Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 26. februarja 2026(1)
Zadeva C‑234/25
Sky Österreich Fernsehen GmbH
proti
Verein für Konsumenteninformation
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija))
„ Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Pravice potrošnikov – Izjeme od pravice do odstopa od pogodbe – Izguba pravice do odstopa od pogodbe – Digitalna storitev – Digitalna vsebina – Naročnina na storitev pretočnega predvajanja – Opredelitev take storitve “
I.      Uvod
1.        V zadnjih letih je uporaba platform za pretočno predvajanje postala splošno dostopna, hkrati pa se je ponudba teh platform znatno povečala: dandanes obstajajo številne platforme, ki so na voljo potrošnikom, vsebine, ki jih ponujajo, pa so vse bogatejše. Čeprav ima vsaka od teh platform gotovo posebnosti, pa imajo skupne določene pomembne značilnosti.
2.        Pri zagotavljanju storitve pretočnega predvajanja tako pride do dajanja vsebin, kot so video
posnetki ali glasbena dela, na voljo potrošnikom za ogled ali poslušanje. Te vsebine se shranjujejo na strežniku, do katerega lahko potrošniki dostopajo s svojo končno napravo prek hiperpovezave ali aplikacije. Nato lahko gledajo ali poslušajo delo, ki so ga izbrali izmed vsebin, ki so dane v živo ali na zahtevo na voljo prek interneta, v skladu s pogoji njihove naročnine in ponudbe.
3.        Najpogosteje zagotavljanje storitve pretočnega predvajanja potrošniku omogoča tudi prenos izbrane vsebine, da jo je mogoče gledati ali poslušati tudi brez internetne povezave. V takem primeru se izbrano delo torej shrani na lastnem pomnilniku in ga je mogoče gledati tudi brez dostopa do interneta, običajno v določenem omejenem obdobju, po preteku katerega do zadevne vsebine ni več mogoče dostopati v preneseni obliki, je pa še vedno na voljo na spletu.
4.        Poleg tega ponudbo vsebin, ki se gledajo ali poslušajo, običajno spremlja personalizacija njihove predstavitve na platformi, ki je specifična za vsakega potrošnika, prek seznamov predvajanja, kot so trenutni ogledi ali poslušanje, ali personaliziranih predlogov na podlagi že predvajanih vsebin.
5.        Te platforme so v središču obravnavane zadeve, v kateri mora Sodišče ugotoviti, ali je treba opravljanje storitve pretočnega predvajanja opredeliti kot „ponujanje ‚digitalne vsebine‘ ali ‚digitalne storitve‘“ v smislu določb Direktive 2011/83/EU(2).
6.        Taka opredelitev ni le semantična. V skladu z določbami te direktive namreč pravica do odstopa od pogodbe, določena v tej direktivi, lahko ugasne pred iztekom 14-dnevnega roka, ki ga ta direktiva načeloma določa, kadar se opravlja „digitalna storitev“, ne pa v primeru ponujanja „digitalne vsebine“.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Direktiva 2019/770
7.        V uvodnih izjavah 19 in 57 Direktive (EU) 2019/770(3) je navedeno:
„(19)      Direktiva bi morala obravnavati težave v različnih kategorijah digitalne vsebine, digitalnih storitev in njihove dobave. Zaradi hitrega tehnološkega razvoja in za ohranjanje trajnosti pojma digitalna vsebina ali digitalna storitev bi morala ta direktiva med drugim vključevati računalniške programe, aplikacije, video datoteke, zvočne datoteke, glasbene datoteke, digitalne igre, elektronske knjige ali druge elektronske publikacije ter tudi digitalne storitve, ki omogočajo ustvarjanje, obdelavo ali hrambo podatkov v digitalni obliki ali dostop do takih podatkov, vključno s programsko opremo kot storitvijo, kot so izmenjava video in avdio vsebin ter drugo podatkovno gostovanje, urejanje besedil ali igre, ki se zagotavljajo v okolju računalništva v oblaku in na družbenih medijih. Čeprav obstajajo številni načini dobave digitalne vsebine ali digitalne storitve, kot je prenos na materialnem nosilcu podatkov, prenos s strani potrošnikov na njihove naprave, pretakanje s spleta, omogočanje dostopa do pomnilniških zmogljivosti digitalne vsebine ali dostop do uporabe družbenih medijev, bi se morala ta direktiva uporabljati ne glede na medij, uporabljen za prenos digitalne vsebine ali digitalne storitve ali za omogočanje dostopa do te vsebine ali storitve. Vendar se ta direktiva ne bi smela uporabljati za storitve dostopa do interneta.
[…]
(57)      Digitalna vsebina ali digitalne storitve bi se lahko potrošnikom dobavljale tudi nepretrgano v določenem obdobju. Nepretrgana dobava lahko vključuje primere, ko trgovec potrošnikom ponudi digitalno storitev za določen ali nedoločen čas, na primer dveletna pogodba za shranjevanje v oblaku ali članstvo na platformi družbenih medijev za nedoločen čas. Razlikovalni element te kategorije je dejstvo, da je digitalna vsebina ali digitalna storitev potrošnikom na razpolago ali dostopna le za določeno obdobje trajanja pogodbe ali dokler je pogodba za nedoločen čas veljavna. Zato je upravičeno, da bi moral biti trgovec v takih primerih odgovoren le za neskladnost, ki se pojavi v tem obdobju. Element nepretrgane dobave ne vključuje nujno dolgoročne dobave. Primere, kot je spletno predvajanje video
posnetka, bi bilo treba šteti za nepretrgano dobavo v določenem obdobju ne glede na dejansko trajanje avdiovizualne datoteke. Primere, v katerih so določeni elementi digitalne vsebine ali digitalne storitve na voljo v rednih časovnih presledkih ali večkrat med določenim trajanjem pogodbe ali dokler velja pogodba za nedoločen čas, bi bilo prav tako treba šteti za nepretrgano dobavo v določenem obdobju, na primer kadar pogodba določa, da se protivirusna programska oprema lahko uporablja eno leto in se samodejno posodablja prvi dan vsakega meseca v tem obdobju ali da bo trgovec izdal posodobitve vsakič, ko bodo na voljo nove lastnosti digitalne igre, pri čemer je digitalna vsebina ali digitalna storitev potrošniku na voljo ali dostopna samo med določenim trajanjem pogodbe ali dokler velja pogodba za nedoločen čas.“
8.        Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, v točkah 1 in 2 določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(1)      ‚digitalna vsebina‘ pomeni podatke, ki so proizvedeni in dobavljeni v digitalni obliki;
(2)      ‚digitalna storitev‘ pomeni:
(a)      storitev, ki potrošniku omogoča ustvarjanje, obdelavo ali hrambo podatkov v digitalni obliki ali dostop do njih, ali
(b)      storitev, ki omogoča izmenjavo podatkov v digitalni obliki ali katero koli drugo obliko interakcije s temi podatki, ki jih naložijo ali ustvarijo potrošnik ali drugi uporabniki te storitve“.
9.        Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 5(g) določa:
„5.      Ta direktiva se ne uporablja za pogodbe o:
[…]
(g)      dobavi digitalne vsebine, kadar se digitalna vsebina daje na razpolago splošni javnosti brez prenosa signala kot del predstave ali prireditve, kot so digitalne kinematografske projekcije“.
10.      Člen 5 iste direktive, naslovljen „Dobava digitalne vsebine ali digitalne storitve“, določa:
„1.      Trgovec dobavi digitalno vsebino ali digitalno storitev potrošniku. Razen če sta se stranki dogovorili drugače, trgovec digitalno vsebino ali digitalno storitev dobavi po sklenitvi pogodbe brez nepotrebnega odlašanja.
2.      Trgovec izpolni obveznost dobave, ko:
(a)      so digitalna vsebina ali primerna sredstva za dostop do ali prenašanje digitalne vsebine na voljo ali dostopna potrošniku oziroma fizični ali virtualni platformi, ki jo je za ta namen izbral potrošnik;
(b)      je digitalna storitev dostopna potrošniku oziroma fizični ali virtualni platformi, ki jo je za ta namen izbral potrošnik.“
2.      Direktiva (EU) 2019/2161
11.      V uvodnih izjavah 30 in 38 Direktive (EU) 2019/2161(4) je navedeno:
„(30)      Opredelitvi digitalne vsebine in digitalnih storitev iz [Direktive 2011/83] bi bilo treba uskladiti z opredelitvama iz [Direktive 2019/770]. Digitalna vsebina, ki jo zajema [Direktiva 2019/770], zajema enkratno dobavo, vrsto posameznih dobav ali neprekinjeno dobavo v določenem obdobju. Element neprekinjene dobave ne bi nujno smel vključevati dolgoročne dobave. Primere, kot je spletno pretočno predvajanje video
posnetkov, bi bilo treba šteti za neprekinjeno dobavo v določenem obdobju ne glede na dejansko trajanje avdiovizualne datoteke. Zato je morda težko razlikovati med nekaterimi vrstami digitalne vsebine in digitalnih storitev, saj lahko vse vključujejo neprekinjeno dobavo trgovca v obdobju trajanja pogodbe. Primeri digitalnih storitev so izmenjava video in avdio datotek ter gostovanje drugih datotek, obdelava besedil ali iger, ki so na voljo v oblaku, shranjevanje v oblaku, spletna pošta, družbeni mediji in aplikacije v oblaku. Stalna vključenost ponudnika storitev upravičuje uporabo pravil o pravici do odstopa od pogodbe iz [Direktive 2011/83], ki potrošniku učinkovito omogočajo, da preizkusi storitev in se v 14‐dnevnem obdobju po sklenitvi pogodbe odloči, ali jo bo obdržal. Za številne pogodbe za dobavo digitalne vsebine, ki se ne dostavi na otipljivem nosilcu podatkov, je značilna enkratna dobava določene digitalne vsebine ali več vsebin, kot so določene glasbene ali video datoteke. Za pogodbe za dobavo digitalne vsebine, ki se ne dostavi na otipljivem nosilcu podatkov, se še naprej uporablja izvzetje iz pravice do odstopa od pogodbe iz točke (m) prvega odstavka člena 16 [Direktive 2011/83], ki določa, da potrošnik izgubi pravico do odstopa od pogodbe, kadar se izvajanje pogodbe začne, kot velja pri prenosu ali pretočnem predvajanju vsebin, pod pogojem, da je potrošnik predhodno izrecno soglašal z začetkom izvajanja pogodbe v času odstopnega roka in privolil, da s tem izgubi svojo pravico do odstopa od pogodbe. V primeru dvoma, ali gre za pogodbo o opravljanju storitev ali pogodbo o dobavi digitalne vsebine, ki se ne dobavi na otipljivem nosilcu podatkov, bi se morala uporabljati pravila glede pravice do odstopa od pogodbe za storitve.
[…]
(38)      Točka (m) prvega odstavka člena 16 [Direktive 2011/83] določa izjemo od pravice do odstopa pri digitalni vsebini, ki se ne dobavi na otipljivem nosilcu podatkov, če je potrošnik podal predhodno izrecno soglasje, da se izvajanje storitve začne pred iztekom odstopnega roka, in privolitev, da s tem izgubi pravico do odstopa od pogodbe. Točka (b) člena 14(4) navedene direktive določa pogodbeno kazen, če trgovec te zahteve ne izpolni, in sicer potrošniku ni treba plačati za izkoriščeno digitalno vsebino. Zahteva po pridobitvi predhodnega izrecnega soglasja in privolitve potrošnika je zato relevantna samo za digitalno vsebino, ki se zagotavlja proti plačilu. Zato je treba točko (m) prvega odstavka člena 16 spremeniti tako, da se zahteva, da trgovci pridobijo predhodno izrecno soglasje in privolitev potrošnika, uporablja samo za pogodbe, ki potrošnika zavezujejo k plačilu.“
3.      Direktiva 2011/83
12.      Direktiva 2011/83 je bila spremenjena z Direktivo 2019/2161. Rok za prenos se je iztekel 28. novembra 2021, nacionalne določbe za prenos pa je treba uporabljati od 28. maja 2022.
13.      Člen 2 Direktive 2011/83, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2019/2161, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
6.      ‚pogodba o opravljanju storitev‘ pomeni vsako pogodbo, razen prodajne pogodbe, na podlagi katere trgovec opravi storitev za potrošnika, vključno z digitalno storitvijo, ali se k temu zaveže;
[…]
11.      ‚digitalna vsebina‘ pomeni digitalno vsebino, kot je opredeljena v točki 1 člena 2 [Direktive 2019/770];
[…]
16.      ‚digitalna storitev‘ pomeni digitalno storitev, kot je opredeljena v točki 2 člena 2 [Direktive 2019/770];
[…].“
14.      Člen 14 te direktive, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2019/2161, naslovljen „Obveznosti potrošnika v primeru odstopa od pogodbe“, določa:
„[…]
2a.      V primeru odstopa od pogodbe potrošnik ne sme uporabiti digitalne vsebine ali digitalne storitve ter je ne sme dati na voljo tretjim osebam.
3.      Če potrošnik uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe po tem, ko je vložil zahtevo v skladu s členom 7(3) ali členom 8(8), trgovcu plača znesek, ki je sorazmeren s storitvami, opravljenimi do trenutka, ko je potrošnik trgovca obvestil, da uveljavlja navedeno pravico, v primerjavi s celotnim obsegom pogodbe. Sorazmerni znesek, ki ga mora potrošnik plačati trgovcu, se izračuna na podlagi skupne cene, dogovorjene v pogodbi. Če je skupna cena pretirana, se na podlagi tržne vrednosti opravljenih storitev izračuna sorazmerni znesek.
4.      Potrošnik ne nosi nobenih stroškov za:
[…]
(b)      celotno ali delno dobavo digitalne vsebine, ki se ne dostavi na otipljivem nosilcu podatkov, kadar:
(i)      potrošnik ni podal izrecnega predhodnega soglasja, da se izvajanje pogodbe začne pred iztekom 14‐dnevnega ali 30‐dnevnega roka iz člena 9;
(ii)      potrošnik ni potrdil, da s soglasjem izgubi pravico do odstopa od pogodbe, ali
(iii)      trgovec ni zagotovil potrdila v skladu s členom 7(2) ali členom 8(7).
[…]“
15.      Člen 16 navedene direktive, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2019/2161, določa:
„Države članice ne zagotovijo pravice do odstopa od pogodbe iz členov 9 do 15 pri pogodbah, sklenjenih na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov, kar zadeva:
(a)      pogodbe o opravljanju storitev po celotni izvedbi storitve, vendar – če pogodba potrošnika zavezuje k plačilu – le če se je izvajanje začelo z izrecnim predhodnim soglasjem potrošnika in njegovo privolitvijo, da bo izgubil pravico do odstopa od pogodbe, ko bo trgovec pogodbo v celoti izpolnil;
[…]
(i)      dobavo zapečatenih zvočnih ali zapečatenih vizualnih posnetkov ali računalniških programov, ki so bili po dostavi odpečateni;
(j)      dobavo časopisov, periodičnega tiska ali revij, razen kadar gre za naročniške pogodbe za dobavo takih publikacij;
[…]
(m)      pogodbe o dobavi digitalne vsebine, ki se ne dobavi na otipljivem nosilcu podatkov, če se je izvajanje začelo in, če pogodba potrošnika zavezuje k plačilu, če:
(i)      je potrošnik podal predhodno izrecno soglasje za začetek izvajanja v času odstopnega roka;
(ii)      je potrošnik privolil, da s tem izgubi pravico do odstopa od pogodbe, in
(iii)      je trgovec predložil potrdilo v skladu s členom 7(2) ali 8(7).
[…]“
B.      Avstrijsko pravo
16.      Člen 3 Bundesgesetz über Fernabsatz- und außerhalb von Geschäftsräumen geschlossene Verträge (Fern- und Auswärtsgeschäfte-Gesetz – FAGG) (zvezni zakon o pogodbah, sklenjenih na daljavo, in pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov)(5) določa naslednje opredelitve:
„[…]
4.      ‚digitalne storitve‘: digitalna vsebina ali digitalna storitev;
5.      ‚digitalna vsebina‘: podatki, ki so proizvedeni in dobavljeni v digitalni obliki, vključno s tistimi, ki so razviti po navodilih potrošnika;
6.      ‚opravljanje digitalnih storitev‘:
(a)      storitev, ki potrošniku omogoča ustvarjanje, obdelavo in hrambo podatkov v digitalni obliki ali dostop do podatkov v digitalni obliki,
(b)      storitev, ki omogoča izmenjavo podatkov v digitalni obliki ali katero koli drugo obliko interakcije s temi podatki, ki jih naložijo ali ustvarijo potrošnik ali drugi uporabniki storitve,
v obeh primerih vključno s tistimi storitvami, ki so razvite po navodilih potrošnika.
[…]“
17.      Člen 18 tega zakona, naslovljen „Izjeme od pravice do odstopa od pogodbe“, določa:
„1.      Potrošnik nima pravice do odstopa od pogodbe, sklenjene na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov v primeru:
(1)      storitev, če je trgovec storitev v celoti izvedel, pri čemer v primerih, ko je potrošnik na podlagi pogodbe zavezan k plačilu, pravica do odstopa od pogodbe odpade le, če je poleg tega trgovec z izvajanjem pogodbe začel s predhodnim izrecnim soglasjem potrošnika in če je potrošnik
(a)      bodisi pred začetkom izvajanja storitve potrdil, da je seznanjen s tem, da svojo pravico do odstopa od pogodbe izgubi ob izpolnitvi pogodbe v celoti,
(b)      ali pa je trgovca izrecno pozval, naj ga obišče zaradi izvedbe popravil,
[…]
(11)      zagotavljanja digitalne vsebine, ki naj se ne bi dostavila na otipljivem nosilcu podatkov, če je trgovec začel z izvajanjem pogodbe, pri čemer v primerih, ko je potrošnik na podlagi pogodbe zavezan k plačilu, pravica do odstopa od pogodbe odpade le, če je poleg tega
(a)      potrošnik izrecno soglašal z začetkom izvajanja pogodbe pred iztekom roka za odstop od pogodbe,
(b)      je potrošnik potrdil, da je seznanjen s tem, da svojo pravico do odstopa od pogodbe izgubi s predčasnim začetkom izvajanja pogodbe, in
(c)      je trgovec potrošniku zagotovil izvod pogodbe ali potrdilo v skladu s členom 5(2) ali členom 7(3).
[…]“
III. Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
18.      Družba Sky Österreich Fernsehen GmbH (v nadaljevanju: Sky Österreich), zasebna televizijska družba s sedežem v Avstriji, na tem ozemlju med drugim ponuja storitve pretočnega predvajanja. Digitalna vsebina, ki je na voljo za ogled, je na strežniku, do katerega imajo stranke s svojo končno napravo omogočen dostop prek povezave ali aplikacije, da bi lahko prek interneta v živo ali na zahtevo gledale programe, ki so vključeni v njihovi naročnini. Prav tako so, odvisno od zadevnih imetnikov licenc za pravice uporabe, možni prenosi. Pri tem se lahko digitalna vsebina shrani v lastni pomnilnik in predvaja neodvisno od spletnega dostopa. Preneseno vsebino je mogoče gledati samo enkrat, ogled pa je treba zaključiti v 48 urah od začetka dostopa.
19.      Spletna sklenitev naročnine na storitve pretočnega predvajanja je mogoča le, če se stranka s klikom strinja z naslednjim pogodbenim določilom:
„V primeru sklenitve naročnine: Seznanjen sem z obvestilom Sky X o pravici do odstopa od pogodbe. Soglašam, da Sky že pred iztekom 14-dnevnega roka za odstop od pogodbe prične z izvajanjem pogodbe in da s tem ob sklenitvi naročnine izgubim svojo pravico do odstopa od pogodbe.“
20.      Verein für Konsumenteninformation (v nadaljevanju: VKI), združenje za varstvo potrošnikov, meni, da ta informacija o pravici do odstopa od pogodbe, ki je bila dana potrošnikom, ni zadostna. Meni, da naročnina na pretočno predvajanje pomeni „digitalno storitev“, zato le izvedba storitve v celoti povzroči prenehanje pravice do odstopa od pogodbe, če se potrošnik strinja, da bo takrat izgubil to pravico. Družba Sky Österreich pa meni, da gre pri storitvi pretočnega predvajanja za „digitalno vsebino“, zato naj bi pravica do odstopa od pogodbe prenehala že z začetkom izvajanja pogodbe.
21.      Tožba združenja VKI, s katero je to predlagalo, naj se družbi Sky Österreich naloži, da v svojih poslovnih odnosih s potrošniki preneha uporabljati zgoraj navedeno pogodbeno določilo, je bila na prvi stopnji zavrnjena. Vendar je pritožbeno sodišče pritožbi združenja VKI ugodilo in prvostopenjsko sodbo spremenilo tako, da je storitev pretočnega predvajanja, ki jo ponuja družba Sky Österreich, opredelilo kot „digitalno storitev“, pri kateri pravica do odstopa od pogodbe ne preneha že z začetkom izvajanja pogodbe, temveč šele po celotni izvedbi storitve.
22.      Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija), predložitveno sodišče v tej zadevi, pri katerem je družba Sky Österreich vložila pritožbo, se sprašuje o merilih, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali je treba storitve pretočnega predvajanja, ki so primerljive s storitvami družbe Sky Österreich, uvrstiti med pogodbe o digitalnih vsebinah ali o digitalnih storitvah.
23.      Po mnenju predložitvenega sodišča storitev, ki jo opravlja družba Sky Österreich, izpolnjuje pogoj glede podatkov, „ki so proizvedeni in dobavljeni v digitalni obliki“, in torej ustreza opredelitvi „digitalne vsebine“. Ugotavlja, da pretočno predvajanje označuje le način prenosa podatkov, pri katerem je podatke mogoče gledati ali poslušati že med njihovim prenosom. Pri tej storitvi pa bi lahko šlo tudi za „hrambo podatkov v digitalni obliki ali omogočanje dostopa do njih“ in torej za „digitalno storitev“, ker se ne dobavi samo enkrat, ker jo praviloma spremljajo ustrezno posodabljanje ponudbe in individualna priporočila, ki temeljijo na ravnanju zadevnega uporabnika, in ker je pogodba načeloma zasnovana tako, da traja določen čas.
24.      V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 16(m) v povezavi s členom 2, točka 11, [Direktive 2011/83] razlagati tako, da ponujanje storitev pretočnega predvajanja, pri katerem se digitalna vsebina, ki je na voljo za ogled, nahaja na strežniku, do katerega imajo stranke omogočen dostop s svojo končno napravo prek povezave ali aplikacije in lahko nato programe, zajete v njihovo naročnino, prek interneta gledajo tako ‚v živo (live)‘ kot tudi ‚na zahtevo (on demand)‘, oziroma lahko alternativno to digitalno vsebino prenesejo (download) in shranijo v lastnem pomnilniku ter si jo neodvisno od spletnega dostopa ogledajo enkrat v 48 urah, pomeni dobavo ‚digitalne vsebine‘ v smislu teh določb?“
25.      Združenje VKI, družba Sky Österreich, italijanska in poljska vlada ter Evropska komisija so predložili pisna stališča. Obravnave ni bilo.
IV.    Analiza
26.      Predložitveno sodišče z edinim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2, točka 11, in člen 16(m) Direktive 2011/83 razlagati tako, da storitev pretočnega predvajanja, pri kateri je vsebina, dana na voljo potrošniku, na strežniku, do katerega lahko stranke dostopajo prek hiperpovezave ali aplikacije, da jo lahko gledajo v živo, na zahtevo ali tudi brez spletne povezave po njenem prenosu, pomeni ponudbo „digitalne vsebine“, za katero se lahko pod nekaterimi pogoji pravica do odstopa od pogodbe v 14 dneh iz te direktive ne uporablja.
27.      Družba Sky Österreich zagovarja stališče, da je treba storitev, ki jo opravlja, opredeliti kot „ponudbo ‚digitalnih vsebin‘“, za katero je mogoče določiti, da se pravica potrošnika do odstopa od pogodbe v 14 dneh ne uporablja, če je potrošnik o tem obveščen in je sprejel, da bo to pravico izgubil. Vse druge stranke pa trdijo, da je ponudba storitve pretočnega predvajanja, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ponudba „digitalne storitve“, za katero se ne sme uporabiti izjema od pravice do odstopa od pogodbe iz člena 16(m) Direktive 2011/83, tako da bi morali imeti potrošniki na voljo 14 dni, da po potrebi odpovejo svojo naročnino.
A.      Pojma „digitalna vsebina“ in „digitalna storitev“
28.      Pojma „digitalna vsebina“ in „digitalna storitev“ sta opredeljena v členu 2 v točki 11 oziroma v točki 16 Direktive 2011/83, ki napotujeta na opredelitve iz člena 2, točki 1 in 2, Direktive 2019/770.
29.      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi teh določb upoštevati ne le njuno besedilo, ampak tudi njun kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del sta.(6)
1.      Jezikovna razlaga
30.      V členu 2, točki 11 in 16, Direktive 2011/83 je „digitalna vsebina“ opredeljena kot „podatki, ki so proizvedeni in dobavljeni v digitalni obliki“, „digitalna storitev“ pa kot storitev, ki „potrošniku omogoča ustvarjanje, obdelavo ali hrambo podatkov v digitalni obliki ali dostop do njih“ ali „omogoča izmenjavo podatkov v digitalni obliki ali katero koli drugo obliko interakcije s temi podatki, ki jih naložijo ali ustvarijo potrošnik ali drugi uporabniki te storitve“.
31.      Ugotoviti je treba, da na podlagi besedila Direktive 2011/83 ni mogoče natančno opredeliti, kaj spada v ponudbo digitalnih vsebin in kaj spada v ponudbo digitalne storitve. Kot poudarja predložitveno sodišče: ponujanje pretočnega predvajanja je mogoče opredeliti hkrati kot „dobavo digitalne vsebine“, če omogoča dajanje na voljo in ogled podatkov, proizvedenih v digitalni obliki, in kot „dobavo digitalne storitve“, ki potrošniku omogoča dostop do podatkov in njihovo začasno hrambo.
32.      Zakonodajalec Unije poleg tega priznava, da lahko še vedno obstajajo dvomi, ali gre za pogodbo o opravljanju storitev ali pogodbo o dobavi digitalne vsebine, ki se ne dobavi na otipljivem nosilcu podatkov.(7)
33.      Torej se je treba posvetiti sistematični in teleološki razlagi teh določb, da se dobava digitalne vsebine v smislu člena 2, točka 11, Direktive 2011/83, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2019/2161, razmeji od dobave digitalnih storitev v smislu člena 2, točka 16, te direktive.
2.      Sistematična razlaga
34.      Na prvem mestu, čeprav zgolj na podlagi besedila člena 2, točki 11 in 16, Direktive 2011/83 ni mogoče natančno opredeliti, kaj je zajeto s pojmoma „digitalna vsebina“ ali „digitalna storitev“, pa direktivi 2011/83 in 2019/2161 – zlasti njune uvodne izjave – kljub temu dajeta koristne napotke.
35.      Tako so na eni strani, kar zadeva digitalne vsebine, v uvodni izjavi 19 Direktive 2011/83 v njeni prvotni različici kot primer navedeni „računalniški programi, aplikacije, igrice, glasba, video posnetki ali besedilo, ne glede na to, ali se do njih dostopa s pomočjo prenosa podatkov ali sprotnega predvajanja, iz oprijemljivih medijev ali na kakšen drug način“. Poleg tega, kar zadeva digitalne storitve, so v uvodni izjavi 30 Direktive 2019/2161 navedeni primeri digitalnih storitev, kot so „izmenjava video in avdio datotek ter gostovanje drugih datotek, obdelava besedil ali iger, ki so na voljo v oblaku, shranjevanje v oblaku, spletna pošta, družbeni mediji in aplikacije v oblaku“.
36.      Čeprav zakonodajalec v uvodni izjavi 30 Direktive 2019/2161 ponovno priznava, da „je morda težko razlikovati med nekaterimi vrstami digitalne vsebine in digitalnih storitev“, pa s temi različnimi primeri vseeno nakazuje, kaj je značilno za ponudbo „digitalne vsebine“ v nasprotju s ponudbo „digitalne storitve“. Prva tako vključuje enkratno ponudbo, ki je časovno omejena in se nanaša na ponujeno vsebino, medtem ko druga predpostavlja določeno trajanje in zavezo trgovca, tako da zgolj dobava določene vsebine ne izčrpa storitve.
37.      To je na drugi strani razvidno tudi iz pojasnil, ki jih je zakonodajalec podal prav tako v uvodnih izjavah direktiv 2011/83, 2019/770 in 2019/2161. Tam je namreč navedeno, da digitalna vsebina „zajema enkratno dobavo, vrsto posameznih dobav ali neprekinjeno dobavo v določenem obdobju“(8), medtem ko digitalne storitve predpostavljajo „stalno vključenost ponudnika storitev“(9). To je po mojem mnenju odločilno merilo za razmejitev, kaj spada pod pojem „digitalna vsebina“ in kaj pod pojem „digitalna storitev“.
38.      Kot poudarja Komisija, stalna vključenost ponudnika storitev razkriva določeno dinamiko tako glede vsebine, ki je dana na voljo, kot tudi glede storitev, ponujenih hkrati s tem dajanjem na voljo. Povedano drugače, ponudba digitalne storitve v nasprotju s ponudbo digitalne vsebine ne more biti omejena na enkratno in omejeno dajanje na voljo.
39.      Na drugem mestu, zdi se mi, da tako razlago potrjuje razlaga člena 2, točki 11 in 16, Direktive 2011/83 v povezavi s členom 16(m) te direktive, v skladu s katerim se pravica do odstopa od pogodbe pod nekaterimi pogoji ne uporablja za pogodbe o dobavi digitalne vsebine.
40.      Taka izjema od pravice do odstopa od pogodbe je namreč utemeljena s tem, da potrošnik v primeru ponudbe digitalnih vsebin natančno pozna vsebino, ki jo namerava gledati ali poslušati, ker gre za enkratno in specifično ponudbo. Poleg tega ima za potrošnika vsebina, dana na voljo, ko jo enkrat pogleda ali posluša, le še omejen pomen, saj jo je predvajal v celoti. Tako ni obdobja, v katerem bi potrošnik lahko preizkusil vsebino, ki je dana na voljo.
41.      Drugače je v primeru ponudbe digitalne storitve. V takem primeru je namreč ob upoštevanju vključenosti trgovca in storitev, povezanih z dajanjem vsebine na voljo, obstoj pravice do odstopa od pogodbe popolnoma utemeljen. Stranka lahko tako v primeru naročnine na platformo za pretočno predvajanje „preizkuša“ platformo, da bi se seznanila s katalogom del, ki ga ponuja, njeno ergonomijo in ponujenimi možnostmi gledanja ali poslušanja ter možno personalizacijo platforme glede na predvajane vsebine. V tem položaju torej ne gre le za predvajanje ponujene vsebine, ampak za preverjanje, ali storitev, ki jo ponuja trgovec, kot celota ustreza potrošniku. Če ni tako, lahko uveljavlja svojo pravico do odstopa od pogodbe.
42.      Vsekakor je iz rešitve, ki jo je sprejelo Sodišče v sodbi PE Digital(10), razvidno, da člen 16(m) Direktive 2011/83 pomeni izjemo od pravice do odstopa od pogodbe, ki ga je treba kot določbo prava Unije, ki omejuje pravice, podeljene za varstvo potrošnikov, razlagati ozko.(11) Povedano drugače, pojem „digitalna vsebina“, s katerim je povezana uporaba izjeme od pravice do odstopa od pogodbe, ne sme imeti širokega pomena in bi ga bilo zato treba po mojem mnenju omejiti na enkratna dejanja dobave. Če storitev presega tako dejanje, bi jo bilo torej treba opredeliti kot „digitalno storitev“ v smislu člena 2, točka 16, te direktive.
43.      V teh okoliščinah menim, da iz sistematične razlage člena 2, točki 11 in 16, ter člena 16(m) Direktive 2011/83 izhaja, da storitev pretočnega predvajanja, kakršna je ta v obravnavani zadevi, ni ponudba „digitalne vsebine“.
44.      To ugotovitev potrjuje teleološka razlaga teh določb.
3.      Teleološka razlaga
45.      Namen Direktive 2011/83 je zagotoviti „pravo  ravnovesje med visoko ravnjo varstva potrošnikov in konkurenčnostjo podjetij“.(12)
46.      Kot je razsodilo Sodišče, je namen pravice do odstopa od pogodbe zaščititi potrošnika v posebnem položaju, ki nastane pri prodaji na daljavo in v katerem si potrošnik ne more konkretno ogledati izdelka ali se prepričati o lastnostih storitve pred sklenitvijo pogodbe. Pravica do odstopa naj bi torej nadomestila slabši položaj, ki za potrošnika izvira iz pogodbe pri prodaji na daljavo, s tem da mu daje primeren rok za razmislek, med katerim lahko kupljeno blago pregleda in preizkusi.(13)
47.      Izjema od pravice do odstopa od pogodbe iz člena 16(m) Direktive 2011/83 pa se nanaša na varstvo trgovca, če je vsebina, ki jo ta ponuja, znana in jo je mogoče takoj predvajati. V takem primeru, kot poudarja italijanska vlada, je potrošnik v celoti deležen vseh ugodnosti storitve, takoj ko je opravljena. Poleg tega, kot trdi družba Sky Österreich, kar zadeva digitalno vsebino, ponovna vzpostavitev statusa quo ante, s katero bi se ugodilo interesom trgovca, ni mogoča, saj bi omogočanje poznejšega odstopa potrošnika od pogodbe za trgovca nazadnje pomenilo, da bi trgovec digitalne vsebine dobavil brezplačno.
48.      V teh okoliščinah ravno širša narava „digitalne storitve“, ki pomeni stalno zavezo trgovca, v nasprotju s preprosto dobavo „digitalne vsebine“, upravičuje, da lahko potrošnik uveljavlja svojo pravico do odstopa od pogodbe, če s storitvijo po tem, ko jo je preizkusil, ni zadovoljen. Po drugi strani pa ravno enkratnost in specifičnost „digitalne vsebine“ upravičuje to, da je potrošnik ne more preizkusiti, saj je potrošnik, preden mu je vsebina dana na voljo, seznanjen z  natančno storitvijo, ki jo bo prejel.
49.      Iz preučitve ciljev Direktive 2011/83, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2019/2161, je torej razvidno tudi, da storitev pretočnega predvajanja, kakršna je ta v obravnavani zadevi, ni ponudba „digitalne vsebine“, za katero se pravica do odstopa od pogodbe v 14 dneh iz te direktive ne more uporabiti.
B.      Možnost zlorabe
50.      Take ugotovitve po mojem mnenju ne omaje trditev družbe Sky Österreich, da bi to, da se potrošniku omogoči uveljavljanje njegove pravice do odstopa od pogodbe v okviru naročnine na ponudbo pretočnega predvajanja, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, zagotovo pripeljalo do zlorabe naročnin.
51.      Družba Sky Österreich tako navaja, da so nenadni poskoki pri naročninah na storitve pretočnega predvajanja potrjeni med drugim, ko se da na voljo prva ali zadnja sezona priljubljenih serij ali ob odločilnih tekmah nogometnih prvenstev. Poudarja, da bi lahko potrošnik, če bi imel možnost odpovedati svojo naročnino takoj po predvajanju vsebine, zadevno vsebino gledal skoraj brezplačno.
52.      Vendar je zakonodajalec, kot je poudarila Komisija, to možnost zlorabe izrecno upošteval v členu 14(3) Direktive 2011/83, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2019/2161, s tem, da je določil, da „[č]e potrošnik uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe […] trgovcu plača znesek, ki je sorazmeren s storitvami, opravljenimi do trenutka, ko je potrošnik trgovca obvestil, da uveljavlja navedeno pravico, v primerjavi s celotnim obsegom pogodbe“.
53.      Ta rešitev se uporablja tudi, kadar potrošnik prekine naročnino na platformo za pretočno predvajanje: trgovec prejme nadomestilo, ki ustreza dajanju vsebine na voljo v obdobju, ko je imel potrošnik dostop do nje.
54.      Po mnenju družbe Sky Österreich tako nadomestilo vseeno ne bi zadoščalo glede na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je treba za določitev sorazmernega zneska, ki ga mora potrošnik plačati trgovcu, če je ta potrošnik izrecno zahteval, da se izvajanje sklenjene pogodbe začne v odstopnem roku in da od te pogodbe odstopi, načeloma upoštevati ceno, ki je bila dogovorjena v navedeni pogodbi za vse storitve, ki so predmet iste pogodbe, in izračunati dolgovani znesek pro rata temporis.(14) Tak izračun naj ne bi upošteval različnih vrednosti ponujenih vsebin, saj naj bi imel finale športnega tekmovanja drugačno ekonomsko vrednost kot vsakodnevna nadaljevanka.
55.      Ni namreč mogoče prezreti, da bi potrošniki lahko poskušali uveljavljati svojo pravico do odstopa od pogodbe zgolj zato, da bi lahko dostopali do ene same privlačne vsebine, in da izračun po načelu pro rata temporis, kot je določen v sodni praksi, morda ne bi pomenil pravičnega nadomestila trgovca.
56.      Vendar naj na eni strani poudarim, da člen 14(3) Direktive 2011/83 določa plačilo zneska, sorazmernega z opravljenimi storitvami, ne da bi bilo navedeno obdobje, v katerem je bila zadevna storitev opravljena. Na drugi strani je rešitev, ki jo je Sodišče sprejelo v sodbi PE Digital,(15) po mojem mnenju utemeljena s tem, da je bila ekonomska vrednost storitve, ponujene v tej zadevi – stran za stike – stabilna in trajna. Povedano drugače, za potrošnika ni bilo privlačneje, da bi se v točno določenem trenutku naročil na storitev, da bi imel korist od določene vsebine.
57.      Ob upoštevanju teh preudarkov menim, da te rešitve ni mogoče strogo prenesti na primer finančnega nadomestila, ki ga mora plačati potrošnik, ki je uveljavil svojo pravico do odstopa od pogodbe, potem ko je sklenil naročnino na platformo za pretočno predvajanje, saj se lahko po mojem mnenju pri tem nadomestilu poleg obdobja, v katerem je bil potrošnik naročen na platformo, upošteva ekonomska vrednost različnih vsebin, ki se dajo na voljo in ogledajo.(16)
58.      V teh okoliščinah vztrajam pri ugotovitvi iz točke 49 teh sklepnih predlogov.
V.      Predlog
59.      Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija), odgovori:
Člen 2, točki 11 in 16, ter člen 16(m) Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta, kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2019/2161 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2019,
je treba razlagati tako, da
storitev pretočnega predvajanja, v okviru katere je vsebina, dana na voljo potrošniku, na strežniku, do katerega lahko stranke dostopajo prek hiperpovezave ali aplikacije, da jo lahko gledajo v živo, na zahtevo ali tudi brez spletne povezave po prenosu, ne pomeni ponudbe „digitalne vsebine“.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2011, L 304, str. 64).
3      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 o nekaterih vidikih pogodb o dobavi digitalne vsebine in digitalnih storitev (UL 2019, L 136, str. 1).
4      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2019 o spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in direktiv 98/6/ES, 2005/29/ES ter 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta zaradi boljšega izvrševanja in posodobitve pravil Unije o varstvu potrošnikov (UL 2019, L 328, str. 7).
5      BGBl. I št. 109/2022.
6      Sodbe z dne 17. novembra 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, točka 12); z dne 22. decembra 2022, Sambre & Biesme in Commune de Farciennes (C‑383/21 in C‑384/21, EU:C:2022:1022, točka 54); z dne 15. januarja 2026, AVR-Afvalverwerking (C‑692/23, EU:C:2026:4, točka 37), in z dne 15. januarja 2026, Ambito territoriale di caccia Ancona 2 (C-615/24, EU:C:2026:10, točka 23).
7      Uvodna izjava 30 Direktive 2019/2161.
8      Uvodna izjava 30 Direktive 2019/2161.
9      Uvodna izjava 30 Direktive 2019/2161.
10      Sodba z dne 8. oktobra 2020 (C‑641/19, EU:C:2020:808).
11      Sodba z dne 8. oktobra 2020, PE Digital (C‑641/19, EU:C:2020:808, točka 43).
12      Uvodna izjava 4 Direktive 2011/83 in uvodna izjava 2 Direktive 2019/770.
13      Sodba z dne 23. januarja 2019, Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, točka 45).
14      Sodba z dne 8. oktobra 2020, PE Digital (C‑641/19, EU:C:2020:808).
15      Sodba z dne 8. oktobra 2020 (C‑641/19, EU:C:2020:808).
16      V zvezi s tem se mi zdi lažje oceniti ekonomsko vrednost določene vsebine, kadar je taka vsebina na voljo tudi za nakup ali najem brez kakršne koli naročnine. Ponuditi tako možnosti za trgovca sicer pomeni, da ne bo več sklepal le dolgoročnih naročniških pogodb s potrošniki, omogoča pa natančno količinsko opredelitev vrednosti predvajanih vsebin.