62015CC0541
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 24. novembra 2016 (
1
)
Zadeva C‑541/15
Mircea Florian Freitag(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Amtsgericht Wuppertal (okrožno sodišče v Wuppertalu, Nemčija))
„Predhodno odločanje — Državljanstvo Evropske unije — Pravici do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic — Člena 18 in 21 PDEU — Oseba z državljanstvom dveh držav članic (Romunije in Zvezne republike Nemčije), ki ima običajno prebivališče v Nemčiji — Sprememba imena, izvedena v Romuniji na podlagi vloge zadevne osebe brez družinskopravne spremembe statusa — Zavrnitev priznanja spremembe imena s strani nemškega matičnega urada — Skladnost s pravom Unije“
Uvod
1.
Sodišče je znova pozvano, naj se izreče o vprašanju glede evropskega državljanstva v povezavi s priimkom. Pravni okvir tega predloga za sprejetje predhodne odločbe sta člena 18 in 21 PDEU. Natančneje, na podlagi vprašanja, ki ga je postavilo Amtsgericht Wuppertal (okrožno sodišče v Wuppertalu, Nemčija), se bo Sodišče posvetilo vprašanju, ali je mogoče nemškemu državljanu, ki ima hkrati tudi romunsko državljanstvo, zavrniti priznanje spremembe imena, ki so jo zakonito izvedli pristojni romunski organi.
2.
Predpise iz postopka v glavni stvari, to je člen 48 Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (uvodni zakon k civilnemu zakoniku) z dne 21. septembra 1994 (
2
) v različici, ki se uporablja za dejstva iz spora o glavni stvari (v nadaljevanju: EGBGB), v zvezi z izbiro imena, pridobljenega v drugi državi članici, je nemški zakonodajalec sprejel pred kratkim. Ta člen je bil vstavljen po izdaji sodbe Grunkin in Paul. (
3
) V tej sodbi je Sodišče odločilo, da člen 21 PDEU „nasprotuje temu, da pristojni organ ene države članice na podlagi uporabe nacionalnega prava zavrne priznanje priimka otroka – kot je bil določen in registriran v drugi državi članici, v kateri je bil ta otrok rojen in v njej od rojstva živi – ki ima tako kot njegovi starši le državljanstvo prve države članice“. (
4
)
3.
Vendar se zdi, da s členom 48 EGBGB niso bile v celoti izpolnjene zahteve, ki jih je postavilo Sodišče. Njegovo področje uporabe je namreč omejeno, ker, prvič, možnost izbire in registracije imena v Nemčiji obstaja, le če za ime velja nemško pravo, in drugič, ime mora biti pridobljeno med običajnim prebivanjem v drugi državi članici. Zato številnih položajev s to novo določbo ni mogoče rešiti.
4.
Vendar je nemška vlada trdila, da v javnem pravu obstajajo določbe, na podlagi katerih lahko tožeča stranka iz postopka v glavni stvari vloži vlogo za spremembo imena pri drugem organu. Torej se s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe postavlja vprašanje, ali so nemški predpisi kot celota – to je ob upoštevanju obeh postopkov nemškega prava, katerih namen je nemškemu državljanu omogočiti spremembo imena v ime, zakonito pridobljeno v drugi državi članici – v skladu s členoma 18 in 21 PDEU.
Pravni okvir
5.
V Nemčiji člen 5 EGBGB, naslovljen „Osebni status“, v odstavku 1, prvi in drugi stavek, določa:
„Če je napoteno na pravo države, katere državljanstvo ima oseba, in ima ta oseba več državljanstev, je treba uporabiti pravo države, s katero je ta oseba najtesneje povezana, zlasti zaradi svojega običajnega prebivališča ali življenjske poti. Če je oseba tudi nemški državljan, ima ta pravni status prednost.“
6.
Člen 10 EGBGB, naslovljen „Ime“, v odstavku 1 določa:
„Ime osebe ureja zakon države, katere državljan je ta oseba.“
7.
Člen 48 EGBGB, naslovljen „Izbira imena, pridobljenega v drugi državi članici Unije“, določa:
„Če za ime osebe velja nemško pravo, lahko ta z izjavo na matičnem uradu izbere ime, ki ga je pridobila v času, ko je imela običajno prebivališče v drugi državi članici Evropske unije, in je bilo tam vpisano v matični register, če temu ne nasprotujejo očitno bistvena načela nemškega prava. Izbira imena učinkuje za nazaj od datuma vpisa v matični register druge države članice, razen če oseba izrecno izjavi, da naj izbira imena učinkuje le za prihodnost. Izjavo mora overiti pristojni organ […]“ (
5
)
8.
Kot je v pisnih stališčih navedla nemška vlada, je v Nemčiji, če pravica do imena ni urejena s civilnim pravom, sprememba imena urejena z javnim pravom, natančneje z izrednim postopkom spremembe priimka na podlagi Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen (NamÄndG) (zakon o spremembi priimka in imena) z dne 5. januarja 1938 (RGBl. 1938 I, str. 9), kakor je bil nazadnje spremenjen s členom 54 zakona z dne 17. decembra 2008 (BGBl. 2008 I, str. 2586) (v nadaljevanju: zakon o spremembi imena).
9.
Člen 1 zakona o spremembi imena določa, da je mogoče priimek nemškega državljana s stalnim ali običajnim prebivališčem v Nemčiji spremeniti na njegov predlog. Vlogo za spremembo priimka je treba na podlagi člena 5(1) tega zakona vložiti pri nižjem upravnem organu, na katerega območju pristojnosti ima vlagatelj stalno prebivališče ali kjer prebiva (v nadaljevanju: pristojni upravni organ).
10.
Člen 3(1) zakona o spremembi imena določa, da je mogoče priimek spremeniti, le če je sprememba utemeljena s pomembnim razlogom („ein wichtiger Grund“). Okoliščine posameznega primera, ki jih je mogoče upoštevati za namene odločitve, je treba presoditi po uradni dolžnosti na podlagi člena 3(2) tega zakona. V zvezi s tem bi bilo treba poleg oseb, na katere se zadeva neposredno nanaša, zaslišati še pristojne lokalne policijske organe in osebe, na katerih pravice predlagana sprememba imena vpliva.
11.
Načeloma je razlog, s katerim je mogoče utemeljiti spremembo imena, mogoče opredeliti kot pomemben, če osebni interes vlagatelja prevlada nad načeli, s katerimi je urejena uporaba imena, med katerimi je javni interes za ohranitev trenutnega imena, pa tudi nad interesi tretjih oseb, ki si zaslužijo varstvo.
12.
Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen (NamÄndVwV) (splošna upravna uredba o zakonu o spremembi imena) z dne 11. avgusta 1980, kakor je bila nazadnje spremenjena z upravno uredbo z dne 11. februarja 2014 (BAnz. AT z dne 18. februarja 2014, B2) (v nadaljevanju: uredba o zakonu o spremembi imena), je bila sprejeta za izvedbo zakona o spremembi imena.
13.
Na podlagi točke 27(1) te uredbe je „ime oseb podrobno in – načeloma – izčrpno urejeno z upoštevnimi določbami civilnega prava. Namen spremembe imena, ki spada na področje uporabe javnega upravnega prava, je odpraviti škodljive učinke v posameznem primeru. Je izredne narave. […]“.
14.
V točki 33 in naslednjih iste uredbe so kot merila za presojo pomembnega razloga za spremembo priimka naštete vrste v praksi najpogostejših primerov.
15.
V točki 49 navedene uredbe je v zvezi s primerom „odprave dvoumnosti pri uporabi imena“ določeno:
„Če nemški državljan, ki ima hkrati še državljanstvo druge države, po pravu navedene druge države uporablja drug priimek, kot je tisti, ki ga mora uporabljati po pravu na ozemlju uporabe zakona, je mogoče to dvoumnost pri uporabi imena odpraviti s spremembo priimka, ki ga je treba uporabljati na področju uporabe zakona, v priimek, ki ga je treba uporabljati na podlagi prava druge države. Če pa je, nasprotno, opuščen drugi priimek, je treba zadevno osebo napotiti k organom druge države, katere državljanstvo še ima.“
16.
Če upravni organ, pristojen po pravu zadevne dežele (Land), meni, da vloga ni utemeljena, spremembo imena zavrne. Zoper tako zavrnitveno odločbo se je mogoče pritožiti z upravno pritožbo.
17.
Če upravni organ, pristojen po pravu Land, vlogo za spremembo priimka odobri, poskrbi zlasti za to, da je na podlagi te spremembe posodobljen matični register ali da je sprememba vpisana vanj.
Dejansko stanje v sporu o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
18.
Mircea Florian Freitag se je rodil 25. aprila 1986 v Romuniji s priimkom Pavel. Je otrok Angele Freitag in Vica Pavela, romunskih državljanov.
19.
Po razvezi zakonske zveze staršev tožeče stranke iz postopka v glavni stvari je njena mati Angela Freitag sklenila zakonsko zvezo z nemškim državljanom g. Freitagom. Ta je 21. maja 1997 posvojil tožečo stranko iz postopka v glavni stvari, ki je tako pridobila tudi nemško državljanstvo in katere priimek je odtlej Freitag.
20.
Z odločbo okrajnega sveta v Brașovu (Romunija) z dne 9. julija 2013 je bil priimek tožeče stranke iz postopka v glavni stvari na podlagi njene vloge ponovno spremenjen v Pavel. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je imela med postopkom spremembe priimka v Romuniji običajno prebivališče v Nemčiji.
21.
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari se je ob predložitvi novega romunskega potnega lista, ki je bil izdan na priimek Pavel, obrnila na matični urad v Wuppertalu in predlagala, naj spremembo imena prizna tudi nemško pravo in naj se njen vpis v matični register ustrezno dopolni.
22.
Matični urad v Wuppertalu in nižji nadzorni organ matičnega urada sta zadevo predložila v presojo Amtsgericht Wuppertal (okrožno sodišče v Wuppertalu), saj sta imela pomisleke glede možnosti vpisa naknadnega matičnega dejstva v matični register.
23.
Predložitveno sodišče meni, da pri obravnavi spora ni mogoče uporabiti upoštevne določbe nemškega prava, to je člena 48 EGBGB, saj je s to določbo pravica do izbire imena, pridobljenega v drugi državi članici Unije, pogojena s tem, da je bilo zadevno ime pridobljeno med običajnim prebivanjem v tej drugi državi članici, ta pogoj pa v obravnavani zadevi ni izpolnjen. M. F. Freitag je imel namreč med postopkom spremembe imena v Romuniji običajno prebivališče v Nemčiji.
24.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da člena 48 EGBGB ni mogoče uporabiti niti po analogiji. Iz dokumentov v zvezi z zakonodajnim postopkom naj bi izhajalo, da je hotel zakonodajalec predvsem izpolniti zahteve, ki izhajajo iz sodbe Grunkin in Paul, (
6
) ter da se je pri tem zavedal, da ta določba ne obsega vseh položajev neenotne uporabe imena v različnih državah, ki bi lahko nastali.
25.
Zato se predložitveno sodišče sprašuje, ali je s členoma 18 in 21 PDEU določena obveznost priznanja spremembe imena, opravljene v drugi državi članici, tudi če zadevna oseba sicer nima običajnega prebivališča v tej drugi državi članici, vendar pa zaradi dvojnega državljanstva izkazuje drugačno vez s to drugo državo.
26.
V teh okoliščinah je Amtsgericht Wuppertal (okrožno sodišče v Wuppertalu) z odločbo z dne 24. septembra 2015, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispela 16. oktobra 2015, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člena 18 in 21 PDEU razlagati tako, da so organi države članice dolžni priznati spremembo imena državljana navedene države članice, če je ta hkrati državljan druge države članice in je v zadnjenavedeni državi članici s spremembo imena, ki ni povezana z družinskopravno spremembo statusa, (ponovno) pridobil svoj prvotni priimek, ki ga je prejel ob rojstvu, čeprav je do pridobitve imena na podlagi lastne vloge tega državljana prišlo v času, ko ta ni imel običajnega prebivališča v drugi državi članici?“
27.
Pisna stališča so predložile Zvezna republika Nemčija, Portugalska republika in Evropska komisija.
28.
Zvezna republika Nemčija, Romunija in Komisija so ustna stališča predstavile na obravnavi 15. septembra 2016.
Analiza
29.
Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali člena 18 in 21 PDEU nasprotujeta temu, da pristojni organi države članice zavrnejo priznanje spremembe imena, izvedene v drugi državi članici, če zadevno osebo – tudi če v času poteka postopka spremembe imena ni imela običajnega prebivališča v tej drugi državi članici – s to državo kljub temu povezuje dvojno državljanstvo.
30.
Uvodoma je treba opozoriti, da je v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem naloga Sodišča dati nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. Zato mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena vprašanja. (
7
)
31.
Če se bo v obravnavani zadevi Sodišče strinjalo z mano, da položaj M. F. Freitaga spada na področje uporabe določb prava Unije, bi bilo treba – ker nemško pravo glede na položaj zadevne osebe določa dva različna postopka za izvedbo spremembe imena – vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, preoblikovati.
32.
V takih okoliščinah menim, da je treba vprašanje za predhodno odločanje razumeti tako, da se z njim v bistvu sprašuje, ali člena 18 in 21 PDEU nasprotujeta temu, da organi države članice zavrnejo priznanje spremembe imena na podlagi določbe nacionalnega prava, ki določa pravico do izbire imena, pridobljenega v drugi državi članici, če je bilo to ime tam pridobljeno med običajnim prebivanjem v tej državi, pri čemer druge določbe nacionalnega prava vlagatelju omogočajo vložitev vloge za spremembo imena pri drugem nacionalnem organu.
33.
Za odgovor na to vprašanje bom najprej predstavil okvir, v katerega je umeščena zadeva v glavni stvari, pri čemer bom podal nekaj pojasnil v zvezi z obema postopkoma nemškega prava, ki nemškemu državljanu omogočata spremembo imena v ime, ki ga je zakonito pridobil v drugi državi članici. Nato se bom posvetil vprašanju, ali položaj M. F. Freitaga spada na stvarno področje uporabe prava Unije. Nazadnje bom po napotilu na upoštevno sodno prakso Sodišču predlagal nekaj koristnih napotkov, ki jih je treba dati predložitvenemu sodišču, da bo to lahko opredelilo, ali pravo Unije nasprotuje nemškim predpisom iz zadeve v glavni stvari, o čemer bo moralo presoditi to sodišče.
Postopka nemškega prava, katerih namen je nemškemu državljanu omogočiti spremembo imena v ime, ki ga je zakonito pridobil v drugi državi članici
34.
Najprej je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče kot določbo nemškega prava, ki je odločilna za zadevo v glavni stvari, navaja člen 48 EGBGB.
35.
V zvezi s tem nemška vlada sicer priznava, da v sporu o glavni stvari izjava, ki jo je M. F. Freitag vložil na matičnem uradu, v skladu s členom 48 EGBGB temu še ne omogoča želene spremembe imena, vendar hkrati trdi, da nemško pravo določa dva ločena postopka za izvedbo spremembe imena, in sicer zasebnopravni postopek iz zadeve v glavni stvari v zvezi z izbiro imena, pridobljenega v drugi državi članici, ki ga ureja člen 48 EGBGB, in javnopravni postopek, določen z zakonom o spremembi imena.
Postopek v zvezi z izbiro imena, pridobljenega v drugi državi članici, ki ga ureja člen 48 EGBGB
36.
Iz obrazložitve osnutka zakona zvezne vlade v zvezi z zakonom o prilagoditvi določb mednarodnega zasebnega prava Uredbi (EU) št. 1259/2010 in spremembi drugih določb mednarodnega zasebnega prava (v nadaljevanju: obrazložitev člena 48 EGBGB) izhaja, da je bila ta določba sprejeta, ker je želela nemška vlada zagotoviti skladnost s sodbo Grunkin in Paul, (
8
) vendar so hkrati poudarjena tudi prizadevanja za ohranitev doslednosti nemškega sistema, ki temeljijo na povezavi imena z državljanstvom njegovega imetnika. (
9
)
37.
Iz nemške doktrine je namreč razvidno, da se je za izpolnitev obveznosti, ki izhaja iz sodbe Grunkin in Paul, (
10
)„razprava v Nemčiji nanašala zlasti na tri možnosti, umeščene na raven upravnega prava in prakse, na raven materialnega civilnega prava (
11
) oziroma na raven kolizije zakonov“. (
12
) Navsezadnje je nemški zakonodajalec sprejel člen 48 EGBGB, ki je materialno pravilo civilnega prava, vendar hkrati vključuje tudi element zunajdržavnosti, to je običajno prebivališče v drugi državi članici Unije. (
13
)
38.
Iz pisnih stališč nemške vlade izhaja, da je želel nemški zakonodajalec – glede na obrazložitev člena 48 EGBGB – v nemškem pravu, ki ureja imena oseb, ponuditi pravno podlago, ki bo omogočila registracijo imena, pridobljenega v drugi državi članici Unije in vpisanega v matični register te države. Ta člen naj bi torej zadevni osebi omogočil, da se na podlagi izjave pri matičnem uradniku odloči za uporabo imena, pridobljenega v drugi državi članici, namesto imena, določenega po nemškem pravu, ki ureja ime oseb. Vendar naj bi se ta člen uporabljal, le če je bilo ime spremenjeno med običajnim prebivanjem v drugi državi členici.
39.
Njegov namen naj torej ne bi bil izčrpna rešitev problematike sprememb imena. (
14
) Poleg obravnavanega primera, to je primera nemškega državljana, ki ima hkrati še državljanstvo druge države članice, v kateri pa ni nikoli prebival, na področje uporabe navedene določbe ne spadajo niti položaji, za katere ne velja nemško pravo, ampak se zanje uporablja pravo druge države članice. (
15
) Kot tak primer lahko navedemo francoskega državljana s stalnim prebivališčem v Nemčiji, ki je ime spremenil, ko je imel običajno prebivališče v Španiji, in bi želel, da se ta sprememba imena prizna v Nemčiji.
Javnopravni postopek vložitve vloge za spremembo imena
40.
Nemška vlada v svojih stališčih pojasnjuje, da se zakon o spremembi imena kot javnopravni predpis uporablja za nemške državljane, če pravica do imena ni urejena s civilnim pravom, kar naj bi veljalo za M. F. Freitaga ob upoštevanju dejstva, da – čeprav je v njegovem primeru mogoče upoštevati člen 48 EGBGB – ne izpolnjuje pogoja glede običajnega prebivališča v drugi državi članici, ki se zahteva s to določbo. Zato ta vlada trdi, da bi lahko M. F. Freitag eventualno na podlagi postopka za spremembo imena, za katero mora vložiti vlogo pri pristojnem upravnem organu na podlagi prava Land, pridobil pravico do uporabe imena, ki ga je pridobil v skladu z romunskim pravom.
41.
Zato po mnenju nemške vlade ob upoštevanju tega postopka za spremembo imena ni bilo treba vstaviti dopolnilnih določb k členu 48 EGBGB, s katerimi bi odpravili dvoumnost pri uporabi imena oseb, ki imajo hkrati nemško državljanstvo in državljanstvo druge države članice. Člen 3(1) zakona o spremembi imena namreč določa, da je mogoče priimek spremeniti, le če sprememba temelji na pomembnem razlogu. Po navedbah nemške vlade je dvoumnost pri uporabi imena „pomemben razlog“ v smislu člena 3 zakona o spremembi imena v povezavi s točko 49 uredbe o tem zakonu.
42.
Vendar menim, da je treba kljub temu poudariti, da iz določb, ki se uporabljajo na podlagi zakona o spremembi imena, zlasti točke 27(1) uredbe o zakonu o spremembi imena, izhaja, da je ta javnopravni postopek povsem izreden. V bistvu se na podlagi te določbe v nemški zakonodaji v zvezi s priimkom in imenom načeloma v celoti uporabljajo s tem povezane določbe nemškega zasebnega prava, upravni postopek spremembe imena pa je „izreden“. (
16
) K temu vidiku se bom še vrnil. (
17
)
43.
Zdaj je treba preučiti položaj M. F. Freitaga z vidika prava Unije.
Področje uporabe prava Unije
44.
Uvodoma je treba preučiti, ali položaj M. F. Freitaga spada na stvarno področje uporabe prava Unije, še zlasti pravil, s katerimi sta urejeni izvajanje pravice do prostega gibanja državljana Unije in njegove pravica, da ni diskriminiran.
45.
V zvezi s tem se vse intervenientke, ki so predstavile pisna in ustna stališča, strinjajo, da spada položaj tožeče stranke iz postopka v glavni stvari na področje uporabe prava Unije.
46.
Uvodoma moram ugotoviti, da člen 20 PDEU vsem osebam, ki imajo državljanstvo ene od držav članic, priznava status državljana Unije. (
18
) V obravnavani zadevi ima M. F. Freitag državljanstvo dveh držav članic in ima torej status državljana Unije.
47.
Kot je Sodišče že večkrat poudarilo, je status državljana Unije temeljni status državljanov držav članic, na podlagi katerega se tisti med njimi, ki so v enakem položaju, enako pravno obravnavajo na področju uporabe ratione materiae Pogodbe DEU, ne glede na njihovo državljanstvo in brez poseganja v izrecno določene izjeme. (
19
)
48.
Sodišče je poudarilo tudi, da uresničevanje temeljnih pravic, zagotovljenih s Pogodbo, zlasti tistih, ki se nanašajo na pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, kot jo podeljuje člen 21 PDEU, spada med položaje, ki spadajo na področje uporabe ratione materiae prava Unije. (
20
)
49.
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so glede na sedanje stanje prava Unije pravila o zapisu imena in priimka osebe v listinah o osebnem stanju sicer v pristojnosti držav članic, vendar morajo države članice pri izvrševanju te pristojnosti kljub temu spoštovati pravo Unije in, natančneje, določbe Pogodbe, ki se nanašajo na pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki je priznana vsem državljanom Unije. (
21
)
50.
V zadevi v glavni stvari ugotavljam, da ima M. F. Freitag romunsko državljanstvo in prebiva na ozemlju Zvezne republike Nemčije. Zato po mojem mnenju ni nobenega dvoma o tem, da je njegov položaj povezan s pravom Unije. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da taka povezava obstaja „pri osebah […], ki so državljani ene države članice in zakonito prebivajo na ozemlju druge države članice“. (
22
)
51.
Poleg tega – kot izhaja iz sodne prakse Sodišča – okoliščina, da ima M. F. Freitag tudi nemško državljanstvo, še ne preprečuje povezave s pravom Unije. Sodišče je namreč odločilo, da „država članica […] s predpisovanjem dodatnega pogoja za priznanje državljanstva druge države članice zaradi izvrševanja temeljnih svoboščin iz Pogodbe ne more omejevati učinkov takega državljanstva“. (
23
)
52.
Zato menim, da položaj M. F. Freitaga spada na področje uporabe prava Unije.
53.
Vendar je treba kljub temu opredeliti, ali nemški organi z zavrnitvijo ugoditve vlogi M. F. Freitaga v zvezi s tem, da se sprememba njegovega imena prizna v nemškem pravu in se vpiše v matični register, omejujejo njegovo pravico do prostega gibanja, določeno s členom 21 PDEU.
54.
Zdaj se bom posvetil temu vprašanju, še prej pa bom opozoril na upoštevno sodno prakso Sodišča v zvezi s tem.
Obveznost, da se v eni od držav članic prizna priimek, pridobljen v drugi državi članici
Dosedanja sodna praksa Sodišča
55.
Pozornost si zasluži več zadev v zvezi z evropskim državljanstvom, ki so se navezovale na priimek.
56.
Naj v zvezi z zadevo, v kateri je bila izrečena sodba Garcia Avello, (
24
) spomnim, da se je moralo Sodišče izreči o tem, da so belgijski upravni organi zavrnili vlogo za spremembo imena, ki so jo vložili otroci s prebivališčem v Belgiji ter dvojnim belgijskim in španskim državljanstvom, ki so želeli svoj priimek zamenjati z drugim „v skladu z ustaljeno prakso v španskem pravu“. (
25
) Sodišče je enako kot generalni pravobranilec F. G. Jacobs (
26
) menilo, da „ni sporno, da lahko tak položaj različnih priimkov zadevnim osebam povzroči resne poklicne in zasebne težave, med drugim težave pri tem, da lahko v državi članici, katere državljani so, uživajo pravne učinke aktov ali dokumentov, izdanih pod priimkom, priznanim v drugi državi članici, katere državljani so“. (
27
)
57.
Sodišče je nato preučilo razloge, ki so jih navedle belgijska, danska in nizozemska vlada v utemeljitev prakse belgijskih upravnih organov, ter pri tem menilo, da zavrnitev belgijskih organov ni sorazmerna, zato je odločilo, da „je treba člena [18 in 21 PDEU] razlagati tako, da nasprotujeta temu, da upravni organ države članice […] zavrne predlog za spremembo priimka mladoletnih otrok, ki prebivajo v tej državi in imajo državljanstvo te države in neke druge države članice, kadar je namen tega predloga, da se tem otrokom omogoči, da imajo priimek, do kakršnega so upravičeni v skladu s pravom in tradicijo te druge države članice“. (
28
)
58.
Ta pristop je bil nato potrjen s sodbo Grunkin in Paul, (
29
) v kateri se je moralo Sodišče izreči o primeru, v katerem so nemški organi zavrnili priznanje priimka otroka, kot je bil določen in registriran na Danskem, (
30
) kjer se je otrok z nemškim državljanstvom rodil in kjer je od rojstva tudi prebival. Navedena zavrnitev je bila obrazložena s tem, da v skladu s členom 10 EGBGB priimek osebe ureja zakon države, katere državljan je ta oseba, nemško pravo pa ne dopušča, da bi otrok imel dvojni priimek, sestavljen iz priimka njegovega očeta in priimka njegove matere. (
31
)
59.
Tudi v tej zadevi je Sodišče menilo, da je bil obstoj „resnih težav“ povezan s tem, da imajo zadevne osebe različne priimke, in da člen 21 PDEU „nasprotuje temu, da […] organ ene države članice na podlagi uporabe nacionalnega prava zavrne priznanje priimka otroka – kot je bil določen in registriran v drugi državi članici, v kateri je bil ta otrok rojen in v njej od rojstva živi – ki ima tako kot njegovi starši le državljanstvo prve države članice“. (
32
)
60.
Zanimivo je ugotoviti, da je Sodišče nato enako sklepanje uporabilo v zvezi z obstojem omejitve prostega gibanja in prebivanja državljanov Unije v zadevah, v katerih sta bili izrečeni sodbi Sayn-Wittgenstein (
33
) in Bogendorff von Wolffersdorff (
34
), vendar pa je kljub vsemu priznalo, da je mogoče tako omejitev utemeljiti z razlogi, povezanimi z javnim redom držav članic. (
35
)
61.
Ob upoštevanju te sodne prakse bom zdaj obravnaval vprašanje, povezano z obstojem omejitve prostega gibanja v skladu s členom 21 PDEU. (
36
)
Obstoj omejitve prostega gibanja: člen 21 PDEU
62.
Naj uvodoma opozorim, da je ime osebe sestavni del njene identitete in njenega zasebnega življenja, katerega varstvo zagotavljata člen 7 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in člen 8 Evropske konvencije o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah, ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu. (
37
)
63.
V skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalna ureditev, ki nekatere državljane postavlja v manj ugoden položaj zgolj zato, ker so izvrševali pravico do prostega gibanja in prebivanja v drugi državi članici, omejuje pravice, ki jih člen 21(1) PDEU priznava vsakemu državljanu Unije. (
38
) Sodišče je tudi razsodilo, da lahko to, da mora oseba, ki je izvrševala pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju druge države članice, v državi članici svojega državljanstva uporabljati priimek, ki je drugačen od tistega, ki ji je že bil dodeljen in je bil registriran v državi članici rojstva in bivanja, ovira to pravico. (
39
)
64.
Kot namreč izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 56 teh sklepnih predlogov, „bi lahko neenakost priimkov zadevnim osebam povzročila resno neprijetnost“. V obravnavani zadevi bi lahko uporaba različnih priimkov, to je priimkov Pavel in Freitag, povzročila težave za tožečo stranko iz postopka v glavni stvari, še zlasti „na upravni, poslovni in zasebni ravni“. (
40
) Za državljana dveh držav članic, kot je M. F. Freitag, nedvomno obstaja konkretno tveganje, da bo imel dolžnost, da odpravi dvome glede svoje identitete in pristnosti dokumentov, ki jih predloži, ali glede resničnosti podatkov v teh dokumentih, zato je Sodišče menilo, da to pomeni „okoliščino, ki ovira izvrševanje pravice iz člena 21 PDEU“. (
41
)
65.
Torej bi bilo lahko to, da so pristojni nemški organi zavrnili vlogo M. F. Freitaga za spremembo priimka, katere namen je bil priznanje priimka Pavel, kot je bil določen in registriran v Romuniji, to je državi članici, ki je prav tako država njegovega državljanstva, zgolj na podlagi člena 48 EGBGB, ki določa pravico do izbire imena, pridobljenega v drugi državi članici, vendar le če je bilo to ime pridobljeno med običajnim prebivanjem v tej drugi državi članici, ovira za izvajanje svoboščin, priznanih s členom 21 PDEU.
66.
Nemška vlada v zvezi s tem priznava, da namen te določbe nemškega prava ni izčrpna rešitev problematike sprememb imena. (
42
) Vendar hkrati poudarja, da nemško pravo zajema še druge pravne podlage za izvedbo spremembe imena na predlog zadevne osebe, in sicer upoštevne določbe zakona o spremembi imena, (
43
) zato ti predpisi ne pomenijo ovire za prosto gibanje oseb, ki bi lahko izhajala iz dvoumnosti uporabe imena.
67.
V nadaljevanju bom analiziral upoštevnost te možnosti.
Upoštevnost možnosti spremembe imena na podlagi zakona o spremembi imena
68.
Nemška vlada trdi, da je za obveznost „priznanja“ v smislu sodne prakse Sodišča (
44
) odločilna skladnost odločbe, izdane v zadevnih nacionalnih postopkih, s pravom Unije. Zato naj v položaju, kot je tisti iz zadeve v glavni stvari, iz člena 21 PDEU ne bi izhajala nobena obveznost, da se v nemškem pravu formalno in samodejno prizna priimek, ki ga M. F. Freitag uporablja v skladu z romunskim pravom, ne da bi pri tem uporabili postopek, določen z nemškim pravom, to je postopek, določen z zakonom o spremembi imena. (
45
) Ta vlada poleg tega še meni, da mora nacionalno pravo določiti postopek, po katerem je mogoče izvesti spremembe imena, in določiti organ, ki je za to pristojen. (
46
)
69.
Strinjam se z nemško vlado, da je treba z vidika člena 21 PDEU analizirati oba postopka, določena z nemškim pravom. Iz zadeve v glavni stvari je namreč razvidno, prvič, da je področje uporabe člena 48 EGBGB omejeno, in drugič, da nemški predpisi zajemajo še druge določbe, ki osebi, kot je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, omogočajo vložitev vloge za spremembo imena pri drugem nacionalnem organu.
70.
Kot je upravičeno trdila Komisija, v takih okoliščinah z vidika prava Unije načeloma ni pomembno, na podlagi katere določbe ali katerega nacionalnega upravnega postopka lahko tožeča stranka uveljavlja pravice glede svojega imena. Vendar se hkrati strinjam s Komisijo, da postopek spremembe imena iz zakona o spremembi imena – če naj bodo nemški predpisi kot celota v skladu s pravom Unije – ne sme onemogočiti ali preveč otežiti izvajanja pravic, podeljenih s členom 21 PDEU.
71.
Ker torej ne obstajajo predpisi Unije v zvezi s spremembo priimka, je treba v nacionalnem pravnem redu vsake države članice določiti pravila nacionalnega prava za zagotovitev ohranitve pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, če, prvič, ta pravila niso manj ugodna od pravil, ki se nanašajo na pravice, ki izhajajo iz nacionalnega pravnega reda (načelo enakovrednosti), in drugič, ta pravila v praksi ne onemogočajo ali preveč otežujejo izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti). (
47
)
72.
Postavlja se torej vprašanje, ali je treba šteti, da je možnost vložitve vloge za spremembo imena na podlagi člena 1 zakona o spremembi imena v skladu z načelom učinkovitosti.
73.
Poraja se mi nekaj dvomov.
74.
Kot sem navedel v točki 42 teh sklepnih predlogov, iz besedila točke 27(1) uredbe o zakonu o spremembi imena izhaja, da je postopek za spremembo imena, ki spada v javno upravno pravo, izredne narave. Člen (3)(1) zakona o spremembi imena določa, da je sprememba mogoča, le če temelji na pomembnem razlogu. Čeprav torej nemška vlada poudarja, da je odprava dvoumnosti pri uporabi imena pomemben razlog v smislu te določbe, iz točke 31 uredbe o zakonu o spremembi imena izhaja, da ta pomembni razlog, če se upošteva, še ne daje pravice do spremembe imena, saj ima pristojni organ še vedno diskrecijsko pravico za njeno zavrnitev.
75.
Vendar je nemška vlada na obravnavi trdila, da to, da imajo pristojni nemški organi na podlagi teh določb diskrecijsko pravico za zavrnitev predlagane spremembe imena, ne more ogroziti izvajanja pravic, ki jih ima vlagatelj na podlagi členov 18 in 21 PDEU. Na podlagi nemškega upravnega prava mora namreč javni organ pri izvrševanju svoje diskrecijske pravice vedno upoštevati dolžnost skrbnega ravnanja in ne sme preseči meja, kot so zanj postavljene z zakonodajo, med drugim s pravom Unije. Vsak nacionalni organ mora med skrbnim izvrševanjem svoje diskrecijske pravice vedno upoštevati pravo Unije. Če torej eden od organov zavrne spremembo imena v nasprotju z zahtevami, postavljenimi s členoma 18 in 21 PDEU, je nad njim v Nemčiji mogoč nadzor v okviru neomejene sodne pristojnosti. Tako je treba, kot navaja ta vlada, pojem „pomemben razlog“ v okviru zakona o spremembi imena razlagati ob upoštevanju členov 18 in 21 PDEU.
76.
Če bi bila v takih okoliščinah, kot trdi nemška vlada, diskrecijska pravica pristojnih nemških organov res izničena zaradi členov 18 in 21 PDEU ter torej z zakonsko predpisanim upravnim postopkom za spremembo imena ni onemogočeno ali preveč oteženo izvajanje pravic, podeljenih s tema členoma, bi bilo načelo učinkovitosti upoštevano, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
77.
Torej predlagam, naj se predložitvenemu sodišču odgovori, da člen 21 PDEU ne nasprotuje temu, da organi države članice zavrnejo priznanje spremembe imena na podlagi določbe nacionalnega prava, ki določa pravico do izbire imena, pridobljenega v drugi državi članici, če je bilo to ime pridobljeno med običajnim prebivanjem v tej drugi državi članici, kadar, prvič, druge določbe nacionalnega prava vlagatelju omogočajo vložitev vloge za spremembo imena pri drugem nacionalnem organu, in drugič, s temi določbami ni onemogočeno ali preveč oteženo izvajanje pravic, podeljenih s členom 21 PDEU.
Predlog
78.
Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Amtsgericht Wuppertal (okrožno sodišče v Wuppertalu, Nemčija), odgovori:
Člen 21 PDEU ne nasprotuje temu, da organi države članice zavrnejo priznanje spremembe imena na podlagi določbe nacionalnega prava, ki določa pravico do izbire imena, pridobljenega v drugi državi članici, če je bilo to ime pridobljeno med običajnim prebivanjem v tej drugi državi članici, kadar, prvič, druge določbe nacionalnega prava vlagatelju omogočajo vložitev vloge za spremembo imena pri drugem organu, in drugič, s temi določbami ni onemogočeno ali preveč oteženo izvajanje pravic, podeljenih s členom 21 PDEU.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	BGBl. 1994 I, str. 2494, in popravek v BGBl. 1997 I, str. 1061.
(
3
)	Sodba z dne 14. oktobra 2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
(
4
)	Sodba z dne 14. oktobra 2008, Grunkin in Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, točka 39).
(
5
)	Člen 48 EGBGB je bil vstavljen z Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) Nr. 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechts (zakon o prilagoditvi nekaterih predpisov mednarodnega zasebnega prava Uredbi (EU) št. 1259/2010 in o spremembi drugih predpisov mednarodnega zasebnega prava) z dne 23. januarja 2013 (BGBl. 2013 I, str. 101), ki je začel veljati 29. januarja 2013.
(
6
)	Sodba z dne 14. oktobra 2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
(
7
)	Glej zlasti sodbo z dne 19. septembra 2013, Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571, točka 40).
(
8
)	Sodba z dne 14. oktobra 2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
(
9
)	Nemška vlada v pisnih stališčih poudarja, da se člen 48 EGBGB uporablja v skladu s členom 10(1) EGBGB v povezavi s členom 5(1) EGBGB, če, prvič, ima zadevna oseba tudi nemško državljanstvo, in drugič, je najtesneje povezana z Zvezno republiko Nemčijo zaradi običajnega prebivališča v tej državi članici. Glej točko 5 teh sklepnih predlogov. Poleg tega iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, izhaja, da člen 10(2) in (3) EGBGB omogoča izbiro nemškega prava za določitev imena, zlasti če zadevna oseba običajno prebiva na ozemlju Zvezne republike Nemčije.
(
10
)	Sodba z dne 14. oktobra 2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
(
11
)	Prva možnost, „s katero bi najmanj posegli v nacionalno pravo“, je bila namreč „omogočiti spremembo v okviru upravnega postopka, določenega z [zakonom o spremembi imena]“, medtem ko je bil „namen druge možnosti uvesti materialnopravno pravilo, ki bi omogočilo uresničitev naloženega rezultata“. Glej Kohler, C., „Towards the Recognition of Civil Status in the European Union“, Yearbook of Private International Law, zvezek 15, 2013/2014, Sellier European Law Publishers, str. od 13 do 30, zlasti str. 21.
(
12
)	Tretja možnost je bila „spremeniti kolizijsko pravilo v zvezi z imenom, to je člen 10 EGBGB, tako da bi staršu zadevnega otroka omogočili, da kot zakon, ki se uporablja za določitev imena otroka, določi zakon države običajnega prebivališča enega od staršev. Za to bi zadostovala ‚bilateralizacija‘ določbe odstavka 3(2) te določbe, ki v sedanji obliki omogoča določitev nemškega prava, če ima eden od staršev običajno prebivališče v Nemčiji“ (glej Kohler, C., loc. cit., str. 22). Vendar iz obrazložitve člena 48 EGBGB izhaja, da nemški zakonodajalec ni predvidel razširitve že določenih možnosti izbire prava, ki ureja imena, saj je bila možnost „bilateralizacije“ izbire nemškega zakona, če ima imetnik imena običajno prebivališče v Nemčiji, jasno zavrnjena.
(
13
)	Ta določba „ni bila vstavljena v poglavje ‚Mednarodno zasebno pravo‘ [EGBGB], ampak v naslednje poglavje, naslovljeno ‚Prilagoditev‘, v katerem dopolnjuje člen 47 EGBGB, ki se nanaša na spremembo imena osebe, ki je bilo pridobljeno na podlagi tujega zakona, vendar ga zdaj ureja nemško pravo“. Namen člena 47 EGBGB je „omogočiti, da se – če zadevna oseba to predlaga – vsebina ali slovnična oblika imena, oblikovanega v tujem jeziku ali po tujem pravu ali tuji tradiciji, prilagodi nemškemu jeziku ali nemški tradiciji“. Glej Kohler, C., loc. cit., str. 22.
(
14
)	Glej točko 66 teh sklepnih predlogov.
(
15
)	Doktrina poudarja, da „sicer drži, da je mogoče z možnostmi, ki jih ponuja člen 10(3) EGBGB, da se izbere zakon, ki se uporablja za ime otroka, v veliko primerih preprečiti take položaje. Vendar ne obstaja nobena rešitev, če otrok nima nemškega državljanstva in se ime, ki ga je pridobil v državi članici običajnega prebivališča, razlikuje od imena, določenega z nacionalnim zakonom. Ker se je nemški zakonodajalec ustavil na pol poti, s svojim odzivom torej ni zagotovil spoštovanja sodne prakse Sodišča v nezanemarljivem številu primerov […]“ Glej Kohler, C., loc. cit., str. 22.
(
16
)	Glej v zvezi s tem tudi informativno noto nemških diplomatskih in konzularnih predstavništev v Franciji v zvezi z upravnim postopkom za spremembo imena.
(
17
)	Glej v zvezi s tem točki 8 in 13 teh sklepnih predlogov.
(
18
)	Sodbe z dne 11. julija 2002, D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, točka 27); z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 59), in z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 28).
(
19
)	Sodbe z dne 20. septembra 2001, Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, točka 31); z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točki 60 in 61), in z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točki 29 in 30).
(
20
)	Sodbe z dne 20. septembra 2001, Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, točka 33); z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 62), in z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 31).
(
21
)	Sodbe z dne 2. oktobra 2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, točka 25); z dne 14. oktobra 2008, Grunkin in Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, točka 16); z dne 22. decembra 2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, točki 38 in 39); z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 63), in z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 32).
(
22
)	Sodba z dne 2. oktobra 2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, točka 27).
(
23
)	Sodbi z dne 7. julija 1992, Micheletti in drugi (C‑369/90, EU:C:1992:295, točka 10), in z dne 2. oktobra 2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, točka 28).
(
24
)	Sodba z dne 2. oktobra 2003 (C‑148/02, EU:C:2003:539).
(
25
)	Sodba z dne 2. oktobra 2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, točka 15). V času dejanskega stanja je bil „priimek otrok poročenega para sestavljen iz prvega priimka očeta, ki mu [je] sledi[l] priimek matere“.
(
26
)	Glej točko 56 sklepnih predlogov F. G. Jacobsa v zadevi Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:311).
(
27
)	Sodba z dne 2. oktobra 2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, točka 36).
(
28
)	Sodba z dne 2. oktobra 2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, točka 45).
(
29
)	Sodba z dne 14. oktobra 2008 (C‑353/06, EU:C:2008:559).
(
30
)	Otrok je na podlagi danskega prava dobil dvojni priimek „Grunkin-Paul“, ki je bil sestavljen iz priimkov očeta in matere ter je bil vpisan tudi v njegov danski rojstni list.
(
31
)	Sodba z dne 14. oktobra 2008, Grunkin in Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, točka 7).
(
32
)	Sodba z dne 14. oktobra 2008, Grunkin in Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, točka 39). Po drugi strani je Sodišče v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291), postavilo meje pojma „resne težave“ in razsodilo, da „to, da pristojni organi države članice na podlagi nacionalnega predpisa zavrnejo spremembo poročnega lista državljana Unije, ki je državljan druge države članice, v skladu s katero bi bili imeni tega državljana Unije v tem poročnem listu zapisani z diakritičnimi znaki, ki so bili uporabljeni v listinah o osebnem stanju, ki jih je izdala njegova izvorna država članica, in v obliki, ki je v skladu s pravili zapisovanja uradnega nacionalnega jezika zadnjenavedene države, v položaju, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ne pomeni omejitve pravic, ki sta priznani vsakemu državljanu Unije na podlagi člena 21 PDEU“ (točka 82).
(
33
)	Sodba z dne 22. decembra 2010 (C‑208/09, EU:C:2010:806). Ta zadeva se je nanašala na zavrnitev priimka avstrijske državljanke, kot je bil ob posvojitvi od nemškega državljana zanjo določen v Nemčiji, njeni državi članici prebivališča, in ki je vključeval plemiški naslov, ki na podlagi avstrijskega ustavnega prava ni bil dovoljen.
(
34
)	Sodba z dne 2. junija 2016 (C‑438/14, EU:C:2016:401). V tej zadevi so nemški organi zavrnili priznanje priimka državljana z dvojnim nemškim in britanskim državljanstvom, ki je v Združenem kraljestvu pridobil priimek, ki ga je sam izbral in ki je vseboval več plemiških elementov, ki v nemškem pravu niso bili dovoljeni.
(
35
)	Ugotoviti je treba, da so se nemški predpisi iz zadeve, v kateri je bila izrečena sodba z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401), razlikovali od določb avstrijskega prava, preučenimi v okviru zadeve, v kateri je bila izrečena sodba z dne 22. decembra 2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), saj niso določali stroge prepovedi uporabe in prenosa plemiških nazivov, ki jih je bilo mogoče uporabljati kot sestavni del imena. Sodišče je prav tako menilo, da je treba v prvonavedeni zadevi priznati tudi, da je treba nemške predpise kot element nacionalne identitete države članice iz člena 4(2) PEU glede na okoliščine nemške ustavnopravne izbire upoštevati kot element za utemeljitev omejitve pravice do prostega gibanja oseb, priznane s pravom Unije. Sodba z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 64).
(
36
)	Naj opozorim, da iz ustaljene sodne prakse Sodišče izhaja, da je treba – glede na to, da člen 21 PDEU poleg pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic določa tudi prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva – položaj tožeče stranke iz postopka v glavni stvari preučiti le z vidika te določbe. Glej po analogiji sodbi z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 65), in z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 34).
(
37
)	Glej sodbe z dne 22. decembra 2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, točka 52 in navedena sodna praksa); z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 66), in z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 35).
(
38
)	Sodbe z dne 14. oktobra 2008, Grunkin in Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, točka 21); z dne 22. decembra 2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, točka 53); z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 68), in z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 36).
(
39
)	Sodbi z dne 14. oktobra 2008, Grunkin in Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, točka 22), in z dne 22. decembra 2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, točka 54).
(
40
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 76), in z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 38).
(
41
)	Glej sodbi z dne 22. decembra 2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, točka 70). Glej tudi sodbo z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 40).
(
42
)	Glej tudi točko 39 teh sklepnih predlogov. V zvezi s tem je treba pripomniti, da je na podlagi nemške doktrine člen 48 EGBGB „minimalističen odgovor“ nemškega zakonodajalca na zahteve, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča. Iz pripravljalnih dokumentov v zvezi s to določbo naj bi bilo razvidno, da se Bundesrat (zvezni svet, Nemčija) ni strinjal s predlogom nemške zvezne vlade, pri čemer je poudaril, da bi se bilo treba na sodno prakso Sodišča odzvati ne na ravni materialnega prava, ampak na ravni zasebnega mednarodnega prava. Za preprečevanje položajev neenotne uporabe imena v različnih državah in zagotovitev predpisov, ki bi jih lahko organi matičnih uradov pravilno izvajali, bi bilo treba poiskati rešitev v okviru člena 10 EGBGB. Poleg tega naj bi Bundesrat (zvezni svet) sestavil nabor vprašanj, na katere naj z rešitvijo, ki jo je predlagala zvezna vlada, ne bi bilo odgovorjeno. Glej v zvezi s tem Kohler, C., „La reconnaissance de situations juridiques dans l'Union européenne: le cas du nom patronymique“, La reconnaissance des situations en droit international privé, pod vodstvom Paula Lagarda, dokumenti z mednarodnega haaškega kolokvija, ki je potekal 18. januarja 2013, Éditions Pedone, 2013, str. 75.
(
43
)	V zvezi s tem je Sodišče M. F. Freitagu postavilo vprašanje, ali je vložil vlogo za spremembo imena na podlagi zakona o spremembi imena in – če je to storil – kakšen je bil odgovor na vlogo. M. F. Freitag je odgovoril, da tega ni storil, in pojasnil, da so mu na razgovoru na matičnem uradu v Wuppertalu pojasnili, da postopek za spremembo imena v njegovem primeru ni mogoč, ker je priimek Freitag pridobil na podlagi romunske sodne odločbe (glej tudi civilno sodbo okrožnega sodišča v Brașovu št. 458/s z dne 21. maja 1997). Z upravno odločbo naj tako ne bi bilo mogoče razveljaviti sodne odločbe. Nemška vlada je na obravnavi podvomila o ustreznosti informacij, ki jih je prejel M. F. Freitag. Po navedbah te vlade odgovor na vprašanje, ali je bilo ime, ki se uporablja v drugi državi članici, določeno z izjavo na podlagi družinskega prava, v upravnem postopku, s sodno odločbo ali z državnim aktom, pri sprejetju vloge na podlagi zakona o spremembi imena ne igra nobene vloge.
(
44
)	Doktrina opozarja, da izraza „priznanje“, kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, ni mogoče razumeti, kot da se nanaša na primer na priznanje sodnih odločb. Nasprotno, ta izraz se nanaša na „postopek, s katerim država članica gostiteljica prizna priimek, kot obstaja v drugi državi članici [izvora], pri čemer sama ne zavzame stališča o njegovi pravilnosti. Prizna se torej pravni položaj, ki se v drugi državi članici nanaša na ime osebe.“ Glej Kohler, C., loc. cit., str. 71. V zvezi s tem glej tudi Mayer, P., „La reconnaissance: notions et méthodes“, La reconnaissance des situations en droit international privé, op. cit., str. od 27 do 33.
(
45
)	Glej v zvezi s tem točko 41 teh sklepnih predlogov.
(
46
)	Na tem mestu opozarjam, da člen 48 EGBGB določa, da „[i]zbira imena učinkuje za nazaj od datuma vpisa v matični register druge države članice, razen če oseba izrecno izjavi, da naj izbira imena učinkuje le za prihodnost. Izjavo mora overiti pristojni organ […]“ Nasprotno pa – kot je potrdila nemška vlada na obravnavi – postopek spremembe imena iz zakona o spremembi imena ni retroaktivne narave, kar – na kar je prav tako na obravnavi opozorila Komisija – ni v nasprotju s pravom Unije, iz katerega ne izhaja obveznost retroaktivnosti.
(
47
)	Glej zlasti, po analogiji, tudi sodbo z dne 12. septembra 2006, Eman in Sevinger (C‑300/04, EU:C:2006:545, točka 67).