62023CJ0019
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
11 noiembrie 2025 (
*1
)
Cuprins
I. Cadrul juridic
A. Tratatul FUE
B. Directiva atacată
II. Concluziile părților și procedura în fața Curții
III. Cu privire la acțiune
A. Cu privire la concluziile prezentate cu titlu principal, având ca obiect anularea directivei atacate
1. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 153 alineatul (5) TFUE și pe un abuz de competențele conferite de tratate legiuitorului Uniunii
a) Argumentația părților
b) Aprecierea Curții
1) Cu privire la finalitatea și la conținutul directivei atacate
2) Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe încălcarea excluderii de competență referitoare la „remunerații”
i) Articolul 4 din directiva atacată
ii) Articolul 5 din directiva atacată
iii) Articolul 6 din directiva atacată
3) Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o încălcare a excluderii de competență referitoare la „dreptul de asociere”
2. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe imposibilitatea de a adopta directiva atacată în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE
a) Argumentația părților
b) Aprecierea Curții
B. Cu privire la concluziile prezentate cu titlu subsidiar, prin care se solicită anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și/sau a articolului 4 alineatul (2) din directiva atacată
IV. Cu privire la cheltuielile de judecată
„Acțiune în anulare – Directiva (UE) 2022/2041 – Salariile minime adecvate în Uniunea Europeană – Articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE – Articolul 153 alineatul (2) litera (b) TFUE – Respectarea competențelor conferite Uniunii prin tratate – Articolul 153 alineatul (5) TFUE – Excluderi de competență – «Remunerațiile» și «dreptul de asociere» – Interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia și în dreptul de asociere – Anulare în parte – Articolul 5 alineatul (1), parțial, alineatele (2) și (3) in fine”
În cauza C‑19/23,
având ca obiect o acțiune în anulare formulată în temeiul articolului 263 TFUE, introdusă la 18 ianuarie 2023,
Regatul Danemarcei, reprezentat inițial de M. Jespersen, J. F. Kronborg și C. A.‑S. Maertens, ulterior de M. Jespersen, C. A.‑S. Maertens și A. Skovsø Clausen, în calitate de agenți,
reclamant,
susținut de:
Regatul Suediei, reprezentat inițial de H. Eklinder, H. Shev și O. Simonsson, ulterior de H. Eklinder și O. Simonsson, în calitate de agenți,
intervenient,
împotriva
Parlamentului European, reprezentat de W. D. Kuzmienko, U. Spliid, A. Tamás și L. Visaggio, în calitate de agenți,
pârât,
susținut de:
Republica Federală Germania, reprezentată inițial de J. Möller și A. Hoesch, în calitate de agenți, ulterior de J. Möller, în calitate de agent,
Republica Elenă, reprezentată de V. Baroutas și M. Tassopoulou, în calitate de agenți,
Regatul Spaniei, reprezentat de A. Gavela Llopis, în calitate de agent,
Republica Franceză, reprezentată inițial de R. Bénard, J.‑L Carré, B. Fodda și T. Lechevallier, ulterior de B. Fodda și T. Lechevallier, în calitate de agenți,
Marele Ducat al Luxemburgului, reprezentat de A. Germeaux și T. Schell, în calitate de agenți, asistați de V. Verdanet, avocate,
Comisia Europeană, reprezentată inițial de B.‑R. Killmann și C. Vang, în calitate de agenți, ulterior de B.‑R. Killmann, în calitate de agent,
interveniente,
Consiliul Uniunii Europene, reprezentat inițial de A. F. Jensen, A. Norberg și S. Scarpa Ferraglio, și ulterior de A. Norberg și S. Scarpa Ferraglio, în calitate de agenți,
pârât,
susținut de:
Regatul Belgiei, reprezentat inițial de C. Pochet, A. Van Baelen și L. Van den Broeck, în calitate de agenți, ulterior de C. Pochet, în calitate de agent,
Republica Federală Germania, reprezentată inițial de J. Möller și A. Hoesch, în calitate de agenți, ulterior de J. Möller, în calitate de agent,
Republica Elenă, reprezentată de V. Baroutas și M. Tassopoulou, în calitate de agenți,
Regatul Spaniei, reprezentat de A. Gavela Llopis, în calitate de agent,
Republica Franceză, reprezentată inițial de R. Bénard, J.‑L. Carré, B. Fodda și T. Lechevallier, ulterior de B. Fodda și T. Lechevallier, în calitate de agenți,
Marele Ducat al Luxemburgului, reprezentat de A. Germeaux și T. Schell, în calitate de agenți, asistați de V. Verdanet, avocate,
Republica Portugheză, reprezentată de C. Alves, P. Barros da Costa, P. Estevão, S. Leite, A. Pimenta și M. Sousa, în calitate de agenți,
Comisia Europeană, reprezentată inițial de B.‑R. Killmann și C. Vang, în calitate de agenți, ulterior de B.‑R. Killmann, în calitate de agent,
interveniente,
CURTEA (Marea Cameră),
compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul T. von Danwitz, vicepreședinte, domnul F. Biltgen (raportor), doamna K. Jürimäe, domnii C. Lycourgos și I. Jarukaitis, doamna I. Ziemele, domnul J. Passer și doamna O. Spineanu‑Matei, președinți de cameră, și domnii S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, M. Gavalec și Z. Csehi, judecători,
avocat general: domnul N. Emiliou,
grefier: doamna M. Krausenboeck, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 septembrie 2024,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 ianuarie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin cererea introductivă, Regatul Danemarcei solicită Curții, cu titlu principal, anularea Directivei (UE) 2022/2041 a Parlamentului European și a Consiliului din 19 octombrie 2022 privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană (JO 2022, L 275, p. 33, denumită în continuare „directiva atacată”) în totalitate și, cu titlu subsidiar, anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și/sau a articolului 4 alineatul (2) din directiva atacată.
I. Cadrul juridic
A. Tratatul FUE
2
Titlul X din partea a treia din Tratatul FUE, intitulat „Politica socială”, cuprinde articolele 151-161 TFUE.
3
Potrivit articolului 151 TFUE:
„Uniunea [Europeană] și statele membre, conștiente de drepturile sociale fundamentale precum cele enunțate în Carta socială europeană semnată la Torino la 18 octombrie 1961 și în Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor adoptată în 1989 [(denumite în continuare «Carta drepturilor sociale»)], au ca obiective promovarea ocupării forței de muncă, îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă, permițând armonizarea acestora în condiții de progres, o protecție socială adecvată, dialogul social, dezvoltarea resurselor umane care să permită un nivel ridicat și durabil al ocupării forței de muncă și combaterea excluziunii.
În acest scop, Uniunea și statele membre pun în aplicare măsuri care țin seama de diversitatea practicilor naționale, în special în domeniul relațiilor convenționale, precum și de necesitatea de a menține competitivitatea economiei Uniunii.
Acestea apreciază că o asemenea evoluție va rezulta atât din funcționarea pieței interne, care va favoriza armonizarea sistemelor sociale, cât și din procedurile prevăzute de tratate și din apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative.”
4
Articolul 152 primul paragraf din TFUE prevede:
„Uniunea recunoaște și promovează rolul partenerilor sociali la nivelul său, ținând seama de diversitatea sistemelor naționale. Aceasta facilitează dialogul dintre aceștia, respectându‑le autonomia.”
5
Articolul 153 TFUE prevede:
„(1)   În vederea realizării obiectivelor menționate la articolul 151, Uniunea susține și completează acțiunea statelor membre în domeniile următoare:
[…]
(b)
condițiile de muncă;
[…]
(f)
reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor, inclusiv administrarea comună, sub rezerva alineatului (5);
[…]
(2)   În acest scop, Parlamentul European și Consiliul [Uniunii Europene]:
[…]
(b)
pot adopta în domeniile menționate la alineatul (1) literele (a)-(i), prin intermediul directivelor, recomandări minime aplicabile treptat, ținând seama de condițiile și de reglementările tehnice existente în fiecare dintre statele membre. Aceste directive evită impunerea constrângerilor administrative, financiare și juridice susceptibile să frâneze crearea și dezvoltarea întreprinderilor mici și mijlocii.
Parlamentul European și Consiliul hotărăsc în conformitate cu procedura legislativă ordinară după consultarea Comitetului Economic și Social [European (CESE)] și a Comitetului [European al] Regiunilor [(CoR)].
În domeniile menționate la alineatul (1) literele (c), (d), (f) și (g), Consiliul hotărăște în unanimitate, în conformitate cu o procedură legislativă specială, după consultarea Parlamentului European și a comitetelor menționate anterior.
[…]
(5)   Dispozițiile prezentului articol nu se aplică remunerațiilor, dreptului de asociere, dreptului la grevă și nici dreptului la lock‑out.”
6
Articolul 156 TFUE are următorul cuprins:
„În vederea realizării obiectivelor prevăzute la articolul 151 și fără a aduce atingere celorlalte dispoziții ale tratatelor, Comisia [Europeană] încurajează cooperarea dintre statele membre și facilitează coordonarea acțiunii acestora în toate domeniile politicii sociale aflate sub incidența prezentului capitol și, în special, în domeniile privind:
[…]
–
dreptul de asociere și negocierile colective dintre angajatori și lucrători.
[…]”
B. Directiva atacată
7
Directiva atacată a fost adoptată în temeiul articolului 153 alineatul (2) litera (b) TFUE coroborat cu articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE.
8
Considerentele (3), (7), (8), (12), (16), (18), (19), (22), (24), (25), (28) și (29) ale acestei directive au următorul cuprins:
„(3)
Articolul 31 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene […] (denumită în continuare «carta») prevede dreptul fiecărui lucrător la condiții de muncă care să respecte sănătatea, securitatea și demnitatea sa. […]
[…]
(7)
Condițiile de trai și de muncă îmbunătățite, inclusiv prin salarii minime adecvate, sunt în avantajul lucrătorilor și al întreprinderilor din Uniune, precum și al societății și economiei în general, și constituie o premisă a realizării unei creșteri echitabile, incluzive și sustenabile. Abordarea diferențelor mari în ceea ce privește acoperirea și gradul de adecvare a protecției salariului minim contribuie la îmbunătățirea echității pieței muncii din Uniune, la prevenirea și reducerea inegalităților salariale și sociale și la promovarea progresului economic și social și a convergenței ascendente. […]
(8)
Atunci când sunt stabilite la niveluri adecvate, salariile minime, astfel cum sunt prevăzute în dreptul intern sau în convențiile colective, protejează veniturile lucrătorilor, în special ale lucrătorilor defavorizați, contribuie la asigurarea unui trai decent, astfel cum se urmărește prin Convenția nr. 131 (1970) a Organizației Internaționale a Muncii (OIM) privind fixarea salariilor minime. Salariile minime care asigură un nivel de trai decent și ating astfel un prag de decență pot contribui la reducerea sărăciei la nivel național, la susținerea cererii interne și a puterii de cumpărare, îmbunătățesc stimulentele pentru găsirea unui loc de muncă, reduc inegalitățile salariale, diferența de remunerare între femei și bărbați și sărăcia persoanelor încadrate în muncă și limitează scăderea veniturilor în timpul recesiunilor economice.
[…]
(12)
Chiar dacă protecția salariului minim există în toate statele membre, în unele dintre ele, protecția provine din dispoziții legislative sau administrative și din convenții colective, în timp ce în altele aceasta este asigurată exclusiv prin convenții colective. Diferitele tradiții naționale din statele membre ar trebui să fie respectate.
[…]
(16)
În timp ce purtarea unor negocieri colective puternice, în special la nivel sectorial sau intersectorial, contribuie la asigurarea unei protecții adecvate a salariului minim, structurile tradiționale de negociere colectivă s‑au erodat în ultimele decenii […] În plus, în urma crizei financiare din 2008, negocierile colective la nivel sectorial și intersectorial au fost supuse presiunilor în anumite state membre. Cu toate acestea, negocierea colectivă la nivel sectorial și intersectorial constituie un mijloc esențial pentru asigurarea unei protecții adecvate a salariului minim și, prin urmare, este necesar să fie promovată și consolidată.
[…]
(18)
În vederea îmbunătățirii condițiilor de trai și de muncă și a convergenței sociale ascendente în Uniune, prezenta directivă stabilește cerințe minime la nivelul Uniunii și stabilește obligații procedurale privind caracterul adecvat al salariilor minime legale și consolidează accesul efectiv al lucrătorilor la o protecție a salariului minim, sub forma unui salariu minim legal în statele în care acesta există sau este prevăzut în convențiile colective, astfel cum sunt definite în sensul prezentei directive. Prezenta directivă promovează, de asemenea, negocierile colective pentru stabilirea salariilor.
(19)
În conformitate cu articolul 153 alineatul (5) [TFUE], prezenta directivă nu urmărește nici să armonizeze nivelul salariilor minime pe teritoriul Uniunii, nici să instituie un mecanism uniform de stabilire a salariilor minime. Aceasta nu interferează cu libertatea statelor membre de a stabili salarii minime legale sau de a promova accesul la protecția salariului minim asigurată prin convențiile colective, în conformitate cu dreptul intern, practica națională și particularitățile fiecărui stat membru în parte și cu respectarea deplină a competențelor naționale și a dreptului partenerilor sociali de a încheia acorduri. Prezenta directivă nu impune și nu ar trebui să fie interpretată ca și cum ar impune statelor membre în care formarea salariului este asigurată exclusiv prin intermediul convențiilor colective obligația de a introduce un salariu minim legal și nici obligația de a declara aplicabilitatea generală a convențiilor colective. În plus, prezenta directivă nu stabilește nivelul de remunerare, care ține de dreptul partenerilor sociali de a încheia acorduri la nivel național și de competența relevantă a statelor membre.
[…]
(22)
Buna funcționare a negocierilor colective pentru stabilirea salariilor constituie un mijloc important prin care se asigură protecția lucrătorilor prin salarii minime adecvate, care asigură la rândul lor un nivel de trai decent. În statele membre în care există salarii minime legale, negocierile colective sprijină evoluția generală a salariilor și, prin urmare, contribuie la îmbunătățirea gradului de adecvare a salariilor minime, precum și a condițiilor de trai și de muncă ale lucrătorilor. În statele membre în care protecția salariului minim este asigurată exclusiv prin negocieri colective, nivelul acestora, precum și procentul lucrătorilor protejați sunt determinate direct de funcționarea sistemului de negociere colectivă și de acoperirea negocierilor colective. Existența unor negocieri colective puternice și funcționale, alături de o acoperire ridicată a convențiilor colective sectoriale sau intersectoriale sporesc gradul de adecvare și acoperirea salariilor minime.
[…]
(24)
În contextul declinului acoperirii negocierilor colective, este esențial ca statele membre să promoveze negocierile colective, să faciliteze exercitarea dreptului la negociere colectivă pentru stabilirea salariilor și, astfel, să consolideze stabilirea salariilor prevăzută în convențiile colective pentru a îmbunătăți protecția salariului minim al lucrătorilor. Statele membre au ratificat Convenția nr. 87 […] a OIM privind libertatea sindicală și apărarea dreptului sindical[, adoptată la San Francisco la 9 iulie 1948,] și Convenția nr. 98 […] a OIM privind aplicarea principiilor dreptului de organizare și negociere colectivă[, adoptată la Geneva la 1 iulie 1949]. Dreptul la negociere colectivă este recunoscut în temeiul respectivelor convenții ale OIM, al Convenției nr. 151 […] a OIM privind relațiile de muncă (servicii publice)[, adoptată la Geneva la 27 iunie 1978,] și al Convenției nr. 154 […] a OIM privind negocierile colective[, adoptată la Geneva la 19 iunie 1981], precum și în temeiul Convenției [europene] pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale[, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950,] și al [Cartei sociale europene (CSE)]. Articolele 12 și 28 din cartă garantează libertatea de întrunire și de asociere și, respectiv, dreptul de negociere și de acțiune colectivă. În conformitate cu preambulul său, carta reafirmă respectivele drepturi, astfel cum acestea rezultă în special din Convenția [europeană] pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale și din cartele sociale adoptate de Uniune și de Consiliul Europei. Statele membre ar trebui să ia, după caz și în conformitate cu dreptul intern și practica națională, măsuri de promovare a negocierilor colective privind stabilirea salariilor. Astfel de măsuri ar putea include, printre altele, măsuri de facilitare a accesului reprezentanților sindicatelor la lucrători.
(25)
Statele membre cu o acoperire mare a negocierilor colective tind să aibă un procent scăzut al lucrătorilor cu salarii mici și salarii minime ridicate. […] Fiecare stat membru cu o acoperire a negocierilor colective sub un prag de 80 % ar trebui să ofere un cadru de condiții favorabile negocierilor colective și să stabilească un plan de acțiune pentru a promova negocierile colective în vederea creșterii treptate a ratei de acoperire a negocierilor colective. Pentru a respecta autonomia partenerilor sociali, care include dreptul la negociere colectivă, dar exclude orice obligație de a încheia convenții colective, pragul de 80 % pentru acoperirea negocierilor colective ar trebui să fie interpretat doar ca un indicator care declanșează obligația de a stabili un plan de acțiune.
[…] Rata de acoperire a negocierilor colective variază în mod semnificativ de la un stat membru la altul din cauza mai multor factori, printre care tradiția și practica națională, precum și contextul istoric. Acest aspect ar trebui luat în considerare atunci când se analizează progresele înregistrate în direcția unei acoperiri mai mari a negocierilor colective, în special în ceea ce privește planul de acțiune prevăzut în prezenta directivă.
[…]
(28)
Salariile minime sunt considerate a fi adecvate dacă sunt echitabile în raport cu distribuția salariilor în statul membru relevant și oferă un nivel de trai decent lucrătorilor pe baza unui contract de muncă cu normă întreagă. Gradul de adecvare a salariilor minime legale este determinat și evaluat de fiecare stat membru având în vedere condițiile sale socioeconomice naționale, inclusiv creșterea ocupării forței de muncă, competitivitatea și evoluțiile regionale și sectoriale. În scopul determinării respective, statele membre ar trebui să ia în considerare puterea de cumpărare, nivelurile și evoluțiile productivității naționale pe termen lung, precum și nivelul salariilor, distribuția și creșterea lor.
[…]
(29)
Fără a aduce atingere competenței statelor membre de a stabili salariul minim legal și de a permite variații și deduceri, este important să se evite utilizarea pe scară largă a variațiilor și deducerilor deoarece acestea riscă să aibă un impact negativ asupra gradului de adecvare a salariilor minime. […]”
9
Directiva atacată cuprinde patru capitole. Capitolul I din această directivă, intitulat „Dispoziții generale”, este constituit din articolele 1-4 din aceasta. Capitolul II din directiva menționată, intitulat „Salariile minime legale”, conține articolele 5-8 din aceasta. Capitolul III din aceeași directivă, intitulat „Dispoziții orizontale”, cuprinde articolele 9-13 din aceasta. Capitolul IV din directiva atacată, intitulat „Dispoziții finale”, este constituit din articolele 14-19 din aceasta.
10
Articolul 1 din directiva atacată, intitulat „Obiect”, prevede la alineatele (1)-(4):
„(1)   În vederea îmbunătățirii condițiilor de trai și de muncă în Uniune, în special a gradului de adecvare a salariilor minime pentru lucrători, pentru a contribui la convergența socială ascendentă și a reduce inegalitatea salarială, prezenta directivă instituie un cadru pentru:
(a)
un grad corespunzător de adecvare a salariilor minime legale, cu scopul de a asigura condiții de trai și de muncă decente;
(b)
promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor;
(c)
îmbunătățirea accesului efectiv al lucrătorilor la drepturile de protecție a salariului minim în cazurile prevăzute de dreptul național și/sau de convenții colective.
(2)   Prezenta directivă nu aduce atingere respectării depline a autonomiei partenerilor sociali, și nici dreptului acestora de a negocia și de a încheia convenții colective.
(3)   În conformitate cu articolul 153 alineatul (5) [TFUE], prezenta directivă nu aduce atingere competenței statelor membre de a stabili nivelul salariilor minime și nici posibilității statelor membre de a alege să stabilească salarii minime legale, să promoveze accesul la o protecție a salariului minim prevăzută în convențiile colective sau ambele.
(4)   Aplicarea prezentei directive respectă pe deplin dreptul la negociere colectivă. Nicio dispoziție a prezentei directive nu poate fi interpretată ca impunând oricărui stat membru:
(a)
obligația de a introduce un salariu minim legal în cazul în care formarea salariului este asigurată exclusiv prin intermediul convențiilor colective; sau
(b)
obligația de a declara aplicabilitatea generală a vreunei convenții colective.”
11
Articolul 2 din această directivă, intitulat „Domeniu de aplicare” prevede că ea „se aplică lucrătorilor din Uniune care au un contract de muncă sau un raport de muncă definit de dreptul, convențiile colective sau practicile în vigoare în fiecare stat membru, ținând seama de jurisprudența [Curții]”.
12
Articolul 3 din directiva menționată, intitulat „Definiții”, este redactat astfel:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
1.
«salariu minim» înseamnă remunerația minimă stabilită prin lege sau prin convenții colective pe care un angajator, inclusiv din sectorul public, trebuie să o plătească lucrătorilor pentru munca prestată într‑o anumită perioadă;
2.
«salariu minim legal» înseamnă un salariu minim stabilit prin lege sau prin alte dispoziții juridice obligatorii, cu excepția salariilor minime stabilite prin convenții colective care au fost declarate ca având aplicabilitate generală, fără nicio intervenție în ceea ce privește conținutul dispozițiilor aplicabile din partea autorității de declarare;
3.
«negocieri colective» înseamnă toate negocierile care au loc în conformitate cu dreptul intern și practica națională din fiecare stat membru între un angajator, un grup de angajatori sau una sau mai multe organizații patronale, pe de o parte, și unul sau mai multe sindicate, pe de altă parte, pentru stabilirea condițiilor de muncă și a condițiilor de angajare;
4.
«convenție colectivă» înseamnă un acord scris referitor la dispozițiile privind condițiile de muncă și condițiile de angajare, încheiat de partenerii sociali care au capacitatea de a negocia în numele lucrătorilor și, respectiv, al angajatorilor, în conformitate cu dreptul intern și practica națională, inclusiv convențiile colective care au fost declarate ca având aplicabilitate generală;
5.
«acoperirea negocierilor colective» înseamnă procentul, la nivel național, al lucrătorilor cărora li se aplică o convenție colectivă, calculat ca raport între numărul lucrătorilor acoperiți prin convenții colective și numărul lucrătorilor ale căror condiții de muncă pot fi reglementate prin convenții colective în conformitate cu dreptul intern și practica națională.”
13
Articolul 4 din aceeași directivă, intitulat „Promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor”, prevede:
„(1)   Cu scopul de a extinde acoperirea negocierilor colective și de a facilita exercitarea dreptului la negociere colectivă pentru stabilirea salariilor, statele membre, cu implicarea partenerilor sociali, în conformitate cu dreptul intern și practica națională:
[…]
(c)
iau măsuri, după caz, pentru a proteja exercitarea dreptului la negociere colectivă pentru stabilirea salariilor și pentru a proteja lucrătorii și reprezentanții sindicatelor împotriva actelor care îi discriminează în ceea ce privește angajarea pe motiv că participă sau doresc să participe la negocieri colective pentru stabilirea salariilor;
(d)
în scopul promovării negocierilor colective pentru stabilirea salariilor, iau măsuri, după caz, pentru a proteja sindicatele și organizațiile patronale care participă sau doresc să participe la negocieri colective împotriva oricărui act de interferență din partea celeilalte părți sau a reprezentanților sau membrilor celeilalte părți în înființarea, funcționarea sau administrarea acestora.
(2)   În plus, fiecare stat membru în care rata de acoperire a negocierilor colective este sub pragul de 80 % creează un cadru de condiții favorabile negocierilor colective, fie prin lege, după consultarea partenerilor sociali, fie printr‑un acord cu aceștia. Un astfel de stat membru stabilește și un plan de acțiune pentru promovarea negocierilor colective. Statul membru stabilește un astfel de plan de acțiune după consultarea partenerilor sociali sau prin acord cu aceștia sau, ca urmare a unei solicitări comune a partenerilor sociali, cu respectarea acordului dintre aceștia. Planul de acțiune stabilește un calendar clar și măsuri concrete pentru a crește progresiv rata de acoperire a negocierilor colective, cu respectarea deplină a autonomiei partenerilor sociali. Statul membru revizuiește planul de acțiune periodic și îl actualizează dacă este necesar. În cazul în care un stat membru își actualizează planul de acțiune, o face după consultarea partenerilor sociali sau prin acord cu aceștia, sau ca urmare a unei solicitări comune a partenerilor sociali, cu respectarea acordului dintre aceștia. În orice caz, un astfel de plan de acțiune este revizuit cel puțin o dată la cinci ani. Planul de acțiune și orice actualizare a acestuia sunt făcute publice și notificate Comisiei.”
14
Articolul 5 din directiva atacată, intitulat „Procedura de stabilire a unor salarii minime legale adecvate”, are următorul cuprins:
„(1)   Statele membre cu salarii minime legale instituie procedurile necesare pentru stabilirea și actualizarea salariilor minime legale. Procesele de stabilire și actualizare sunt ghidate de criterii stabilite pentru a contribui la gradul lor corespunzător de adecvare, în scopul atingerii unui nivel de trai decent, al reducerii sărăciei persoanelor încadrate în muncă, precum și al promovării coeziunii sociale și a unei convergențe sociale ascendente și al reducerii diferenței de remunerare între femei și bărbați. Statele membre definesc aceste criterii în conformitate cu practicile lor naționale în dreptul intern relevant, în decizii ale organismelor competente sau în acorduri tripartite. Criteriile trebuie să fie definite într‑un mod clar. Statele membre pot decide cu privire la ponderea relativă a respectivelor criterii, inclusiv a elementelor menționate la alineatul (2), ținând seama de condițiile lor socioeconomice de la nivel național.
(2)   Criteriile naționale menționate la alineatul (1) trebuie să includă cel puțin următoarele elemente:
(a)
puterea de cumpărare a salariilor minime legale, luând în considerare costul vieții;
(b)
nivelul general al salariilor și distribuția acestora;
(c)
rata de creștere a salariilor;
(d)
nivelurile și evoluțiile productivității la nivel național pe termen lung.
(3)   Fără a aduce atingere obligațiilor prevăzute la prezentul articol, statele membre pot folosi, în plus, un mecanism automat de ajustare a indexării salariilor minime legale, bazat pe orice criterii adecvate și în conformitate cu dreptul intern și practicile naționale, cu condiția ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal.
(4)   Statele membre folosesc valori de referință orientative pentru a ghida evaluarea gradului de adecvare a salariilor minime legale. În acest scop, ele pot folosi valori de referință orientative utilizate în mod obișnuit la nivel internațional, cum ar fi 60 % din salariul median brut și 50 % din salariul mediu brut și/sau valori de referință orientative utilizate la nivel național.
(5)   Statele membre se asigură că se efectuează actualizări periodice și în timp util ale salariilor minime legale cel puțin o dată la doi ani sau, în cazul statelor membre care folosesc un mecanism de indexare automată, astfel cum se menționează la alineatul (3), cel puțin o dată la patru ani.
(6)   Fiecare stat membru desemnează sau înființează unul sau mai multe organisme consultative pentru a consilia autoritățile competente cu privire la aspectele legate de salariile minime legale și facilitează funcționarea operațională a organismelor respective.”
15
Potrivit articolului 6 din această directivă, intitulat „Variații și deduceri”:
„(1)   Atunci când statele membre permit niveluri diferite ale salariului minim legal pentru categorii specifice de lucrători sau permit deduceri care reduc remunerația plătită la un nivel inferior celui al salariului minim legal relevant, ele se asigură că respectivele variații și deduceri respectă principiile nediscriminării și proporționalității, cel din urmă incluzând urmărirea unui scop legitim.
(2)   Nicio dispoziție din prezenta directivă nu poate fi interpretată ca impunând statelor membre obligația de a introduce variații ale salariilor minime legale sau deduceri din acestea.”
16
Articolele 7 și 8 din directiva menționată sunt intitulate „Implicarea partenerilor sociali în stabilirea și actualizarea salariilor minime legale” și, respectiv, „Accesul efectiv al lucrătorilor la salariile minime legale”.
17
Articolele 9-11 din aceeași directivă sunt intitulate „Achiziții publice”, „Monitorizarea și colectarea datelor” și, respectiv, „Informații privind protecția salariului minim”.
18
Articolul 12 din directiva atacată, intitulat „Dreptul la reparații și protecția împotriva tratamentului sau a consecințelor nefavorabile”, prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că, fără a aduce atingere formelor specifice de reparație și de soluționare a litigiilor prevăzute, după caz, în convențiile colective, lucrătorii, inclusiv cei a căror relație de muncă s‑a încheiat, au acces la o soluționare eficace, în timp util și imparțială a litigiilor și au dreptul la reparații în cazul încălcării drepturilor legate de salariile minime legale sau de protecția salariului minim, atunci când astfel de drepturi sunt prevăzute în dreptul național sau în convenții colective.
(2)   Statele membre iau măsurile necesare pentru a proteja lucrătorii și reprezentanții lucrătorilor, inclusiv pe cei care sunt membri de sindicat sau reprezentanți ai sindicatelor, împotriva oricărui tratament nefavorabil din partea angajatorului și împotriva oricăror consecințe nefavorabile care ar rezulta în urma depunerii unei plângeri la angajator sau în urma oricărei proceduri inițiate în scopul aplicării legii în cazul încălcării drepturilor legate de protecția salariului minim, atunci când astfel de drepturi sunt prevăzute în dreptul intern sau în convenții colective.”
19
Articolul 13 din această directivă, intitulat „Sancțiuni”, prevede:
„Statele membre stabilesc normele referitoare la sancțiunile aplicabile în cazul încălcării drepturilor și obligațiilor care intră în domeniul de aplicare al prezentei directive, atunci când respectivele drepturi și obligații sunt prevăzute în dreptul intern sau în convențiile colective. În statele membre în care nu sunt stabilite salarii minime legale, respectivele norme pot conține sau s‑ar putea limita la o trimitere la despăgubirile și/sau sancțiunile contractuale prevăzute, după caz, în normele privind executarea convențiilor colective. Sancțiunile trebuie să fie eficace, proporționale și cu efect de descurajare.”
20
Articolul 16 din directiva menționată, intitulat „Menținerea nivelului de protecție și dispoziții mai favorabile”, dispune la alineatul (1):
„Prezenta directivă nu constituie un motiv valabil pentru reducerea nivelului general de protecție oferit deja lucrătorilor în statele membre, în special în ceea ce privește reducerea sau eliminarea salariilor minime.”
II. Concluziile părților și procedura în fața Curții
21
Regatul Danemarcei solicită Curții:
–
anularea directivei atacate;
–
cu titlu subsidiar, anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și/sau a articolului 4 alineatul (2) din directiva atacată și
–
obligarea Parlamentului și a Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
22
Parlamentul solicită Curții:
–
respingerea acțiunii și
–
obligarea Regatului Danemarcei la plata cheltuielilor de judecată.
23
Consiliul solicită Curții:
–
respingerea concluziilor prezentate cu titlu principal ca nefondate;
–
respingerea concluziilor prezentate cu titlu subsidiar ca inadmisibile sau, cu titlu subsidiar, ca nefondate și
–
obligarea Regatului Danemarcei la plata cheltuielilor de judecată.
24
Prin deciziile președintelui Curții din 26 aprilie și, respectiv, 25 mai 2023, au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Consiliului formulate de Regatul Belgiei și de Republica Portugheză.
25
Prin deciziile președintelui Curții din 8 și 26 mai și, respectiv, 5 și 7 iunie 2023, au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Parlamentului și ale Consiliului formulate de Comisie, de Regatul Spaniei, de Republica Federală Germania, de Republica Elenă și de Marele Ducat al Luxemburgului, precum și de Republica Franceză.
26
Prin decizia președintelui Curții din 26 mai 2023, a fost admisă cererea de intervenție în susținerea concluziilor Regatului Danemarcei formulată de Regatul Suediei.
III. Cu privire la acțiune
27
Prin acțiunea formulată, Regatul Danemarcei, susținut de Regatul Suediei, solicită, cu titlu principal, anularea în totalitate a directivei atacate și, cu titlu subsidiar, anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și/sau a articolului 4 alineatul (2) din această directivă.
28
În susținerea concluziilor sale prezentate cu titlu principal, Regatul Danemarcei invocă două motive, întemeiate, primul, pe încălcarea articolului 153 alineatul (5) TFUE și pe un abuz de competențele conferite de tratate legiuitorului Uniunii și, al doilea, pe imposibilitatea de a adopta directiva atacată în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE întrucât această directivă urmărește mai multe obiective diferite.
29
În susținerea concluziilor sale prezentate cu titlu subsidiar, Regatul Danemarcei invocă un motiv unic, întemeiat pe faptul că, prin adoptarea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și a alineatului (2) din directiva atacată, Parlamentul și Consiliul au încălcat principiul atribuirii și au acționat cu încălcarea articolului 153 alineatul (5) TFUE.
A. Cu privire la concluziile prezentate cu titlu principal, având ca obiect anularea directivei atacate
1.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 153 alineatul (5) TFUE și pe un abuz de competențele conferite de tratate legiuitorului Uniunii
a)
Argumentația părților
30
În cadrul primului aspect al primului motiv, Regatul Danemarcei susține că directiva atacată, având în vedere obiectul său, cadrul pe care îl stabilește și efectele sale, luate în considerare împreună, conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul statelor membre, cu încălcarea articolului 153 alineatul (5) TFUE, precum și a repartizării competențelor între Uniune și statele membre, prevăzută la acest articol.
31
Mai întâi, directiva atacată ar avea ca obiect remunerația minimă. Or, potrivit jurisprudenței Curții, remunerația minimă s‑ar înscrie în centrul articolului 153 alineatul (5) TFUE. În continuare, în conformitate cu cadrul stabilit de această directivă, statele membre ar trebui să pună în aplicare diverse proceduri și să adopte diverse măsuri care au ca obiect explicit să producă efecte asupra nivelului minim al remunerațiilor în cadrul Uniunii și să garanteze astfel gradul său corespunzător de adecvare. În sfârșit, directiva menționată ar urmări în mod vădit să producă efecte asupra nivelului remunerațiilor în statele membre, conducând la creșterea acestuia.
32
Mai multe dispoziții ar veni în sprijinul acestei analize.
33
Astfel, din articolul 1 alineatul (1) din directiva atacată ar reieși că aceasta are ca obiect îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă în Uniune, în special a gradului de adecvare a salariilor minime pentru lucrători. Or, aceasta ar presupune ca dispozițiile acestei directive să producă un efect asupra nivelului remunerațiilor în statele membre și să determine creșterea lor, ceea ce ar coincide de asemenea cu intenția Comisiei. Cadrul vizat la această dispoziție pentru a asigura acest efect ar cuprinde, pe de o parte, măsuri care urmăresc extinderea acoperirii negocierilor colective, prevăzute la articolul 4 din directiva menționată, și, pe de altă parte, măsuri care urmăresc garantarea stabilirii unor salarii minime legale adecvate, prevăzute la articolele 5 și 6 din aceasta.
34
În primul rând, articolul 4 alineatul (1) din directiva atacată ar prevedea uneori măsuri asemănătoare unor „declarații programatice”, alteori adoptarea de măsuri de către statele membre.
35
În plus, articolul 4 alineatul (2) din directiva atacată ar impune statelor membre în care rata de acoperire a negocierilor colective este sub pragul de 80 % să creeze un cadru de condiții de natură să favorizeze negocierile colective, fie prin lege, fie printr‑un acord cu partenerii sociali, precum și un plan de acțiune pentru promovarea negocierilor colective. Acest cadru de „condiții favorabile” negocierilor colective ar trebui să fie obligatoriu din punct de vedere juridic în statul membru, cel puțin pentru partenerii în cauză.
36
În ipoteza în care rata de acoperire a negocierilor colective ar scădea sub pragul de 80 % într‑un stat membru, acest lucru ar putea afecta cadrul juridic aplicabil în prezent partenerilor sociali pentru continuarea negocierilor colective, în special în materie de remunerații. Statele membre în care rata de acoperire a negocierilor colective se situează sub acest prag ar trebui să adopte măsuri și să elaboreze un plan de acțiune pentru promovarea eficace a negocierilor colective. Aceste state membre ar fi astfel chemate să intervină în domenii care, precum în Danemarca, țin de competența partenerilor sociali.
37
Articolul 4 alineatul (2) din directiva atacată ar conduce astfel la o interferență directă a dreptului Uniunii în ceea ce s‑ar înscrie „chiar în centrul modelului danez”, conform căruia ar reveni exclusiv partenerilor sociali sarcina de a negocia și de a stabili în deplină autonomie nivelul remunerațiilor.
38
În al doilea rând, articolul 5 din directiva atacată, care instituie o procedură de stabilire a salariilor minime legale adecvate, ar conduce în fapt la o interferență a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul statelor membre, indiferent de caracterul imprecis al ceea ce corespunde gradului corespunzător de „adecvare” a salariilor minime legale pentru a permite atingerea unui „nivel de trai decent” și chiar dacă acest articol nu stabilește un nivel specific sub care un salariu minim legal poate fi considerat inadecvat.
39
Conform articolului 5 alineatul (1) din directiva atacată, statele membre ar trebui să instituie procedurile necesare pentru stabilirea și actualizarea salariilor minime legale pe baza unor criterii obligatorii din punct de vedere juridic, printre care cele prevăzute la alineatul (2) literele (a)-(d) ale acestui articol. Or, având în vedere amploarea acestor elemente, articolul 5 din această directivă ar putea să nu lase o libertate reală statelor membre pentru a stabili criterii suplimentare, chiar dacă acestea ar fi libere să decidă ponderea relativă a criteriilor astfel enunțate. În orice caz, faptul că statele membre sunt obligate să includă criteriile stabilite la articolul 5 alineatul (2) din directiva menționată cu ocazia stabilirii și a actualizării salariilor minime legale ar conduce la o interferență a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul statelor membre. Această analiză ar fi susținută în plus de articolul 5 alineatul (3) din aceeași directivă, care ar interzice aplicarea unui mecanism automat de ajustare a indexării care conduce la „o scădere a salariului minim legal”, și de articolul 5 alineatul (5) din aceasta, în temeiul căruia actualizările periodice și în timp util ale salariilor minime legale ar trebui să se efectueze, după caz, cel puțin o dată la doi sau la patru ani.
40
Ar rezulta că articolul 5 din directiva atacată impune, de fapt, aplicarea unor criterii minime, precum și recurgerea la valori de referință orientative care sunt legate în mod direct de salariile minime legale în statele membre și care urmăresc în mod direct să producă un efect în sensul creșterii asupra nivelului acestor salarii.
41
În al treilea rând, articolul 6 din directiva atacată ar limita, având în vedere conținutul său, posibilitatea statelor membre de a prevedea variații și deduceri aplicabile salariilor minime legale, ceea ce ar demonstra o limitare semnificativă a autonomiei statelor membre în materie de stabilire a salariilor minime legale și, prin urmare, o incidență directă asupra stabilirii remunerațiilor. Statele membre care au instituit salarii minime legale și care intenționează să permită niveluri diferite pentru categorii specifice de lucrători ar trebui astfel să respecte principiul proporționalității și să justifice o asemenea diferențiere printr‑un „scop legitim”.
42
În consecință, cadrul global instituit la articolele 4-6 din directiva atacată ar prezenta o legătură directă și imediată cu remunerația, cu încălcarea articolului 153 alineatul (5) TFUE.
43
Regatul Danemarcei susține de asemenea că jurisprudența Curții referitoare la interpretarea articolului 153 alineatul (5) TFUE nu este determinantă pentru a se aprecia dacă directiva atacată conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul statelor membre.
44
În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, Regatul Danemarcei arată că directiva atacată reglementează domenii care intră sub incidența noțiunii de „drept de asociere” și încalcă astfel excluderea de competență referitoare la dreptul de asociere care figurează la articolul 153 alineatul (5) TFUE.
45
Regatul Danemarcei susține că articolul 153 alineatul (5) TFUE are ca finalitate menținerea autonomiei convenționale a partenerilor sociali în raport cu eventualele interferențe. Prin urmare, nu ar putea fi adoptate în temeiul articolului 153 alineatul (1) TFUE măsuri care au legătură cu dreptul de asociere decât în cazul în care dreptul național care reglementează acest drept nu este afectat în mod direct. Ținând seama de sensul dat în special de Carta drepturilor sociale noțiunii de „drept de asociere” prevăzute la respectivul articol 153 alineatul (5), această noțiune ar trebui înțeleasă ca vizând dreptul fiecărui lucrător și al fiecărui angajator de a se afilia sau de a nu se afilia la o organizație sau la un sindicat și de a participa în mod liber la negocierile colective.
46
În acest sens, Regatul Danemarcei consideră că, din moment ce articolul 4 alineatul (1) litera (d) din directiva atacată impune statelor membre să ia măsuri pentru a proteja sindicatele și organizațiile patronale care participă la negocieri colective împotriva oricărei interferențe în înființarea, funcționarea sau administrarea acestora, această dispoziție conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în „dreptul de asociere”, cu încălcarea excluderii de competență care este aferentă acestuia și care figurează la articolul 153 alineatul (5) TFUE.
47
În plus, Regatul Danemarcei susține că articolul 4 alineatul (2) din directiva atacată are de asemenea incidență asupra cadrului juridic al afilierii la un sindicat sau la o organizație și, în consecință, afectează esența însăși a dreptului de asociere în contextul căruia își desfășoară activitatea partenerii sociali danezi. Astfel, pentru a putea produce vreun efect, obligația prevăzută la această dispoziție ar trebui în mod necesar să aibă ca obiectiv ca un număr mai mare de lucrători să fie acoperiți de o convenție prin aderarea la o organizație sindicală.
48
Parlamentul, Consiliul, Comisia și statele membre care intervin în susținerea concluziilor instituțiilor pârâte arată, la rândul lor, în ceea ce privește primul aspect al primului motiv, că directiva atacată, al cărei unic obiectiv este îmbunătățirea condițiilor de muncă prin intermediul unor măsuri privind gradul de adecvare și promovarea salariilor minime, precum și promovarea negocierilor colective privind stabilirea salariilor, putea fi adoptată cu respectarea deplină a articolului 153 alineatul (5) TFUE.
49
Directiva atacată ar defini, prin intermediul unor cerințe minime la nivelul Uniunii, numai obligații procedurale referitoare la determinarea gradului de adecvare a salariilor minime legale și ar promova negocierea în vederea stabilirii acestor salarii. Această directivă ar prevedea astfel obligații procedurale de mijloace, iar nu obligații de rezultat, cu respectarea deplină a autonomiei partenerilor sociali și a diferitelor sisteme de stabilire a remunerațiilor în statele membre. Astfel, directiva menționată nu ar prevedea niveluri sau componente specifice ale remunerației pe care statele membre ar fi obligate să le garanteze în mod armonizat și, în consecință, aceasta nu ar putea stabili în mod direct remunerațiile în Uniune.
50
În ceea ce privește al doilea aspect al primului motiv, Parlamentul, Consiliul, Comisia și statele membre care intervin în susținerea concluziilor instituțiilor pârâte arată că, deși dreptul de asociere este o condiție prealabilă a dreptului de negociere colectivă, aceste două drepturi sunt totuși distincte.
51
În speță, directiva atacată și în special articolul 4 din aceasta nu ar prevedea nicio normă în materia dreptului de asociere. Această directivă nu ar face decât să stabilească un cadru pentru a facilita exercitarea dreptului de negociere colectivă, fără a impune obligații în ceea ce privește aderarea la sindicate sau la asociații și nici în ceea ce privește retragerea din acestea sau dizolvarea respectivelor sindicate sau asociații. Aceasta nu ar impune nici vreo condiție în ceea ce privește funcționarea sindicatelor sau a asociațiilor menționate și nici nu ar conduce la o interferență în privința acestora.
b)
Aprecierea Curții
52
În conformitate cu principiul atribuirii prevăzut la articolul 4 alineatul (1) și la articolul 5 alineatele (1) și (2) TUE, Uniunea acționează numai în limitele competențelor care i‑au fost atribuite de statele membre prin tratate pentru realizarea obiectivelor stabilite prin aceste tratate și orice competență care nu este atribuită Uniunii prin tratate aparține statelor membre.
53
Prin adoptarea directivei atacate, legiuitorul Uniunii s‑a întemeiat pe dispozițiile coroborate ale articolului 153 alineatul (2) litera (b) și ale articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE, care abilitează Parlamentul și Consiliul să adopte, prin intermediul directivelor, recomandări minime în domeniul „condițiil[or] de muncă”.
54
Cu toate acestea, în temeiul articolului 153 alineatul (5) TFUE, dispozițiile acestui articol „nu se aplică remunerațiilor, dreptului de asociere, dreptului la grevă și nici dreptului la lock‑out”. Dispozițiile alineatelor (1)-(4) ale articolului menționat nu pot fi, așadar, utilizate ca temei juridic pentru a eluda excluderea expresă a oricărei competențe enunțată la acest articol 153 alineatul (5) (a se vedea prin analogie Hotărârea din 5 octombrie 2000, Germania/Parlamentul și Consiliul, C‑376/98, EU:C:2000:544, punctul 79).
55
Prin urmare, este necesar să se verifice dacă, prin adoptarea directivei atacate în temeiul dispozițiilor articolului 153 alineatele (1) și (2) TFUE, legiuitorul Uniunii a încălcat excluderile de competență referitoare la „remunerații” și la „dreptul de asociere” prevăzute la alineatul (5) al acestui articol și, prin urmare, a încălcat competențele conferite Uniunii prin tratate.
56
În această privință, trebuie să se țină seama de jurisprudența constantă potrivit căreia alegerea temeiului juridic al unui act al Uniunii trebuie să se bazeze pe elemente obiective, care pot fi supuse controlului jurisdicțional, printre care figurează finalitatea și conținutul actului (Hotărârea din 12 noiembrie 1996, Regatul Unit/Consiliul, C‑84/94, EU:C:1996:431, punctul 25, precum și Hotărârea din 8 decembrie 2020, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑620/18, EU:C:2020:1001, punctul 38). Astfel, în lumina acestor elemente obiective trebuie să se examineze dacă un act al Uniunii intră, în tot sau în parte, sub incidența unei excluderi de competență a Uniunii prevăzute de tratate.
1) Cu privire la finalitatea și la conținutul directivei atacate
57
În primul rând, în ceea ce privește finalitatea directivei atacate, aceasta urmărește, astfel cum reiese din articolul 1 alineatul (1) din aceasta, îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă în Uniune, în special a gradului de adecvare a salariilor minime pentru lucrători, pentru a contribui la convergența socială ascendentă și a reduce inegalitatea salarială.
58
În această privință, considerentul (7) al acestei directive enunță că „[c]ondițiile de trai și de muncă îmbunătățite, inclusiv prin salarii minime adecvate, sunt în avantajul lucrătorilor și al întreprinderilor din Uniune, precum și al societății și economiei în general, și constituie o premisă a realizării unei creșteri echitabile, incluzive și sustenabile”. În plus, acest considerent precizează că „[a]bordarea diferențelor mari în ceea ce privește acoperirea și gradul de adecvare a protecției salariului minim contribuie la îmbunătățirea echității pieței muncii din Uniune, la prevenirea și [la] reducerea inegalităților salariale și sociale și la promovarea progresului economic și social și a convergenței ascendente”. Considerentul (8) al directivei menționate adaugă că, „[a]tunci când sunt stabilite la niveluri adecvate, salariile minime, astfel cum sunt prevăzute în dreptul intern sau în convențiile colective, protejează veniturile lucrătorilor, în special ale lucrătorilor defavorizați, contribuie la asigurarea unui trai decent”.
59
În al doilea rând, în ceea ce privește conținutul directivei atacate, aceasta cuprinde 19 articole. Articolele 1 și 2 din această directivă definesc obiectul și, respectiv, domeniul de aplicare al acesteia, în timp ce articolul 3 din directiva menționată oferă o definiție armonizată a noțiunilor de „salariu minim”, de „salariu minim legal”, de „negocieri colective”, de „convenție colectivă” și de „acoperire a negocierilor colective”.
60
În vederea atingerii finalităților prezentate la punctele 57 și 58 din prezenta hotărâre, directiva atacată stabilește, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) interpretat în lumina considerentului (18) al acesteia, un cadru structurat în jurul a trei axe principale, menționate la literele (a)-(c) ale acestei dispoziții. Prima axă privește un grad corespunzător de adecvare a salariilor minime legale cu scopul de a asigura condiții de trai și de muncă decente. A doua axă se referă la promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor. În sfârșit, a treia axă vizează îmbunătățirea accesului efectiv al lucrătorilor la drepturile de protecție a salariului minim în cazurile prevăzute de dreptul național și/sau de convenții colective.
61
În ceea ce privește prima axă, articolul 5 din directiva atacată impune, la alineatul (1), statelor membre cu salarii minime legale să instituie procedurile necesare pentru stabilirea și actualizarea salariilor minime legale care trebuie să fie ghidate de criterii stabilite pentru a contribui la gradul lor corespunzător de adecvare și prevede, la alineatul (2), criterii care trebuie luate în considerare în mod obligatoriu de statele membre în acest scop. Articolul 5 alineatul (3) din această directivă confirmă în mod expres posibilitatea statelor membre de a recurge la un mecanism automat de ajustare a indexării salariilor minime legale, sub rezerva obligațiilor și a condiției prevăzute de acesta. În plus, articolul 5 alineatul (4) din directiva menționată prevede că evaluarea gradului de adecvare a salariilor minime legale trebuie să fie ghidată de valori de referință orientative. Pe de altă parte, alineatele (5) și (6) ale articolului 5 din aceeași directivă privesc frecvența actualizărilor salariilor minime legale și, respectiv, desemnarea sau înființarea unor organisme consultative pentru a consilia autoritățile competente cu privire la aspectele legate de salariile minime legale.
62
Articolele 6-8 din directiva atacată privesc variațiile și deducerile din salariile minime legale, implicarea partenerilor sociali în stabilirea și actualizarea acestor salarii și, respectiv, accesul efectiv al lucrătorilor la salariile menționate.
63
În ceea ce privește a doua axă, pe de o parte, articolul 4 alineatul (1) din directiva atacată prevede printre altele, cu scopul de a extinde acoperirea negocierilor colective și de a facilita exercitarea dreptului la negociere colectivă pentru stabilirea salariilor, că statele membre iau, după caz, măsurile prevăzute la literele (c) și (d) ale acestuia pentru a proteja lucrătorii și reprezentanții sindicatelor, precum și sindicatele și organizațiile patronale atunci când participă sau doresc să participe la astfel de negocieri colective.
64
Pe de altă parte, articolul 4 alineatul (2) din această directivă impune statelor membre în care rata de acoperire a negocierilor colective este sub pragul de 80 % să creeze un cadru pentru promovarea negocierilor colective, fie prin lege, după consultarea partenerilor sociali, fie printr‑un acord cu aceștia, și să stabilească un plan de acțiune în acest scop, care să fixeze un calendar clar și măsuri concrete pentru a crește progresiv rata de acoperire a negocierilor colective și care să fie revizuit periodic și actualizat dacă este necesar. Din considerentele (16) și (22) ale directivei menționate reiese că legiuitorul Uniunii s‑a întemeiat în această privință pe postulatul potrivit căruia există o corelație între o rată ridicată de acoperire a negocierilor colective și gradul corespunzător de adecvare a salariilor minime.
65
În ceea ce privește a treia axă, articolele 9-13 din aceeași directivă prevăd dispoziții orizontale privind achizițiile publice, monitorizarea și colectarea datelor, informațiile privind protecția salariului minim, dreptul la reparații și protecția împotriva tratamentului sau a consecințelor nefavorabile, precum și normele referitoare la sancțiuni.
66
În aceste condiții, din examinarea finalității și a conținutului directivei atacate rezultă că aceasta a instituit printre altele un cadru pentru stabilirea salariilor minime adecvate în vederea îmbunătățirii condițiilor de trai și de muncă în Uniune. Prin urmare, la prima vedere, această directivă intră sub incidența unuia sau mai multor aspecte enumerate la articolul 153 alineatul (1) TFUE, printre care figurează „condițiile de muncă”, menționate la litera (b) a acestei dispoziții, raportându‑se în același timp la materia „remunerațiilor”, ceea ce ar putea intra sub incidența excluderii de competență prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE referitoare la „remunerații”.
2) Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe încălcarea excluderii de competență referitoare la „remunerații”
67
Ținând seama de grila de analiză prezentată la punctele 52-56 din prezenta hotărâre, trebuie amintit că Curtea a statuat în mod repetat că excepția referitoare la „remunerații” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE își găsește rațiunea de a fi în faptul că stabilirea nivelului remunerațiilor ține de autonomia contractuală a partenerilor sociali la nivel național, precum și de competența statelor membre în materie. În aceste condiții, s‑a considerat adecvat, în stadiul actual al dreptului Uniunii, să se excludă stabilirea nivelului remunerațiilor de la o armonizare realizată în temeiul articolului 151 TFUE și următoarelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din13 septembrie 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, punctele 40 și 46, precum și Hotărârea din 7 iulie 2022, Coca‑Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 și C‑258/21, EU:C:2022:529, punctul 47).
68
În consecință, această excludere de competență trebuie înțeleasă în sensul că vizează măsurile care, la fel ca uniformizarea în tot sau în parte a elementelor constitutive ale salariilor și/sau a nivelului acestora în statele membre sau la fel ca instituirea unui salariu minim la nivelul Uniunii, ar conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia. Totuși, excepția nu poate fi extinsă la orice aspect care prezintă o legătură oarecare cu remunerarea dacă nu se dorește lipsirea anumitor domenii avute în vedere la articolul 153 alineatul (1) TFUE de o parte esențială a conținutului lor (Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, punctele 124 și 125, precum și Hotărârea din 24 februarie 2022, Glavna direktsia Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto, C‑262/20, EU:C:2022:117, punctul 30).
69
Desigur, astfel cum au subliniat Regatul Danemarcei și Regatul Suediei, în cauzele în care s‑au pronunțat hotărârile citate la punctul anterior, Curtea fusese chemată să examineze delimitarea competențelor între Uniune și statele membre în domeniile vizate la articolul 153 TFUE în ceea ce privește acte care nu se raportau la materia remunerațiilor, ci reglementau alte condiții de muncă sau aveau un alt obiect și ale căror dispoziții puteau avea anumite repercusiuni sau efecte asupra stabilirii remunerațiilor. Nu este mai puțin adevărat că în aceste hotărâri Curtea a interpretat domeniul de aplicare al excluderii referitoare la „remunerații” prevăzute la alineatul (5) al acestui articol în termeni generali, fără a ține seama de legătura mai mult sau mai puțin strânsă cu materia remunerațiilor a actelor a căror interpretare se solicita.
70
Prin urmare, ținând seama de cerințele de securitate juridică, de claritate și de continuitate în aplicarea criteriilor care reglementează repartizarea competențelor între Uniune și statele membre, criteriul privind o „interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia” menționat la punctul 68 din prezenta hotărâre trebuie să ghideze examinarea respectării excluderii de competență referitoare la „remunerații” prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE, independent de legătura mai mult sau mai puțin strânsă a actului în cauză cu materia „remunerațiilor”. Aceasta înseamnă că competența Uniunii nu poate fi considerată ca fiind exclusă în mod automat atunci când actul respectiv se referă la această materie.
71
În plus, capacitatea legiuitorului Uniunii de a realiza obiectivele politicii sociale, astfel cum sunt enunțate la articolul 151 primul paragraf TFUE, și, mai general, de a concretiza dimensiunea socială a integrării în cadrul Uniunii ar fi grav compromisă dacă acest legiuitor ar fi împiedicat să adopte măsuri care în practică au efecte sau repercusiuni pozitive asupra nivelului remunerațiilor, chiar dacă ar acționa în acest scop cu respectarea deplină a diversității practicilor naționale ale statelor membre și a autonomiei partenerilor sociali, în conformitate cu articolul 151 al doilea paragraf TFUE și cu articolul 152 primul paragraf TFUE.
72
Această constatare se impune cu atât mai mult în ceea ce privește „condițiile de muncă”, care figurează printre materiile în care articolul 153 alineatul (1) TFUE conferă Uniunii o competență de a susține și de a completa acțiunea statelor membre și al căror conținut se suprapune în parte cu domeniul de aplicare al excepției referitoare la „remunerații” prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE, ca urmare a faptului că remunerația face parte integrantă din condițiile de muncă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Delahaye, C‑425/02, EU:C:2004:706, punctul 33, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Gavieiro Gavieiro și Iglesias Torres, C‑444/09 și C‑456/09, EU:C:2010:819, punctul 58).
73
Pe de altă parte, împrejurarea amintită de Parlament potrivit căreia legiuitorul Uniunii a adoptat deja alte acte privind remunerațiile pe baza temeiurilor juridice care figurează la articolul 153 TFUE este lipsită de relevanță în ceea ce privește aspectul dacă directiva atacată putea fi adoptată în mod valabil pe baza unui temei juridic care figurează la acest articol, fără a încălca excluderea de competență referitoare la „remunerații” prevăzută la alineatul (5) al acestuia. Astfel, potrivit jurisprudenței, temeiul juridic al unui act trebuie să fie determinat luând în considerare finalitatea și conținutul proprii ale acestui act, iar nu în funcție de temeiul juridic reținut pentru adoptarea altor acte ale Uniunii care prezintă eventual caracteristici similare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 iunie 1994, Parlamentul/Consiliul, C‑187/93, EU:C:1994:265, punctul 28, și Hotărârea din 12 februarie 2015, Parlamentul/Consiliul, C‑48/14, EU:C:2015:91, punctul 30).
74
În aceste condiții, chiar dacă din examinarea efectuată la punctele 57-66 din prezenta hotărâre rezultă că directiva atacată se raportează la materia remunerațiilor și poate avea incidență asupra nivelului acestora, aceste simple împrejurări nu pot conduce în mod automat la concluzia că, prin adoptarea acestei directive, legiuitorul Uniunii ar fi încălcat excluderea de competență referitoare la „remunerații” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE.
75
Trebuie să se verifice de asemenea, în acest scop, dacă articolele 4-6 din directiva atacată, la care se referă în esență criticile Regatului Danemarcei și ale Regatului Suediei, conduc la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
i) Articolul 4 din directiva atacată
76
Astfel cum arată Regatul Danemarcei și Regatul Suediei, articolul 4 din directiva atacată prevede anumite recomandări formulate uneori în termeni generali, alteori în sensul că este necesară adoptarea unor măsuri concrete care trebuie luate în scopul promovării negocierilor colective în vederea stabilirii salariilor. Acest articol impune mai precis, la alineatul (2), ca statele membre în care rata de acoperire a negocierilor colective este sub pragul de 80 % să creeze un cadru de condiții favorabile negocierilor colective, fie prin „lege” după consultarea partenerilor sociali, fie printr‑un „acord” cu aceștia. Aceste state membre trebuie de asemenea să stabilească un „plan de acțiune” care să fixeze un calendar clar și „măsuri concrete” pentru a crește progresiv rata de acoperire a negocierilor colective, pe care trebuie să îl revizuiască periodic, să îl facă public și să îl notifice Comisiei. Este necesar să se precizeze, în plus, că noțiunile de „negocieri colective”, de „convenție colectivă” și de „acoperire a negocierilor colective” prevăzute la această dispoziție fac obiectul unor definiții armonizate la articolul 3 punctele 3-5 din această directivă.
77
Deși articolul 4 din directiva atacată introduce astfel o anumită formă de intervenție a statului în modalitățile de negociere colectivă în vederea stabilirii salariilor, nu rezultă totuși de aici că dispozițiile sale ar conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
78
Pe de o parte, acest articol 4 nu interferează cu alegerea statelor membre în ceea ce privește modelul de stabilire a salariilor, și anume fie pe cale legislativă, fie prin negocieri colective, fie printr‑o combinație a celor două. Considerentul (12) al directivei atacate precizează, pe de altă parte, că „[d]iferitele tradiții naționale din statele membre ar trebui să fie respectate”.
79
Pe de altă parte, articolul 4 menționat nu reglementează conținutul și nici nu prevede rezultatul negocierilor colective. Așa cum arată Parlamentul și Consiliul, diferitele măsuri pe care le prevede același articol 4 nu impun statelor membre obligații de rezultat, ci, cel mult, obligații de mijloace. Astfel, articolul 4 alineatul (2) din directiva atacată nu prevede că statele membre trebuie să atingă pragul de 80 % de acoperire a negocierilor colective menționat la această dispoziție, ci să instituie un „cadru” de condiții favorabile negocierilor colective și să stabilească un „plan de acțiune” pentru promovarea acestora. Această dispoziție trebuie, de altfel, să fie interpretată în lumina considerentului (25) al directivei atacate, care precizează în acest scop că „pragul de 80 % pentru acoperirea negocierilor colective ar trebui să fie interpretat doar ca un indicator care declanșează obligația de a stabili un plan de acțiune” și că trebuie să se țină seama, atunci când se analizează progresul înregistrat în direcția unei mai mari acoperiri a negocierilor colective, în special în ceea ce privește planul de acțiune prevăzut de această directivă, de faptul că „[r]ata de acoperire a negocierilor colective variază în mod semnificativ de la un stat membru la altul din cauza mai multor factori, printre care tradiția și practica națională, precum și contextul istoric”.
80
Neatingerea de către un stat membru a ratei de acoperire a negocierile colective de 80 % prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată nu constituie, așadar, în sine, încălcarea unei obligații care revine acestui stat membru.
81
Trebuie adăugat că articolul 4 alineatul (2) din directiva atacată este formulat astfel încât să garanteze pe deplin autonomia partenerilor sociali. În conformitate cu această dispoziție, statele membre care intră în domeniul său de aplicare sunt obligate să implice partenerii sociali în stabilirea cadrului de condiții favorabile negocierilor colective prevăzute de dispoziția menționată, indiferent dacă acest „cadru” este adoptat prin lege sau printr‑un acord, precum și în stabilirea, în actualizarea și în revizuirea planului de acțiune prevăzut de aceasta. De asemenea, articolul 1 din această directivă prevede la alineatul (2) că aceasta „nu aduce atingere respectării depline a autonomiei partenerilor sociali și nici dreptului acestora de a negocia și de a încheia convenții colective”, iar la alineatul (4), că „[a]plicarea […] directive[i menționate] respectă pe deplin dreptul la negociere colectivă”.
82
Acest articol 4 trebuie coroborat cu considerentul (19) al directivei atacate, care precizează că această directivă nu interferează cu libertatea statelor membre printre altele de a promova accesul la protecția salariului minim asigurată prin convențiile colective, „în conformitate cu dreptul intern, practica națională și particularitățile fiecărui stat membru în parte și cu respectarea deplină a competențelor naționale și a dreptului partenerilor sociali de a încheia acorduri”.
83
Rezultă că articolul 4 menționat respectă marja largă de apreciere de care beneficiază partenerii sociali în cadrul negocierii și al încheierii convențiilor colective.
84
În plus, articolul 4 din directiva atacată trebuie interpretat în lumina articolului 152 TFUE, care a fost introdus prin Tratatul de la Lisabona și care consacră în mod explicit, la primul paragraf, respectarea autonomiei partenerilor sociali. Prin urmare, articolul 4 alineatul (2) din această directivă nu poate fi interpretat în sensul că obligă statele membre să impună aderarea unui număr mai mare de lucrători la o organizație sindicală. Astfel cum amintește în mod expres articolul 1 alineatul (4) din directiva menționată, acesta nu poate fi interpretat nici ca impunând statelor membre să declare aplicabilitatea generală a unei convenții colective.
85
Având în vedere ceea ce precedă, este necesar să se concluzioneze că articolul 4 din directiva atacată nu conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
ii) Articolul 5 din directiva atacată
86
Trebuie subliniat de la bun început că articolul 5 din directiva atacată, intitulat „Procedura de stabilire a unor salarii minime legale adecvate”, se aplică, astfel cum reiese din alineatul (1) al acestuia, statelor membre cu salarii minime legale. Articolul 1 alineatul (4) litera (a) din această directivă, interpretat în lumina considerentului (19) al acesteia, prevede în această privință că nicio dispoziție din directiva menționată nu poate fi interpretată ca impunând unui stat membru obligația de a introduce un salariu minim legal în cazul în care formarea salariului este asigurată prin intermediul convențiilor colective. Prin urmare, astfel cum admit Regatul Danemarcei și Regatul Suediei, articolul 5 din aceeași directivă respectă competența statelor membre de a alege modelul de stabilire a salariilor.
87
Cu toate acestea, trebuie să se verifice dacă dispozițiile specifice ale articolului 5 conduc la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței citate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
88
În ceea ce privește, în primul rând, articolul 5 alineatul (1) din directiva atacată, această dispoziție impune, în prima și în a doua teză, statelor membre cu salarii minime legale să instituie „procedurile necesare pentru stabilirea și actualizarea salariilor minime legale”. În plus, aceste proceduri trebuie să fie ghidate de criterii definite „într‑un mod clar”, „stabilite pentru a contribui la gradul […] corespunzător de adecvare [a salariilor minime legale], în scopul atingerii unui nivel de trai decent, al reducerii sărăciei persoanelor încadrate în muncă, precum și al promovării coeziunii sociale și a unei convergențe sociale ascendente și al reducerii diferenței de remunerare între femei și bărbați”.
89
Cu toate acestea, astfel cum arată Parlamentul, Consiliul și Republica Franceză în mod întemeiat în fața Curții, nici articolul 5 din directiva atacată, nici vreo altă dispoziție din aceasta nu definesc noțiunea de „grad de adecvare” a salariilor minime legale. Dimpotrivă, ținând seama de formulările largi pe care le utilizează, articolul 5 alineatul (1) din această directivă lasă o marjă de apreciere importantă statelor membre pentru a defini această noțiune și pentru a determina conținutul său exact. Gradul de adecvare a salariilor minime legale constituie cel mult o valoare orientativă spre care statele membre ar trebui să tindă atunci când stabilesc și actualizează salariile minime legale. Această interpretare este confirmată atât de a treia teză a articolului 5 alineatul (1) din această directivă, care face trimitere, în vederea definirii criteriilor prevăzute în a doua teză a acestei dispoziții, la practicile naționale ale statelor membre, la deciziile organismelor lor competente și la acorduri tripartite, cât și de a cincea teză a acestuia, care permite statelor membre să decidă cu privire la ponderea relativă a respectivelor criterii, ținând seama de condițiile lor socioeconomice de la nivel național.
90
Prin urmare, ținând seama de trimiterea expresă efectuată de dispoziția menționată în special la practicile naționale definite în legislațiile naționale, noțiunea de „grad de adecvare” a salariilor minime legale nu poate fi considerată o noțiune autonomă de drept al Uniunii [a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iulie 2024, CU și ND (Asistență socială – Discriminare indirectă), C‑112/22 și C‑223/22, EU:C:2024:636, punctul 35, precum și jurisprudența citată], aspect asupra căruia Parlamentul și Consiliul sunt de asemenea de acord.
91
În plus, articolul 5 alineatul (1) din directiva atacată reglementează „procedura” de stabilire și actualizare a salariilor minime legale, impunând statelor membre în cauză să instituie proceduri care sunt ghidate de criterii pe care trebuie să le stabilească la nivel național astfel încât să contribuie la gradul corespunzător de adecvare a acestor salarii, precum și la actualizarea acestora și a căror pondere relativă pot să o determine. Formulată în termeni generali și întemeiată pe o abordare procedurală, această dispoziție nu conferă, așadar, lucrătorilor un drept la un salariu minim legal adecvat și nici un drept la actualizarea salariilor menționate care să fie proprii dreptului Uniunii. O asemenea interpretare a acestei dispoziții este susținută de articolele 12 și 13 din această directivă, primul dintre ele condiționând accesul la căile de atac pe care le prevede, în cazul încălcării „drepturilor legate de salariile minime legale sau de protecția salariului minim”, de existența acestor drepturi în dreptul național sau în convențiile colective, iar al doilea impunând statelor membre să stabilească normele referitoare la sancțiunile aplicabile în cazul încălcării „drepturilor și obligațiilor care intră în domeniul de aplicare al […] directive[i menționate]”, „atunci când respectivele drepturi și obligații sunt prevăzute în dreptul intern sau în convențiile colective”.
92
În aceste condiții, trebuie să se concluzioneze că articolul 5 alineatul (1) din directiva atacată nu conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
93
Trebuie adăugat că, ținând seama de excluderea de competență referitoare la „remunerații” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE, un drept la salarii minime legale „adecvate” sau „echitabile” propriu dreptului Uniunii nu poate fi dedus nici din coroborarea articolului 5 alineatul (1) din directiva atacată cu articolul 31 alineatul (1) din cartă. Astfel, în temeiul articolului 51 alineatul (2) din cartă, aceasta nu extinde domeniul de aplicare al dreptului Uniunii în afara competențelor Uniunii, nu creează nici o competență sau sarcină nouă pentru Uniune și nu modifică competențele și sarcinile stabilite de tratate.
94
În ceea ce privește, în al doilea rând, articolul 5 alineatul (2) din directiva atacată, acesta enumeră la literele (a)-(d) patru elemente, și anume „puterea de cumpărare a salariilor minime legale, luând în considerare costul vieții”, „nivelul general al salariilor și distribuția acestora”, „rata de creștere a salariilor”, precum și, respectiv, „nivelurile și evoluțiile productivității la nivel național pe termen lung”, pe care criteriile naționale menționate la alineatul (1) al acestui articol trebuie să le includă cel puțin.
95
Desigur, astfel cum atestă locuțiunea „cel puțin” utilizată la articolul 5 alineatul (2), această enumerare nu este exhaustivă, statele membre fiind libere să adauge la aceasta alte elemente. În plus, așa cum s‑a amintit la punctul 89 din prezenta hotărâre, din cea a treia teză a articolului 5 alineatul (1) din directiva atacată reiese că statele membre definesc criteriile naționale menționate de această a doua dispoziție în conformitate printre altele cu practicile lor naționale, iar din cea de a cincea teză a aceluiași alineat, că statele membre pot decide de asemenea cu privire la ponderea relativă a diferitelor criterii naționale, inclusiv a elementelor menționate la respectivul articol 5 alineatul (2). De altfel, condițiile socioeconomice care prevalează în fiecare stat membru sunt cele care servesc drept punct de referință pentru aceste diferite criterii naționale. Nu este mai puțin adevărat că, astfel cum arată în mod întemeiat Regatul Danemarcei, același articol 5 alineatul (2) impune statelor membre cu salarii minime legale să se asigure că respectivele criterii includ cel puțin cele patru elemente enumerate în acesta. Or, întrucât a impus utilizarea acestor elemente în procedurile de stabilire și de actualizare a salariilor minime legale, legiuitorul Uniunii a stabilit o cerință care privește elementele constitutive ale acestor salarii, ceea ce are incidență directă asupra nivelului salariilor menționate, și aceasta contrar celor indicate în ultima teză a alineatului (1) al articolului 5 din directiva atacată, în mod independent de relevanța elementelor menționate la nivel național ținând seama de condițiile socioeconomice care prevalează în statele membre.
96
În consecință, articolul 5 alineatul (2) din directiva atacată conduce la o armonizare a unei părți a elementelor constitutive ale salariilor menționate și, prin urmare, la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
97
În ceea ce privește, în al treilea rând, articolul 5 alineatul (3) din directiva atacată, deși această dispoziție se limitează să permită statelor membre să folosească un mecanism automat de ajustare a indexării salariilor minime legale și face trimitere la dreptul intern și la practicile naționale în ceea ce privește criteriile adecvate pe care trebuie să se întemeieze acest mecanism, ea subordonează totuși, la ultima sa teză, utilizarea de către statele membre a unui mecanism automat de ajustare a indexării „condiți[ei] ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal”.
98
Rezultă că dispoziția menționată, întrucât impune o clauză de menținere a nivelului salariilor minime legale în statele membre care utilizează un mecanism automat de ajustare a indexării acestor salarii, conduce, astfel cum susține în mod întemeiat Regatul Danemarcei, la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
99
În ceea ce privește, în al patrulea rând, articolul 5 alineatul (4) din directiva atacată, acesta prevede că statele membre pot folosi, pentru a ghida evaluarea gradului de adecvare a salariilor minime legale, „valori de referință orientative” utilizate în mod obișnuit la nivel internațional, cum ar fi pragul de 60 % din salariul median brut și/sau valorile de referință orientative utilizate la nivel național. Or, astfel cum arată în esență Republica Federală Germania, aceste valori de referință orientative se deosebesc de elementele care trebuie luate în considerare în mod obligatoriu drept criteriu în procedurile de stabilire și de actualizare a salariilor minime legale naționale, prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din această directivă, prin faptul că constituie simpli parametri de referință în vederea evaluării gradului de adecvare a salariilor minime legale, printre care statele membre pot, în plus, să aleagă în mod liber. Astfel, statele membre pot utiliza fie valori de referință orientative utilizate la nivel național, fie valori de referință orientative utilizate la nivel internațional, fie o combinație a acestora. În consecință, articolul 5 alineatul (4) din directiva menționată nu prevede elemente obligatorii în ceea ce privește nivelurile salariilor minime legale și nici nu armonizează în tot sau în parte elementele constitutive ale acestor salarii, astfel încât nu conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
100
În al cincilea rând, articolul 5 alineatul (5) din directiva atacată impune statelor membre să actualizeze periodic și în timp util salariile minime legale, și cel puțin o dată la doi ani sau, în cazul statelor membre care folosesc un mecanism de indexare automată, cel puțin o dată la patru ani, în timp ce articolul 5 alineatul (6) din această directivă le impune să înființeze unul sau mai multe organisme consultative pentru a consilia autoritățile competente cu privire la aspecte legate de salariile minime legale. Or, aceste alineate se limitează să prevadă modalitățile procedurale de stabilire și de actualizare a salariilor minime legale, fără a prevedea elemente obligatorii pe fond pentru statele membre în ceea ce privește nivelul salariilor minime legale și fără a armoniza în tot sau în parte elementele constitutive ale acestor salarii minime legale. Prin urmare, contrar celor susținute de Regatul Danemarcei, acest articol 5 alineatele (5) și (6) nu conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
101
Din ceea ce precedă rezultă că articolul 5 din directiva atacată cuprinde, la alineatul (2) și în segmentul de teză „cu condiția ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal”, care figurează la alineatul (3), o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre și, prin urmare, încalcă excluderea referitoare la „remunerații”, prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE.
iii) Articolul 6 din directiva atacată
102
Articolul 6 din directiva atacată, intitulat „Variații și deduceri”, prevede la alineatul (1) că statele membre, atunci când permit niveluri diferite ale salariului minim legal pentru categorii specifice de lucrători sau permit deduceri care reduc remunerația plătită la un nivel inferior celui al salariului minim legal relevant, trebuie să se asigure că sunt respectate principiile nediscriminării și proporționalității, inclusiv cel al urmăririi unui scop legitim. Alineatul (2) al acestui articol 6 adaugă că nicio dispoziție din această directivă nu poate fi interpretată ca impunând statelor membre obligația de a introduce variații ale salariilor minime legale sau deduceri din acestea. Aceste dispoziții trebuie interpretate în lumina considerentului (29) al directivei menționate, care enunță că este important să se evite „utilizarea pe scară largă” a respectivelor variații și deduceri deoarece acestea riscă să aibă impact negativ asupra gradului de adecvare a salariilor minime legale.
103
Trebuie arătat în această privință că articolul 6 din directiva atacată lasă statelor membre libertatea de a introduce sau nu variații ale salariilor minime legale sau deduceri din acestea care să reducă remunerația plătită la un nivel inferior celui al salariului minim legal în cauză. În rest, articolul 6 din directiva atacată, care se limitează la a impune statelor membre să respecte principiile nediscriminării și proporționalității atunci când permit niveluri diferite ale salariului minim legal pentru categorii specifice de lucrători sau permit deduceri care reduc remunerația plătită la un nivel inferior celui al salariului minim legal relevant, nu conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în stabilirea remunerațiilor în cadrul acesteia, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 67 și 68 din prezenta hotărâre.
104
În consecință, trebuie să se admită primul aspect al primului motiv în măsura în care vizează articolul 5 alineatul (2) din directiva atacată și, în consecință, segmentul de teză „inclusiv a elementelor menționate la alineatul (2)” care figurează în a cincea teză a articolului 5 alineatul (1) din această directivă, precum și segmentul de teză „cu condiția ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal” care figurează la articolul 5 alineatul (3) din directiva menționată. Primul aspect al primului motiv trebuie respins în rest.
3) Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o încălcare a excluderii de competență referitoare la „dreptul de asociere”
105
Articolul 153 alineatul (5) TFUE prevede că dispozițiile acestui articol nu se aplică printre altele „dreptului de asociere”.
106
Deși noțiunea de „drept de asociere” prevăzută la acest articol 153 alineatul (5) nu este definită în Tratatul FUE, potrivit unei jurisprudențe constante, la interpretarea unei dispoziții a dreptului Uniunii trebuie să se țină seama nu numai de termenii acesteia și de obiectivele pe care le urmărește, ci și de contextul său, precum și de ansamblul dispozițiilor dreptului Uniunii, geneza unei astfel de dispoziții putând de asemenea să ofere elemente importante pentru interpretarea acesteia [a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 decembrie 2018, Wightman ș.a., C‑621/18, EU:C:2018:999, punctul 47, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 19 noiembrie 2024, Comisia/Republica Cehă (Eligibilitate și calitatea de membru al unui partid politic), C‑808/21, EU:C:2024:962, punctul 91].
107
Trebuie arătat în această privință că articolul 153 alineatul (5) TFUE exclude patru materii, și anume „remunerațiile”, „dreptul de asociere”, „dreptul la grevă” și dreptul de „lock‑out”, din competențele în materie de politică socială conferite Uniunii în temeiul alineatelor (1)-(4) ale acestui articol, materii care, astfel cum a precizat domnul avocat general la punctul 67 din concluzii, sunt legate în măsura în care toate se raportează cel puțin parțial la prerogative ale partenerilor sociali. Este necesar să se adauge că, în domeniul specific al politicii sociale, promovarea rolului partenerilor sociali și facilitarea dialogului dintre aceștia, respectându‑le autonomia, se înscrie printre finalitățile titlului X din partea a treia din Tratatul FUE, astfel cum reiese din articolul 152 primul paragraf TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 septembrie 2021, EPSU/Comisia, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, punctele 60 și 61). Se poate deduce de aici că excluderea referitoare la „dreptul de asociere” are, ca și excluderea referitoare la „remunerații”, în principal obiectivul de a menține autonomia partenerilor sociali la nivel național (a se vedea prin analogie Hotărârea din 13 septembrie 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, punctul 40, precum și Hotărârea din 7 iulie 2022, Coca‑Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 și C‑258/21, EU:C:2022:529, punctul 47).
108
În ceea ce privește legătura dintre dreptul de a participa în mod liber la negocieri colective și „dreptul de asociere”, prevăzut la articolul 153 alineatul (5) TFUE, este adevărat că cel dintâi nu este menționat în mod explicit printre materiile în care articolul 153 TFUE conferă Uniunii o competență de armonizare în vederea realizării obiectivelor prevăzute la articolul 151 TFUE. În plus, există, astfel cum arată în mod întemeiat Regatul Danemarcei, o legătură între aceste drepturi prin faptul că dreptul de asociere constituie o condiție prealabilă pentru exercitarea dreptului la negociere colectivă. Cu toate acestea, nu se poate deduce de aici că dreptul de liberă participare la negocierea colectivă, ca element inerent „dreptului de asociere”, ar fi exclus în acest temei din competențele Uniunii în conformitate cu articolul 153 alineatul (5) TFUE.
109
Mai întâi, articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE conferă în mod explicit legiuitorului Uniunii competența de a adopta măsuri privind „reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor, inclusiv administrarea comună”. Or, modul de redactare a acestei dispoziții îi atribuie un domeniu de aplicare suficient de larg pentru a acoperi măsuri care reglementează dreptul la negocieri colective, în pofida excluderii referitoare la dreptul de asociere formulate la articolul 153 alineatul (5) TFUE.
110
În continuare, se poate deduce din juxtapunerea noțiunilor referitoare la „dreptul de asociere” și la „negocierile colective dintre angajatori și lucrători” la a șaptea liniuță a articolului 156 primul paragraf TFUE că, în sensul acestui articol și, mai general, al dispozițiilor titlului X din partea a treia din Tratatul FUE, autorii tratatelor au intenționat să facă o diferențiere între materiile acoperite de fiecare dintre aceste două noțiuni.
111
În sfârșit, Carta drepturilor sociale și Carta socială europeană, ca instrumente prevăzute în mod expres la articolul 151 primul paragraf TFUE, precum și carta tratează separat dreptul de asociere și dreptul de negociere colectivă.
112
În ceea ce privește mai precis carta, pe de o parte, dreptul de asociere prevăzut la articolul 12 din aceasta se referă în special la „dreptul oricărei persoane de a înființa împreună cu alte persoane sindicate și de a se afilia la acestea pentru apărarea intereselor sale”. Acest drept include de asemenea dreptul de a nu constitui o organizație, inclusiv un sindicat, și de a nu adera la aceasta. El vizează totodată, în această privință, posibilitatea unei asociații de a‑și continua activitățile și de a funcționa fără interferența nejustificată a statului [a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 martie 2006, Werhof, C‑499/04, EU:C:2006:168, punctul 33, și Hotărârea din 18 iunie 2020, Comisia/Ungaria (Transparență asociativă), C‑78/18, EU:C:2020:476, punctul 113].
113
Pe de altă parte, dreptul de negociere colectivă, prevăzut la articolul 28 din cartă, cuprinde printre altele dreptul lucrătorilor și al angajatorilor sau al organizațiilor lor „de a negocia și de a încheia convenții colective la nivelurile corespunzătoare”.
114
În această privință, este, desigur, adevărat că, astfel cum arată Regatul Danemarcei, derogarea prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE își are originea în articolul 2 alineatul (6) din Acordul privind politica socială încheiat între statele membre ale Comunității Europene, cu excepția Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord (JO 1992, C 191, p. 91), anexat la Protocolul (nr. 14) privind politica socială anexat la Tratatul CE, și precedă, așadar, adoptarea cartei. Cu toate acestea, teza Regatului Danemarcei potrivit căreia autorii tratatelor au intenționat să excludă din sfera competențelor Uniunii, la articolul 153 alineatul (5) TFUE, chestiunea liberei participări la negocieri colective, ca element inerent dreptului de asociere, nu este susținută, în afară de cartă, nici de dispozițiile Cartei sociale europene și ale Cartei drepturilor sociale care sunt, la rândul lor, anterioare adoptării Acordului privind politica socială. Într‑adevăr, Carta socială europeană și Carta drepturilor sociale tratează de asemenea dreptul de asociere și dreptul de negociere colectivă ca drepturi distincte, și anume, în cazul primei, la articolele 5 și 6 și, în cazul celei de a doua, la articolele 11 și 12.
115
Prin urmare, noțiunea de „drept de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE trebuie interpretată în sensul că se referă la libertatea lucrătorilor și a angajatorilor de a constitui sau de a dizolva organizații, inclusiv sindicate, sau de a adera ori nu la acestea, fără a acoperi însă măsuri care reglementează dreptul de negociere colectivă între angajatori și lucrători.
116
În ceea ce privește criteriul juridic aplicabil examinării respectării excluderii referitoare la „dreptul de asociere” prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE, este necesar să se considere, asemenea domnului avocat general la punctul 107 din concluzii, că excluderea de competență referitoare la „dreptul de asociere”, astfel cum este definit la punctul anterior din prezenta hotărâre, nu acoperă orice măsură care prezintă o legătură cu dreptul de asociere, ci numai măsurile care conduc la o interferență directă a dreptului Uniunii în acest drept sau în exercitarea acestuia. În schimb, nu intră sub incidența acestei excluderi măsurile care, deși prezintă o legătură cu dreptul de asociere, nu reglementează în mod direct acest drept, ci reglementează dreptul de negociere colectivă.
117
Prin urmare, contrar celor susținute de Regatul Danemarcei, împrejurarea că articolul 4 din directiva atacată poate prezenta o legătură cu materii care intră sub incidența dreptului de negociere colectivă nu permite în sine să se concluzioneze că legiuitorul Uniunii ar fi acționat cu încălcarea excluderii competenței referitoare la dreptul de asociere prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE. Cu toate acestea, este necesar să se verifice în acest scop dacă dispozițiile articolului 4 alineatul (1) litera (d) și ale articolului 4 alineatul (2) din directiva atacată, vizate mai specific de argumentele Regatului Danemarcei, conduc la o „interferență directă” a dreptului Uniunii în dreptul de asociere.
118
În primul rând, este necesar să se arate, pe de o parte, deși argumentele Regatului Danemarcei nu privesc în mod specific această dispoziție, că articolul 4 alineatul (1) litera (c) din directiva atacată urmărește să protejeze exercitarea dreptului la negociere colectivă pentru stabilirea salariilor, precum și protecția lucrătorilor și a reprezentanților acestora împotriva actelor care îi discriminează în ceea ce privește angajarea pe motiv că participă sau doresc să participe la negocieri colective pentru stabilirea salariilor. Această dispoziție nu reglementează libertatea lucrătorilor și a angajatorilor de a constitui sau de a dizolva organizații, inclusiv sindicate, sau de a adera ori nu la acestea, ci reglementează aspecte care intră sub incidența dreptului de negociere colectivă.
119
Pe de altă parte, articolul 4 alineatul (1) litera (d) din această directivă urmărește să protejeze sindicatele și organizațiile patronale care participă sau care doresc să participe la negocieri colective împotriva oricărui act de interferență din partea celeilalte părți sau a reprezentanților sau membrilor celeilalte părți în înființarea, funcționarea sau administrarea acestora. În conformitate cu aceste dispoziții, statele membre trebuie să „[ia] măsuri, după caz”, în acest scop. Protecția pe care această dispoziție urmărește să o confere împotriva actelor de interferență privește „înființarea”, „funcționarea” și „administrarea” sindicatelor, precum și a organizațiilor patronale, aspecte care intră sub incidența dreptului de asociere, atât în ceea ce privește aspectul pozitiv, cât și în ceea ce privește aspectul negativ, și anume dreptul de a constitui organizații, inclusiv sindicate, precum și de a le organiza.
120
Or, respectarea excluderii de competență referitoare la „dreptul de asociere”, prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE, presupune că nici articolul 4 alineatul (1) litera (d) din directiva atacată, nici măsurile adoptate de statele membre pentru a asigura transpunerea în dreptul lor intern a acestei dispoziții nu conduc la o interferență directă în înființarea, funcționarea și administrarea asociațiilor.
121
În acest sens, reiese din însuși modul de redactare a articolului 4 alineatul (1) litera (d) din directiva atacată că acesta, deși prezintă o legătură cu dreptul de asociere, urmărește să promoveze dreptul de liberă participare la negocierea colectivă.
122
Prin urmare, articolul 4 alineatul (1) litera (d) din directiva atacată nu interferează cu competența pe care o păstrează statele membre de a adopta măsuri care reglementează în mod direct dreptul de asociere. Această constatare este confirmată de faptul că, astfel cum reiese, pe de o parte, din trimiterea efectuată în textul articolului 4 alineatul (1) din această directivă la „dreptul intern” și la „practica națională” și, pe de altă parte, din locuțiunea „după caz” care figurează la litera (d), statele membre au obligația de a lua „măsuri” în temeiul acestei litere (d) și nu trebuie, în orice caz, să o facă decât în măsura în care dreptul lor intern și practica lor națională permit acest lucru. Trebuie arătat de asemenea, în această privință, că aceste dispoziții nu armonizează conținutul măsurilor prevăzute. În plus, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 84 din prezenta hotărâre, dispozițiile acestui articol 4 trebuie interpretate în lumina articolului 152 primul paragraf TFUE, care consacră în mod expres, de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, respectarea autonomiei partenerilor sociali.
123
Din cele ce precedă rezultă că articolul 4 alineatul (1) litera (d) din directiva atacată nu conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în dreptul de asociere.
124
În al doilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă articolul 4 alineatul (2) din directiva atacată respectă excluderea referitoare la dreptul de asociere prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE, Regatul Danemarcei susține că acest articol 4 alineatul (2) conduce de asemenea la o interferență în dreptul de asociere în cadrul sindicatelor întrucât obiectivul de creștere a numărului de lucrători acoperiți de o convenție colectivă vizat la această dispoziție nu ar putea fi atins decât printr‑o creștere a ratei de afiliere a lucrătorilor la organizații sindicale.
125
Acest argument nu poate fi însă admis. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 84 din prezenta hotărâre, articolul 4 alineatul (2) din directiva atacată nu poate fi interpretat în sensul că obligă statele membre să impună aderarea unui număr mai mare de lucrători la organizații sindicale.
126
Rezultă că articolul 4 alineatul (2) din directiva atacată nu conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în dreptul de asociere.
127
În consecință, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins ca nefondat.
128
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se admită primul motiv în măsura în care vizează articolul 5 alineatul (2) din directiva atacată și, în consecință, segmentul de teză „inclusiv a elementelor menționate la alineatul (2)” care figurează în a cincea teză a articolului 5 alineatul (1) din această directivă, precum și segmentul de teză „cu condiția ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal” care figurează la articolul 5 alineatul (3) din directiva menționată, acest motiv trebuind să fie respins în rest.
2.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe imposibilitatea de a adopta directiva atacată în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE
a)
Argumentația părților
129
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Regatul Danemarcei, susținut de Regatul Suediei, arată că, presupunând chiar că directiva atacată nu încalcă excluderile de competență referitoare la „remunerații” și la „dreptul de asociere” prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE, Parlamentul și Consiliul nu puteau să o adopte în mod valabil în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE, în conformitate cu procedura decizională prevăzută în acest domeniu la articolul 153 alineatul (2) TFUE.
130
Astfel, directiva atacată ar urmări două finalități la fel de importante, în sensul că urmărește să reglementeze nu doar „condițiile de muncă” vizate la articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE, ci și „reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor” vizată la articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE. Or, fiecare dintre aceste temeiuri juridice ar implica urmarea unei proceduri legislative diferite, iar aceste proceduri ar fi incompatibile. Articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE ar impune unanimitatea în cadrul Consiliului, spre deosebire de articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE, care ar impune o majoritate calificată în cadrul acestuia.
131
Parlamentul și Consiliul, Comisia, precum și statele membre care intervin în susținerea concluziilor instituțiilor pârâte contestă argumentația Regatului Danemarcei în cadrul celui de al doilea motiv.
b)
Aprecierea Curții
132
Astfel cum s‑a amintit la punctul 56 din prezenta hotărâre, potrivit unei jurisprudențe constante, alegerea temeiului juridic al unui act al Uniunii trebuie să se bazeze pe elemente obiective, care pot fi supuse controlului jurisdicțional, printre care figurează finalitatea și conținutul actului. Dacă prin analizarea unui act al Uniunii se dovedește că acesta urmărește mai multe finalități sau că are mai multe componente și dacă una dintre aceste finalități sau dintre aceste componente poate fi identificată ca fiind principală sau preponderentă, iar celelalte nu sunt decât accesorii sau au doar o sferă de aplicare extrem de limitată, temeiul juridic pentru adoptarea acestui act trebuie determinat în conformitate cu acea finalitate sau cu acea componentă principală. Un act al Uniunii poate fi întemeiat simultan pe mai multe temeiuri juridice doar cu titlu excepțional, și anume atunci când acest act urmărește simultan mai multe finalități sau cuprinde mai multe componente care sunt legate în mod indisociabil, fără ca una dintre acestea să fie accesorie în raport cu cealaltă [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 iulie 2012, Parlamentul/Consiliul, C‑130/10, EU:C:2012:472, punctele 43 și 44, precum și Hotărârea din 20 noiembrie 2018, Comisia/Consiliul (ZMP Antarctica), C‑626/15 și C‑659/16, EU:C:2018:925, punctele 77 și 78].
133
Cu toate acestea, este exclusă utilizarea unui dublu temei juridic atunci când procedurile prevăzute pentru cele două temeiuri juridice sunt incompatibile [Hotărârea din 11 iunie 1991, Comisia/Consiliul, C‑300/89, EU:C:1991:244, punctul 21, și Avizul 1/15 (Acord PNR UE‑Canada) din 26 iulie 2017, EU:C:2017:592, punctul 78].
134
În ceea ce privește domeniile de aplicare ale literelor (b) și, respectiv, (f) ale articolului 153 alineatul (1) TFUE, din considerațiile care figurează la punctele 72 și 109 din prezenta hotărâre rezultă că, pe de o parte, articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE, care vizează „condițiile de muncă”, poate include măsuri privind îmbunătățirea gradului de adecvare a salariilor minime și, prin aceasta, îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă în Uniune și, pe de altă parte, articolul 153 alineatul (1) litera (f), TFUE, care vizează „reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor, inclusiv administrarea comună”, poate include măsuri referitoare la promovarea negocierilor colective, în măsura în care măsurile astfel adoptate respectă articolul 153 alineatul (5) TFUE.
135
Deși, în fiecare dintre aceste două domenii, Parlamentul și Consiliul pot, în conformitate cu articolul 153 alineatul (2) litera (b) TFUE, să adopte „recomandări minime”, acestea hotărăsc, în primul domeniu, în conformitate cu o procedură legislativă ordinară, Consiliul hotărând cu majoritate calificată, iar în al doilea domeniu, în conformitate cu o procedură legislativă specială, care necesită unanimitatea în cadrul Consiliului.
136
În speță, în ceea ce privește dispozițiile principale ale directivei atacate care figurează la articolele 4-8, mai întâi, articolul 4 din aceasta prevede, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 63 și 64 din prezenta hotărâre, măsuri referitoare la promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor. Asemenea măsuri pot intra, desigur, în domeniul privind „reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor, inclusiv administrarea comună”, prevăzut la articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE. Cu toate acestea, așa cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 119 din concluzii, trebuie să se țină seama de legătura pe care această directivă o stabilește, la articolul 1 alineatul (1) interpretat în lumina considerentelor (16) și (22) ale acesteia, între promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor și obiectivul principal al directivei menționate, care este îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă în Uniune și în special gradul corespunzător de adecvare a salariilor minime pentru lucrători. În acest context, articolul 4 din aceeași directivă nu reprezintă decât un mijloc de a atinge obiectivul principal al acesteia din urmă, mai degrabă decât o finalitate sau o componentă autonomă și distinctă a acesteia. Prin urmare, și acest articol 4 intră în domeniul privind „condițiile de muncă” prevăzut la articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE. În orice caz, articolul 4 menționat constituie cel mult o finalitate sau o componentă distinctă care se situează în domeniul privind „reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor” pur accesorie în raport cu finalitatea sau cu componenta principală care intră în domeniul privind „condițiile de muncă”.
137
În continuare, din examinarea primului motiv rezultă că directiva atacată cuprinde o dispoziție și două segmente de teză excluse din competențele Uniunii în conformitate cu articolul 153 alineatul (5) TFUE, și anume articolul 5 alineatul (2) și, în consecință, segmentul de teză „inclusiv a elementelor menționate la alineatul (2)” care figurează în a cincea teză a articolului 5 alineatul (1), precum și segmentul de teză „cu condiția ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal” care figurează la articolul 5 alineatul (3) din această directivă. Această dispoziție și aceste două segmente de teză nu intră, așadar, în sfera competențelor legislative ale Uniunii în materiile prevăzute la articolul 153 alineatul (1) literele (b) și (f) TFUE.
138
În sfârșit, celelalte dispoziții ale articolului 5 din directiva atacată, precum și articolele 6-8 din aceasta, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 57 și 66 din prezenta hotărâre, prevăd măsuri de instituire a unui cadru pentru stabilirea salariilor minime adecvate în scopul îmbunătățirii condițiilor de trai și de muncă în Uniune. Aceste dispoziții sunt, așadar, legate de domeniul privind „condițiile de muncă”, prevăzut la articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE.
139
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că, având în vedere dispozițiile sale principale constituite din articolele 4-8, directiva atacată intră în domeniul de competență prevăzut la articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE, iar nu în cel prevăzut la articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE.
140
În aceste condiții, al doilea motiv trebuie să fie respins ca nefondat.
141
Având în vedere ceea ce precedă, concluziile prezentate cu titlu principal de Regatul Danemarcei sunt fondate în parte, în măsura în care urmăresc anularea articolului 5 alineatul (2) din directiva atacată și a segmentului de teză „cu condiția ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal” care figurează la articolul 5 alineatul (3) din aceasta, pentru motivul că dispozițiile respective intră în domenii excluse din competențele Uniunii, conform articolului 153 alineatul (5) TFUE. Anularea acestui articol 5 alineatul (2) implică anularea segmentului de teză „inclusiv a elementelor menționate la alineatul (2)” care figurează în a cincea teză a articolului 5 alineatul (1) din această directivă.
B. Cu privire la concluziile prezentate cu titlu subsidiar, prin care se solicită anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și/sau a articolului 4 alineatul (2) din directiva atacată
142
Motivul unic invocat de Regatul Danemarcei în susținerea concluziilor sale prezentate cu titlu subsidiar este îndreptat împotriva articolului 4 alineatul (1) litera (d) și/sau a articolului 4 alineatul (2) din directiva atacată și este întemeiat pe aceleași argumente ca cele care sunt invocate în susținerea primului motiv formulat în susținerea concluziilor prezentate cu titlu principal. Întrucât aceste ultime argumente au fost respinse în cadrul aprecierii acestui prim motiv, respectivul motiv unic trebuie, așadar, să fie de asemenea respins, în orice caz, ca nefondat, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la admisibilitatea sa, și, prin urmare, aceste concluzii prezentate cu titlu subsidiar trebuie respinse.
143
Având în vedere tot ceea ce precedă, segmentul de teză „inclusiv a elementelor menționate la alineatul (2)” care figurează în a cincea teză a articolului 5 alineatul (1) din această directivă, articolul 5 alineatul (2) din această directivă, precum și segmentul de teză „cu condiția ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal” care figurează la articolul 5 alineatul (3) din aceasta trebuie anulate. Respinge în rest acțiunea.
IV. Cu privire la cheltuielile de judecată
144
În temeiul articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
145
Articolul 138 alineatul (3) din acest regulamentul de procedură prevede că, în cazul în care părțile cad fiecare în pretenții cu privire la unu sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Totuși, în cazul în care împrejurările cauzei justifică acest lucru, Curtea poate decide ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o parte să suporte o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte.
146
În speță, întrucât Regatul Danemarcei a căzut parțial în pretenții, se impune obligarea acestuia la suportarea a două treimi din cheltuielile de judecată efectuate de Parlament și de Consiliu, precum și a două treimi din propriile cheltuieli de judecată. Se impune obligarea Parlamentului European și a Consiliului la suportarea unei treimi din cheltuielile de judecată efectuate de Regatul Danemarcei și a unei treimi din propriile cheltuieli de judecată.
147
Conform articolului 140 alineatul (1) din regulamentul de procedură menționat, Regatul Belgiei, Republica Federală Germania, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Marele Ducat al Luxemburgului, Republica Portugheză, Regatul Suediei și Comisia vor suporta propriile cheltuieli de judecată efectuate în calitate de intervenienți.
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
1)
Anulează segmentul de teză „inclusiv a elementelor menționate la alineatul (2)” care figurează în a cincea teză a articolului 5 alineatul (1) din Directiva (UE) 2022/2041 a Parlamentului European și a Consiliului din 19 octombrie 2022 privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană, articolul 5 alineatul (2) din această directivă, precum și segmentul de teză „cu condiția ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal” care figurează la articolul 5 alineatul (3) din aceasta.
2)
Respinge în rest acțiunea.
3)
Regatul Danemarcei este obligat să suporte două treimi din cheltuielile de judecată efectuate de Parlamentul European și de Consiliul Uniunii Europene, precum și două treimi din propriile cheltuieli de judecată.
4)
Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene sunt obligate să suporte o treime din cheltuielile de judecată efectuate de Regatul Danemarcei și o treime din propriile cheltuieli de judecată.
5)
Regatul Belgiei, Republica Federală Germania, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Marele Ducat al Luxemburgului, Republica Portugheză, Regatul Suediei și Comisia Europeană vor suporta propriile cheltuieli de judecată.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: daneza.