikomos ir mokėjimo paslaugoms, minimoms L. 314‑1 straipsnio II dalyje.“
3. Vartotojų kodeksas
15.
Code de la consommation (Vartotojų kodeksas) L. 313‑25 straipsnyje, iš dalies pakeistame pagrindinės bylos aplinkybių susiklostymo metu taikytinos redakcijos 2017 m. birželio 1 d.Ordonnance no 2017-1090 relative aux offres de prêt immobilier conditionnées à la domiciliation des salaires ou revenus assimilés de l’emprunteur sur un compte de paiement (Nutarimas Nr. 2017‑1090 dėl kredito nekilnojamajam turtui įsigyti pasiūlymų, grindžiamų sąlyga, kad kredito gavėjo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) būtų pervedamas į mokėjimo sąskaitą), nustatyta:
„Pateikiant L. 313‑24 straipsnyje minėtą pasiūlymą:
<…>
10. Nurodoma, ar kreditui yra nustatyta pajamų pervedimo į sąskaitą sąlyga, minima L. 313‑25‑1 straipsnyje. Jei ši sąlyga nustatyta, nurodomas jos taikymo laikotarpis, prireikus – mokesčiai, susiję su sąskaitos, į kurią turi būti pervedamas darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos), atidarymu ir išlaikymu, taip pat kredito davėjo mainais suteikiamos asmeninės lengvatos pobūdis. Pasiūlyme turi būti aiškiai matyti ši lengvata, nurodant su palūkanomis susijusias arba kitas sąlygas, į kurias atsižvelgiant lengvata suteikta ir kurias kredito davėjas taikytų, jei kredito gavėjas nebevykdytų pajamų pervedimo į sąskaitą sąlygos.
<…>“
16.
Šio kodekso L. 313‑25‑1 straipsnyje, įtrauktame minėtu pagrindinės bylos aplinkybių susiklostymo metu taikytinos redakcijos 2017 m. birželio 1 d.Ordonnance
no 2017‑1090 (Nutarimas Nr. 2017‑1090), nustatyta:
„Kredito davėjas gali pateikti L. 313‑24 straipsnyje minimą kredito pasiūlymą, nustatydamas sąlygą, kad kredito gavėjo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) būtų pervedamas į tam tikrą [Pinigų ir finansų kodekso] L. 314‑1 straipsnyje numatytą mokėjimo sąskaitą, tačiau tokiu atveju kredito davėjas mainais turi suteikti kredito gavėjui tam tikrą asmeninę lengvatą.
Ši sąlyga kredito gavėjui negali būti taikoma ilgiau nei Valstybės Tarybos dekretu nustatytą maksimalų laikotarpį. Pasibaigus kredito sutartyje nustatytam laikotarpiui, asmenine lengvata kredito gavėjas gali naudotis iki kredito pabaigos.
Jei nepasibaigus šiam terminui kredito gavėjas nustoja vykdyti minėtą pajamų pervedimo į sąskaitą sąlygą, kredito davėjas gali panaikinti pirmesnėje pastraipoje minėtą asmeninę lengvatą ir įmokoms, mokėtinoms iki kredito pabaigos, taikyti su palūkanomis susijusias arba kitas sąlygas, nurodytas L. 313‑25 straipsnio 10 punkte. <…>“
17.
Vartotojų kodekso R. 313‑21‑1 straipsnyje, į minėtą kodeksą įtrauktame 2017 m. birželio 14 d.Décret no 2017-1099 fixant la durée pendant laquelle le prêteur peut imposer à l’emprunteur la domiciliation de salaires ou revenus assimilés sur un compte de paiement (Dekretas Nr. 2017‑1099, kuriame nustatomas laikotarpis, per kurį kredito davėjas gali reikalauti, kad kredito gavėjo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) būtų pervedamas į tam tikrą mokėjimo sąskaitą), nurodyta:
„Darbo užmokesčio (arba jam prilyginamų pajamų) pervedimo į tam tikrą mokėjimo sąskaitą, minimo L. 313‑25‑1 straipsnyje, maksimalus laikotarpis yra 10 metų nuo kredito sutarties sudarymo dienos arba prireikus – nuo pradinės kredito sutarties priedo pasirašymo dienos.
Šis laikotarpis bet kuriuo atveju negali viršyti kredito sutarties galiojimo trukmės.“
III. Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
18.
2016 m. gruodžio 9 d. Įstatymu Nr. 2016‑1691 dėl skaidrumo, kovos su korupcija ir ekonominio gyvenimo modernizavimu Prancūzijos parlamentas įgaliojo šios valstybės narės vyriausybę pagal nutarimą imtis priemonių, patenkančių į įstatymo taikymo sritį, kurios leistų atsižvelgiant į Pinigų ir finansų kodekso L. 312‑1‑2 straipsnį (
7
) apibrėžti sąlygas, kai vartotojo sudarytą kredito sutartį dėl nekilnojamojo turto ir joje nustatytą palūkanų normos dydį galima susieti su indėlio sąskaitos atidarymu ir jo pajamų pervedimu į šią sąskaitą.
19.
2017 m. birželio 1 d. Nutarimas Nr. 2017‑1090 dėl kredito nekilnojamajam turtui įsigyti pasiūlymų, grindžiamų sąlyga, kad kredito gavėjo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) būtų pervedamas į mokėjimo sąskaitą, priimtas pagal šį įgaliojimą.
20.
Šiuo nutarimu į Vartotojų kodeksą buvo įterptas naujas L. 313‑25‑1 straipsnis, jame iš esmės nustatyta, jog kredito davėjas gali pateikti kredito pasiūlymą, nustatydamas sąlygą, kad kredito gavėjo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) būtų pervedamas į mokėjimo sąskaitą, tačiau tokiu atveju kredito davėjas mainais turi suteikti kredito gavėjui tam tikrą asmeninę lengvatą. Be to, pajamų pervedimo į sąskaitą sąlyga kredito gavėjui negali būti taikoma ilgiau, nei nustatytą maksimalų laikotarpį, kuriam pasibaigus asmenine lengvata jis gali naudotis iki kredito pabaigos.
21.
Atsakydamas į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų (
8
) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslino, kad sąvoka „mokėjimo sąskaita“, kaip ji suprantama pagal Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnį, apima ne tik mokėjimo sąskaitas, skirtas vien hipoteka užtikrinto kredito ar apskritai nekilnojamojo turto kredito grąžinimui, bet ir sąskaitas, kuriomis kredito gavėjai naudojasi, atlikdami kasdienes mokėjimo operacijas, kaip antai lėšų pervedimą, įmokėjimą ar paėmimą.
22.
2017 m. birželio 14 d. Dekretu Nr. 2017‑1099, priimtu remiantis šios išvados 19 punkte minėtu nutarimu, į Vartotojų kodeksą buvo įtrauktas naujas R‑313‑21‑1 straipsnis, taikomas kredito pasiūlymams, pateiktiems nuo 2018 m. sausio 1 d.; šiame straipsnyje nustatyta, kad pajamų pervedimo į sąskaitą sąlyga negali būti taikoma ilgiau nei 10 metų arba ilgiau nei kredito laikotarpiu, jei šis yra trumpesnis nei 10 metų.
23.
AFUB prašo Conseil d’État (Valstybės Taryba) panaikinti šį dekretą dėl įgaliojimų viršijimo.
24.
Šiuo klausimu AFUB teigia, kad, viena vertus, 2017 m. birželio 1 d. Nutarimu Nr. 2017‑1090, kurį taikant buvo priimtas ginčijamas dekretas, kliudoma įgyvendinti direktyvomis 2007/64, 2015/2366, 2014/92 ir 2014/17 siekiamą tikslą – sudaryti palankesnes sąlygas judumui bankininkystės sektoriuje. Iš tikrųjų pagal šį nutarimą kredito įstaigos gali pajamų pervedimo į sąskaitą sąlygą susieti su lengvatomis, kurių atsisakymo atveju kredito gavėjai patiria pernelyg daug išlaidų, o tai prieštarauja judumui bankininkystės sektoriuje. Kita vertus, AFUB tvirtina, kad ginčijamu dekretu kliudoma įgyvendinti minėtą tikslą, nes šiame dekrete nustatytas maksimalus 10 metų laikotarpis, kuriuo kredito įstaigos naudojimuisi šiomis lengvatomis gali taikyti kredito gavėjų darbo užmokesčio (arba jam prilyginamų pajamų) pervedimo į sąskaitą sąlygą.
25.
Ekonomikos ir finansų ministro nuomone, šie pagrindai nepagrįsti.
26.
Nagrinėjant prašymą panaikinti minėtą dekretą, kurio teisinį pagrindą sudaro 2017 m. birželio 1 d. Nutarimas Nr. 2017‑1090, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl šių dviejų teisės aktų nuostatų suderinamumo su minėtomis direktyvomis (
9
).
27.
Konkrečiau kalbant, tas teismas mano, kad AFUB nurodytų pagrindų vertinimas priklauso nuo to, ar, pirma, pagal Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkto nuostatas, atsižvelgiant, be kita ko, į mokėjimo ar taupomosios sąskaitos, kurią pagal šias nuostatas galima atidaryti arba išlaikyti, paskirtį pagal šias nuostatas, arba šios direktyvos 12 straipsnio 3 dalies nuostatas leidžiama, viena vertus, kredito davėjui už kredito gavėjui suteikiamą asmeninę lengvatą nustatyti sąlygą, kad kredito sutartyje nurodytu laikotarpiu visas jo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) būtų pervedamas į mokėjimo sąskaitą, neatsižvelgiant į kredito sumą, jo įmokų mokėjimo terminus ir sutarties galiojimo trukmę, ir, kita vertus, nurodyti, kad taip nustatytas laikotarpis gali siekti 10 metų arba būti lygus sutarties galiojimo trukmei, jei ši yra trumpesnė.
28.
Antra, šis vertinimas priklauso nuo to, ar, viena vertus, pagal nagrinėjamu laikotarpiu taikytą Direktyvos 2007/64 45 straipsnį, kurio nuostatos dabar perkeltos į Direktyvos 2015/2366 55 straipsnį, ir Direktyvos 2014/92 9–14 straipsnių nuostatas dėl palankesnių sąlygų judumui bankininkystės sektoriuje sudarymo ir mokėjimo sąskaitos uždarymo išlaidų yra draudžiama nuostata, pagal kurią tuo atveju, jei kredito gavėjas, nepasibaigus kredito sutartyje nurodytam laikotarpiui, uždaro sąskaitą kredito davėjo įstaigoje, kuri už suteiktą asmeninę lengvatą buvo atidaryta kredito gavėjo pajamoms pervesti, jis praranda šią lengvatą, net jei praėjo daugiau kaip vieni metai nuo sąskaitos atidarymo, ir ar, kita vertus, pagal minėtas nuostatas draudžiama, kad šis laikotarpis galėtų siekti 10 metų arba būti lygus visai kredito sutarties galiojimo trukmei, jei ši yra trumpesnė nei 10 metų.
29.
Šiomis aplinkybėmis 2018 m. gruodžio 5 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2018 m. gruodžio 11 d., Conseil d’État (Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal Direktyvos [2014/17] [12 straipsnio 2 dalies a punkto] nuostatas, atsižvelgiant, be kita ko, į tikslą, kuris tomis nuostatomis priskiriamas prie mokėjimo sąskaitos arba taupomosios sąskaitos, kurią pagal jas leidžiama atidaryti arba išlaikyti, arba to paties straipsnio 3 dalies nuostatas kredito davėjui leidžiama reikalauti, kad, pirma, kredito gavėjas už asmeninę lengvatą nurodytų kredito sutartyje nustatytą laikotarpį visas jo pajamas iš darbo užmokesčio arba jam prilyginamas pajamas pervesti į tam tikrą mokėjimo sąskaitą, neatsižvelgiant į kredito sumą, terminus ir sutarties galiojimo trukmę, ir, antra, kad nustatytas laikotarpis galėtų trukti dešimt metų arba būti lygus kredito sutarties galiojimo trukmei, jei ši yra trumpesnė?
2.
Ar pagal nagrinėjamam laikotarpiui taikytiną [Direktyvos 2007/64] 45 straipsnį, kurio nuostatos šiuo metu perkeltos į [Direktyvos 2015/2366] 55 straipsnį, ir pagal [Direktyvos 2014/92] 9–14 straipsnių nuostatas dėl palankesnių sąlygų judumui bankininkystės sektoriuje ir mokėjimo sąskaitos uždarymo išlaidų yra draudžiama nuostata, pagal kurią tuo atveju, jeigu kredito gavėjas, nepasibaigus kredito sutartyje nustatytam terminui, uždaro sąskaitą kredito davėjo įtaigoje, kuri už asmeninę lengvatą buvo atidaryta kredito gavėjo pajamoms pervesti, jis praranda tą lengvatą, net jeigu praėjo daugiau kaip vieni metai nuo sąskaitos atidarymo, ir, antra, ar pagal tas nuostatas draudžiama, kad tas laikotarpis galėtų siekti dešimt metų arba būtų lygus visai kredito sutarties trukmei?“
30.
Prancūzijos vyriausybė, Čekijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė Teisingumo Teismui rašytines pastabas. Prancūzijos vyriausybė ir Komisija buvo išklausytos per 2019 m. gruodžio 18 d. įvykusį teismo posėdį.
IV. Analizė
A.
Dėl Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkto ir 3 dalies aiškinimo (pirmasis klausimas)
31.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punktą arba 12 straipsnio 3 dalį leidžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai aptariama pagrindinėje byloje, pagal kurią kredito davėjas gali už kredito gavėjui suteikiamą asmeninę lengvatą nustatyti sąlygą, kad kredito sutartyje nurodytu laikotarpiu visas jo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) būtų pervedamas į mokėjimo sąskaitą, neatsižvelgiant į kredito sumą, jo įmokų mokėjimo terminus ir sutarties galiojimo trukmę, ir pagal kurią taip nustatytas laikotarpis gali siekti 10 metų arba būti lygus sutarties galiojimo trukmei, jei ši yra trumpesnė.
32.
Direktyvoje 2014/17 nustatomi bendri principai, skirti valstybių narių įstatymų tam tikriems aspektams, susijusiems su vartojimo kredito sutartimis, užtikrintomis hipoteka ar kitomis priemonėmis, susijusiomis su gyvenamosios paskirties nekilnojamuoju turtu (
10
), ir siekiama užtikrinti, kad vartotojams sudarant kredito sutartis dėl nekilnojamojo turto būtų garantuojama aukšto lygio apsauga (
11
).
33.
Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės leidžia vykdyti grupavimą, bet draudžia siejimą (
12
).
34.
Nors vykdyti siejimą draudžiama, pagal Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punktą ir 3 dalį jis su tam tikromis sąlygomis leidžiamas. Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar teisės nuostatoms, kaip antai aptariamoms pagrindinėje byloje, gali būti taikoma kuri nors iš šių dviejų išimčių.
35.
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad Direktyva 2014/17 taikoma atvejais, numatytais teisės nuostatose, susijusiose su nekilnojamojo turto kreditais, kaip antai pagrindinėje byloje aptariamose teisės nuostatose. Iš tikrųjų pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b punktą ji taikoma kredito sutartims, kurių paskirtis – įgyti arba išlaikyti teises į žemės arba esamo ar projektuojamo statinio nuosavybę.
36.
Taip pat pažymėtina, jog prejudicinis klausimas grindžiamas prielaida, kad pagal pagrindinėje byloje aptariamas teisės nuostatas leidžiama vykdyti siejimą, nes Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte ir 3 dalyje nustatytos išimtys taikomos tik siejimui.
37.
Vis dėlto Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad ginčijamos nacionalinės teisės nuostatos sietinos su grupavimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/17, o ne su siejimu, taigi šios teisės nuostatos leidžiamos pagal šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalį. Minėtos vyriausybės teigimu, kredito davėjas privalo kartu pasiūlyti vartotojui nekilnojamojo turto kreditą su pajamų pervedimo į sąskaitą sąlyga, mainais suteikdamas asmeninę lengvatą, kurią gali reikšti, pavyzdžiui, lengvatinė palūkanų norma, mokesčių, susijusių su mokėjimo sąskaitos administravimu, arba banko kortelėms taikomų mokesčių sumažinimas, ir nekilnojamojo turto kreditą be pajamų pervedimo į sąskaitą sąlygos. Kitaip tariant, turi būti galima atskirai paimti nekilnojamojo turto kreditą ir atidaryti mokėjimo sąskaitą (
13
).
38.
Dėl šio aspekto pateikus klausimą Conseil d’État (Valstybės Taryba), ši, atsakydama į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų (
14
), pažymėjo, kad klausimas, ar Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnyje numatyta galimybė kredito sutarčiai taikyti pajamų pervedimo į kredito davėjo įstaigoje atidarytą sąskaitą sąlygą, turi būti aiškinama kaip leidimas vykdyti siejimą arba grupavimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/17, – tai klausimas, „dėl kurio Valstybės Taryba turės nuspręsti Teisingumo Teismui atsakius į prejudicinį klausimą“, ir kad „tai sudėtingas klausimas, nes iki šiol jis niekada nebuvo nagrinėtas nei jurisprudencijoje, įskaitant Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusioje su sąvokų „siejimas“ ir „grupavimas“, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisę, reikšme, nei, kiek tai susiję su nacionalinio teismo iniciatyva, remiantis praktika ir atsižvelgiant į konkrečias faktines aplinkybes“.
39.
Taigi matyti, kad Conseil d’État (Valstybės Taryba) kyla abejonių dėl pagrindinėje byloje aptariamų teisės nuostatų reikšmės (
15
).
40.
Šiuo klausimu norėčiau pabrėžti pagrindinėje byloje aptariamų teisės nuostatų reikšmės svarbą į prejudicinį klausimą pateiktinam atsakymui.
41.
Iš tikrųjų darant prielaidą, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad pagal pagrindinėje byloje aptariamas teisės nuostatas leidžiama vykdyti siejimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/17, šios teisės nuostatos nedraudžiamos tik jei atitinka reikalavimus, nustatytus šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalies a punkte arba 12 straipsnio 3 dalyje. Tiesa, tokiu atveju reikia patikrinti, ar šios dvi nuostatos taikytinos pagrindinėje byloje. Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, priešingai, mano, kad pagrindinėje byloje aptariamos teisės nuostatos susijusios su grupavimu, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 4 straipsnio 27 punktą, šios teisės nuostatos savaime leidžiamos remiantis šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalimi (
16
), kuria, kaip minėta, leidžiama vykdyti grupavimą (
17
).
42.
Toliau išnagrinėsiu išimčių, nustatytų Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte (1 skirsnis) ir tos pačios direktyvos 12 straipsnio 3 dalyje (2 skirsnis), taikytinumo klausimą, darydamas prielaidą, kad pagrindinėje byloje aptariamomis teisės nuostatomis leidžiama vykdyti siejimą, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 4 straipsnio 26 punktą (
18
).
1. Dėl Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkto taikytinumo
43.
Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkto Teisingumo Teismas, mano žiniomis, dar nėra vertinęs (
19
).
44.
Šioje nuostatoje nurodyta, jog valstybės narės gali leisti kredito davėjams reikalauti, kad vartotojai atidarytų arba išlaikytų mokėjimo ar taupomąją sąskaitą, kuria siekiama vienintelio tikslo – kaupti kapitalą siekiant grąžinti kreditą, aptarnauti kreditą ar sutelkti lėšas kreditui gauti arba suteikti papildomą garantiją kredito davėjui mokėjimo įsipareigojimų nevykdymo atveju.
45.
Taigi nagrinėjamu atveju reikia patikrinti, ar Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnyje nurodyta mokėjimo sąskaita sietina su kuriuo nors iš šių trijų alternatyvių siekinių ir prireikus – ar jis reiškia ir vienintelį tikslą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punktą.
46.
Kaip nurodysiu toliau, manau, kad taip nėra. Viena vertus, man kyla abejonių dėl mokėjimo sąskaita, numatyta Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnyje, siekiamo tikslo suderinamumo su Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte išvardytais su sąskaita susijusiais siekiniais (a punktas). Kita vertus, bet kuriuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnyje numatyta mokėjimo sąskaita atlieka kitas funkcijas, nei leidžiama pagal minėtos direktyvos 12 straipsnio 2 dalies a punktą, o tai, mano nuomone, kliudo taikyti šią nuostatą (b punktas).
a) Dėl pagrindinėje byloje aptariama mokėjimo sąskaita siekiamo tikslo
47.
Dėl mokėjimo sąskaita, kaip ji suprantama pagal Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnį, siekiamo tikslo, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą bylos medžiagą atrodo, kad suinteresuotų šalių nuomonės skiriasi.
48.
Iš tikrųjų pirmiausia reikia konstatuoti, kad Prancūzijos vyriausybė per posėdį subsidiariai pažymėjo (
20
), jog pagal nacionalinės teisės nuostatas leidžiant nurodyti sąlygą, kad vartotojas turi pervesti savo pajamas į kredito davėjo įstaigoje atidarytą sąskaitą, tik leidžiama kredito davėjui pageidauti, kad būtų atidaryta sąskaita, kurios vienintelis tikslas – suteikti papildomą garantiją kredito davėjui mokėjimo įsipareigojimų nevykdymo atveju. Kitaip tariant, pagrindinėje byloje aptariamos teisės nuostatos yra susijusios su paskutiniuoju iš trijų siekinių, nurodytų Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte.
49.
Be to, primintina, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslino, kad sąvoka „mokėjimo sąskaita“, kaip ji suprantama pagal Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnį, apima ne tik mokėjimo sąskaitas, skirtas vien nekilnojamojo turto kredito grąžinimui, bet ir sąskaitas, kuriomis kredito gavėjai naudojasi, atlikdami kasdienes mokėjimo operacijas, kaip antai lėšų pervedimą, įmokėjimą ar paėmimą (
21
).
50.
Taigi šis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo patikslinimas leidžia manyti, kad mokėjimo sąskaita, kaip ji suprantama pagal Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnį, siekiama kelių tikslų, iš kurių tik vienas sutampa su Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytu siekiniu – kaupti kapitalą, kad būtų užtikrintas kredito grąžinimas.
51.
Galiausiai pažymėtina, jog Komisija pabrėžė, kad Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsniu ir kredito pasiūlymui nustatyta kredito gavėjo pajamų pervedimo į sąskaitą sąlyga siekiama apsaugoti kredito gavėją nuo nesąžiningų pervedimo į sąskaitą sąlygų, susijusių su nekilnojamojo turto kreditu, laikantis rekomendacijų, kurias pateikė nacionalinė Nesąžiningų sąlygų komisija, nurodžiusi, kad tokios sąlygos gali būti neproporcingos, jei šios prievolės neatsveria jokia asmeninė lengvata.
52.
Taigi pateikdama šią pastabą Komisija, atrodo, teigia, kad mokėjimo sąskaita, kaip ji suprantama pagal Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnį, siekiama kito tikslo nei Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte nurodyti siekiniai (
22
).
53.
Tokiomis aplinkybėmis bet kuriuo atveju kyla klausimas, kaip mokėjimo sąskaita pagal Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnį gali būti susijusi su kuriuo nors iš Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytų siekinių, jei, kaip patikslino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kredito gavėjas gali naudotis šia sąskaita, atlikdamas kasdienes mokėjimo operacijas, įskaitant lėšų paėmimą. Iš tikrųjų, jei kredito gavėjai visiškai disponuoja mokėjimo sąskaita, t. y. be specialių apribojimų, jų pajamų pervedimas į šią sąskaitą nesuteikia kredito davėjams jokios garantijos dėl su šia sąskaita susijusio kredito grąžinimo.
54.
Ši pastaba verčia atsižvelgti į sąlygą, kad sąskaita turi būti siekiama vienintelio tikslo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punktą.
b) Dėl „vienintelio tikslo“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punktą, reikalavimo
55.
Ar aplinkybė, kad kredito davėjai gali naudotis mokėjimo sąskaita, kaip ji suprantama pagal Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnį, atlikdami mokėjimo operacijas, nėra kliūtis taikyti Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punktą, pagal kurį reikalaujama, kad tokia sąskaita būtų siekiama kurio nors vienintelio tikslo iš trijų šioje nuostatoje nurodytų siekinių?
56.
Remdamasis pažodiniu, teleologiniu ir kontekstiniu Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkto aiškinimu manau, kaip ir Komisija, kad taip ir yra.
57.
Iš tikrųjų pirmiausia pagal šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalies a punkto formuluotę vienintelis sąskaita siekiamas tikslas turi būti kuris nors iš trijų šioje nuostatoje nurodytų siekinių.
58.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog iš to, kaip suformuluoti du pirmieji siekiniai, aiškiai matyti, kad sąskaita gali būti naudojama tik siekiant kaupti kapitalą arba sutelkti lėšas, o tai reiškia, kad negalima paimti lėšų iš sąskaitos ir atlikti operacijų. To negalima daryti ir atsižvelgiant į trečiąjį siekinį, nurodytą Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte, nes jis susijęs su kredito davėjui suteikiama „garantij[a] <…> mokėjimo įsipareigojimų nevykdymo atveju“. Iš esmės nėra laikoma, kad garantiją mokėjimo įsipareigojimų nevykdymo atveju suteikiančia sąskaita kredito gavėjai galėtų naudotis kitais tikslais.
59.
Be to, kaip minėta šios išvados 53 punkte, naudojantis mokėjimo sąskaita mokėjimo operacijoms atlikti gali būti kliudoma įgyvendinti mokėjimo sąskaitos siekinius, nurodytus Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte, kuriais pateisinama draudimo vykdyti siejimą išimtis.
60.
Iš tikrųjų, kaip matyti iš Direktyvos 2014/17 24 ir 25 konstatuojamųjų dalių, siejimas gali turėti neigiamos įtakos vartotojų judumui ir jų galimybėms turint visapusišką informaciją priimti sprendimus. Būtent dėl to pagal šią direktyvą siejimas apskritai draudžiamas ir jį leidžiama vykdyti tik tam tikrais griežtai apibrėžtais atvejais, kai, Sąjungos teisės aktų leidėjo nuomone, tokios grėsmės nėra. Taigi leidžiant kitaip naudotis mokėjimo sąskaita, kaip nurodyta pagrindinėje byloje aptariamose teisės nuostatose, gali būti kliudoma įgyvendinti Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punktu siekiamą tikslą.
61.
Negaliu pritarti Prancūzijos vyriausybei, kuri per posėdį pažymėjo, kad neleisdamas atlikti tam tikrų su sąskaita susijusių operacijų, kaip antai nurodytų pagrindinėje byloje aptariamose teisės nuostatose, kredito davėjas nepagrįstai apribotų galimybę vartotojui naudotis savo mokėjimo sąskaita, pažeisdamas jo paties interesus.
62.
Šiuo klausimu norėčiau pabrėžti, jog mano siūlomas aiškinimas praktiškai reiškia tai, kad kredito davėjai į mokėjimo sąskaitą pervestinas pajamas turi apriboti pajamomis, atitinkančiomis sumas, kurios būtinos kreditui grąžinti, jam gauti arba suteikti kredito davėjui papildomą garantiją mokėjimo įsipareigojimų nevykdymo atveju. Šis apribojimas palankus vartotojų judumui bankininkystės sektoriuje, nes leidžia jiems likusias pajamas pervesti į sąskaitas, atidarytas kitose kredito įstaigose nei nekilnojamojo turto kreditą siūlančio kredito davėjo įstaiga.
63.
Galiausiai mano siūlomą aiškinimą patvirtina Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkto kontekstinis aiškinimas.
64.
Iš tikrųjų primintina, viena vertus, kad šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalies a punktas reiškia minėtos direktyvos 12 straipsnio 1 dalyje nustatyto draudimo vykdyti siejimą išimtį, todėl turi būti aiškinamas siaurai (
23
).
65.
Kita vertus, mano siūlomą aiškinimą patvirtina tai, kaip Direktyva 2014/17 siejasi su Direktyva 2014/92 dėl mokesčių, susijusių su mokėjimo sąskaitomis, palyginamumo, mokėjimo sąskaitų perkėlimo ir galimybės naudotis būtiniausias savybes turinčiomis mokėjimo sąskaitomis.
66.
Iš tikrųjų, kaip per posėdį pažymėjo Komisija, jeigu iš mokėjimo sąskaitos galima paimti lėšų, jai taikomos Direktyvoje 2014/92 nustatytos mokėjimo sąskaitų perkėlimo taisyklės. Priešingai, jeigu sąskaita skirta vien kreditui grąžinti, ji aiškiai nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį (
24
), mano manymu, dėl to, kad tokia sąskaita gali būti leidžiama kaip siejimo vykdymas pagal Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punktą.
67.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai aptariamos pagrindinėje byloje, jei šiomis teisės nuostatomis leidžiama vykdyti siejimą, kaip jis suprantamas pagal šios direktyvos 4 straipsnio 26 punktą; nagrinėdamas pagrindinę bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti.
2. Dėl Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 3 dalies taikytinumo
68.
Pagal Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 3 dalį reikalaujama, kad kredito davėjas galėtų savo kompetentingai valdžios institucijai įrodyti, jog siejimas suteikia akivaizdžios naudos vartotojams. Be to, šioje nuostatoje nurodyta, kaip patikrinti, ar taip ir yra: atliekant tokį vertinimą reikia deramai atsižvelgti į atitinkamų rinkoje siūlomų produktų prieinamumą ir kainas.
69.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją perkeliant direktyvos nuostatą į nacionalinę teisę nebūtina šios nuostatos formaliai ir pažodžiui perkelti į aiškias ir specialias teisės normas, gali pakakti bendro teisinio konteksto. Vis dėlto šis kontekstas turi pakankamai aiškiai ir tiksliai užtikrinti visapusį direktyvos veiksmingumą. Iš tikrųjų kiekviena valstybė narė privalo įgyvendinti direktyvas taip, kad atitinkamų valstybėse narėse įsisteigusių asmenų interesais būtų visiškai įvykdyti Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytų teisinių situacijų aiškumo ir tikrumo reikalavimai. Dėl to direktyvos nuostatos turi būti įgyvendinamos nustatant neginčijamus įpareigojimus ir konkrečiai, apibrėžtai bei aiškiai (
25
).
70.
Dėl pagrindinėje byloje aptariamų teisės nuostatų reikia konstatuoti, jog iš jų nematyti, kad reikia įvertinti asmeninę naudą, atsižvelgiant į kitų rinkoje siūlomų produktų prieinamumą ir kainas. Be to, iš Prancūzijos vyriausybės pastabų matyti, kad pajamų pervedimo į sąskaitą sąlyga, esanti nekilnojamojo turto kredito sutartyje, nustatoma įvykus laisvoms kredito davėjo ir vartotojo deryboms.
71.
Šiuo klausimu manau, kad, kaip per posėdį pažymėjo Komisija, šiomis teisės nuostatomis nėra konkrečiai, apibrėžtai ir aiškiai, kaip reikalaujama, užtikrinama, kad asmeninė nauda vartotojui būtų akivaizdi, atsižvelgiant į kitų rinkoje siūlomų produktų kainas (
26
). Taip yra juo labiau dėl to, kad Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 3 dalis reiškia draudimo vykdyti siejimą išimtį, todėl turi būti aiškinama siaurai (
27
).
72.
Iš to darytina išvada, jog Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją taip pat draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai aptariamos pagrindinėje byloje, jei šiomis teisės nuostatomis leidžiama vykdyti siejimą, kaip jis suprantamas pagal šios direktyvos 4 straipsnio 26 punktą; nagrinėdamas pagrindinę bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti.
B.
Dėl Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2 dalies, Direktyvos 2015/2366 55 straipsnio 2 dalies ir Direktyvos 2014/92 12 straipsnio 3 dalies aiškinimo (antrasis klausimas)
73.
Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar, viena vertus, pagal Direktyvos 2007/64 45 straipsnį ir Direktyvos 2015/2366 55 straipsnį, kuriuo nuo 2018 m. sausio 13 d. pakeistas šis 45 straipsnis, ir, kita vertus, Direktyvos 2014/92 9–14 straipsnius draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tuo atveju, jei kredito gavėjas, nepasibaigus kredito sutartyje nurodytam laikotarpiui, uždaro sąskaitą kredito davėjo įstaigoje, kuri už asmeninę lengvatą buvo atidaryta kredito gavėjo pajamoms pervesti, jis praranda šią lengvatą, net jei praėjo daugiau kaip vieni metai nuo sąskaitos atidarymo, ir ar šis laikotarpis gali siekti dešimt metų arba būti lygus visai kredito sutarties galiojimo trukmei.
74.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepatikslino, dėl kokių minėtų nuostatų aspektų jam kilo šių nuostatų aiškinimo klausimas.
75.
Vis dėlto iš prejudicinio klausimo formuluotės matyti, viena vertus, kad patikslinta, jog atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos yra susijusios su „mokėjimo sąskaitos uždarymo išlaid[omis]“, ir, kita vertus, kad nurodyta, jog pagal aptariamas nacionalinės teisės nuostatas tam tikromis sąlygomis, jei sąskaita uždaroma, asmeninė lengvata gali būti prarasta.
76.
Mano supratimu, šiuo prejudiciniu klausimu Conseil d’État (Valstybės Taryba) iš esmės siekia išsiaiškinti, ar toks asmeninės lengvatos praradimas reiškia mokėjimo sąskaitos uždarymo išlaidas, kaip tai suprantama pagal direktyvas 2007/64, 2015/2366 ir 2014/92, ir prireikus – ar lengvatos panaikinimo tvarka atitinka šiuo atžvilgiu šiose direktyvose nustatytas sąlygas.
77.
Taigi, nors prejudicinis klausimas, kaip jis suformuluotas, apskritai yra susijęs su Direktyvos 2007/64 45 straipsniu ir Direktyvos 2015/2366 55 straipsniu, taip pat su visomis Direktyvos 2014/92 9–14 straipsnių nuostatomis, aš jį suprantu taip, kad faktiškai jis yra susijęs su Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2 dalimi, pakeista Direktyvos 2015/2366 55 straipsnio 2 dalimi, ir su Direktyvos 2014/92 12 straipsnio 3 dalimi, kuriose reglamentuojamos mokėjimo sąskaitos uždarymo išlaidos.
78.
Taigi reikia patikrinti, ar pagal šias nuostatas draudžiamos teisės nuostatos, į kurias daroma nuoroda prejudiciniame klausime.
79.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kitaip nei pirmajame prejudiciniame klausime, kuris grindžiamas prielaida, kad pagal pagrindinėje byloje aptariamas teisės nuostatas leidžiama vykdyti siejimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/17 (
28
), antrajame prejudiciniame klausime nėra taip aiškiai nurodyta, kad šis klausimas taip pat grindžiamas tokia prielaida. Vis dėlto, atsižvelgdamas į antrojo klausimo formuluotę, manau, kad nurodytos teisės nuostatos yra susijusios su grupavimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/17 (
29
). Laikydamasis tokio požiūrio ir nagrinėsiu antrąjį prejudicinį klausimą (
30
).
80.
Pirma, dėl Direktyvos 2007/64, kuria suderinamos mokėjimo paslaugos vidaus rinkoje, pažymėtina, kad, mano manymu, ji nagrinėjamu atveju taikytina (
31
).
81.
Direktyvos 2007/64 45 straipsnis yra jos 3 skyriuje „Bendrosios sutartys“, taikomame mokėjimo operacijoms, kurias apima bendroji sutartis (
32
).
82.
Šiomis aplinkybėmis 45 straipsnio „Bendrosios sutarties nutraukimas“ 1 dalyje nustatyta, kad mokėjimo paslaugų vartotojas gali nutraukti bendrąją sutartį bet kuriuo metu, išskyrus atvejus, kai šalys susitaria dėl įspėjimo pateikimo laikotarpio, kuris negali būti ilgesnis nei vienas mėnuo. Šio straipsnio 2 dalyje priduriama, kad nutraukdamas bendrąją sutartį, sudarytą ilgesniam nei 12 mėnesių ar neapibrėžtam laikotarpiui, praėjus 12 mėnesių vartotojas nemoka jokių mokesčių. Šia nuostata siekiama sudaryti palankesnes sąlygas vartotojų judumui (
33
).
83.
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje aptariamose teisės nuostatose, jeigu jomis leidžiama vykdyti grupavimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/17, nustatytos su kredito gavimu susijusios asmeninės lengvatos suteikimo sąlygos.
84.
Taigi lengvata prarandama taikant šalių sudarytos kredito sutarties sąlygą, pagal kurią kredito gavėjas, siekdamas gauti šią lengvatą, turi į kredito davėjo įstaigoje atidarytą sąskaitą pervesti savo darbo užmokestį arba jam prilyginamas pajamas.
85.
Kaip šiuo klausimu teigia Prancūzijos ir Čekijos vyriausybės bei Komisija, šios lengvatos praradimas yra tik to, kad pajamos nebepervedamos į sąskaitą, pasekmė, taigi nereiškia su bendrosios sutarties nutraukimu susijusių išlaidų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2 dalį.
86.
Pirma išdėstytos pastabos tinka ir kalbant apie Direktyvos 2015/2366, kurios taikymo sritis, kiek tai susiję su pagrindine byla, tokia pati kaip Direktyvos 2007/64 (
34
), 55 straipsnio 2 dalį; ši nuostata iš esmės yra identiška Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2 daliai, tik nurodytas laikotarpis sutrumpintas nuo dvylikos iki šešių mėnesių.
87.
Antra, dėl Direktyvos 2014/92 pažymėtina, kad ji siejasi su direktyvomis 2007/64 ir 2015/2366, nes joje nustatytos, be kita ko, taisyklės dėl mokėjimo sąskaitų perkėlimo valstybėje narėje ir taisyklės, skirtos sudaryti palankesnėms sąlygoms vartotojams atsidaryti tarpvalstybines mokėjimo sąskaitas (
35
).
88.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2014/92 12 straipsnio 3 dalį valstybės narės užtikrina, kad mokesčiai, jeigu jų yra, kuriuos perduodantysis paslaugų teikėjas taiko vartotojui už mokėjimo sąskaitos sutarties nutraukimą, būtų nustatyti pagal Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos 2015/2366 55 straipsnio 2 dalį (
36
).
89.
Dėl Direktyvos 2014/92 pažymėtina, kad ji pagrindinėje byloje aptariamoms teisės nuostatoms taikoma pagal jos 1 straipsnio 6 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į jos 12 konstatuojamąją dalį (
37
).
90.
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į pirma išdėstytas pastabas dėl Direktyvos 2014/92 55 straipsnio 2 dalies ir Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2 dalies, reikia konstatuoti, kad lengvatos praradimas nereiškia mokėjimo sąskaitos uždarymo išlaidų, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/92.
91.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pagal Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2 dalį, Direktyvos 2015/2366 55 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos 2014/92 12 straipsnio 3 dalį prejudiciniame klausime nurodytos teisės nuostatos nedraudžiamos.
V. Išvada
92.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Conseil d’État (Valstybės Taryba, Prancūzija) pateiktus klausimus:
1.
2014 m. vasario 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/17/ES dėl vartojimo kredito sutarčių dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2008/48/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010, 12 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, leidžiančios vykdyti siejimą, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 4 straipsnio 26 punktą, pagal kurias kredito davėjas gali kredito gavėjui už suteikiamą asmeninę lengvatą nustatyti sąlygą, kad kredito sutartyje nurodytu laikotarpiu visas jo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) būtų pervedamas į mokėjimo sąskaitą, jei šia sąskaita kredito gavėjas gali naudotis atlikdamas kasdienes mokėjimo operacijas, kaip antai lėšų pervedimą, įmokėjimą ar išėmimą.
Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis leidžiama vykdyti siejimą, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 4 straipsnio 26 punktą, jei šiomis teisės nuostatomis nėra užtikrinama, viena vertus, kad siejimas teiktų vartotojams akivaizdžios naudos, ir, kita vertus, kad šis vertinimas būtų atliekamas deramai atsižvelgiant į rinkoje siūlomų atitinkamų produktų prieinamumą ir kainas.
2.
2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2007/64/EB dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, iš dalies keičiančios direktyvas 97/7/EB, 2002/65/EB, 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinančios Direktyvą 97/5/EB, 45 straipsnio 2 dalis, 2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2366 dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2002/65/EB, 2009/110/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 ir panaikinama Direktyva 2007/64/EB, 55 straipsnio 2 dalis, taip pat 2014 m. liepos 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/92/ES dėl mokesčių, susijusių su mokėjimo sąskaitomis, palyginamumo, mokėjimo sąskaitų perkėlimo ir galimybės naudotis būtiniausias savybes turinčiomis mokėjimo sąskaitomis 12 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinamos taip, kad jomis nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tuo atveju, jei kredito gavėjas, nepasibaigus kredito sutartyje nurodytam laikotarpiui, uždaro sąskaitą kredito davėjo įstaigoje, kuri už suteiktą asmeninę lengvatą buvo atidaryta kredito gavėjo pajamoms pervesti, jis praranda šią lengvatą, net jei praėjo daugiau kaip vieni metai nuo sąskaitos atidarymo, ir pagal kurias šis laikotarpis gali siekti 10 metų arba būti lygus visai kredito sutarties galiojimo trukmei.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2014 m. vasario 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/17/ES dėl vartojimo kredito sutarčių dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2008/48/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 (OL L 60, 2014, p. 34; klaidų ištaisymas OL L 246, 2015, p. 11, taip pat OL L 166, 2017, p. 82).
(
3
)	2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2007/64/EB dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, iš dalies keičianti direktyvas 97/7/EB, 2002/65/EB, 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinanti Direktyvą 97/5/EB (OL L 319, 2007, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 187, 2009, p. 5).
(
4
)	2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2015/2366 dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2002/65/EB, 2009/110/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 ir panaikinama Direktyva 2007/64/EB (OL L 337, 2015, p. 35; klaidų ištaisymas OL L 102, 2018, p. 97).
(
5
)	2014 m. liepos 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/92/ES dėl mokesčių, susijusių su mokėjimo sąskaitomis, palyginamumo, mokėjimo sąskaitų perkėlimo ir galimybės naudotis būtiniausias savybes turinčiomis mokėjimo sąskaitomis (OL L 257, 2014, p. 214).
(
6
)	Pagal Direktyvos 2015/2366 114 straipsnį nuorodos į Direktyvą 2007/64 laikomos nuorodomis į Direktyvą 2015/2366. Todėl nuo 2018 m. sausio 13 d. Direktyvos 2014/92 12 straipsnio 3 dalis laikoma nuoroda į Direktyvos 2015/2366 – kuria buvo pakeistos Direktyvos 2007/64 45 straipsnio 2, 4 ir 6 dalys – 55 straipsnio 2, 4 ir 6 dalis.
(
7
)	Pagal Pinigų ir finansų kodekso L. 312‑1‑2 straipsnį, cituojamą šios išvados 14 punkte, iš esmės draudžiamas siejimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2014/17 4 straipsnio 26 punktą, ir leidžiamas grupavimas, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 4 straipsnio 27 punktą. Šiuo klausimu žr. šios išvados 15 išnašą.
(
8
)	2019 m. spalio 23 d. atsakymas į 2019 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų.
(
9
)	Atsakyme į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų (žr. šios išvados 8 išnašą) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslino, kad nors 2017 m. birželio 1 d. Nutarimas Nr. 2017‑1090 buvo panaikintas 2019 m. gegužės 22 d. Įstatymo dėl įmonių augimo ir pertvarkymo 206 straipsnio XV dalimi, vis dėlto pagrindinėje byloje aptariamas dekretas buvo taikomas, todėl Teisingumo Teismui pateikti klausimai lieka aktualūs.
(
10
)	Direktyvos 2014/17 1 straipsnis.
(
11
)	Direktyvos 2014/17 15 konstatuojamoji dalis.
(
12
)	Sąvokos „siejimas“ ir „grupavimas“ yra apibrėžtos Direktyvos 2014/17 4 straipsnyje, atitinkamai jo 26 ir 27 punktuose; žr. šias apibrėžtis šios išvados 8 punkte.
(
13
)	Nors pagrindinėje byloje aptariamų teisės nuostatų reikšmė priklauso nuo nacionalinės teisės aiškinimo, kurį turi pateikti nacionalinis teismas (žr., be kita ko, 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Mayeur, C‑175/99, EU:C:2000:505, 22 punktą, 2006 m. birželio 1 d. Sprendimo innoventif, C‑453/04, EU:C:2006:361, 29 punktą ir 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo Sjöberg ir Gerdin, C‑447/08 ir C‑448/08, EU:C:2010:415, 54 punktą), vis dėlto turiu pripažinti, kad atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą bylos medžiagą Prancūzijos vyriausybės požiūris iš pirmo žvilgsnio man atrodo įtikinamas. Pirmiausia iš pačios Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnio formuluotės matyti, jog kredito institucijos gali pateikti kredito pasiūlymą, nustatydamos sąlygą, kad kredito gavėjo darbo užmokestis (arba jam prilyginamos pajamos) būtų pervedamas į mokėjimo sąskaitą, mainais į tam tikrą asmeninę lengvatą. Šiuo klausimu pažymėtina: kadangi pajamų pervedimo į sąskaitą sąlyga, taigi ir mokėjimo sąskaita, savaime nėra kredito gavimo sąlyga, o tik asmeninės lengvatos gavimo sąlyga, mano manymu, kalbama apie grupavimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2014/17 4 straipsnio 27 punktą. Iš tikrųjų šiuo atveju kreditas reiškia kredito sutartį, o mokėjimo sąskaita – kitą finansinį produktą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2014/17 4 straipsnio 27 punktą, ir už pajamų pervedimą į sąskaitą kredito sutartis siūloma „kitomis sąlygomis“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, t. y. suteikiant asmeninę lengvatą.
(
14
)	Žr. šios išvados 8 išnašą.
(
15
)	Šiomis aplinkybėmis, pirma, pažymėtina, kad iš atsakymo į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų (žr. šios išvados 8 išnašą) matyti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui šiuo klausimu kyla abejonių, neatsižvelgiant į tai, kad pagal nacionalinį teisinį pagrindą, kuriuo grindžiamas ginčijamas nutarimas, t. y. 2016 m. gruodžio 9 d. Įstatymo Nr. 2016‑1691 dėl skaidrumo, kovos su korupcija ir ekonominio gyvenimo modernizavimo 67 straipsnį, reikalaujama laikytis Pinigų ir finansų kodekso L. 312‑1‑2 straipsnio, kuriuo, Conseil d’État (Valstybės Taryba) teigimu, leidžiama vykdyti grupavimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2014/17 4 straipsnio 27 punktą, ir draudžiama vykdyti siejimą, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 4 straipsnio 26 punktą. Antra, šiuo klausimu konstatuotina, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui abejonių, susijusių su pagrindinėje byloje aptariamų nacionalinės teisės nuostatų reikšme, kyla, atrodo, be kita ko, dėl to, jog gali būti, kad kredito įstaigos kredito gavimui praktiškai nustato pajamų pervedimo į sąskaitą sąlygą, taigi ir mokėjimo sąskaitos atidarymo sąlygą, o tai reiškia siejimą. Iš tikrųjų atsakyme į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų Conseil d’État (Valstybės Taryba), remdamasi ekonomikos ir finansų ministro prašymu Finansų sektoriaus patariamojo komiteto pirmininkės parengta 2019 m. sausio mėn. ataskaita dėl pajamų pervedimo į sąskaitą sąlygos, cituoja dvi suinteresuotas šalis, turinčias nuomonę šiuo klausimu: tarpininkų atstovai mano, kad „praktiškai atsvara yra ne viena, nes iš šiuo metu stebimų atvejų matyti, kad įprastą palūkanų normų lentelę keičia vadinamoji lentelė „su pajamų pervedimu į sąskaitą“, pridedant naują, labai nepalankią, vadinamąją lentelę „be pajamų pervedimo į sąskaitą“ arba taikant didelę baudžiamojo pobūdžio priemoką“. Be to, privačių klientų atstovai teigia, kad „banko sąskaitos atidarymas ir sutikimas pirkti įvairias prekes arba paslaugas (paketą, automobilio ar būsto draudimą) dažnai būna išankstinė kredito suteikimo sąlyga“. Pridurtina, jog kredito įstaigos, priešingai, tvirtina, kad klientas visada gali pasirinkti ir nuspręsti nepervesti savo pajamų į sąskaitą, taigi ir negauti asmeninės lengvatos. Vis dėlto, mano manymu, reikia skirti klausimą, susijusį su tuo, kad kredito įstaigos galbūt nesilaiko pagrindinėje byloje aptariamų teisės nuostatų, nuo klausimo, ar pačios šios nuostatos yra suderinamos su Sąjungos teise.
(
16
)	Vis dėlto pažymėtina, kad Komisija per teismo posėdį pabrėžė, jog Direktyvos 2014/17 24 konstatuojamojoje dalyje yra patikslinta šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalyje nustatyto leidimo vykdyti grupavimą taikymo sritis. Šioje konstatuojamojoje dalyje patikslinama, kad nereikėtų riboti produktų grupavimo, kuris gali būti naudingas vartotojams, tačiau valstybės narės turėtų ir toliau atidžiai stebėti mažmeninių finansinių paslaugų rinkas, siekdamos užtikrinti, kad dėl grupavimo nebūtų iškraipomos vartotojų pasirinkimo galimybės ir konkurencija rinkoje. Todėl leidžiant vykdyti grupavimą visada reikėtų atsižvelgti į vartotojo interesus ir laisvą konkurenciją, o teisės aktų leidėjas šiomis aplinkybėmis turėtų užkirsti kelią vartotojo interesams prieštaraujančioms situacijoms.
(
17
)	Kadangi dėl šios aplinkybės prejudicinis klausimas netektų reikšmės, siekdamas išsamumo norėčiau pabrėžti, kad pateiktas klausimas vis dėlto yra priimtinas. Iš tikrųjų atsižvelgiant, be kita ko, į tai, jog neatmestina, kad pagrindinėje byloje aptariamas teisės nuostatas galima laikyti leidžiančiomis vykdyti siejimą, reikia manyti, kad atsakymas į pateiktą klausimą yra naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje, todėl šis klausimas yra priimtinas. Žr., be kita ko, 1993 m. spalio 27 d. Sprendimą Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, 11 ir 12 punktai), 2010 m. gruodžio 7 d. Sprendimą VEBIC (C‑439/08, EU:C:2010:739, 44–48 punktai) ir 2019 m. gegužės 2 d. Sprendimą A‑Fonds (C‑598/17, EU:C:2019:352, 34–40 punktai).
(
18
)	Remiantis siejimo apibrėžtimi, pateikiama Direktyvos 2014/17 4 straipsnio 26 punkte, tai reiškia, kad vartotojui nepasiūlyta kredito sutartis atskirai nuo mokėjimo sąskaitos, taigi prievolė pervesti pajamas į šią sąskaitą yra šio kredito gavimo sąlyga.
(
19
)	Norėčiau pažymėti, kad Direktyvos 2014/17 12 straipsnio nuostatos Komisijos pateiktame direktyvos pasiūlyme (COM(2011) 142 final) nebuvo, bet ji buvo įtraukta per pirmąjį svarstymą Europos Parlamente.
(
20
)	Primenu, jog Prancūzijos vyriausybė iš esmės teigia, kad pagal pagrindinėje byloje aptariamas teisės nuostatas leidžiama vykdyti grupavimą (žr. šios išvados 37 punktą).
(
21
)	Žr. šios išvados 21 punktą.
(
22
)	Šiuo klausimu taip pat pažymėtina, jog iš ekonomikos ir finansų ministro prašymu Finansų sektoriaus patariamojo komiteto pirmininkės parengtos 2019 m. sausio mėn. ataskaitos, kuria atsakyme į prašymą pateikti paaiškinimų remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, matyti, kad „pajamų pervedimas į sąskaitą pirmiausia gali reikšti papildomą garantiją, naudingą nagrinėjant prašymą suteikti kreditą“. Tačiau ši pastaba neleidžia daryti išvadų dėl to, ar aptariamos teisės nuostatos susijusios su kuriuo nors iš Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytų siekinių.
(
23
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2014 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, 77 punktas).
(
24
)	Direktyvos 2014/92 1 straipsnio 6 dalis, siejama su šios direktyvos 12 konstatuojamąja dalimi.
(
25
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft (C‑102/08, EU:C:2009:345, 40–42 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Pabrėžtina, kad ši jurisprudencija taikytina ir tuo atveju, kai kalbama apie pasirenkamosios nukrypti leidžiančios nuostatos, kaip antai Direktyvos 2014/17 12 straipsnio 3 dalies, perkėlimą. Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2010 m. spalio 21 d. Sprendimą Accardo ir kt. (C‑227/09, EU:C:2010:624, 55 punktas).
(
26
)	Tai, kad pagal pagrindinėje byloje aptariamas teisės nuostatas reikalaujama, kad iš pasiūlymo būtų matyti asmeninė nauda, nurodant su palūkanomis susijusias arba kitas sąlygas, į kurias atsižvelgiant suteikta lengvata ir kurias kredito davėjas taikytų, jei kredito gavėjas nebevykdytų pajamų pervedimo į sąskaitą sąlygos (Vartotojų kodekso L. 313‑25 straipsnis), negali paneigti šios išvados.
(
27
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 23 išnašą.
(
28
)	Žr. šios išvados 36 punktą.
(
29
)	Iš tikrųjų, kadangi kredito davėjo įstaigoje atidarytos kredito gavėjo sąskaitos, į kurią turi būti pervedamos jo pajamos, mainais gaunant asmeninę lengvatą, uždarymas lemia tik šios lengvatos praradimą, mano nuomone, kalbama apie grupavimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/17 (žr. šios išvados 13 išnašą).
(
30
)	Be to, kadangi iš mano atsakymo į pirmąjį prejudicinį klausimą išplaukia, kad pagrindinėje byloje aptariamos teisės nuostatos pagal Direktyvą 2014/17 yra draudžiamos, nes jomis leidžiama vykdyti siejimą, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, nebūtina nagrinėti, ar šios teisės nuostatos suderinamos ir su antrajame prejudiciniame klausime nurodytomis nuostatomis.
(
31
)	Pagal Direktyvos 2007/64 2 straipsnio 1 dalį ši direktyva taikoma Sąjungoje teikiamoms „mokėjimo paslaugoms“. Sąvoka „mokėjimo paslaugos“ tos pačios direktyvos 4 straipsnio 3 punkte apibrėžiama kaip bet kuri priede išvardyta veiklos rūšis. Priedo 1 punkte minimos „paslaugos, kuriomis sudaromos sąlygos grynuosius pinigus įmokėti į sąskaitas, ir visos su mokėjimo sąskaitų tvarkymu susijusios operacijos“.
(
32
)	Direktyvos 2007/64 40 straipsnis. Bendroji sutartis šios direktyvos 4 straipsnio 12 punkte apibrėžiama kaip mokėjimo paslaugų sutartis, reglamentuojanti būsimą atskirų ir paskesnių mokėjimo operacijų įvykdymą, kurioje gali būti nustatyta pareiga atidaryti mokėjimo sąskaitą ir jos atidarymo sąlygos.
(
33
)	Žr. Direktyvos 2007/64 29 konstatuojamąją dalį.
(
34
)	Žr. Direktyvos 2015/2366 2 straipsnio 1 dalį, siejamą su šios direktyvos 4 straipsnio 3 punktu ir priedu.
(
35
)	Žr. Direktyvos 2014/92 2 konstatuojamąją dalį ir šios direktyvos 1 straipsnį.
(
36
)	Žr. šios išvados 6 išnašą.
(
37
)	Iš tikrųjų primintina, kad „mokėjimo sąskaita“, kaip ji suprantama pagal Vartotojų kodekso L. 313‑25‑1 straipsnį, apima ir sąskaitas, kuriomis kredito gavėjai naudojasi kasdienėms mokėjimo operacijoms atlikti. Šiuo klausimu Direktyvos 2014/92 12 konstatuojamojoje dalyje, cituojamoje šios išvados 10 punkte, patikslinama šios direktyvos taikymo sritis, nurodyta jos 1 straipsnio 6 dalyje. Šis patikslinimas iš esmės reiškia, kad ši direktyva taikoma mokėjimo sąskaitoms, skirtoms vien hipoteka užtikrintam kreditui grąžinti, jei šiomis sąskaitomis naudojamasi ir kasdienėms mokėjimo operacijoms atlikti.