Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JOSÉ MARTÍN y PÉREZ DE NANCLARES
prezentate la 21 ianuarie 2026(1)
Cauza T‑150/25
Zollamt Österreich
cu participarea
G GmbH
[cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria)]
„ Trimitere preliminară – Uniunea vamală – Codul vamal al Uniunii – Articolul
33 din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 – Decizie referitoare la informațiile tarifare obligatorii – Articolul 34 alineatele (3)-(6) din Regulamentul nr. 952/2013 – Încetarea valabilității, anularea și revocarea deciziilor referitoare la informațiile tarifare obligatorii – Articolul 44 alineatul (4) din Regulamentul nr. 952/2013 – Acțiuni împotriva unei decizii referitoare la informațiile tarifare obligatorii – Rectificare – Efectul retroactiv al unei hotărâri judecătorești ”
I.      Introducere
1.        Chestiunea efectelor în timp ale normelor este o temă cu totul clasică în doctrina juridică. De fapt, încă din dreptul roman, se aplică principiul general potrivit căruia „normele nu au efect retroactiv”(2), în special atunci când sunt în discuție norme care sancționează sau restrâng drepturi. Este vorba despre unul dintre fundamentele esențiale pe care se întemeiază cerința certitudinii și a securității juridice. În schimb, răspunsul la chestiunea efectelor în timp ale hotărârilor judecătorești este mai puțin categoric, în special în cazul hotărârilor privind anularea actelor juridice.
2.        Aceasta este tocmai chestiunea centrală și inedită pe care o ridică prezenta cauză. Astfel, această chestiune oferă Tribunalului ocazia de a examina efectele în timp ale unei decizii adoptate de o autoritate judiciară națională, în conformitate cu articolul
44 din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii(3) (denumit în continuare „Codul vamal al Uniunii”), în privința unei decizii referitoare la informațiile tarifare obligatorii (denumită în continuare o „decizie ITO”).
3.        O decizie ITO este un document prin care autoritățile vamale ale statelor membre ale Uniunii Europene informează operatorii economici, la cerere, cu privire la poziția tarifară (prevăzută de nomenclatura vamală) în care ar trebui clasificată o marfă atunci când aceștia au în vedere importul sau exportul său. Această informare, care presupune interpretarea Nomenclaturii combinate a mărfurilor, permite operatorilor economici să prevadă taxele vamale (pe care sunt susceptibili să le datoreze), precum și să calculeze cuantumul restituirilor la export (de care sunt susceptibili să beneficieze în cadrul politicii agricole comune)(4).
4.        Instituirea acestei practici avea ca obiectiv asigurarea unei anumite securități juridice pentru operatorii economici în exercitarea activității lor, dar și facilitarea activității serviciilor vamale înseși și obținerea unei mai mari uniformități în aplicarea dreptului vamal al Uniunii(5).
5.        Litigiul principal se desfășoară între un operator economic, pe de o parte, și Zollamt Österreich (biroul vamal, Austria, denumit în continuare „biroul vamal”), pe de altă parte, în legătură cu o decizie ITO. Astfel, cele două părți din litigiul principal sunt în dezacord cu privire la clasificarea tarifară a unei mărfi comercializate de operatorul economic.
6.        Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal, Austria), care a admis cererea operatorului economic, a modificat decizia ITO.
7.        Sesizată cu recurs, instanța de trimitere ridică problema dacă decizia Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) are efect ex tunc.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
8.        Considerentul (26)
al
Codului vamal al Uniunii enunță că, „[p]entru garantarea unui echilibru între necesitatea ca autoritățile vamale să asigure aplicarea corectă a legislației vamale, pe de o parte, și dreptul operatorilor economici de a fi tratați în mod echitabil, pe de altă parte, ar trebui să li se acorde acestor autorități competențe extinse de control, iar operatorilor trebuie să li se acorde dreptul la o cale de atac”.
9.        Articolul
33 din Codul vamal al Uniunii, intitulat „Decizii cu privire la [ITO]”, prevede la alineatul (1) că „[a]utoritățile vamale iau, în baza unei cereri, decizii referitoare la [ITO]”.
10.      Articolul 34 din codul menționat, intitulat „Gestionarea deciziilor referitoare la [ITO]”, prevede:
„(1)      Valabilitatea unei decizii ITO încetează înainte de sfârșitul perioadei menționate la articolul 33 alineatul (3) atunci când nu mai este conformă cu dispozițiile de drept, ca urmare a oricăreia dintre următoarele situații:
(a)      adoptarea unei modificări la nomenclaturile menționate la articolul 56 alineatul (2) literele (a) și (b);
(b)      adoptarea măsurilor menționate la articolul 57 alineatul (4);
cu efect de la data aplicării modificării sau măsurilor respective.
[…]
(3)      Valabilitatea deciziilor ITO […] nu încetează cu efect retroactiv.
(4)      Prin derogare de la articolul 23 alineatul (3) și articolul 27, deciziile ITO […] sunt anulate în cazul în care sunt fondate pe informații inexacte sau incomplete furnizate de către solicitant.
(5)      Deciziile ITO […] se revocă în conformitate cu articolul 23 alineatul (3) și cu articolul 28. Cu toate acestea, astfel de decizii nu se revocă la cererea titularului deciziei.
(6)      Deciziile ITO […] nu pot fi modificate.
[…]”
11.      Articolul 43 din același cod prevede că „[a]rticolele 44 și 45 nu se aplică căilor de atac introduse în vederea anulării, revocării sau modificării unei decizii referitoare la aplicarea legislației vamale, luată de o autoritate judiciară sau de autoritățile vamale în exercitarea atribuțiilor jurisdicționale”.
12.      Potrivit articolului 44 din Codul vamal al Uniunii, intitulat „Dreptul la o cale de atac”:
„(1)      Orice persoană are dreptul de a exercita o cale de atac împotriva deciziilor privind aplicarea legislației vamale, luate de autoritățile vamale și care o privesc direct și individual.
[…]
(2)      Dreptul la o cale de atac poate fi exercitat în cel puțin două etape:
(a)      în prima etapă, în fața autorităților vamale sau a unei autorități judiciare sau a unui alt organism desemnat în acest scop […];
(b)      în etapa următoare, în fața unei instanțe superioare independente care poate fi o autoritate judiciară sau un organism specializat echivalent […]
[…]
(4)      Statele membre asigură faptul că procedura de atac permite confirmarea sau rectificarea rapidă a deciziilor luate de către autoritățile vamale.”
13.      Conform articolului 45 din codul menționat, intitulat „Suspendarea executării”:
„(1)      Exercitarea unei căi de atac nu are efect suspensiv de executare asupra deciziei contestate.
(2)      Cu toate acestea, autoritățile vamale suspendă total sau parțial executarea unei astfel de decizii în cazul în care au motive întemeiate de îndoială în privința conformității deciziei contestate cu legislația vamală sau consideră că un prejudiciu ireparabil se poate produce la adresa persoanei în cauză.
[…]”
B.      Dreptul austriac
14.      Articolul 279 din Bundesabgabenordnung (Codul federal al impozitelor, denumit în continuare „BAO”) are următorul cuprins:
„(1)      Cu excepția cazurilor prevăzute la articolul 278, Verwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ) trebuie să se pronunțe întotdeauna el însuși asupra fondului cauzei. Acesta este abilitat să substituie opinia administrației fiscale cu propria opinie atât în dispozitiv, cât și în motivare și să modifice astfel decizia atacată, să o anuleze sau să respingă contestația ca nefondată.
(2)      Anularea deciziei atacate are ca efect repunerea procedurii în starea în care se afla înainte de adoptarea acestei decizii.
[…]”
III. Situația de fapt și cererea de decizie preliminară
15.      La 27 octombrie 2022, biroul vamal a emis, la cererea societății G GmbH, o decizie ITO pentru un produs denumit „garou de unică folosință” pe care l‑a clasificat la codul mărfurilor 4008 2190
00, cu o durată de valabilitate declarată cuprinsă între 27 octombrie 2022 și 26 octombrie 2025.
16.      La 22 noiembrie 2022, G a formulat o contestație împotriva acestei decizii, susținând că clasificarea tarifară era incorectă din punct de vedere material. Biroul vamal a respins această contestație.
17.      Prin decizia din 12 martie 2024, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) a admis acțiunea formulată de G și a modificat decizia ITO atacată în sensul că marfa în cauză a fost clasificată la codul mărfurilor 4014 9000
00.
18.      Biroul vamal a formulat recurs împotriva deciziei Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) la Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria). Acesta consideră că, prin decizia sa, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal), întemeindu‑se pe articolul
279 din BAO, ar fi intenționat să modifice retroactiv decizia ITO, ceea ce nu ar fi permis de Codul vamal al Uniunii, în special de articolul
34 alineatele (3) și (6) din aceasta. În speță, condițiile unei retrageri retroactive a unei ITO, astfel cum sunt prevăzute la articolul 27 alineatul (1) din codul menționat, nu ar fi întrunite în speță.
19.      Instanța de trimitere arată că, în conformitate cu articolul 279 alineatul (1) din BAO, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) este abilitat să substituie opinia administrației fiscale cu propria opinie atât în dispozitiv, cât și în motivare și să modifice astfel decizia administrativă atacată, să o anuleze sau să respingă ca nefondată contestația formulată împotriva acestei decizii. În plus, în conformitate cu articolul
279 din BAO, decizia Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) în discuție în cauza principală ar avea efect retroactiv de la data la care ITO a fost emisă de biroul vamal, ceea ce ar fi conform cu principiul protecției jurisdicționale efective impus de dreptul Uniunii.
20.      Cu toate acestea, instanța de trimitere arată în esență că Codul vamal al Uniunii a prevăzut în mod expres, la articolul
34, cazurile în care ITO încetează să fie valabile, sunt revocate sau sunt anulate și efectele în timp ale unor asemenea evenimente. Cu această ocazie, ea subliniază că, în conformitate cu articolul
34 alineatul
(5) din Codul vamal al Uniunii, deciziile ITO nu se revocă la cererea titularului deciziilor, că, în temeiul alineatului (3) al acestui articol, valabilitatea deciziilor ITO nu încetează cu efect retroactiv și că alineatul (6) al articolului menționat prevede că deciziile ITO nu pot fi modificate.
21.      În aceste împrejurări, instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire la aspectul dacă dispozițiile Codului vamal al Uniunii menționate mai sus au aplicabilitate în căile de atac introduse în temeiul articolului
44 din codul menționat și, în caz afirmativ, care este aceasta.
22.      În aceste condiții, Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze, în temeiul articolului 267 TFUE, următoarele întrebări preliminare:
„1)      Având în vedere că, potrivit articolului 44 alineatul (4) din [Codul vamal al Uniunii], statele membre asigură faptul că procedura de atac permite confirmarea sau rectificarea rapidă a deciziei luate de către autoritățile vamale, articolele 33, 34, 44 și 45 din [codul menționat] trebuie interpretate în sensul că decizia dată în calea de atac formulată în temeiul articolului 44 alineatul (2) din [Codul vamal al Uniunii] împotriva unei [ITO] emise în conformitate cu articolul 33 din [codul menționat] are efect retroactiv de la momentul emiterii acestei [ITO] de către biroul vamal?
2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, articolele 33, 34, 44 și 45 din [Codul vamal al Uniunii] trebuie interpretate în sensul că statele membre pot prevedea în normele lor procedurale naționale că decizia dată în calea de atac formulată în temeiul articolului 44 alineatul (2) din [acest cod] împotriva unei [ITO] emise în conformitate cu articolul 33 din [codul menționat] are efect retroactiv de la momentul emiterii acestei [ITO] de către biroul vamal?”
IV.    Procedura în fața Curții și a Tribunalului
23.      Prezenta cerere de decizie preliminară a fost primită la grefa Curții la 21 februarie 2025. În temeiul articolului 50b din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, această cerere a fost transmisă Tribunalului.
24.      G, guvernul italian și Comisia Europeană au depus observații scrise. Comisia a participat la ședința de audiere a pledoariilor care a avut loc la 10 decembrie 2025.
V.      Apreciere juridică
25.      Prin intermediul celor două întrebări preliminare care propunem să fie examinate împreună, instanța de trimitere ridică în esență problema compatibilității cu dreptul Uniunii a unei dispoziții naționale în temeiul căreia decizia dată în calea de atac formulată în conformitate cu articolul
44 alineatul
(2) din Codul vamal al Uniunii împotriva unei decizii ITO emise în temeiul articolului
33 din codul menționat are efect retroactiv de la data emiterii acestei decizii ITO de către autoritățile vamale.
26.      Cu titlu introductiv, considerăm util să subliniem că, deși instanța de trimitere precizează că, în temeiul articolului
279 alineatul
(1) din BAO, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) are posibilitatea de a modifica decizia ITO emisă de autoritățile vamale, aceasta nu ridică problema compatibilității acestei competențe de modificare cu articolul
44 din Codul vamal al Uniunii(6). Ea
urmărește doar să stabilească efectele în timp ale unei decizii adoptate de o instanță națională cu privire la ITO.
27.      Astfel, instanța de trimitere solicită interpretarea articolului
44 alineatul
(4) din Codul vamal al Uniunii. În special, aceasta ridică problema dacă rectificarea impusă de această dispoziție în cazul admiterii căii de atac trebuie să aibă un efect retroactiv și dacă normele prevăzute mai ales la articolul
33 și la articolul
34 alineatele (3)-(6) din codul menționat pot să influențeze răspunsul care trebuie dat la întrebarea sa.
28.      În această privință, conform unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție(7).
29.      În aceste împrejurări, propunem să începem analiza noastră cu o interpretare a articolului
44 alineatul
(4) din Codul vamal al Uniunii (A), înainte de a verifica compatibilitatea articolului
279 din BAO cu această dispoziție (B).
A.      Interpretarea articolului 44 alineatul (4) din Codul vamal al Uniunii
30.      Având în vedere îndoielile exprimate de instanța de trimitere, în special în ceea ce privește influența pe care articolele 33 și 34 din Codul vamal al Uniunii ar putea să o exercite asupra interpretării care trebuie dată articolului
44 alineatul
(4) din codul menționat, ni se pare preferabil să începem cu analiza contextului și a obiectivelor urmărite de aceste diferite dispoziții (1), înainte de a examina termenii propriu‑ziși ai articolului
44 alineatul
(4) din acest cod și, prin urmare, domeniul său de aplicare (2).
1.      Contextul și obiectivele articolelor 33, 34 și 44 din Codul vamal al Uniunii
31.      În primul rând și pentru a înțelege mai bine obiectivul urmărit de articolul
44 din Codul vamal al Uniunii și în special de alineatul (4) al acestuia, considerăm că este interesant să ne întoarcem puțin înapoi și să amintim contextul în care a apărut dreptul la o cale de atac al operatorilor economici în domeniul vamal la nivelul Uniunii.
32.      La începutul anilor ’80, Comisia s‑a preocupat de dreptul la o cale de atac al operatorilor economici, prezentând Consiliului, la 29 ianuarie 1981, o propunere de directivă privind armonizarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la exercitarea dreptului la o cale de atac în domeniul vamal(8).
33.      S‑a subliniat în special, în esență, că, având în vedere disparitățile importante dintre statele membre în ceea ce privește consecințele unei căi de atac introduse împotriva unei decizii vamale, este necesar să se stabilească pe plan comunitar condițiile de exercitare a unei asemenea căi de atac.
34.      În consecință, articolul
2 alineatul
(1) din propunerea menționată prevedea posibilitatea exercitării unei căi de atac în vederea anulării sau a modificării unei decizii privind aplicarea reglementării vamale. În ceea ce privește articolul
7 din acesta, el prevedea că introducerea unei căi de atac nu suspendă executarea deciziei contestate, cu excepția cazului în care autoritatea vamală decide altfel.
35.      Cu toate acestea, abia odată cu Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar(9) (denumit în continuare „fostul cod vamal”) și cu adoptarea articolelor 243-246 din acesta a fost stabilit un veritabil drept al operatorilor economici la o cale de atac.
36.      În continuare, cu ocazia adoptării Regulamentului (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2008 de stabilire a Codului vamal comunitar (Codul vamal modernizat)(10), a fost introdusă o noutate în raport cu articolul
243 din fostul cod vamal. Astfel, articolul 23 alineatul (4) din acest regulament introducea obligația statelor membre de a asigura faptul că procedura de atac permite confirmarea sau rectificarea rapidă a deciziilor luate de autoritățile vamale.
37.      În sfârșit, articolul
44 alineatul
(4) din Codul vamal al Uniunii reproduce articolul
23 alineatul
(4) din Regulamentul nr. 450/2008.
38.      Această adăugare, care se află în centrul prezentei cauze, reflectă, în opinia noastră, voința legiuitorului Uniunii de a încadra și de a armoniza într‑o mai mare măsură consecințele legate de respingerea sau de admiterea unei căi de atac în domeniul vamal, precum și, astfel cum a arătat Comisia în ședință, de a garanta într‑o mai mare măsură efectivitatea și eficacitatea protecției jurisdicționale a operatorilor economici.
39.      În al doilea rând, considerăm de asemenea util să subliniem că, în scopul garantării unui echilibru între necesitatea ca autoritățile vamale să asigure aplicarea corectă a legislației vamale, pe de o parte, și dreptul operatorilor economici de a fi tratați în mod echitabil, pe de altă parte, a trebuit să li se acorde acestor autorități competențe extinse de control, iar operatorilor a trebuit să li se acorde dreptul la o cale de atac(11).
40.      În acest sens, dreptul la o cale de atac al operatorilor economici a fost conceput pentru a‑i proteja de eventuale abuzuri din partea autorităților vamale sau de erorile pe care le‑ar putea comite acestea în aplicarea legislației vamale.
41.      În al treilea rând, pentru a înțelege corelația dintre articolele 33, 34 și 44 din Codul vamal al Uniunii, trebuie să se examineze rolul lor respectiv în cadrul Codului vamal al Uniunii.
42.      Mai întâi, aceste dispoziții se găsesc în secțiuni diferite ale acestui cod. Astfel, articolele 33 și 34 figurează în secțiunea 3, intitulată „Decizii privind aplicarea legislației vamale”, în timp ce articolul
44 face parte din secțiunea 6, intitulată „Căi de atac”.
43.      În mod schematic, deciziile adoptate în conformitate cu articolele 33 și 34 din Codul vamal al Uniunii sunt adoptate de autoritățile vamale, care acționează în calitate de autoritate administrativă și aplică normele de fond, în timp ce deciziile adoptate în conformitate cu articolul
44 din codul menționat sunt adoptate fie de o autoritate judiciară, fie de o autoritate vamală care acționează în calitate de autoritate judiciară, în cadrul regimului contenciosului administrativ.
44.      Cu alte cuvinte, articolele 33 și 34 din Codul vamal al Uniunii, pe de o parte, și articolul
44 din codul menționat, pe de altă parte, urmăresc să reglementeze proceduri distincte și să delimiteze competențele unor autorități diferite(12).
45.      Astfel, articolele 33 și 34 din Codul vamal al Uniunii urmăresc să încadreze competențele conferite autorităților vamale, în calitate de autoritate administrativă. Mai precis, articolul
33 reglementează procedura care trebuie să conducă la emiterea unei decizii ITO, în timp ce articolul
34 privește gestionarea unor asemenea decizii de către aceste autorități.
46.      Articolul
34 alineatul
(3) din Codul vamal al Uniunii urmărește, în acest context, să reglementeze efectele în timp ale unei încetări a validității unei decizii ITO în ipoteza în care, ca urmare a apariției unor împrejurări enumerate la alineatul (1) al acestuia, o asemenea decizie ITO ar înceta să fie validă înainte de sfârșitul perioadei prevăzute la articolul
33 alineatul
(3) din codul menționat.
47.      În ceea ce privește articolul
34 alineatul
(4) din acest cod, acesta se referă la cazul specific al anulării unei decizii ITO de către autoritățile vamale în ipoteza în care solicitantul a furnizat informații inexacte sau incomplete, în timp ce alineatul (5) al acestuia se referă la cazul revocării deciziilor ITO, iar alineatul (6) al acestuia prevede că deciziile ITO nu pot fi modificate.
48.      În ceea ce privește acum articolul
44 din același cod, acesta se referă la contenciosul privind deciziile adoptate de autoritățile vamale. El
prevede astfel, la alineatul (1), dreptul oricărei persoane de a exercita o cale de atac împotriva deciziilor adoptate de autoritățile vamale care o privesc direct și individual(13) și, la alineatele (2)-(4), principiile generale care trebuie să ghideze statele membre în elaborarea normelor lor procedurale în materie.
49.      În al patrulea rând, cititorului nu îi va fi scăpat faptul că terminologia utilizată la articolele 33 și 34 din Codul vamal al Uniunii și la articolul
44 alineatul
(4) din codul menționat este diferită. Astfel, în timp ce deciziile adoptate de autoritățile vamale pot conduce la încetarea validității, la anularea sau la revocarea deciziilor ITO, deciziile adoptate de autoritățile judiciare vor avea drept consecință fie confirmarea (în cazul respingerii căii de atac), fie rectificarea (în cazul admiterii căii de atac) a deciziilor ITO atacate în fața lor. Acest din urmă aspect ni se pare deosebit de important, întrucât rectificarea unei decizii implică în mod necesar modificarea sa și, în ceea ce privește deciziile ITO, exercitarea acestei competențe este rezervată autorităților judiciare.
50.      În opinia noastră, din ansamblul acestor elemente rezultă că articolele 33 și 34, pe de o parte, și articolul
44 din Codul vamal al Uniunii, pe de altă parte, trebuie examinate separat în cadrul aprecierii domeniului lor de aplicare. Astfel, efectele în timp ale deciziilor autorităților vamale nu pot condiționa și nici nu pot exercita vreo influență asupra celor ale deciziilor autorităților judiciare. Mai general, considerăm că legiuitorul Uniunii nu a intenționat să alinieze tratamentul deciziilor autorităților judiciare la cel al deciziilor autorităților vamale. În acest sens, împrejurarea că din articolul
34 din acest cod reiese că numai anularea deciziilor ITO de către autoritățile vamale, în condițiile prevăzute la alineatul (4), are un efect retroactiv, iar nu încetarea validității și nici revocarea deciziilor ITO nu este relevantă pentru interpretarea domeniului de aplicare al articolului
44 din codul menționat. În special, aceasta nu poate, în opinia noastră, să justifice, ca principiu, aprecierea că rectificarea deciziilor ITO în urma unei decizii a unei instanțe naționale, în conformitate cu articolul
44 alineatul
(4) din codul menționat, nu poate fi retroactivă.
51.      În aceste condiții, considerăm că nu este necesar să se insiste asupra efectelor în timp ale deciziilor de anulare, de revocare sau de încetare a validității adoptate de autoritățile vamale în temeiul articolului
34 din Codul vamal al Uniunii pentru a stabili efectele în timp ale deciziilor autorităților judiciare, înțelese în sens larg, adoptate în temeiul articolului
44 din codul menționat.
2.      Domeniul de aplicare al articolului 44 alineatul (4) din Codul vamal al Uniunii
52.      Articolul 44 alineatul (4) din Codul vamal al Uniunii precizează că statele membre asigură faptul că procedura de atac permite confirmarea sau rectificarea rapidă a deciziilor luate de autoritățile vamale.
53.      În această privință, amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, determinarea semnificației și a sferei de aplicare a termenilor pentru care dreptul Uniunii nu oferă nicio definiție și nu face nicio trimitere la dreptul statelor membre trebuie realizată conform sensului obișnuit al acestora în limbajul curent, luând în considerare totodată contextul în care sunt utilizați și obiectivele urmărite de reglementarea din care fac parte(14).
54.      Termenul „rectificare” nu face obiectul unei definiții în cadrul Codului vamal al Uniunii. Cu toate acestea, în sens larg, o rectificare vizează corectarea unei erori, obiectivul rectificării fiind ca acest act să se prezinte așa cum ar fi trebuit să se prezinte încă de la adoptarea sa(15). Astfel, termenul „rectificare” implică în sine ideea de retroactivitate.
55.      Desigur, este adevărat că în principiu se vorbește despre „rectificare” atunci când este vorba despre corectarea erorilor materiale, și anume a erorilor ortografice, gramaticale, a inexactităților evidente sau a erorilor de calcul, și că, dimpotrivă, nu se poate vorbi despre o simplă „rectificare” atunci când modificarea are drept consecință schimbarea conținutului actului în cauză, cu alte cuvinte modificarea substanței acestuia(16).
56.      Cu toate acestea, în cadrul articolului
44 alineatul
(4) din Codul vamal al Uniunii, rectificarea avută în vedere este consecința deciziei autorității judiciare de a admite calea de atac formulată de operatorul economic. În acest context și în special având în vedere dreptul la o cale de atac efectivă, termenul „rectificare” nu poate fi interpretat ca însemnând „corectarea unei erori materiale”, ci ca vizând mai curând „corectarea unui prejudiciu”, dacă îmi permiteți expresia. Acestea fiind spuse, în final, ideea rămâne aceeași: este vorba despre a prezenta decizia ITO așa cum ar fi trebuit să se prezinte încă de la adoptarea sa inițială.
57.      Acesta este motivul pentru care, în opinia noastră, articolul
44 alineatul
(4) din Codul vamal al Uniunii trebuie interpretat în sensul că rectificarea unei decizii ITO are în principiu un efect ex tunc.
58.      În plus, considerăm că această interpretare este conformă cu echilibrul care trebuie să existe între principiul securității juridice, pe de o parte, și dreptul la protecție jurisdicțională efectivă garantat de articolul
47 primul paragraf din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, pe de altă parte.
59.      Astfel, potrivit jurisprudenței constante a Curții, recunoașterea caracterului definitiv al unei decizii administrative, dobândit la expirarea termenelor rezonabile de introducere a acțiunilor sau prin epuizarea căilor de atac, contribuie la securitatea juridică, fără a face practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică(17).
60.      Așadar, principiul securității juridice impune numai ca efectele unei decizii ITO care face obiectul unei căi de atac să devină definitive, cu alte cuvinte „scrise în piatră”, numai după ce calea de atac a fost respinsă sau, în lipsa unei căi de atac, la expirarea termenelor prevăzute în acest scop.
61.      Prin urmare, considerăm că principiul securității juridice nu poate fi invocat pentru a justifica menținerea efectelor unei decizii ITO în perioada cuprinsă între intrarea sa în vigoare și admiterea căii de atac jurisdicționale introduse împotriva acesteia. Astfel, soluția contrară ar face ca asemenea efecte să devină definitive, în condițiile în care nelegalitatea deciziei ITO ar fi fost stabilită de autoritatea judiciară națională, iar această decizie însăși nu ar fi dobândit, așadar, un asemenea caracter.
62.      De asemenea, a lăsa să subziste efectele unei decizii ITO considerate nelegale ar putea fi contrar dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă, întrucât s‑ar menține astfel de efecte în privința unui operator economic care ar fi introdus totuși în termenele prevăzute o cale de atac împotriva deciziei ITO. În acest sens, a considera că rectificarea nu are loc retroactiv ar avea o consecință severă pentru operatorul economic, care ar fi privat de beneficiul clasificării tarifare pe care, cu toate acestea, o solicitase încă de la început, iar aceasta în condițiile în care eroarea ar proveni dintr‑o apreciere greșită din partea autorităților vamale și nu ar rezulta nicidecum dintr‑o acțiune din partea sa.
63.      În sfârșit, a considera că rectificarea prevăzută la articolul
44 alineatul
(4) din Codul vamal al Uniunii nu ar avea decât un efect ex nunc nu pare compatibil cu obiectivul urmărit de articolul
45 alineatul
(2) din codul menționat, care este acela de a garanta efectivitatea căilor de atac.
64.      Astfel, această din urmă dispoziție prevede că autoritățile vamale suspendă total sau parțial executarea deciziei contestate printre altele în cazul în care au motive întemeiate să considere că un prejudiciu ireparabil se poate produce la adresa persoanei în cauză.
65.      Or, Curtea a avut deja ocazia să precizeze în esență că condiția privind „prejudiciul ireparabil” impune să se examineze dacă eventuala anulare a deciziei în litigiu ar permite inversarea situației care ar fi fost provocată de executarea sa imediată(18).
66.      Astfel, suspendarea executării este însoțită de posibilitatea de a modifica retroactiv situația juridică a persoanei care a introdus calea de atac.
67.      Cu titlu suplimentar, considerăm că este util să abordăm observația formulată de guvernul italian potrivit căreia ar fi dificil să se asigure cunoașterea efectivă de către toate celelalte state membre a unei hotărâri judecătorești naționale de anulare sau de rectificare cu efect retroactiv.
68.      Acest argument nu ne convinge având în vedere sistemul de schimb de informații instituit la nivelul Uniunii. În această privință, trebuie arătat că, potrivit articolului
21 alineatul
(1) din Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/2447 al Comisiei din 24 noiembrie 2015 de stabilire a unor norme pentru punerea în aplicare a anumitor dispoziții din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a Codului vamal al Uniunii(19), pentru schimbul și stocarea de informații referitoare la cereri și decizii legate de ITO sau la orice eveniment ulterior care ar putea avea efecte asupra cererii sau a deciziei inițiale se utilizează un sistem electronic implementat în acest scop în temeiul articolului 16 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii. În acest sens, prin sistemul respectiv, autoritatea vamală competentă pune la dispoziție fără întârziere informații, cel târziu în termen de șapte zile de la data la care autoritatea ia cunoștință de aceste informații.
69.      În consecință și după cum a arătat Comisia în ședință, atunci când o decizie ITO este anulată sau modificată ca urmare a unei decizii a unei instanțe naționale, informația este introdusă fără întârziere de autoritatea vamală în cauză în acest sistem informatic și este astfel vizibilă pentru toate celelalte autorități vamale.
B.      Compatibilitatea articolului 279 din BAO cu articolul 44 din Codul vamal al Uniunii
70.      Potrivit instanței de trimitere, în conformitate cu articolul
279 din BAO, decizia adoptată de Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) are efect retroactiv de la data la care decizia ITO a fost emisă de biroul vamal.
71.      În această privință, amintim că nu este de competența Curții și nici a Tribunalului să se pronunțe în cadrul unei trimiteri preliminare cu privire la interpretarea dreptului intern, această misiune revenind exclusiv instanței de trimitere. Astfel, Curtea sau Tribunalul are obligația de a ține seama, în contextul repartizării competențelor între instanțele Uniunii și cele naționale, de cadrul factual și normativ în care se încadrează întrebările preliminare, astfel cum este definit acesta în decizia de trimitere(20).
72.      Prin urmare, trebuie să se considere că, potrivit articolului
279 din BAO, deciziile de modificare a deciziilor ITO adoptate de Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) au efect retroactiv. Această apreciere corespunde, potrivit instanței de trimitere, poziției doctrinei majoritare din Austria(21).
73.      Acestea fiind stabilite, trebuie să se observe că Curtea a avut deja ocazia să precizeze, în Ordonanța din 19 ianuarie 2005, SmithKline Beecham (C‑206/03, EU:C:2005:31, punctul 52), că revine autorităților competente și instanțelor unui stat membru sarcina de a lua, în cadrul competențelor lor, toate măsurile necesare, generale sau specifice, pentru a remedia neconformitatea unei ITO incorecte. Constituie asemenea măsuri specifice în special anularea unei ITO incorecte și adoptarea unei noi informații conforme cu dreptul Uniunii.
74.      Această ordonanță a fost dată sub imperiul fostului cod vamal.
75.      Astfel, Curtea a precizat că modalitățile procedurale aplicabile intră sub incidența articolelor 243-246 din fostul cod vamal și, cu titlu subsidiar, în temeiul articolului
245 din acest fost cod și al principiului autonomiei procedurale a statelor membre, sub incidența ordinii juridice interne a fiecărui stat membru, cu condiția însă ca aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare de natură internă (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității)(22).
76.      În sfârșit, este important să subliniem că, potrivit Curții, modalitățile și efectele deciziilor adoptate de instanța națională în cadrul unei căi de atac intră de asemenea, în limitele principiilor echivalenței și efectivității, sub incidența dreptului național(23).
77.      În opinia noastră, această jurisprudență, pronunțată sub imperiul fostului cod vamal, rămâne relevantă în ceea ce privește modalitățile deciziilor adoptate de instanțele naționale, din moment ce, cu privire la acest aspect, articolele 43-45 din Codul vamal al Uniunii sunt, ca să spunem așa, identice cu articolele 243-246 din fostul cod vamal. Prin urmare, acestea se limitează să prevadă dreptul la o cale de atac al persoanelor în cauză, necesitatea unui dublu grad de control, statul membru competent să se pronunțe și cazurile de suspendare a executării deciziilor autorităților vamale împotriva cărora a fost introdusă o cale de atac. Cu alte cuvinte și în conformitate cu articolul
43 din codul menționat(24), aceste dispoziții nu aduc nicio precizare cu privire la modalitățile deciziilor adoptate de instanțele naționale.
78.      În schimb, în ceea ce privește efectele hotărârilor adoptate de instanțele naționale, considerăm că soluția reținută de Curte trebuie nuanțată. În special, potrivit articolului 44 alineatul (4) din Codul vamal al Uniunii, statele membre asigură faptul că procedura de atac permite confirmarea sau rectificarea rapidă a deciziilor luate de autoritățile vamale. Această dispoziție nu avea echivalent în fostul cod vamal(25).
79.      Este adevărat că articolul
44 alineatul
(4) din Codul vamal al Uniunii nu precizează momentul și modul în care trebuie să aibă loc rectificarea deciziilor ITO(26), solicitând totuși o reacție rapidă în urma unei proceduri de atac. Considerăm totuși că această dispoziție impune, pe de o parte, statelor membre să adopte măsuri care să permită unui operator economic să dispună de o decizie ITO conformă cu dreptul și, pe de altă parte, retroactivitatea rectificării astfel efectuate. Tocmai acesta este obiectivul urmărit de articolul
279 din BAO.
80.      În aceste condiții, considerăm că articolul
44 alineatul
(4) din Codul vamal al Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei dispoziții naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia decizia dată în calea de atac, formulată în conformitate cu articolul
44 alineatul
(2) din codul menționat împotriva unei decizii ITO, emisă în temeiul articolului
33 din același cod, are efect retroactiv de la data emiterii acestei decizii ITO de către autoritățile vamale.
VI.    Concluzie
81.      Având în vedere ceea ce precedă, propunem să se răspundă Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria) după cum urmează:
Articolul 44 alineatul (4) din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune unei dispoziții naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia decizia dată în calea de atac, formulată în conformitate cu articolul
44 alineatul
(2) din regulamentul menționat împotriva unei decizii referitoare la informațiile tarifare obligatorii, emisă în temeiul articolului
33 din același regulament, are efect retroactiv de la data emiterii acestei decizii de către autoritățile vamale.
Domnul Martín y Pérez de Nanclares
Prezentate astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 ianuarie 2026.
Semnături
1      Limba originală: franceza.
2      Astfel, acest principiu figurează în frontispiciul Codului de la Justinien: „Leges et constitutiones futuris certum est dare formam negotiis, non ad facta praeterita revocari, nisi nominatim et de praeterito tempore et adhuc pendentibus negotiis, cautum sit” (Cartea întâi, titlul 14, Legea 7).
3      JO 2013, L 269, p. 1.
4      Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauzele conexate Timmermans Transport și Hoogenboom Production (C‑133/02 și C‑134/02, EU:C:2003:460, punctul 4).
5      A se vedea în acest sens Hotărârea din 29 ianuarie 1998, Lopex Export (C‑315/96, EU:C:1998:31, punctul 19). Obiectivul subiacent era de asemenea evitarea unui număr prea mare de litigii cu operatorii economici: Albert, J.-L., „Droit douanier européen”, în JurisClasseur Europe Traité – Synthèse, LexisNexis, 2021, punctul 35.
6      În orice caz, vom menționa că, în opinia noastră, jurisprudența Curții trebuie interpretată mai degrabă în sensul că nu se opune exercitării unei competențe de modificare de către instanțele naționale în această privință (a se vedea în acest sens Ordonanța din 19 ianuarie 2005, SmithKline Beecham, C‑206/03, EU:C:2005:31, punctul 55, și Hotărârea din 14 aprilie 2011, British Sky Broadcasting Group și Pace, C‑288/09 și C‑289/09, EU:C:2011:248, punctul 94).
7      A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2023, G. K. ș.a. (Parchetul European) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, punctul 46 și jurisprudența citată).
8      JO 1981, C 33, p. 2; pentru o prezentare generală a dezvoltării dreptului la o cale de atac în domeniul vamal, a se vedea Walsh, T., European Union Customs Code, Kluwer Law International in Alphen aan den Rijn, The Netherlands: Wolters Kluwer, 2015, p. 985-1021 (p. 986).
9      JO 1992, L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58.
10      JO 2008, L 145, p. 1.
11      Considerentul (26) al Codului vamal al Uniunii.
12      În ceea ce privește repartizarea competențelor între autoritățile vamale și autoritățile judiciare în domeniul controalelor vamale, a se vedea Hotărârea din 21 septembrie 2023, OGL‑Food Trade Lebensmittelvertrieb (C‑770/21, EU:C:2023:690, punctele 69 și 72).
13      Reamintim că dreptul la o cale de atac astfel stabilit nu privește în mod specific deciziile ITO, ci vizează toate deciziile adoptate de autoritățile vamale.
14      A se vedea Hotărârea din 20 noiembrie 2025, Servoprax (garouri medicale) (C‑631/23, EU:C:2025:906, punctul 45 și jurisprudența citată).
15      Considerăm că această idee este confirmată atunci când se compară, în conformitate cu normele de interpretare stabilite de Curte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2024, Network One Distribution, C‑506/23, EU:C:2024:1003, punctul 27 și jurisprudența citată), versiunile lingvistice ale articolului
44 alineatul
(4) din Codul vamal al Uniunii: „corrección” în spaniolă, „correction” în engleză, „Berichtigung” în germană și „correzione” în italiană.
16      În ceea ce privește rectificările aduse unui regulament, a se vedea limitele stabilite de Curte în Hotărârea din 2 iunie 1994, AC‑ATEL Electronics Vertriebs (C‑30/93, EU:C:1994:224, punctele 20-24), și în Hotărârea din 22 decembrie 2010, Premis Medical (C‑273/09, EU:C:2010:809, punctele 29, 30, 36 și 59); în ceea ce privește limitele rectificării deciziilor adoptate de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală și de Oficiul Comunitar pentru Soiuri de Plante, a se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2011, dm‑drogerie markt/OAPI – Distribuciones Mylar (dm) (T‑36/09, EU:T:2011:449, punctele 74 și 75), și, respectiv, Hotărârea din 25 iunie 2020, Siberia Oriental/OCSP (Siberia) (T‑737/18, EU:T:2020:289, punctul 53); în ceea ce privește limitele rectificării deciziilor adoptate de Curte și de Tribunal, a se vedea Ordonanța din 24 noiembrie 2022, European Food ș.a. (C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:936, punctul 6 și jurisprudența citată), și, respectiv, Ordonanța din 27 mai 2024, EVH/Comisia (T‑53/21 REC, nepublicată, EU:T:2024:338, punctele 9 și 11 și jurisprudența citată).
17      A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 ianuarie 2004, Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17, punctul 24), Hotărârea din 12 februarie 2008, Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78, punctele 57 și 58), Hotărârea din 27 iunie 2013, Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, punctul 48), și Hotărârea din 9 septembrie 2021, Adler Real Estate ș.a. (C‑546/18, EU:C:2021:711, punctul 38).
18      Trebuie de asemenea să se verifice, în sens contrar, dacă suspendarea executării acestei decizii ar fi de natură să împiedice efectul său deplin în cazul în care calea de atac principală ar fi respinsă (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 17 iulie 1997, Giloy, C‑130/95, EU:C:1997:372, punctele 35 și 36).
19      JO 2015, L 343, p. 558.
20      A se vedea în acest sens Ordonanța din 24 aprilie 2009, Koukou (C‑519/08, EU:C:2009:269, punctul 43 și jurisprudența citată), precum și Ordonanța din 30 iunie 2011, Wamo (C‑288/10, EU:C:2011:443, punctul 27).
21      Potrivit doctrinei austriece, efectul ex tunc al deciziilor adoptate în temeiul articolului
279 din BAO decurge din modul de redactare a alineatului (2) al acestei dispoziții, precum și din dreptul la o cale de atac efectivă. A se vedea în această privință Fischerlehner, J., Das neue Abgabenverfahren, Manz, Viena, 2013, p. 325, precum și Gunacker‑Slawitsch, B., „III. Das Verfahren vor dem Bundesfinanzgericht”, în Ehrke‑Rabel, T. (ed.), Rechtsmittelverfahren in Abgabensachen, Manz, Viena, 2013, p. 37-101 (p. 77 și 78). În ceea ce privește confirmarea explicită a efectului ex tunc al deciziilor de modificare: Ritz, C., „§ 279 BAO”, în Ritz/Koran (ed.), BAO – Bundesabgabenordnung, ediția
nr. 8, Linde, Viena, 2025, punctele 2 și 18.
22      Ordonanța din 19 ianuarie 2005, SmithKline Beecham (C‑206/03, EU:C:2005:31, punctul 53).
23      Ordonanța din 19 ianuarie 2005, SmithKline Beecham (C‑206/03, EU:C:2005:31, punctul 55).
24      A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 aprilie 2024, OSTP Italy (C‑770/22, EU:C:2024:299, punctul 47).
25      A se vedea punctul 36 din prezentele concluzii. Cu toate acestea, trebuie remarcat faptul că o modificare cu efect retroactiv a unei decizii ITO ca urmare a unei căi de atac introduse în fața instanțelor naționale era deja practicată sub imperiul fostului cod vamal, cel puțin în anumite state membre [a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 aprilie 2011, Sony Supply Chain Solutions (Europe), C‑153/10, EU:C:2011:224, punctele 16 și 17].
26      Astfel, de exemplu, articolele 44 și 45 din Codul vamal al Uniunii nu se opun unei legislații naționale care prevede caracterul imediat executoriu al hotărârilor în primă instanță care nu au rămas încă definitive și nici nu impun ca legislația națională să prevadă că asemenea hotărâri au acest caracter (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 aprilie 2024, OSTP Italy, C‑770/22, EU:C:2024:299, punctul 42).