62022CJ0337
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 5. februarja 2026 (
*1
)
„Pritožba – Prijava figurativne znamke Evropske unije APE TEES – Prejšnje neregistrirane figurativne znamke, ki prikazujejo opico in so zaščitene v Združenem kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska – Uredba (ES) št. 207/2009 – Člen 8(4) – Relativni razlog za zavrnitev – Ugovor – Pritožba pred odborom za pritožbe – Zavrnitev – Tožba pred Splošnim sodiščem – Člen 50(1) in (3) PEU – Izstop Združenega kraljestva iz Unije – Člena 126 in 127 Sporazuma o izstopu Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska iz Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo – Prehodno obdobje – Iztek – Okoliščine pred sprejetjem sporne odločbe – Upoštevni trenutek za presojo obstoja prejšnje znamke – Načelo teritorialnosti – Ozemeljsko področje uporabe znamke Evropske unije – Obstoj kolizije“
V zadevi C‑337/22 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 23. maja 2022,
Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO), ki ga zastopajo D. Gája, D. Hanf, E. Markakis in V. Ruzek, agenti,
tožeča stranka,
ob intervenciji
Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopajo J. Möller, J. Heitz in M. Hellmann, agenti,
International Trademark Association (INTA) s sedežem v New Yorku (Združene države), ki ga zastopajo A. Lubberger, A. Wenninger-Lenz, Rechtsanwälte, N. Parrotta, avvocata, in M. Perraki, dikigoros,
intervenientki v pritožbenem postopku,
druga stranka v postopku je
Nowhere Co. Ltd, s sedežem v Tokiu (Japonska), ki jo zastopa R. Kunze, Rechtsanwalt,
tožeča stranka v postopku na prvi stopnji,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (poročevalec) in B. Smulders, sodniki,
generalna pravobranilka: T. Ćapeta,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. aprila 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 16. marca 2022, Nowhere/EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑281/21, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2022:139), s katero je to, prvič, razveljavilo odločbo drugega odbora za pritožbe pri EUIPO z dne 10. februarja 2021 (zadeva R 2474/2017-2) (v nadaljevanju: sporna odločba) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbo Nowhere Co. Ltd in Junguom Yejem ter, drugič, v preostalem delu tožbo zavrnilo.
Pravni okvir
Sporazum o izstopu
2
V prvem in četrtem odstavku preambule Sporazuma o izstopu Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska iz Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL 2020, L 29, str. 7, v nadaljevanju: Sporazum o izstopu), ki je bil v imenu Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo (ESAE) odobren s Sklepom Sveta (EU) 2020/135 z dne 30. januarja 2020 (UL 2020, L 29, str. 1) in je začel veljati 1. februarja 2020, je navedeno:
„ob upoštevanju, da je Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska 29. marca 2017 po izidu referenduma v Združenem kraljestvu in svoji suvereni odločitvi o izstopu iz Evropske unije v skladu s členom 50 [PEU] uradno sporočilo svojo namero, da izstopi iz [Unije],
[…]
ob sklicevanju na to, da na podlagi člena 50 PEU ter v skladu z ureditvijo iz tega sporazuma pravo Unije v celoti preneha veljati za Združeno kraljestvo od datuma začetka veljavnosti tega sporazuma“.
3
Sporazum o izstopu vsebuje tretji del z naslovom „Določbe o ločitvi“. Naslov IV tega tretjega dela, „Intelektualna lastnina“, med drugim vsebuje člena 54 in 59 tega sporazuma. Ta člen 54, naslovljen „Ohranitev varstva registriranih ali podeljenih pravic v Združenem kraljestvu“, določa:
„1.   Lastnik pravic intelektualne lastnine, navedenih v nadaljevanju, ki so bile registrirane ali podeljene pred koncem prehodnega obdobja, postane brez ponovnega preverjanja imetnik primerljive registrirane in izvršljive pravice intelektualne lastnine v Združenem kraljestvu na podlagi prava Združenega kraljestva:
(a)
imetnik blagovne znamke Evropske unije, registrirane v skladu z [Uredbo (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta, z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1),] postane imetnik blagovne znamke v Združenem kraljestvu, ki je sestavljena iz istega znaka, za isto blago ali storitve;
[…]
3.   Ne glede na odstavek 1, če je bila pravica intelektualne lastnine iz navedenega odstavka v Uniji razglašena za neveljavno ali je bila preklicana […] v Skupnosti, razglašena za nično ali razveljavljena v upravnem ali sodnem postopku, ki je še potekal na zadnji dan prehodnega obdobja, se ustrezna pravica tudi v Združenem kraljestvu razglasi za neveljavno ali prekliče […]. Razglasitev, preklic ali razveljavitev začne v Združenem kraljestvu veljati na isti datum kot v Uniji.
Z odstopanjem od prvega pododstavka Združeno kraljestvo ni dolžno razglasiti ustrezne pravice za neveljavno ali jo v Združenem kraljestvu preklicati, če razlogi za neveljavnost ali preklic blagovne znamke Evropske unije […] ne veljajo za Združeno kraljestvo.
[…]“
4
Člen 59 Sporazuma o izstopu, naslovljen „Prednostne pravice v zvezi s prijavami, ki so v teku, za blagovne znamke EU, modele Skupnosti in žlahtniteljske pravice v Skupnosti“, v odstavku 1 določa:
„Če je oseba vložila prijavo za blagovno znamko Evropske unije […] v skladu s pravom Unije pred koncem prehodnega obdobja in če je bil prijavi dodeljen datum vložitve, ima ta oseba pravico v Združenem kraljestvu v devetih mesecih od konca prehodnega obdobja vložiti prijavo za isto blagovno znamko za blago ali storitve, ki so popolnoma enake tistim, za katere je bila vložena prijava v Uniji […]. Šteje se, da je bila prijava, vložena v skladu s tem členom, vložena na isti datum in ima enak datum prednostne pravice kot ustrezna prijava, vložena v Uniji, ter, če je ustrezno, da ima enako prednost starejše blagovne znamke iz Združenega kraljestva, zahtevane na podlagi člena 39 ali 40 Uredbe [2017/1001].“
5
Četrti del tega sporazuma, naslovljen „Prehod“, med drugim vsebuje člena 126 in 127 tega sporazuma. Ta člen 126 določa:
„Prehodno obdobje oziroma obdobje izvajanja se začne na datum začetka veljavnosti tega sporazuma in konča 31. decembra 2020.“
6
Člen 127 navedenega sporazuma, naslovljen „Obseg prehoda“, v odstavkih 1, 3 in 6 določa:
„1.   Če ni s tem sporazumom določeno drugače, se v prehodnem obdobju za Združeno kraljestvo in v njem uporablja pravo Unije.
[…]
3.   V prehodnem obdobju ima pravo Unije, ki se uporablja na podlagi odstavka 1, enake pravne učinke v zvezi z Združenim kraljestvom in v njem kot v Uniji in njenih državah članicah ter se razlaga in uporablja v skladu z enakimi metodami in splošnimi načeli, kot se uporabljajo v Uniji.
[…]
6.   Če ni s tem sporazumom določeno drugače, se v prehodnem obdobju vsa sklicevanja na države članice v pravu Unije, ki se uporablja na podlagi odstavka 1, med drugim tudi kot ga izvajajo in uporabljajo države članice, razumejo, kot da vključujejo Združeno kraljestvo.“
7
Člen 185, četrti odstavek, Sporazuma o izstopu določa:
„Drugi in tretji del […] se [uporabljata] od konca prehodnega obdobja.“
Uredba št. 40/94
8
Člen 8 Uredbe Sveta (ES) št. 40/94z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 422/2004 z dne 19. februarja 2004 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 3) (v nadaljevanju: Uredba št. 40/94), naslovljen „Relativni razlogi za zavrnitev“, v odstavku 4 določa:
„Ob ugovarjanju imetnika neregistrirane znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu in ki je več kot zgolj lokalnega pomena, se prijavljena znamka ne registrira, če in če v skladu z zakonodajo Skupnosti ali pravom države članice, ki ta znak ureja,
(a)
so pravice do znaka bile pridobljene pred datumom vložitve zahteve za registracijo znamke Skupnosti ali datumom prednostne pravice, ki se zahteva za zahtevo za registracijo znamke Skupnosti;
(b)
ta znak imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke.“
Uredba (ES) št. 207/2009
9
V uvodnih izjavah od 2 do 4, 7, 8 in 10 Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL 2009, L 78, str. 1) je bilo navedeno:
„(2)
[…] Za to, da bi ustvarili [notranji] trg in ga v čedalje večji meri spreminjali v enotni trg, ni nujno le odstraniti ovir prostemu gibanju blaga in storitev in vzpostaviti ureditev, ki zagotavlja, da se konkurenca ne izkrivlja, temveč ustvariti tudi pravne pogoje, ki omogočajo, da podjetja prilagodijo svoje dejavnosti obsegu Skupnosti, pa naj bo to pri distribuciji blaga ali izvajanju storitev. Zaradi tega naj blagovne znamke, ki omogočajo razlikovanje proizvodov in storitev podjetij na enak način v vsej Skupnosti, ne glede na meje, spadajo med pravne instrumente, ki so na voljo podjetjem.
(3)
[…] [Z]di [se] nujno predvideti ureditev Skupnosti za blagovne znamke, pri kateri lahko podjetja z enim postopkom pridobijo blagovne znamke Skupnosti, ki uživajo enotno varstvo in ki učinkujejo na vsem območju Skupnosti. Tako določeno načelo enotnosti blagovne znamke Skupnosti bi moralo veljati, razen če ta uredba določa drugače.
(4)
Ovire teritorialnosti pravic, ki jih imetnikom blagovnih znamk podeljujejo zakoni držav članic, se ne da odstraniti s približevanjem zakonov. Za začetek neomejene gospodarske dejavnosti so potrebne na celotnem notranjem trgu v korist podjetij blagovne znamke, ki jih ureja enotno pravo Skupnosti, neposredno uporabljivo v vseh državah članicah.
[…]
(7)
Pravic iz blagovne znamke Skupnosti se ne sme pridobiti drugače kot z registracijo, registracija pa bo zavrnjena zlasti, če je v nasprotju s prejšnjimi pravicami.
(8)
[…] Varstvo, ki ga zagotovi blagovna znamka Skupnosti in katere funkcija je še posebej v zagotavljanju blagovne znamke kot označbe izvora […].
[…]
(10)
Ni razloga za varstvo blagovnih znamk Skupnosti ali katere koli blagovne znamke, registrirane pred njimi, razen če se blagovne znamke dejansko uporabljajo.“
10
Člen 1 te uredbe, naslovljen „Blagovna znamka Skupnosti“, je v odstavku 2 določal:
„Blagovna znamka Skupnosti je enotnega značaja. Na celotnem območju Skupnosti ima enak učinek […].“
11
Člen 6 te uredbe, naslovljen „Načini pridobivanja blagovne znamke Skupnosti“, je določal:
„Blagovna znamka Skupnosti se pridobi z registracijo.“
12
Člen 8 navedene uredbe, naslovljen „Relativni razlogi za zavrnitev“, je v odstavkih 1, 2 in 4 določal:
„1.   Ob ugovoru imetnika prejšnje blagovne znamke se znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira v naslednjih primerih:
[…]
2.   Za namen odstavka 1 izraz ‚prejšnje znamke‘ pomeni:
(a)
blagovne znamke naslednje vrste z datumom zahtev za registracijo, ki [je] predhod[en] datumu zahteve za registracijo blagovne znamke Skupnosti, ob upoštevanju, če je to primerno, predhodnih pravic, ki se zahtevajo v zvezi s to blagovno znamko;
[…]
[…]
4.   Ob ugovarjanju imetnika neregistrirane blagovne znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu in ki je več kot zgolj lokalnega pomena, se prijavljena blagovna znamka ne registrira, če v skladu z zakonodajo Skupnosti ali pravom države članice, ki ta znak ureja,
(a)
so pravice do znaka bile pridobljene pred datumom vložitve zahteve za registracijo blagovne znamke Skupnosti ali datumom prednostne pravice, ki se zahteva za zahtevo za registracijo blagovne znamke Skupnosti;
(b)
ta znak imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke.“
13
Člen 9 Uredbe št. 207/2009, naslovljen „Pravice iz blagovne znamke Skupnosti“, je določal:
„1.   Blagovna znamka Skupnosti daje imetniku izključne pravice. Imetnik ima pravico preprečiti vsem tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, da v gospodarskem prometu uporabljajo:
(a)
kateri koli znak, ki je enak blagovni znamki Skupnosti za označevanje blaga ali storitev, enakih tistim, za katere je registrirana blagovna znamka Skupnosti;
(b)
kateri koli znak, pri katerem zaradi enakosti ali podobnosti blagovni znamki Skupnosti in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, označenih z blagovno znamko Skupnosti in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti; verjetnost zmede vključuje verjetnost povezovanja med znakom in blagovno znamko;
(c)
kateri koli znak, enak ali podoben blagovni znamki Skupnosti za blago ali storitve, ki niso podobni tistim, za katere je registrirana blagovna znamka Skupnosti, če ima slednja ugled v Skupnosti in če uporaba tega znaka brez upravičenega razloga izkorišča ali škoduje razlikovalnemu značaju ali ugledu blagovne znamke Skupnosti.
[…]
3.   Pravice iz blagovne znamke Skupnosti učinkujejo proti tretjim osebam od dneva objave registracije blagovne znamke. Ustrezno nadomestilo pa se lahko zahteva za dejanja, do katerih pride po datumu objave prijave blagovne znamke Skupnosti, ki bi bile po objavi registracije blagovne znamke prepovedane na podlagi te objave. Sodišče, ki mu je primer dodeljen, ne sme meritorno odločati o zadevi, dokler registracija ni objavljena.“
14
Člen 41 te uredbe, naslovljen „Ugovor“, je v odstavku 1 določal:
„1.   V treh mesecih od datuma objave prijave blagovne znamke Skupnosti lahko vložijo pisni ugovor zoper registracijo blagovne znamke, ki temelji na tem, da blagovna znamka ne more biti registrirana po členu 8:
[…]
(c)
imetniki prejšnjih blagovnih znamk ali znakov iz člena 8(4) in osebe, ki imajo po zadevni nacionalni zakonodaji pooblastilo za izvrševanje teh pravic.
[…]
3.   Ugovor mora biti v pisni obliki in navajati razloge. Ugovor se šteje za pravilno vloženega šele po plačilu pristojbine za ugovor. V roku, ki ga določi [Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)], lahko vložnik ugovora v podporo svojemu primeru predloži dejstva, dokaze in vprašanja.“
15
Člen 42 navedene uredbe, naslovljen „Preizkus ugovora“, je v odstavkih 2 in 3 določal:
„2.   Če tako zahteva prijavitelj, imetnik prejšnje blagovne znamke Skupnosti, ki je vložil pisni ugovor, priskrbi dokaz o tem, da se je v obdobju petih let pred datumom objave blagovne znamke Skupnosti prejšnja blagovna znamka Skupnosti resno in dejansko uporabljala v Skupnosti za blago ali storitve, za katere je registrirana in ki jih imetnik navaja kot razlog za ugovor, ali pa da obstajajo razlogi za neuporabo pod pogojem, da je bila prejšnja blagovna znamka Skupnosti na ta dan registrirana vsaj pet let. Če ustreznega dokazila ni, se ugovor zavrne. Če se je prejšnja blagovna znamka Skupnosti uporabljala le za del blaga ali storitev, za katere je registrirana, se za namene preizkusa ugovora šteje, da je registrirana le za ta del blaga ali storitev.
3.   Odstavek 2 se uporabi za prejšnje nacionalne blagovne znamke iz člena 8(2)(a), pri čemer se uporaba v državi članici, v kateri je prejšnja nacionalna blagovna znamka varovana, zamenja z uporabo v Skupnosti.“
16
Člen 46 navedene uredbe, naslovljen „Trajanje registracije“, je določal:
„Blagovne znamke Skupnosti se registrirajo za obdobje desetih let od datuma vložitve prijave. […]“
17
Uredba št. 207/2009 je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2015/2424 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 (UL 2015, L 341, str. 21), ki je začela veljati 23. marca 2016. Nato je bila Uredba št. 207/2009 z učinkom od 1. oktobra 2017 razveljavljena in nadomeščena z Uredbo (EU) 2017/1001.
Uredba 2017/1001
18
V uvodni izjavi 12 Uredbe 2017/1001 je navedeno:
„Zaradi zagotovitve pravne varnosti in popolne skladnosti s prednostnim načelom, na podlagi katerega ima predhodno registrirana blagovna znamka prednost pred pozneje registriranimi blagovnimi znamkami, je treba določiti, da uveljavljanje pravic, podeljenih z blagovno znamko EU, ne bi smelo posegati v pravice, ki so jih njihovi imetniki pridobili pred datumom vložitve prijave ali datumom prednostne pravice blagovne znamke EU. […]“
19
Besedilo člena 1(2), člena 8(1) in (4), člena 9(1) ter člena 46(1) in (4) te uredbe je podobno besedilu člena 1(2), člena 8(1) in (4), člena 9(1), prvi stavek, ter člena 41(1) in člena 41(3), zadnji stavek, Uredbe št. 207/2009. Člen 9(2) Uredbe 2017/1001, ki v bistvu ustreza členu 9(1), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009, določa, da „[b]rez poseganja v pravice, ki so jih imetniki pridobili pred datumom vložitve ali datumom prednostne pravice za blagovno znamko EU“, ima imetnik te blagovne znamke EU pravico, da vsem tretjim osebam prepreči, da bi brez njegovega soglasja v gospodarskem prometu v zvezi z blagom ali storitvami uporabljale kateri koli znak, naštet v tem členu 9(2).
20
Člen 47 Uredbe 2017/1001, naslovljen „Preizkus ugovora“, katerega besedilo je podobno besedilu člena 42 Uredbe št. 207/2009, v odstavkih 1 in 5 določa:
„1.   Pri preizkusu ugovora [EUIPO] pozove stranke, kolikokrat je to potrebno, da vložijo pripombe v roku, ki ga določi Urad, o navedbah drugih strank ali o svojih navedbah.
[…]
5.   Če preizkus ugovora pokaže, da blagovna znamka ne more biti registrirana za del ali za vse blago ali storitve, za katero je bila vložena prijava blagovne znamke EU, se prijava zavrne za tisto blago ali storitve. V nasprotnem primeru se ugovor zavrne.“
21
Člen 51 iste uredbe, naslovljen „Registracija“, v odstavku 1 določa:
„[…] [Č]e je bil vloženi ugovor dokončno rešen z umikom, zavrnitvijo ali kako drugače, se blagovna znamka in podrobnosti iz člena 111(2) zabeležijo v registru. Registracija se objavi.“
22
Člen 70 te uredbe, naslovljen „Preverjanje pritožbe“, v odstavku 2 določa:
„Med preverjanjem pritožbe odbor za pritožbe povabi stranke tolikokrat kolikor je potrebno, da v določenem roku predstavijo svoja stališča o odločitvah odbora ali o vlogah nasprotnih strank.“
23
Člen 71 navedene uredbe, naslovljen „Odločitev o pritožbi“, v odstavku 1 določa:
„Po preučitvi utemeljenosti pritožbe Odbor za pritožbe odloči o pritožbi. Odbor za pritožbe lahko izvršuje katero koli pooblastilo v pristojnosti oddelka, ki je izdal odločbo zoper katero je bila vložena pritožba, ali pa preda primer temu oddelku v nadaljnjo obravnavo.“
24
Člen 139 te uredbe, naslovljen „Zahteva za uporabo nacionalnega postopka“, v odstavkih od 1 do 3 določa:
„1.   Prijavitelj ali imetnik blagovne znamke EU lahko zaprosi za konverzijo svoje prijave blagovne znamke EU ali blagovne znamke EU v prijavo za nacionalno blagovno znamko:
(a)
če je prijava blagovne znamke EU zavrnjena, umaknjena ali se šteje za umaknjeno;
[…]
2.   Do konverzije ne pride:
[…]
(b)
zaradi varstva v državi članici, kjer v skladu z odločbo [EUIPO] ali nacionalnega sodišča za prijavo blagovne znamke EU ali za blagovno znamko EU veljajo razlogi za zavrnitev registracije ali razlogi za razveljavitev ali ničnost.
3.   Prijava nacionalne blagovne znamke, ki je posledica konverzije prijave blagovne znamke EU, se v tej državi članici šteje za vloženo oziroma ima prednostno pravico iz te prijave ali iz te blagovne znamke […].“
Uredba št. 2868/95
25
Pravilo 19 Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1041/2005 z dne 29. junija 2005 (UL 2005, L 172, str. 4) (v nadaljevanju: Uredba št. 2868/95), naslovljeno „Utemeljitev ugovora“, je v odstavkih 1 in 2 določalo:
„1. [UUNT] omogoči stranki, ki ugovarja, da predstavi dejstva, dokaze in navedbe v podkrepitev ugovora ali da dopolni dejstva, dokaze ali navedbe, ki so že bili predloženi na podlagi pravila 15(3), v roku, ki ji ga določi, in ki znaša najmanj 2 meseca od datuma, ki se šteje za začetek postopka ugovora v skladu s pravilom 18(1).
2. V roku iz odstavka 1 lahko stranka, ki ugovarja, vloži dokaz o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva svoje prejšnje znamke ali prejšnje pravice, kakor tudi dokaz o upravičenosti do vložitve ugovora. Stranka, ki ugovarja, priskrbi zlasti naslednje dokaze:
[…]
(d)
če ugovor temelji na prejšnji pravici v smislu člena 8(4) Uredbe, dokaz o njeni pridobitvi, nadaljnjem obstoju in obsegu varstva te pravice;
[…]“
26
Pravilo 20 Uredbe 2868/95, naslovljeno „Preizkus ugovora“, je v odstavku 1 določalo:
„Če stranka, ki ugovarja, ne dokaže obstoja, veljavnosti in obsega varstva prejšnje znamke ali pravice, kakor tudi upravičenosti do vložitve ugovora do izteka roka iz pravila 19(1), se ugovor kot neutemeljen zavrne.“
Delegirana uredba Komisije (EU) 2018/625
27
Člen 80 Delegirane uredbe Komisije (EU) 2018/625 z dne 5. marca 2018 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta o blagovni znamki Evropske unije ter razveljavitvi Delegirane uredbe (EU) 2017/1430 (UL 2018, L 104, str. 1), naslovljen „Prehodni ukrepi“, določa:
„Določbe [Uredbe] (ES) št. 2868/95 […] se še naprej uporabljajo za tekoče postopke, v katerih se ta uredba v skladu s členom 82 ne uporablja, do konca teh postopkov.“
28
Člen 82 te delegirane uredbe, naslovljen „Začetek veljavnosti in uporaba“, v odstavku 2 določa:
„Uporablja se od začetka veljavnosti iz odstavka 1 ob upoštevanju naslednjih izjem:
[…]
(b)
člena 7 in 8 se ne uporabljata za postopke z ugovorom, pri katerih se je kontradiktorni del začel pred 1. oktobrom 2017;
[…]
(j)
Naslov V se ne uporablja za pritožbe, vložene pred 1. oktobrom 2017;
[…]“
Dejansko stanje
29
Dejansko stanje, kot je predstavljeno v točkah od 1 do 15 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti, kot sledi.
30
J. Ye je 30. junija 2015 pri EUIPO vložil zahtevo za registracijo znamke Evropske unije.
31
Znamka, za katero se je zahtevala registracija, je ta figurativni znak:
32
Registracija je bila zahtevana za proizvode in storitve iz razredov 3, 9, 14, 18, 25 in 35 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen.
33
Prijava znamke je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 234/2015 z dne 9. decembra 2015.
34
Družba Nowhere, tožeča stranka na prvi stopnji, je 8. marca 2015 na podlagi člena 41 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke za vse proizvode in storitve iz točke 32 te sodbe.
35
Ugovor je temeljil zlasti na naslednjih treh prejšnjih neregistriranih figurativnih znamkah, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu:
36
Razlog za ugovor v zvezi s temi starejšimi znamkami je bil naveden v členu 8(4) Uredbe št. 207/2009.
37
Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 20. februarja 2017 ugovor zavrnil.
38
Družba Nowhere je 17. novembra 2017 zoper to odločbo vložila tožbo.
39
Drugi odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 8. oktobra 2018 to pritožbo zavrnil.
40
Družba Nowhere je 7. januarja 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razveljavitev te prve odločbe.
41
Drugi odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 17. julija 2019 (zadeva R 2474/2017-2 (REV)) navedeno prvo odločbo razveljavil zaradi očitne napake, ki jo je mogoče pripisati EUIPO.
42
S sklepom z dne 18. decembra 2019, Nowhere/EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑12/19, EU:T:2019:907), je Splošno sodišče ugotovilo, da je treba postopek s tožbo iz točke 40 te sodbe ustaviti.
43
Drugi odbor za pritožbe pri EUIPO je z drugo odločbo, in sicer s sporno odločbo, zavrnil tožbo iz točke 38 te sodbe. Natančneje, glede prejšnjih znamk iz točke 35 te sodbe je v bistvu menil, da po izstopu Združenega kraljestva iz Unije in po izteku prehodnega obdobja 31. decembra 2020 pravice, ki bi lahko obstajale v Združenem kraljestvu, ne pomenijo več podlage za postopek z ugovorom, ki temelji zlasti na členu 8(4) Uredbe št. 207/2009. Menil je torej, da družba Nowhere v utemeljitev svojega ugovora ne more več zahtevati varstva na podlagi tožbe zoper zavajajoče označevanje („action for passing off“) v skladu z zakonodajo Združenega kraljestva na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009. Tako je drugi odbor za pritožbe pri EUIPO v zvezi s temi prejšnjimi znamkami zgolj iz tega razloga potrdil zavrnitev ugovora.
Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
44
Družba Nowhere je 21. maja 2021 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, s katero je predlagala razveljavitev in spremembo sporne odločbe le v delu, v katerem je drugi odbor za pritožbe pri EUIPO s to odločbo pritožbo, navedeno v točki 38 te sodbe, zavrnil iz razloga iz točke 43 te sodbe.
45
Družba Nowhere je v utemeljitev tožbe pred Splošnim sodiščem navedla en sam tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev člena 8(4) Uredbe št. 207/2009. Družba Nowhere je v okviru tega tožbenega razloga v bistvu trdila, da je edini upoštevni datum za ugotovitev obstoja prejšnje pravice, na kateri je temeljil ugovor zoper registracijo znamke Evropske unije, datum vložitve zahteve za registracijo te znamke.
46
EUIPO pa je trdil, da mora taka prejšnja pravica obstajati ne le na ta dan, ampak tudi na dan, ko je sprejel končno odločbo o ugovoru, to je v obravnavani zadevi na dan sprejetja sporne odločbe.
47
Na prvem mestu, Splošno sodišče je v točki 24 izpodbijane sodbe ugotovilo, da čeprav se je v skladu s členom 50(3) PEU pravo Unije za Združeno kraljestvo prenehalo uporabljati z začetkom veljavnosti Sporazuma o izstopu, sklenjenega na podlagi člena 50(2) PEU, to je 1. februarja 2020, iz člena 126 v povezavi s členom 127(1), prvi stavek, tega sporazuma izhaja, da se je pravo Unije, razen če ni določeno drugače, še naprej uporabljalo za to državo in na njenem ozemlju v prehodnem obdobju, ki se je začelo na dan začetka veljavnosti navedenega sporazuma in končalo 31. decembra 2020 (v nadaljevanju: prehodno obdobje). Poleg tega je v točki 25 te sodbe navedlo, da določbe členov od 54 do 61 Sporazuma o izstopu, ki so v naslovu IV tretjega dela tega sporazuma, ki se nanaša na intelektualno lastnino, „ne določajo ničesar“ glede izida ugovora, vloženega pred začetkom veljavnosti Sporazuma o izstopu na podlagi prejšnje pravice, varovane v Združenem kraljestvu.
48
Na drugem mestu, Splošno sodišče je v točkah 26 in 27 navedene sodbe navedlo, da je bil v obravnavani zadevi edini element upravnega spisa, ki je upošteven za zadevo, o kateri odloča, in ki je poznejši od konca prehodnega obdobja, sporna odločba, saj so bili vsi drugi akti v zvezi s postopkom pred EUIPO od vložitve zahteve za registracijo prijavljene znamke sprejeti pred začetkom veljavnosti Sporazuma o izstopu in torej vsekakor pred koncem prehodnega obdobja.
49
Na tretjem mestu, najprej, Splošno sodišče je v točki 28 iste sodbe menilo, da –tako kot pri sodni praksi Sodišča, ki izhaja iz sodb z dne 8. maja 2014, Bimbo/UUNT (C‑591/12 P, EU:C:2014:305, točka 12), in z dne 18. junija 2020, Primart/EUIPO (C‑702/18 P, EU:C:2020:489, točka 2 in navedena sodna praksa), navedenih v točki 18 izpodbijane sodbe, v skladu s katero je v bistvu za opredelitev materialnega prava, ki se uporablja, odločilen datum vložitve zahteve za registracijo znamke Evropske unije, zoper katero je vložen ugovor – iz „zdaj ustaljene“ sodne prakse Splošnega sodišča, navedene med drugim v sodbi z dne 30. januarja 2020, Grupo Textil Brownie/EUIPO The Guide Association (BROWNIE) (T‑598/18, v nadaljevanju: sodna praksa Brownie, točka 19), izhaja, da je treba obstoj relativnega razloga za zavrnitev presojati na dan vložitve zahteve za registracijo znamke Evropske unije, zoper katero je bil vložen ugovor.
50
Splošno sodišče je v točki 29 izpodbijane sodbe opozorilo, da v skladu s sodno prakso Brownie okoliščina, da bi prejšnja znamka lahko izgubila status znamke, registrirane v državi članici, po datumu vložitve zahteve za registracijo znamke Evropske unije, zlasti po morebitnem izstopu zadevne države članice iz Unije, načeloma ni upoštevna za izid ugovora.
51
Dalje, Splošno sodišče je na podlagi te sodne prakse v točki 30 navedene sodbe iz teh premislekov sklepalo, da okoliščina, da ugovor na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 temelji na neregistriranih prejšnjih znamkah, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu, in na pravilih v zvezi z zavajajočim označevanjem, ki jih določa pravo Združenega kraljestva, ni upoštevna v primeru ugovora zoper zahtevo za registracijo znamke Evropske unije, ki je bila vložena pred začetkom veljavnosti sporazuma o izstopu in iztekom prehodnega obdobja.
52
Nazadnje, v točki 31 iste sodbe je ugotovilo, da ker je bila v obravnavanem primeru zahteva za registracijo prijavljene znamke vložena pred tema datumoma, sta bili ti prejšnji neregistrirani znamki, ker sta se uporabljali v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu, načeloma taki, da sta utemeljevali ugovor v obravnavani zadevi, kar bi drugi odbor za pritožbe pri EUIPO moral upoštevati pri svoji presoji.
53
Na četrtem mestu, menilo je, da trditve, ki jih je pred njim navedel EUIPO, ne morejo omajati te ugotovitve.
54
Prvič, Splošno sodišče je v točki 34 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev EUIPO v zvezi z uporabo sedanjika v povednem naklonu v členu 8(4) Uredbe št. 207/2009, pri čemer je navedlo, prvič, da zgolj uporaba sedanjika v povednem naklonu v neki določbi ne omogoča sklepanja o njeni razlagi, in drugič, da glede na besedilo „ob ugovoru imetnika neregistrirane blagovne znamke“, s katerim se ta člen 8(4) začne, ni mogoče izključiti, da se ta uporaba nanaša bolj na datum vložitve ugovora kot na datum sprejetja sporne odločbe.
55
Drugič, kar zadeva določbe pravila 19(2)(d) in pravila 20(1) Uredbe št. 2868/95, na katere se je skliceval EUIPO, je v točki 36 te sodbe navedlo, da je iz besedila zadnjenavedenega pravila razvidno, da je treba dokaz o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva prejšnje pravice predložiti pred iztekom roka iz prvega od teh pravil. Ugotovilo pa je, da se je v obravnavanem primeru to obdobje izteklo pred začetkom veljavnosti Sporazuma o izstopu in iztekom prehodnega obdobja. Splošno sodišče je v točki 37 navedene sodbe iz tega sklepalo, da „vsaj v obravnavanem primeru“ te določbe nasprotujejo trditvi EUIPO, da je upoštevni datum za ugotovitev obstoja zadevnih prejšnjih pravic datum sprejetja sporne odločbe.
56
Tretjič, Splošno sodišče je v odgovor na trditev EUIPO, ki se nanaša na člen 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009, v točkah 38 in 39 iste sodbe poudarilo, da preizkus ugovora ne vključuje sistematično preizkusa resne in dejanske uporabe prejšnje znamke, saj se ta preizkus lahko opravi le na zahtevo prijavitelja, in da se člen 42(2) te uredbe vsekakor nanaša na pet let pred objavo prijave znamke Evropske unije, in ne na obdobje, ki se konča na dan, ko EUIPO sprejme končno odločbo o ugovoru.
57
Četrtič, Splošno sodišče je v točki 40 izpodbijane sodbe zavrnilo sklicevanje EUIPO na določbe in sodno prakso v zvezi z zahtevami za ugotovitev ničnosti, pri čemer je poudarilo, da te zahteve niso nujno upoštevne v okviru spora v zvezi s postopkom z ugovorom.
58
Petič, Splošno sodišče je v odgovor na trditev EUIPO, da v bistvu od konca prehodnega obdobja ne more priti do nobene kolizije med prijavljeno znamko in prejšnjimi neregistriranimi znamkami, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu, v točki 41 izpodbijane sodbe poudarilo, da je bila v skladu s členom 51 Uredbe 2017/1001 prijavljena znamka registrirana, ko je bil v primeru ugovora postopek ustavljen, zlasti z zavrnitvijo ugovora, in da je iz člena 52 te uredbe izrecno izhajalo, da registracija velja od datuma vložitve prijave, in ne le od datuma dokončne zavrnitve morebitnega ugovora.
59
V točki 42 te sodbe je iz tega sklepalo, da tudi če bi se priznalo, da po koncu prehodnega obdobja ne bi več moglo priti do kolizije med zadevnima znamkama, ostaja dejstvo, da bi v primeru registracije prijavljene znamke takšna kolizija vseeno lahko obstajala v obdobju med datumom vložitve prijave znamke Evropske unije in iztekom prehodnega obdobja. Splošno sodišče pa je opozorilo, da je težko razumeti, zakaj bi bilo treba družbi Nowhere zavrniti varstvo njenih prejšnjih neregistriranih znamk, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu tudi v tem obdobju, in da je torej treba priznati, da je imela tožeča stranka pravni interes za uspeh ugovora v zvezi z navedenim obdobjem.
60
Šestič, v točkah 44 in 45 navedene sodbe je menilo, da je treba zavrniti tudi trditev EUIPO, da bi prijavitelj zadevne znamke Evropske unije na podlagi člena 139 Uredbe 2017/1001 lahko spremenil svojo prijavo znamke Evropske unije v prijave nacionalnih znamk v vseh državah članicah Unije in tako pridobil varstvo iste znamke na istem ozemlju na dolgotrajen in drag način, medtem ko ovira za registracijo v Uniji ne bi več obstajala. Splošno sodišče je namreč navedlo, prvič, da taki preudarki načeloma veljajo za vsak postopek z ugovorom in, drugič, da bi na podlagi člena 139(3) Uredbe 2017/1001, ker prijava nacionalne znamke, ki izhaja iz konverzije prijave znamke Evropske unije, v zadevni državi članici šteje za vloženo od datuma vložitve zadnjenavedene prijave, torej v obdobju med datumom vložitve prijave znamke Evropske unije in iztekom prehodnega obdobja lahko obstajala kolizija.
61
Glede na navedeno je Splošno sodišče v točki 46 izpodbijane sodbe ugotovilo, da z nobeno od trditev, ki jih je navedel EUIPO, ni mogoče podpreti njegovega stališča, da je bil datum sprejetja izpodbijane odločbe, „v obravnavani zadevi edini element v postopku, ki je nastal po izteku prehodnega obdobja“, datum, ki je upošteven za rešitev tega spora, in ugotovilo, da je treba ugoditi edinemu tožbenemu razlogu družbe Nowhere in sporno odločbo razveljaviti. V preostalem pa je tožbo iz razlogov, navedenih v točkah 47 in 48 te sodbe, zavrnilo.
Postopek pred Sodiščem in predlogi strank v pritožbenem postopku
62
EUIPO je z vlogo, vloženo 23. maja 2022, na podlagi člena 170a(1) Poslovnika Sodišča predlagal, naj se njegova pritožba v skladu s členom 58a, tretji odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije dopusti.
63
S sklepom z dne 16. novembra 2022, EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2022:908), je bila pritožba dopuščena.
64
S sklepom predsednika Sodišča z dne 21. marca 2023 je bila Zvezni republiki Nemčiji dovoljena intervencija v podporo EUIPO.
65
S sklepom predsednika Sodišča z dne 27. aprila 2023, EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2023:409), je bila združenju International Trademark Association (INTA) dovoljena intervencija v podporo predlogom EUIPO.
66
S sklepom predsednika Sodišča z dne 3. oktobra 2023 je bil postopek v tej zadevi prekinjen do razglasitve sodbe z dne 20. junija 2024, EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528). Po tej razglasitvi se je ta postopek s sklepom predsednika Sodišča z dne 20. junija 2024 nadaljeval.
67
EUIPO s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo v celoti razveljavi;
–
tožbo, ki jo je družba Nowhere vložila zoper sporno odločbo, v celoti zavrne in
–
družbi Nowhere naloži plačilo stroškov tega postopka in postopka pred Splošnim sodiščem.
68
Družba Nowhere Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
EUIPO naloži plačilo stroškov.
69
Zvezna republika Nemčija podpira predloge EUIPO.
70
Združenje INTA Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi in
–
mu naloži plačilo lastnih stroškov.
Pritožba
71
EUIPO v utemeljitev pritožbe navaja en pritožbeni razlog. S tem pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da ugotovitev Splošnega sodišča, da bi moral drugi odbor za pritožbe pri EUIPO v okviru presoje zadevnega ugovora upoštevati prejšnje neregistrirane znamke, če so se uporabljale v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu, ni zadostno obrazložena in da je bilo v zvezi z njo napačno uporabljeno pravo. Ta pritožbeni razlog je sestavljen iz treh delov, od katerih se prvi nanaša na to, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve, ker ni pravno zadostno navedlo razlogov, zaradi katerih naj bi s to ugotovitvijo odstopilo od svoje ustaljene sodne prakse, drugi se nanaša na napačno uporabo prava v zvezi z razlago člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, tretji pa na neupoštevanje pravnih posledic člena 50(3) PEU ter členov 126 in 127 Sporazuma o izstopu in kršitev načela teritorialnosti iz člena 1(2) Uredbe št. 207/2009.
72
Zvezna republika Nemčija v podporo predlogom iz te pritožbe trdi tudi, da bi bilo treba tožbo družbe Nowhere pred Splošnim sodiščem zavrniti zaradi neobstoja pravnega interesa zaradi prenehanja obstoja teh prejšnjih znamk med pritožbenim postopkom pred EUIPO.
Dopustnost
73
Družba Nowhere izpodbija dopustnost pritožbe, ker ta pritožba v bistvu ne odpira vprašanja, ki bi bilo pomembno za enotnost, doslednost ali razvoj prava Unije v smislu člena 58a Statuta Sodišča Evropske unije, saj je bilo s spornim sklepom kršeno načelo dobrega upravljanja, določeno v členu 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), in bi bilo treba v teh okoliščinah vsekakor razveljaviti izrek izpodbijane sodbe, pri čemer mora izrek izpodbijane sodbe temeljiti na tem razlogu.
74
V zvezi s tem je treba poudariti, na eni strani, da je Sodišče pritožbo v celoti dopustilo, ker je menilo, da predlog EUIPO za dopustitev pritožbe v skladu s členom 170a(1) Poslovnika pravno zadostno dokazuje, da pritožba odpira vprašanje, ki je pomembno za enotnost, doslednost in razvoj prava Unije (sklep z dne 16. novembra 2022, EUIPO/Nowhere, C‑337/22 P, EU:C:2022:908, točki 41 in 42).
75
Na drugi strani, vprašanje, ali izrek izpodbijane sodbe lahko temelji na drugih pravnih razlogih kot tistih iz te sodbe, ne vpliva na dopustnost pritožbe.
76
Utemeljitev družbe Nowhere je torej treba zavrniti.
Trditve Zvezne republike Nemčije v zvezi z neobstojem pravnega interesa družbe Nowhere pred Splošnim sodiščem
77
Spomniti je treba, da stranka, ki ji je bila dovoljena intervencija v sporu pred Sodiščem na podlagi člena 40 Statuta Sodišča Evropske unije, ne more spremeniti predmeta spora, kot je omejen s predlogi in pritožbenimi razlogi glavnih strank. Iz tega sledi, da so dopustne le trditve intervenienta, ki spadajo v okvir, opredeljen s temi predlogi in pritožbenimi razlogi (sodba z dne 10. novembra 2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija, C‑449/14 P, EU:C:2016:848, točka 114 in navedena sodna praksa).
78
Vendar intervenient s tem, da se sklicuje na razlog javnega reda, ki ga sodišče Unije lahko ali celo mora preizkusiti po uradni dolžnosti, ne prestopi okvira spora, o katerem odloča (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2009, Komisija/Irska in drugi, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, točki 34 in 35 ter navedena sodna praksa). V okviru pritožbe je tak razlog javnega reda vsaka okoliščina, ki se nanaša na dopustnost ničnostne tožbe, vložene pri Splošnem sodišču, in zlasti na interes stranke, ki je vložila to tožbo, za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta (glej v tem smislu sodbo z dne 15. junija 2023, Silver in drugi/Svet, C‑499/21 P, EU:C:2023:479, točki 38 in 40 ter navedena sodna praksa).
79
V obravnavanem primeru Zvezna republika Nemčija v intervencijski vlogi v podporo predlogom iz pritožbe med drugim trdi, da bi bilo treba tožbo družbe Nowhere pred Splošnim sodiščem zavrniti zaradi neobstoja pravnega interesa, ker zaradi „prenehanja obstoja“ prejšnje znamke, navedene v utemeljitev ugovora med pritožbenim postopkom pred odborom za pritožbe, ta tožba družbi Nowhere ni mogla več koristiti.
80
Glede na to, kar je bilo navedeno v točki 78 te sodbe, pa so trditve Zvezne republike Nemčije, čeprav se EUIPO v okviru pritožbe ni skliceval na neobstoj pravnega interesa družbe Nowhere za izpodbijanje sporne odločbe, dopustne.
81
Kar zadeva utemeljenost, je treba opozoriti, da obstoj pravnega interesa za razglasitev ničnosti predpostavlja, da lahko rezultat tožbe osebi, ki je to tožbo vložila, prinese korist. Vprašanje obstoja take koristi je treba presojati konkretno glede na vse posledice, ki bi lahko izhajale iz ugotovitve morebitne nezakonitosti odločbe, ki je predmet te tožbe, in glede na naravo domnevno utrpele škode (glej v tem smislu sodbo z dne 20. junija 2024, EUIPO/Indo European Foods, C‑801/21 P, EU:C:2024:528, točki 80 in 81 ter navedena sodna praksa).
82
Sporna odločba pa potrjuje odločbo oddelka za ugovore o zavrnitvi ugovora družbe Nowhere, ker ta družba po izteku prehodnega obdobja v utemeljitev tega ugovora ni mogla več zahtevati ugodnosti svojih prejšnjih znamk, ki niso bile registrirane v Združenem kraljestvu. Družba Nowhere je torej lahko imela korist od ugotovitve nezakonitosti tega razloga in razglasitve ničnosti sporne odločbe.
83
Trditev Zvezne republike Nemčije v zvezi z neobstojem pravnega interesa družbe Nowhere pred Splošnim sodiščem je torej treba zavrniti kot neutemeljeno.
Vsebinska presoja
84
Najprej je treba poudariti, da ker je bila zahteva za registracijo znamke Evropske unije, ki je predmet tega spora, vložena 30. junija 2015, se za ta spor uporabljajo, prvič, materialnopravne določbe Uredbe št. 207/2009, ki so veljale na ta datum, in drugič, postopkovne določbe Uredbe 2017/1001 (glej po analogiji sodbo z dne 20. junija 2024, EUIPO/Indo European Foods, C‑801/21 P, EU:C:2024:528, točka 50 in navedena sodna praksa).
Drugi del edinega pritožbenega razloga: napačna uporaba prava v zvezi z razlago člena 8(4) Uredbe št. 207/2009
– Trditve strank
85
EUIPO ob podpori Zvezne republike Nemčije in združenja INTA z drugim delom edinega pritožbenega razloga, ki ga je treba preučiti najprej, trdi, da mora imetnik prejšnje pravice tako v okviru postopkov z ugovorom kot v okviru postopkov za ugotovitev ničnosti dokazati obstoj, veljavnost in obseg te pravice ne le na datum vložitve ali datum prednostne pravice zahteve za registracijo zadevne znamke Evropske unije, da bi dokazal obstoj navedene pravice glede na to zahtevo, ampak tudi na datum, ko EUIPO odloči, da bi dokazal njeno trajnost. Ex nunc prenehanje obstoja iste pravice med postopkom pred EUIPO, zlasti v primeru izteka, razveljavitve ali odpovedi, bi nujno povzročilo zavrnitev zadevnega ugovora ali zahteve za ugotovitev ničnosti. Taka splošna pravila naj bi Splošno sodišče priznalo v točkah od 30 do 34 sodbe z dne 13. septembra 2006, MIP Metro/UUNT – Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, v nadaljevanju: sodba Metro, EU:T:2006:254), in potrdilo s poznejšo sodno prakso.
86
EUIPO meni, da ta pravila izhajajo iz besedila člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, zlasti iz uporabe sedanjika v povednem naklonu in slovnične strukture tega besedila, njegovega konteksta, zlasti besedila pravila 19(2)(d) in pravila 20(1) Uredbe št. 2868/95 ter člena 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009, ter iz splošnega namena postopka z ugovorom, ki naj bi bil varstvo interesov imetnikov prejšnjih pravic z ohranitvijo bistvene funkcije teh pravic pred kolizijo z znamkami Evropske unije, ki izhajajo iz sočasnega obstoja dveh veljavnih in izvršljivih pravic.
87
EUIPO pa na eni strani Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 28 do 31 izpodbijane sodbe „oblikovalo“ novo splošno pravilo, v skladu s katerim naj dogodki v zvezi s prejšnjo znamko, ki so se zgodili po datumu vložitve zahteve za registracijo znamke Evropske unije, ne bi bili upoštevni za izid ugovora zoper to registracijo. V zvezi s tem naj bi se Splošno sodišče oprlo na preudarke v zvezi z materialnim pravom, ki se uporablja ratione temporis, na presojo obstoja relativnega razloga za zavrnitev na datum vložitve zahteve za registracijo prijavljene znamke Evropske unije in na sodno prakso Splošnega sodišča, ki naj ne bi bili upoštevni. Iz tega naj bi napačno sklepalo, da mora EUIPO upoštevati prejšnje pravice, varovane v Združenem kraljestvu, na katere se sklicuje zoper zahtevo za registracijo znamke Evropske unije, vloženo pred koncem prehodnega obdobja.
88
Na drugi strani EUIPO trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 34 do 42 te sodbe člen 8(4) Uredbe št. 207/2009 razlagalo v nasprotju z besedilom, sobesedilom in cilji te določbe, pri čemer je zavrnilo trditve v zvezi z njimi, ki mu jih je predložil, da bi dokazal obstoj pravil iz točke 85 te sodbe.
89
Prvič, kar zadeva besedilo člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, naj bi Splošno sodišče v točki 34 izpodbijane sodbe napačno razlagalo njegove trditve in napačno razumelo slovnično strukturo navedene določbe.
90
Drugič, kar zadeva sobesedilo iste določbe, naj bi Splošno sodišče v točkah 36 in 37 te sodbe zmanjšalo pomen njegove vloge s tem, da je menilo, da se pravilo 19(1) in pravilo 20(1) Uredbe št. 2868/95 ne sklicujeta na datum sprejetja odločbe o ugovoru. Poleg tega naj bi v točkah 38 in 39 navedene sodbe napačno zavrnilo trditve EUIPO v zvezi s pogoji resne in dejanske uporabe prejšnje znamke, čeprav ti ponazarjajo obstoj mehanizma, ki preprečuje zavrnitev zahteve za registracijo znamke Evropske unije ob neobstoju kolizije na datum, ko je bila izdana odločba o ugovoru. Nazadnje, Splošno sodišče naj bi v točki 40 iste sodbe napačno zavrnilo upoštevnost določb prava Unije in sodne prakse v zvezi s postopki za ugotovitev ničnosti.
91
Tretjič, kar zadeva cilje postopkov z ugovorom, EUIPO trdi, da ugotovitev Splošnega sodišča v točki 42 izpodbijane sodbe, da je imela družba Nowhere legitimni interes za uspeh svojega ugovora, temelji na napačnih ugotovitvah. Na eni strani naj bi preudarek Splošnega sodišča v zvezi z obstojem morebitne kolizije v primeru registracije temeljil na zmedi glede datuma vložitve ali datuma prednostne pravice zahteve za registracijo znamke Evropske unije, katerega bistvena vloga naj bi bila določitev kronološkega vrstnega reda pravic v skladu z načelom prednosti, in datuma objave registracije te znamke, od katerega se znamke Evropske unije lahko uveljavljajo proti tretjim osebam. Po drugi strani naj bi zlasti iz sodne prakse Sodišča izhajalo, da se tožbe zaradi kršitve in upravni postopki razlikujejo po predmetu in učinkih. Zato naj v nasprotju s trditvami Splošnega sodišča stališče EUIPO ne bi pomenilo, da se družbi Nowhere zavrne varstvo njenih prejšnjih znamk, ki niso registrirane v Združenem kraljestvu, v obdobju med datumom vložitve prijave izpodbijane znamke in datumom izteka prehodnega obdobja.
92
Družba Nowhere meni, da trditve EUIPO niso utemeljene.
93
V zvezi s tem na eni strani trdi, da izstop Združenega kraljestva iz Unije ne vpliva na varstvo, ki ga uživajo njene prejšnje pravice, ker naj bi bil edini upoštevni datum za preizkus ugovora, ki ga je vložila, datum vložitve zahteve za registracijo prijavljene znamke, to je datum, ko je bilo Združeno kraljestvo še država članica Unije.
94
Poleg tega trdi, da je zadevna prejšnja znamka na dan vložitve ugovora uživala ozemeljsko varstvo na podlagi prava znamk v Uniji.
95
Po drugi strani trdi, da se EUIPO opira na predpostavko, ki nima nobene podlage v upoštevnih določbah Uredbe št. 207/2009, v skladu s katero mora vsako prenehanje veljavnosti prejšnje pravice, do katerega pride med postopkom z ugovorom pred končno odločbo o ugovoru, povzročiti zavrnitev ugovora.
96
Prvič, trdi, da je Splošno sodišče pravilno presodilo, da zgolj uporaba sedanjika v povednem naklonu v členu 8(4) Uredbe št. 207/2009 te predpostavke ne podpira.
97
Drugič, iz upoštevnih določb Uredbe št. 207/2009, zlasti njenega člena 41, naj ne bi izhajalo, da bi moralo biti na dan sprejetja sporne odločbe zadevne prejšnje pravice vedno mogoče opredeliti kot take. Pomembno naj bi bilo le, ali so bile zadevne prejšnje znamke na datum vložitve ali datum prednostne pravice zahteve za registracijo zadevne znamke Evropske unije „prejšnje pravice“.
98
Tretjič, sklicevanje EUIPO na sodbo Metro naj bi se nanašalo na drugačen primer kot v tem sporu, kot naj bi Splošno sodišče poudarilo v točki 35 izpodbijane sodbe, ker podaljšanja veljavnosti znamke ni mogoče enačiti s političnim dogodkom, ki ni odvisen od strank.
99
Četrtič, pri razlogovanju EUIPO v zvezi z zahtevami, ki izhajajo iz člena 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009, naj ne bi bili upoštevani številni primeri, v katerih se resna in dejanska uporaba te znamke ne bo upoštevala, ker prejšnja znamka ni bila registrirana v zadnjih petih letih.
– Presoja Sodišča
100
Splošno sodišče se je, da bi v točki 31 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se je s prejšnjimi znamkami, ki niso registrirane v Združenem kraljestvu in na katere se družba Nowhere sklicuje na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, načeloma lahko utemeljil njen ugovor, oprlo na svojo sodno prakso v zadevi Brownie, na katero je bilo opozorjeno v točkah od 28 do 30 te sodbe.
101
Ta sodna praksa temelji na predpostavki, da ker je treba obstoj relativnega razloga za zavrnitev, navedenega v utemeljitev ugovora zoper registracijo znamke Evropske unije, presojati glede na datum vložitve zahteve v zvezi s to registracijo, dejstvo, da prejšnja znamka, navedena v utemeljitev tega ugovora, po tem datumu izgubi status znamke, registrirane ali varovane v državi članici, načeloma ne vpliva na izid navedenega ugovora.
102
Kot pa EUIPO v bistvu trdi v okviru drugega dela edinega pritožbenega razloga, taka premisa nima podlage niti v besedilu in sobesedilu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 niti, splošneje, v ciljih postopka z ugovorom.
103
V zvezi s tem, na prvem mestu, v skladu s členom 8(4) Uredbe št. 207/2009 „se znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira“„[o]b ugovarjanju imetnika neregistrirane znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu in ki je več kot zgolj lokalnega pomena“, „če“ ta znak v skladu z zakonodajo Unije ali pravom države članice, ki se uporablja, izpolnjuje dva pogoja, in sicer, prvič, v skladu s tem členom 8(4)(a), da „so pravice do znaka bile pridobljene pred datumom vložitve zahteve za registracijo blagovne znamke [Evropske unije] ali datumom prednostne pravice, ki se zahteva za [to zahtevo]“, in drugič, v skladu z navedenim členom 8(4)(b), da „ta znak imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke“.
104
Kar zadeva pogoj iz člena 8(4)(a) te uredbe, se ta, kot je poudarjeno z rabo preteklika in predloga „pred“, izrecno nanaša na časovno merilo predhodnosti pridobitve pravic do znaka, navedenega v utemeljitev ugovora, glede na datum vložitve prijave zadevne znamke Evropske unije ali, odvisno od primera, datum prednostne pravice, naveden v utemeljitev te zahteve.
105
Če pa se s pogojem iz člena 8(4)(b) navedene uredbe to merilo predhodnosti izvaja tudi z zahtevo, da znak, naveden v utemeljitev ugovora, imetniku tega znaka na podlagi zakonodaje, ki se zanj uporablja, podeljuje „pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke“, je treba poudariti, da je ta pogoj napisan v sedanjiku v povednem naklonu in da se ne nanaša na noben datum, na katerega bi morala biti ta znamka izpolnjena.
106
Prav tako je treba poudariti, da je v tem členu 8(4) besedilo „se prijavljena blagovna znamka ne registrira“, ki se nanaša na odločbo EUIPO, s katero je bilo ugovoru ugodeno in s katero je bila zavrnjena zahteva za registracijo znamke Evropske unije, tudi napisano v sedanjiku v povednem naklonu.
107
Iz besedila te določbe izhaja, da je treba pridobitev prejšnje pravice, navedene v utemeljitev ugovora, ki temelji na navedeni določbi, sicer res presojati glede na datum vložitve prijave zadevne znamke Evropske unije ali, odvisno od primera, datum prednostne pravice. Vendar iz tega izhaja tudi, da je za ugoditev temu ugovoru nujno, da ta prejšnja pravica imetniku te pravice daje „pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke“ na podlagi zakonodaje države članice ali zakonodaje Unije ne le na ta datum, ampak tudi na poznejši datum vložitve tega ugovora, do datuma, ko se odloči, ali „se prijavljena blagovna znamka ne registrira“.
108
Na drugem mestu, to razlago potrjuje sobesedilo, v katero je umeščen člen 8(4) Uredbe št. 207/2009.
109
Na eni strani je treba poudariti, da tako kot besedilo te določbe tudi besedilo člena 8(1) in (2) te uredbe, katerega struktura je primerljiva, v zvezi z ugovori, ki temeljijo na prejšnjih registriranih znamkah, za katere se uporablja zadnjenavedena določba, nakazuje, da če je datum vložitve zahteve za registracijo znamke Evropske unije upošteven za presojo predhodnosti teh registriranih prejšnjih znamk, se za ugoditev temu ugovoru zahteva njihov obstoj do datuma, ko se odloči o ugovoru. Medtem ko so v tem členu 8(2) „prejšnje blagovne znamke“ za namene navedenega člena 8(1) opredeljene tako, da se nanašajo zlasti na „blagovne znamke naslednje vrste z datumom zahtev za registracijo, ki [je] predhod[en] datumu zahteve za registracijo blagovne znamke [Evropske unije], ob upoštevanju, če je to primerno, predhodnih pravic, ki se zahtevajo v zvezi s to blagovno znamko“, isti člen 8(1) določa, da se „[o]b ugovoru imetnika prejšnje blagovne znamke […] znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira“, če so izpolnjeni pogoji iz zadnjenavedene določbe.
110
Na drugi strani iz sodne prakse Sodišča izhaja, da morajo odbori za pritožbe preveriti, ali prejšnja pravica, na katero se sklicuje na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 40/94, ni bila razveljavljena s pravnomočno sodno odločbo, zoper katero na dan, ko zadevni odbor za pritožbe odloči o pritožbi zoper odločbo oddelka za ugovore, ni mogoče vložiti pritožbe, da bi se prepričali, da ima ta pravica še vedno učinke, ki jih ta določba zahteva (glej v tem smislu sodbo z dne 29. marca 2011, Anheuser-Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, točke od 95 do 97 in 205).
111
Poleg tega iz te sodne prakse izhaja, da mora EUIPO ob neobstoju take pravnomočne sodne odločbe in ker zadevna prejšnja pravica še naprej obstaja na dan, ko EUIPO dokončno odloči o ugovoru, preučiti, ali je stranka, ki ugovarja, dokazala, da zadevni znak spada na področje uporabe prava države članice, na katero se sklicuje, in ali omogoča prepoved uporabe poznejše blagovne znamke (glej v tem smislu sodbo z dne 29. marca 2011, Anheuser-Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, točke od 95 do 97 in od 205 do 207).
112
Iz zgornjih preudarkov torej izhaja, da je treba vprašanje, ali še vedno obstaja veljavno varovana prejšnja pravica, presojati na datum, ko EUIPO dokončno odloči o ugovoru, da se odloči, ali „se prijavljena blagovna znamka ne registrira“, tudi v fazi pritožbe pred odborom za pritožbe. Gre za predhodno vprašanje, o katerem mora ta urad odločiti, preden preveri, ali je stranka, ki ugovarja, dokazala, da ta prejšnja pravica poleg tega izpolnjuje vsebinske pogoje iz člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 in zlasti da ji daje pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke.
113
Na tretjem mestu, to razlago potrjujejo cilji postopka z ugovorom.
114
V zvezi s tem je treba poudariti, da se z merili predhodnosti iz člena 8(2)(a) Uredbe št. 207/2009 v zvezi z registriranimi prejšnjimi blagovnimi znamkami in iz člena 8(4) te uredbe v zvezi z neregistriranimi blagovnimi znamkami izvaja prednostno načelo, na katero je opozorjeno v uvodni izjavi 12 Uredbe 2017/1001.
115
V skladu s tem načelom ima izključno pravico, ki jo ti uredbi podeljujeta imetniku znamke Evropske unije, tisti, ki je zadevno znamko najprej registriral ali pridobil. V zvezi s tem, kot je razvidno iz člena 46 Uredbe št. 207/2009, je odločilen datum vložitve zahteve za registracijo v zvezi s to znamko ali, odvisno od primera, datum prednostne pravice, navedene v utemeljitev te zahteve. V primeru kolizije med dvema znamkama se domneva, da znamka, ki je bila najprej pridobljena ali registrirana, izpolnjuje pogoje za varstvo pred blagovno znamko Evropske unije, ki je bila registrirana pozneje (glej v tem smislu sodbo z dne 21. februarja 2013, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa).
116
S tega vidika postopek z ugovorom, ki je eden od mehanizmov predhodnega nadzora, ki so na voljo v okviru postopka registracije znamk Evropske unije, ustreza preventivnemu cilju, ki je preprečiti registracijo znamk Evropske unije, ki bi lahko bile v koliziji z drugimi znamkami ali drugimi znaki, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu, tako da se imetniku prejšnje znamke omogoči, da prepreči registracijo znaka, ki bi lahko kršil to znamko, brez poseganja v možnost, ki jo ima ta imetnik na podlagi Uredbe št. 207/2009, da vloži tožbo zaradi kršitve pravic zaradi uporabe poznejše blagovne znamke ali zahtevo za ugotovitev ničnosti v zvezi s slednjo, potem ko je bila ta registrirana (glej v tem smislu sodbo z dne 21. februarja 2013, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, točke 42, 43, 45 in 48).
117
Poleg tega je splošni cilj Uredbe št. 207/2009 tehtati na eni strani interese imetnika znamke za ohranitev njene bistvene funkcije, ki je zagotoviti potrošniku ali končnemu uporabniku istovetnost izvora proizvoda ali storitve, označene s to znamko, in mu omogočiti, da brez morebitne zmede razlikuje ta proizvod ali storitev od proizvodov ali storitev drugega izvora, ter na drugi strani interese drugih gospodarskih subjektov, da razpolagajo z znaki, ki lahko označujejo njihovo blago in storitve (glej v tem smislu sodbi z dne 30. maja 2018, Tsujimoto/EUIPO, C‑85/16 P in C‑86/16 P, EU:C:2018:349, točka 90 in navedena sodna praksa, in z dne 16. julija 2020, ACTC/EUIPO, C‑714/18 P, EU:C:2020:573, točka 35 in navedena sodna praksa).
118
Da bi navedena znamka lahko izpolnjevala to bistveno funkcijo, Uredba št. 207/2009 imetniku te znamke podeljuje skupek pravic, hkrati pa jih omejuje na to, kar je nujno potrebno za zagotovitev te funkcije, zlasti z uporabo pravil o „resni in dejanski uporabi“ v smislu člena 42(2), prvi stavek, te uredbe (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020, ACTC/EUIPO, C‑714/18 P, EU:C:2020:573, točka 36 in navedena sodna praksa).
119
V zvezi s tem člen 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 v različici, ki se uporablja za ta spor, določa, da lahko prijavitelj znamke Evropske unije od imetnika prejšnje registrirane znamke zahteva dokaz, da se je ta prejšnja blagovna znamka „resno in dejansko uporabljala“ v Uniji v obdobju petih let pred objavo prijave znamke, zoper katero je bil vložen ugovor. Poleg tega, če se je prejšnja blagovna znamka uporabljala le za del blaga ali storitev, za katere je registrirana, se za namene preizkusa ugovora šteje, da je registrirana le za ta del blaga ali storitev. Te določbe tako v posebnem okviru postopkov z ugovorom odražajo splošni cilj teh uredb, in sicer uravnotežiti ohranitev in zaščito izključnih pravic, podeljenih imetniku prejšnje znamke, ter njihovo omejitev, da bi se upoštevali interesi tretjih oseb (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020, ACTC/EUIPO, C‑714/18 P, EU:C:2020:573, točke 33, 38 in 39).
120
Ob tem, kot je bilo ugotovljeno v točki 101 te sodbe, iz točk od 28 do 30 izpodbijane sodbe izhaja, da v skladu s sodno prakso Brownie, kadar prejšnja blagovna znamka preneha biti zaščitena na zadevnem ozemlju po datumu vložitve zahtevka za registracijo znamke Evropske unije, torej tudi preden EUIPO odloči o ugovoru zoper registracijo zadnjenavedene znamke, v fazi postopka z ugovorom ali pritožbenega postopka, ta urad ne sme upoštevati te okoliščine pri ugotavljanju, ali je treba temu ugovoru ugoditi. Ta razlaga nujno pomeni, da bo EUIPO morda moral zavrniti registracijo znamke Evropske unije zaradi morebitne kolizije s prejšnjo blagovno znamko, čeprav na dan te odločbe o zavrnitvi ta znamka na tem ozemlju ni več zaščitena z zakonodajo ali pogodbenimi določbami, ki se zanjo uporabljajo.
121
Vendar v položaju, v katerem prejšnja blagovna znamka ne uživa več takega varstva, bistvena funkcija te znamke ne more biti več ogrožena z registracijo znamke Evropske unije, ker taka prejšnja blagovna znamka ne more več izpolnjevati te bistvene funkcije. Zato je razlaga Uredbe št. 207/2009, na kateri temelji ugotovitev iz točke 31 izpodbijane sodbe, v nasprotju s splošnim ciljem te uredbe, ki je tehtanje interesov imetnika prejšnje blagovne znamke in interesov tretjih oseb v zvezi z razpoložljivostjo znakov, ki lahko označujejo njihove proizvode in storitve.
122
Iz vsega navedenega izhaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da se je v točkah od 28 do 30 izpodbijane sodbe oprlo na predpostavko, da je treba obstoj relativnega razloga za zavrnitev, navedenega v utemeljitev ugovora zoper registracijo znamke Evropske unije, presojati le glede na datum vložitve zahteve v zvezi s to registracijo.
123
Kar zadeva točko 42 izpodbijane sodbe, v kateri je Splošno sodišče v odgovor na trditev EUIPO v zvezi z neobstojem kolizije med prejšnjima blagovnima znamkama družbe Nowhere in prijavljeno znamko po koncu prehodnega obdobja menilo, da bi lahko obstajalo nasprotje vsaj v obdobju med datumom vložitve prijave blagovne znamke Evropske unije in datumom izteka prehodnega obdobja, tako da je imela ta družba pravni interes za uspeh svojega ugovora, je treba, prvič, poudariti, da se postopek za ugotovitev ničnosti in postopek z ugovorom po predmetu in učinkih razlikujeta od postopkov kršitve.
124
Tako iz sodne prakse izhaja, da možnost imetnika prejšnje blagovne znamke Evropske unije, da vloži tožbo zaradi kršitve proti imetniku poznejše blagovne znamke Evropske unije, ne more izničiti niti vložitve zahteve za ugotovitev ničnosti pri EUIPO niti mehanizmov predhodnega nadzora, ki so na voljo v okviru postopka registracije znamk Unije, vključno s postopki z ugovorom (glej v tem smislu sodbo z dne 21. februarja 2013, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, točka 48).
125
Simetrično, vložitev ugovora, ki ga EUIPO lahko zavrne, ne da bi ga vsebinsko preučil, tožbi zaradi kršitve pravic zaradi prepovedi uporabe – v gospodarskem prometu – znakov, ki so enaki ali podobni prejšnji blagovni znamki, ne odvzame predmeta, tudi v zvezi s poznejšo blagovno znamko Evropske unije (glej po analogiji sodbo z dne 21. februarja 2013, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, točke 45, 46 in 52) in torej še toliko bolj v zvezi z znakom, ki je tako kot znak iz obravnavane zadeve predmet zahteve za registracijo znamke Evropske unije, o kateri še ni bilo odločeno.
126
To razlogovanje se smiselno uporablja za prejšnjo neregistrirano znamko, kot je ta iz člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, ki v skladu s to določbo „imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke“.
127
Zato v nasprotju s premiso, na kateri temelji razlogovanje Splošnega sodišča v točki 42 izpodbijane sodbe, zavrnitev ugovora družbe Nowhere z obrazložitvijo, da po datumu izteka prehodnega obdobja ne bo moglo priti do nobene kolizije med zadevnima znamkama, ne povzroči, da bi bilo treba tej družbi zavrniti varstvo njenih prejšnjih neregistriranih znamk, ki so se pred tem datumom uporabljale v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu, zlasti glede morebitnega spora, povezanega z uporabo blagovne znamke Evropske unije.
128
Ker je namreč družba Nowhere na podlagi zakonodaje Združenega kraljestva dejansko imela pravico prepovedati uporabo poznejše blagovne znamke v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, je bila ta družba v tem obdobju upravičena pri sodiščih Združenega kraljestva vložiti tožbo zaradi kršitve svojih pravic zoper uporabo blagovne znamke Evropske unije, ki je predmet zadevne zahteve za registracijo, ne da bi lahko poznejša registracija zadnjenavedene znamke to tožbo v katerem koli primeru ovirala.
129
Drugič, poudariti je treba, da se drugače od postopkov zaradi kršitve postopki z ugovorom ne nanašajo na kolizijo, povezano z dejansko uporabo znamk v gospodarskem prometu, ampak na potencialno kolizijo, ki je pogojena z zahtevano registracijo in povezana s soobstojem dveh konkurenčnih pravic intelektualne lastnine, ki sta prav tako veljavni in izvršljivi.
130
V tem okviru, kot je Splošno sodišče opozorilo v točki 41 izpodbijane sodbe, je v skladu s členom 46 Uredbe št. 207/2009 trajanje registracije blagovne znamke Evropske unije deset let od datuma vložitve zahteve.
131
Vendar v nasprotju s tem, kar se zdi, da iz tega sklepa Splošno sodišče v točki 42 te sodbe, iz tega ne izhaja, da verjetnost kolizije med to znamko in prejšnjo znamko obstaja od tega datuma. V skladu s členom 9(3), prvi stavek, Uredbe št. 207/2009 namreč znamka Evropske unije učinkuje proti tretjim osebam šele od datuma objave registracije zadnjenavedene znamke. Iz tega zlasti izhaja, da se lahko izključna pravica, ki je imetniku podeljena z znamko Evropske unije in ki mu med drugim omogoča, da v okviru tožbe zaradi kršitve pravic na podlagi člena 9(1) in (2) te uredbe tretjim osebam prepove uporabo znamke, nanaša le na dejanja tretjih oseb, ki so nastala po objavi registracije te znamke Evropske unije (glej v tem smislu sodbo z dne 22. junija 2016, Nikolajeva, C‑280/15, EU:C:2016:467, točka 37).
132
V primeru, na katerega se je EUIPO skliceval pred Splošnim sodiščem in je opisan v točki 42 izpodbijane sodbe, in sicer v primeru, v katerem prejšnje blagovne znamke, varovane v Združenem kraljestvu, po koncu prehodnega obdobja ne bi bile več varovane v Uniji, bi sicer v primeru registracije zadnjenavedene znamke pred datumom izteka tega obdobja obstajala verjetnost morebitne kolizije med temi prejšnjimi znamkami in znamko Evropske unije.
133
Ker pa v obravnavanem primeru na ta dan o ugovoru družbe Nowhere še ni bilo odločeno in ker drugi odbor za pritožbe pri EUIPO do navedenega datuma še ni sprejel sporne odločbe, je ta ugovor družbi Nowhere omogočil zaščito bistvene funkcije zadevnih prejšnjih znamk, saj je to registracijo preprečil.
134
Če pa se domneva, da je bil primer iz točke 132 te sodbe preverjen, ker prijavljena znamka Evropske unije na dan izteka prehodnega obdobja še ni bila registrirana, jo je bilo vsekakor mogoče registrirati šele po prenehanju veljavnosti navedenih prejšnjih znamk.
135
Zato bi bila v primeru registracije ta znamka Evropske unije veljavna in izvršljiva šele na dan, ko ne bi bilo nobene, niti potencialne kolizije z navedenimi prejšnjimi znamkami. Zato glede na cilj postopka z ugovorom, kot je naveden v točki 116 te sodbe, ki je prav preprečiti nastanek take potencialne kolizije, v nasprotju s tem, kar izhaja iz točke 42 izpodbijane sodbe, ni mogoče ugotoviti, da bi družba Nowhere ohranila „legitimni interes“ za zavrnitev registracije prijavljene znamke v tem primeru.
136
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče v tej točki izpodbijane sodbe zavrnilo trditve EUIPO v zvezi z neobstojem kolizije med prejšnjimi znamkami in prijavljeno znamko po koncu prehodnega obdobja, pri čemer se je oprlo na napačne predpostavke.
137
Kar zadeva napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo v točkah od 34 do 40 izpodbijane sodbe, v katerih je to sodišče zavrnilo trditve EUIPO, ki se nanašajo, prvič, na razlago besedila člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, drugič, na upoštevnost pravila 19(2)(d) in pravila 20(1) Uredbe št. 2868/95, tretjič, na pomen, ki ga je treba pripisati pogojem resne in dejanske uporabe prejšnje znamke, četrtič, na sodno prakso Splošnega sodišča, ki se nanaša na postopke za ugotovitev ničnosti, zadostuje navesti, da glede na ugotovitve iz točk od 102 do 136 te sodbe obstoj ali neobstoj te napačne uporabe prava ne more vplivati na izid drugega dela edinega pritožbenega razloga.
138
Glede na vse navedeno in ne da bi bilo treba preučiti druge trditve, ki jih je EUIPO navedel v utemeljitev drugega dela edinega tožbenega razloga, je treba ugotoviti, da je treba ta drugi del sprejeti.
139
Trditve družbe Nowhere, ki v bistvu temeljijo na isti predpostavki kot stališče Splošnega sodišča v točkah od 28 do 31 izpodbijane sodbe, ki je bilo zavrnjeno v točkah od 102 do 122 te sodbe, ne morejo omajati te ugotovitve.
140
Poleg tega je treba v zvezi z upoštevnostjo sklicevanja EUIPO na sodbo Metro, ki jo je družba Nowhere izpodbijala, ugotoviti, prvič, da je Splošno sodišče, kot je ta urad navedel v repliki, v izpodbijani sodbi za dejansko stanje v tem sporu uporabilo splošna načela v zvezi z upoštevnim datumom za presojo obstoja prejšnjih pravic, ne da bi upoštevalo dejstvo, da je izstop Združenega kraljestva, drugače kot med drugim nepodaljšanje veljavnosti prejšnje znamke, okoliščina, neodvisna od volje strank. Drugič, kot je razvidno zlasti iz točke 121 te sodbe, vprašanje, ali je za preizkus ugovora upoštevno dejstvo, da prejšnja pravica ni več upravičena do varstva, ki ji ga daje pravo Unije, zaradi okoliščine, ki ni odvisna od volje imetnika te pravice, ni odločilno, ker v takem primeru bistvena funkcija te prejšnje pravice nikakor ne more biti več ogrožena z registracijo prijavljene znamke.
Tretji del edinega pritožbenega razloga: neupoštevanje pravnih posledic člena 50(3) PEU ter členov 126 in 127 Sporazuma o izstopu in kršitev načela teritorialnosti iz člena 1(2) Uredbe št. 207/2009
– Trditve strank
141
EUIPO s tretjim delom edinega pritožbenega razloga, ki ga je treba preučiti na drugem mestu, najprej trdi, da se splošna pravila iz točke 85 te sodbe uporabljajo, če prejšnja znamka ni več veljavna in izvršljiva v Uniji zaradi dejanskega izstopa Združenega kraljestva iz Unije po koncu prehodnega obdobja.
142
V utemeljitev te trditve navaja, prvič, da Sporazum o izstopu ne vsebuje izrecne določbe, ki bi z odstopanjem od teh splošnih pravil določala drugačno obravnavanje prenehanja učinkov prejšnjih pravic in znamk, varovanih v Združenem kraljestvu, od tistega, ki se uporablja za vse prejšnje pravice.
143
Iz tega naj bi sledilo, da naj bi Splošno sodišče v točki 25 izpodbijane sodbe zaman navedlo, da Sporazum o izstopu ne vsebuje določb, ki bi urejale obravnavo ugovora, vloženega na podlagi prejšnje pravice, varovane v Združenem kraljestvu, pred datumom začetka veljavnosti Sporazuma o izstopu, ker ta okoliščina ne more upravičiti tega, da je Splošno sodišče odstopilo od navedenih splošnih pravil.
144
Poleg tega naj dejstvo, da je sporna odločba, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točkah 26 in 27 te sodbe, edini upoštevni element, katerega datum je poznejši od datuma izteka prehodnega obdobja, ne bi bilo upoštevno.
145
Drugič, EUIPO meni, da ni mogoče zahtevati nobenega razumnega nadomestila iz naslova člena 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 na podlagi znamke Evropske unije, za katero je bila vložena prijava, za dejstva, ki so se zgodila v Združenem kraljestvu, saj to na dan objave registracije te znamke ni bilo država članica. Ta element naj bi prav tako podpiral neobstoj morebitne kolizije po izteku prehodnega obdobja in naj bi potrjeval, da je bilo v točki 42 izpodbijane sodbe v zvezi s tem napačno uporabljeno pravo.
146
Tretjič, EUIPO trdi, da bo v primeru registracije prijavljene znamke Evropske unije ta veljavna in izvršljiva v 27 sedanjih državah članicah Unije z datumom prednostne pravice iz zahteve za registracijo te znamke. V primeru zavrnitve registracije in v primeru konverzije te zahteve v 27 prijav nacionalnih znamk pa bi lahko prijavitelj pridobil nacionalne znamke v vseh teh državah članicah, pri čemer bi imel korist od tega datuma. Poleg tega naj bi imel ta prijavitelj pozneje možnost vložiti novo prijavo znamke Evropske unije, tako da bi na podlagi člena 139 Uredbe 2017/1001 zahteval tako pridobljene nacionalne znamke in posledično pridobil enotno znamko na ravni Unije, ki je podobna znamki Evropske unije, prijavljeni v obravnavanem primeru. Družba Nowhere naj tako ne bi imela nobenega interesa za zavrnitev prijave zadevne znamke Evropske unije, saj bi se to lahko „zakonsko obšlo“ s preoblikovanjem te prijave z enakimi učinki.
147
Kar zadeva ozemlje Združenega kraljestva, naj bi imela družba Nowhere, odvisno od primera, še vedno možnost, da na podlagi svojih prejšnjih znamk, ki niso registrirane v tej državi, izpodbija morebitno registracijo prijave znamke, ki bi jo prijavitelj zadevne znamke vložil v Združenem kraljestvu, v devetih mesecih od datuma izteka prehodnega obdobja na podlagi člena 59(1) Sporazuma o izstopu. Vendar naj ta možnost ne bi bila povezana s postopkom z ugovorom pred EUIPO.
148
Zato EUIPO trdi, da v nasprotju z navedbami v točki 45 izpodbijane sodbe preudarki, ki jih je navedel pred Splošnim sodiščem in ki se nanašajo na konverzijo prijave zadevne znamke Evropske unije v prijave nacionalnih znamk, ne veljajo za vsak postopek z ugovorom, saj v „običajnem“ položaju, v katerem je prejšnja pravica varovana s pravom države članice Evropske unije, prijavitelj znamke Evropske unije v primeru konverzije ne bi pridobil varstva, ki bi bilo enakovredno tistemu, ki bi ga zagotovila registracija prijavljene znamke, obravnavana v tem sporu.
149
Poleg tega EUIPO trdi, da v nasprotju s tem, kar naj bi Splošno sodišče trdilo v tej točki, zaradi načela teritorialnosti pravic intelektualne lastnine iz uvodne izjave 5 Uredbe 2017/1001 med nacionalno znamko, ki izhaja iz take konverzije, in prejšnjo neregistrirano znamko v Združenem kraljestvu v obdobju pred datumom izteka prehodnega obdobja ne more obstajati nobena kolizija. Nazadnje, EUIPO trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo volje zakonodajalca Unije, navedene v prvi uvodni izjavi Uredbe št. 40/94, da vzpostavi enotno pravico intelektualne lastnine na ravni Unije kot alternativo nacionalnim znamkam.
150
Družba Nowhere meni, da trditve EUIPO niso utemeljene.
151
Na eni strani trdi, da je treba časovno zaporedje dogodkov upoštevati pri preučitvi načela sorazmernosti v skladu s členom 17(2) in členom 52(1) Listine v okviru postopka, ki se je začel pred izstopom Združenega kraljestva iz Unije ali celo pred izvedbo referenduma o tem izstopu, to je na datum, ko navedeni izstop z ničemer ni bil predviden.
152
Po drugi strani se sklicuje na člen 6(3)(a) European Union (Withdrawal) Act 2018 (zakon o izstopu iz Evropske unije iz leta 2018), v skladu s katerim bi morala sodišča za znamke v Združenem kraljestvu v skladu s pravom Unije uporabljati nacionalno pravo, ki izhaja iz prava Unije, kot je obstajalo ob koncu prehodnega obdobja, pri čemer navaja, da Sporazum o izstopu ne vsebuje nobene izrecne določbe o prenehanju učinkov pravic, varovanih v Združenem kraljestvu, v Uniji.
153
Poleg tega naj bi bilo na podlagi ureditve prehodnih določb Trade Marks (Amendment etc.) (EU Exit) Regulations 2019 (uredba o znamkah iz leta 2019 (spremembe itd.) (izstop iz Evropske unije)) priznano, da je registracija znamke Evropske unije kot uradna podlaga za postopek z ugovorom še naprej upoštevna pravica v okviru tega postopka. Tako naj bi bil urad Združenega kraljestva za intelektualno lastnino zavezan odločiti o zadevnem ugovoru na podlagi prava, ki je veljalo na dan vložitve prijave. Družba Nowhere iz tega sklepa, da bi bilo treba za uporabo načela sorazmernosti in zagotovitev vzajemnosti zakona upoštevati te določbe, ki naj bi omogočale omilitev posledic prenehanja učinka pravic, zaščitenih v Združenem kraljestvu, v Uniji.
– Presoja Sodišča
154
Na prvem mestu, treba je opozoriti, da se v skladu s členom 50(3) PEU Pogodbi za Združeno kraljestvo prenehata uporabljati z dnem začetka veljavnosti Sporazuma o izstopu, to je 1. februarja 2020, tako da ta država od tega datuma ni več država članica (sodba z dne 9. junija 2022, Préfet du Gers in Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, točka 55 in navedena sodna praksa). Vendar je v četrti uvodni izjavi preambule tega sporazuma navedeno, da pravo Unije v celoti preneha veljati za to državo z dnem začetka veljavnosti tega sporazuma „v skladu z ureditvijo iz“ tega sporazuma.
155
Navedeni sporazum pa v členih 126 in 127 določa prehodno obdobje, ki se začne na dan začetka veljavnosti tega sporazuma in konča 31. decembra 2020 ter v katerem se pravo Unije uporablja za Združeno kraljestvo in na njegovem ozemlju, razen če ta sporazum ne določa drugače, pri čemer se vsako sklicevanje na države članice v tem pravu razume tako, kot da je Združeno kraljestvo med njimi.
156
Kot pa je Splošno sodišče v bistvu ugotovilo v točki 25 izpodbijane sodbe, v členih od 54 do 61 Sporazuma o izstopu, ki so pod naslovom IV tretjega dela tega sporazuma, „Intelektualna lastnina“, in ki se v skladu s členom 185, četrti odstavek, tega sporazuma uporabljajo od konca prehodnega obdobja, ni navedeno, kako je treba obravnavati ugovor, ki je bil vložen pred začetkom veljavnosti navedenega sporazuma na podlagi prejšnje pravice, varovane v Združenem kraljestvu, in o katerem ob koncu tega obdobja še ni bilo odločeno.
157
Vendar je Splošno sodišče ob ugotovitvi neobstoja takih navedb menilo, da ta ugotovitev govori v prid možnosti sklicevanja – tudi po datumu izteka prehodnega obdobja – na znamke, varovane v Združenem kraljestvu, na podlagi katerih je bil ugovor vložen pred datumom začetka veljavnosti Sporazuma o izstopu, kot je razvidno iz vključitve navedene ugotovitve v razlogovanje, navedeno v točkah od 24 do 31 izpodbijane sodbe. Splošno sodišče je s tem napačno uporabilo pravo.
158
Na eni strani je namreč, kot je bilo navedeno v točki 154 te sodbe, iz četrte uvodne izjave preambule Sporazuma o izstopu razvidno, da se v skladu z ureditvijo, določeno v tem sporazumu, pravo Unije za Združeno kraljestvo preneha uporabljati z dnem začetka veljavnosti navedenega sporazuma. Po drugi strani mora v skladu s členom 8(4) Uredbe št. 207/2009 prejšnja znamka ali pravica iz te določbe zlasti „v skladu [s] […] pravom države članice, ki [to znamko ali to pravico] ureja“, imetniku podeliti „pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke“. Po koncu prehodnega obdobja pa pravo Združenega kraljestva, na katero se družba Nowhere sklicuje v utemeljitev svojega nasprotovanja, ob neobstoju kakršne koli nasprotne določbe v Sporazumu o izstopu ni bilo več „pravo države članice“.
159
Splošno sodišče je torej v točki 25 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da v Sporazumu o izstopu ni izrecnih določb o izidu ugovora, vloženega pred začetkom veljavnosti tega sporazuma, ne da bi iz tega izpeljalo ustrezne pravne posledice v zvezi z možnostjo sklicevanja – po koncu prehodnega obdobja – na prejšnje znamke, varovane v Združenem kraljestvu, na katerih ta ugovor temelji.
160
Na drugem mestu, v skladu z načelom teritorialnosti, na katero je opozorjeno v uvodnih izjavah od 2 do 4 Uredbe št. 207/2009 in ki se v zvezi z znamko Evropske unije uporablja v členu 1(2), drugi stavek, te uredbe, so pravni učinki znamke omejeni na ozemlje, na katerem je ta znamka varovana (glej v tem smislu sodbi z dne 22. junija 1994, IHT Internationale Heiztechnik in Danzinger, C‑9/93, EU:C:1994:261, točka 22, in z dne 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, točke 38, 40 in 41). Tako v skladu s tem načelom za namene uporabe člena 8(4) navedene uredbe pravo, ki se uporablja, le na ozemlju varstva zadevnega znaka temu znaku podeljuje izključne pravice, ki so lahko v koliziji z znamko Evropske unije (glej v tem smislu sodbo z dne 29. marca 2011, Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, točka 162).
161
Iz členov od 54 do 61 Sporazuma o izstopu pa ne izhaja, da sta pogodbenici tega sporazuma z odstopanjem od navedenega načela teritorialnosti določili, da znamka Evropske unije, registrirana po datumu izteka prehodnega obdobja, učinkuje na ozemlju Združenega kraljestva, in to tudi za obdobje veljavnosti te znamke pred tem datumom. Natančneje, v teh členih ni vzpostavljena nobena povezava med izidom prijave znamke Evropske unije, o kateri na navedeni datum še ni bilo odločeno, in izidom podobne prijave, vložene pri organih Združenega kraljestva na podlagi člena 59(1) tega sporazuma.
162
Iz tega sledi, kot je EUIPO v bistvu navedel v okviru tretjega dela edinega tožbenega razloga, da v primeru registracije znamke Evropske unije po datumu izteka prehodnega obdobja ne more obstajati kolizija med prejšnjimi znamkami, varovanimi v Združenem kraljestvu, in znamko Evropske unije, saj bo zadnjenavedena znamka v tem primeru učinkovala na drugem ozemlju od tistega, na katerem so te prejšnje znamke varovane.
163
Vendar se je Splošno sodišče s tem, da se je v točkah 42 in 45 izpodbijane sodbe sklicevalo na morebitno kolizijo med, na eni strani, prejšnjimi znamkami, varovanimi v Združenem kraljestvu, in na drugi strani, prijavljeno znamko Evropske unije ali, odvisno od primera, v primeru zavrnitve njene registracije, prijavo nacionalne znamke, ki je posledica konverzije prijave znamke Evropske unije, implicitno, vendar nujno oprlo na predpostavko, da če je bila zahteva za registracijo znamke Evropske unije vložena pred datumom izteka prehodnega obdobja, bi lahko zadnjenavedena znamka, registrirana po tem datumu, ali vsaj nacionalna znamka, ki bi nastala s konverzijo zadnjenavedene prijave, imela učinke na ozemlju Združenega kraljestva. Taka predpostavka pa bi pomenila obstoj izrecnih določb v Sporazumu o izstopu, ki z odstopanjem od načela teritorialnosti znamk omogočajo podaljšanje takih učinkov po navedenem datumu, kar pa ne drži.
164
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče s tem, da se je v točkah 42 in 45 izpodbijane sodbe oprlo na obstoj take potencialne kolizije, napačno uporabilo pravo, ker ni pravilno upoštevalo pravnih posledic konca prehodnega obdobja in načela teritorialnosti znamk za zadevni ugovor v tem sporu.
165
Zato je treba tretji del edinega tožbenega razloga sprejeti, ne da bi bilo treba preučiti druge trditve, ki jih je EUIPO navedel v utemeljitev tega dela.
166
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvami družbe Nowhere, ki se nanašajo na načeli sorazmernosti in vzajemnosti. Ker se namreč Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni oprlo na ta načela, z njimi ni mogoče podpreti razlogovanja, na katerem ta sodba temelji.
167
Ob predpostavki, da želi družba Nowhere s temi trditvami Sodišču predlagati, naj nadomesti obrazložitev, na kateri ta sodba temelji, iz drugih razlogov, na eni strani zadostuje navesti, da okoliščina, da je bil ugovor vložen na dan, ko izstop Združenega kraljestva ni bil predvidljiv, ni pomembna, ker mora prejšnja znamka, ki je predmet varstva na podlagi prava Unije, vsekakor – kot je razvidno iz točk od 102 do 122 te sodbe – da bi bilo ugovoru mogoče ugoditi, še naprej obstajati do dneva razglasitve končne odločbe o tem ugovoru.
168
Na drugi strani je treba, kar zadeva sklicevanje družbe Nowhere na določbe prava Združenega kraljestva v zvezi z ugovori na podlagi znamk Evropske unije, ki so bile sprejete zaradi izstopa te države iz Unije, opozoriti, prvič, da je ureditev znamk Evropske unije samostojen sistem, sestavljen iz celote pravil, s katerim se uresničujejo posebni cilji, pri čemer je njegova uporaba neodvisna od vseh nacionalnih sistemov (sodba z dne 6. junija 2018, Apcoa Parking Holdings/EUIPO, C‑32/17 P, EU:C:2018:396, točka 31 in navedena sodna praksa). Drugič, kot je bilo ugotovljeno v točki 161 te sodbe, iz členov od 54 do 61 Sporazuma o izstopu ne izhaja, da sta pogodbenici tega sporazuma z odstopanjem od načela teritorialnosti določili, da znamka Evropske unije, registrirana po izteku prehodnega obdobja, učinkuje na ozemlju Združenega kraljestva. V teh okoliščinah EUIPO tudi ob predpostavki, da bi bilo načelo vzajemnosti v obravnavanem primeru upoštevno, nikakor ne more priznati, da se je na prejšnjo pravico, ki je varovana v Združenem kraljestvu, še vedno mogoče sklicevati v okviru ugovora zoper registracijo take znamke po tem datumu.
169
Glede na vse navedeno in ne da bi bilo treba preučiti prvi del edinega pritožbenega razloga, je treba pritožbi ugoditi in izpodbijano sodbo razveljaviti.
Tožba pred Splošnim sodiščem
170
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče, če odločbo Splošnega sodišča razveljavi, samo dokončno odloči o sporu, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.
171
V obravnavanem primeru stanje postopka v tej zadevi to dovoljuje.
172
V zvezi s tem je družba Nowhere, kot je bilo navedeno v točki 45 te sodbe, v utemeljitev tožbe navedla en sam tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, v okviru katerega v bistvu trdi, da je edini upoštevni datum za ugotovitev obstoja prejšnje pravice, na kateri temelji ugovor zoper registracijo znamke Evropske unije, datum vložitve zahteve za registracijo te znamke.
173
Iz razlogov, navedenih v točkah od 102 do 137 te sodbe, pa je treba ta tožbeni razlog zavrniti, ker mora ta prejšnja pravica še naprej obstajati do datuma, ko EUIPO odloči o ugovoru, ki temelji na navedeni pravici, tudi v fazi pritožbe pred odborom za pritožbe, kar pa ni veljalo za znamko, na katero se družba Nowhere sklicuje v utemeljitev svojega ugovora.
174
Družba Nowhere v okviru te pritožbe trdi, da je poleg tega navedla tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev načela dobrega upravljanja, določenega v členu 41 Listine.
175
Vendar, kot je razvidno iz vsebine tožbe družbe Nowhere, čeprav je ta družba trdila, da je zato, ker njene prejšnje pravice, varovane v Združenem kraljestvu, v sporni odločbi niso bile upoštevane, utrpela škodo, za katero je bil EUIPO edini odgovoren, zlasti glede na razveljavitev prve odločbe drugega odbora za pritožbe pri EUIPO z dne 8. oktobra 2018, navedene v točki 39 te sodbe, so te trditve navedene v utemeljitev edinega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, in ne v utemeljitev ločenega in samostojnega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev načela dobrega upravljanja.
176
Tožba družbe Nowhere se zato zavrne.
Stroški
177
Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika odloči o stroških, če je pritožba utemeljena in če samo dokončno odloči v sporu.
178
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
179
Ker je v obravnavani zadevi EUIPO predlagal, naj se družbi Nowhere naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov plača tudi stroške EUIPO v zvezi s to pritožbo in postopkom na prvi stopnji.
180
V skladu s členom 140(1) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, Zvezna republika Nemčija, ki je intervenirala v postopku v okviru tega postopka, nosi svoje stroške.
181
Člen 140(3) tega poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika prav tako uporablja za pritožbeni postopek, določa, da lahko Sodišče intervenientu, ki ni država članica ali institucija, naloži, da nosi svoje stroške.
182
V obravnavani zadevi je treba odločiti, da združenje INTA nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 16. marca 2022, Nowhere/EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑281/21, EU:T:2022:139), se razveljavi.
2.
Pritožba družbe Nowhere Co. Ltd se zavrne.
3.
Družba Nowhere Co. Ltd poleg lastnih stroškov plača tudi stroške, ki jih je imel Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) v zvezi s tem pritožbenim postopkom in postopkom na prvi stopnji.
4.
Zvezna republika Nemčija in združenje International Trademark Association (INTA) nosita svoje stroške.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.