62024CO0001
SKLEP SODIŠČA (deveti senat)
z dne 2. oktobra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Člen 53(2) Poslovnika Sodišča – Člen 267 PDEU – Pojem ‚sodišče‘ – College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice, Nizozemska) – Obvezna sodna pristojnost – Nezavezujoča odločitev – Očitna nedopustnost“
V zadevi C‑1/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložil College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice, Nizozemska) z odločbo z dne 8. maja 2023, ki je na Sodišče prispela 2. januarja 2024, v postopku
X
proti
Achmea Schadeverzekeringen NV,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi O. Spineanu-Matei, predsednica senata, J.-C. Bonichot (poročevalec) in S. Rodin, sodnika,
generalni pravobranilec: P. Pikamäe,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi odločeno z obrazloženim sklepom v skladu s členom 53(2) Poslovnika Sodišča,
sprejema naslednji
Sklep
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in Direktive Sveta 2004/113/ES z dne 13. decembra 2004 o izvajanju načela enakega obravnavanja moških in žensk pri dostopu do blaga in storitev ter oskrbi z njimi (UL 2004, L 373, str. 37).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru postopka, ki je pred College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice, Nizozemska) potekal med X, lastnico enoosebne družbe, in Achmea Schadeverzekeringen NV, zavarovalnico (v nadaljevanju: Achmea), v zvezi z načelom enakega obravnavanja moških in žensk pri dostopu delodajalcev do zavarovanja za primer odsotnosti njihovega osebja.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Člen 3 Direktive 2004/113, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„1.   V mejah pristojnosti, dodeljenih [Evropski s]kupnosti, se ta direktiva uporablja za vse osebe, ki zagotavljajo blago in opravljajo storitve, ki so na voljo javnosti ne glede na zadevno osebo za javni in zasebni sektor, vključno z javnimi organi, in ki se ponujajo zunaj okolja zasebnega in družinskega življenja in poslovanja v tem okviru.
[…]
4.   Ta direktiva se ne uporablja za področja zaposlovanja in poklica. Ta direktiva se ne uporablja za vprašanja samo-zaposlovanja, kolikor so ta urejena z drugimi zakonodajnimi akti Skupnosti.“
4
Člen 5 te direktive, naslovljen „Aktuarski faktorji“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo, da v nobeni novi pogodbi, sklenjeni po 21. decembru 2007, uporaba spola kot faktorja pri izračunavanju premij in dajatev za namene zavarovanja in z njim povezanih finančnih storitev nima za posledico razlik v premijah in dajatvah oseb.“
Nizozemsko pravo
5
Člen 7(1) Algemene wet gelijke behandeling (splošni zakon o enakem obravnavanju) z dne 2. marca 1994 (Stb. 1994, št. 230) (v nadaljevanju: zakon o enakem obravnavanju) določa:
„Diskriminacija je prepovedana pri zagotavljanju blaga ali opravljanju storitev ali odobritvi dostopa do blaga ali storitev, pri sklepanju, izvajanju ali odpovedi pogodb na tem področju, pri zagotavljanju kariernega usmerjanja ter pri svetovanju ali zagotavljanju informacij v zvezi z izobraževalnim ali poklicnim usmerjanjem, kadar se te dejavnosti izvajajo:
(a)
pri opravljanju poklica ali poslovne dejavnosti;
(b)
s strani javnih organov;
(c)
v okviru ustanov, ki delujejo v stanovanjskem sektorju, na področju socialnega varstva, zdravstvenega varstva, kulture ali izobraževanja, ali
(d)
s strani fizičnih oseb, ki ne opravljajo poklicne ali poslovne dejavnosti, če dobava poteka na javnem področju.“
6
Člen 10(1) Wet College voor de rechten van de mens (zakon o inštitutu za človekove pravice) z dne 24. novembra 2011 (Stb. 2011, št. 573) določa:
„Na pisno zahtevo lahko [College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice)] opravi preiskavo, da ugotovi, ali je bila storjena oziroma se izvaja diskriminacija v smislu splošnega zakona o enakem obravnavanju, [Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen (zakon o enakem obravnavanju moških in žensk)] ali člena 646 knjige 7 [Burgerlijk Wetboek (v nadaljevanju: civilni zakonik)], in v zvezi s tem sporoči svojo odločitev. [College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice)] lahko poleg tega na lastno pobudo preiskuje, ali se taka diskriminacija izvaja sistematično, in v zvezi s tem sporoči svojo odločitev.“
7
Člen 11 zakona o inštitutu za človekove pravice v odstavku 1 določa:
„[College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice)] začne preiskavo in o svoji obrazloženi odločitvi pisno obvesti pritožnika, povzročitelja diskriminacije in po potrebi žrtev diskriminacije.“
8
Člen 13 tega zakona v odstavku 1 določa:
„[College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice)] lahko začne sodni postopek, v katerem predlaga, naj se ravnanje, ki je v nasprotju s splošnim zakonom o enakem obravnavanju, zakonom o enakem obravnavanju moških in žensk ali členom 646 knjige 7 civilnega zakonika, razglasi za nezakonito, naj se to ravnanje prepove ali naj se odredi odprava posledic navedenega ravnanja.“
9
Člen 28 Besluit werkwijze onderzoek gelijke behandeling (odlok o podrobnih pravilih glede preiskave v zvezi z enakim obravnavanjem) določa:
„Odločitev [College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice)], ki se ji lahko priložijo priporočila, je javna. Kadar je po mnenju [College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice)] to upravičeno zaradi varstva pomembnih interesov strank, zadevnih oseb ali tretjih oseb, lahko zadostuje izročitev anonimiziranega prepisa odločitve.“
Spor v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
10
Oseba X v svojem podjetju zaposluje izključno žensko osebje.
11
Zavarovalnica Achmea podjetnikom ponuja neživljenjsko zavarovanje, vključno z zavarovanjem pred posledicami odsotnosti njihovega osebja.
12
Delodajalec je v primeru odsotnosti delavca zaradi bolezni v skladu z nizozemskim pravom dolžan še naprej izplačevati del njegove plače za obdobje, ki načeloma traja največ 102 tednov. Delodajalec se lahko pred tem tveganjem zavaruje tako, da pri zavarovalnici sklene zavarovanje pred posledicami take odsotnosti. Tako zavarovanje določa, da se delodajalcu izplača nadomestilo, ki pokriva del plače bolnega delavca v prvih dveh letih bolezni.
13
Spletno mesto zavarovalnice Achmea vsebuje orodje, ki omogoča izračun višine premije zavarovalne police. Oseba X je to orodje uporabila, medtem ko je zaposlovala izključno žensko osebje, in glede na izračun, ki ga je s tem orodjem opravila, je ta premija znašala približno 920,64 EUR na mesec. Po ponovnem izračunu je ob predpostavki, da zaposluje samo moško osebje, navedena premija znašala 691,88 EUR na mesec.
14
Zavarovalnica Achmea je v odgovoru na zahtevo osebe X pojasnila, da je stopnja premije izračunana glede na podatke o tveganju in zgodovinske podatke, ki vključujejo različne faktorje, med drugim spol.
15
V zavarovalnih pogojih zavarovalnice Achmea je navedeno, da je stopnja premije odvisna od dejavnosti podjetja, podatkov v zvezi z odsotnostjo zaposlenih v sektorju dejavnosti, tj. glede na število zaposlenih, stopnje kritja, podatke o zaposlenih, kot so zajamčena letna plača, leto rojstva in spol, število dni odsotnosti in nadomestila, izplačana v zadnjih treh letih.
16
Oseba X je pri College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice), ki je predložitveni organ, vložila zahtevek za odločitev glede vprašanja, ali v zgoraj opisanih okoliščinah obstaja prepovedana diskriminacija na podlagi spola. Oseba X v zvezi s tem meni, da zavarovalnica Achmea izvaja tako diskriminacijo na podlagi spola s tem, da v izračun stopnje premije za zavarovanje pred posledicami odsotnosti zaposlenih vključuje faktor spola. Iz tega naj bi sledilo, da je premija, ki se zahteva za osebje izključno ženskega spola, višja od premije, ki se zahteva za osebje izključno moškega spola.
17
Zavarovalnica Achmea pa pred predložitvenim organom trdi, da za zavarovanje žensk zahteva višjo premijo, ker je povprečna stopnja njihove odsotnosti zaradi bolezni statistično višja. Po mnenju zavarovalnice Achmea iz Direktive 2004/113 izhaja zgolj, da uporaba spola kot faktorja pri zavarovanju ne more povzročiti razlik v premijah in dajatvah za posameznike. Ta direktiva naj bi se torej uporabljala le za zavarovanja in pokojnine, ki so zasebni, prostovoljni in niso povezani z delovnim razmerjem. Vendar naj to ne bi bilo tako pri zavarovanju v zadevi, o kateri odloča predložitveni organ. Tako naj bi bilo dovoljeno spol uporabiti kot faktor pri določanju premije.
18
Predložitveni organ, na prvem mestu, sprašuje, ali se oseba X lahko sklicuje na Direktivo 2004/113. Meni, da se oseba X ne more sklicevati na varstvo, podeljeno s členom 7 zakona o enakem obravnavanju, ker se diskriminacija ni izvajala zoper njo, temveč zoper njene zaposlene. Vendar naj bi bilo treba ta člen šteti za prenos člena 3 te direktive v nizozemsko pravo, zaradi česar naj bi bilo treba določiti področje uporabe navedene direktive.
19
Na drugem mestu, ta organ meni, da bi bilo mogoče iz člena 5(1) Direktive 2004/113 implicitno sklepati, da so razlike na področju premij in dajatev zaradi uporabe spola kot aktuarskega faktorja za osebe, ki niso posamezniki, dovoljene. Meni, da bi bilo treba – če se Direktiva 2004/113 v obravnavanem primeru uporablja – ugotoviti, ali uporaba aktuarskih razlik, povezanih s spolom, pri izračunu stopnje premije za zavarovanje pred posledicami odsotnosti zaposlenih pomeni posredno diskriminacijo na podlagi spola s tem, da bi bil delodajalec morda manj naklonjen zaposlovanju žensk. Navedeni organ se sprašuje, zakaj naj bi se aktuarske razlike med moškimi in ženskami lahko upoštevale pri premijah, ki jih podjetniki ali delodajalci plačujejo za zavarovanje pred posledicami odsotnosti zaposlenih, medtem ko naj takih razlik ne bi bilo mogoče upoštevati pri premijah, ki jih zavarovanci kot posamezniki plačujejo za zasebna zavarovanja.
20
V teh okoliščinah je College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ti vprašanji:
„1.
Ali je treba Direktivo [2004/113] razlagati tako, da se uporablja tudi v položaju tožeče stranke, ki sama ni bila diskriminirana na podlagi svojega spola, vendar je v slabšem položaju, ker zaposluje izključno žensko osebje in zato plačuje višjo premijo, kot bi jo, če bi zaposlovala (tudi) moško osebje?
2.
Ali je treba tudi ob upoštevanju člena 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – in ob predpostavki, da se Direktiva 2004/113 uporablja za položaj tožeče stranke kot delodajalke – to direktivo razlagati tako, da uporaba spola kot faktorja za zavarovalne storitve in povezane finančne storitve prav tako ne sme povzročiti razlik v premijah in dajatvah za delodajalce (ki niso posamezniki)?“
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
21
Sodišče lahko v skladu s členom 53(2) svojega poslovnika, kadar je predlog za sprejetje predhodne odločbe očitno nedopusten, po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli sklene, da bo odločalo z obrazloženim sklepom, ne da bi nadaljevalo postopek.
22
V tej zadevi je treba uporabiti to določbo.
23
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim prvo zagotavlja drugim elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev sporov, o katerih odločajo (sodba z dne 7. maja 2024, NADA in drugi, C‑115/22, EU:C:2024:384, točka 33 in navedena sodna praksa).
24
Poleg tega Sodišče pri presoji, ali je zadevni predložitveni organ „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU, kar je izključno vprašanje prava Unije, upošteva skupek elementov, kot so, ali je bil organ ustanovljen z zakonom, ali je stalen, ali je njegova sodna pristojnost obvezna, ali je njegov postopek kontradiktoren, ali uporablja pravna pravila in ali je neodvisen (glej v tem smislu sodbe z dne 30. junija 1966, Vaassen-Göbbels, 61/65, EU:C:1966:39, str. 395; z dne 3. maja 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, točka 41, in z dne 7. maja 2024, NADA in drugi, C‑115/22, EU:C:2024:384, točka 35).
25
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da lahko nacionalna sodišča sprožijo postopek pred Sodiščem le, če pred njimi poteka spor in če odločajo v postopku, ki bo pripeljal do izdaje sodne odločbe (sodba z dne 3. maja 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, točka 42 in navedena sodna praksa).
26
V obravnavanem primeru elementi za presojo obstoja „sodišča“ izhajajo iz odgovora predložitvenega organa na zahtevo Sodišča za informacije, ki je na Sodišče prispel 5. aprila 2024.
27
Čeprav je res, da je z določbami zakona o inštitutu za človekove pravice in pojasnil, ki jih je zagotovil College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice), mogoče potrditi, da je ustanovljen z zakonom, da je pristojen, da uporablja pravna pravila in da je njegov postopek kontradiktoren, to ne velja za zahtevo, v skladu s katero mora biti sodna pristojnost predložitvenega organa obvezna.
28
V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča sodna pristojnost predložitvenega organa, katerega pristojnost ni odvisna od sporazuma strank, obvezna, kadar je njegova odločba za te stranke zavezujoča (glej v tem smislu sodbi z dne 17. septembra 1997, Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, točke od 27 do 29, in z dne 6. oktobra 2015, Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, točke od 22 do 25).
29
V obravnavanem primeru to očitno ni podano.
30
Na prvem mestu, navesti je treba, da je ta inštitut v svojem odgovoru na zahtevo Sodišča za informacije pojasnil, da njegove odločitve nimajo učinka sodne odločbe v smislu nizozemske zakonodaje.
31
Na drugem mestu, ta inštitut je v skladu s členom 10(1), prvi pododstavek, zakona o inštitutu za človekove pravice pooblaščen, da na pisno zahtevo opravi preiskavo, da ugotovi, ali je bila storjena oziroma se izvaja diskriminacija v smislu, med drugim, zakona o enakem obravnavanju ali nizozemskega civilnega zakonika. V skladu s členom 11(1) zakona o inštitutu za človekove pravice navedeni inštitut o svoji obrazloženi odločitvi obvesti pritožnika, povzročitelja diskriminacije in po potrebi žrtev. Poleg tega je v skladu s členom 28 odloka o podrobnih pravilih glede preiskave v zvezi z enakim obravnavanjem odločitev istega inštituta javna.
32
Vendar te določbe ne določajo natančno konkretnih pravnih učinkov „odločitev“, izdanih po opravljeni preiskavi College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice).
33
Iz odgovora tega inštituta sicer izhaja, da imajo njegove odločitve lahko pravne učinke. V skladu s sodno prakso Hoge Raad (vrhovno sodišče, Nizozemska), navedeno v tem odgovoru, sodišče ne more odstopiti od odločitve Commissie gelijke behandeling (komisija za enako obravnavanje), ki je bila predhodnica College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice), ne da bi ustrezno obrazložilo svoje stališče v zvezi s tem. Poleg tega naj bi „nadaljnja“ preiskava odločitev tega inštituta pokazala, da je na podlagi teh odločitev stranka, proti kateri je bila pritožba vložena, v približno 74 % primerov sprejela ukrepe, skladne s temi odločitvami. Poleg tega naj bi imele navedene odločitve – ker so najpogosteje objavljene na spletnem mestu navedenega inštituta z navedbo imena stranke, proti kateri je bila vložena pritožba – odvračilni učinek.
34
Zato je edina pravna posledica odločitve College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice) ta, da se sodišču, ki bo meritorno odločalo, naloži posebna obveznost obrazložitve, če bi odstopilo od take odločitve.
35
Čeprav očitno ni sporno, da se odločitve College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice) spoštujejo in so na splošno sprejete, to ne spremeni dejstva, da niso zavezujoče za stranke in sodišča, ki bodo morda odločala o sporu, nastalem na podlagi take odločitve. Zgolj obveznost sodišča, ki odloča o sporu, da pojasni razloge, iz katerih je odstopilo od stališča tega inštituta – kar je treba razumeti kot poostreno obveznost obrazložitve – ne pomeni, da je navedena odločitev zavezujoča. Zato odločitve navedenega inštituta v smislu sodne prakse Sodišča niso zavezujoče.
36
Na tretjem mestu, v skladu s členom 13 zakona o inštitutu za človekove pravice lahko ta začne sodni postopek, v katerem predlaga, naj se ravnanje, ki je v nasprotju z nizozemsko zakonodajo o enakem obravnavanju, razglasi za nezakonito, naj se to ravnanje prepove ali naj se odredi odprava posledic navedenega ravnanja. Poleg tega je College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice) v odgovoru na zahtevo za informacije potrdil, da lahko po koncu postopka, o katerem odloča v obravnavanem primeru, začne sodni postopek.
37
Vendar ta položaj še zdaleč ne dokazuje sodne narave College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice) v smislu sodne prakse Sodišča, temveč kaže na to, da njegova stališča niso zavezujoča. Če bi bila namreč odločitev tega inštituta zavezujoča, po koncu njegove preiskave ne bi bilo treba začeti sodnega postopka. Zato se predložitveni organ očitno opira predvsem na svojo avtoriteto, da zagotovi spoštovanje svojih odločitev, in če se to ne zgodi, lahko navedeni inštitut ali zadevne stranke začnejo postopek pred nizozemskimi civilnimi sodišči.
38
Na četrtem mestu, v skladu z odgovorom predložitvenega organa lahko zadevna stranka predloži spor v odločanje pristojnim civilnim sodiščem, ne da bi bila predhodna predložitev College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice) obvezna. Ta inštitut v zvezi s tem pojasnjuje, da je njegova pristojnost „izbirna“ in ne „izključna“.
39
Čeprav je mogoče predložitveni organ kljub njegovi izbirni pristojnosti v smislu, da ima tožeča stranka izbiro, da spor predloži v odločanje neposredno drugemu sodišču, šteti za „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU (glej v tem smislu sodbi z dne 6. oktobra, Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, točke od 23 do 25, in z dne 20. septembra 2018, Montte, C‑546/16, EU:C:2018:752, točki 23 in 24), pa iz točk od 30 do 37 tega sklepa izhaja, da odločitve College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice) niso zavezujoče za stranke v postopku pred njim.
40
Zato predložitveni organ v tej zadevi očitno ne izpolnjuje zahteve, v skladu s katero mora biti njegova sodna pristojnost obvezna. Iz tega sledi, da College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice) ni „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU in da je predlog za sprejetje predhodne odločbe očitno nedopusten.
Stroški
41
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim organom, ta odloči o stroških.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) sklenilo:
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil College voor de Rechten van de Mens (inštitut za človekove pravice, Nizozemska) z odločbo z dne 8. maja 2023, ki je na Sodišče prispela 2. januarja 2024, je očitno nedopusten.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.