TEISINGUMO TEISMO NUOMONĖ 2/941996 m. kovo 28 d.„Bendrijos prisijungimas prie Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos“Europos Sąjungos Taryba, remdamasi EB sutarties 228 straipsnio 6 dalimi, pagal kurią:„Taryba,
Komisija arba valstybė narė gali gauti Teisingumo Teismo nuomonę dėl
to, ar numatytas sudaryti susitarimas yra suderinamas su šios Sutarties
nuostatomis. Jei Teisingumo Teismo nuomonė yra neigiama, susitarimas
gali įsigalioti tik pagal Europos Sąjungos sutarties N straipsnį“_Teisingumo Teismui pateikė prašymą pateikti nuomonę, kurį Teismo kanceliarija gavo 1994 m. balandžio 26 dieną.PrašymasI – Prašymo pateikti nuomonę turinys1.      Taryba,
atstovaujama Teisės tarnybos generalinio direktoriaus J.‑C. Piris,
direktoriaus J.‑P. Jacqué ir darbuotojos A. Lo Monaco, prašo
Teisingumo Teismo pateikti nuomonę šiuo klausimu:„Ar
Europos Bendrijos prisijungimas prie 1950 m. lapkričio 4 d.
Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau –
Konvencija) yra suderinamas su Europos Bendrijos steigimo sutartimi?“2.      Taryba
teigia, kad principinis sprendimas pradėti derybas negali būti priimtas
anksčiau nei Teisingumo Teismas nuspręs, ar numatytas prisijungimas
atitinka Sutarties nuostatas.Savo žodinėse
pastabose Taryba, pripažindama, kad dar nėra parengtas numatyto sudaryti
susitarimo tekstas, teigia, jog prašymas yra priimtinas. Ji priduria ne
piktnaudžiaujanti įgaliojimais, o susidurianti su principiniais
teisinio ir institucinio pobūdžio klausimais. Be to, Konvencija, prie
kurios Bendrija numato prisijungti, yra žinoma, ir teisiniai klausimai,
kurie kyla dėl šio prisijungimo, yra pakankamai aiškūs, kad Teisingumo
Teismas galėtų pateikti savo nuomonę.3.      Dėstydama
numatomo prisijungimo objektą ir tikslus, Taryba pateikia savo poziciją
dėl prisijungimo apimties, Bendrijos dalyvavimo kontrolės institucijose
ir Konvencijos bei protokolų pakeitimų, kurie turėtų būti padaryti.4.      Prisijungimo
apimties atžvilgiu Taryba patikslina, kad kiekviena Bendrija turės
prisijungti prie Konvencijos, kiek tai leidžia jos įgaliojimai ir teisės
taikymo sritis. Prisijungiama turėtų būti prie Konvencijos ir
protokolų, kurie jau įsigaliojo ir kuriuos ratifikavo visos Bendrijos
valstybės narės. Šis prisijungimas neturėtų turėti įtakos Konvenciją
pasirašiusių valstybių narių padarytoms išlygoms, kurios ir toliau
galiotų nacionalinės kompetencijos srityse. Bendrija sutiktų, kad jai
būtų taikoma individualių peticijų ir tarpvalstybinių bylų tvarka;
tačiau neturėtų būti galima kreiptis dėl Bendrijos ir jos valstybių
narių ginčų, kad būtų išlaikyta monopolija, kurią Teisingumo Teismui
šiuo atžvilgiu suteikia EB sutarties 219 straipsnis.5.      Dėl
Bendrijos dalyvavimo kontrolės institucijų, pirmiausia būsimojo
vienintelio Žmogaus teisių teismo, veikloje galimi keli skirtingi
sprendimai: neskirti Bendrijai atstovaujančio teisėjo, skirti nuolatinį
teisėją, kuris turėtų tą patį statusą, kaip ir kiti teisėjai, skirti
teisėją, kuriam būtų suteiktas specialusis statusas ir kuris turėtų
balso teisę tik nagrinėjant su Bendrijos teise susijusias bylas. Šis
teisėjas negalėtų tuo pat metu būti ir Teisingumo Teismo teisėju. Šio
teisėjo skyrimo procedūrą reglamentuotų Konvencija, tačiau Bendrijos
pasiūlytų kandidatų paskyrimas liktų Bendrijos vidaus reikalas. Nebūtų
numatytas Bendrijos dalyvavimas Ministrų Komitete, kuris, be to,
būsimajame teisminiame mechanizme turėtų tapti nebereikalingas.6.      Reikėtų
iš dalies pakeisti Konvencijos ir jos protokolų nuostatas, nes šiuo
metu jų šalys gali būti tik Europos Tarybos valstybės narės. Tačiau
Bendrija nėra numačiusi tapti Europos Tarybos nare. Vis dėlto reikėtų iš
dalies pakeisti technines nuostatas, pagal kurias Europos Tarybos
valstybės narės dalyvauja Konvencijos kontrolės mechanizmuose.
Prisijungusi prie Konvencijos, Bendrija prisiimtų įsipareigojimus tik
savo kompetencijos srityje. Turėtų būti numatytas mechanizmas, kuris
leistų Bendrijai ir valstybėms narėms išspręsti įgaliojimų pasidalijimo
klausimą Konvencijos institucijų atžvilgiu.7.      Analizuodama,
ar prisijungimas suderinamas su Sutartimi, Taryba nagrinėja, ar
Bendrija turi įgaliojimus sudaryti numatomą sutartį, ir ar Konvencijos
teisminė sistema yra suderinama su Sutarties 164 ir
219 straipsniais.8.      Taryba
pripažįsta, kad Sutartis nesuteikia Bendrijai konkrečių įgaliojimų
veikti žmogaus teisių srityje. Šių teisių apsauga įgyvendinama
vadovaujantis bendrais Bendrijos teisės principais. Šios apsaugos
būtinumą, kurį patvirtina teismų praktika, nuo šiol įtvirtina Europos
Sąjungos sutarties F straipsnis. Taryba mano, kad žmogaus teisių apsauga
kyla iš horizontalaus principo, kuris yra neatskiriama Bendrijos tikslų
dalis. Nesant konkretaus su šia sritimi susijusio straipsnio,
prisijungimo pagrindas galėtų būti EB sutarties
235 straipsnis, jeigu bus įvykdytos šio straipsnio taikymo sąlygos.9.      Taryba
taip pat norėtų sužinoti, ar Bendrijos prisijungimas prie Konvencijos,
ypač jos teisminės sistemos, nepažeidžia Teisingumo Teismo išskirtinės
jurisdikcijos, kurią jam yra suteikia Sutarties 164 ir
219 straipsniai, taip pat Bendrijos teisinės sistemos
autonomiškumo.10.      Taryba
pabrėžia, kad Europos žmogaus teisių teismo sprendimai neturi
tiesioginio poveikio. Iš tiesų šis teismas negali panaikinti arba
pakeisti nacionalinės teisės nuostatos; jis gali tik įpareigoti
Susitariančiąją Šalį užtikrinti tam tikrą rezultatą. Tačiau Teisingumo
Teismas turėtų savo teisminėje praktikoje atsižvelgti į šio teismo
sprendimus. Individualios peticijos, kurios negali būti pateikiamos, kol
nėra panaudotos visos vidaus teisinės gynybos priemonės, turėtų įtakos
tam, kad Bendrijos teismai, ypač Teisingumo Teismas, turėtų pateikti
nuomonę, ar Bendrijos teisės aktas suderinamas su Konvencija.
1991 m. gruodžio 14 d. Nuomonėje 1/91 (Rink., p. I-6079)
Teisingumo Teismas sutiko, kad Bendrija paklustų tarptautiniu susitarimu
įsteigtai teisminei institucijai, jeigu šios institucijos kompetencija
būtų tik šio susitarimo aiškinimas ir taikymas ir nepažeistų Bendrijos
teisminės sistemos autonomiškumo. Taryba norėtų sužinoti, ar ši taisyklė
yra taikytina tik tuo atveju, jeigu šios teisminės institucijos
sprendimai yra susiję vien su tarptautiniu susitarimu, ar ir tuo atveju,
jeigu šie sprendimai yra susiję su Bendrijos teisės atitiktimi
tarptautiniam susitarimui.II – Procesas1.      Laikantis
Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnio
1 dalies, prašymas pateikti nuomonę buvo įteiktas Europos Bendrijų
Komisijai ir valstybėms narėms. Rašytines pastabas pateikė Belgijos
vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų, užsienio prekybos ir
bendradarbiavimo plėtros srityje ministerijos administracijos
direktoriaus J. Devadder, Danijos vyriausybė, atstovaujama Užsienio
reikalų ministerijos teisės patarėjų ambasadoriaus L. Mikaelsen ir
skyriaus vadovo P. Biering, Vokietijos vyriausybė, atstovaujama
Federalinės ūkio ministerijos Ministerialrat E. Röder ir Federalinės teisingumo ministerijos Regierungsdirektor
A. Dittrich, Graikijos vyriausybė, atstovaujama Valstybės Tarybos
garbės pirmininko V. Rotis, Graikijos Respublikos nuolatinės
atstovybės teisės patarėjo S. Zisimopoulos ir Užsienio reikalų
ministerijos specialiosios teisės tarnybos Bendrijos teisės klausimais
sekretorės N. Dafniou, Ispanijos vyriausybė, atstovaujama Bendrijos
teisės ir institucinio koordinavimo generalinio direktoriaus
A. Navarro González ir Bendrijos teisės tarnybos darbuotojos abogado del Estado
R. Silva de Lapuerta, Prancūzijos vyriausybė,
atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos teisės departamento
direktoriaus padėjėjos E. Belliard, šio departamento direktoriaus
pavaduotojos C. de Salins ir
užsienio reikalų sekretorės
M. C. Chavance, Nyderlandų vyriausybė, atstovaujama Užsienio
reikalų ministerijos teisės patarėjo A. Bos, Portugalijos
vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos generalinio
Bendrijos reikalų direktorato teisės tarnybos departamento direktoriaus
L. Fernandes ir šio departamento patarėjos M. L. Duarte,
Jungtinės Karalystės vyriausybė, atstovaujama Treasury Sollicitor’s      Department darbuotojo J. Collins, padedamo barristers
S. Richards ir D. Anderson, taip pat Komisija, atstovaujama
vyriausiojo teisės patarėjo J. Ampoux, teisės patarėjo
J. Pipkorn ir teisės tarnybos darbuotojo R. Gosalbo-Bono.2.      Į
Europos Sąjungą įstojus Austrijos Respublikai, Suomijos Respublikai ir
Švedijos Karalystei, joms taip pat buvo įteiktas prašymo pateikti
nuomonę nuorašas. Rašytines pastabas pateikė Austrijos vyriausybė,
atstovaujama Universiteto docento K. Brechtold, ir Suomijos
vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos skyriaus vadovo
H. Rotkirch.3.      Europos
Parlamento, atstovaujamo juriskonsulto G. Garzón Clariana ir
Teisės tarnybos darbuotojo E. Perillo, prašymu jam buvo leista
pateikti pastabas.4.      1995 m.
lapkričio 7 d. posėdyje buvo išklausyti: Belgijos vyriausybė,
atstovaujama J. Devadder, Danijos vyriausybė, atstovaujama
L. Mikalesen ir P. Biering, Vokietijos vyriausybė,
atstovaujama A. Dittrich, Graikijos vyriausybė, atstovaujama
Užsienio reikalų ministerijos specialiosios teisės tarnybos Bendrijos
teisės klausimais specialiojo teisės patarėjo pavaduotojos
A. Samoni-Rantou ir N. Dafniou, Ispanijos vyriausybė,
atstovaujama R. Silva de Lapuerta, Prancūzijos vyriausybė,
atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos teisės departamento
direktoriaus padėjėjo J.-F. Dobelle ir C. Chavance, Airijos vyriausybė,
atstovaujama SC D. Gleeson ir M. Buckley, Italijos
vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos diplomatinės
teisės, sutarčių ir įstatymų leidimo reikalų skyriaus vadovo
profesoriaus U. Leanza, Nyderlandų vyriausybė, atstovaujama
Užsienio reikalų ministerijos teisės patarėjo M. Fiesta,
Portugalijos vyriausybė, atstovaujama L. Fernandes ir
M. L. Duarte, Suomijos vyriausybė, atstovaujama
H. Rotkirch, Švedijos vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų
ministerijos Europos reikalų teisės departamento patarėjos
L. Nordling, Jungtinės Karalystės vyriausybė, atstovaujama
J. E. Collins, padedamo S. Richards ir D. Anderson,
Europos Sąjungos Taryba, atstovaujama J.‑C. Piris,
J. P. Jacqué ir A. Lo Monaco, Komisija, atstovaujama
J. Pipkorn ir R. Gosalbo-Bono, ir Europos Parlamentas,
atstovaujamas G. Garzón Clariana ir E. Perillo.III – Trumpa žmogaus teisių laikymosi Bendrijoje apžvalga1.      EB sutartyje,
kaip ir EAPB bei EAEB sutartyse, nėra konkrečiai kalbama apie
pagrindines teises, išskyrus pasiryžimą „stiprinti taiką ir laisvę“,
kaip nurodyta paskutinėje konstatuojamojoje dalyje.2.      Teisingumo
Teismas įtvirtino pagrindinių teisių apsaugą kaip bendrus Bendrijos
teisės principus, remdamasis bendromis konstitucinėmis tradicijomis bei
tarptautiniais dokumentais, ypač Konvencija.3.      Atsižvelgiant
į šią teismo praktiką, Suvestinio Europos akto preambulėje nurodyta,
kad juo siekiama gerbti pagrindines teises, pripažintas valstybių narių
konstitucijose ir įstatymuose, Konvencijoje ir Europos socialinėje
chartijoje.4.      Europos
Sąjungos sutarties F straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad
„Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina 1950 m.
lapkričio 4 d. Romoje pasirašyta Europos žmogaus teisių ir
pagrindinių laisvių apsaugos konvencija ir kurios kyla iš valstybėms
narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendri Bendrijos teisės
principai.“ Šios sutarties J.1 straipsnio 2 dalies penktąja
įtrauka siekiama pagarbos žmogaus teisėms ir pagrindinėms laisvėms. Tos
pačios sutarties K.2 straipsnio 1 dalyje konkrečiai minimas
Konvencijos laikymasis bendradarbiaujant teisingumo ir vidaus reikalų
srityje.5.      Gerbti
pagrindines teises taip pat skatinama valstybių narių ir Bendrijos
institucijų politiniuose pareiškimuose. Galima paminėti 1977 m.
balandžio 5 d. bendrą Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos
pagrindinių teisių deklaraciją (Recueil des traités, 1995,
p. 877), 1986 m. birželio 11 d. bendrą Europos
Parlamento, Tarybos, Taryboje susirinkusių valstybių narių atstovų ir
Komisijos deklaraciją prieš rasizmą ir ksenofobiją (Recueil des traités,
1995, p. 889), 1990 m. gegužės 29 d. Tarybos ir Taryboje
susirinkusių valstybių narių vyriausybių atstovų rezoliuciją dėl kovos
su rasizmu ir ksenofobija (OL C 157,
1990, p. 1),
rezoliuciją dėl žmogaus teisių, demokratijos ir plėtros, kurią
1991 m. lapkričio 28 d. priėmė Taryba ir Taryboje susirinkusių
valstybių narių atstovai (Bulletin des Communautés européennes
Nr. 11/91, 2.3.1 punktas) ir 1992 m. lapkričio 18 d.
Tarybos ir valstybių narių priimtas išvadas dėl šios rezoliucijos
įgyvendinimo. Galima priminti ir skirtingos sudėties Europos Tarybos
priimtas deklaracijas, pavyzdžiui, 1973 m. gruodžio 14 d.
deklaraciją dėl Europos identiteto (Bulletin      des Communautés européennes
Nr. 12/73, 2501 punktas), 1978 m. balandžio 8 d.
deklaraciją dėl demokratijos, 1988 m. gruodžio 2 d. ir 3 d.
deklaraciją dėl tarptautinio Bendrijos vaidmens (Bulletin des Communautés européennes, Nr. 12/88, 1.1.10 punktas), 1991 m. birželio 29 d. Žmogaus teisių deklaraciją (Bulletin des Communautés européennes
Nr. 6/91, V priedas) ir 1993 m. gruodžio 11 d.
Žmogaus teisių deklaraciją, paskelbtą Visuotinės žmogaus teisių
deklaracijos 45-jų metinių proga (Bulletin des Communautés européennes Nr. 12/93, 1.4.12 punktas).6.      1976 m.
vasario 4 d. Europos Parlamentui ir Tarybai pateiktoje ataskaitoje
„Pagrindinių teisių apsauga kuriant ir plėtojant Bendrijos teisę“ (Bulletin des Communautés européennes priedas 5/76) Komisija nurodė, kad Bendrijai visai nėra būtina prisijungti prie Konvencijos.7.      Pirmą
kartą oficialiai prisijungti Komisija Tarybai pasiūlė 1979 m.
balandžio 4 d. „Memorandume dėl Europos Bendrijų prisijungimo prie
Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos“ (Bulletin des Communautés européennes priedas 2/79).8.      Šis
pasiūlymas buvo pakartotinai pateiktas 1990 m. lapkričio
19 d. Komisijos pranešime dėl Bendrijos prisijungimo prie Žmogaus
teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos.9.      1993 m.
spalio 26 d. Komisija paskelbė darbo dokumentą „Bendrijos
prisijungimas prie Žmogaus teisių konvencijos ir Bendrijos teisinė
sistema“, kuriame pirmiausia nagrinėjami prisijungimo teisinio pagrindo
ir Teisingumo Teismo išimtinės jurisdikcijos klausimai.10.      Europos
Parlamentas ne kartą pareiškė esąs už prisijungimą. Paskutinį kartą jis
tą padarė 1994 m. sausio 18 d. priimdamas rezoliuciją dėl
Bendrijos prisijungimo prie Žmogaus teisių konvencijos, pagrįstą Teisės
ir piliečių teisių komisijos ataskaita (OL C 44, 1994,
p. 32).IV – Prašymo pateikti nuomonę priimtinumas1.      Airijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės teigia, kad prašymas pateikti nuomonę yra nepriimtinas. Danijos, Suomijos ir Švedijos vyriausybės taip pat iškelia klausimą dėl to, ar toks prašymas nėra pateikiamas per anksti.Savo
žodinėse pastabose Airijos vyriausybė pabrėžia, kad nėra parengtas joks
konkretus prisijungimo susitarimo projektas, dėl kurio Teisingumo
Teismas galėtų pateikti nuomonę. Techninio pobūdžio problemų yra daug ir
gali būti numatyta daug sprendimų. Dar nėra pasirinkta, kokios šalys
dalyvaus derybose.Jungtinės Karalystės
vyriausybės nuomone, nėra „numatyta“ sudaryti susitarimą, kaip apibrėžta
Sutarties 228 straipsnio 6 dalyje. Į Teisingumo Teismą galima
būtų kreiptis tik po išsamių derybų dėl susitarimo projekto.
1979 m. spalio 4 d. Nuomonėje 1/78 (Rink. p. 2871) prašymas
buvo priimtas nepaisant to, kad derybos dar tik turėjo įvykti. Tačiau
tuo metu, kai buvo pateiktas šis prašymas, jau buvo parengtas susitarimo
projektas; derybos vyko proceso metu, ir prieš paskelbdamas savo
nuomonę Teisingumo Teismas buvo informuotas apie visus tekste padarytus
pakeitimus. Šiuo atveju, priešingai, nėra parengtas joks susitarimo
projektas ir nėra numatoma pradėti derybų anksčiau, nei bus paskelbta
nuomonė. Prašymas pateikti Nuomonę 1/78 buvo pripažintas pagrįstu, nes
kilo ginčų dėl susitarimo teisinio pagrindo. Šiuo atveju pasiektas
susitarimas, kad teisinis pagrindas gali būti tik Sutarties
235 straipsnis.Be Tarybos nurodytų
esminių problemų, Jungtinės Karalystės vyriausybė konstatuoja ir kitus
sunkumus. Ji mini prisijungimo apimties klausimą atsižvelgdama į tai,
jog valstybės narės yra nustačiusios išlygas, kad jos gali bet kuriuo
metu nukrypti nuo tam tikrų Konvencijos nuostatų, taip pat pavojų, kad
galėtų atsirasti skirtumų tarp valstybių narių ir Bendrijos
įsipareigojimų, Bendrijos dalyvavimo Konvencijos institucijose, ypač
būsimajame vieninteliame Teisme, problemą, Bendrijos ir valstybių narių
įgaliojimų pasidalijimą, tai, kad Bendrijai būtų sudėtinga prisijungti
prie Konvencijos, prieš tai netapus Europos Tarybos nare, ir EAPB bei
EAEB sutarčių likimą. Atsižvelgiant į iškylančių problemų skaičių ir
svarbą, dabartinėje situacijoje Teisingumo Teismas negali pateikti
pagrįstos nuomonės. Pagal Sutarties
235 straipsnį, kuris vienintelis gali būti teisinis pagrindas,
reikalingas vieningas Tarybos sprendimas. Kadangi tokio vieningumo nėra,
tai tik pabrėžia, kad prašymas pateikti nuomonę yra hipotetinis ir
neatitinkantis tikrovės. Pažymėtina, kad prašymų priimti prejudicinį
sprendimą atžvilgiu Teisingumo Teismas visada atsisako priimti sprendimą
dėl bendro ar hipotetinio pobūdžio klausimų.Danijos
vyriausybė pastebi, kad nėra parengtas susitarimo projektas. Be to,
nėra aišku, ar Taryba priimtų sprendimą pradėti derybas.Suomijos
vyriausybė primena, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento
107 straipsnio 2 dalį ir nusistovėjusią praktiką nuomonė gali
būti pateikta klausimu, ar numatytas sudaryti susitarimas atitinka
Sutarties nuostatas, ir dėl to, ar Bendrija yra kompetentinga sudaryti
tą susitarimą. Šiuo atveju prašymo pateikti nuomonę priimtinumas susijęs
su tuo, ar su tuo prašymu pateikti arba jame minimi dokumentai
atskleidžia numatyto sudaryti susitarimo esmę tiek, kad Teisingumo
Teismas galėtų pateikti savo nuomonę. Jeigu atsakymas į šį klausimą yra
teigiamas, net ir pernelyg ankstyvas prašymo pateikimas neturėtų
sutrukdyti Teisingumo Teismui pareikšti nuomonę bendrai ir dėl
principinių klausimų.Švedijos vyriausybė
savo žodinėse pastabose taip pat nurodo, kad nėra parengtas susitarimo
tekstas ir netgi nėra priimtas Tarybos sprendimas pradėti derybas. Net
jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad prašymas pateikti nuomonę yra
priimtinas, negalima būtų išvengti dar vieno kreipimosi, kai būtų
išspręsti teisinio ir techninio pobūdžio klausimai.2.      Komisija,      Parlamentas,      Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos ir Portugalijos
vyriausybės nurodo, kad prašymas pateikti nuomonę yra priimtinas, nes
jis pateiktas dėl numatyto sudaryti susitarimo, kaip apibrėžta Sutarties
228 straipsnio 6 punkte.Komisija
nurodo, kad pasikeitė 228 straipsnio formuluotė. Ankstesnis
EEB sutarties 228 straipsnio 1 dalies antrosios
pastraipos tekstas, kuriuo buvo leidžiama gauti išankstinę Teisingumo
Teismo nuomonę dėl to, ar numatytas sudaryti susitarimas atitinka
Sutartį, buvo susijęs su pirmąja pastraipa, kurioje kalbama apie
Bendrijos ir trečiųjų šalių arba tarptautinės organizacijos susitarimų
sudarymą. Naujajame EB sutarties 228 straipsnio 6 dalies
tekste minimi tik numatyti sudaryti susitarimai ir nėra jokios nuorodos į
išankstinę nuomonę dėl tam tikro susitarimo sudarymo. Jau minėtoje
Nuomonėje 1/78 Teisingumo Teismas numatyto sudaryti susitarimo sąvoką
išaiškino labai plačiai; šis precedentas galėtų būti patvirtintas
naujojo teksto atžvilgiu. Kaip ir Nuomonėje 1/78, prašyme pateikti
nuomonę Teisingumo Teismui pateikiamas klausimas dėl kompetencijos ir
nekyla pavojus, kad vėl reikėtų kreiptis į jį vykstant deryboms.Parlamentas
pabrėžia, kad 228 straipsnio tikslas, kaip matyti iš 1975 m.
lapkričio 11 d. Nuomonės 1/75 (Rink. p. 1355), yra užkirsti
kelią ginčams dėl tarptautinių susitarimų atitikties Sutarčiai. Šiuo
atveju kalbama apie tai, ar Konvencija įkurta teisinė sistema yra
suderinama su Bendrijos teisine sistema. Konkretus teisinis klausimas:
ar tai, kad Teisingumo Teismas turėtų paklusti ne Bendrijos vidaus
teisinės sistemos teisminei institucijai, yra suderinama su Teisingumo
Teismo išimtine jurisdikcija. Minėtoje Nuomonėje 1/78 Teisingumo Teismas
pripažino, jog visos atitinkamos valstybės, įskaitant ir trečiąsias
šalis, yra suinteresuotos, kad jau pačioje derybų pradžioje būtų
išspręstas kompetencijos klausimas.Belgijos
vyriausybė taip pat nurodo Nuomonę 1/78 ir naująją Sutarties
228 straipsnio 6 dalies formuluotę kaip precedentą. Ji
pabrėžia tris punktus. Valstybės narės nusprendė, kad prieš pradedant
derybas turi būti nustatyta, ar prisijungimas suderinamas su Bendrijos
teise. Jau minėtoje Nuomonėje 1/78 ir 1992 m. balandžio 10 d.
Nuomonėje 1/92 (Rink. p. I-2821) Teisingumo Teismas pripažino, kad
prašymas pateikti nuomonę turi būti priimtas, jeigu yra žinomas numatyto
sudaryti susitarimo objektas ir jeigu prašymą pateikęs asmuo yra
suinteresuotas gauti atsakymą, netgi jeigu numatyto sudaryti susitarimo
turinys dar nėra išsamiai apibrėžtas. Reikalauti iš prašymą
pateikiančios institucijos, kad kreipiantis į Teisingumo Teismą nebebūtų
jokių abejonių dėl numatyto sudaryti susitarimo suderinamumo su
Bendrijos teise, reikštų, jog Sutarties 228 straipsnio 6 dalis
prarastų savo reikšmę. Vokietijos
vyriausybė savo žodinėse pastabose nurodo, kad prašymas yra priimtinas,
nes jo pateikimo momentu diskusija dėl prisijungimo jau buvo pažengusi
tiek, kad atrodė būtina ir pateisinama gauti nuomonę. Konvencija, prie
kurios būtų prisijungiama, taip pat pataisos, kurios būtų reikalingos
dėl tokio prisijungimo, yra žinomos. Remiantis tuo, ką Teisingumo
Teismas pripažino minėtoje Nuomonėje 1/78, visos valstybės narės
suinteresuotos, kad Bendrijos kompetencijos prisijungti prie Konvencijos
klausimas būtų išspręstas prieš pradedant derybas.Prancūzijos
vyriausybė savo žodinėse pastabose tvirtina, jog Teisingumo Teismui
nebuvo pateiktas susitarimo projektas, kad išlieka tam tikras
neapibrėžtumas derybų turinio atžvilgiu ir kad šiuo metu Taryboje dar
nėra pasiektas konsensusas dėl prisijungimo reikalingumo. Tačiau
Teisingumo Teismas turėtų priimti prašymą pateikti nuomonę, nes
teisiniai klausimai dėl to, ar prisijungimas suderinamas su Sutartimi,
yra aiškiai suformuluoti ir jų reikšmė nekelia abejonės. Italijos
vyriausybė savo žodinėse pastabose nurodo Procedūros reglamento
107 straipsnio 2 dalį, iš kurios išplaukia, kad prašymas
pateikti nuomonę gali būti pateikiamas dėl numatyto sudaryti susitarimo
atitikties Sutarties nuostatoms arba dėl Bendrijos kompetencijos
sudaryti šį susitarimą. Jeigu prašymas, kaip tai yra šiuo atveju,
susijęs su kompetencija, nėra būtina pateikti pakankamai išsamaus
susitarimo projekto. Netgi jeigu būtų pripažinta, kad prašymas taip pat
susijęs su tuo, ar prisijungimas suderinamas su Sutarties materialinėmis
normomis, Teisingumo Teismas negalėtų jo atmesti, nes Konvencija, dėl
prisijungimo prie kurios yra kreipiamasi, jau egzistuoja ir jos bendri
aspektai yra žinomi. Portugalijos
vyriausybė savo žodinėse pastabose taip pat pabrėžia, kad numatomų
derybų rezultatas ir Konvencijos, prie kurios Bendrija ketina
prisijungti, turinys yra žinomi.V – Numatomo prisijungimo teisinis pagrindas1.      Austrijos vyriausybė,
priminusi apie teismų praktiką, susijusią su Bendrijos išorės
kompetencija, nurodo, kad pagarba pagrindinėms teisėms yra visų
Bendrijos prerogatyvų vykdymo dalis. Konvencija saugomos teisės
užtikrinamos įgaliojimų, kuriais kiekvienoje srityje yra grindžiama
Bendrijos institucijų veikla, pagrindu. Šis vidinis horizontalus
Konvencijos garantuojamų teisių taikymas tuo pat metu yra Bendrijos
išorės kompetencijos prisijungti prie Konvencijos pagrindas.2.      Komisija, Parlamentas, Belgijos, Danijos, Vokietijos, Graikijos, Italijos, Suomijos bei Švedijos vyriausybės, taip pat netiesiogiai Austrijos
vyriausybė nurodo, kad nesant konkrečių nuostatų, Sutarties 235
straipsnis yra tinkamas prisijungimo teisinis pagrindas.
235 straipsnio taikymo sąlygos, tai yra Bendrijos veiksmų
reikalingumas, vieno iš Bendrijos tikslų siekimas ir ryšis su bendrosios
rinkos veikimu, yra įvykdytos.Komisija
daro nuorodą į minėtą 1993 m. spalio 26 d. darbo dokumentą,
kur ji pavadino pagarbą žmogaus teisėms skersiniu tikslu, kuris yra
neatsiejama Bendrijos tikslų dalis.Iš 1976 m. balandžio 8 d. Sprendimo Defrenne
(43/75, Rink. p. 455) matyti, kad Sutarties 235 straipsnyje
numatytus tikslus galima rasti Sutarties preambulėje. Pavyzdžiui,
Suvestinio Europos akto preambulėje yra nuoroda į pagarbą žmogaus
teisėms ir į Konvenciją.Parlamentas taip
pat mano, kad žmogaus teisių apsauga yra Bendrijos tikslas. Sąjungos
pilietybės įvedimas yra naujas šį teiginį patvirtinantis teisinis
elementas. Iš tiesų pagal Europos Sąjungos sutarties B straipsnio
trečią įtrauką ir EB sutarties 8 straipsnį Bendrija turi
užtikrinti Sąjungos piliečių pagrindinių teisių apsaugą, lygiavertę tai,
kurią jiems, kaip valstybės piliečiams, suteikia nacionalinės teisės
aktai. Parlamentas pabrėžia, kad būtina, jog Bendrija, įskaitant ir
Teisingumo Teismą, paklustų tarptautinei teisinei kontrolei, lygiavertei
tai, kuriai paklūsta valstybės narės ir jų aukščiausios teisminės
institucijos. Parlamento nuomone, nuorodą į Sutarties 235 straipsnį
turėtų papildyti nuoroda į Sutarties 228 straipsnio 3 dalies
antrąją pastraipą, kurioje nurodyta, kad, sudarant tam tikrus
tarptautinius susitarimus, yra reikalinga Parlamento nuomonė. Tokios
nuomonės reikalingumas paaiškinamas šios nuostatos ratio legis,
nes reikia išvengti, kad dėl tarptautinio susitarimo Parlamentas, kaip
teisės aktų bendraautoris, nebūtų priverstas, vykdydamas Bendrijos
tarptautinius įsipareigojimus, pakeisti akto, priimto laikantis bendro
sprendimo priėmimo tvarkos.Belgijos,
Vokietijos, Graikijos, Italijos, Austrijos, Suomijos ir Švedijos
vyriausybės pabrėžia, kad žmogaus teisių apsauga yra bendras
horizontalus principas, kuriuo Bendrija privalo vadovautis bet kurioje
savo veikloje, ir kad ši apsauga yra būtina deramam bendrosios rinkos
veikimui.Šių vyriausybių nuomone,
Teisingumo Teismas vykdo šią apsaugą, vadovaudamasis bendrais Bendrijos
teisės principais, remdamasis bendromis konstitucinėmis tradicijomis ir
tarptautiniais dokumentais, pirmiausia Konvencija. Suvestinio Europos
akto preambulė, Europos Sąjungos sutarties preambulė, taip pat šios
sutarties F straipsnio 2 dalis, J.1 ir K.2 straipsniai
įtvirtina pagarbą žmogaus teisėms, o kartu ir Konvencijos vaidmenį.Graikijos
vyriausybė taip pat nurodo EB sutarties 130u straipsnio
2 dalį, kurioje minimas pagarbos žmogaus teisėms tikslas
bendradarbiavimo vystymosi labui srityje.Austrijos
vyriausybė patikslina, kad, siekiant nustatyti Bendrijos tikslus,
reikia taip pat daryti nuorodą į Sutarties preambulę, kurioje
įtvirtinta, jog reikia išsaugoti taiką ir laisvę; šis tikslas apima ir
Konvencijos garantuojamas teises.Suomijos vyriausybė mano, kad dabartiniu Bendrijos raidos etapu žmogaus teisių apsauga yra tikrasis Bendrijos tikslas.Visų
šių vyriausybių nuomone, prisijungimas prie Konvencijos ir išorės
teisminė kontrolė yra būtinos siekiant apsaugoti asmenis tuo atveju,
jeigu Bendrijos institucijos nesilaikytų Konvencijos.Belgijos
vyriausybė nurodo būtinybę išvengti aiškinimo skirtumų Bendrijos teismų
ir Konvencijos institucijų praktikoje. Ji nurodo, kad Bendrijos teisės
nustatytų teisinės gynybos priemonių sistema, kurioje asmeniui nėra
leidžiama pareikšti ieškinį dėl sprendimo, kuris nėra tiesiogiai ir
konkrečiai su juo susijęs, suteikia mažesnę apsaugą nei Konvencijos
sistema.Italijos vyriausybė savo žodinėse
pastabose nurodo, kad visos valstybės narės, kiek tai susiję su jų
įgaliojimais, savanoriškai paklūsta tarptautinės žmogaus teisių apsaugos
kontrolės mechanizmams. Jeigu valstybių įgaliojimai būtų perduoti
Bendrijai, ši turėtų paklusti tai pačiai tarptautinei kontrolei, kad
būtų atkurta valstybių narių norima pusiausvyra.Austrijos
vyriausybė nurodo vienodo Konvencijos aiškinimo būtinumą, laipsnišką
Europos Sąjungos sutartimi numatytos integracijos stiprinimą – sritį,
kurioje žmogaus teisių apsauga tampa itin svarbi, – ir Bendrijos
viešosios tarnybos teisę.Suomijos
vyriausybė patikslina, kad prisijungti prie Konvencijos yra būtina,
atsižvelgiant į Sutarties socialinio aspekto stiprinimą. Tačiau naujieji
įgaliojimų pagrindai, numatyti Suvestiniame Europos akte, ir
subsidiarumo principo įtvirtinimas apribojo Sutarties
235 straipsnio taikymo sritį. Šis straipsnis gali būti taikomas
atsižvelgiant į susitarimo dėl prisijungimo struktūrą ir turinį.3.         Ispanijos, Prancūzijos, Airijos, Portugalijos ir Jungtinės Karalystės
vyriausybės nurodo, kad nei EB sutartyje, nei Europos Sąjungos
sutartyje nėra nuostatos, suteikiančios Bendrijai konkrečius įgaliojimus
žmogaus teisių srityje, kuriais galėtų būti teisiškai pagrįstas
numatytas prisijungimas. Europos Sąjungos sutarties F straipsnio
2 dalis tik įtvirtina teismų praktiką žmogaus teisių apsaugos
srityje pirminėje teisėje ir užtikrina šią apsaugą tik remiantis
bendrais Bendrijos teisės principais.Prancūzijos
ir Portugalijos vyriausybės taip pat nurodo, kad Europos Sąjungos
sutarties J.1 straipsnio 2 dalis dėl bendrosios užsienio ir
saugumo politikos, taip pat šios sutarties K.2 straipsnio 1 dalis
dėl teisingumo ir vidaus reikalų, kurie, beje, nepatenka į teismo
jurisdikciją, yra programos pobūdžio ir nesuteikia Bendrijai konkrečių
galių. Prancūzijos vyriausybė taip pat atmeta galimybę remtis
EB sutarties 130u straipsniu.Ispanijos,
Prancūzijos, Airijos, Portugalijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės
taip pat prieštarauja galimam Sutarties 235 straipsnio taikymui. Iš
tiesų pagarba žmogaus teisėms nėra nurodoma kaip vienas iš Bendrijos
tikslų Sutarties 2 ir 3 straipsniuose. Be to, Jungtinės Karalystės
vyriausybė taip pat nurodo, kad ir nuoroda į Europos Sutarties
F straipsnio 2 dalį negali pateisinti 235 straipsnio
taikymo.Šių valstybių vyriausybės
prieštarauja tam, kad dėl teisinės spragos arba žmogaus teisių apsaugos
trūkumo numatytas prisijungimas tampa būtinu. Teisingumo Teismas įtraukė
Konvenciją į Bendrijos teisinę sistemą ir ją visiškai integravo į
Bendrijos teisę. Prancūzijos vyriausybė pateikia sąrašą pagrindinių
teisių, kurias įtvirtina Konvencija ir kurių laikymąsi užtikrina
Teisingumo Teismas.Portugalijos vyriausybė
taip pat nurodo, kad skirtingo Konvencijos nuostatų aiškinimo Teisingumo
Teisme ir Europos žmogaus teisių teisme pavojus yra teorinis ir jį
galima paaiškinti ypatingais Bendrijos ekonominės ir politinės
integracijos tikslais. Ši vyriausybė nurodo Teisingumo Teismo kreipimosi
į Europos žmogaus teisių teismą dėl Konvencijos išaiškinimo galimybę. Šių
vyriausybių nuomone, Bendrijos teisė apima užbaigtą teisinės gynybos
priemonių, kuriomis gali naudotis asmenys, sistemą. Prisijungimas nėra
susijęs su bendrosios rinkos veikimu.4.      Danijos vyriausybės
pozicija nuosaikesnė. Ji nurodo žmogaus teisių apsaugos spragą
Bendrijos viešosios tarnybos srityje, tačiau pripažįsta, kad ši spraga
yra ne esminio, o procedūrinio pobūdžio. Konvencijos laikymasis
Teisingumo Teismo ex officio skiriasi nuo jos laikymosi
remiantis tarptautiniu įsipareigojimu, net jei šis skirtumas yra tik
teorinis. Prisijungimo nauda būtų iš esmės politinė, nes jis pabrėžtų
žmogaus teisių reikšmę. Prisijungimas taip pat leistų Bendrijai pačiai
apsiginti, jeigu Konvencijos numatytose institucijose būtų nagrinėjamas
Bendrijos teisės aktų teisėtumo klausimas. Šiuo atžvilgiu vyriausybė
nurodo, kad paprastai ginčai kyla dėl Bendrijos ir nacionalinių normų
santykio ir kad šiuo atveju paprastai ginčijamos nacionalinės normos;
šioje situacijoje institucijos, ypač Komisija, galėtų palaikyti
nacionalinę vyriausybę Konvencijos institucijų nagrinėjamame ginče.Šiai
politinei naudai Danijos vyriausybė priešpriešina praktinio ir teisinio
pobūdžio problemas. Šiuo metu prisijungti gali tik valstybės; kitų
Susitariančiųjų Šalių padėtis yra neapibrėžta; dėl Bendrijos
prisijungimo kiltų problemų valstybėms narėms suteiktų leidžiančių
nukrypti nuostatų bei jų nustatytų išlygų atžvilgiu; prisijungiama
tikriausia būtų ne prie visos Konvencijos; reikėtų sukurti mechanizmą,
pagal kurį būtų nustatoma, kuris subjektas yra atsakingas už Konvencijos
pažeidimą, darant prielaidą, kad a priori ginčijamas aktas būtų
nacionalinis; taip pat kiltų atstovavimo Bendrijai Konvencijos kontrolės
institucijose, ypač būsimajame vieninteliame teisme, klausimas.
Atsižvelgdama į šių problemų rimtumą, Danijos vyriausybė siūlo sudaryti
susitarimą tarp Bendrijos ir Konvencijos Susitariančiųjų Šalių, kuris
leistų Teisingumo Teismui kreiptis į Europos žmogaus teisių teismą
remiantis prejudicinio sprendimo priėmimo procedūra dėl klausimų, kurie
susiję su žmogaus teisėmis, bei pagal kurią Europos žmogaus teisių
teismui būtų leidžiama kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti
prejudicinį sprendimą dėl Bendrijos teisės.VI – Prisijungimo suderinamumo su Sutarties 164 ir 219 straipsniais klausimas1.      Komisija, Parlamentas, taip pat Belgijos, Danijos, Vokietijos, Graikijos, Italijos, Austrijos, Suomijos ir Švedijos      vyriausybės
nurodo, kad numatomas prisijungimas, ypač Konvencijos teisminės
sistemos taikymas Bendrijai, neprieštarauja Sutarties 164 ir
219 straipsniams.Komisija pastebi,
kad, priešingai nei Europos ekonominės erdvės susitarimo atveju, žmogaus
teisių srityje Konvencijos ir Bendrijos tikslai sutampa. Konvencija
įsteigė klasikinį tarptautinės teisės kontrolės mechanizmą, ir Europos
žmogaus teisių teismo sprendimai neturi tiesioginio poveikio vidaus
teisinėje sistemoje. Tiesa Konvencijos ypatumas yra individualios
peticijos. Tačiau kalbama tik apie kontrolės formą, kuri yra numatyta
šalia Susitariančiųjų Šalių ieškinių. Be to, būtų prieštaringa
patvirtinti šį kontrolės mechanizmą ir atmesti asmenų ieškinius. Europos
žmogaus teisių teismas negalėtų spręsti su Bendrijos ir valstybių narių
įgaliojimų pasidalijimu susijusių klausimų, kurie gali būti sprendžiami
tik Bendrijos teisės sistemoje. Taigi Bendrijos ir valstybių narių
ginčai nebūtų nagrinėjami.Be to, negalima
teigti, jog Konvencijos kontrolės mechanizmas dėl to, kad jis taikomas
visiems Bendrijos įgaliojimams, kelia pavojų Bendrijos teisinės sistemos
autonomiškumui. Iš tiesų Konvencija nustato tik minimalius
reikalavimus. Kontrolės mechanizmas neturėtų tiesioginio poveikio
Bendrijos teisinėje sistemoje. Galiausiai, kadangi nebuvo nuspręsta, kad
šis mechanizmas prieštarauja valstybių narių konstituciniams
principams, jo negalima laikyti nesuderinamu su Bendrijos teisės
principais.Parlamentas nurodo minėtą
Nuomonę 1/91, kurioje Teisingumo Teismas pripažino, kad Bendrija
gali paklusti tarptautinės teisminės institucijos sprendimui. Bendrijos
paklusimas žmogaus teisių srityje kompetentingai teisminei institucijai
atitinka Bendrijos sistemos, kuri rūpinasi nebe ekonominės veiklos
vykdytoju, bet Sąjungos piliečiu, raidą. Išorės kontrolė žmogaus teisių
srityje Bendrijos teisinės sistemos autonomiškumui neturėtų įtakos, nes
ji nepažeidžia valstybių narių teisinių sistemų autonomiškumo.
Parlamentas daro nuorodą į minėtą savo 1994 m. sausio 18 d.
rezoliuciją, kurioje jis atkreipė dėmesį į tiesioginio ieškinio
pareiškimo tarptautinėje teisminėje institucijoje, siekiant išnagrinėti
Bendrijos teisės akto atitiktį žmogaus teisėms, svarbą ir akcentavo, kad
dėl savo pobūdžio numatomas prisijungimas nekelia grėsmės Teisingumo
Teismo kompetencijai Bendrijos teisės klausimais.Belgijos
vyriausybės nuomone, Teisingumo Teismas turėtų nuspręsti, ar
pagrindinės teisės, kurios yra Bendrijos teisinės sistemos dalis, jeigu
jos yra perimtos iš Konvencijos, tampa Bendrijos teise, ar išlaiko savo
specifinį pobūdį. Atsižvelgiant į atsakymą, numatomas prisijungimas
turėtų arba neturėtų įtakos Bendrijos teisės autonomiškumui.Pirmiausia
ši vyriausybė nurodo, kad Konvencijos užtikrintos teisės ir laisvės
tarp bendrų Bendrijos teisės principų išsiskiria savo pobūdžiu. Iš tiesų
Konvencija nustato tik minimalų apsaugos lygį ir neturi įtakos šios
apsaugos užtikrinimui remiantis kitais Teisingumo Teismo pripažintais
šaltiniais, pavyzdžiui, Bendrijos teisine sistema ir bendromis
konstitucinėmis tradicijomis. Taikydamas Konvenciją, Teisingumo Teismas
atsižvelgia į jos institucijų pateikiamą aiškinimą, taip pabrėždamas tam
tikrą Konvencijos garantuojamų teisių statusą Bendrijos sistemoje. Šiuo
atžvilgiu Bendrijos teisinės sistemos autonomiškumas, kaip apibrėžta
minėtose Nuomonėse 1/91 ir 1/92, jau yra sąlyginis.Toliau
Belgijos vyriausybė nurodo, kad numatytas sudaryti susitarimas išsaugo
Bendrijos teisinės sistemos autonomiškumą. Pagal Konvencijos
62 straipsniu suteikiamą galimybę nebūtų galima kreiptis dėl jokio
Bendrijos ir jos valstybių narių ginčo, ir taip būtų įvykdomi Sutarties
219 straipsnio reikalavimai. Tam, kad Bendrijos ir valstybių narių
įgaliojimų pasidalijimo atžvilgiu būtų išvengta bet kokios įtakos iš
išorės, valstybės narės galėtų individualių peticijų atveju priimti savo
poziciją dėl atsakingo už nurodytą pažeidimą subjekto; reikėtų sukurti
mechanizmą, panašų į tą, kuris numatytas 1982 m. gruodžio
10 d. Jungtinių Tautų konvencijos dėl jūrų teisės IX priede.Trečia,
ji pabrėžia, kad absoliutus Bendrijos teisinės sistemos autonomiškumas
Konvencijos garantuojamų teisių ir laisvių srityje yra nepageidautinas.
Iš tiesų nebūtų galima išvengti rizikos, kad Konvencijos institucijos
pripažintų turinčios jurisdikciją priimti sprendimus dėl to, ar su
Konvencija yra suderinami jei ne Bendrijos, tai bent jau nacionaliniai
įgyvendinimo aktai, jeigu Bendrijos sistemoje žmogaus teisių apsauga yra
mažesnė negu numatyta Konvencijoje. Net
jeigu Teisingumo Teismas pripažintų, kad kriterijai, nustatyti remiantis
minėtomis Nuomonėmis 1/91 ir 1/92 dėl Bendrijos teisinės sistemos
autonomiškumo,
yra taikytini, numatomas prisijungimas galėtų būti
įvykdytas.Šiuo atžvilgiu Belgijos
vyriausybė nurodo, kad nėra jokio asmeninio arba funkcinio ryšio tarp
Teisingumo Teismo ir Konvencijos institucijų. Europos žmogaus teisių
teismas galėtų tik nurodyti tam tikrai šaliai vykdyti jo sprendimą,
tačiau negalėtų panaikinti arba paskelbti negaliojančio ginčijamo
nacionalinio teisės akto. Šio teismo sprendimų poveikį vyriausybė
skirsto į dvi kategorijas. Jeigu Konvencijos nuostata yra pakankamai
tiksli ir konkreti, jos laikymasis bus užtikrintas vien pripažįstant jos
tiesioginį veikimą. Jeigu pažeista nuostata nėra tiesiogiai veikianti,
valstybė turės imtis atitinkamų priemonių pažeidimui ištaisyti.
Bet
kuriuo atveju nėra jokio pavojaus Bendrijos teisinės sistemos
autonomiškumui.Danijos, Vokietijos,
Graikijos, Italijos, Austrijos ir Suomijos vyriausybių manymu, minėtoje
Nuomonėje 1/91 Teisingumo Teismas pripažino, kad tarptautinio susitarimo
išaiškinimo ir taikymo klausimais Bendrija gali paklusti šiuo
susitarimu įkurtai teisminei institucijai, jeigu tai neturės įtakos os
teisinės sistemos autonomiškumui. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas
pirmiausia pabrėžė, kad būtina gerbti Bendrijos teisminių institucijų
nepriklausomybę ir Teisingumo Teismo monopoliją Bendrijos teisės
aiškinimo srityje.Danijos vyriausybė
pabrėžia, kad Europos ekonominės erdvės susitarimo atveju sunkumų iškilo
dėl to, kad ši teisė buvo identiška Bendrijos teisei. Šiuo atveju
Bendrijos institucijos, įskaitant Teisingumo Teismą, turėtų atsižvelgti į
Konvencijos institucijų teisminę praktiką tik žmogaus teisių srityje.
Nesiūlydama galutinio šio klausimo sprendimo, vyriausybė pabrėžia, kad
jau šiandien Konvencijos teisminė praktika turi įtakos Teisingumo Teismo
praktikai, o tai yra palankus argumentas dėl prisijungimo atitikties
Sutarčiai.Vokietijos vyriausybė taip pat
nurodo, kad Bendrijos ir valstybių narių įgaliojimų pasidalijimas lieka
Teisingumo Teismo jurisdikcijoje, nes Europos žmogaus teisių teismas
nepriima sprendimų dėl Susitariančiųjų šalių vidaus teisės. Teisingumo
Teismas garantuotų pagrindines teises, tuo pat metu atsižvelgdamas ir į
valstybių narių konstitucines tradicijas, ir į Konvenciją, ir todėl
užtikrintų didesnę apsaugą nei ta, kurią užtikrina Konvencija. Tuo
atveju nebegalima būtų teigti, kad Bendrijos teisės autonomiškumui kyla
pavojus dėl to, kad identiškos nuostatos yra skirtingai aiškinamos dėl
jų skirtingų tikslų. Vienintelio įsipareigojimo, kurį Konvencija
nustatytų Bendrijai, tai yra minimalios apsaugos, apimtis būtų tokia
pati, kokia nustatyta ir minėtoje Nuomonėje 1/91. Vokietijos vyriausybė
taip pat nurodo, kad tarp abiejų teisminių instancijų nėra asmeninio
ryšio.Graikijos vyriausybė mano, kad
galimas Europos žmogaus teisių teismo įsikišimas į Bendrijos teisinę
sistemą apsiribotų Konvencijos garantuojamų teisių išaiškinimu.
Bendrijos teisinės sistemos autonomiškumo laikymasis nedraudžia bet
kokio įsikišimo iš šalies, bet reikalauja išsaugoti pagrindinius
Bendrijos teisės principus ir institucinę pusiausvyrą. Europos žmogaus
teisių teismo pareigą atsižvelgti į Bendrijos teisės ypatumus užtikrintų
Bendrijos teisėjo, kuris tuo pat metu nebūtų Teisingumo Teismo narys,
dalyvavimas.Italijos vyriausybė savo
žodinėse pastabose nurodo, kad susitarimas dėl prisijungimo turės
atitikti minėtose Nuomonėse 1/91 ir 1/92 Teisingumo Teismo nustatytus
kriterijus dėl pagarbos Bendrijos teisinei sistemai. Šiuo atžvilgiu
vyriausybė tvirtina, kad Europos žmogaus teisių teismo sprendimai neturi
tiesioginio poveikio vidaus teisinėse sistemose ir jais vidaus teisės
aktai negali būti paskelbti negaliojančiais.Austrijos
vyriausybė pabrėžia skirtumą tarp šio susitarimo ir Europos ekonominės
erdvės susitarimo. Prisijungimas nekonsoliduotų normų, kurios turėtų
būti integruotos į šią sistemą ir kurios iš esmės jau yra įtvirtintos
Bendrijos teisinėje sistemoje, taisyklės.
Europos žmogaus teisių
teismas neturėtų jurisdikcijos spręsti Bendrijos teisės, kuri šiuo
atžvilgiu būtų prilyginta valstybių, Konvencijos šalių, teisei,
klausimų.Švedijos vyriausybė mano, kad
prisijungimas galėtų būti nesuderinamas su Sutarties 164 ir
219 straipsniais tik tuo atveju, jeigu kiltų pavojus, kad būtų
pažeistas Teisingumo Teismo sprendimų privalomasis pobūdis ir dėl to –
Bendrijos teisinės sistemos autonomiškumas. Kad to būtų išvengta,
Švedijos vyriausybė nurodo galimybę specialiu susitarimu pašalinti
Konvencijos ginčų nagrinėjimo reglamente galimybę spręsti valstybių
narių arba valstybių narių ir Bendrijos ginčus. Ji taip pat mini
prejudicinio sprendimo priėmimo mechanizmą, pagal kurį Europos žmogaus
teisių teismas Bendrijos teisės klausimais galėtų kreiptis į Teisingumo
Teismą.Suomijos vyriausybė neatmeta
galimybės, kad numatomas prisijungimas ir Bendrijos institucijų
subordinacija Europos žmogaus teisių teismo jurisdikcijai gali turėti
įtakos Teisingumo Teismo Bendrijos teisės nuostatų aiškinimui tiek, kiek
šios nuostatos susijusios su žmogaus teisėmis. Jeigu būtų taikomi
minėtoje Nuomonėje 1/91 Teisingumo Teismo nustatyti principai, vis dėlto
reikėtų pripažinti, kad žmogaus teisės, saugomos kaip bendri Bendrijos
teisės principai, neįeina į šios teisės tikrą ekonominį ir prekybos
branduolį, ir kad prisijungimas nepažeidžia jos autonomiškumo.2.      Ispanijos, Prancūzijos, Airijos, Portugalijos ir Jungtinės Karalystės
vyriausybės nurodo, kad Bendrijos prisijungimas prie Konvencijos yra
nesuderinamas su Sutartimi, ypač su jos 164 ir 219 straipsniais.
Remdamosi minėtomis Nuomonėmis 1/91 ir 1/92, šios vyriausybės pabrėžia,
kad numatomas prisijungimas kelia pavojų Bendrijos teisinės sistemos
autonomiškumui ir Teisingumo Teismo išimtinei jurisdikcijai.Šiuo
atžvilgiu Ispanijos vyriausybė cituoja Konvencijos 24 ir
25 straipsnius, kuriais nustatomas tarpvalstybinių ir individualių
peticijų pateikimas, 45 straipsnį, kuriuo Europos žmogaus teisių
teismui suteikiama jurisdikcija Konvencijos aiškinimo ir taikymo
klausimais, 32 ir 46 straipsnius, kuriais nustatomas privalomas
Konvencijos institucijų sprendimų pobūdis, 52 straipsnį, susijusį
su galutiniu Europos žmogaus teisių teismo sprendimų pobūdžiu,
53 straipsnį, kuriuo Susitariančiosios Šalys įpareigojamos vykdyti
sprendimus ir 54 straipsnį, kuriuo Ministrų Komitetui suteikiami
sprendimų vykdymo priežiūros įgaliojimai. Konvencijos
62 straipsnis, pagal kurį visi ginčai tarp Susitariančiųjų Šalių
dėl Konvencijos aiškinimo arba taikymo turi būti sprendžiami
Konvencijoje numatytais būdais, yra nesuderinamas su Sutarties
219 straipsniu. Reikėtų numatyti išlygą arba specialų kompromisą,
kad minėta nuostata nebūtų taikoma valstybių narių arba valstybių narių
ir Bendrijos ginčams. Priešingai minėtose Nuomonėse 1/91 ir 1/92
nustatytiems kriterijams, Konvencijos kontrolės institucijos
neapsiribotų jos išaiškinimu, bet ir nagrinėtų Bendrijos teisės
teisėtumą Konvencijos atžvilgiu, o tai turėtų įtakos Teisingumo Teismo
praktikai.Prancūzijos vyriausybė
patikslina, kad Bendrijos teisinės sistemos teisminė organizacija yra
autonomiška ir savita. Esamoje situacijoje nėra arba negalėtų būti
įvesta jokia teisinė priemonė žmogaus teisių klausimams nagrinėti,
išskyrus Teisingumo Teismo užtikrinamą teisių, kaip bendrų principų,
laikymąsi.Prancūzijos vyriausybė taip pat
iškelia problemą, susijusią su reikalavimu, kad prieš tai būtų
panaudotos visos vidaus teisinės gynybos priemonės. Bendrijos sistemoje
teisinės gynybos priemonės, kuriomis gali pasinaudoti asmenys, yra
ribotos ir į Teisingumo Teismą dažniausiai kreipiamasi dėl prejudicinio
sprendimo
priėmimo. Reikėtų susimąstyti, ar Konvencijos institucijoms
netektų įpareigoti Bendrijos išplėsti galimybes pasinaudoti prejudicinių
sprendimų priėmimo procedūra arba, atvirkščiai, šios institucijos
negalėtų atsisakyti atsižvelgti į šią procedūrą, vertindamos, ar
įvykdyta sąlyga, pagal kurią turi būti panaudotos visos vidaus teisinės
gynybos priemonės. Tuo atveju būtų paprasčiau iš dalies pakeisti
Sutarties 173 straipsnio antrąją pastraipą, siekiant suteikti
asmenims teisę ginčyti Bendrijos teisės aktus, kurie kelia grėsmę jų
pagrindinėms teisėms.Prancūzijos vyriausybė
atkreipia dėmesį į pavojų, kad ginčus, susijusius su Bendrijos teise,
galėtų nagrinėti Konvencijos institucijos, sudarytos iš Europos Tarybos
valstybių, kurios nėra Bendrijos valstybės narės, piliečių. Ji taip pat
nurodo sunkumus, susijusius su Bendrijos teisėjų dalyvavimu Konvencijos
kontrolės institucijose. Šiomis sąlygomis prisijungimas galimas tik iš
dalies pakeitus Sutartį, įskaitant protokolą dėl Teisingumo Teismo
statuto.Airijos vyriausybė savo žodinėse
pastabose nurodo, kad Bendrijos prisijungimas prie Konvencijos pažeidžia
išimtinę Teisingumo Teismo kompetenciją pagal Sutarties 164 ir
219 straipsnius spręsti visus su Sutarties taikymu ir aiškinimu
susijusius ginčus.Portugalijos vyriausybė
taip pat pabrėžia, kad Konvencijos kontrolės institucijoms suteikti
įgaliojimai taikyti ir aiškinti horizontalų poveikį turinčias nuostatas;
šie įgaliojimai neišvengiamai susikerta su Bendrijos teisės taikymu ir
aiškinimu. Reikia pripažinti, kad Konvencijos 62 straipsnis leistų
padaryti išimtį Konvencijos 24 straipsnyje nustatytų
tarpvalstybinių peticijų atžvilgiu, jog būtų įvykdytos
219 straipsnio nuostatos. Tačiau šio straipsnio ratio legis
negalėtų būti apribota valstybių narių ginčais, o reikštų, jog reikia
vengti, kad teisminis konfliktų sprendimo būdas, išskyrus tą, kuris
taikomas Teisingumo Teisme, būtų susijęs su Sutarties aiškinimu ir
taikymu. Iš tiesų Europos žmogaus teisių teismui tektų aiškinti
Bendrijos teisę ir priimti su Bendrijos kompetencija susijusius
sprendimus. Mechanizmas, kuris padėtų Bendrijai ir valstybėms narėms
spręsti su kompetencija susijusius klausimus, būtų sunkiai
įgyvendinamas. Spręsdamas, ar buvo panaudotos visos vidaus teisinės
gynybos priemonės, Europos žmogaus teisių teismas galėtų netgi spręsti
dėl Teisingumo Teismo kompetencijos; taigi jam tektų spręsti, ar asmuo
galėjo pareikšti ieškinį dėl Bendrijos teisės akto panaikinimo, kuris
yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.Ispanijos
ir Jungtinės Karalystės vyriausybės taip pat nurodo Europos žmogaus
teisių teismo ir būsimojo vienintelio teismo sprendimų teisinį poveikį.
Jos pirmiausia pabrėžia, kad šis teismas yra kompetentingas suteikti
nukentėjusiai šaliai teisingą atlyginimą, kuris gali būti suteikiamas
kaip piniginė kompensacija. Prisijungus prie Konvencijos, Teisingumo
Teismas jos taikymo srityje atsisakytų savo, kaip paskutinės
instancijos, įgaliojimų aiškinti Bendrijos teisę. Priešingai nei
minėtoje Nuomonėje 1/91 nustatytuose kriterijuose, Europos žmogaus
teisių teismas neapsiribotų tarptautinio susitarimo aiškinimu ir
taikymu. Jis kištųsi į Bendrijos teisės aiškinimą ir taikymą ir jam
tektų priimti sprendimą dėl Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos.3.      Nyderlandų vyriausybė
nurodo tik problemas, kurias reikia išnagrinėti prieš priimant
sprendimą dėl prisijungimo tikslingumo, ir nesilaiko jokios apibrėžtos
pozicijos. Ji pirmiausia iškelia klausimą dėl Teisingumo Teismo ir
Konvencijos institucijų santykių suderinamumo su Sutarties
164 straipsniu, klausimą dėl valstybių narių, kurios yra
Konvencijos Susitariančiosios Šalys ir Bendrijos narės, atitinkamų
įsipareigojimų pagal Bendrijos sutartis ir Konvenciją laikymosi ir
Bendrijos bei valstybių narių atsakomybės Konvencijos laikymosi
atžvilgiu nustatymo problemą. Teisingumo Teismo pozicijaDėl prašymo pateikti nuomonę priimtinumo1.        Airijos,
Jungtinės Karalystės, Danijos ir Švedijos vyriausybės mano, kad
prašymas yra nepriimtinas, arba bent jau kad jis pateiktas pernelyg
anksti. Jų tvirtinimu, nėra susitarimo, kurio tekstas būtų pakankamai
tikslus, kad Teisingumo Teismas galėtų išnagrinėti prisijungimo atitiktį
Sutarčiai. Šių vyriausybių nuomone, negalima kalbėti apie numatytą
sudaryti susitarimą, kol Taryba dar nepriėmė esminio sprendimo pradėti
derybas dėl susitarimo.2.        Šiuo
atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Sutarties 228 straipsnio
6 dalies nuostatas Taryba, Komisija arba valstybė narė gali gauti
Teisingumo Teismo nuomonę dėl to, ar numatytas sudaryti susitarimas yra
suderinamas su Sutarties nuostatomis.3.        Šia
nuostata siekiama, kaip Teisingumo Teismas paskutinį kartą nurodė
1995 m. gruodžio 13 d. Nuomonėje 3/94 (dar nepaskelbta Rinkinyje,
16 punktas), išvengti problemų, kurios kiltų, jeigu teisme būtų
ginčijamas Bendrijos sudarytų tarptautinių susitarimų suderinamumas su
Sutartimi.4.        Be
to, Teisingumo Teismas šioje nuomonėje (17 punktas) nurodė, kad
teismo sprendimas, konstatuojantis, jog toks susitarimas dėl savo
turinio arba sudarymo procedūros yra nesuderinamas su Sutarties
nuostatomis, negalėtų nesukelti rimtų sunkumų ne tik Bendrijos, bet ir
tarptautiniu lygiu ir galėtų pakenkti visoms suinteresuotosioms šalims,
įskaitant ir trečiąsias šalis.5.        Siekiant
išvengti tokių problemų, Sutartimi nustatyta speciali išankstinio
kreipimosi į Teisingumo Teismą procedūra tam, kad prieš sudarant
susitarimą būtų patikrinta, ar šis suderinamas su Sutartimi.6.        Kalbama
apie ypatingą Teisingumo Teismo ir kitų Bendrijos institucijų bei
valstybių narių bendradarbiavimo procedūrą, naudodamasis kuria
Teisingumo Teismas pagal Sutarties 164 straipsnį turi užtikrinti,
kad yra laikomasi teisės aiškinant bei taikant Sutartį prieš sudarant
susitarimą, dėl kurio galėtų būti užginčytas Bendrijos akto, kuriuo
sudaromas, vykdomas arba taikomas šis susitarimas, teisėtumas.7.        Susitarimo
projekto atžvilgiu reikia pripažinti, kad šiuo atveju, tiek tuo metu,
kai Teisingumo Teismui buvo pateiktas prašymas, tiek jo nuomonės
pateikimo momentu derybos dar nebuvo pradėtos, ir kad dar nėra
apibrėžtas tikslus susitarimo, kuriuo pagrindu Bendrija numato
prisijungti prie Konvencijos, turinys.8.        Siekiant
nustatyti, kiek tai, kad nebuvo detaliai išdėstytas susitarimo turinys,
turi įtakos prašymo priimtinumui, reikia atsižvelgti į šio prašymo
tikslus.9.        Kaip
matyti iš valstybių narių vyriausybių ir Bendrijos institucijų pateiktų
pastabų, dėl Bendrijos prisijungimo prie Konvencijos iškyla dvi
pagrindinės problemos: pirma, dėl Bendrijos kompetencijos sudaryti tokį
susitarimą ir, antra, dėl jo suderinamumo su Sutarties nuostatomis, ypač
nuostatomis dėl Teisingumo Teismo kompetencijos.10.      Kompetencijos
klausimu reikia priminti, kad 1979 m. spalio 4 d. Nuomonėje
1/78 (Rink. p. 2871, 35 punktas) Teisingumo Teismas nurodė,
kad, spręsdamos su įgaliojimais susijusius klausimus, Bendrijos
institucijos ir atitinkamos valstybės, įskaitant ir trečiąsias šalis,
yra suinteresuotos, jog šis klausimas būtų išspręstas jau derybų
pradžioje ir prieš susitariant dėl esminių susitarimo punktų.11.      Vienintelė
sąlyga, kurią Teisingumo Teismas nurodė šioje nuomonėje, buvo ta, kad
susitarimo objektas būtų žinomas prieš pradedant derybas.12.      Nekyla
abejonių, kad šio prašymo pateikti nuomonę atveju numatyto sudaryti
susitarimo objektas yra žinomas. Iš tiesų, kad ir kokios būtų Bendrijos
prisijungimo prie Konvencijos sąlygos, šios Konvencijos bendras
objektas, jos taikymo sritis ir tokio prisijungimo instituciniai
pokyčiai Bendrijai yra puikiai žinomi.13.      Prašymo
pateikti nuomonę priimtinumas negali būti užginčytas motyvuojant tuo,
kad Taryba dar nepriėmė sprendimo pradėti derybas ir kad todėl
susitarimas dar negali būti laikomas numatytu, kaip apibrėžta Sutarties
228 straipsnio 6 dalyje.14.      Iš
tiesų, net jei toks sprendimas dar nėra priimtas, Bendrijos
prisijungimo prie Konvencijos klausimas buvo daugelio Komisijos tyrimų
ir pasiūlymų objektas ir, Teisingumo Teismui pateikiant prašymą, jis
buvo įtrauktas į Tarybos darbotvarkę. Tai, kad Taryba pradėjo
228 straipsnio 6 dalyje nurodytą procedūrą, be kita ko, rodo,
jog ji numatė galimybę pradėti derybas ir sudaryti tokį susitarimą.
Taigi prašymas pateikti nuomonę gali būti laikomas pagrįstu Tarybos
teisėtu susirūpinimu žinoti savo įgaliojimų apimtį prieš priimant
sprendimą pradėti derybas.15.      Be
to, reikia pastebėti, kad prašymo pateikti nuomonę turinys, kiek jis
susijęs su
Bendrijos įgaliojimų klausimu, yra pakankamai aiškus, ir kad
oficialus Tarybos sprendimas pradėti derybas nebuvo būtinas siekiant
dar tiksliau apibrėžti šį objektą.16.      Galiausiai
tam, kad Sutarties 228 straipsnio 6 dalies procedūra būtų
veiksminga, reikia, kad į Teisingumo Teismą būtų galima kreiptis
klausimu, susijusiu su įgaliojimais, ne tik pradėjus derybas (Nuomonės
1/78 35 punktas), bet ir prieš oficialiai jas pradedant.17.      Šiomis
aplinkybėmis Tarybai iš anksto iškėlus klausimą dėl Bendrijos
įgaliojimų prisijungti prie Konvencijos, Bendrija, valstybės narės ir
kitos valstybės, kurios yra Konvencijos Susitariančiosios Šalys, yra
suinteresuotos gauti sprendimą prieš pradedant derybas.18.      Iš
pirmiau išdėstytų argumentų matyti, kad prašymas pateikti nuomonę yra
priimtinas tiek, kiek jis susijęs su Bendrijos įgaliojimais sudaryti
tokio pobūdžio susitarimą, koks yra numatytas.19.      Tačiau į klausimą dėl susitarimo suderinamumo su Sutartimi atsakymas yra kitoks.20.      Iš
tiesų, kad būtų galima išsamiai atsakyti į klausimą dėl Bendrijos
prisijungimo prie Konvencijos suderinamumo su Sutarties normomis, ypač
su jos 164 ir 219 straipsniais, susijusiais su Teisingumo Teismo
jurisdikcija, pastarasis turi turėti pakankamai informacijos dėl sąlygų,
kuriomis remdamasi Bendrija numato paklusti dabartiniams ir būsimiems
Konvencijoje numatytiems teisminės kontrolės mechanizmams.21.      Tačiau
reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismui nebuvo pateikta jokio
paaiškinimo dėl numatomų konkrečių šio Bendrijos paklusimo tarptautinei
teisminei institucijai sąlygų.22.      Iš
pirmiau išvardytų argumentų matyti, kad Teisingumo Teismas negali
pateikti nuomonės dėl prisijungimo prie Konvencijos suderinamumo su
Sutarties normomis.Dėl Bendrijos įgaliojimų prisijungti prie Konvencijos23.      Iš
Sutarties 3b straipsnio, pagal kurį Bendrija veikia neperžengdama
Sutarties jai suteiktų įgaliojimų ir paisydama jai iškeltų tikslų,
akivaizdu, kad ji turi tik konkrečiai jai suteiktus įgaliojimus.24.      Šio
konkrečiai suteiktų įgaliojimų principo laikytis būtina tiek Bendrijos
vidaus, tiek tarptautinėje veikloje.25.      Paprastai
Bendrija imasi veiksmų, remdamasi konkrečiais įgaliojimais, kurie, kaip
yra nusprendęs Teisingumo Teismas, nebūtinai turi būti tiesiogiai
numatyti atitinkamose Sutarties nuostatose, bet gali netiesiogiai iš jų
išplaukti.26.      Iš
nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Bendrijos tarptautinių
santykių srityje, su kuria susijęs nagrinėjamas prašymas pateikti
nuomonę, Bendrijos įgaliojimai prisiimti tarptautinius įsipareigojimus
gali ne tik tiesiogiai būti numatyti atitinkamose Sutarties nuostatose,
bet ir netiesiogiai iš šių nuostatų išplaukti. Pirmiausia, Teisingumo
Teismas nusprendė, kad kiekvieną kartą, kai Bendrijos teisėje
institucijoms buvo suteikti įgaliojimai veikti Bendrijos viduje siekiant
įgyvendinti konkretų tikslą, Bendrijai buvo suteikti įgaliojimai
prisiimti tarptautinius įsipareigojimus, kurie reikalingi jam
įgyvendinti, net jeigu nebuvo konkrečios nuostatos tuo klausimu (žr.
1993 m. kovo 19 d. Nuomonės 2/91, Rink. p. I-1061,
7 punktą).27.      Pažymėtina,
kad jokia Sutarties nuostata bendrai nesuteikia Bendrijos institucijoms
galių nustatyti normų žmogaus teisių srityje arba sudaryti šioje
srityje tarptautines konvencijas.28.      Kadangi
šioje srityje Bendrija neturi nei tiesioginių, nei netiesioginių
įgaliojimų, reikia išnagrinėti, ar Sutarties 235 straipsnis gali
būti teisinis prisijungimo pagrindas.29.      235 straipsniu
siekiama kompensuoti įgaliojimų veikti, kurie tiesiogiai arba
netiesiogiai suteikiami Bendrijos institucijoms konkrečiomis Sutarties
nuostatomis, nebuvimą, jei tokie įgaliojimai vis dėlto atrodo būtini,
kad Bendrija galėtų vykdyti savo funkcijas, siekdama kurio nors
Sutartimi nustatyto tikslo.30.      Ši
nuostata, kuri yra neatskiriama suteiktais įsipareigojimais pagrįstos
institucinės sistemos dalis, negali būti pagrindas išplėsti Bendrijos
įgaliojimų sritį už bendrų Sutarties nuostatų ribų, ypač nuostatų,
kurios apibrėžia Bendrijos užduotis ir tikslus. Bet kuriuo atveju ji
negali būti pagrindas priimti nuostatas,
dėl kurių būtų pakeista
Sutartis, nesilaikant joje tam nustatytos tvarkos.31.      Atsižvelgiant
į visus pirmiau išdėstytus argumentus, reikia išnagrinėti, ar Bendrijos
prisijungimas prie Konvencijos gali būti grindžiamas
235 straipsniu.32.      Pirmiausia
reikėtų priminti, kad pagarbos žmogaus teisėms reikšmė buvo pabrėžta
įvairiuose valstybių narių ir Bendrijos institucijų pareiškimuose
(nurodytuose šios nuomonės III dalies 5 punkte). Ji minima
Suvestinio Europos Akto preambulėje, Europos Sąjungos sutarties
preambulėje ir F straipsnio 2 dalyje, J.1 straipsnio
2 dalies penktojoje įtraukoje bei K.2 straipsnio
1 dalyje. Be to, F straipsnyje patikslinama, kad Sąjunga
gerbia pagrindines teises, ypač tas, kurias garantuoja Konvencija.
EB 130u straipsnio 2 dalyje numatyta, kad Bendrijos
politika bendradarbiavimo vystymosi labui srityje padeda gerbti žmogaus
teises ir pagrindines laisves.33.      Toliau
reikia nurodyti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagrindinės
teisės yra neatskiriama bendrų teisės principų, kurių laikymąsi
užtikrina Teisingumo Teismas, dalis. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas
remiasi valstybių narių bendromis konstitucinėmis tradicijomis, taip pat
tarptautinių dokumentų žmogaus teisių apsaugos srityje, kuriuos
rengiant dalyvavo valstybės narės arba kuriuos jos pasirašė,
nuostatomis. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas patikslino, kad Konvencija
turi ypatingą reikšmę (žr. ypač 1991 m. birželio 18 d.
Sprendimo ERT, C-260/89, Rink. p. I-2925, 41 punktą).34.      Net
jeigu pagarba žmogaus teisėms yra Bendrijos teisės aktų teisėtumo
sąlyga, reikia pripažinti, kad dėl prisijungimo prie Konvencijos gerokai
pasikeistų dabartinė Bendrijos žmogaus teisių apsaugos sistema, nes
Bendrija būtų įtraukta į atskirą tarptautinę institucinę sistemą, o
visos Konvencijos nuostatos būtų įtrauktos į Bendrijos teisinę sistemą.35.      Toks
Bendrijos žmogaus teisių apsaugos sistemos pakeitimas, dėl kurio ir
Bendrija, ir valstybės narės patirtų esminių institucinių pokyčių,
turėtų konstitucinę svarbą, t. y. dėl savo pobūdžio nepatektų į
235 straipsnio taikymo sritį. Šis pakeitimas galėtų būti padarytas
tik pakeičiant Sutartį.36.      Taigi
reikia pripažinti, kad dabartiniu Bendrijos teisės raidos etapu
Bendrija neturi įgaliojimų prisijungti prie Konvencijos.Dėl šių priežasčių_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų
pirmininkai C. N. Kakouris, D. A. O. Edward,
J.‑P. Puissochet ir G. Hirsch, teisėjai
G. F. Mancini, F. A. Schockweiler (pranešėjas),
J. C. Moitinho de Almeida,
P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, J. L. Muray,
P. Jann, H. Ragnelmann, L. Sevón ir M. Wathelet_susipažinęs
su pirmojo generalinio advokato G. Tesauro, generalinių advokatų
C. O. Lenz, F. G. Jacobs, A. La Pergola,
G. Cosmas, P. Léger, M. B. Elmer, N. Fennelly
ir D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvadomis_pateikia šią nuomonę:Dabartiniu
Bendrijos teisės raidos etapu Bendrija neturi įgaliojimų prisijungti
prie Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardPuissochetHirschManciniSchockweilerMoitinho de AlmeidaKapteynGulmannMurrayJannRagnemalmSevónWatheletPriimta 1996 m. kovo 28 d. Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias