62019CC0420
GENERALINIO ADVOKATO
GIOVANNI PITRUZZELLA IŠVADA,
pateikta 2020 m. rugsėjo 17 d. (
1
)
Byla C‑420/19
Maksu- ja Tolliamet
prieš
Heavyinstall OÜ
(Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas, Estija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Savitarpio pagalba vykdant reikalavimus, susijusius su mokesčiais, muitais ir kitomis priemonėmis – Prašymas dėl prevencinių priemonių – Prašančiosios valstybės narės teismo sprendimas taikyti prevencines priemones – Valstybės narės teismo, į kurį kreipiamasi, jurisdikcija įvertinti, ar pagal jos nacionalinės teisės aktus ir administracinę praktiką yra tenkinamos prevencinių priemonių taikymo sąlygos“
I. Įžanga
1.
Ar, atsižvelgiant į valstybių narių savitarpio pagalbą vykdant reikalavimus, kylančius iš muitų, rinkliavų ir kitų priemonių, kaip numatyta Direktyvoje 2010/24/ES (
2
), valstybės narės, kuriai skirtas prašymas taikyti prevencines priemones, teismas privalo vadovautis prašančiosios valstybės narės teismo pozicija dėl būtinybės ir galimybės imtis tokių priemonių, kai kartu su prašymu perduodamas dokumentas, kuriame išdėstyta ši pozicija?
2.
Taip galima apibendrintai suformuluoti Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas, Estija) Teisingumo Teismui pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
3.
Šis prejudicinis klausimas iškilo byloje dėl Maksu- ja Tolliamet (Mokesčių ir muitinės tarnyba, Estija, toliau – Estijos mokesčių administratorius) pareikšto ieškinio dėl Tallinna Ringkonnakohus (Talino apeliacinis teismas, Estija) sprendimo, kuriuo šis teismas atmetė jo prašymą leisti taikyti prevencines priemones bendrovei Heavyinstall OÜ (toliau – Heavyinstall). Šis prašymas buvo pateiktas gavus Suomijos valdžios institucijų Estijos valdžios institucijoms pateiktą prašymą taikyti prevencines priemones pagal Direktyvos 2010/24 nuostatas dėl savitarpio pagalbos.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
4.
Direktyvos 2010/24 14 straipsnyje „Ginčai“ nustatyta:
„1.   Ginčai dėl reikalavimo, pirminio dokumento, kuriuo leidžiama vykdyti reikalavimą prašančiojoje valstybėje narėje, arba suvienodinto dokumento, kuriuo leidžiama vykdyti reikalavimą valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, ir ginčai dėl prašančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos pateikto pranešimo galiojimo priklauso prašančiosios valstybės narės kompetentingų įstaigų kompetencijai. Jeigu vykstant reikalavimo vykdymo procedūrai suinteresuotoji šalis užginčija reikalavimą, pirminį dokumentą, kuriuo leidžiama vykdyti reikalavimą prašančiojoje valstybėje narėje, arba suvienodintą dokumentą, kuriuo leidžiama vykdyti reikalavimą valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, institucija, į kurią kreipiamasi, tai šaliai praneša, kad ji turi pareikšti tokį ieškinį prašančiosios valstybės narės kompetentingoje įstaigoje pagal toje valstybėje narėje galiojančius teisės aktus.
2.   Ginčai dėl vykdymo priemonių, kurių imamasi valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, arba dėl valstybės narės, į kurią kreipiamasi, kompetentingos institucijos pateikto pranešimo galiojimo pateikiami nagrinėti tos valstybės narės kompetentingai įstaigai pagal toje valstybėje narėje galiojančius įstatymus ir kitus teisės aktus.
<…>“
5.
Direktyvos 2010/24 16 straipsnyje „Prašymas imtis prevencinių priemonių“ nustatyta:
„1.   Prašančiosios institucijos prašymu institucija, į kurią kreipiamasi, imasi prevencinių priemonių, jei jos leidžiamos pagal jos nacionalinę teisę ir administracinę praktiką, kad būtų užtikrintas reikalavimo vykdymas, jeigu reikalavimas arba dokumentas, kuriuo leidžiama vykdyti reikalavimą prašančiojoje valstybėje narėje, užginčytas prašymo pateikimo metu arba jeigu dėl reikalavimo dar neišduotas dokumentas, kuriuo leidžiama jį vykdyti prašančiojoje valstybėje narėje, jeigu prevencinės priemonės panašiu atveju taip pat galimos pagal prašančiosios valstybės narės nacionalinę teisę ir administracinę praktiką.
Prie prašymo imtis prevencinių priemonių valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, pridedamas dokumentas, jei toks yra, parengtas siekiant leisti imtis prevencinių priemonių prašančiojoje valstybėje narėje ir susijęs su reikalavimu, dėl kurio prašoma savitarpio pagalbos. Valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, šis dokumentas neturi būti kaip nors pripažintas, papildytas ar pakeistas.
<…>“
6.
Direktyvos 2010/24 17 straipsnyje „Prašymui imtis prevencinių priemonių taikomos taisyklės“ nustatyta:
„Kad 16 straipsnis galiotų, 10 straipsnio 2 dalis, 13 straipsnio 1 ir 2 dalys, 14 ir 15 straipsniai taikomi mutatis mutandis.“
7.
Direktyvos 2010/24 18 straipsnyje „Institucijos, į kurią kreipiamasi, prievolių ribojimas“ nustatyta:
„1.   Institucija, į kurią kreipiamasi, neprivalo teikti 10–16 straipsniuose numatytos pagalbos, jeigu dėl skolininko padėties tokio reikalavimo vykdymas sukeltų valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, didelių ekonominių ar socialinių sunkumų, jeigu toje valstybėje narėje galiojantys įstatymai, kiti teisės aktai ir administracinė praktika leidžia taikyti tokią išimtį nacionaliniams reikalavimams.
2.   Institucija, į kurią kreipiamasi, neprivalo teikti 5 ir 7–16 straipsniuose numatytos pagalbos, jeigu pirminis prašymas suteikti pagalbą, pateiktas remiantis 5, 7, 8, 10 arba 16 straipsniu, yra susijęs su daugiau kaip penkerių metų senumo reikalavimais, šį terminą skaičiuojant nuo vykdytino reikalavimo datos prašančiojoje valstybėje narėje iki pirminio prašymo suteikti pagalbą pateikimo datos.
<…>
3.   Valstybė narė neprivalo teikti pagalbos, jei bendra reikalavimų, kuriems taikoma ši direktyva ir dėl kurių prašoma pagalbos, suma yra mažesnė nei 1500 EUR.
4.   Institucija, į kurią kreipiamasi, praneša prašančiajai institucijai prašymo suteikti pagalbą atmetimo priežastis“.
B.
Estijos teisė
8.
Maksukorralduse seadus (Mokesčių kodeksas, toliau – Estijos mokesčių kodeksas) 130 straipsnyje „Mokesčių administratoriaus vykdymo priemonės“ nustatyta:
„1)   Jeigu apmokestinamasis asmuo neįvykdė savo mokestinės prievolės per mokesčių administratoriaus administraciniame akte arba per viename iš 128 straipsnio 4 dalies 2 arba 3 punktuose nurodytų sprendimų nustatytą terminą, mokesčių administratorius pradeda priverstinį skolos išieškojimą. Mokesčių administratorius turi teisę:
1.
be atitinkamo asmens sutikimo prašyti įtraukti į Nekilnojamojo turto registrą ar kitą turto registrą įrašą apie draudimą disponuoti;
2.
prašyti nustatyti nekilnojamojo turto, Laivų registre užregistruoto laivo arba Civilinių orlaivių registre užregistruoto orlaivio priverstinę hipoteką;
3.
nukreipti vykdymą į mokestines teises, vadovaujantis šio įstatymo ir vykdymo procesą reglamentuojančių teisės aktų nuostatomis;
4.
areštuoti kitas turtines teises, į kurias negalima nukreipti vykdymo pagal šios dalies 3 punktą, ir prašyti įtraukti į atitinkamą registrą įrašą apie draudimą disponuoti šiomis teisėmis;
5.
duoti nurodymą užblokuoti vertybinius popierius arba vertybinių popierių sąskaitą pagal atitinkamas Vertybinių popierių įstatymo nuostatas. <…>“
9.
Estijos mokesčių kodekso 1361 straipsnyje „Prevencinės priemonės iki piniginio reikalavimo arba prievolės nustatymo“ nustatyta:
„1)   Jeigu tikrinant, ar teisingai sumokėti mokesčiai, kyla pagrįstas įtarimas, kad, nustačius iš mokesčių įstatymo kylančias prievoles ar piniginius reikalavimus, dėl apmokestinamojo asmens veiksmų gali reikšmingai pasunkėti arba pasidaryti neįmanomas jų įvykdymas, mokesčių institucijos viršininkas arba jo įgaliotas pareigūnas gali pateikti prašymą administraciniam teismui, kad šis išduotų leidimą taikyti vieną iš šio įstatymo 130 straipsnio 1 dalyje numatytų vykdymo priemonių.
<…>“
III. Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
10.
2018 m. kovo 13 d. Suomijos mokesčių administratorius, remdamasis Direktyvos 2010/24 16 straipsniu, Estijos mokesčių administratoriui pateikė prašymą imtis prevencinių priemonių dėl Heavyinstall (toliau – prašymas suteikti pagalbą), kad būtų užtikrintas šiai bendrovei nustatytos mokestinės prievolės vykdymas. Prie šio prašymo buvo pridėtas 2018 m. vasario 8 d.Keski-Pohjanmaan käräjäoikeus (Vidurio Pohjanmos pirmosios instancijos teismas, Suomija) sprendimas, kuriuo, Suomijos mokesčių administratoriui pateikus atitinkamą prašymą, buvo leista areštuoti šiai bendrovei priklausantį turtą, užtikrinant 320022 EUR dydžio reikalavimo įvykdymą.
11.
Šio teismo teigimu, atsižvelgiant į tai, kad Heavyinstall nuolatinis padalinys ir interesų centras yra Suomijoje, ši bendrovė privalo vykdyti savo mokestines prievoles šioje valstybėje narėje. Vis dėlto, pirma, nors Heavyinstall turi nuolatinę buveinę Suomijoje, ten nedeklaravo ir nesumokėjo mokesčio; antra, vienintelis jos akcininkas pateikė melagingą informaciją tiek apie bendrovės ekonominę veiklą, tiek apie savo nuolatinę gyvenamąją vietą. Todėl kyla pavojus, kad bendrovė imsis tokių pat veiksmų ir dėl mokestinių prievolių, kurios bus nustatytos pasibaigus vykstančiai mokesčių procedūrai, būtent paslėps, sunaikins ar perleis trečiosioms šalims savo turtą arba atliks kokius nors kitus veiksmus, kurie gali kelti grėsmę Suomijos mokesčių administratoriaus reikalavimo vykdymui.
12.
Išnagrinėjęs prašymą suteikti pagalbą, Estijos mokesčių administratorius 2018 m. kovo 29 d.Tallinna Halduskohus (Talino administracinis teismas, Estija) pateikė prašymą leisti taikyti prevencines priemones ir, be kita ko, Estijoje įregistruoti draudimą disponuoti Heavyinstall priklausančiomis transporto priemonėmis (dviem priekabomis, kurių kiekviena yra apie 7500 EUR vertės, ir sunkvežimiu, kurio vertė apie 9500 EUR), taip pat areštuoti visas įmonės atsiskaitomąsias banko sąskaitas visose Estijos kredito įstaigose, kuriose laikoma 297304 EUR suma (toliau – prašymas leisti taikyti prevencines priemones).
13.
2018 m. balandžio 3 d. nutartimi šis teismas atmetė prašymą leisti taikyti prevencines priemones.
14.
Po šios nutarties Estijos mokesčių administratorius pateikė apeliacinį skundą Tallinna Ringkonnakohus (Talino apeliacinis teismas, Estija), o šis jį atmetė, nes nebuvo įsitikinęs, kad Heavyinstall tenkančių mokestinių pareigų vykdymas gali būti sudėtingesnis arba neįmanomas dėl šios bendrovės elgesio ir kad Estijos mokesčių kodekso 1361 straipsnio 1 dalyje nustatyta sąlyga yra įvykdyta.
15.
Estijos mokesčių administratorius apskundė apeliacinio teismo nutartį Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas, Estija, toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), prašydamas panaikinti šią nutartį ir priimti naują nutartį, kuria būtų patenkintas prašymas taikyti Heavyinstall prevencines priemones. Būtent nagrinėjant šį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo klausimas, kaip aiškinti Direktyvą 2010/24, visų pirma jos 16 straipsnį, susijusį su prašymu taikyti prevencines priemones.
16.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, priimant sprendimą pagrindinėje byloje lemiamą reikšmę turi tai, ar valstybės narės teismas, priimdamas sprendimą dėl kitos valstybės narės mokesčių administratoriaus pagal Direktyvos 2010/24 16 straipsnį pateikto prašymo taikyti prevencines priemones, galėtų pats įvertinti šiam prašymui pagrįsti pateiktus įrodymus ir, remdamasis savo paties įsitikinimu, nustatyti, ar įvykdytos prevencinių priemonių taikymo sąlygos, ar šis teismas privalėtų remtis prašančiosios valstybės teismo pateiktais įvertinimais.
17.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir 2019 m. gegužės 29 d. nutartimi pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar 2010 m. kovo 16 d. Tarybos direktyvos 2010/24 dėl savitarpio pagalbos vykdant reikalavimus, susijusius su mokesčiais, muitais ir kitomis priemonėmis, 16 straipsnį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės teismas, kuriam buvo pateiktas prašymas dėl prevencinių priemonių, priimdamas sprendimą dėl šio prašymo pagal nacionalinę teisę (vadovaujantis 16 straipsnio pirmu sakiniu, teismas, į kurį kreipiamasi, gali tai daryti), privalo laikytis pareiškėjo įsisteigimo valstybės teismo nuomonės, kiek tai susiję su būtinumu ir galimybe taikyti prevencines priemones, jeigu teismui buvo pateiktas dokumentas, kuriame išdėstyta tokia nuomonė (16 straipsnio [1 dalies] antros pastraipos paskutinis sakinys, pagal kurį valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, šis dokumentas neturi būti pripažintas, papildytas ar pakeistas)?“
IV. Teisinis vertinimas
18.
Savo prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar Direktyvos 2010/24 16 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad valstybės narės, kuriai skirtas prašymas taikyti prevencines priemones, teismas, nagrinėdamas šį prašymą pagal nacionalinę teisę, yra saistomas prašančiosios valstybės narės teismo pozicijos dėl būtinybės ir galimybės taikyti prevencines priemones, kai šiam teismui yra pateiktas dokumentas, kuriame išdėstyta tokia pozicija.
19.
Nagrinėjant šį prejudicinį klausimą reikia nustatyti valstybės narės teismo, kuriam pateiktas prašymas taikyti laikinąsias apsaugos priemones pagal Direktyvoje 2010/24 įtvirtintą valstybių narių savitarpio pagalbos sistemą, įgaliojimų apimtį visų pirma atsižvelgiant į du skirtingus aspektus: būtinybę taikyti prašomas prevencines priemones ir galimybę jas taikyti.
20.
Pirmiausia pažymiu, jog iš Direktyvos 2010/24 16 straipsnio 1 dalies antros pastraipos matyti, kad prie pagalbos prašymo, susijusio su prevencinių priemonių taikymu, gali, bet nebūtinai turi būti pridedamas dokumentas, parengtas siekiant taikyti prevencines priemones prašančiojoje valstybėje narėje ir susijęs su reikalavimu, dėl kurio prašoma savitarpio pagalbos (
3
). Šis dokumentas gali būti prašančiosios valstybės narės administracinis sprendimas arba teismo sprendimas (
4
).
21.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje pagrindinėje byloje prie Suomijos valdžios institucijų Estijos valdžios institucijoms pateikto prašymo suteikti su prevencinių priemonių taikymu susijusią pagalbą buvo pridėtas teismo sprendimas, kuriame nagrinėta, ar Suomijos teisėje tenkinamos prevencinių priemonių taikymo Heavyinstall sąlygos. Tiek pirmosios instancijos teismas, tiek apeliacinis teismas pagal Estijos teisėje nustatytus kriterijus pakartotinai įvertino, ar šios sąlygos tenkinamos.
22.
Būtent tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 2010/24 16 straipsnį siekiant patikrinti, ar ir kokiu mastu pagal minėtoje direktyvoje sukurtą valstybių narių savitarpio pagalbos sistemą valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismui leidžiama įvertinti pridėtą dokumentą, sudarytą iš prašančiosios valstybės narės teismo priimto teismo sprendimo, ir, remiantis savo paties įsitikinimu, įvertinti, ar tenkinamos sąlygos, susijusios su būtinybe ir galimybe taikyti prevencines priemones, kaip nurodo prašančioji institucija.
23.
Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šis teismas tvirtina, kad yra linkęs laikytis Direktyvos 2010/24 16 straipsnio aiškinimo tiek, kiek prie prašymo suteikti pagalbą pridėtas prašančiosios valstybės narės teismo sprendimas, kiek tai susiję su prevencinių priemonių patvirtinimo procedūra, vykstančia valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teisme, yra tik įrodinėjimo priemonė, kurią turi įvertinti valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismas, siekdamas patikrinti, ar pagal šios valstybės teisę tenkinamos prevencinių priemonių taikymo sąlygos.
24.
Teisingumo Teismui pastabas pateikusios šalys nesutaria dėl nagrinėjamos nuostatos aiškinimo. Švedijos vyriausybė pritaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomonei ir taip pat mano, kad prašančiosios valstybės narės teismo sprendimas, kuriuo leidžiama taikyti prevencines priemones, valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teisme yra tik įrodinėjimo priemonė. Tačiau Estijos ir Vengrijos vyriausybės mano, kad valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismas yra saistomas prašančiosios valstybės teismo nuomonės dėl būtinybės ir galimybės taikyti prevencines priemones, kai šiam teismui pateikiamas dokumentas, kuriame išdėstyta ši nuomonė.
25.
Europos Komisija tvirtina, kad, išskyrus išimtinius atvejus, prašančioji institucija turi patikrinti prevencinių priemonių reikalingumą. Tačiau, kalbant apie galimybę taikyti tokias priemones, prie prašymo suteikti pagalbą pridėtame dokumente kalbama tik apie galimybę jas taikyti prašančiojoje valstybėje narėje.
26.
Todėl, siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, reikia išaiškinti Direktyvos 2010/24 16 straipsnį.
27.
Šiuo atveju suformuotoje jurisprudencijoje nurodyta, kad tiek iš vienodo Sąjungos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo matyti, kad tuomet, kai Sąjungos teisės nuostatoje aiškiai nedaroma nuoroda į valstybių narių teisę tam, kad būtų nustatyta jos prasmė ir apimtis, paprastai ji visoje Sąjungoje turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant ne tik į jos formuluotę, bet ir į nuostatos kontekstą bei nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (
5
).
28.
Pirma, kalbant apie Direktyvos 2010/24 16 straipsnio formuluotę, šio straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad prašančiosios institucijos prašymu valstybės, į kurią kreipiamasi, institucija taiko prevencines priemones reikalavimams įvykdyti dviem atvejais: pirma, kai reikalavimas arba dokumentas, kuriuo leidžiama vykdyti reikalavimą prašančiojoje valstybėje narėje, užginčytas prašymo pateikimo metu; antra, kai dėl reikalavimo dar neišduotas dokumentas, kuriuo leidžiama jį vykdyti prašančiojoje valstybėje narėje.
29.
Be to, institucija, į kurią kreipiamasi, gali taikyti prevencines priemones, jei tenkinamos dvi sąlygos: viena susijusi su valstybe nare, į kurią kreipiamasi, kita – su prašančiąja valstybe nare.
30.
Taigi laikinųjų apsaugos priemonių galima imtis, pirma, „jei jos leidžiamos pagal [valstybės, į kurią kreipiamasi,] nacionalinės teisės aktus ir pagal jos administracinę praktiką“ ir, antra, „jeigu prevencinės priemonės panašiu atveju taip pat galimos pagal prašančiosios valstybės narės nacionalinę teisę ir administracinę praktiką“.
31.
Be to, iš šio straipsnio 1 dalies antros pastraipos matyti, kad dokumentas, parengtas tam, kad prašančiojoje valstybėje narėje būtų galima taikyti prevencines priemones, susijusias su reikalavimu, dėl kurio pateiktas savitarpio pagalbos prašymas, jei toks dokumentas egzistuoja, turi būti pridėtas prie prašymo taikyti prevencines priemones valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi (
6
).
32.
Be to, minėtos antros pastraipos paskutiniame sakinyje numatyta, kad valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, šis dokumentas neturi būti kaip nors pripažintas, papildytas ar pakeistas.
33.
Galiausiai pagal minėtos direktyvos 16 straipsnio 2 dalį kartu su prašymu taikyti prevencines priemones gali būti pateikiami ir kiti prašančiojoje valstybėje narėje išduoti dokumentai, išskyrus 1 dalies antroje pastraipoje nurodytą dokumentą.
34.
Iš Direktyvos 2010/24 16 straipsnio teksto analizės matyti, kad nors šioje nuostatoje aiškiai nenurodyta valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismo įgaliojimų apimtis tuo atveju, kai pateikiamas prašymas taikyti prevencines priemones pagal savitarpio pagalbos sistemą, vis dėlto joje pateikiamos tam tikros nuorodos šiuo klausimu.
35.
Pirma, kiek tai susiję su analize, kurią tuo atveju, kai pateikiamas toks prašymas, valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismas privalo atlikti remdamasis savo nacionaline teise, minėtoje nuostatoje nurodyta, kad pagal ją tiktai turi būti patikrinta, ar prašomos prevencinės priemonės taikymas yra „leidžiamas“ pagal tos valstybės narės nacionalinės teisės aktus ir administracinę praktiką. Iš to matyti, kad analizės, kurią šis teismas turi atlikti remdamasis savo teise, objektas turi būti tik galimybė pagal savo teisės sistemą taikyti savitarpio pagalbos prašyme nurodytas prevencines priemones (
7
).
36.
Antra, iš šios nuostatos matyti, kad prašančiosios institucijos dokumentas, kuris (tam tikrais atvejais) pateikiamas kartu su prašymu ir kuriuo remiantis leidžiama taikyti prevencines priemones prašančiojoje valstybėje narėje, neprivalo būti pripažintas valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, ir negali būti joje papildytas ar pakeistas. Iš to matyti, kad tokiame galimame papildomame dokumente pateikta analizė, kuri paprastai būna susijusi su prevencinių priemonių taikymo sąlygų tenkinimu pagal prašančiosios valstybės narės nacionalinę teisę, neturi ir negali būti nei papildyta, nei pakeista valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, o tai, atrodo, reiškia, kad, kaip teigia Estijos ir Vengrijos vyriausybės, jame pateikti būtinybės taikyti prašomas laikinąsias apsaugos priemones ir galimybės taikyti šias priemones prašančiojoje valstybėje narėje argumentai yra privalomi valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismui (
8
).
37.
Be to, Direktyvos 2010/24 16 straipsnio aiškinimą, kuris kyla iš pažodinės šios nuostatos analizės, patvirtina šios direktyvos sisteminė ir tikslų analizė.
38.
Antra, kiek tai susiję su Direktyvos 2010/24 16 straipsnio konteksto analize, iš tikrųjų reikia pažymėti, kad ši nuostata yra išdėstyta šios direktyvos IV skyriuje „Reikalavimo vykdymo ar prevencinės priemonės“.
39.
Šio IV skyriaus 10–15 straipsniuose reglamentuojami įvairūs pagal Direktyvą 2010/24 teikiamų prašymų vykdyti reikalavimą aspektai, 16 ir 17 straipsniai yra susiję su prašymais suteikti savitarpio pagalbą taikant prevencines priemones, o 18–20 straipsniuose nagrinėjami abiem prašymų tipams bendri klausimai. Pagal šios direktyvos 17 straipsnį tam tikros nuostatos, susijusios su prašymais vykdyti reikalavimą, įskaitant 14 straipsnį „Ginčai“, mutatis mutandis taikomos jos 16 straipsnio įgyvendinimui.
40.
Kiek tai susiję būtent su Direktyvos 2010/24 14 straipsniu, pažymėtina, kad Teisingumo Teismas jau turėjo progą išaiškinti jurisdikcijos paskirstymo valstybių narių, atitinkamai prašančiosios valstybės ir valstybės, į kurią kreipiamasi, teismams apimtį ir pagrindą.
41.
Iš tikrųjų iš šios jurisprudencijos matyti, kad Direktyvos 2010/24 14 straipsnyje numatytas jurisdikcijos paskirstymas prašančiosios valstybės narės ir valstybės narės, į kurią kreipiamasi, institucijoms, siekiant spręsti ginčus dėl, viena vertus, reikalavimo, pradinio dokumento, leidžiančio vykdyti reikalavimą prašančiojoje valstybėje narėje, suvienodinto dokumento, kuriuo leidžiama vykdyti reikalavimą valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, ar dėl prašančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos pateikto pranešimo galiojimo ir, kita vertus, dėl valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, taikytų vykdymo priemonių arba jos kompetentingos institucijos pateikto pranešimo (
9
).
42.
Teisingumo Teismas paaiškino, kad šis kompetencijų paskirstymas kyla iš to, kad reikalavimas ir jo vykdymą užtikrinantys dokumentai yra nustatyti remiantis prašančiojoje valstybėje narėje galiojančiais teisės aktais, o vykdymo priemonės priimamos valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, pagal joje taikytinas teisės aktų nuostatas (
10
).
43.
Jurisprudencijoje dėl Direktyvos 2010/24 dėl savitarpio pagalbos vykdant reikalavimus 14 straipsnio, kuris mutatis mutandis taikomas pagal šios direktyvos 16 straipsnį taikomam prašymui suteikti savitarpio pagalbą, susijusią su prevencinių priemonių taikymu, nustatytas principas pagal analogiją gali būti taikomas siekiant apibrėžti jurisprudencijos pasidalijimą tarp prašančiosios valstybės narės teismo ir valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismo, kai, kaip prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, prie prašymo suteikti savitarpio pagalbą taikant prevencines priemones pridedamas prašančiosios valstybės narės teismo sprendimas, kuriame jis nustato, ar pagal jos nacionalinę teisę tenkinamos prevencinių priemonių taikymo sąlygos.
44.
Taikant šį principą, jurisdikcija prašančiosios valstybės narės teismui ir valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismui turėtų būti paskirstyta taip, kad pirmasis turi jurisdikciją nagrinėti ginčus dėl reikalavimo ir sąlygas, leidžiančias taikyti prevencines priemones, nustatytas pagal prašančiojoje valstybėje narėje galiojančius įstatymus, o antrasis turi jurisdikciją taikyti prevencines priemones valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, pagal šios valstybės įstatymus ir administracinę praktiką.
45.
Iš šių argumentų matyti, kad, atlikus Direktyvos 2010/24 16 straipsnio nuostatos analizę pagal kontekstą, darytina išvada, kad valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismas, kaip antai Estijos teismas pagrindinėje byloje, turi jurisdikciją spręsti, ar prevencinių priemonių taikymo procedūra šios valstybės narės teritorijoje atitinka šios valstybės narės teisės aktus ir administracinę praktiką, bet ne tai, ar įvykdytos esminės prevencinių priemonių taikymo sąlygos, jei šiuo klausimu yra priimtas prašančiosios valstybės narės teismo sprendimas.
46.
Iš jurisprudencijos taip pat matyti, kad Direktyva 2010/24, grindžiama valstybių narių savitarpio pasitikėjimo principu, nesuteikia valstybės narės, į kurią kreipiamasi, kompetentingoms institucijoms įgaliojimų kontroliuoti prašančiosios valstybės narės veiksmus (
11
). Be to, prašančiosios arba prašomosios valstybės narės kompetentingos institucijos gali geriausiai aiškinti savo nacionalinę teisę ir priimti sprendimus dėl tam tikro veiksmo teisėtumo (
12
).
47.
Be to, tik išimtiniais atvejais, kuriuos reikia aiškinti siaurai (
13
), pagal Direktyvą 2010/24 valstybės narės, į kurią kreipiamasi, institucijoms leidžiama atsisakyti suteikti savitarpio pagalbą.
48.
Pavyzdžiui, Direktyvos 2010/24 18 straipsnyje „Institucijos, į kurią kreipiamasi, prievolių ribojimas“ yra numatyti trys konkretūs atvejai, kai valstybė narė, į kurią kreipiamasi, gali atsisakyti suteikti savitarpio pagalbą – tiek vykdant reikalavimus, tiek taikant prevencines priemones, – t. y., pirma, kai dėl skolininko padėties valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, gali kilti didelių ekonominių ar socialinių sunkumų, antra, kai nuo akto, kuriuo leidžiama vykdyti reikalavimą arba taikyti prevencines priemones, priėmimo praėjo daugiau nei penkeri metai ir, trečia, kai reikalavimo, kurį prašoma vykdyti arba kurio atžvilgiu prašoma taikyti prevencines priemones, suma yra mažesnė nei 1500 EUR.
49.
Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad savitarpio pagalbos prašymas išimties tvarka gali būti atmestas net tuo atveju, kai paaiškėja, kad gali būti pažeista institucijos, į kurią kreipiamasi, valstybės narės viešoji tvarka (
14
).
50.
Trečia, manau, kad Direktyvos 2010/24 tikslų analizė patvirtina išdėstytus argumentus.
51.
Visų pirma, kaip jau pažymėjau, Direktyva 2010/24 yra grindžiama savitarpio pasitikėjimo principu. Šia direktyva nustatytos savitarpio pagalbos sistemos įgyvendinimas priklauso nuo tokio atitinkamų nacionalinių institucijų pasitikėjimo (
15
).
52.
Be to, kaip matyti iš minėtos direktyvos 4 konstatuojamosios dalies, priimant šią direktyvą buvo siekiama, pirma, išplėsti savitarpio pagalbos vykdant su mokesčiais ir muitais susijusius reikalavimus taikymo sritį ir, antra, daugėjant pagalbos prašymų, padaryti pagalbą veiksmingesnę ir efektyvesnę. Tinkamo Direktyvoje 2010/24 nustatytos savitarpio pagalbos sistemos veikimo reikalavimas taip pat paminėtas šios direktyvos 6 konstatuojamojoje dalyje.
53.
Kalbant apie prevencines priemones, jos 10 konstatuojamojoje dalyje taip pat pabrėžiama, kad, atsižvelgiant į didėjantį judumą vidaus rinkoje ir į Sutartimi ar kitomis taisyklėmis dėl garantijų, kurių gali būti reikalaujama iš nacionalinėje teritorijoje neįsisteigusių mokesčių mokėtojų, nustatytus apribojimus, buvo būtina išplėsti galimybes prašyti taikyti reikalavimus ar prevencines priemones kitoje valstybėje narėje.
54.
Pakartotinis prevencinių priemonių taikymo sąlygų buvimo nagrinėjimas valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teisme, atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, kai jas jau yra nustatęs prašančiosios valstybės narės teismas ir jo sprendimas yra pridėtas prie prašymo, prieštarautų pirmiau minėtiems tikslams, visų pirma savitarpio pasitikėjimo principui, kuriuo grindžiama Direktyva 2010/24. Kadangi prašymo suteikti pagalbą vykdymas galėtų tapti neįmanomas arba pernelyg sudėtingas, tai taip pat prieštarautų tinkamam jame nustatytos savitarpio pagalbos sistemos veikimui ir veiksmingumui.
55.
Be to, toks pakartotinis nagrinėjimas prieštarautų tiek konkretiems skubumo reikalavimams, kurie būdingi prevencinių priemonių taikymo procedūrai, tiek reikalavimui vykdant tą pačią pagalbos procedūrą išvengti prieštaringų tų pačių faktinių aplinkybių vertinimų abiejų joje dalyvaujančių valstybių narių teismuose.
56.
Taigi Direktyvos 2010/24 tikslams prieštarauja toks jos 16 straipsnio aiškinimas, pagal kurį valstybės narės, į kurią kreiptasi, teismas gali, nesant šios išvados 47–49 punktuose nurodytų išimtinių aplinkybių, atmesti prašymą taikyti prevencines priemones, remdamasis pakartotine jų taikymą pateisinančių sąlygų analize, kai šias sąlygas jau nustatė teismas, kaip yra pagrindinėje byloje, ir kai jo sprendimas yra pridėtas prie prašymo taikyti prevencines priemones.
57.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Direktyvos 2010/24 16 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai prašymas suteikti savitarpio pagalbą taikant prevencines priemones pateikiamas kartu su šio straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodytu dokumentu, kuris yra prašančiosios valstybės narės teismo sprendimas, valstybės, į kurią kreipiamasi, teismas privalo laikytis šio teismo pozicijos tiek dėl būtinybės imtis prevencinių priemonių, kurias prašoma taikyti, taigi ir dėl jų taikymo reikalavimų tenkinimo, tiek dėl galimybės taikyti prevencines priemones prašančiojoje valstybėje narėje.
V. Išvada
58.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas, Estija) pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
2010 m. kovo 16 d. Tarybos direktyvos 2010/24/ES dėl savitarpio pagalbos vykdant reikalavimus, susijusius su mokesčiais, muitais ir kitomis priemonėmis, 16 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai prašymas suteikti savitarpio pagalbą taikant prevencines priemones pateikiamas kartu su šio straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodytu dokumentu, kuris yra prašančiosios valstybės narės teismo sprendimas, valstybės, į kurią kreipiamasi, teismas privalo laikytis šio teismo pozicijos tiek dėl būtinybės imtis prevencinių priemonių, kurias prašoma taikyti, taigi ir dėl jų taikymo reikalavimų tenkinimo, tiek dėl galimybės taikyti prevencines priemones prašančiojoje valstybėje narėje.
(
1
)	Originalo kalba: italų.
(
2
)	2010 m. kovo 16 d. Tarybos direktyva 2010/24/ES dėl savitarpio pagalbos vykdant reikalavimus, susijusius su mokesčiais, muitais ir kitomis priemonėmis (OL L 84, 2010, p. 1).
(
3
)	Vis dėlto prie tokio prašymo negali būti pridėtas Direktyvos 2010/24 12 straipsnyje nurodytas suvienodintas dokumentas, nes, šią nuostatą aiškinant kartu su šios direktyvos 11 straipsniu, minėtas dokumentas iš principo pridedamas tik prie prašymų vykdyti reikalavimą. Tačiau suvienodintu dokumentu gali būti grindžiamas pagal direktyvos 14 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą pateiktas prašymas taikyti prevencines priemones, t. y. kai šio straipsnio 1 dalyje nurodytas ginčas (žr. šios išvados 41 punktą) kyla pateikus prašymą vykdyti reikalavimą ir siekiant užtikrinti reikalavimo vykdymą. Pastarasis atvejis aiškiai skiriasi nuo nurodytųjų 16 straipsnyje (žr. šios išvados 28 punktą).
(
4
)	Tai matyti iš 2011 m. lapkričio 18 d. Komisijos įgyvendinimo reglamento (ES) Nr. 1189/2011, kuriuo nustatomos išsamios taisyklės, susijusios su tam tikromis Tarybos direktyvos 2010/24/ES dėl savitarpio pagalbos vykdant reikalavimus, susijusius su mokesčiais, muitais ir kitomis priemonėmis, nuostatomis (OL L 302, 2011, p. 16), III priede pateiktos pareiškimo, kuriame nurodomos prašymo taikyti prevencines priemones priežastys ir aplinkybės, formos. Iš tikrųjų šioje formoje numatyta, kad pagal Direktyvos 2010/24 16 straipsnį teikiamas prašymas taikyti prevencines priemones gali būti grindžiamas administraciniu sprendimu, kuriuo prašančiojoje valstybėje leidžiama taikyti prevencines priemones, arba teismo patvirtinimu, kad prevencinės priemonės yra pagrįstos ir kad atitinkamas sprendimas turi būti pridėtas prie pareiškimo (žr. minėtos formos 2.2 ir 2.3 skirsnius).
(
5
)	Žr., be kita ko, 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą GRDF (C‑236/18, EU:C:2019:1120, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2020 m. sausio 23 d. Sprendimą Energiavirasto (C‑578/18, EU:C:2020:3519, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
6
)	Šiuo klausimu pažymiu, kad nagrinėjamos nuostatos versijose anglų ir vokiečių kalbomis dar aiškiau nei versijose italų ir prancūzų kalbomis nurodoma, kad šį dokumentą, jeigu jis egzistuoja, pridėti yra privaloma. Šiose versijose tai, kad tokia pareiga egzistuoja, aiškėja ir iš esamojo laiko vartojimo: „yra pridedamas“.
(
7
)	Išskirta mano.
(
8
)	Išskirta mano.
(
9
)	2019 m. kovo 14 d. Sprendimas Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, 33 punktas).
(
10
)	2019 m. kovo 14 d. Sprendimas Metirato (C-695/17, EU:C:2019:209, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
11
)	Šiuo klausimu dėl Direktyvos 2010/24 14 straipsnio žr. 2018 m. balandžio 26 d. Sprendimą Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, 41 ir 44 punktai).
(
12
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. kovo 14 d. Sprendimą Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, 36 punktas).
(
13
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. balandžio 26 d. Sprendimą Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, 47 punktas).
(
14
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. balandžio 26 d. Sprendimą Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, 47 punktas).
(
15
)	Žr. 2018 m. balandžio 26 d. Sprendimą Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, 41 punktas).