62007CC0446
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
ELEANOR SHARPSTON
prezentate la 7 mai 2009 (
1
)
Cauza C-446/07
Alberto Severi
împotriva
Regione Emilia-Romagna
„Directiva 2000/13/CE — Etichetarea produselor alimentare destinate a fi livrate ca atare consumatorului final — Etichetare care ar putea induce consumatorul în eroare cu privire la originea sau la proveniența produsului alimentar — Denumiri generice în sensul articolului 3 din Regulamentul (CEE) nr. 2081/92 — Incidență”
1.
În cazul în care denumirea unui produs alimentar care evocă un loc de proveniență a fost înregistrată de un grup de producători locali drept marcă colectivă (națională) și a fost formulată și o cerere de înregistrare a unei denumiri de origine protejate (denumită în continuare „DOP”) sau a unei indicații geografice protejate (denumită în continuare „IGP”) (comunitare), în ce măsură un alt producător care utilizează o denumire similară pentru un produs alimentar similar se poate întemeia pe faptul că (i) examinarea cererii de înregistrare drept DOP sau IGP încă nu a stabilit că denumirea nu a devenit generică și/sau pe faptul că (ii) a utilizat denumirea cu bună-credință o lungă perioadă pentru a combate afirmația potrivit căreia etichetarea produsului său alimentar ar putea induce consumatorii în eroare?
2.
În esență, acesta este obiectul întrebărilor preliminare adresate Curții în prezenta cauză de Tribunale Civile di Modena (Italia).
Reglementarea comunitară
3.
Prezenta trimitere preliminară privește interpretarea Regulamentului (CEE) nr. 2081/92 al Consiliului din 14 iulie 1992 privind protecția indicațiilor geografice și a denumirilor de origine ale produselor agricole și alimentare (
2
), a Directivei 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (
3
) și a Primei Directive a Consiliului din de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (
4
).
Regulamentul nr. 2081/92
4.
Regulamentul nr. 2081/92 stabilește cadrul protecției denumirilor de origine și a indicațiilor geografice protejate (
5
). Conform regulamentului, denumirile anumitor produse agricole și alimentare pot fi protejate în cadrul Comunității ca DOP sau IGP atunci când există o legătură între caracteristicile produselor și originea geografică a acestora (
6
).
5.
Al cincilea considerent al regulamentului prevede că etichetarea produselor agricole și alimentare se supune normelor generale stabilite de Directiva 79/112 (
7
) și că, având în vedere caracterul lor specific, este necesar să se adopte dispoziții speciale suplimentare pentru produsele agricole și alimentare care provin dintr-o arie geografică delimitată. Articolul 1 alineatul (2) care definește domeniul de aplicare al regulamentului, prevede în mod expres că acest regulament se aplică fără a aduce atingere altor prevederi comunitare specifice.
6.
Articolul 2 prevede că protecția comunitară a denumirilor de origine și a indicațiilor geografice ale produselor agricole și alimentare se va obține în conformitate cu regulamentul și definește condițiile care trebuie îndeplinite pentru ca o denumire să fie considerată „denumire de origine” sau „indicație geografică”.
7.
În acest scop, articolul 2 alineatul (2) litera (a) din regulamentul menționat prevede că se aplică următoarele definiții: „denumire de origine”: numele unei regiuni, al unui loc specific sau, în cazuri excepționale, al unei țări, utilizat pentru descrierea unui produs agricol sau alimentar originar din această regiune, loc specific sau țară și a cărui calitate sau caracteristici sunt în mod esențial sau exclusiv datorate unui anumit mediu geografic cu factorii săi naturali și umani, și a cărui producție, prelucrare și preparare au loc în aria geografică delimitată. Articolul 2 alineatul (2) litera (b) definește „indicația geografică” drept numele unei regiuni, al unui loc specific sau, în cazuri excepționale, al unei țări, utilizat pentru descrierea unui produs agricol sau alimentar originar din această regiune, loc specific sau țară, și care posedă o calitate specifică, reputație sau alte caracteristici ce pot fi atribuite zonei geografice respective și a cărui producție și/sau prelucrare și/sau preparare au loc în zona geografică definită.
8.
Articolul 3 din regulament precizează două cazuri în care anumite denumiri nu pot fi înregistrate.
9.
În special, articolul 3 alineatul (1) prevede:
„Denumirile devenite generice nu pot fi înregistrate.
În sensul prezentului regulament, prin «denumire devenită generică» se înțelege denumirea unui produs agricol sau alimentar care, chiar dacă se raportează la locul sau la regiunea în care acest produs agricol sau alimentar a fost inițial produs sau comercializat, a devenit denumirea comună a unui produs agricol sau alimentar.
Pentru a stabili dacă o denumire a devenit sau nu generică, se va ține cont de toți factorii, în special de:
—
situația existentă în statul membru de unde provine numele și cea existentă în zonele de consum;
—
situația existentă în alte state membre;
—
legislațiile naționale sau comunitare relevante.
În cazul în care, urmând procedura prevăzută la articolele 6 și 7, o cerere de înregistrare este respinsă din cauza unei denumiri devenite generice, Comisia va publica respectiva decizie în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene”. [traducere neoficială].
10.
Articolul 5 descrie procedura pe care un stat membru trebuie să o urmeze după depunerea unei cereri de înregistrare. Dispozițiile relevante ale articolului 5 alineatul (5) (
8
) au următorul cuprins:
„Statul membru verifică dacă cererea este justificată și o va înainta Comisiei […], în cazul în care consideră că aceasta întrunește condițiile prevăzute în prezentul regulament.
Statul membru în cauză poate să acorde numai temporar protecție la nivel național, în sensul prezentului regulament, denumirii transmise în maniera specificată și, dacă este cazul, o perioadă de adaptare, începând de la data transmiterii; […].
Protecția temporară la nivel național încetează la data la care se ia o decizie privind înregistrarea, în conformitate cu prezentul regulament. Atunci când se ia această decizie, o perioadă de până la cinci ani poate fi permisă pentru adaptare, cu condiția ca întreprinderile în cauză să fi comercializat produsele respective în mod legal, folosind denumirea în discuție în mod continuu cel puțin cinci ani înainte de data publicării prevăzute la articolul 6 alineatul (2)”. [traducere neoficială]
11.
Articolul 13 prezintă în detaliu protecția conferită denumirilor înregistrate. Dispozițiile relevante ale acestui articol au următorul cuprins:
„(1)   Denumirile înregistrate sunt protejate împotriva:
(a)
utilizării comerciale directe sau indirecte a unei denumiri înregistrate pentru produse care nu fac obiectul înregistrării, în măsura în care aceste produse sunt comparabile cu cele înregistrate sub această denumire sau în măsura în care această utilizare permite să se profite de reputația denumirii înregistrate;
(b)
utilizării abuzive, imitării sau evocării, chiar dacă originea adevărată a produsului este indicată sau dacă denumirea protejată este tradusă ori însoțită de expresii precum […] «tip» […];
(c)
oricărei indicații false sau înșelătoare privind proveniența […] produsului […] de natură să creeze o impresie greșită cu privire la originea acestuia;
(d)
oricărei alte practici capabile să inducă în eroare consumatorii cu privire la originea adevărată a produsului.
[…]
(3)   Denumirile protejate nu pot deveni generice.
[…]” [traducere neoficială]
Directiva 2000/13
12.
Directiva 2000/13 apropie legislațiile statelor membre referitoare inter alia la etichetarea produselor alimentare. Considerentul (6) din preambulul directivei prevede că „[o]rice reglementare cu privire la etichetarea produselor alimentare trebuie să se întemeieze, înainte de orice, pe imperativul informării și protecției consumatorului”.
13.
Dispozițiile relevante ale articolului 2 au următorul cuprins:
„(1)   Etichetarea și normele în conformitate cu care se realizează nu trebuie:
(a)
să fie de natură a induce cumpărătorul în eroare, în special:
(i)
asupra caracteristicilor produsului alimentar și în special asupra […] originii sau provenienței […];
[…]
(3)   Interdicțiile sau restricțiile prevăzute la [alineatul] (1) […] se aplică, de asemenea:
(a)
prezentării produselor alimentare, în special formei sau aspectului dat acestora sau ambalajului lor, materialului de ambalaj utilizat, modului în care ele sunt prezentate, precum și mediului în care ele sunt expuse;
(b)
publicității”.
14.
Dispozițiile relevante ale articolului 5 au următorul cuprins:
„(1)   Denumirea de comercializare a unui produs alimentar este denumirea prevăzută pentru acest produs în dispozițiile comunitare care i se aplică.
(a)
În absența dispozițiilor comunitare, denumirea de vânzare este denumirea prevăzută de actele cu putere de lege sau actele administrative aplicabile în statul membru în care are loc vânzarea către consumatorul final sau către colectivități.
În lipsă, denumirea de comercializare este constituită din denumirea consacrată de utilizările în statul membru în care are loc vânzarea către consumatorul final sau colectivități ori dintr-o descriere a produsului alimentar și, dacă este necesar, a utilizării sale, care să fie suficient de precisă pentru a permite cumpărătorului să-i cunoască natura reală și să-l distingă de produsele cu care acesta ar putea fi confundat”.
Directiva 89/104
15.
Directiva 89/104 este prima directivă de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci.
16.
Dispozițiile relevante ale articolului 3 alineatul (1) au următorul cuprins:
„(1)   Sunt refuzate înregistrării sau pot să fie declarate nule, dacă sunt înregistrate:
[…]
(c)
mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicii putând servi, în comerț, pentru a desemna felul, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării de servicii sau alte caracteristici ale acestora;
(d)
mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicii devenite uzuale în limbajul curent sau în practicile bona fide și constante ale comerțului;
[…]”.
17.
Articolul 15 alineatul (2) are următorul cuprins:
„Prin derogare de la articolul 3 alineatul (1) litera (c), statele membre pot să prevadă că semnele sau indicațiile care pot servi pentru desemnarea, în comerț, a provenienței geografice a produselor sau a serviciilor pot să constituie mărci colective sau mărci de garantare sau de certificare. O astfel de marcă nu îndreptățește titularul să interzică unui terț utilizarea în comerț a acestor semne sau indicații, atât timp cât sunt folosite conform practicilor loiale în domeniul industrial sau comercial; în special, o astfel de marcă nu poate fi opusă unui terț abilitat să utilizeze o denumire geografică”.
Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
18.
Localitatea Felino este situată în regiunea Emilia-Romagna, în Italia. Societatea Cavazzuti SpA, în prezent Grandi Salumifici Italiani SpA (denumită în continuare „GSI”), produce un salam pe care îl comercializează sub denumirea „Salame Felino” și/sau „Salame tipo Felino” (
9
). Societatea produce acest salam la Modena (situată de asemenea în regiunea Emilia-Romagna, la aproximativ 50 de kilometri de Felino) din jurul anului 1970.
19.
La 16 mai 2006, Regione Emilia-Romagna a aplicat GSI o sancțiune administrativă pentru utilizarea denumirii „Salame tipo Felino” în etichetarea produselor sale, de natură a induce consumatorii în eroare. Regione Emilia-Romagna a considerat că GSI a încălcat articolul 2 din Decretul legislativ nr. 109/92, care a transpus în dreptul italian articolul 2 din Directiva 2000/13.
20.
La momentul aplicării sancțiunii, denumirea „Salame Felino” nu era înregistrată nici ca DOP, nici ca IGP. Decizia de trimitere arată că, în urma propunerilor Asociației pentru protecția salamului Felino (Associazione per la Tutela del Salame Felino, denumită în continuare „APTSF”) și ale Asociației din Industria Cărnii (Associazione delle Industrie delle Carni, denumită în continuare„ASSICA”), s-a depus o cerere privind recunoașterea denumirii „Salame Felino” ca DOP în temeiul Regulamentului nr. 2081/92. În orice caz, la momentul trimiterii preliminare, această cerere nu se finalizase cu înregistrarea denumirii.
21.
GSI a formulat o acțiune la Tribunale Civile di Modena, solicitând pronunțarea unei hotărâri de anulare a sancțiunii administrative pentru motivul că denumirea „Salame Felino” este generică și a fost utilizată de mai mulți ani cu bună-credință în afara localității Felino, inclusiv în raport cu o marcă colectivă. Tribunale Civile a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 3 alineatul (1) și articolul 13 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2081/92 [devenite articolul 3 alineatul (1) și articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul nr. 510/2006], coroborate cu articolul 2 din Decretul legislativ nr. 109/92 (articolul 2 din Directiva [2000/13]), trebuie interpretate în sensul că denumirea unui produs alimentar care include referințe geografice și pentru care, la nivel național, a fost «respinsă» sau, în orice caz, blocată transmiterea la Comisia Comunităților Europene a unei cereri de înregistrare ca denumire de origine protejată (DOP) sau ca indicație geografică protejată (IGP) în sensul regulamentelor menționate anterior trebuie considerată generică cel puțin pe parcursul întregii perioade în care produce efecte această «respingere» sau «blocare»?
2)
Articolul 3 alineatul (1) și articolul 13 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2081/92 [devenite articolul 3 alineatul (1) și articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul nr. 510/2006], coroborate cu articolul 2 din Decretul legislativ nr. 109/92 (articolul 2 din Directiva [2000/13]), trebuie interpretate în sensul că denumirea unui produs alimentar care evocă un anumit loc, neînregistrată ca DOP sau IGP în sensul regulamentelor menționate anterior, poate fi utilizată în mod legal în cadrul pieței europene de către producătorii care au folosit această denumire cu bună-credință și în mod constant o lungă perioadă anterior intrării în vigoare a Regulamentului (CEE) nr. 2081/92 [devenit Regulamentul (CE) nr. 510/2006] și ulterior intrării în vigoare a acestuia?
3)
Articolul 15 alineatul (2) din Directiva 89/104/CEE din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că titularul unei mărci colective pentru un produs alimentar care include o referință geografică nu este îndreptățit să împiedice producătorii unui produs cu aceleași caracteristici să desemneze acest produs cu o denumire similară celei incluse în marca colectivă, în condițiile în care respectivii producători au utilizat această denumire cu bună-credință și în mod constant o perioadă mult anterioară datei înregistrării mărcii colective amintite?”
22.
GSI, regiunea Emilia-Romagna, APTSF, guvernul grec și guvernul italian, precum și Comisia au prezentat observații scrise și ulterior au prezentat observații orale în ședință.
Considerații introductive
23.
Sancțiunea aplicată GSI privește o încălcare a articolului 2 din Decretul legislativ nr. 109/92. În consecință, aprecierea care revine în sarcina instanței naționale este clară, și anume: GSI a indus consumatorii în eroare indicând în etichetarea produselor sale denumirea „Salame tipo Felino”? Tribunale di Modena a solicitat Curții să clarifice eventualele efecte ale anumitor factori asupra acestei aprecieri.
24.
Un astfel de factor este însăși valoarea denumirii. Prima întrebare adresată Curții urmărește să se stabilească de ce și când o denumire poate fi considerată generică. Răspunsul la această întrebare nu necesită decât o examinare a procedurii de înregistrare prevăzute de Regulamentul nr. 2081/92. Cu toate acestea, în contextul problemei prezentate instanței de trimitere, este necesară de asemenea examinarea de către Curte a efectului pe care stabilirea faptului că o denumire este generică îl va avea asupra aprecierii efectuate de instanța națională privind utilizarea acestei denumiri pe o etichetă.
25.
În acest scop, Curtea trebuie să determine cu claritate modul în care regulamentul interacționează cu Directiva 2000/13. Vom aborda acest aspect în cadrul răspunsului la cea de a doua întrebare, înainte de a examina impactul pe care îl pot avea buna-credință a unei societăți și durata utilizării unei denumiri asupra aprecierii efectuate de o instanță privind o etichetă pretins înșelătoare.
Prima întrebare
26.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă o denumire geografică pentru care a fost respinsă sau blocată o cerere de înregistrare ca DOP sau IGP trebuie considerată generică cel puțin pe parcursul întregii perioade în care produce efecte această respingere sau blocare.
Cu privire la admisibilitate
27.
Au fost ridicate două obiecții distincte privind admisibilitatea.
28.
În primul rând, APTSF și guvernul italian au contestat situația de fapt care se află la originea întrebării. Guvernul italian consideră că nu a intervenit nicio respingere sau blocare în cadrul procedurii de înregistrare. APTSF susține că în prezent cererea de înregistrare a denumirii mai trebuie supusă doar formalității publicării.
29.
Nu putem admite niciuna dintre aceste susțineri ca temei pentru a considera prima întrebare inadmisibilă.
30.
Totuși, articolul 234 CE este întemeiat pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curtea de Justiție. Aprecierea faptelor este de competența instanței naționale, în timp ce misiunea Curții de Justiție este să ofere lămuriri cu privire la interpretarea dreptului comunitar. Prin urmare, Curtea trebuie să își întemeieze hotărârea pe faptele astfel cum sunt prezentate de instanța națională în decizia de trimitere (
10
) .
31.
În decizia de trimitere se arată în mod clar că, la momentul faptelor, cererea de înregistrare întemeiată pe Regulamentul nr. 2081/92 era pendinte, iar denumirea „Salame Felino” nu era înregistrată. Motivele acestei situații sau eventualele motive sunt lipsite de relevanță pentru examinarea întrebărilor adresate.
32.
În al doilea rând, guvernul italian și Comisia susțin inadmisibilitatea primei întrebări pentru motivul că este bazată pe prezumția greșită potrivit căreia domeniul de aplicare al articolului 2 din Directiva 2000/13 poate fi delimitat prin regulament. În plus, în opinia Comisiei, pentru soluționarea litigiului pendinte pe rolul instanței naționale, nu este necesar să se examineze dacă o denumire este generică pe parcursul procedurii de înregistrare întemeiate pe Regulamentul nr. 2081/92. Comisia consideră că instanța națională ar trebui să soluționeze litigiul cu care este sesizată numai în raport cu dispozițiile naționale de transpunere a Directivei 2000/13.
33.
Deși argumentele Comisiei sunt pertinente, este foarte posibil ca înregistrarea denumirii (sau calificarea acesteia drept generică) în temeiul Regulamentului nr. 2081/92, cu toate că nu delimitează domeniul de aplicare al articolului 2 din Directiva 2000/13, să afecteze decizia unei instanțe privind caracterul înșelător, în sensul Directivei 2000/13, al unei etichete pe care figurează această denumire. Astfel, soluționarea primei întrebări constituie o etapă preliminară, eventual necesară pentru soluționarea celei de a doua întrebări.
34.
Prin urmare, considerăm că Curtea trebuie să răspundă la prima întrebare.
Cu privire la fond
35.
Regulamentul nr. 2081/92 prevede un sistem în care o denumire care indică proveniența unui produs poate fi înregistrată într-o listă de denumiri protejate la nivel comunitar. Comisia apreciază dacă se poate acorda protecție denumirii respective. În temeiul articolului 3 alineatul (1), Comisia poate refuza înregistrarea denumirii pentru motivul, inter alia, că, în opinia sa, denumirea este generică.
36.
Totuși, cu excepția cazului în care Comisia respinge o cerere pentru acest motiv specific, și atât timp cât nu a făcut-o, nu putem afirma că denumirea este considerată generică în sensul regulamentului.
37.
De asemenea, nu există niciun temei pentru a presupune că o denumire geografică este generică până la constatarea faptului că nu este generică. În numeroase cazuri, o astfel de denumire va fi strict indicativă. În anumite cazuri, va merita o protecție în sensul regulamentului. Totuși, dintre elementele prezentate Curții, nimic nu arată că evoluția normală a unei denumiri geografice este de a deveni generică atunci când constituie denumirea unui produs alimentar.
38.
În consecință, contrar susținerilor GSI, o instanță națională nu poate presupune, în cursul procesului de înregistrare a unei denumiri, că aceasta este generică până la momentul în care, eventual, Comisia va ajunge la această concluzie.
39.
În mod similar, nu se poate presupune nici că denumirea nu este generică în sensul regulamentului (
11
) .
40.
În prezenta cauză, instanța de trimitere trebuie să determine dacă utilizarea de către GSI a denumirii contestate este în mod efectiv de natură a induce consumatorul în eroare, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2000/13. Pentru a se pronunța cu privire la acest aspect, în lipsa unei concluzii finale a Comisiei în temeiul Regulamentului nr. 2081/92, este posibil ca instanța de trimitere să fie nevoită să țină seama de caracteristicile denumirii de care și Comisia ar ține seama pentru a aprecia dacă denumirea merită protecție sau este generică în sensul regulamentului. În acest scop, instanța poate avea în vedere jurisprudența Curții referitoare la regulament.
41.
Curtea a luat ca punct de plecare definiția de la articolul 3 alineatul (1) din regulament, și anume că denumirea unui produs agricol sau alimentar este generică atunci când (chiar dacă se raportează la locul sau la regiunea unde acest produs alimentar a fost inițial produs sau comercializat) a devenit denumirea comună a acestui produs alimentar (
12
). Curtea a considerat că natura generică a unei denumiri ar trebui determinată în urma examinării, între altele, a situației existente în statul membru de unde provine numele și a celei existente în zonele de consum, a situației existente în alte state membre, a legislațiilor naționale sau comunitare relevante (
13
).
42.
În lumina celor ce precedă, considerăm că, drept răspuns la prima întrebare adresată de instanța de trimitere, Curtea ar trebui să se pronunțe în sensul că nu se poate prezuma că o denumire este generică potrivit Regulamentului nr. 2081/92 atât timp cât cererea de acordare a protecției denumirii nu a fost respinsă de Comisie pentru motivul că denumirea a devenit generică.
A doua întrebare
43.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă denumirea unui produs alimentar care evocă un anumit loc, neînregistrată ca DOP sau IGP în sensul regulamentelor menționate anterior, poate fi utilizată în mod legal de producătorii care au folosit această denumire cu bună-credință și în mod constant o lungă perioadă anterior intrării în vigoare a regulamentului.
Cu privire la admisibilitate
44.
APTSF invocă inadmisibilitatea celei de a doua întrebări pentru motivul că este întemeiată pe o eroare de fapt. Acest argument trebuie respins pentru motivele expuse deja la punctul 30 din prezentele concluzii.
45.
Guvernul italian susține că cea de a doua întrebare este inadmisibilă întrucât nici dreptul comunitar, nici dreptul național nu țin seama de buna-credință în cadrul evaluării etichetării. Acesta este un aspect de fond. Prin urmare, îl vom examina odată cu fondul celei de a doua întrebări.
Cu privire la fond
Interacțiunea dintre Directiva 2000/13 și Regulamentul nr. 2081/92
46.
Directiva 2000/13 și Regulamentul nr. 2081/92 operează la niveluri diferite și, în opinia legiuitorului comunitar, trebuiau să urmărească obiective diferite.
47.
Directiva 2000/13 apropie legislațiile statelor membre privind etichetarea produselor alimentare, contribuind astfel la facilitarea funcționării pieței interne. Considerația prioritară a oricărei reglementări referitoare la etichetare trebuie să se întemeieze, astfel cum se arată în considerentul (6) din preambulul directivei menționate, pe imperativul informării și al protecției consumatorului. Astfel cum remarcă guvernul italian în mod întemeiat, în acest scop, Directiva 2000/13 impune producătorilor să indice pe etichete suficiente informații pentru a permite consumatorilor să aleagă în cunoștință de cauză. Aceasta include furnizarea de informații privind natura exactă și caracteristicile produsului, în special originea sau proveniența acestuia.
48.
În schimb, obiectivul regulamentului este mai vast. Regulamentul pornește de la premisa că promovarea produselor ce întrunesc anumite caracteristici poate aduce beneficii considerabile economiei rurale, prin sporirea veniturilor producătorilor agricoli (
14
), și că această căutare de produse specifice de către consumatori generează o creștere tot mai mare a cererii de produse agricole sau alimentare de origine geografică identificabilă (
15
). Regulamentul promovează furnizarea de informații clare și succinte privind originea produselor, pentru a permite consumatorilor să facă cea mai bună alegere (
16
), prevăzând măsuri speciale pentru produsele agricole și alimentare dintr-o anumită zonă geografică (
17
). În acest scop, regulamentul instituie un cadru de norme comunitare pentru a conferi protecție uniformă pentru denumirile de origine controlate și pentru indicațiile geografice, asigurând astfel o concurență loială între producători și sporind credibilitatea produselor vizate în ochii consumatorilor (
18
). Prin urmare, deși protecția denumirilor geografice are, desigur, un efect asupra alegerilor consumatorului, obiectivele regulamentului sunt mai ample decât simpla protecție a consumatorului.
49.
În pofida acestor diferențe în ceea ce privește obiectivele și sferele de acțiune, indicarea denumirilor geografice pe eticheta produselor alimentare poate face obiectul atât al domeniului de aplicare al regulamentului, cât și al domeniului de aplicare al Directivei 2000/13. Această situație se regăsește în trei cazuri diferite: în primul rând, atunci când denumirea care figurează pe eticheta unui produs alimentar a fost examinată de Comisie și înregistrată conform regulamentului; atunci când denumirea respectivă a fost examinată, dar a fost considerată generică; în al treilea rând, atunci când nu a fost examinată în temeiul regulamentului. Prezenta trimitere preliminară privește numai cea de a treia situație. Cu toate acestea, pentru caracterul complet al concluziilor, vom aborda pe scurt și celelalte două situații.
— O denumire înregistrată
50.
Atunci când o denumire a fost examinată de Comisie și înscrisă în registrul prevăzut de regulament, utilizarea acestei denumiri poate fi limitată.
51.
Dacă o astfel de denumire este utilizată fără întrunirea cerințelor privind utilizarea sa sau într-un mod contrar articolului 13 alineatul (1) din regulament, această utilizare va putea de asemenea să fie de natură „a induce cumpărătorul în eroare, în special: asupra caracteristicilor produsului alimentar și în special asupra […] originii sau provenienței” în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Directiva 2000/13.
— O denumire generică
52.
Astfel cum Comisia susține în mod întemeiat în argumentele sale referitoare la admisibilitate, atunci când o denumire a fost examinată și considerată generică în sensul regulamentului, instanța națională poate examina dacă utilizarea acestei denumiri pe eticheta unui produs alimentar induce consumatorul în eroare în sensul normelor prevăzute de Directiva 2000/13.
53.
GSI susține că, atunci când o denumire este considerată generică, nu i se poate acorda protecție în cadrul regulamentului. Este adevărat, însă nu împărtășim concluzia la care GSI urmărește să ajungă, și anume aceea că indicarea unei astfel de denumiri pe o etichetă nu poate fi considerată drept înșelătoare în sensul Directivei 2000/13.
54.
Dimpotrivă, pare clar că, în anumite cazuri, consumatorul ar putea fi indus în eroare în mod efectiv de indicarea unei denumiri geografice pe eticheta unui produs (de exemplu, putem avea în vedere un produs alimentar etichetat cu o denumire generică, dar care nu prezintă niciuna dintre caracteristicile asociate în mod obișnuit cu această denumire în percepția consumatorului).
55.
Rezultă că, atunci când o denumire este considerată generică, o instanță națională poate să verifice totuși dacă etichetarea unui produs alimentar specific induce consumatorul în eroare în sensul articolului 2 din Directiva 2000/13.
56.
În această privință, instanța națională ar trebui să rețină că aprecierea efectuată de Comisie în sensul că o denumire este generică se întemeiază pe o evaluare a caracteristicilor acestei denumiri. Rezultă că aceste caracteristici și concluzia la care ajunge Comisia, și anume faptul că denumirea este generică, vor constitui elemente semnificative de care o instanță națională ar trebui să țină seama atunci când apreciază dacă un consumator a fost sau nu a fost indus în eroare de utilizarea denumirii pe eticheta produselor alimentare (
19
).
— O denumire care a nu făcut obiectul unei examinări
57.
Astfel cum am precizat deja în răspunsul nostru la prima întrebare, atunci când denumirea nu a fost examinată de Comisie, nu poate fi considerată generică în sensul regulamentului.
58.
Pe de altă parte, până la adoptarea deciziei de către Comisie, o denumire care nu a fost prezentată Comisiei spre examinare nu este protejată de regulament, cu excepția cazului în care statul membru alege să recurgă la posibilitatea, conferită de articolul 5 alineatul (5), de a-i acorda temporar protecție.
59.
În lipsa unei protecții tranzitorii, instanța națională trebuie să aprecieze numai dacă indicarea denumirii pe etichetă este de natură a induce consumatorul în eroare în sensul dispozițiilor legislative de transpunere a articolului 2 din Directiva 2000/13.
60.
Totuși, aceste dispoziții nu ar trebui să contribuie la instaurarea unui sistem paralel de protecție a unei denumiri geografice neînregistrate. În circumstanțele cauzei, deși instanțele naționale ar putea considera că denumirea „Salame Felino” întrunește condițiile de înregistrare prevăzute de regulament (
20
), ele nu pot aprecia utilizarea sa decât în raport cu dispozițiile de transpunere a articolului 2 din Directiva 2000/13.
61.
Astfel, întrebarea la care trebuie să răspundă instanța națională este pur și simplu de a se stabili dacă eticheta aplicată pe salamul produs de GSI este de natură a induce în eroare consumatorul italian normal informat și suficient de atent și de avizat (
21
).
62.
Răspunzând la această întrebare, instanța națională ar trebui să își pună problema dacă un consumator ar putea fi indus în eroare asupra provenienței produsului. Pentru aceasta, ar trebui să ia în considerare legătura dintre produsul în sine și regiunea geografică indicată în denumire. Potrivit articolului 2 din Directiva 2000/13, o etichetă pe care figurează o denumire care sugerează sau indică o proveniență poate, eventual, să fie considerată prima facie înșelătoare dacă produsul este produs în întregime în alt loc și nu prezintă nicio legătură, în niciuna dintre etapele procesului de fabricație, cu teritoriul geografic indicat.
63.
Instanța națională ar trebui să țină seama de asemenea de aspectul dacă un consumator ar putea fi indus în eroare asupra unei alte caracteristici a produsului. Pentru aceasta, instanța ar trebui să aprecieze dacă denumirea, astfel cum figurează pe etichetă, este specifică pentru o regiune sau dacă a devenit denumirea generală utilizată pentru a desemna un produs având caracteristici specifice (
22
). În cadrul acestei aprecieri, ar fi oportun ca instanța de trimitere să țină seama de comentariile și de observațiile similare celor care ar fi adresate Comisiei atunci când este formulată o cerere de acordare a protecției în temeiul regulamentului sau într-un act de opoziție la o astfel de cerere.
64.
În ceea ce privește conținutul etichetei, utilizarea termenului „tip” poate evidenția faptul că denumirea este utilizată pentru a reprezenta mai curând caracteristicile unui produs decât originea acestuia. Totuși, astfel cum subliniază Comisia în mod întemeiat, utilizarea acestui termen nu garantează faptul că eticheta nu ar putea induce consumatorul în eroare.
65.
Instanța națională ar trebui să țină seama de asemenea de prezentarea ambalajului și în special de amplasarea și de dimensiunea unei denumiri geografice și de descrierea locului de fabricare (
23
). Articolul 3 alineatul (1) punctul 8 din Directiva 2000/13 dispune că, sub rezerva derogărilor prevăzute în aceeași directivă, etichetarea produselor alimentare conține în mod obligatoriu mențiunea locului de origine sau de proveniență în cazurile în care omiterea acestei mențiuni ar putea induce consumatorul în eroare cu privire la originea sau la proveniența reală a produsului alimentar. În practică, aceasta trebuie să însemne că etichetarea, deși denumirea geografică urmărește promovarea caracteristicilor unui produs alimentar, trebuie „să spună tot adevărul” pentru a nu induce în eroare consumatorul normal informat, suficient de atent și de avizat.
Relevanța bunei-credințe și a duratei utilizării
66.
Directiva 2000/13 nu face vorbire nici despre buna-credință, nici despre durata utilizării. În mod special, nu prevede că utilizarea cu bună-credință sau în mod constant pentru o perioadă îndelungată poate constitui un mijloc de apărare împotriva unei acuzații de etichetare înșelătoare.
67.
Instanțele naționale trebuie să aprecieze eventualele încălcări ale legilor naționale de transpunere a articolului 2 din Directiva 2000/13 în raport cu percepția creată consumatorului normal informat, suficient de atent și de avizat de o denumire înscrisă pe eticheta unei produs alimentar.
68.
Considerăm că, logic, dacă un element specific poate modifica așteptările unui consumator normal informat, suficient de atent și de avizat (astfel cum subliniază guvernul italian), este normal ca o instanță națională să țină seama de acest element pentru a se pronunța dacă etichetarea unui produs alimentar ar putea induce consumatorul în eroare.
69.
Durata utilizării unei denumiri este un element obiectiv care ar putea modifica așteptările consumatorului rezonabil. În schimb, nu înțelegem modul în care buna-credință (care este un element subiectiv) a unui producător sau a unui distribuitor cu amănuntul ar putea afecta percepția (obiectivă) creată consumatorului de indicarea unei denumiri geografice pe o etichetă.
70.
În consecință, sugerăm Curții să declare, drept răspuns la cea de a doua întrebare adresată de instanța de trimitere, că denumirea unui produs alimentar care evocă un anumit loc, neînregistrată ca DOP sau IGP, poate fi utilizată în mod legal cu condiția ca această utilizare să nu aibă loc într-un mod care ar putea induce în eroare consumatorul normal informat și suficient de atent și de avizat. Pentru a aprecia acest aspect, instanțele naționale pot ține seama de durata utilizării denumirii. Buna-credință a producătorului (sau lipsa acesteia) nu este însă relevantă în această privință.
A treia întrebare
Cu privire la admisibilitate
71.
Guvernul italian invocă inadmisibilitatea celei de a treia întrebări pentru motivul că litigiul cu care este sesizată instanța națională nu privește mărcile colective. Regiunea Emilia-Romagna nu este titulara mărcii și nici nu susține că GSI ar fi adus atingere acesteia. În plus, guvernul italian a sugerat în ședință că instanța de trimitere nu a ridicat decât problema dacă etichetarea efectuată de GSI este de natură a induce consumatorul în eroare și că, în pofida intervenției APTSF în procedură, problema atingerii aduse mărcii colective nu face obiectul cauzei aflate pe rolul instanței naționale.
72.
Curtea poate refuza să răspundă la o întrebare preliminară dacă aceasta nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale (
24
). Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, se urmărește să se stabilească dacă Directiva 89/104 ar putea constitui un alt temei pentru a interzice utilizarea de către GSI a denumirii „Salame Felino”. Cu toate acestea, sancțiunea administrativă contestată în acțiunea principală este întemeiată numai pe pretinsa încălcare a dispozițiilor naționale de transpunere a articolului 2 din Directiva 2000/13.
73.
Deși procesul-verbal prin care a fost aplicată sancțiunea a reținut că „Salame Felino” este o marcă înregistrată, trebuia să se stabilească dacă utilizarea de către GSI a termenilor „Salame tipo Felino” este de natură a induce consumatorii în eroare. În mod similar, GSI face referire la utilizarea cu bună-credință a denumirii „Salame Felino” de către comercianți din afara localității Felino în raport cu o marcă colectivă, în cadrul argumentului potrivit căruia indicarea denumirii pe etichetă nu induce consumatorul în eroare.
74.
Inexistența vreunei învinuiri în sensul că a avut loc o încălcare a mărcii colective (
25
) demonstrează că stabilirea faptului dacă titularul unei mărci colective se poate opune utilizării cu bună-credință a unei denumiri similare cu cea conținută de marca colectivă nu este relevantă pentru soluționarea principalei probleme ridicate în fața instanței naționale, și anume identificarea împrejurărilor în care o societate ar putea induce consumatorii în eroare prin indicarea unei denumiri geografice pe eticheta produselor.
75.
Așadar, cea de a treia întrebare este inadmisibilă.
Concluzie
76.
Prin urmare, propunem Curții să răspundă la primele două întrebări adresate de Tribunale Civile di Modena după cum urmează:
„1)
Articolul 3 alineatul (1) și articolul 13 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 2081/92 al Consiliului din 14 iulie 1992 privind protecția indicațiilor geografice și a denumirilor de origine ale produselor agricole și alimentare [devenite articolul 3 alineatul (1) și articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 510/2006 al Consiliului] trebuie interpretate în sensul că denumirea unui produs alimentar care include referințe geografice și care a făcut obiectul unei cereri de înregistrare ca denumire de origine protejată sau ca indicație geografică protejată în sensul regulamentelor sus-menționate nu poate fi considerată generică atât timp cât Comisia nu a respins cererea de protecție a denumirii pentru motivul că denumirea a devenit generică.
2)
Aceste dispoziții, coroborate cu articolul 2 din Directiva 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora, trebuie interpretate în sensul că denumirea unui produs alimentar care evocă un anumit loc, neînregistrată ca denumire de origine protejată sau indicație geografică protejată, poate fi utilizată în mod legal cu condiția ca această utilizare să nu aibă loc într-un mod care ar putea induce în eroare consumatorul normal informat și suficient de atent și de avizat. Pentru a aprecia acest aspect, instanțele naționale pot ține seama de durata utilizării denumirii. Buna-credință a producătorului (sau lipsa acesteia) nu este însă relevantă în această privință”.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	JO L 208, p. 1 (denumit în continuare „Regulamentul nr. 2081/92” sau „regulamentul”).
(
3
)	JO L 109, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 9 (denumită în continuare „Directiva 2000/13”). Această directivă a înlocuit Directiva 79/112/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1978 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO L 33, p. 1) (denumită în continuare „Directiva 79/112”).
(
4
)	JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92 (denumită în continuare „Directiva 89/104”). Această directivă a fost abrogată de Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO L 299, p. 25), dar era în vigoare la momentul situației de fapt care face obiectul litigiului de pe rolul instanței naționale.
(
5
)	Acest regulament a fost înlocuit începând cu 31 martie 2006 de Regulamentul (CE) nr. 510/2006 al Consiliului din privind protecția indicațiilor geografice și a denumirilor de origine ale produselor agricole și alimentare (JO L 93, p. 12, Ediție specială, 03/vol. 71, p. 114). Dispozițiile articolului 3 alineatul (1) și ale articolului 13 alineatul (3) din regulamentul anterior sunt prevăzute în prezent de articolul 3 alineatul (1) și de articolul 13 alineatul (2) din noul regulament. Niciuna dintre aceste dispoziții și nici înlocuirea vreunei dispoziții pe care o cităm nu a adus modificări de natură să afecteze soluționarea întrebărilor formulate. Deși sancțiunea contestată (a se vedea punctul 21 din prezentele concluzii) a fost aplicată după intrarea în vigoare a noului regulament, încălcările invocate în prezenta cauză au avut loc în 2002. Prin urmare, ne vom raporta la dispozițiile din reglementarea anterioară, iar comentariile noastre se aplică, mutatis mutandis, noului regulament.
(
6
)	Astfel cum se arată în al nouălea considerent din preambulul regulamentului.
(
7
)	Considerentul (1) al Directivei 2000/13 prevede că aceasta are drept obiect codificarea modificărilor Directivei 79/112. Ulterior, Directiva 2000/13 a fost interpretată în acest temei (a se vedea, de exemplu, punctul 53 din Concluziile avocatului general Stix-Hackl prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Lidl Italia, C-315/05, Rec., p. I-11181).
(
8
)	Primele trei paragrafe. Al doilea și al treilea paragraf sunt citate astfel cum au fost modificate de Regulamentul (CE) nr. 535/97 al Consiliului din 17 martie 1997 (JO L 83, p. 3).
(
9
)	Tradus în limba română „Salam tip Felino”.
(
10
)	A se vedea cea mai recentă hotărâre în acest sens: Hotărârea din 8 mai 2008, Danske Svineproducenter, C-491/06, Rep., p. I-3339, punctul 23 și jurisprudența citată.
(
11
)	Faptul că, potrivit articolului 5 alineatul (5) din regulament, atunci când autoritățile competente ale unui stat membru au înaintat Comisiei o cerere privind protecția unei denumiri, acest stat membru poate acorda o protecție tranzitorie acestei denumiri la nivel național pe perioada procedurii de înregistrare, în opinia noastră, nu afectează această concluzie în niciun sens.
(
12
)	La punctul 133 din Concluziile prezentate în cauza Germania și Danemarca/Comisia (C-465/02 și C-466/02, Rec., p. I-9115), avocatul general Ruiz-Jarabo Colomer susține, în cadrul unei explicații utile cu privire la natura unei denumiri generice, că denumirile generice sunt denumiri în legătură cu care a avut loc un proces de vulgarizare. În opinia noastră, această definiție explică în mod clar acest termen.
(
13
)	Hotărârea Germania și Danemarca/Comisia, citată anterior (punctele 75-100), și Hotărârea din 26 februarie 2008, Comisia/Germania (C-132/05, Rep., p. I-957), în special punctul 53.
(
14
)	A se vedea al doilea considerent din preambulul regulamentului.
(
15
)	A se vedea al treilea considerent din preambulul regulamentului.
(
16
)	A se vedea al patrulea considerent din preambulul regulamentului.
(
17
)	A se vedea al cincilea considerent din preambulul regulamentului.
(
18
)	A se vedea al șaptelea considerent din preambulul regulamentului.
(
19
)	A se vedea punctul 60 și următoarele din prezentele concluzii.
(
20
)	APTSF face referire la anumite hotărâri naționale în această privință. Cu toate acestea, numai și numai Comisia are competența de a efectua această apreciere în temeiul regulamentului.
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 6 iulie 1995, Mars (C-470/93, Rec., p. I-1923, punctul 24), Hotărârea din, Gut Springenheide și Tusky (C-210/96, Rec., p. I-4657, punctul 31), și Hotărârea din, Estée Lauder (C-220/98, Rec., p. I-117, punctul 30). La punctul 54 din Concluziile prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din, Douwe Egberts (C-239/02, Rec., p. I-7007), avocatul general Geelhoed a adăugat că aceasta presupune că, înainte de a achiziționa un produs pentru prima dată, consumatorul va consulta informația de pe etichetă și de asemenea că este capabil să aprecieze valoarea acestei informații.
(
22
)	Cu excepția cazului în care denumirea în cauză este o indicație de proveniență geografică simplă, prin care nu se urmărește informarea consumatorului cu privire la caracteristicile produsului: a se vedea Hotărârea din 7 noiembrie 2000, Warsteiner Brauerei (C-312/98, Rec., p. I-9187, punctul 44).
(
23
)	Cu privire la acest aspect, considerăm că menționarea locului în care se găsește sediul social nu indică în mod necesar consumatorului locul în care produsul a fost fabricat în mod real.
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 19 aprilie 2007, Asemfo (C-295/05, Rep., p. I-2999, punctul 31).
(
25
)	Astfel, APTSF, care deține două mărci colective figurative, susține că nici nu este posibil ca utilizarea unei denumiri geografice să aducă atingere acestor mărci.