62009CC0504
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
VERICA TRSTENJAK
prezentate la 17 noiembrie 2011 (
1
)
Cauza C-504/09 P
Comisia Europeană,
Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord
împotriva
Republicii Polone
„Recurs — Mediu — Poluare atmosferică — Directiva 2003/87/CE — Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră — Planul național de alocare a cotelor de emisie privind Republica Polonă pentru perioada 2008-2012 — Competențele statelor membre și ale Comisiei — Articolul 9 alineatele (1) și (3) și articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2003/87”
I — Introducere
1.
Prezentele recursuri privesc sistemul instituit de Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (JO L 275, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/101/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 octombrie 2004 (JO L 338, p. 18, Ediție specială, 15/vol. 12, p. 61), denumită în continuare „directiva”.
2.
Prin recursurile formulate, Comisia Europeană și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord solicită anularea în totalitate a Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 23 septembrie 2009, Polonia/Comisia (T-183/07, Rep., p. II-3395, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s-a anulat Decizia C(2007) 1295 final a Comisiei din 26 martie 2007 privind planul național de alocare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (denumit în continuare „PNA”) notificat de Republica Polonă pentru perioada 2008-2012 (denumită în continuare „perioada în cauză”) în conformitate cu Directiva 2003/87 (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
II — Cadrul juridic
3.
Articolul 9 din directivă prevede:
„(1)   Pentru fiecare perioadă prevăzută la articolul 11 alineatele (1) și (2) [din directivă], fiecare stat membru elaborează un plan național în care precizează cantitatea totală de cote pe care intenționează să le aloce pentru perioada respectivă și modul în care propune să fie alocate acestea. Planul se bazează pe criterii obiective și transparente, inclusiv pe cele enumerate în anexa III [la directivă], luând în considerare observațiile publicului. Fără a aduce atingere dispozițiilor tratatului, Comisia elaborează până la 31 decembrie 2003 orientări privind aplicarea criteriilor enumerate în anexa III [la directivă].
Pentru perioada prevăzută la articolul 11 alineatul (1), planul este publicat și notificat Comisiei și celorlalte state membre până la 31 martie 2004. Pentru perioadele ulterioare, planul este publicat și notificat Comisiei și celorlalte state membre cu cel puțin 18 luni înainte de începutul perioadei respective.
(2)   Planurile naționale de alocare sunt evaluate în cadrul comitetului menționat la articolul 23 alineatul (1) [din directivă].
(3)   În termen de 3 luni de la notificarea unui plan național de alocare de către un stat membru în conformitate cu alineatul (1), Comisia poate respinge planul în cauză sau orice element al acestuia, pe baza incompatibilității cu criteriile enumerate în anexa III sau a incompatibilității cu articolul 10 [din directivă]. Statul membru adoptă o decizie în temeiul articolului 11 alineatul (1) sau (2) numai în cazul în care modificările propuse sunt acceptate de Comisie. Comisia motivează orice decizie de respingere”.
4.
Potrivit articolului 11 alineatul (2) din directivă:
„Pentru perioada de cinci ani care începe la 1 ianuarie 2008 și pentru fiecare perioadă ulterioară de cinci ani, fiecare stat membru decide cu privire la cantitatea totală de cote pe care le alocă pentru perioada respectivă și inițiază procesul de alocare a cotelor respective operatorilor fiecărei instalații. Această decizie se adoptă cu cel puțin 12 luni înainte de începutul perioadei respective și se bazează pe planul național de alocare al statului membru elaborat în temeiul articolului 9 și în conformitate cu articolul 10, luând în considerare observațiile publicului.”
5.
Anexa III la directivă enumeră 12 criterii pentru PNA. Criteriile prevăzute la punctele 1-3 și 12 din anexa menționată prevăd următoarele:
„1.
Cantitatea totală de cote care urmează să fie alocate pentru perioada în cauză este în conformitate cu obligațiile statului membru privind limitarea emisiilor în conformitate cu Decizia 2002/358/CE și cu Protocolul de la Kyoto, având în vedere, pe de o parte, proporția din totalitatea emisiilor pe care aceste cote le reprezintă în comparație cu emisiile din surse care nu sunt reglementate prin prezenta directivă și, pe de altă parte, politicile naționale în domeniul energiei, și este necesar să fie în conformitate cu sistemul național privind modificările climatice. Cantitatea totală de cote care urmează să fie alocate nu este mai mare decât ceea ce este considerat necesar pentru aplicarea strictă a criteriilor prezentei anexe. Înainte de 2008, această cantitate se va conforma intenției statelor membre de realizare sau depășire a obiectivului care le-a fost fixat în temeiul Deciziei 2002/358/CE și al Protocolului de la Kyoto.
2.
Cantitatea totală de cote care urmează să fie alocate este în conformitate cu evaluarea situației curente și anticipate înregistrate în vederea asigurării contribuției statelor membre la îndeplinirea angajamentelor Comisiei asumate în temeiul Deciziei 93/389/CEE.
3.
Cantitățile de cote care urmează să fie alocate sunt în conformitate cu potențialul de reducere a emisiilor, inclusiv cu potențialul tehnic, al activităților reglementate de prezentul sistem. Statele membre pot distribui cotele pe baza mediei emisiilor de gaze cu efect de seră în funcție de produsele aferente fiecărei activități și de progresul realizabil la nivelul fiecărei activități.
[…]
12.
Planul stabilește cantitatea maximă de [reduceri de emisii certificate] și de [unități de reduceri de emisii] pe care operatorii o pot utiliza în sistemul comunitar, sub forma unui procentaj din alocarea de cote acordate pentru fiecare instalație. Acest procentaj este conform cu obligațiile de suplimentaritate ale statelor membre care decurg din Protocolul de la Kyoto și cu deciziile adoptate în temeiul CCONUSC sau al Protocolului de la Kyoto.”
6.
În ceea privește celelalte dispoziții relevante în speță, este necesar să facem referire la cadrul juridic din hotărârea atacată.
III — Istoricul cauzei și decizia în litigiu
7.
Faptele care precedă adoptarea deciziei în litigiu și dispozitivul acesteia sunt prezentate la punctele 9-15 din hotărârea atacată.
IV — Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
8.
Republica Polonă a introdus o acțiune la Tribunal împotriva deciziei în litigiu. Procedura în fața Tribunalului este prezentată la punctele 16-24 din hotărârea atacată.
9.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat în totalitate decizia în litigiu.
10.
În primul rând, la punctele 70-134 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că Comisia și-a depășit competențele de control prevăzute la articolul 9 alineatul (3) din directivă. În primul rând, acesta a reproșat Comisiei că nu s-a limitat la controlul conformității PNA-ului Republicii Polone, ci a înlocuit datele folosite de Republica Polonă cu propriile date, obținute pornind de la propria metodă de evaluare. În al doilea rând, Tribunalul a reproșat Comisiei că a stabilit ea însăși nivelul maxim total al cotelor care ar fi urmat să fie alocate prin decizia în litigiu.
11.
În continuare, la punctele 135-154 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că Comisia a încălcat obligația de motivare atunci când a înlăturat datele reținute de Republica Polonă fără să explice modul în care aceste date nu respectă criteriile din anexa III la directivă.
12.
În final, la punctele 155-163 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că aceste erori de drept determină nu numai anularea articolului 1 alineatul (1), a articolului 2 alineatul (1) și a articolului 3 alineatul (1) din decizia în litigiu, ci și a deciziei în ansamblu, dat fiind caracterul inseparabil al celorlalte dispoziții ale deciziei.
V — Procedura în fața Curții
13.
Comisia a formulat recurs împotriva hotărârii atacate și solicită Curții:
—
anularea în totalitate a hotărârii atacate;
—
obligarea Republicii Polone la plata cheltuielilor de judecată.
14.
În memoriul în răspuns la recursul Comisiei, Republica Polonă solicită Curții:
—
respingerea recursului în totalitate, în temeiul articolului 116 alineatul (1) prima liniuță din Regulamentul de procedură al Curții;
—
în cazul în care Curtea nu respinge recursul în totalitate, examinarea tuturor concluziilor prezentate în primă instanță și pronunțarea asupra acestora și, în special, examinarea primului motiv al cererii în anulare și pronunțarea asupra acestuia, în temeiul articolului 116 alineatul (1) a doua liniuță din Regulamentul de procedură al Curții;
—
în cazul în care Curtea nu respinge recursul în totalitate și nu decide asupra concluziilor prezentate la liniuța de mai sus, pronunțarea asupra concluziilor prezentate în primă instanță la motivele al treilea-al nouălea, după examinarea cauzei de Curte sau de Tribunal, potrivit aprecierii Curții;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
15.
În memoriul în răspuns la recursul Comisiei, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord solicită Curții:
—
admiterea recursului Comisiei și anularea hotărârii atacate, cu excepția primului motiv.
16.
Prin Ordonanța din 28 iunie 2010, au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Republicii Polone formulate de Republica Cehă și de România și cererea de intervenție în susținerea concluziilor Comisiei formulată de Regatul Danemarcei.
17.
În ședința din 29 septembrie 2011, reprezentanții guvernelor danez, polonez și ceh și cei ai Comisiei și-au precizat pozițiile și au răspuns la întrebările adresate.
VI — Cu privire la interesul Comisiei de a exercita calea de atac
18.
La 11 decembrie 2009, prin urmare, după anularea deciziei în litigiu și după formularea de către Comisie a recursului împotriva hotărârii atacate, Comisia a adoptat o nouă decizie pe baza articolului 9 alineatul (3) din directivă. În această nouă decizie, Comisia a respins PNA-ul Republicii Polone și a declarat incompatibilitatea acestuia cu criteriile enumerate în anexa III la directivă, fără să indice plafonul pentru cantitatea totală a cotelor care urmează să fie alocate. Republica Polonă nu s-a opus noii decizii și, la 8 aprilie 2010, a notificat un alt PNA, în care a propus o cantitate totală de cote care urmează să fie alocate, respectiv 208,5 milioane de tone CO2. În decizia din 19 aprilie 2010, Comisia nu a exprimat rezerve în legătură cu acest PNA.
19.
În aceste condiții, trebuie examinat interesul Comisiei de a exercita calea de atac. Astfel, din oficiu, Curtea poate invoca lipsa de interes a unei părți de a continua un recurs, ca urmare a unui fapt ulterior hotărârii Tribunalului, de natură să îi înlăture caracterul prejudiciabil pentru recurent și, pentru acest motiv, poate declara recursul inadmisibil sau fără obiect. Existența unui interes al recurentului de a exercita calea de atac presupune ca recursul, prin rezultatul lui, să poată aduce un beneficiu părții care l-a introdus (
2
).
20.
În speță, adoptarea noii decizii nu a avut drept consecință înlăturarea oricărui interes al Comisiei de a formula recurs. Desigur, eventuala anulare a hotărârii atacate nu ar avea ca efect reintrarea în vigoare a deciziei în litigiu, care a fost înlocuită între timp cu noua decizie. Cu toate acestea, o hotărâre a Curții prin care s-ar confirma interpretarea susținută de Comisie a articolului 9 alineatul (3) din directivă continuă să prezinte interes pentru Comisie. Astfel, Republica Cehă, Republica Ungară, Republica Lituania și România au atacat la Tribunal deciziile Comisiei prin care aceasta le-a respins PNA-urile (
3
) respective. Aceste proceduri au fost suspendate în așteptarea hotărârilor Curții în prezenta cauză și în cauza Comisia/Estonia (C-505/09 P). Prin urmare, Comisia are în continuare interesul de a exercita acțiunea, date fiind aceste proceduri aflate pe rolul Tribunalului.
VII — Cu privire la primul motiv
21.
Prin intermediul primului motiv, Comisia reproșează Tribunalului că a încălcat articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, că s-a pronunțat ultra petita și că și-a depășit competența de control.
22.
Acest motiv vizează motivarea Tribunalului de la punctele 70-79 din hotărârea atacată. La punctul 70 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că al doilea motiv al acțiunii Republicii Polone se împarte în două aspecte, dintre care primul este întemeiat pe încălcarea obligației de motivare, iar cel de al doilea, pe interpretarea și aplicarea eronată a dispozițiilor articolului 9 alineatele (1) și (3) din directivă. În continuare, la punctele 71-79 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat obiecția Comisiei conform căreia al doilea aspect al celui de al doilea motiv ar reprezenta un motiv nou, care ar fi fost prezentat de Republica Polonă pentru prima dată în etapa replicii și care, prin urmare, ar fi inadmisibil. Tribunalul a respins această excepție de inadmisibilitate. Acesta a constatat că argumentația referitoare la încălcarea articolului 9 alineatul (3) din directivă exista deja în cererea introductivă a Republicii Polone și că argumentele suplimentare pe care le-a formulat în memoriul în replică nu constituie decât o detaliere a acestui aspect al motivului.
23.
Comisia reproșează Tribunalului că a admis al doilea aspect al celui de al doilea motiv invocat de Republica Polonă. Aceasta consideră că respectivul aspect nu reiese din argumentația prezentată de Republica Polonă în cererea sa introductivă.
24.
Primul motiv al Comisiei trebuie respins. Tribunalul a constatat în mod justificat că al doilea aspect al celui de al doilea motiv al Republicii Polone era admisibil.
25.
În temeiul articolelor 21 și 53 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, cererea trebuie să cuprindă, printre altele, o expunere sumară a motivelor invocate. Un motiv întemeiat pe încălcarea unei norme de drept, în sensul articolului 230 al doilea paragraf CE (devenit articolul 263 TFUE), trebuie să indice, prin urmare, norma pe care o vizează.
26.
Articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede că, pe parcursul procesului, invocarea de motive noi este interzisă, cu excepția cazului în care acestea se bazează pe elemente de fapt și de drept care au apărut în cursul procedurii. Această normă privind interzicerea motivelor noi trebuie interpretată ținând cont, pe de o parte, de obiectivele acesteia, respectiv garantarea unei bune administrări a justiției și respectarea dreptului la apărare, iar pe de altă parte, de dreptul la o acțiune efectivă. Având în vedere aceste principii, un motiv trebuie considerat admisibil atunci când elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază reies în mod suficient de clar și de precis din cererea introductivă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului, să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații. Prin urmare, este suficient ca motivul să reiasă cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil din cererea introductivă (
4
).
27.
Contrar celor susținute de Comisie, Tribunalul a constatat, în mod justificat, că respectiva critică privind interpretarea și aplicarea eronată a articolului 9 alineatul (3) din directivă reiese de o manieră suficient de clară și de precisă din cererea introductivă a Republicii Polone. Astfel cum rezultă în special din cuprinsul punctelor 73 și 74 din hotărârea atacată, Republica Polonă criticase în cererea introductivă depășirea competențelor de către Comisie atunci când nu a examinat datele pe care Republica Polonă le prezentase în PNA și a recurs la introducerea unor date proprii.
28.
În continuare, trebuie să se respingă obiecția Comisiei conform căreia Tribunalul ar fi stabilit din proprie inițiativă că acest aspect se referea la articolul 9 alineatul (3) din directivă. Astfel cum a reținut Tribunalul la punctul 75 din hotărârea atacată, în cadrul celui de al doilea motiv, la punctul 54 din cererea introductivă, Republica Polonă a făcut trimitere la articolul 9 alineatul (3) din directivă. În orice caz, se impune constatarea că este evident că Republica Polonă a avut în vedere această dispoziție, care reprezenta temeiul legal al adoptării deciziei în litigiu.
29.
În final, obiecția conform căreia raționamentul Republicii Polone în cadrul celui de al doilea motiv este lipsit de claritate, întrucât aceasta a făcut referire la alte dispoziții în afară de articolul 9 alineatul (3) din directivă, nu este fondată. Contrar celor susținute de Comisie, referirea la articolul 9 alineatul (1) din directivă nu era susceptibilă să ridice îndoieli cu privire la obiectul celui de al doilea aspect. Astfel, există o strânsă legătură între aceste două dispoziții: în măsura în care Comisia își depășește competențele de control al unui PNA în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă, aceasta încalcă și competențele statelor membre pentru elaborarea PNA în sensul alineatului (1) al acestui articol.
30.
În consecință, primul motiv al Comisiei trebuie respins.
VIII — Cu privire la al doilea motiv
31.
Al doilea motiv al Comisiei are ca obiect o eroare de drept în interpretarea articolului 9 alineatul (3) din directivă.
32.
Acest motiv vizează motivarea Tribunalului de la punctele 80-134 din hotărârea atacată. În această parte a hotărârii atacate, mai întâi, la punctele 80-92, Tribunalul a făcut câteva observații asupra obiectivelor directivei, asupra repartizării competențelor între Comisie și statele membre și asupra întinderii controlului său jurisdicțional. În continuare, la punctele 99-134 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat încălcarea de către Comisie a articolului 9 alineatele (1) și (3) din directivă, pe de o parte, prin înlocuirea metodei de evaluare și a datelor propuse de Republica Polonă în PNA cu propria metodă de evaluare și cu propriile sale date și, pe altă parte, prin indicarea unui nivel maxim obligatoriu al cantității totale de cote de emisii de gaze cu efect de seră care urmau să fie alocate.
33.
În cadrul observațiilor introductive la cel de al doilea motiv, Comisia reproșează, în primul rând, Tribunalului că a constatat că controlul unui PNA de către Comisie în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă este un control al conformității clar delimitat (A). În continuare, motivul prezentat de Comisie se împarte în două aspecte, dintre care primul se întemeiază pe încălcarea principiului egalității de tratament (B), iar al doilea, pe neluarea în considerare a obiectului și a obiectivului directivei (C).
A — Cu privire la natura controlului în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă
34.
În primul rând, trebuie să se analizeze temeinicia criticilor referitoare la observațiile introductive ale Tribunalului privind repartizarea competențelor între Comisie și statele membre.
35.
Mai întâi, la punctele 82 și 83 din hotărârea atacată, Tribunalul a făcut trimitere la articolul 249 al treilea paragraf CE [devenit articolul 288 al treilea paragraf TFUE] și a reținut că, în domeniul mediului, reglementat la articolele 174 CE-176 CE (devenite articolele 191 TFUE-193 TFUE), competențele Uniunii și ale statelor membre sunt partajate. Acesta a concluzionat că, în lipsa unei norme comunitare care să stabilească în mod clar și precis forma și mijloacele care trebuie utilizate de statul membru, libertatea statelor membre în ceea ce privește alegerea formelor și a metodelor rămâne, în principiu, totală, iar Comisiei îi revine obligația de a demonstra corespunzător cerințelor legale că instrumentele folosite de statul membru sunt contrare dreptului Uniunii. În continuare, la punctele 85-88 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că statele membre sunt singurele competente să elaboreze PNA și să adopte decizii finale cu privire la cantitatea totală de cote și că acestea dispun de o anumită marjă de manevră în exercitarea competențelor menționate. În final, în privința competențelor Comisiei, Tribunalul a constatat la punctul 89 din hotărârea atacată că reiese de o manieră univocă din prevederile articolului 9 alineatul (3) din directivă că competența de control a Comisiei este clar delimitată, Comisia fiind numai abilitată să verifice conformitatea PNA-ului statului membru cu criteriile enunțate în anexa III și cu dispozițiile de la articolul 10 din directivă.
36.
Potrivit celui de al doilea motiv invocat de Comisie, susținută de Regatul Unit, competența ei de control în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă nu poate viza un control al conformității clar delimitat. Înainte de analizarea acestei imputări (2), trebuie să se prezinte, mai întâi, pe scurt procedura de control a PNA instituită la articolele 9 și 11 din directivă (1).
1. Procedura de control a PNA
37.
Conform articolului 1, directiva instituie un sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în Comunitate pentru a promova reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră într-un mod rentabil și eficient din punct de vedere economic.
38.
În cadrul acestui sistem, fiecare stat membru trebuie să elaboreze un PNA care să precizeze, printre altele, cantitatea totală a cotelor pe care intenționează să le aloce în perioada de comercializare avută în vedere și modul în care își propune să le repartizeze. În conformitate cu articolul 9 alineatul (1) a doua teză din directivă, acest PNA trebuie să se bazeze pe criterii obiective și transparente, inclusiv pe cele enumerate în anexa III la directivă, luând în considerare observațiile publicului. Statele membre trebuie să notifice PNA-urile lor Comisiei și celorlalte state membre cu 18 luni înainte de începutul perioadei de comercializare avute în vedere.
39.
Conform articolului 9 alineatul (3) din directivă, Comisia verifică dacă PNA-urile notificate sunt conforme cu criteriile enunțate în anexa III și cu dispozițiile de la articolul 10 din directivă și le respinge pe cele care nu sunt conforme. Din articolul 11 alineatul (2) din directivă reiese că un stat membru își poate baza decizia finală referitoare la nivelul total al cotelor pe care urmează să le aloce pentru perioada în cauză în temeiul unui PNA pe care Comisia l-a aprobat sau pe care nu l-a respins în termen de 3 luni de la notificare. Dimpotrivă, un stat membru nu își poate întemeia decizia finală pe un PNA pe care Comisia l-a respins. Prin urmare, Comisia dispune de putere de blocare.
2. Cu privire la motivele Comisiei
40.
Tribunalul a constatat în mod justificat că respectivul control al PNA efectuat de Comisie în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă este un control al conformității. Astfel cum a considerat Tribunalul la punctul 89 din hotărârea atacată, din această prevedere reiese în mod univoc faptul că rolul Comisiei este limitat la un control al conformității PNA-ului statului membru cu criteriile enunțate în anexa III și cu dispozițiile de la articolul 10 din directivă. Prin urmare, pentru a respinge un PNA, Comisia trebuie să demonstreze că statul membru a depășit marja de manevră pe care i-o acordă directiva.
41.
Reproșurile formulate de Comisie împotriva motivării Tribunalului nu sunt întemeiate.
42.
În primul rând, nu se poate deduce din caracterul anterior al controlului în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă că acesta depășește cadrul unui control al conformității. Desigur, directiva atribuie un rol important Comisiei, care dispune, în special, de competențe de control și de blocare. Cu toate acestea, articolul 9 alineatul (3) din directivă nu îi conferă competența de a se substitui unui stat membru în raport cu elaborarea PNA sau cu adoptarea deciziei sale finale cu privire la cotele pe care urmează să le aloce. Prin urmare, Comisia nu poate respinge un PNA în legătură cu care demonstrează că statul membru a depășit marja de manevră pe care i-o acordă directiva.
43.
În al doilea rând, Tribunalul a constatat în mod justificat că o calificare a controlului în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă drept control al conformității este conformă cu articolul 249 al treilea paragraf CE, conform căruia o directivă obligă toate statele membre cu privire la rezultatul care trebuie obținut, lăsând organismelor naționale competența cu privire la formă și la mijloace. Contrar celor susținute de Comisie, această regulă este aplicabilă în cauză.
44.
Mai întâi, trebuie să se respingă argumentul Comisiei conform căruia articolul 249 al treilea paragraf CE se aplică doar unui control a posteriori, precum cel exercitat în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor. Această regulă este de aplicare generală. Prin urmare, trebuie luată în considerare în speță atunci când trebuie să se analizeze dacă alegerea statelor membre în ceea ce privește datele și metodele de evaluare utilizate pentru elaborarea PNA trebuie respectată de Comisie.
45.
În continuare, trebuie să se respingă raționamentul Comisiei conform căruia statele membre nu pot să invoce marja de manevră, întrucât articolul 249 al treilea paragraf CE nu s-ar aplica din cauza naturii „administrative” a articolului 9 alineatul (3) din directivă. Comisia consideră că o dispoziție dintr-o directivă care este destinată să se aplice numai între instituții și statele membre și, în consecință, a cărei aplicabilitate nu depinde de transpunerea prealabilă în legislația națională are caracter „administrativ”. Acest raționament nu este convingător. Articolul 249 al treilea paragraf CE se aplică tuturor prevederilor unei directive și, prin urmare, și acelor prevederi care sunt destinate aplicării exclusiv între instituții și statele membre. De altfel, Comisia nu prezintă niciun motiv convingător care să justifice că o prevedere precum cea din articolul 9 alineatul (3) din directivă nu ar trebui să lase nicio marjă de manevră statelor membre în ceea ce privește forma și mijloacele, în cazul în care aceste elemente nu au fost armonizate în cadrul directivei. În orice caz, abordarea Tribunalului este justificată, întrucât directiva a fost adoptată într-un domeniu de competență partajată, în care statele membre rămân competente în măsura în care un aspect nu a fost armonizat.
46.
În al treilea rând, Comisia nu poate să invoce cu succes că dispune de o marjă de apreciere, în măsura în care are obligația de a realiza propriile evaluări economice și ecologice complexe în cadrul controlului PNA în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă și că această marjă de apreciere limitează marja de manevră a statelor membre. Astfel, această marjă de apreciere a Comisiei nu ar trebui să modifice natura controlului prevăzut la articolul 9 alineatul (3) din directivă drept control al conformității. Marja de apreciere de care dispune Comisia îi permite, prin urmare, să stabilească un termen de comparație care se bazează pe datele și pe metodele alegerii sale și pe care îl poate folosi pentru a demonstra că PNA nu este în conformitate cu criteriile enumerate în anexa III și în dispozițiile de la articolul 10 din directivă. Cu toate acestea, nu îi permite să respingă PNA-ul unui stat membru pentru simplul motiv că nu este conform cu termenul de comparație pe care aceasta l-a ales.
47.
În consecință, motivele invocate împotriva observațiilor introductive ale Tribunalului de la punctele 82-89 din hotărârea atacată trebuie respinse.
B — Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament
48.
Primul aspect al celui de al doilea motiv al Comisiei vizează constatarea Tribunalului conform căreia Comisia a încălcat articolul 9 alineatul (3) din directivă înlocuind propria analiză cu cea realizată de Republica Polonă. Acest aspect cuprinde două obiecții întemeiate, pe de o parte, pe încălcarea principiului egalității de tratament (1) și, pe de altă parte, pe eroarea de drept a Tribunalului referitoare la datele înlocuite de Comisie (2).
1. Cu privire la obiecția întemeiată pe încălcarea principiului egalității de tratament
49.
În procedura în fața Tribunalului, Comisia a apărat interpretarea pe care a dat-o articolului 9 alineatul (3) din directivă, conform căreia nu are obligația de a examina datele pe care Republica Polonă le-a introdus în PNA, invocând că, potrivit principiului egalității de tratament, este obligată să utilizeze datele care rezultă din aceleași surse și din metodele de evaluare identice pentru PNA-urile tuturor statelor membre.
50.
La punctele 100-120 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins acest raționament. Acesta a considerat că principiul egalității de tratament nu poate să modifice repartizarea competențelor între Comisie și statele membre, prevăzută în directivă, conform căreia statele membre sunt competente să elaboreze PNA și să adopte decizia finală cu privire la cantitatea de cote care urmează să fie alocată. În lipsa unei competențe de uniformizare a Comisiei și a unui rol central al acesteia în elaborarea de PNA, ea nu ar putea invoca principiul egalității de tratament cu scopul de a impune o metodă de evaluare uniformă la nivelul statelor membre. Astfel, Comisia ar fi obligată să verifice conformitatea datelor înscrise în PNA-ul elaborat de Republica Polonă cu criteriile enumerate în anexa III la directivă și, prin urmare, nu ar putea să înlocuiască datele înscrise în PNA cu datele proprii.
51.
Comisia, susținută de Regatul Danemarcei, reproșează Tribunalului că a interpretat greșit competența sa de control în sensul articolului 9 alineatul (3) din directivă și că a încălcat principiul egalității de tratament. Aceasta ar fi obligată să folosească datele actualizate și care provin din aceeași sursă, precum și previziunile din aceeași perioadă pentru toate statele membre în vederea garantării egalității de tratament a tuturor PNA-urilor.
52.
Se impune să se analizeze motivul unei interpretări eronate a sferei de aplicare a competenței de control a Comisiei, în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă (a), înainte de a studia critica încălcării principiului egalității de tratament (b). În final, vom analiza celelalte critici formulate cu privire la motivarea Tribunalului (c).
a) Cu privire la întinderea competenței de control a Comisiei
53.
În primul rând, Comisia impută Tribunalului că a interpretat greșit întinderea competenței sale de control, în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă. Aceasta estimează că este abilitată să stabilească ea însăși parametrii pentru aprecierea conformității datelor înscrise în PNA cu criteriile enumerate în anexa III la directivă. În consecință, Comisia consideră că nu este obligată să verifice corectitudinea datelor economice utilizate în PNA.
54.
Acest motiv al Comisiei este nefondat. Tribunalul a reținut în mod justificat că Comisia ar fi trebuit să verifice dacă datele economice pe care Republica Polonă le înscrisese în PNA erau conforme cu criteriile enumerate în anexa III la directivă.
55.
Astfel cum s-a arătat mai sus, articolul 9 alineatul (3) din directivă conferă Comisiei numai competența de control al conformității, care îi permite să respingă un PNA al unui stat membru care nu este conform cu criteriile enumerate în anexa III sau cu dispozițiile de la articolul 10 din directivă (
5
).
56.
În ceea ce privește conținutul controlului, Tribunalul a constatat în mod justificat la punctul 105 din hotărârea atacată că anexa III la directivă enumeră criteriile pe care trebuie să le respecte un stat membru în PNA, însă, cu toate acestea, fără să stabilească formele și mijloacele care trebuie să fie folosite pentru aprecierea conformității PNA cu criteriile menționate. Prin urmare, statele membre sunt libere să folosească datele și metodele de evaluare pe care le aleg, cu condiția ca acestea să nu conducă la rezultate care să nu fie conforme cu criteriile menționate. În ceea ce privește controlul în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă, Comisia trebuie să respecte această marjă de manevră a statelor membre. Rezultă că nu poate respinge PNA-ul unui stat membru pentru simplul motiv că datele înscrise în acesta nu sunt conforme cu datele alese de ea, ci îi revine obligația să demonstreze că datele înscrise în PNA nu sunt conforme cu criteriile enumerate în anexa III la directivă.
57.
Argumentele invocate de Comisie în susținerea poziției sale nu sunt convingătoare.
58.
În primul rând, trebuie să se respingă argumentul Comisiei conform căruia nu era obligată să analizeze datele înscrise în PNA-ul Republicii Polone, întrucât amintise statelor membre importanța datelor verificate privind emisiile reale. O astfel de abordare ar fi justificată într-un sistem care i-ar permite Comisiei să se substituie statelor membre sau să stabilească ea însăși parametrii aplicabili aprecierii criteriilor de conformitate. Or, directiva nu conferă Comisiei astfel de competențe. În ipoteza în care Comisia avea îndoieli în privința conformității datelor înscrise în PNA, îi revenea obligația de a demonstra neconformitatea acestor date cu criteriile enumerate în anexa III la directivă.
59.
În al doilea rând, nu se poate deduce din caracterul simultan al controlului PNA ale diferitelor state membre, efectuat de Comisie, că directiva stabilește competența acesteia de înlocuire a datelor înscrise în PNA de un stat membru cu datele alese de Comisie.
60.
În al treilea rând, o interpretare teleologică, prin care se pune în evidență obiectivul articolului 9 alineatul (3) din directivă, nu permite justificarea abordării Comisiei potrivit căreia aceasta nu ar fi obligată să analizeze datele pe care Republica Polonă le-a înscris în PNA.
61.
O astfel de abordare nu își găsește fundamentul în considerentul (30) al directivei. Acest considerent prevede numai că instituirea sistemului de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră nu poate fi atinsă suficient de statele membre acționând individual și că poate fi realizată mai eficient la nivelul Comunității.
62.
În continuare, trebuie să se respingă argumentul potrivit căruia, dacă s-ar proceda în altă manieră decât cea propusă de Comisie, obiectivele directivei nu ar putea fi atinse. Într-un domeniu de competență partajată precum domeniul protecției mediului, legiuitorului Uniunii îi revine obligația de a stabili măsurile pe care le consideră necesare pentru a atinge obiectivele vizate, cu respectarea principiilor subsidiarității și proporționalității. În cazul în care alegerea legiuitorului reiese în mod clar și univoc din actul în cauză, nu este obligația instanțelor Uniunii să își substituie aprecierea cu cea a legiuitorului prin părtinirea unei interpretări teleologice.
63.
Or, intenția legiuitorului Uniunii de a-i conferi Comisiei numai competența de control al conformității, iar nu o competență de substituire sau de uniformizare reiese atât din modul de redactare clar și univoc a articolului 9 alineatul (3) din directivă, cât și din lucrările pregătitoare (
6
). Interpretarea articolului 9 alineatul (3) din directivă propusă de Comisie depășește, prin urmare, limitele unei interpretări teleologice. Legiuitorului Uniunii îi revine competența de a modifica această prevedere dacă apreciază că ea nu permite îndeplinirea obiectivelor vizate (
7
).
64.
Prin urmare, critica privind o concepție eronată a întinderii competenței de control a Comisiei în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă trebuie respinsă.
b) Cu privire la principiul egalității de tratament
65.
În al doilea rând, Comisia impută Tribunalului că a încălcat principiul egalității de tratament.
66.
Acest motiv nu este întemeiat.
67.
Principiul egalității de tratament impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv. Elementele care definesc diferite situații și astfel caracterul comparabil al acestora trebuie să fie determinate și evaluate în special în funcție de obiectul și de finalitatea actului Uniunii care instituie distincția în cauză (
8
).
68.
Or, se impune constatarea că motivul Comisiei se bazează pe o concepție eronată a competenței sale de control în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă. Contrar celor susținute de Comisie, această prevedere nu o abilitează să stabilească parametrii economici care trebuie folosiți pentru aprecierea conformității unui PNA cu criteriile enumerate în anexa III la directivă. Astfel cum s-a arătat mai sus, directiva lasă o marjă de manevră statelor membre, care sunt libere să aplice datele și metodele de evaluare pe care le aleg, cu condiția ca aceste alegeri să nu conducă la rezultate neconforme cu aceste criterii. Eventualele diferențe între alegerile statelor membre reprezintă manifestarea marjei lor de manevră pe care Comisia trebuie să o respecte în cadrul controlului conformității pe care îl realizează. Prin urmare, Comisia nu încalcă principiul egalității de tratament acceptând diversele alegeri ale statelor membre, în măsura în care acestea nu depășesc cadrul marjei lor de manevră.
69.
Prin urmare, motivul privind încălcarea principiului egalității de tratament trebuie respins.
c) Cu privire la celelalte critici
70.
În al treilea rând, trebuie să se respingă celelalte critici formulate de Comisie.
71.
În primul rând, Comisia reproșează Tribunalului că și-a încălcat jurisprudența prin acceptarea, la punctele 117 și 118 din hotărârea atacată, a unei posibilități nelimitate de modificare a PNA. Potrivit Comisiei, un PNA care a fost notificat Comisiei nu poate fi modificat decât în vederea adaptării în funcție de decizia de respingere a Comisiei. În caz contrar, funcționarea sistemului de comercializare de cote ar fi pusă în pericol, iar statele membre ar fi încurajate să întârzie notificarea PNA sau să notifice un PNA incomplet pentru a putea eventual să se prevaleze de date mai favorabile. Această critică trebuie respinsă, fără să fie necesară analizarea temeiniciei sale. Astfel, chiar dacă această critică a Comisiei ar fi întemeiată, ea nu poate afecta constatarea Tribunalului potrivit căreia Comisia era obligată să verifice conformitatea datelor înscrise în PNA-ul Republicii Polone cu criteriile enumerate în anexa III la directivă și, prin urmare, nu ar fi putut să înlocuiască datele din acest PNA cu datele proprii.
72.
În continuare, motivul Comisiei întemeiat pe contradicția dintre motivarea Tribunalului de la punctele 113-116 din hotărârea atacată și poziția sa anterioară, potrivit căreia statele membre sunt singurele competente să elaboreze PNA, nu este întemeiat. În această parte a hotărârii atacate, Tribunalul a reținut numai obligația Comisiei de a lua în considerare datele actualizate prezentate de statul membru. Prin urmare, nu a pus în discuție poziția potrivit căreia statele membre sunt competente să elaboreze PNA.
d) Concluzie
73.
Obiecția care vizează constatarea Tribunalului conform căreia Comisia a încălcat articolul 9 alineatul (3) din directivă atunci când a înlocuit analiza efectuată de Republica Polonă cu propria sa analiză trebuie respinsă ca neîntemeiată.
2. Cu privire la obiecția întemeiată pe interpretarea incorectă a situației de fapt
74.
Comisia invocă interpretarea incorectă de către Tribunal a situației de fapt la punctele 100-103 din hotărârea atacată, unde acesta a constatat că Comisia nu putea să se limiteze să înlocuiască datele înscrise în PNA cu cele obținute pornind de la propria metodă de evaluare. Tribunalul nu ar fi luat în considerare faptul că nu este vorba de propriile sale date și metode de evaluare. Datele privind emisiile reale de CO2 ar fi provenit direct de la operatorii instalațiilor vizați de directivă, verificate conform Deciziei 280/2004/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004 privind un mecanism de monitorizare a emisiilor de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de punere în aplicare a Protocolului de la Kyoto (JO L 49, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 194) și publicate în registrul comunitar independent de tranzacții și ar fi fost trimise de Republica Polonă în completarea PNA. Pronosticurile de evoluție a produsului intern brut (PIB) pentru anii 2005-2010 s-ar fi întemeiat pe statisticile naționale elaborate în colaborare cu specialiști naționali.
75.
Obiecția este admisibilă. Chiar dacă aprecierea faptelor de prima instanță nu reprezintă o chestiune de drept supusă, ca atare, controlului Curții, denaturarea faptelor sau a elementelor de probă administrate în fața instanței poate fi controlată de Curte (
9
). Comisia reproșează Tribunalului că nu a ținut cont de precizările sale și de motivarea deciziei în litigiu în ceea ce privește originea datelor și a metodelor pe care le-a folosit.
76.
Cu toate acestea, obiecția nu este întemeiată. Ea se bazează pe interpretarea eronată a punctelor 100-103 și 120 din hotărârea atacată. Reproșând Comisiei că a înlocuit datele utilizate de Republica Polonă în PNA cu cele obținute pornind de la propria metodă de evaluare, Tribunalul nu a criticat alegerea datelor efectuată de Comisie. Astfel, la punctul 120 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut expres că nu este necesar să se pronunțe asupra temeiniciei alegerii efectuate de către Comisie. Argumentul Tribunalului nu urmărea, așadar, alegerea sau sursa datelor, ci neverificarea de Comisie a compatibilității datelor care apar în PNA-ul polonez cu criteriile stabilite în anexa III la directivă.
C — Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe neluarea în considerare a obiectivelor directivei
77.
Al doilea aspect al celui de al doilea motiv este întemeiat pe neluarea în considerare a obiectivelor urmărite de directivă în interpretarea conținutului și a întinderii competențelor de control ale Comisiei pe baza articolului 9 alineatul (3) din directivă.
78.
Acest aspect vizează motivarea Tribunalului de la punctele 121-131 din hotărârea atacată, unde acesta a constatat că Comisia a depășit limitele competenței sale de control în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă atunci când a indicat nivelul maxim al cantității totale de cote de emisie de gaze cu efect de seră care urmau să fie alocate în decizia în litigiu.
79.
Comisia susține că obiectivul și scopul directivei nu pot fi îndeplinite dacă nu dispune de competența de a stabili un astfel de nivel maxim și că abordarea sa se justifică prin economia procedurii. Aceasta îi impută Tribunalului că nu a diferențiat corect între stabilirea unui nivel maxim de către Comisie și stabilirea cantității de cote care urmau să fie alocate de statul membru.
80.
Acest aspect nu este întemeiat.
81.
Tribunalul a reținut în mod justificat că directiva nu conferă Comisiei competența de a stabili, prin intermediul unei decizii de respingere, un nivel maxim obligatoriu de cote care urmează să fie alocate. Astfel cum s-a precizat mai sus, statele membre sunt competente să elaboreze PNA și să adopte decizia finală. Competențele Comisiei se limitează la controlul conformității PNA-ului și îi permit să blocheze PNA-urile care nu sunt conforme cu criteriile enumerate în anexa III și în dispozițiile de la articolul 10 din directivă. Prin urmare, Tribunalul a constatat în mod justificat că Comisia s-a substituit Republicii Polone atunci când a stabilit un nivel maxim de cote care urmau să fie alocate și că a încălcat astfel competențele acestui stat membru.
82.
Criticile formulate de Comisie cu privire la motivarea Tribunalului nu sunt convingătoare.
83.
În primul rând, trebuie să se respingă argumentația Comisiei potrivit căreia aceasta nu a încălcat competențele Republicii Polone în temeiul articolului 11 alineatul (2) din directivă atunci când a stabilit un nivel maxim al cotelor care urmau să fie alocate, întrucât Republica Polonă ar fi păstrat posibilitatea de a fixa o cantitate totală de cote care urmau să fie alocate, identică cu acest nivel maxim sau mai mică decât el. Astfel, în cazul în care Comisia ar fi avut o astfel de competență, ar fi putut impune statelor membre datele și metodele de evaluare alese de ea în ceea ce privește nivelul maxim al cotelor care urmează să fie alocate. Or, directiva nu îi conferă o astfel de competență, ci lasă o marjă de manevră statelor membre în privința alegerii datelor și a metodelor de evaluare.
84.
În al doilea rând, trebuie respins motivul Comisiei conform căruia Tribunalul nu a luat în considerare suficient necesitatea unei bune funcționări a sistemului de comercializare a cotelor de emisie. Astfel cum s-a prezentat mai sus, intenția legiuitorului Uniunii de a nu conferi Comisiei decât competența de control al conformității rezultă în mod clar din directivă. Luarea în considerare a bunei funcționări a sistemului de comercializare nu permite să i se confere Comisiei competențe suplimentare extra legem.
85.
În al treilea rând, obiecția Comisiei conform căreia ar fi posibil să se dovedească ex post că recunoașterea necondiționată a datelor privind emisiile de CO2 și a cantității totale propuse de cote care urmau să fie alocate, indicate în PNA-ul Republicii Polone, nu numai că ar fi dus la un rezultat contrar criteriilor nr. 1-nr. 3 din anexa III la directivă, ci ar fi determinat și o inflație de cote de emisie de CO2 pe piață pare a fi întemeiată pe o interpretare eronată a hotărârii atacate. Astfel, Tribunalul a recunoscut că Comisia poate respinge un PNA care nu este conform cu criteriile enumerate în anexa III la directivă și, prin urmare, nu a considerat că aceasta trebuia să recunoască necondiționat datele înscrise în PNA-ul polonez.
86.
În al patrulea rând, Comisia susține că interpretarea articolului 9 alineatul (3) din directivă, conform căreia ar avea competența să indice nivelul maxim al cantității de cote care urmează să fie alocate, ar fi justificată prin interesul economiei procedurii. Acest lucru ar evita deciziile succesive de respingere a PNA din cauza incompatibilității cu criteriile din anexa III la directivă și ar permite statelor membre să adopte decizia finală în temeiul articolului 11 alineatul (2) din directivă în termenele prevăzute. În acest context, Comisia reproșează Tribunalului că a ignorat semnificația juridică a nivelului maxim vizat la articolul 2 din decizia în litigiu. Această indicație ar fi avut drept consecință numai limitarea competenței sale decizionale. Prin indicarea acestui nivel, s-ar obliga ea însăși să nu respingă un PNA modificat, în cazul în care cantitatea de cote propusă în acest PNA ar fi mai mică sau egală cu nivelul maxim al cotelor indicat în decizia în litigiu.
87.
Acest motiv trebuie respins de asemenea ca neîntemeiat.
88.
În primul rând, ar trebui reamintit că respingerea unui PNA de către Comisie impune statului membru în cauză modificarea PNA-ului. Comisia nu se poate substitui statului membru în această privință și, prin urmare, nu poate modifica PNA-ul unui stat membru în locul acestuia.
89.
Cu toate acestea, obligația de motivare prevăzută la articolul 9 alineatul (3) a treia teză din directivă impune Comisiei să indice motivele pentru care consideră că PNA-ul respins nu este conform cu criteriile indicate în anexa III și cu dispozițiile de la articolul 10 din directivă (
10
).
90.
Nicio prevedere a directivei nu contravine formulărilor de propuneri sau de recomandări de către Comisie în motivarea unei decizii de respingere. Prin urmare, aceasta poate indica nivelul de cote care urmează să fie alocate pe care îl consideră conform cu criteriile enumerate în anexa III la directivă, cu condiția ca acest nivel să nu fie impus obligatoriu statului membru în cauză. Astfel, având în vedere perioada relativ scurtă de care dispune un stat membru pentru modificarea unui PNA respins, o astfel de indicație poate fi justificată prin principiul cooperării loiale.
91.
În plus, Comisia nu își depășește competențele conferite la articolul 9 alineatul (3) din directivă dacă anunță în dispozitivul unei decizii de respingere că nu va respinge un PNA modificat care este conform cu propunerile și cu recomandările formulate în această decizie de respingere. Un astfel de procedeu poate fi justificat conform principiului cooperării loiale și conform exigențelor de economie a procedurii.
92.
Dimpotrivă, Comisia își depășește competențele prevăzute la articolul 9 alineatul (3) din directivă în cazul în care indică un nivel maxim obligatoriu de cote în decizia de respingere. Procedând astfel, Comisia depășește limitele controlului conformității pe care îl poate exercita și încalcă competențele statelor membre.
93.
În speță, Tribunalul a constatat în mod justificat că Comisia a depășit limitele competenței care i-a fost conferită la articolul 9 alineatul (3) din directivă. Astfel, Republica Polonă, destinatara deciziei în litigiu, trebuia să considere că indicarea nivelului maxim al cotelor menționate la articolul 2 din decizia în litigiu avea caracter obligatoriu. La articolul 3 alineatul (3) din decizia în litigiu, Comisia precizase că orice altă modificare a PNA, cu excepția celor impuse la articolul 2, nu este admisibilă. Modificarea referitoare la nivelul maxim al cotelor care urmau să fie alocate și care a fost prevăzută la acest articol se întemeia pe datele și pe metodele de evaluare alese de Comisie. Întrucât Comisia nu s-a preocupat să verifice dacă datele înscrise de Republica Polonă în PNA corespund criteriilor enumerate în anexa III la directivă, Republica Polonă nu se putea aștepta ca Comisia să verifice datele înscrise în PNA-ul modificat care nu respecta nivelul maxim indicat la articolul 2 din decizia sa de respingere.
94.
Prin urmare, al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.
D — Concluzie
95.
Prin urmare, al doilea motiv trebuie respins în totalitate.
IX — Cu privire la al treilea motiv
96.
Al treilea motiv al Comisiei se întemeiază pe interpretarea eronată a obligației de motivare, în sensul articolului 253 CE (devenit articolul 296 TFUE) și al articolului 9 alineatul (3) din directivă.
97.
Acest motiv vizează motivarea Tribunalului de la punctele 138-153 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a constatat încălcarea obligației de motivare a Comisiei. La punctele 136-143 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat, mai întâi, întinderea obligației de motivare. După amintirea jurisprudenței privind articolul 253 CE, a reținut obligația Comisiei, conform articolului 9 alineatul (3) din directivă, de a explica din ce punct de vedere datele și metoda utilizate în PNA II sunt incompatibile cu criteriile enunțate în anexa III la directivă. În continuare, la punctele 144-153 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că această obligație de motivare a fost încălcată de Comisie.
98.
Comisia reproșează Tribunalului că a interpretat greșit conținutul obligației de motivare potrivit articolului 253 CE și articolului 9 alineatul (3) a treia teză din directivă. Aceasta subliniază că este obligată să motiveze o decizie de respingere într-o manieră care să fie înțeleasă de destinatarul acesteia și care să îi permită Tribunalului să controleze conformitatea sa cu reglementările. Comisia consideră că motivarea deciziei în litigiu este suficientă, Republica Polonă dispunând de elemente de fapt și de drept suplimentare.
A — Cu privire la caracterul inoperant al motivului
99.
Al treilea motiv este inoperant. Decizia de anulare a articolului 1 alineatul (1), a articolului 2 alineatul (1) și a articolului 3 alineatul (1) din decizia în litigiu se bazează, în primul rând, pe motivarea Tribunalului de la punctele 70-133 din hotărârea atacată, în care acesta a constatat o eroare de drept săvârșită de Comisie în interpretarea competenței sale de control în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă. Această parte a motivării, care nu conține erori de drept (
11
), justifică per se anularea prevederilor sus-menționate din decizia în litigiu. O eventuală eroare de drept în motivarea subsidiară a Tribunalului privind încălcarea obligației de motivare nu poate pune în discuție decizia acestuia.
B — Cu privire la temeinicia celui de al treilea motiv
100.
În ceea ce privește temeinicia celui de al treilea motiv, trebuie să se facă o distincție între obligația de motivare în sensul articolului 253 CE și obligația de motivare în sensul articolului 9 alineatul (3) din directivă.
101.
La punctul 153 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat încălcarea de către Comisie a obligației de motivare care îi revine, dar nu a menționat dacă această constatare viza obligația de motivare prevăzută la articolul 9 alineatul (3) a treia teză din directivă sau pe cea prevăzută la articolul 253 CE. La punctele 136-138 din hotărârea atacată, Tribunalul a remarcat că obligația de motivare prevăzută la articolul 253 CE este reluată la articolul 9 alineatul (3) din directivă. Luând în considerare raportul pe care Tribunalul l-a stabilit între aceste două obligații de motivare, nu se poate exclude faptul că constatarea sa viza nu doar obligația de motivare în sensul articolului 9 alineatul (3) din directivă, ci și obligația de motivare, în sensul articolului 253 CE.
102.
Contrar abordării reținute de Tribunal, considerăm că trebuie să se facă o distincție între aceste două obligații de motivare. În opinia noastră, Comisia nu a încălcat obligația de motivare prevăzută la articolul 253 CE, în schimb, a încălcat-o pe cea prevăzută la articolul 9 alineatul (3) a treia teză din directivă.
1. Cu privire la obligația de motivare prevăzută la articolul 253 CE
103.
Obligația de motivare prevăzută la articolul 253 CE obligă instituțiile să își întemeieze actele juridice pe o motivare clară și lipsită de echivoc pentru a permite persoanelor interesate să cunoască justificările măsurii luate cu scopul de a-și putea apăra drepturile și de a permite instanței Uniunii să își exercite controlul jurisdicțional (
12
). Este de ajuns că motivarea rezultă din contextul în care a fost adoptat actul, precum și din ansamblul normelor juridice care reglementează materia în cauză (
13
). Prin urmare, nu se impune în mod necesar ca motivarea unei decizii să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente (
14
).
104.
În speță, Comisia nu a încălcat această obligație de motivare. Astfel, rezultă clar din motivarea deciziei în litigiu că Comisia a considerat că articolul 9 alineatul (3) din directivă îi permite să stabilească numărul maxim de cote întemeindu-se pe datele și pe metodele de evaluare pe care le alege. Această motivare a deciziei în litigiu i-a permis Republicii Polone să înțeleagă motivele pentru care Comisia a adoptat decizia în litigiu și Tribunalului, să îi verifice conformitatea juridică.
105.
Dimpotrivă, faptul că Comisia a interpretat greșit competențele sale în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă și că motivarea sa reflectă această interpretare eronată nu constituie o încălcare a obligației de motivare în sensul articolului 253 CE (
15
).
106.
Prin urmare, motivarea hotărârii atacate conține o eroare de drept în măsura în care Tribunalul a constatat încălcarea articolului 253 CE de către Comisie.
2. Cu privire la obligația de motivare prevăzută la articolul 9 alineatul (3) a treia teză din directivă
107.
În schimb, constatarea încălcării obligației de motivare nu pare a conține erori de drept, în măsura în care vizează articolul 9 alineatul (3) din directivă.
108.
Astfel, rezultă din modul de redactare, din contextul sistematic și din obiectivul acestei prevederi că nu poate fi interpretată în aceeași manieră precum articolul 253 CE. Conform celor menționate mai sus, respingerea unui PNA de Comisie blochează adoptarea deciziei finale de statul membru în cauză, care este obligat să își modifice PNA și să îl notifice Comisiei într-o perioadă relativ scurtă (
16
). Obligația de motivare prevăzută la articolul 9 alineatul (3) din directivă trebuie să fie interpretată, prin urmare, luând în considerare aceste limite în timp și principiul cooperării loiale dintre Comisie și statele membre. Rezultă că articolul 9 alineatul (3) a treia teză din directivă obligă Comisia să ofere toate indicațiile utile statului membru, astfel încât acesta să poată elabora și notifica un PNA modificat și să adopte decizia finală în termenele prevăzute în directivă.
109.
Contrar celor susținute de Comisie în ședință, obligația de motivare prevăzută la articolul 9 alineatul (3) a treia teză din directivă se aplică tuturor deciziilor de respingere ale Comisiei, nu doar unei a doua decizii de respingere. O astfel de interpretare se impune având în vedere modul de redactare și obiectivul acestei prevederi.
110.
Astfel cum a constatat Tribunalul la punctele 144-153 din hotărârea atacată, motivarea deciziei în litigiu nu a îndeplinit cerințele articolului 9 alineatul (3) a treia teză din directivă. Astfel, având în vedere obiectivul acestei prevederi, Comisiei îi revenea obligația să prezinte, în primul rând, modul în care datele și metoda reținute de Republica Polonă nu respectă criteriile din anexa III la directivă. Or, Comisia se limitează la a exprima îndoieli cu privire la fiabilitatea datelor pe care Republica Polonă le-a înscris în PNA și la a înlocui datele Republicii Polone cu datele alese de sine, invocând că datele pe care le-a ales sunt mai fiabile. O astfel de motivare nu a permis Republicii Polone să înțeleagă motivele pentru care alegerea sa cu privire la date și la metode nu era conformă cu criteriile din anexa III la directivă.
111.
Contrar celor susținute de Comisie, nici faptul că Republica Polonă a trimis evidența actualizată a emisiilor de CO2 pentru anul 2005, nici împrejurarea că Republica Polonă dispunea de elemente de fapt și de drept suplimentare datorită Comunicării Comisiei din 29 noiembrie 2006 (
17
) și dezbaterilor Comitetului privind schimbările climatice nu înlătură obligația acesteia de a demonstra din ce punct de vedere datele pe care le-a prezentat Republica Polonă în PNA nu sunt conforme cu criteriile enumerate în anexa III la directivă. Astfel cum s-a precizat mai sus (
18
), parametrii aplicabili pentru a aprecia dacă un PNA este sau nu este conform cu criteriile enumerate în anexa III la directivă nu au fost armonizați, iar directiva nu conferă competență de uniformizare Comisiei sau Comitetului privind schimbările climatice.
112.
Prin urmare, în măsura în care a constatat încălcarea obligației de motivare de către Comisie, în sensul articolului 9 alineatul (3) a treia teză din directivă, Tribunalul nu a comis nicio eroare de drept.
C — Concluzie
113.
Prin urmare, al treilea motiv al Comisiei este întemeiat, în măsura în care privește constatarea Tribunalului conform căreia Comisia a încălcat obligația de motivare prevăzută la articolul 253 CE. Cu toate acestea, al treilea motiv nu poate fi admis, în primul rând, pentru că vizează o motivare neesențială a hotărârii atacate și, în al doilea rând, pentru că nu este întemeiat, în raport cu constatarea Tribunalului conform căreia Comisia și-a încălcat obligația de motivare prevăzută la articolul 9 alineatul (3) a treia teză din directivă.
114.
În consecință, al treilea motiv al Comisiei trebuie respins.
X — Cu privire la al patrulea motiv
115.
Prin cel de al patrulea motiv, Comisia reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept în măsura în care a considerat că prevederile deciziei în litigiu nu sunt separabile și, prin urmare, că se impunea să o anuleze în întregime.
116.
Acest motiv vizează punctele 155-163 din hotărârea atacată, în cadrul cărora Tribunalul a decis că o anulare care vizează numai articolul 1 alineatul (1), articolul 2 alineatul (1) și articolul 3 alineatul (1) din decizia în litigiu ar modifica în mod esențial restul prevederilor acestei decizii.
117.
Comisia consideră că aceste prevederi sunt separabile de restul deciziei în litigiu. Aceasta susține că o anulare în parte, care ar viza numai aceste prevederi, nu ar transforma decizia în litigiu într-o decizie pe care nu ar fi avut intenția să o adopte.
118.
Al patrulea motiv trebuie respins.
119.
Potrivit jurisprudenței Curții, anularea în parte a unui act al unei instituții impune ca prevederile anulate ale actului să fie separabile de celelalte prevederi și ca anularea în parte să nu modifice substanța actului. Actul se modifică în substanța sa în cazul în care autorul, din punct de vedere obiectiv, nu ar fi adoptat acest act cu dispozitivul modificat (
19
).
120.
Tribunalul a constatat în mod justificat că anularea izolată a articolului 1 alineatul (1), a articolului 2 alineatul (1) și a articolului 3 alineatul (1) din decizia în litigiu ar fi modificat substanța deciziei respective.
121.
În primul rând, Tribunalul a constatat în mod justificat că alineatele articolelor 1 și 2 din decizia în litigiu nu sunt separabile. Desigur, diferitele alineate ale acestor articole se referă la diverse aspecte ale PNA și la diverse criterii din anexa III la directivă. Cu toate acestea, rezultă din structura articolelor 1 și 2 din decizia în litigiu că o anulare în parte care privește exclusiv alineatul (1) al fiecărui articol ar fi avut drept efect modificarea substanței articolelor menționate. Articolul 1 din decizia în litigiu conținea o listă limitativă cu obiecțiile Comisiei privind conformitatea PNA-ului Republicii Polone cu criteriile enumerate în anexa III la directivă. Astfel cum a constatat Tribunalul, o anulare în parte privind exclusiv alineatul (1) ar avea drept consecință reducerea acestei liste limitative. Articolul 2 din decizia în litigiu conținea angajamentul Comisiei de a nu se opune unui PNA al Republicii Polone dacă aceasta își modifică PNA-ul în funcție de sugestiile enumerate la alineatele (1)-(4) ale acelui articol. O anulare în parte privind exclusiv alineatul (1) ar fi avut drept consecință reducerea numărului de modificări sub rezerva cărora a fost exprimat inițial acest angajament al Comisiei.
122.
Or, rezultă atât din decizia în litigiu, cât și din luările de poziție ale Comisiei în fața Tribunalului că aceasta nu era dispusă să accepte cantitatea de cote pe care Republica Polonă o propusese în PNA, întrucât o considera excesivă. Acest lucru este confirmat ex post prin faptul că s-a adoptat de către Comisie o nouă decizie în care s-a respins PNA-ul Republicii Polone în special din cauza incompatibilității numărului de cote maxim cu criteriile nr. 1-3 din anexa III la directivă. În consecință, Tribunalul a constatat în mod justificat că o anulare în parte a articolului 1 alineatul (1) și a articolului 2 alineatul (1) din decizia în litigiu ar fi modificat substanța deciziei amintite.
123.
În al doilea rând, Tribunalul a constatat în mod justificat că articolul 3 alineatul (3) din decizia în litigiu nu este separabil de articolele 1 și 2 din aceasta. Există o strânsă legătură între această dispoziție și articolele 1 și 2 din decizia în litigiu. Astfel, această prevedere se referă la modificările pe care Comisia le consideră necesare în vederea remedierii nepotrivirilor constatate la articolul 1 din decizia menționată, dar care se îndepărtează de propunerile Comisiei enumerate la articolul 2.
124.
În al treilea rând, în ceea ce privește caracterul separabil al articolului 3 alineatul (2) din decizia în litigiu, articol care privește modificările care vizează cotele care urmează să fie alocate pentru anumite instalații, se impune constatarea că menținerea acestei părți izolate din decizia în litigiu ar modifica și substanța deciziei în litigiu. Astfel cum s-a precizat mai sus (
20
), un stat membru își poate întemeia decizia finală pe un PNA care nu a fost contestat de Comisie în cadrul verificării prevăzute la articolul 9 alineatul (3) din directivă. O decizie în care numai articolul 3 alineatul (2) din decizia în litigiu ar fi fost păstrat ar fi o decizie în privința căreia Comisia nu ar fi ridicat nicio obiecție legată de criteriile nr. 1-3, 5, 6, 10 și 12 din anexa III la directivă. Prin urmare, Republica Polonă și-ar fi putut baza decizia finală adoptată în temeiul articolului 11 alineatul (2) din directivă pe PNA-ul inițial. Or, rezultă din decizia în litigiu și din luările de poziție ale Comisiei în fața Tribunalului că aceasta nu a avut intenția să adopte o astfel de decizie.
125.
Prin urmare, Tribunalul nu a comis o eroare de drept atunci când a constatat că articolul 1 alineatul (1), articolul 2 alineatul (1) și articolul 3 alineatul (1) din decizia în litigiu nu sunt separabile de restul prevederilor acestei decizii.
126.
Prin urmare, al patrulea motiv al Comisiei trebuie respins ca nefondat.
XI — Cu privire la solicitarea de analizare a celorlalte motive ale cererii introductive
127.
Republica Polonă a formulat o solicitare de analizare a celorlalte motive ale cererii în cazul în care Curtea nu respinge recursul în totalitate. Întrucât recursul trebuie respins în totalitate, nu este necesar să se analizeze această cerere.
XII — Concluzie
128.
Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții:
1)
Să respingă recursul Comisiei Europene și pe cel al Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord împotriva Hotărârii Tribunalului din data de 23 septembrie 2009, Polonia/Comisia (T-183/07).
2)
Să oblige Comisia la suportarea cheltuielilor de judecată ale Republicii Polone și a propriilor cheltuieli de judecată.
3)
Să oblige Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, Republica Cehă, România și Regatul Danemarcei la suportarea propriilor cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: slovena; limba de procedură: polona.
(
2
)	Hotărârea din 19 octombrie 1995, Rendo și alții/Comisia (C-19/93 P, Rec., p. I-3319, punctul 13), și Hotărârea din 3 septembrie 2009, Moser Baer India/Consiliul (C-535/06 P, Rep., p. I-7051, punctul 24).
(
3
)	Cauzele Republica Cehă/Comisia (T-194/07, JO 2007, C 199, p. 38), Ungaria/Comisia (T-221/07, JO 2007, C 199, p. 41), Lituania/Comisia (T-368/07, JO 2007, C 283, p. 35), România/Comisia (T-483/07, JO 2008, C 51, p. 56 ) și România/Comisia (T-484/07, JO 2008, C 51, p. 57).
(
4
)	Hotărârea din 26 aprilie 2007, Alcon/OAPI (C-412/05 P, Rep., p. I-3569, punctele 38-40), și Hotărârea din 17 iulie 2008, Campoli/Comisia (C-71/07 P, Rep., p. I-5887, punctul 63).
(
5
)	A se vedea punctele 40-47 din prezentele concluzii.
(
6
)	A se vedea pagina 12 din propunerea COM(2001) 581 a Comisiei din 23 octombrie 2001 din care reiese că stabilirea cantităților totale de cote alocate trebuie să fie, în general, lăsată la aprecierea statelor membre, care trebuie să respecte totuși criteriile stabilite în anexa III la directivă și posibilitatea ca acestea să fie modificate ulterior de legiuitorul Uniunii, în lumina experienței dobândite în cadrul aplicării directivei.
(
7
)	În acest context, trebuie să se constate că legiuitorul Uniunii a modificat în mod clar acest aspect al directivei. Articolul 9 din directivă, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 de modificare a Directivei 2003/87/CE în vederea îmbunătățirii și extinderii sistemului comunitar de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (JO L 140, p. 63), prevede că cantitatea de cote emise anual la nivel comunitar începând din 2013 se diminuează linear pornind de la mijlocul perioadei 2008-2012. Cantitatea respectivă se reduce cu un factor linear de 1,74 % în raport cu cantitatea medie anuală totală a cotelor emise de statele membre în conformitate cu deciziile Comisiei privind planurile naționale de alocare pentru perioada 2008-2012.
(
8
)	Hotărârea din 16 decembrie 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine și alții (C-127/07, Rep., p. I-9895, punctele 23 și 26).
(
9
)	Hotărârea din 2 martie 1994, Hilti/Comisia (C-53/92 P, Rec., p. I-667, punctul 42), și Hotărârea din 30 martie 2000, VBA/Florimex și alții (C-265/97 P, Rec., p. I-2061, punctul 139).
(
10
)	A se vedea în această privință punctele 107-112 din prezentele concluzii.
(
11
)	A se vedea punctele 31-95 din prezentele concluzii.
(
12
)	Hotărârea din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia (C-156/98, Rec., p. I-6857, punctul 96).
(
13
)	Ibidem, punctul 97.
(
14
)	Hotărârea din 2 decembrie 2009, Comisia/Irlanda și alții (C-89/08 P, Rep., p. I-11245, punctul 77).
(
15
)	Hotărârea din 2 octombrie 2003, International Power și alții/Comisia (C-172/01 P, C-175/01 P, C-176/01 P și C-180/01 P, Rec., p. I-11421, punctele 134-139).
(
16
)	A se vedea punctele 37-39 din prezentele concluzii.
(
17
)	Comunicarea COM(2006) 725 final către Consiliu și Parlamentul European privind evaluarea planurilor naționale de alocare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cea de a doua perioadă din sistemul comunitar de comercializare a cotelor de emisie care însoțește deciziile Comisiei din 29 noiembrie 2006 privind planurile naționale de alocare ale Germaniei, Greciei, Irlandei, Letoniei, Lituaniei, Luxemburgului, Maltei, Slovaciei, Suediei și Regatului Unit în conformitate cu Directiva 2003/87.
(
18
)	A se vedea punctele 55 și 58 din prezentele concluzii.
(
19
)	Hotărârea din 10 decembrie 2002, Comisia/Consiliul (C-29/99, Rec., p. I-11221, punctul 45), Hotărârea din 30 septembrie 2003, Germania/Comisia (C-239/01, Rec., p. I-10333, punctul 33), Hotărârea din 24 mai 2005, Franța/Parlamentul European și Consiliul (C-244/03, Rec., p. I-4021, punctul 13).
(
20
)	Punctul 39 din prezentele concluzii.