Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 26 martie 2026(1)
Cauza C‑579/24
Austro‑Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch‑musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,
AKM eingetragene Genossenschaft mit beschränkter Haftung
împotriva
Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal, Austria)]
„ Trimitere preliminară – Dreptul de autor și drepturile conexe – Directiva (UE) 2019/790 – Articolul
17 – Răspunderea prestatorilor de servicii online de partajare de conținut pentru conținutul protejat încărcat de utilizatorii acestor servicii – Întinderea răspunderii – Obligația acestor prestatori de a obține o autorizație din partea titularilor de drepturi pentru comunicarea publică sau punerea la dispoziția publicului a conținutului respectiv – Directiva 2001/29/CE – Articolul 2 – Dreptul de reproducere – Realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii – Copii care sunt necesare din punct de vedere tehnic astfel încât conținuturile să fie puse la dispoziția publicului – Inexistența oricărei obligații de a obține o autorizație separată din partea titularilor de drepturi ”
I.      Introducere
1.        Prezenta cauză permite pentru a doua oară Curții să interpreteze(2) articolul
17 din Directiva (UE) 2019/790 privind dreptul de autor și drepturile conexe pe piața unică digitală(3). Această dispoziție precizează condițiile în care poate fi angajată răspunderea prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, precum YouTube, Soundcloud și Pinterest, pentru acordarea accesului public la opere sau la alte obiecte protejate (denumite în continuare „conținut protejat”), încărcate pe platformele lor de către utilizatorii acestor servicii, cu încălcarea dreptului de autor.
2.        Mai precis, articolul
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790 prevede că acești prestatori de servicii realizează un act de „comunicare publică” sau un act de „punere la dispoziția publicului”, astfel cum este definit la articolul
3 din Directiva 2001/29/CE privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională(4), atunci când acordă publicului acces la conținut protejat.
3.        În temeiul acestei din urmă dispoziții, în principiu, titularii de drepturi au dreptul exclusiv de a comunica public sau de a pune la dispoziția publicului operele lor sau alte obiecte protejate. În consecință, prestatorii de servicii online de partajare de conținut nu pot efectua ei înșiși un act de comunicare publică sau un act de punere la dispoziția publicului fără a obține o autorizație prealabilă din partea titularilor de drepturi, de obicei prin încheierea unui contract de licență. Această obligație de a obține o astfel de autorizație este prevăzută în mod clar la articolul
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790.
4.        Întrebările adresate de Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal, Austria) își au originea în faptul că, atunci când utilizatori de servicii online de partajare de conținut încarcă conținut protejat pe platforme online, copii digitale ale acestui conținut sunt realizate și stocate în mod automat pe serverele prestatorului de servicii. Realizarea unor astfel de copii este necesară din punct de vedere tehnic pentru a acorda publicului acces la conținutul în cauză.
5.        Totuși, astfel cum vom explica, această acțiune este, eventual, de natură să încalce un alt drept protejat în temeiul articolului
2 din Directiva 2001/29, și anume „dreptul de reproducere”, care prevede în esență că realizarea de copii ale conținutului protejat este, în principiu, rezervată, de asemenea, titularilor de drepturi.
6.        În acest context, instanța de trimitere ridică printre altele problema dacă copiile digitale ale conținutului protejat, realizate pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut și care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a putea acorda acces publicului la conținutul respectiv, constituie „reproduceri”, în sensul articolului
2 din Directiva 2001/29, care intră în domeniul de aplicare al dreptului menționat. În caz afirmativ, Curtea este solicitată să clarifice dacă autorizațiile pe care acești prestatori trebuie să le obțină de la titularii de drepturi, în conformitate cu dispoziția articolului 17 alineatul (1) din Directiva 2019/790, pentru a comunica sau a pune la dispoziția publicului conținutul protejat îi abilitează deopotrivă pe prestatorii respectivi să realizeze asemenea copii.
7.        Procedura principală privește un litigiu între, pe de o parte, Austro‑Mechana și AKM (societatea‑mamă a Austro‑Mechana), două societăți de gestiune colectivă înscrise în registrul austriac al societăților comerciale (denumite în continuare „reclamantele”), titulare ale unor licențe de gestionare, astfel cum se prevede în Directiva 2014/26/UE(5), în scopul exercitării și al gestionării drepturilor de autor și a drepturilor conexe asupra unor opere muzicale și opere literare conexe operelor muzicale, în interesul titularilor de drepturi, și, pe de altă parte, Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften [autoritatea austriacă de supraveghere a organismelor de gestiune colectivă (denumită în continuare „autoritatea de supraveghere”)].
8.        În esență, autoritatea de supraveghere consideră că autorizația pe care prestatorii de servicii online de partajare de conținut trebuie să o obțină de la titularii de drepturi în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790 acoperă în mod necesar realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a putea acorda publicului acces la conținutul respectiv. În schimb, reclamantele susțin că realizarea unor astfel de copii ar trebui să fie autorizată separat și, prin urmare, să facă obiectul unui contract distinct de licență și că, în consecință, ar fi posibil ca un organism colectiv (în prezenta cauză, Austro Mechana), altul decât cel care gestionează dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului al titularilor de drepturi în cauză (în prezenta cauză, AKM), să negocieze un astfel de contract cu acești prestatori de servicii. Vom aduce argumente potrivit cărora Curtea ar trebui să adopte primul punct de vedere.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul internațional
9.        Convenția de la Berna pentru protecția operelor literare și artistice, semnată la Berna la 9 septembrie 1886 (Actul de la Paris din 24 iulie 1971), în versiunea care rezultă din modificarea din 28 septembrie 1979 (denumită în continuare „Convenția de la Berna”), care a fost semnată de toate statele membre, prevede la articolul
9:
„(1)      Autorii operelor literare și artistice, protejați prin prezenta convenție, beneficiază de dreptul exclusiv de a autoriza reproducerea acestor opere, în orice mod și sub orice formă ar fi.
(2)      Se rezervă legislațiilor țărilor Uniunii dreptul de a permite reproducerea operelor menționate în anumite cazuri speciale, cu condiția ca o astfel de reproducere să nu aducă atingere exploatării normale a operei și să nu cauzeze un prejudiciu nejustificat intereselor legitime ale autorului.
(3)      Orice înregistrare sonoră sau vizuală este considerată ca reproducere, în sensul prezentei convenții.”
B.      Dreptul Uniunii Europene
1.      Directiva 2001/29
10.      Potrivit articolului
2 din Directiva 2001/29, intitulat „Dreptul de reproducere”, „[s]tatele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte:
(a)      pentru autori, a operelor lor;
(b)      pentru artiștii interpreți sau executanți, a fixărilor interpretărilor sau execuțiilor lor;
(c)      pentru producătorii de fonograme, a fonogramelor lor;
(d)      pentru producătorii primelor fixări ale filmelor, cu privire la originalul și copiile filmelor lor;
(e)      pentru organismele de radiodifuziune sau televiziune, a fixărilor programelor difuzate de acestea, indiferent dacă difuzările se fac prin fir sau prin aer, inclusiv prin cablu sau prin satelit.”
11.      Articolul
3 din această directivă privește „Dreptul de comunicare publică a operelor și dreptul de a pune la dispoziția publicului alte obiecte protejate”. La
alineatul (1) se prevede că „[s]tatele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment”. La alineatul (2), acest articol enumeră celelalte cazuri specifice cărora li se aplică dreptul menționat, care sunt aceleași cu cele enumerate la articolul
2 literele
(b)-(e) din Directiva 2001/29.
2.      Directiva 2014/26
12.      Potrivit articolului
4 din Directiva 2014/26, „[s]tatele membre garantează că organismele de gestiune colectivă acționează în interesul titularilor de drepturi ale căror drepturi le reprezintă și că nu le impun acestora obligații care nu sunt necesare în mod obiectiv pentru protecția drepturilor și a intereselor lor sau pentru gestionarea eficace a drepturilor lor”.
13.      Articolul
5 din această directivă enumeră drepturile specifice ale titularilor de drepturi în raport cu organismele de gestiune colectivă.
14.      Articolul
16 alineatele (1) și (2) din Directiva 2014/26 se referă la procesul de acordare a licențelor și la criteriile aplicabile condițiilor de licențiere.
3.      Directiva 2019/790
15.      Potrivit articolului
2 punctul 6 din Directiva 2019/790, un „prestator al unui serviciu online de partajare de conținut” este „un prestator al unui serviciu al societății informaționale, al cărui scop principal sau unul dintre scopurile principale este de a stoca și de a oferi publicului acces la un volum semnificativ de opere protejate prin drept de autor sau de alte obiecte protejate încărcate de către utilizatorii săi, pe care le organizează și le promovează în scop lucrativ”.
16.      Articolul
17 din această directivă are următorul cuprins:
„(1)      Statele membre prevăd că prestatorul de servicii online de partajare de conținut realizează un act de comunicare publică sau un act de punere la dispoziția publicului în scopul prezentei directive atunci când acordă publicului acces la opere protejate prin drept de autor sau la alte obiecte protejate încărcate de către utilizatorii săi.
Un prestator de servicii online de partajare de conținut trebuie, așadar, să obțină o autorizație din partea titularilor de drepturi menționați la articolul 3 alineatele
(1) și
(2) din Directiva
[2001/29], de exemplu prin încheierea unui contract de licență, pentru a comunica public sau a pune la dispoziția publicului opere sau alte obiecte protejate.
(2)      Statele membre prevăd că, atunci când un prestator de servicii online de partajare de conținut obține o autorizație, de exemplu prin încheierea unui contract de licență, respectiva autorizație acoperă și actele realizate de utilizatorii serviciilor care intră în domeniul de aplicare a articolului
3 din Directiva [2001/29] atunci când aceștia nu acționează în exercitarea unei activități comerciale sau activitatea lor nu generează venituri semnificative.
(3)      Atunci când un prestator de servicii online de partajare de conținut realizează un act de comunicare publică sau un act de punere la dispoziția publicului, în condițiile stabilite în prezenta directivă, limitarea răspunderii prevăzute la articolul
14 alineatul
(1) din Directiva
2000/31/CE(6) nu se aplică situațiilor care fac obiectul prezentului articol.
Primul paragraf din prezentul alineat nu aduce atingere posibilei aplicări a articolului
14 alineatul
(1) din Directiva [2000/31] respectivilor prestatori de servicii în scopuri care sunt în afara domeniului de aplicare al prezentei directive.
(4)      Dacă nu este acordată nicio autorizație, prestatorii de servicii online de partajare de conținut răspund pentru actele neautorizate de comunicare publică, inclusiv pentru punerea la dispoziția publicului, a operelor protejate prin drept de autor sau a altor obiecte protejate, cu excepția cazului în care prestatorii de servicii demonstrează că:
(a)      au depus toate eforturile pentru a obține o autorizație și
(b)      au depus, în conformitate cu cele mai ridicate standarde de diligență profesională din domeniu, toate eforturile pentru a asigura indisponibilitatea operelor și a altor obiecte protejate specifice în privința cărora titularii de drepturi au oferit prestatorilor de servicii informații relevante și necesare; și în orice circumstanță
(c)      au acționat cu promptitudine, la primirea unei notificări suficient de justificate din partea titularilor de drepturi, pentru a opri accesul la operele sau alte obiecte protejate notificate sau pentru a le elimina de pe site‑urile lor, și au depus toate eforturile pentru a preveni viitoare încărcări a acestora în conformitate cu litera (b).
[…]”
C.      Dreptul național
17.      Articolul
15 din Bundesgesetz über das Urheberrecht an Werken der Literatur und der Kunst und über verwandte Schutzrechte (Urherberrechtsgesetz) (Legea privind dreptul de autor asupra operelor literare și artistice și drepturile conexe, denumită în continuare „UrhG”), intitulat „Dreptul de reproducere”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)      Autorul are dreptul exclusiv de a reproduce opera, indiferent de procedeul utilizat și de numărul de reproduceri sau de caracterul provizoriu ori permanent al reproducerii.
(2)      Se consideră reproducere și fixarea conferințelor sau reprezentarea unei opere pe mijloace care permit comunicarea repetată a imaginilor sau a sunetelor (suporturi de imagini sau de sunet), de exemplu pe pelicule sau pe discuri de vinil.”
18.      Articolul 17 din UrhG, intitulat „Dreptul de difuzare”, prevede la alineatul (1):
„(1)      Autorul are dreptul exclusiv de a difuza opera prin radiodifuzare sau într‑un mod similar.”
19.      Alineatul (1) al articolului 18a din UrhG,
intitulat „Dreptul de punere la dispoziție”, are următorul cuprins:
„Autorul are dreptul exclusiv de a pune opera la dispoziția publicului, prin cablu sau fără cablu, astfel încât oricine să poată avea acces la aceasta din orice loc și în orice moment.”
20.      Articolul 18c din UrhG, intitulat „Difuzarea și punerea la dispoziție de către furnizorii de platforme online mari”, prevede:
„În condițiile prevăzute la articolul 17 alineatele (1) și (2) și la articolul 18a, realizează o difuzare sau o punere la dispoziția publicului a unei opere și cel care, în calitate de furnizor de platforme online mari, oferă publicului acces la operele protejate prin dreptul de autor încărcate de utilizatorii săi. Pentru acest motiv, orice astfel de furnizor trebuie să obțină o autorizație din partea autorului.
[…]”
21.      Potrivit articolului
24a din UrhG, intitulat „Autorizația de utilizare a operei sau dreptul de utilizare a operei în scopul difuzării ori al punerii la dispoziția publicului în conformitate cu articolul 18c”, autorizația acordată furnizorului unei platforme online mari de a utiliza o operă în scopul difuzării ori al punerii acesteia la dispoziția publicului în temeiul articolului
18c din UrhG se extinde și la utilizatorii platformei respective în același scop, în limitele stabilite în autorizația acordată și cu condiția ca acești utilizatori să nu acționeze în legătură cu o activitate comercială sau ca activitatea lor să nu genereze venituri semnificative. În mod similar, articolul 24a din UrhG prevede de asemenea că o autorizație acordată utilizatorului conferă și prestatorului serviciului dreptul de utilizare autorizată.
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebările preliminare
22.      Austro‑Mechana, prima reclamantă, este o societate de gestiune colectivă în sensul articolului
2 punctul 1 din Bundesgesetz über Verwertungsgesellschaften (Legea privind organismele de gestiune colectivă). În această calitate, ea reprezintă drepturile și interesele mai multor titulari de drepturi asupra operelor și a altor obiecte protejate, în sensul UrhG. Ea este o filială deținută în proporție de 100 % de a doua reclamantă, AKM, care este de asemenea o societate de gestiune colectivă. În scopul desfășurării activităților lor, Austro‑Mechana și AKM încheie cu titularii de drepturi contracte de gestionare. Aceste contracte de gestionare le conferă dreptul de a gestiona anumite drepturi exclusive ale titularilor de drepturi și, în special, de a negocia în numele acestora din urmă autorizații sau contracte de licență cu prestatorii de servicii online de partajare de conținut.
23.      Licența de gestionare acordată Austro‑Mechana de autoritatea de supraveghere o autorizează să „gestioneze opere muzicale și opere literare conexe operelor muzicale […] în scopul exercitării sau gestionării drepturilor de reproducere
[…] precum și a drepturilor corespunzătoare de participație și/sau de remunerație”(7). Aceasta se aplică în special pentru „reproducerea și/sau distribuirea pe suporturi de imagini sau de sunet (suporturi de stocare) în conformitate cu articolele 15 și 16 din UrhG” și pentru „reproducerea […] pe suporturi de imagini sau de sunet (medii de stocare) în legătură cu operele cinematografice destinate difuzării, pe care le produce un organism de radiodifuziune sau un terț la cererea acestuia”.
24.      Licența de gestionare a AKM acoperă gestionarea de „opere muzicale și opere literare conexe operelor muzicale […] în scopul exercitării sau al gestionării drepturilor de reprezentare, de reproducere, de difuzare
și de punere la dispoziție a conferințelor, a reprezentațiilor de tipul concertelor și a emisiunilor, precum și a drepturilor corespunzătoare de participație și/sau la remunerație(8)”.
25.      La 7 iunie 2022, Austro‑Mechana a solicitat autorității de supraveghere să constate că licența de gestionare care i‑a fost acordată include reproducerea în scopul difuzării și al punerii la dispoziția publicului prin intermediul platformelor online mari. În esență, aceasta a pretins că autorizația sa acoperă copiile digitale ale conținuturilor protejate, realizate pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, care sunt accesorii și necesare din punct de vedere tehnic pentru comunicarea publică sau punerea la dispoziția publicului a conținutului respectiv pe platformele menționate. Ea a formulat această cerere în pofida faptului că actele respective de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului intră în domeniul de aplicare al licenței de gestionare deținute de AKM.
26.      Prin decizia din 30 ianuarie 2023, autoritatea de supraveghere a respins (la punctul 1) cererea formulată de Austro‑Mechana și a constatat (la punctul 2) că licența de gestionare deținută de AKM acoperea deja orice astfel de reproduceri.
27.      Autoritatea de supraveghere a arătat, pe de o parte, că nu este cert că dreptul de reproducere, protejat de articolul
15 din UrhG, care transpune articolul
2 din Directiva 2001/29 în dreptul austriac, este afectat de actele sau de procedeele prevăzute la articolul
18c din UrhG, care transpune, la rândul său, articolul
17 din Directiva 2019/790 în dreptul austriac. În această privință, autoritatea s‑a referit la unele dintre considerațiile Comisiei Europene cuprinse în orientările sale referitoare la această dispoziție(9) și a subliniat că articolul
17 din Directiva 2019/790 și, prin urmare, articolul 18c din UrhG se referă exclusiv la dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului, astfel cum acesta este definit la articolul
3 din Directiva 2001/29.
28.      Aceasta a adăugat că, chiar dacă s‑ar considera că dreptul de reproducere este afectat de actele sau de procedeele prevăzute la articolul
17 din Directiva 2019/790 și, prin urmare, la articolul 18c din UrhG, se poate deduce din finalitatea articolului
17 din Directiva 2019/790 că autorizația pe care prestatorii de servicii online de partajare de conținut au obligația să o obțină pentru comunicarea publică sau pentru punerea la dispoziția publicului de conținut protejat încărcat de utilizatori pe propriile platforme include în mod necesar toate actele de reproducere care sunt necesare în acest scop din punct de vedere tehnic. Aceste acte nu pot fi disociate de actele de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului, astfel încât nu este posibilă acordarea separată a licenței pentru dreptul de reproducere.
29.      Atât Austro‑Mechana, cât și AKM au atacat această decizie
la Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal), care este instanța de trimitere. Acestea solicită în esență anularea punctului 2 din decizia atacată fără a se înlocui cu o altă soluție, precum și modificarea punctului 1 în sensul admiterii cererii formulate de Austro‑Mechana la 7 iunie 2022.
30.      Având îndoieli cu privire la interpretarea corectă a dispozițiilor de drept al Uniunii sus‑menționate, Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Dreptul Uniunii, în special articolul 2 din Directiva [2001/29] și articolul 17 alineatul (1) din Directiva [2019/790], precum și articolul 9 din [Convenția de la Berna], trebuie interpretat în sensul că un prestator al unui serviciu online de partajare de conținut în sensul articolului 2 punctul 6 din Directiva 2019/790, care stochează operele și alte obiecte protejate încărcate de utilizatori, realizează sau trebuie să se considere că realizează nu doar un act de comunicare publică (sau un act de punere la dispoziția publicului) în sensul articolului 3 din Directiva [2001/29], ci și unul de reproducere în sensul articolului 2 din Directiva [2001/29] și că este obligat să obțină pentru aceste acte o autorizație separată din partea titularilor de drepturi menționați la articolul 2 din Directiva [2001/29]?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare preliminară:
Dreptul Uniunii, în special articolul 17 alineatele (1) și (2), precum și articolul 1 alineatul (2) și articolul 2 punctul 6 din Directiva [2019/790], trebuie interpretat în sensul că autorizația de reproducere obținută de prestatorii unui serviciu online de partajare de conținut în sensul articolului 2 punctul 6 din Directiva [2019/790] este valabilă și pentru actele de reproducere realizate sau considerate a fi realizate de utilizatorii unor astfel de platforme, atunci când aceștia nu acționează în exercitarea unei activități comerciale sau activitatea lor nu generează venituri semnificative?
3)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare preliminară:
Dreptul Uniunii, în special articolul 2 din Directiva [2001/29] și articolul 17 alineatul (2) din Directiva [2019/790], trebuie interpretat în sensul că, prin încărcarea în scopul stocării și al partajării unor opere protejate prin dreptul de autor și a altor obiecte protejate, utilizatorii serviciilor oferite de prestatorii unui serviciu online de partajare de conținut în sensul articolului 2 punctul 6 din Directiva [2019/790] realizează acte de reproducere în sensul articolului 2 din Directiva [2001/29] și că, pentru realizarea lor, au nevoie de o autorizație din partea titularilor de drepturi menționați la articolul 2 din [directiva menționată]?
4)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare preliminară:
Dreptul Uniunii, în special articolele 4, 5 și articolul 16 alineatele (1) și (2) din Directiva [2014/26], trebuie interpretat în sensul că titularii de drepturi pot […] să acorde în mod individual și separat unui organism de gestiune colectivă (sau unei entități de gestiune independente) dreptul de reproducere în sensul articolului 2 din Directiva [2001/29], pe de o parte, și dreptul de comunicare publică în sensul articolului 3 din aceeași directivă, pe de altă parte, în scopul acordării unei licențe în conformitate cu articolul 17 alineatele (1) și (2) din Directiva [2019/790], fie pentru ca aceste drepturi să fie gestionate de diferite organisme de gestiune colectivă (sau de entități de gestiune independente), fie pentru ca aceste drepturi să fie parțial gestionate separat?”
31.      Cererea de decizie preliminară din 30 august 2024 a fost depusă la grefa Curții la 3 septembrie 2024. Reclamantele din litigiul principal, guvernele austriac și francez și Comisia au formulat observații scrise. Aceste părți interesate, precum și autoritatea de supraveghere au prezentat observații orale în ședința din 8 octombrie 2025.
IV.    Apreciere
32.      Articolul
2 din Directiva 2001/29 definește dreptul de reproducere ca fiind „dreptul exclusiv” al autorilor, al artiștilor interpreți sau executanți, al producătorilor
și al organismelor de radiodifuziune sau televiziune
„de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte”
a operelor, a interpretărilor sau execuțiilor, a fonogramelor, a filmelor
ori a programelor lor.
33.      În prezenta cauză, Curtea este sesizată pentru a stabili dacă, în contextul serviciilor online de partajare de conținut, acest drept este aplicabil atunci când copiile digitale ale conținutului protejat, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a permite accesul publicului la conținutul respectiv, sunt realizate pe serverele furnizorilor serviciilor menționate. În acest scop, este necesar să se clarifice dacă asemenea copii constituie reproduceri, în sensul articolului
2 din Directiva 2001/29.
34.      În plus, presupunând că dreptul de reproducere se aplică în acest context, instanța de trimitere ridică problema dacă autorizația pe care trebuie să o obțină prestatorii de servicii online de partajare de conținut din partea titularilor de drepturi în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790, pentru a comunica public sau pentru a pune la dispoziția publicului conținut protejat pe platformele lor, acoperă în mod necesar realizarea de copii digitale ale acestui conținut pe serverele prestatorilor respectivi, care sunt necesare din punct de vedere tehnic în acest scop.
35.      Pentru a explica motivul pentru care legiuitorul Uniunii a introdus la articolul 17 din Directiva 2019/790 un regim de răspundere specific pentru prestatorii de servicii online de partajare de conținut, este util să amintim unul dintre obiectivele principale ale Directivei 2001/29, precum și considerațiile care au condus la adoptarea acestei dispoziții.
36.      Astfel cum reiese din preambulul său, Directiva 2001/29 urmărește să ofere titularilor de drepturi un „grad ridicat de protecție” a dreptului de autor și a drepturilor conexe și să garanteze că aceștia primesc „o remunerație adecvată” pentru utilizarea operelor lor și a altor obiecte protejate, în special în „societatea informațională”(10). În acest scop, directiva menționată le conferă, astfel cum am explicat în introducere, un drept exclusiv de reproducere a conținutului lor protejat (articolul 2) și un drept exclusiv de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului a acestui conținut (articolul 3). Astfel, actele care intră sub incidența acestor drepturi nu pot, în principiu(11), să fie efectuate de un terț fără autorizare prealabilă, care ia în general forma unei licențe acordate în schimbul unei remunerații.
37.      Cu toate acestea, la scurt timp după adoptarea Directivei 2001/29, apariția serviciilor interactive „Web 2.0” și în special a platformelor de mari dimensiuni, precum YouTube, a dat naștere unei incertitudini juridice în ceea ce privește încărcarea conținutului protejat pe aceste platforme.
38.      La momentul respectiv, dezbaterea s‑a concentrat asupra dreptului de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului prevăzut la articolul 3 din Directiva 2001/29. Deși era clar că încărcarea de către un utilizator a unei opere sau a unui alt obiect protejat pe o platformă online de partajare de conținut constituie un act de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului, care necesită, în principiu, autorizarea prealabilă a titularului sau a titularilor drepturilor în cauză, a apărut o controversă cu privire la aspectul dacă operatorul unei asemenea
platforme efectua el însuși un atare act atunci când oferea accesul public la conținutul respectiv
și, prin urmare, dacă avea obligația să încheie contracte de licență sau să îi remunereze pe titularii drepturilor. La rândul lor, titularii drepturilor și‑au exprimat îngrijorarea(12) cu privire la faptul că prestatorii de servicii online de partajare de conținut încurajează utilizatorii să încarce conținut protejat pe platformele lor online și obțin venituri considerabile din aceste conținut, prin intermediul publicității sau al abonamentelor, fără a solicita o autorizație sau fără a oferi o remunerație titularilor drepturilor. Acesta este așa‑numitul argument al „diferenței de valoare”(13).
39.      Insecuritatea a afectat și domeniul de aplicare al „sferei de siguranță” prevăzute la articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31. Această dispoziție a exonerat, în anumite condiții, furnizorii de „servicii de stocare” de răspunderea care poate decurge din conținutul protejat pe care îl găzduiesc pentru utilizatorii lor. Și în acel caz nu era clar dacă această dispoziție „proteja” prestatorii de servicii online de partajare de conținut precum YouTube, Soundcloud și Pinterest de răspunderea în temeiul dreptului de autor pentru comunicarea publică a conținutului protejat încărcat de utilizatorii lor(14).
40.      Pentru a elimina această insecuritate juridică, legiuitorul Uniunii a decis să abordeze această problemă în Directiva 2019/790(15), mai precis la articolul
17 din aceasta.
41.      Astfel cum am explicat în introducere, în primul rând, alineatul (1) al acestui articol prevede că prestatorii de servicii online de partajare de conținut realizează un act de comunicare publică sau un act de punere la dispoziția publicului, în sensul articolului
3 din Directiva 2001/29, atunci când acordă publicului acces la conținut protejat încărcat de utilizatorii lor(16). Acest lucru atrage după sine obligația prestatorilor respectivi de a obține o autorizație din partea titularilor de drepturi în cauză, de obicei prin încheierea unui contract de licență. În plus, articolul
17 alineatul
(3) din Directiva 2019/790 exclude într‑o asemenea situație aplicarea „sferei de siguranță” prevăzute la articolul
14 alineatul
(1) din Directiva 2000/31.
42.      În al doilea rând, articolul
17 alineatul
(2) din Directiva 2019/790 precizează că utilizatorii serviciilor online de partajare de conținut realizează de asemenea acte de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului atunci când încarcă conținuturi protejate pe platformele online ale prestatorilor de servicii respectivi. Cu toate acestea, atunci când un prestator obține o autorizație, de exemplu prin încheierea unui contract de licență, în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din directiva menționată, respectiva autorizație acoperă și aceste acte, cu condiția ca utilizatorii în cauză să nu acționeze în exercitarea unei activități comerciale sau ca activitatea lor să nu genereze venituri semnificative.
43.      Regimul de răspundere specific(17) instituit prin articolul
17 din Directiva 2019/790 urmărește să consolideze „nivelul ridicat de protecție” de care beneficiază titularii de drepturi asupra conținutului lor protejat(18) și în special să garanteze că obțin o remunerație mai bună pentru utilizarea acestui conținut pe platformele online de partajare de conținut. În același timp, acesta urmărește să găsească un „echilibru just” între drepturile și interesele titularilor respectivi și cele ale prestatorilor de servicii online de partajare de conținut și ale utilizatorilor lor, în special prin asigurarea securității juridice pentru acești prestatori de servicii(19).
44.      Totuși, nici articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2019/790, nici celelalte alineate ale acestui articol nu fac referire în mod expres la dreptul de reproducere acordat titularilor de drepturi în temeiul articolului 2 din Directiva 2001/29 sau, de asemenea, la realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului acces la acest conținut.
45.      Astfel, incertitudinea constatată anterior în ceea ce privește dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului reapare acum în legătură cu dreptul de reproducere.
46.      În acest context, vom începe prin a explica motivul pentru care astfel de copii digitale constituie „reproduceri” în sensul articolului
2 din Directiva 2001/29 și, prin urmare, intră sub incidența dreptului exclusiv de reproducere al titularilor de drepturi (prima parte a întrebării 1) (secțiunea A). Apoi vom expune motivele pentru care considerăm că autorizația pe care trebuie să o obțină prestatorii de servicii online de partajare de conținut din partea titularilor de drepturi în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790, pentru a comunica public sau a pune la dispoziția publicului conținuturile protejate, se extinde în mod necesar la realizarea de copii digitale ale acestui conținut pe serverele lor, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului acces la conținutul respectiv
(a doua parte a întrebării 1) (secțiunea B). În plus, vom explica de ce această autorizație acoperă, în temeiul articolului
17 alineatul
(2) din Directiva 2019/790, și actele de reproducere realizate de utilizatorii de servicii online de partajare de conținut, astfel încât acești utilizatori să nu fie nevoiți să obțină o autorizație separată pentru actele respective, cu condiția ca ei să nu acționeze în exercitarea unei activități comerciale sau ca activitatea lor să nu genereze venituri semnificative (întrebările 2 și 3)
(secțiunea C). În sfârșit, vom aborda pe scurt problema dacă titularii de drepturi pot încredința gestionarea drepturilor lor diferitelor organisme de gestiune colectivă (întrebarea 4) (secțiunea D).
47.      Înainte de aceasta, trebuie totuși să explicăm de ce domeniul de aplicare al prezentelor concluzii este limitat în privința a două aspecte importante. În primul rând, întrebările adresate de instanța de trimitere se limitează la contextul specific al încărcării conținutului protejat pe platformele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut care intră sub incidența articolului
17 din Directiva 2019/790. Articolul
2 punctul 6 primul paragraf din Directiva 2019/790 definește prestatorul de servicii online de partajare de conținut ca fiind „un prestator al unui serviciu al societății informaționale, al cărui scop principal sau unul dintre scopurile principale este de a stoca și de a oferi publicului acces la un volum semnificativ de opere protejate prin drept de autor sau de alte obiecte protejate încărcate de către utilizatorii săi, pe care le organizează și le promovează în scop lucrativ”. Rezultă în special din utilizarea termenului „semnificativ” că articolul 17 se referă la operatorii majori de platforme de partajare de conținut, precum YouTube, Soundcloud sau Pinterest, și exclude alți operatori(20). Prin urmare, analiza noastră nu va privi copiile digitale realizate în cadrul punerii la dispoziție online a unor conținuturi protejate fie de particulari pe propriile site‑uri internet, fie prin intermediul unor servicii intermediare care nu sunt vizate de această dispoziție(21).
48.      În al doilea rând, aspectele juridice ridicate de prezenta cauză se referă la contextul specific al realizării, pe serverele informatice ale prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, a unor copii digitale ale conținuturilor protejate care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului acces la acest conținut. Prezentele concluzii nu privesc reproducerile realizate pe serverele utilizatorilor de servicii online de partajare de conținut, pe alte dispozitive informatice ale acestora sau pe conturile de stocare online, în special în cloud(22).
A.      Cu privire la aspectul dacă copiile digitale necesare din punct de vedere tehnic realizate pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut constituie reproduceri care intră sub incidența dreptului de reproducere protejat în temeiul articolului 2 din Directiva 2001/29 (prima parte a întrebării 1)
49.      Astfel cum a explicat Comisia în ședință, atunci când un utilizator apasă butonul „încărcare” pe o platformă online de partajare de conținut, fișierul corespunzător este împărțit în „pachete”. Aceste pachete sunt transmise prin internet prin intermediul unor routere și, odată ce ajung la centrele de date ale prestatorului de servicii online de partajare de conținut în cauză, sunt reasamblate pe serverele acestuia, unde fișierul este reconstruit înainte de a fi partajat online. În cadrul acestui proces, sunt create automat copii digitale ale fișierului(23), ca parte integrantă a procesului de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului a conținutului protejat pe platforma în cauză. Potrivit înțelegerii noastre, singurul scop al acestor copii este de a permite partajarea online cu publicul a conținutului respectiv.
50.      În opinia noastră, este clar că copiile digitale ale conținuturilor protejate astfel realizate pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut constituie reproduceri care intră sub incidența dreptului exclusiv prevăzut la articolul
2 din Directiva 2001/29.
51.      În primul rând, Curtea a confirmat deja, în alte contexte, că acest drept acoperă realizarea și stocarea de copii digitale ale conținutului protejat pe servere, întrucât se aplică reproducerilor „prin orice mijloace și sub orice formă” ale conținutului protejat(24).
52.      Această interpretare este în concordanță cu prima dispoziție care recunoaște dreptul de reproducere în dreptul internațional, și anume articolul
9 din Convenția de la Berna. În această privință, Declarația comună privind articolul
1 alineatul
(4) din Tratatul Organizației Mondiale a Proprietății Intelectuale (OMPI) privind drepturile de autor(25) prevede că „stocarea unei opere protejate în format digital pe un suport electronic constituie o reproducere în sensul articolului 9 din [Convenția de la Berna]”. Amintim că Uniunea nu este ea însăși parte la Convenția de la Berna, care, în temeiul articolului
29 alineatul
(1) din aceasta, este deschisă numai statelor, iar nu organizațiilor internaționale. Cu toate acestea, Uniunea Europeană s‑a angajat să respecte dispozițiile de fond (articolele 1-21) din convenția menționată, în temeiul articolului 9 alineatul (1) din Acordul privind aspectele legate de comerț
ale drepturilor de proprietate intelectuală (TRIPS)(26) și al articolului 1 alineatul (4) din Tratatul OMPI privind dreptul de autor(27).
53.      În al doilea rând, potrivit concepției deliberat largi reținute de legiuitorul Uniunii la articolul
2 din Directiva 2001/29, dreptul de reproducere se aplică nu numai reproducerii „prin orice mijloace și sub orice formă”, ci și indiferent dacă această reproducere este „directă sau indirectă, temporară sau permanentă”. În consecință, faptul că, atât din punct de vedere tehnic, cât și din punct de vedere economic, copiile digitale în cauză sunt doar accesorii comunicării publice sau punerii la dispoziția publicului a conținutului, în sensul articolului 3 din directiva menționată, este, în principiu, lipsit de relevanță.
54.      În această privință, arătăm totuși că articolul
5 alineatul
(1) din Directiva 2001/29 prevede, sub rezerva unor condiții stricte, o excepție pentru „[a]ctele provizorii de reproducere […] care sunt tranzitorii sau accesorii
și constituie o parte integrantă și esențială a unui proces tehnic”(28). Această excepție se aplică numai în cazul în care sunt îndeplinite cinci condiții cumulative, și anume atunci când actul în cauză:
–        este provizoriu;
–        este tranzitoriu sau accesoriu;
–        constituie o parte integrantă și esențială a unui proces tehnic;
–        are ca scop unic să permită transmiterea, în cadrul unei rețele între terți, de către un intermediar sau utilizarea licită a unui conținut obiect protejat și
–        nu are semnificație economică de sine stătătoare(29).
55.      Deși din jurisprudență reiese în mod clar că aceste cinci condiții trebuie să facă obiectul unei interpretări restrictive(30), Curtea a statuat totuși că se poate considera că actele provizorii de reproducere, efectuate în memoria unui decodor prin satelit și pe un ecran de televizor(31), precum și copiile pe ecran și copiile în memoria cache, efectuate de un utilizator final în cursul consultării unui site internet(32), pot fi considerate ca îndeplinind toate aceste condiții.
56.      Asemenea reclamantelor, guvernelor austriac și francez, precum și autorității de supraveghere, apreciem că situația nu poate fi aceeași în ceea ce privește copiile digitale precum cele în discuție în litigiul principal. Astfel cum a explicat autoritatea de supraveghere în ședință, astfel de copii nu sunt provizorii, întrucât pot rămâne foarte bine stocate pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut timp de mai mulți ani.
57.      Având în vedere aceste considerente, apreciem că excepția de la dreptul de reproducere prevăzută la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29 nu se aplică realizării, pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, a unor copii digitale ale conținutului protejat care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului acces la acest conținut.
58.      În al treilea rând, adăugăm că nicio dispoziție a Directivei 2001/29 nu sugerează că, într‑o astfel de situație, dreptul de comunicare publică și dreptul de a pune la dispoziția publicului, în temeiul articolului 3 din aceasta, ar trebui să „prevaleze” asupra aplicării dreptului de reproducere protejat în temeiul articolului
2 din aceasta, în sensul că acest drept nu ar mai fi relevant.
59.      Mai întâi, suntem de acord cu reclamantele că orice formă de „grupare” a diferitelor drepturi exclusive – în contextul de față, dreptul de reproducere și dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului – ar fi contrară articolului 2 din Directiva 2001/29, precum și, printre altele, articolului 9 din Convenția de la Berna, ambele identificând dreptul de reproducere ca fiind un drept exclusiv, distinct de dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului.
60.      În plus, astfel cum arată guvernul francez, considerentul (23) al Directivei 2001/29 enunță că „[comunicarea unei opere către public] nu ar trebui să includă niciun alt act”. Înțelegem acest lucru în sensul că o constatare
a faptului că dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului se aplică într‑o anumită situație nu exclude aplicarea concomitentă a altor drepturi exclusive, inclusiv a dreptului de reproducere.
61.      Contrar celor susținute de Comisie, din hotărârile anterioare ale Curții, în special în cauzele Renckhoff(33), YouTube și Cyando sau Polonia/Parlamentul și Consiliul, nu rezultă o concluzie diferită.
62.      Astfel cum subliniază în mod întemeiat reclamantele și guvernele austriac și francez, Curtea nu a abordat nici dreptul de reproducere, nici articolul
2 din Directiva 2001/29 în aceste cauze pur și simplu pentru că întrebările preliminare adresate nu priveau nici acest drept, nici această dispoziție. În cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Renckhoff, instanța de trimitere a solicitat Curții să interpreteze numai dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului. În cauza în care s-a pronunțat Hotărârea YouTube și Cyando, întrebarea privea răspunderea pentru încărcarea și partajarea de conținut pe site‑urile internet ale prestatorilor de servicii în cauză, în temeiul regimului aplicabil înainte de adoptarea articolului 17 din Directiva 2019/790. În sfârșit, în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Polonia/Parlamentul și Consiliul, Curtea a fost chemată să aprecieze compatibilitatea anumitor aspecte ale acestui regim de răspundere cu dreptul fundamental la libertatea de exprimare prevăzut la articolul 11 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”). Prin urmare, din aceste hotărâri nu se poate trage nicio concluzie în ceea ce privește domeniul de aplicare al dreptului de reproducere.
63.      În sfârșit, Curtea a menținut în mod constant în jurisprudența sa o distincție clară între dreptul de reproducere și dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului și a confirmat deja că ambele drepturi pot fi aplicate în paralel. De exemplu, Curtea a statuat că orice comunicare care ar rezulta din partajarea unei opere de către utilizatorul unui serviciu de stocare în cloud ar constitui un act de exploatare distinct de actul de reproducere prevăzut la articolul 2 litera (a) din Directiva 2001/29, susceptibil să intre sub incidența articolului 3 alineatul (1) din această directivă dacă sunt îndeplinite condițiile de aplicare a acestei dispoziții(34).
64.      Având în vedere cele de mai sus, considerăm că este evident că încărcarea de conținut protejat pe o platformă a unui serviciu online de partajare de conținut implică nu numai acte de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului, în sensul articolului
3 din Directiva 2001/29, ci și acte de reproducere care intră sub incidența articolului
2 din aceasta. Atunci când astfel de acte de reproducere sunt realizate fără autorizarea titularilor de drepturi în cauză, acestea sunt, așadar, susceptibile să dea naștere unei încălcări a unui drept exclusiv, și anume dreptul de reproducere, care este distinct de dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului.
B.      Cu privire la aspectul dacă prestatorii de servicii online de partajare de conținut trebuie să obțină o autorizație pentru reproducerile digitale în cauză, distinctă de cea de care au nevoie pentru a oferi publicului acces la conținutul protejat în cauză (a doua parte a întrebării 1)
65.      Vom examina în continuare aspectul dacă autorizația pe care prestatorii de servicii online de partajare de conținut trebuie să o obțină din partea titularilor de drepturi, în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790, pentru comunicarea publică sau punerea la dispoziția publicului a conținutului protejat, în sensul articolului
3 din Directiva 2001/29, acoperă și reproducerile efectuate, în temeiul articolului
2 din directiva menționată, atunci când copiile digitale ale conținutului respectiv, necesare din punct de vedere tehnic pentru a partaja conținutul cu publicul, sunt realizate pe serverele lor.
66.      În această privință, au fost prezentate în fața Curții trei linii distincte de argumentare.
67.      În primul rând, autoritatea de supraveghere și Comisia consideră că, în contextul aplicării articolului
17 din Directiva 2019/790, dreptul de reproducere nu poate fi exercitat independent de dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului. Prin urmare, autorizația pe care trebuie să o obțină prestatorii de servicii online de partajare de conținut în temeiul alineatului (1) al acestui articol se extinde în mod necesar la realizarea unor asemenea copii.
68.      În al doilea rând, reclamantele susțin că, deși regimul de răspundere specific prevăzut la articolul
17 din Directiva 2019/790 se aplică realizării de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a permite publicului accesul la conținutul respectiv, prestatorii în cauză trebuie totuși să obțină o autorizație separată pentru aceste reproduceri, distinctă de autorizația prevăzută în mod expres la alineatul (1) al acestui articol. În opinia acestora, reținerea soluției susținute de autoritatea de supraveghere și de Comisie ar echivala cu o „abolire de facto” a dreptului de reproducere, cu încălcarea articolului
17 alineatul
(2) din cartă, potrivit căruia „proprietatea intelectuală este protejată”.
69.      În al treilea rând, guvernele austriac și francez susțin că articolul
17 din Directiva 2019/790 nu se aplică nicidecum realizării unor astfel de copii, întrucât această dispoziție privește numai actele de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului. În consecință, răspunderea prestatorilor de servicii online de partajare de conținut pentru copiile digitale ale conținutului protejat realizate pe serverele lor, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a putea oferi publicului acces la acest conținut, va trebui evaluată exclusiv în temeiul regimului general de răspundere, și anume al normelor prevăzute în Directiva 2001/29. În această privință, guvernul francez amintește că dintr‑o jurisprudență constantă a Curții reiese că articolul
2 din această directivă trebuie interpretat în sensul că, sub rezerva excepțiilor și a limitărilor prevăzute la articolul
5 din directiva menționată, orice act de reproducere a unei opere de către un terț necesită consimțământul prealabil al titularului dreptului în cauză(35). Potrivit acestui guvern, a permite unor astfel de prestatori să realizeze copii digitale ale conținutului protejat fără o autorizație specifică din partea titularului dreptului în cauză, distinctă de cea impusă în temeiul articolului
17 din Directiva 2019/790, ar echivala cu introducerea unei noi „excepții” sau „limitări” nescrise la dreptul de reproducere protejat în temeiul articolului 2 din Directiva 2001/29.
70.      În acest stadiu observăm că, astfel cum a arătat deja autoritatea de supraveghere în fața instanței de trimitere(36), în Orientările sale privind articolul
17 din Directiva 2019/790, Comisia a afirmat – fără a oferi, trebuie spus, vreo explicație reală – că „[a]ctele de comunicare publică și de punere la dispoziție a conținutului prevăzute la articolul 17 alineatul (1) ar trebui înțelese ca incluzând și reproducerile necesare pentru efectuarea acestor acte”(37) și că „[s]tatele membre nu ar trebui să prevadă obligația prestatorilor de servicii online de partajare de conținut de a obține o autorizație pentru reproducerile efectuate în contextul articolului 17”(38). Amintim totuși că Orientările Comisiei referitoare la articolul
17 din Directiva 2019/790 nu fac decât să reflecte punctul de vedere al acestei instituții și nu au caracter obligatoriu(39).
71.      În secțiunile
următoare vom explica faptul că o analiză textuală și istorică a articolului
17 din Directiva 2019/790 nu permite să se tragă o concluzie definitivă cu privire la aspectul dacă autorizația prevăzută de această dispoziție acoperă în mod necesar realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, care sunt necesare din punct de vedere tehnic în scopul comunicării publice sau punerii la dispoziția publicului a acestui conținut (1). Cu toate acestea, o interpretare contextuală și teleologică a articolului
17 alineatul (1) din Directiva 2019/790 ne determină să subscriem la poziția adoptată de Comisie în orientările sale (2).
1.      Analiză textuală și istorică
72.      De la bun început, împărtășim opinia guvernelor austriac și francez potrivit căreia articolul
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790 se referă exclusiv la un „un act de comunicare publică sau un act de punere la dispoziția publicului”. Nici acest alineat, nici vreo altă dispoziție a articolului
17 nu fac referire la acte de reproducere sau la dreptul de reproducere, astfel cum este definit la articolul
2 din Directiva 2001/29.
73.      În ceea ce privește geneza acestei dispoziții, arătăm că articolul
13 alineatul
(1) al treilea paragraf din propunerea de compromis consolidată a Președinției Consiliului din 23 martie 2018(40), devenită ulterior articolul
17 alineatul
(2) din Directiva 2019/790, prevedea că contractele de licență încheiate între prestatorii de servicii online de partajare de conținut și titularii de drepturi „acoperă răspunderea utilizatorilor serviciului pentru actele care intră sub incidența articolelor 2 și 3 din Directiva [2001/29] atunci aceștia când nu acționează în exercitarea unei activități comerciale”(41). Trimiterea la articolul
2 din Directiva 2001/29 a fost ulterior eliminată, fără nicio clarificare explicită, după cunoștințele noastre(42), în cursul etapelor ulterioare ale procesului legislativ. Lucrările pregătitoare referitoare la articolul
17 din Directiva 2019/790 nu conțin nicio altă indicație cu privire la posibila sa aplicare în cazul actelor de reproducere în sensul articolului
2 din Directiva 2001/29.
74.      Astfel, deși textul articolului
17 alineatul
(1)
și istoricul acestuia nu conțin nicio mențiune cu privire la problema în cauză, această tăcere este ambiguă. Astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, faptul că articolul
2 din Directiva 2001/29 a fost menționat într‑o etapă a procesului legislativ demonstrează că legiuitorul Uniunii avea cunoștință de etapa intermediară constând în realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut.
75.      În lipsa oricărei explicații cu privire la eliminarea ulterioară a acestei trimiteri, se pot trage două concluzii opuse. Se poate susține, asemenea Comisiei, că legiuitorul Uniunii a considerat că o astfel de trimitere nu era necesară, întrucât aceste reproduceri sunt accesorii comunicării publice sau punerii la dispoziția publicului a conținutului respectiv și, prin urmare, sunt acoperite implicit de regimul specific de răspundere prevăzut la articolul 17 din Directiva 2019/790. Alternativ, așa cum susțin Austro‑Mechana, AKM și guvernul francez, se poate argumenta că dreptul de reproducere a fost lăsat în mod deliberat în afara domeniului de aplicare al acestei dispoziții și face numai obiectul regimului general, și anume normelor prevăzute de Directiva 2001/29 (și, eventual, „sferei de siguranță” instituite prin articolul 14 din Directiva 2014/26).
76.      Astfel cum vom explica în secțiunile următoare, apreciem că trebuie să prevaleze prima dintre aceste interpretări.
2.      Analiză contextuală și teleologică
77.      Două dispoziții ale Directivei 2019/790, altele decât articolul
17 alineatul
(1) din aceasta, susțin concluzia că dispoziția menționată se aplică realizării de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, în cazul în care asemenea copii sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a permite publicului să acceseze acest conținut.
78.      În primul rând, astfel cum am explicat la punctul 41 de mai sus, regimul specific de răspundere stabilit la articolul
17 din Directiva 2019/790 se aplică „prestatorului de servicii online de partajare de conținut”, definiți la articolul
2 punctul 6 din Directiva 2019/790 după cum urmează: „un prestator al unui serviciu al societății informaționale, al cărui scop principal sau unul dintre scopurile principale este de a stoca
și de a oferi publicului acces la un volum semnificativ de opere protejate prin drept de autor sau de alte obiecte protejate încărcate de către utilizatorii săi, pe care le organizează și le promovează în scop lucrativ”(43). Este dificil de înțeles motivul pentru care legiuitorul Uniunii ar fi făcut referire în mod expres, în această definiție, la activitatea de „stocare”, dacă realizarea și stocarea de copii digitale ale unor conținuturi protejate pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut nu ar fi fost relevante pentru această dispoziție(44).
79.      Pe de altă parte, considerentul (61) al Directivei 2019/790 arată că regimul specific de răspundere stabilit la articolul
17 din această directivă urmărea să clarifice, după ani de dezbateri și de incertitudine, dacă prestatorii de servicii online de partajare de conținut „participă la acte relevante din punctul de vedere al dreptului de autor și dacă pentru ele este necesar să se obțină autorizație din partea titularilor de drepturi pentru conținutul încărcat de utilizatorii lor”(45). Acest considerent sugerează că articolul
17 alineatul
(1) a fost conceput pentru a proteja acești prestatori de servicii de răspundere în cazul încălcării drepturilor exclusive ale titularilor de drepturi, înțelese în sens larg, cu condiția ca aceștia să fi obținut o autorizație.
80.      În ceea ce privește obiectivele urmărite de regimul specific de răspundere instituit prin articolul
17 din Directiva 2019/790, amintim, astfel cum s‑a arătat la punctul 43 din prezentele concluzii, că acesta urmărește să consolideze „nivelul ridicat de protecție” de care beneficiază titularii de drepturi asupra conținutului lor protejat. Acest obiectiv se realizează promovând dezvoltarea „pieței de acordare a licențelor între titularii de drepturi și prestatorii de servicii [online de partajare]”(46). În acest mod, directiva urmărește să permită titularilor de drepturi să obțină o remunerație mai bună pentru utilizarea conținutului protejat pe platformele unor asemenea prestatori de servicii
și să contribuie la asigurarea unei „piețe performante și echitabile a dreptului de autor”(47). În același timp, acest regim specific de răspundere urmărește de asemenea să asigure un „echilibru just” între drepturile și interesele titularilor de drepturi, pe de o parte, și cele ale prestatorilor de servicii online de partajare de conținut și ale utilizatorilor acestora, pe de altă parte.
81.      Mai precis, considerentul (61) al Directivei 2019/790 subliniază că acordurile de licență ar trebui să fie echitabile și să mențină un echilibru rezonabil între ambele părți (titularii de drepturi și prestatorii de servicii online de partajare de conținut)(48), în timp ce considerentul (70) al acesteia subliniază că este important să se garanteze, în contextul specific al serviciilor online de partajare de conținut, libertatea de exprimare a utilizatorilor și să se asigure „un echilibru între drepturile fundamentale prevăzute în [cartă], în special între libertatea de exprimare și libertatea expresiei artistice, […]
și dreptul la proprietate, inclusiv la proprietatea intelectuală”(49).
82.      Având în vedere aceste obiective, considerăm că, dacă autorizația pe care trebuie să o obțină prestatorii de servicii online de partajare de conținut în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790 nu s‑ar extinde la realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele lor, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului acces la acest conținut, articolul
17 din această directivă ar fi lipsit de efectul său util.
83.      În primul rând, din perspectiva prestatorilor de servicii de partajare a conținutului online, articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2019/790 se referă exclusiv la „o autorizație […] pentru a comunica public sau a pune la dispoziția publicului opere sau alte obiecte protejate”. În cazul în care Curtea ar concluziona că realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele acestor prestatori de servicii, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a permite accesul publicului la conținutul respectiv, poate face obiectul unei autorizații separate, care nu este menționată nicăieri în articolul 17, ar apărea un grad semnificativ de insecuritate juridică pentru prestatorii de servicii online de partajare de conținut. Amintim în această privință că, astfel cum s‑a arătat la punctul 40 din prezentele concluzii, atunci când a adoptat această dispoziție legiuitorul Uniunii a urmărit printre altele să reducă insecuritatea juridică legată de răspunderea acestor prestatori de servicii pentru conținutul protejat încărcat de utilizatori. Înțelegem că legiuitorul Uniunii nu a intenționat să abordeze doar o componentă a acestei răspunderi (și anume, numai răspunderea prestatorilor de servicii online de partajare de conținut pentru actele de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului, cu excluderea actelor de reproducere necesare din punct de vedere tehnic în acest scop).
84.      În plus, în cazul în care autorizația impusă în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790 nu ar acoperi realizarea unor astfel de copii digitale, ea ar deveni, în practică, inutilă. Prestatorii de servicii s‑ar putea confrunta în continuare cu acțiuni din partea titularilor de drepturi pentru încălcarea dreptului lor exclusiv de reproducere, astfel cum este protejat de articolul
2 din Directiva 2001/29, pentru simplul fapt că, de fiecare dată când un utilizator încarcă asemenea conținut protejat, sunt realizate automat pe serverele lor copii digitale ale conținutului protejat.
85.      Rezultă că, din perspectiva securității juridice, singura soluție coerentă este ca autorizația prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2019/790 să acopere în mod necesar asemenea copii.
86.      În al doilea rând, din perspectiva titularilor de drepturi, dacă autorizația prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2019/790 nu s‑ar extinde la realizarea unor asemenea copii, obiectivul de a asigura o remunerație mai bună pentru utilizarea conținutului protejat pe platformele online de partajare de conținut ar fi grav compromis. Prestatorii de servicii online de partajare de conținut ar avea puține motive să solicite o astfel de autorizație, întrucât ar putea, în orice caz, să fie expuși răspunderii pentru acte de reproducere care nu sunt acoperite de aceasta.
87.      În plus, problema răspunderii prestatorilor de servicii respectivi pentru asemenea acte de reproducere ar readuce în actualitate, în esență, aceleași incertitudini pe care Curtea le‑a abordat în Hotărârea YouTube și Cyando în legătură cu dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului, într‑un moment în care nu se aplica încă regimul specific stabilit la articolul 17 din Directiva 2019/790. În special, ar fi răspunzător prestatorul în primul rând în temeiul articolului
2 din Directiva 2001/29? S‑ar putea prevala de „sfera de siguranță” prevăzută la articolul
14 alineatul
(1) din Directiva 2000/31(50)? În funcție de răspuns, prestatorii de servicii online de partajare de conținut ar putea să poarte întreaga răspundere sau nicio răspundere.
88.      Amintim că, în această hotărâre(51), Curtea a statuat, în ceea ce privește prima întrebare, că conținuturile potențial ilicite sunt, în principiu, încărcate pe platforma în cauză nu de operator, ci de utilizatori, care acționează în mod autonom, și că răspunderea operatorului depinde de întinderea și de caracterul deliberat al intervenției sale în comunicare. Curtea a adăugat că simpla împrejurare că operatorul cunoaște, în general, disponibilitatea ilicită a conținuturilor protejate pe platforma sa nu este suficientă pentru a considera că acesta intervine în scopul de a permite accesul utilizatorilor de internet la ele.
89.      În ceea ce privește a doua întrebare, Curtea nu a exclus, în Hotărârea YouTube și Cyando, posibilitatea ca articolul
14 alineatul
(1) din Directiva 2000/31 să se aplice prestatorilor de servicii online de partajare de conținut(52). Această dispoziție coroborată cu articolul
15 alineatul (1) din directiva menționată(53) prevedea că furnizorii de „servicii de stocare – hosting” nu sunt supuși unei obligații generale de supraveghere și trebuie în esență să acționeze la notificarea titularilor de drepturi eliminând sau blocând accesul la conținutul ilegal („notificare și retragere”)(54).
90.      Soluția respectivă a fost considerată de legiuitorul Uniunii, la momentul adoptării Directivei 2019/790, ca fiind insuficientă pentru protejarea titularilor de drepturi(55). Acesta este motivul pentru care articolul
17 alineatul
(4) literele
(b) și (c) din Directiva 2019/790 impune în esență ca prestatorii de servicii online de partajare de conținut să prevină, în primul rând, încărcarea sau reîncărcarea conținuturilor contrafăcute, prin intermediul unor măsuri ex ante, constând în instrumente de filtrare automată concepute pentru a examina conținutul încărcat de utilizatori înainte de difuzarea acestuia către public(56), iar nu doar să elimine
ex post
asemenea conținuturi.
91.      Având în vedere cele de mai sus, poziția susținută de guvernul francez, care invită Curtea să adopte o abordare de protecție a titularilor de drepturi, pare a fi aceea că legiuitorul Uniunii a intenționat ca actele de reproducere în discuție în litigiul principal să continue să rămână supuse regimului general de răspundere (adică normelor aplicabile în afara articolului 17 din Directiva 2019/790), iar nu să intre sub incidența articolelor 14 și 15 din Directiva 2000/31, astfel încât răspunderea prestatorilor de servicii online de partajare de conținut să fie angajată, în temeiul articolului 2 din Directiva 2001/29, pentru copiile digitale ale conținutului protejat realizate pe serverele lor, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului acces la acest conținut, cu excepția cazului în care au obținut o autorizație specifică din partea titularului dreptului sau s-a aplicat una dintre excepțiile sau limitările prevăzute la articolul 5 din Directiva 2001/29.
92.      Cu toate acestea, nu găsim niciun temei textual pentru o astfel de abordare în niciunul dintre instrumentele relevante (Directiva 2000/31, Directiva 20001/29 sau Directiva 2017/790). Mai mult, poziția guvernului francez echivalează în esență cu a susține, pe de o parte, că legiuitorul Uniunii nu a înțeles ca regimul de răspundere specific instituit prin articolul
17 din Directiva 2019/790 să se aplice actelor de reproducere în cauză, în același timp presupunând, pe de altă parte, fără niciun temei juridic, că a avut în vedere acest lucru pentru alineatul (3) al acestui articol, care prevede că, „[a]tunci când un prestator de servicii online de partajare de conținut realizează un act de comunicare publică sau un act de punere la dispoziția publicului, […] limitarea răspunderii prevăzute la articolul 14 alineatul (1) din Directiva [2000/31] nu se aplică”, se aplică prin analogie acestor acte.
93.      În opinia noastră, este clar că articolul
17 alineatul
(3) din Directiva 2019/790 ar putea fi aplicat în cazul realizării de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut numai dacă articolul
17 alineatul
(1) din directiva menționată ar fi el însuși interpretat de legiuitorul Uniunii în sensul că autorizația pe care trebuie să o obțină prestatorii respectivi în temeiul acestei dispoziții, pentru a comunica public sau a pune la dispoziția publicului conținut protejat, se extinde în mod necesar la realizarea unor astfel de copii digitale.
94.      Numai această interpretare ar permite renunțarea completă, în contextul serviciilor online de partajare de conținut, la sistemul de „notificare și retragere” menționat la punctul 89 de mai sus și menținerea efectului util al obligației prevăzute la articolul
17 alineatul
(4) literele (b) și (c) din Directiva 2019/790, care impune prestatorilor acestor servicii să adopte măsuri preventive și automatizate sub forma unor instrumente de filtrare automată. Este dificil de conceput că legiuitorul Uniunii ar fi putut intenționa, pe de o parte, să impună acestor prestatori să elimine și să prevină viitoare încărcări ale conținuturilor contrafăcute detectate de instrumentele de filtrare automată și, pe de altă parte, să impună eliminarea copiilor digitale ale acelorași conținuturi numai în urma unei notificări din partea titularului de drepturi în cauză.
95.      În sfârșit, în ceea ce privește interesul titularilor de drepturi de a proteja valoarea economică a dreptului lor exclusiv de reproducere, apreciem că această valoare poate, în orice caz, să fie negociată și reflectată în autorizația pe care prestatorii de servicii online de partajare de conținut au obligația să o obțină din partea titularilor de drepturi în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790. Prin urmare, nu este necesară nicio autorizație separată pentru acest drept.
96.      În al treilea rând, din punctul de vedere al utilizatorilor de servicii online de partajare de conținut, amintim că regimul de răspundere specific prevăzut la articolul
17 din Directiva 2019/790 urmărea de asemenea să protejeze interesele și drepturile acestor utilizatori atunci când încarcă conținut protejat pe platformele prestatorilor acestor servicii.
97.      Din punct de vedere tehnic, este cert că realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut este inițiată de utilizatorii acestor servicii atunci când apasă butonul de încărcare. Prin urmare, trebuie să se considere că și acești utilizatori efectuează acte de reproducere, în sensul articolului
2 din Directiva 2001/29. Astfel cum am explicat la punctul 42 de mai sus, articolul
17 alineatul
(2) din Directiva 2019/790 precizează că utilizatorii realizează ei înșiși acte de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului, în sensul articolului
3 din Directiva 2001/29, atunci când încarcă conținut protejat pe platformele online
ale prestatorilor respectivi.
98.      Totuși, articolul 17 alineatul (2) din Directiva 2019/790 mai prevede că, atunci când un prestator de servicii online de partajare de conținut obține o autorizație din partea unui titular de drepturi, în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790, acea autorizație „acoperă și actele realizate de utilizatorii serviciilor care intră în domeniul de aplicare a articolului 3 din Directiva [2001/29]”, atunci când „aceștia nu acționează în exercitarea unei activități comerciale sau activitatea lor nu generează venituri semnificative”. În consecință, într‑o astfel de situație, utilizatorii nu trebuie să obțină ei înșiși o autorizație și pot încărca în mod liber conținutul protejat în cauză.
99.      În ceea ce privește actele de reproducere care intră sub incidența articolului
2 din Directiva 2001/29, arătăm că articolul
17 alineatul
(2) din Directiva 2019/790 nu se referă în mod expres la ele. Cu toate acestea, în considerentul (69) al Directivei 2019/790, care este formulat în termeni mai generali decât dispoziția menționată, se arată că autorizațiile obținute de prestatorii de servicii online de partajare de conținut ar trebui să acopere „actele care fac obiectul dreptului de autor legate de încărcările efectuate de utilizatori, în domeniul acoperit de autorizația acordată prestatorilor de servicii”(57). Această referire generală la „actele care fac obiectul dreptului de autor”, iar nu numai la actele de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului, susține teza potrivit căreia domeniul de aplicare al articolului
17 alineatul
(2) din Directiva 2019/790 nu este în mod necesar limitat la „actele realizate de utilizatorii serviciilor care intră în domeniul de aplicare a articolului 3 din Directiva [2001/29]”, ci s‑ar putea extinde la actele de reproducere efectuate de aceștia.
100. În orice caz, suntem de acord cu poziția reclamantelor potrivit căreia a impune utilizatorilor să obțină în mod sistematic o autorizație separată pentru realizarea de copii digitale pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut nu numai că ar da naștere unor dificultăți practice semnificative, dar ar crea și o situație în care un utilizator ar putea încărca conținut protejat având convingerea că este „acoperit” de licența obținută de furnizor, pentru a se confrunta apoi cu o acțiune în angajarea răspunderii pentru încălcarea drepturilor de autor pentru copiile necesare din punct de vedere tehnic, realizate în timpul acestui proces. Un astfel de rezultat ar pune în pericol protecția libertății de exprimare a utilizatorilor pe platformele online, astfel cum este garantată de articolul 10 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”)
și de articolul 11 din cartă, precum și libertatea artelor consacrată la articolul 13 din aceasta.
101. În această privință, amintim că atât Directiva 2001/29, cât și Directiva 2019/790 urmăresc obiectivul de a asigura un nivel ridicat de protecție a titularilor de drepturi(58). În același timp, aceste instrumente precizează de asemenea că titularii de drepturi nu beneficiază de un monopol absolut asupra utilizării operelor lor sau a altor obiecte protejate. Într‑adevăr, astfel cum am explicat la punctele 54 și 69 de mai sus, articolul 5 alineatele (1),
(2) și (3) din Directiva 2001/29 prevede excepții și limitări, printre altele, de la dreptul exclusiv de reproducere. Aceste excepții și limitări urmăresc să asigure un „echilibru just” între, pe de o parte, drepturile și interesele titularilor de drepturi pentru protecția dreptului lor de proprietate intelectuală și, pe de altă parte, protecția intereselor și a drepturilor fundamentale ale utilizatorilor de [conținut protejat], precum și a interesului public(59), inclusiv accesul publicului la cultură.
102. În special, având în vedere importanța serviciilor prevăzute la articolul
17 din Directiva 2019/790 pentru libertatea de a primi și de a transmite informații și idei, Curtea a confirmat că încărcarea de conținut protejat pe platforme online de partajare de conținut intră în sfera exercitării dreptului la libertatea de exprimare(60). Acest lucru este valabil indiferent dacă acest conținut încalcă sau nu drepturile de autor, întrucât simplul fapt că o informație este protejată prin drepturi de autor nu are ca efect excluderea acesteia de la bun început din domeniul libertății de exprimare(61).
103. Dreptul la libertatea de exprimare este consacrat la articolul
11 din cartă și „cuprinde libertatea de opinie și libertatea de a primi sau de a transmite informații sau idei fără amestecul autorităților publice și fără a ține seama de frontiere”. Acesta corespunde dreptului garantat la articolul
10(62).
104. Potrivit jurisprudenței constante a Curții EDO privind articolul 10 din CEDO, internetul a devenit astăzi unul dintre principalele mijloace de exercitare de către persoanele fizice a dreptului lor la libertatea de exprimare și de informare. Site‑urile internet și în special platformele online de partajare de conținut contribuie în mare măsură, grație accesibilității lor, precum și capacității lor de a păstra și de a difuza mari cantități de date, la îmbunătățirea accesului publicului la informații actuale și, în general, la facilitarea comunicării informației. Posibilitatea persoanelor de a se exprima pe internet constituie un instrument fără precedent de exercitare a libertății de exprimare(63). Acest lucru este valabil în special în ceea ce privește rețelele și platformele sociale de mari dimensiuni, precum YouTube, care constituie fără îndoială un mijloc important de exercitare a libertății de a primi și de a transmite informații și idei(64).
105. Având în vedere aceste considerente, apreciem, contrar opiniei reclamantelor, că dreptul de reproducere, asemenea celorlalte drepturi de proprietate intelectuală protejate de articolul
17 alineatul
(2) din cartă, nu este absolut și trebuie pus în balanță în special cu dreptul la libertatea de exprimare de care beneficiază utilizatorii platformelor online în temeiul articolului
10 din CEDO și al articolului
11 din cartă.
106. Adăugăm că, în mod repetat, Curtea a statuat că „nu reiese nicidecum din articolul 17 alineatul (2) din cartă [care prevede că «proprietatea intelectuală este protejată»] că dreptul de proprietate intelectuală este intangibil și, prin urmare, că protecția sa trebuie neapărat să fie asigurată în mod absolut”(65).
107. Mai clar, dacă, în cadrul specific al răspunderii stabilit de articolul 17 din Directiva 2019/790, realizarea de copii digitale ale conținutului protejat, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului acces la acest conținut, ar necesita o autorizație suplimentară față de cea pe care trebuie să o obțină deja prestatorii de servicii online de partajare de conținut în temeiul alineatului (1) din dispoziția respectivă, titularii de drepturi ar putea, în practică, să împiedice comunicarea publică online sau punerea la dispoziție a conținutului. Ei s‑ar putea prevala, în acest sens, de lipsa autorizației pentru actele
respective de reproducere, chiar și atunci când sunt îndeplinite toate condițiile prevăzute în mod expres de această dispoziție. În opinia noastră, un astfel de rezultat ar aduce în mod clar atingere justului echilibru pe care, astfel cum am explicat la punctul 43 de mai sus, legiuitorul Uniunii a dorit să îl garanteze la adoptarea articolului
17 din Directiva 2019/790.
108. Având în vedere toate aceste elemente, considerăm, astfel cum a susținut Comisia în cadrul ședinței, că motivul pentru care, la articolul 17 din Directiva 2019/790, legiuitorul Uniunii s‑a concentrat asupra actului de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului, astfel cum este definit la articolul 3 din Directiva 2001/29, fără a menționa în mod expres
realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, care sunt necesare din punct de vedere tehnic în acest scop, nu este acela că a intenționat să excludă asemenea copii din domeniul articolului 17 din Directiva 2019/790. Dimpotrivă, din perspectiva legiuitorului, includerea lor era de la sine înțeleasă.
109. Această interpretare este, în plus, în concordanță cu faptul că copiile digitale ale conținutului protejat în discuție în litigiul principal sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a permite publicului accesul la acest conținut. Actele de reproducere și de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului care au loc în timpul încărcării conținutului protejat pe o platformă online fac parte dintr‑un proces unic care începe de îndată ce un utilizator apasă butonul de încărcare. Întrucât obiectivul acestui proces este, în ultimă instanță, de a partaja online conținutul protejat cu publicul, considerăm, astfel cum am explicat deja în secțiunea anterioară, că primele acte (actele de reproducere) sunt secundare față de cele din urmă (actele de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului)(66).
110. Rezultă că, în contextul regimului specific de răspundere instituit prin articolul
17 din Directiva 2019/790, realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului accesul la acest conținut, nu poate, în opinia noastră, să fie condiționată de o autorizație diferită decât cea pe care trebuie să o obțină deja prestatorii acestor servicii în temeiul alineatului (1) al acestui articol.
C.      Cu privire la necesitatea ca utilizatorii de servicii online de partajare de conținut să obțină o autorizație separată pentru realizarea de copii digitale pe serverele prestatorilor de servicii (întrebările 2 și 3)
111. Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă utilizatorii serviciilor online de partajare de conținut trebuie să obțină ei înșiși o autorizație pentru realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele furnizorilor de servicii atunci când astfel de copii sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului acces la respectivul conținut. Mai precis, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul
17 alineatul
(2) din Directiva 2019/790 se aplică în această situație. Dispoziția menționată prevede că, „atunci când un prestator de servicii online de partajare de conținut obține o autorizație, de exemplu prin încheierea unui contract de licență, respectiva autorizație acoperă și actele realizate de utilizatorii serviciilor care intră în domeniul de aplicare a articolului 3 din Directiva [2001/29] atunci când aceștia nu acționează în exercitarea unei activități comerciale sau activitatea lor nu generează venituri semnificative”(67).
112. Așa cum am arătat deja la punctul 97 de mai sus, realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut este inițiată de utilizatorii acestor servicii atunci când apasă butonul pentru a încărca conținutul în cauză. În consecință, trebuie să se considere că utilizatorii respectivi efectuează nu numai un act de comunicare publică în sensul articolului
3 din Directiva 2001/29, ci și un act de reproducere în sensul articolului
2 din această directivă.
113. În cazul în care articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2019/790 nu ar acoperi realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, s‑ar aplica, în opinia noastră, prin analogie, raționamentul Curții din Hotărârea YouTube și Cyando, prezentat la punctul 88 de mai sus. Ar rezulta că conținutul protejat ar trebui considerat ca fiind încărcat pe platforma în cauză nu de operator, ci de utilizatori, care ar fi astfel obligați să obțină o autorizație pentru a realiza ei înșiși astfel de copii digitale.
114. Cu toate acestea, din motivele expuse în secțiunea precedentă, considerăm că, la fel cum autorizația pe care trebuie să o obțină prestatorii de servicii online de partajare de conținut în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790 pentru a comunica public sau a pune la dispoziția publicului conținuturile protejate acoperă în mod necesar realizarea de copii digitale ale acestui conținut pe serverele lor, atunci când astfel de copii sunt necesare din punct de vedere tehnic în acest scop, același lucru este valabil și pentru articolul 17 alineatul (2) din directiva menționată. Cu alte cuvinte, această dispoziție reglementează problema răspunderii utilizatorilor de servicii online de partajare de conținut nu numai pentru actele care intră sub incidența articolului
3 din Directiva 2001/29 (și anume actele de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului a conținuturilor protejate), ci și pentru actele de reproducere, care constau în realizarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru realizarea acestor acte.
D.      Cu privire la posibilitatea titularilor de drepturi de a încredința gestionarea drepturilor lor exclusive în temeiul articolului 2 și al articolului 3 din Directiva 2001/29 unor organisme separate de gestionare colectivă (întrebarea 4)
115. Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, în temeiul articolului
4, al articolului
5 și al articolului
16 alineatele (1) și (2) din Directiva 2014/26, titularii de drepturi pot acorda, în scopul încredințării unei licențe în temeiul articolului
17 alineatele (1) și (2) din Directiva 2019/790, dreptul de reproducere prevăzut la articolul
2 din Directiva 2001/29, pe de o parte, și dreptul de comunicare publică prevăzut la articolul
3 din această directivă, pe de altă parte, în mod individual și separat, cu consecința că aceste drepturi pot fi gestionate de organisme de gestiune colectivă diferite.
116. Această întrebare reflectă situația din litigiul principal, în care, pe de o parte, Austro‑Mechana este responsabilă de gestionarea printre altele a dreptului de reproducere al titularilor de drepturi în temeiul articolului 2 din Directiva 2001/29, în timp ce, pe de altă parte, AKM este responsabilă de gestionarea dreptului acestora de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului în temeiul articolului 3 din directiva menționată. Instanța de trimitere urmărește astfel să afle în esență dacă o asemenea „diviziune a muncii” este compatibilă cu Directiva 2014/26, care reglementează gestiunea colectivă a drepturilor de autor și a drepturilor conexe.
117. Pentru motivele expuse în secțiunile precedente, considerăm că nu este necesar să se răspundă la această întrebare. Totuși, în ipoteza în care Curtea nu ar accepta acest punct de vedere și ar constata în esență că prestatorii de servicii online de partajare de conținut sunt obligați, pe de o parte, să obțină o licență pentru comunicarea publică a conținutului protejat încărcat de utilizatori, în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din Directiva 2019/790 coroborat cu articolul
3 din Directiva 2001/29, și, pe de altă parte, să obțină o licență pentru reproducerile (copiile digitale) realizate pe serverele lor pentru a pune conținutul respectiv la dispoziția publicului, în temeiul articolului
2 din Directiva 2001/29, vom trata succint această chestiune din motive de exhaustivitate.
118. Directiva 2014/26 se întemeiază, așa cum arată reclamantele, pe principiul libertății de alegere. Considerentul (19) al acestei directive enunță că „gestiunea colectivă a drepturilor de autor și a drepturilor conexe ar trebui să permită unui titular de drepturi libertatea de a alege un organism de gestiune colectivă care să îi gestioneze drepturile, indiferent dacă acestea sunt drepturi de comunicare către public sau de reproducere”. De asemenea, articolul
5 alineatul
(2) din Directiva 2014/26 prevede că „[t]itularilor de drepturi le revine dreptul de a autoriza, la alegere, un organism de gestiune colectivă pentru a [...] gestiona drepturile [lor]”(68).
119. Articolul
5 alineatul
(7) din Directiva 2014/26 prevede în plus că, „[î]n cazul în care autorizează un organism de gestiune colectivă să îi gestioneze drepturile, un titular de drepturi își dă în mod specific acordul pentru fiecare drept [...]a [cărui] gestionare de către organismul de gestiune colectivă o autorizează”. Având în vedere această dispoziție, un organism de gestiune colectivă nu poate, în principiu, să negocieze, în numele unui titular de drepturi, un contract de licență care să acopere nu numai dreptul de comunicare publică, ci și dreptul de reproducere, cu excepția cazului în care acest titular și‑a dat consimțământul expres și specific cu privire la acest din urmă drept.
120. Rezultă, în opinia noastră, că titularii de drepturi pot încredința gestionarea dreptului lor de reproducere în temeiul articolului
2 din Directiva 2001/29 unui organism de gestiune colectivă și gestionarea dreptului lor de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului în temeiul articolului
3 din această directivă altuia.
121. Cu toate acestea, în cazul în care Curtea este de acord cu soluția pe care o propunem în ceea ce privește primele trei întrebări, ar rezulta că, în contextul specific al încărcării de conținut protejat pe platforme online de partajare de conținut, numai societatea de gestiune colectivă însărcinată cu gestionarea dreptului de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului al titularului dreptului în cauză ar putea negocia o licență sau o autorizație cu privire la acest drept. O astfel licență sau autorizație ar acoperi în mod necesar și dreptul de reproducere, astfel cum este protejat de articolul
2 din Directiva 2001/29, în măsura în care acest drept este exercitat în ceea ce privește copiile digitale ale conținutului protejat realizate pe serverele furnizorilor de servicii de partajare a conținutului online, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a oferi publicului acces la acest conținut.
E.      Post‑scriptum
122. Dorim să încheiem analiza noastră amintind că, potrivit articolului
17 alineatul
(4) din Directiva 2019/790, în cazul în care nu se acordă nicio autorizație în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din această directivă, prestatorii de servicii online de partajare de conținut pot fi totuși exonerați de răspundere pentru actele neautorizate de comunicare publică și de punere la dispoziția publicului a conținutului protejat, cu condiția îndeplinirii cumulative a anumitor condiții. Printre aceste condiții figurează, la articolul 17 alineatul (4) literele (b) și (c) din Directiva 2019/790, obligația de a demonstra printre altele că prestatorii de servicii au depus toate eforturile pentru a asigura indisponibilitatea conținutului respectiv și pentru a preveni viitoare încărcări pe platformele lor, ceea ce implică, în practică, utilizarea unor instrumente de filtrare automată(69).
123. Pentru motivele expuse în esență la punctul 94 de mai sus, apreciem că această derogare se aplică și realizării de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut atunci când asemenea copii sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a permite accesul publicului la acest conținut. Totuși, în astfel de împrejurări, obligația de a depune toate eforturile ar impune, în opinia noastră, prestatorilor de servicii să elimine orice copie digitală a fișierului în cauză de pe serverele lor de îndată ce instrumentele de filtrare automată ar identifica acest fișier ca aducând atingere dreptului de autor sau drepturilor conexe.
V.      Concluzii
124. În lumina tuturor considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal, Austria) după cum urmează:
(1)      Articolul
2 din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională
trebuie interpretat în sensul că realizarea de copii digitale ale unor opere sau ale altor obiecte protejate pe serverele informatice ale prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a acorda publicului acces la aceste opere sau la alte obiecte protejate pe platformele online exploatate de acești furnizori de servicii constituie „reproduceri”, care intră în domeniul de aplicare al dreptului exclusiv de reproducere protejat de această dispoziție. Derogarea care vizează „[a]ctele provizorii de reproducere […], care sunt tranzitorii sau accesorii [și] o parte integrantă și esențială a unui proces tehnic”, prevăzută la articolul
5 alineatul
(1) din directiva menționată, nu se aplică.
(2)      Articolul
17 alineatul
(1) din Directiva (UE) 2019/790 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 privind dreptul de autor și drepturile conexe pe piața unică digitală
trebuie interpretat în sensul că se aplică realizării de copii digitale ale unor opere sau ale altor obiecte protejate pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut, care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a acorda publicului acces la aceste opere sau la alte obiecte protejate. Astfel, autorizația pe care acești prestatori de servicii trebuie să o obțină de la titularii de drepturi în temeiul dispoziției menționate pentru a comunica publicului sau pentru a pune la dispoziția publicului opere sau alte obiecte protejate acoperă în mod necesar realizarea unor asemenea copii, care nu poate face obiectul unei autorizații distincte.
(3)      Articolul 17 alineatul (2) din Directiva 2019/790
trebuie interpretat în sensul că autorizația obținută de prestatorii de servicii online de partajare de conținut în temeiul articolului
17 alineatul
(1) din directiva menționată acoperă și actele realizate de utilizatorii serviciilor, care intră în domeniul de aplicare al articolului
2 din Directiva 2001/29 și care sunt necesare din punct de vedere tehnic pentru a acorda publicului acces la opere sau la alte obiecte protejate, atunci când acești utilizatori nu acționează în exercitarea unei activități comerciale sau activitatea lor nu generează venituri semnificative.
1      Limba originală: engleza.
2      A se vedea Hotărârea din 26 aprilie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul (C‑401/19, EU:C:2022:297, denumită în continuare „Hotărârea Polonia/Parlamentul și Consiliul”).
3      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 de modificare a Directivelor 96/9/CE și 2001/29/CE (JO 2019, L 130, p. 92).
4      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 13/vol. 01, p. 230).
5      A se vedea Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind gestiunea colectivă a drepturilor de autor și a drepturilor conexe și acordarea de licențe multiteritoriale pentru drepturile asupra operelor muzicale pentru utilizare online pe piața internă (JO 2014, L 84, p. 72).
6      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257).
7      Sublinierea noastră.
8      Ibidem.
9      A se vedea Comunicarea Comisiei intitulată „Orientări referitoare la articolul 17 din Directiva (UE) 2019/790 privind dreptul de autor pe piața unică digitală”, COM(2021) 288 final.
10      A se vedea considerentele (4) și (10) ale Directivei 2001/29. De asemenea, considerentul (9) al acestei directive prevede că „[o]rice armonizare a dreptului de autor și a drepturilor conexe trebuie să aibă la bază un nivel ridicat de protecție, deoarece aceste drepturi sunt esențiale pentru creația intelectuală”, în timp ce considerentele (12) și (22) ale acesteia arată că „[p]rotecția adecvată a operelor care sunt protejate prin dreptul de autor sau care fac obiectul drepturilor conexe este
[…] de mare importanță din punct de vedere cultural” și că „[o]biectivul oferirii unui suport corespunzător pentru diseminarea culturii nu trebuie atins prin sacrificarea protejării stricte a drepturilor”.
11      Cu excepția cazului în care se aplică o excepție sau o limitare a dreptului de autor. Majoritatea acestor excepții și limitări sunt enumerate la articolul
5 din Directiva 2001/29.
12      A se vedea „Documentul de lucru al serviciilor Comisiei, Evaluarea impactului asupra modernizării normelor Uniunii în materie de drepturi de autor” [SWD(2016)
301 final], partea 1/3, p. 137-142,
și Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauzele conexate YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, EU:C:2020:586, punctele 67-70).
13      A se vedea „Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind dreptul de autor pe piața unică digitală” a Comisiei [COM(2016) 593 final], adoptată la 14 septembrie 2016 (denumită în continuare „propunerea de directivă”), p. 3. A se vedea de asemenea Grisse, K., „After the storm – examining the final version of Article 17 of the new Directive (EU) 2019/790”, Journal of Intellectual Property Law & Practice, vol. 14. nr. 11, 2019, p. 887-899.
14      A se vedea Hotărârea din 22 iunie 2021, YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, EU:C:2021:503, punctul 106 și jurisprudența citată, denumită în continuare „Hotărârea YouTube și Cyando”).
15      A se vedea expunerea de motive a propunerii de directivă, în care Comisia arată că această propunere urmărește adaptarea normelor prevăzute de Directiva 2001/29 la evoluția tehnologiilor digitale (p.
2 și 3).
16      Anterior adoptării Directivei 2019/790, operatorul unei platforme de partajare de materiale video sau al unei platforme de stocare‑hosting și de partajare de fișiere, pe care utilizatorii pot pune în mod nelegal la dispoziția publicului conținuturi protejate, nu realiza o „comunicare publică a acestora, în sensul articolului
3 alineatul
(1) din Directiva 2001/29, cu excepția cazului în care acesta contribuie, dincolo de simpla punere la dispoziție a platformei, la permiterea accesului public la asemenea conținuturi cu încălcarea dreptului de autor” (a se vedea Hotărârea YouTube și Cyando, punctul 102).
17      În rest, a se vedea articolul
1 alineatul
(2) din Directiva 2019/790, potrivit căruia, cu excepția anumitor situații, această directivă lasă intacte și nu afectează în niciun fel normele existente stabilite în celelalte directive în vigoare în domeniul dreptului de autor sau al drepturilor conexe.
18      A se vedea considerentele (2) și (3) ale Directivei 2019/790.
19      A se vedea considerentele (6), (61) și (66) ale acestei directive. A se vedea de asemenea Dusollier, S., „The 2019 Directive on Copyright in the Digital Single Market: Some Progress, a Few Bad Choices, and an Overall Failed Ambition”, Common Market Law Review
vol. 57, 2020, p. 1008 și urm., și Rosati, E., „Article 17 – Use of Protected Content by Online Content‑sharing Service Providers”, Copyright in the Digital Single market: Article‑by‑Article Commentary to the Provisions of Directive 2019/790, Oxford University Press, 2021, p. 334 și urm.
20      A se vedea articolul
2 punctul 6 al doilea paragraf din Directiva 2019/790, care conține o listă neexhaustivă de prestatori de servicii cărora nu li se aplică articolul
17 din această directivă.
21      În special, întrucât articolul
17 din Directiva 2019/790 nu se referă la realizarea de copii digitale în legătură cu alte activități online, cum ar fi punerea la dispoziție a unor conținuturi protejate pe motoarele de căutare și prin intermediul IA generative, aceste copii nu intră în domeniul de aplicare al prezentelor concluzii. În această privință, arătăm că există o cauză pendinte în fața Curții (C‑250/25, Like Company), care vizează în special
chestiunea dacă procesul de instruire a unui chatbot bazat pe un model lingvistic de mari dimensiuni (LLM) constituie un „act de reproducere” în sensul articolului 2 din Directiva 2001/29, în cazul în care LLM este construit pe baza observării și corelării tiparelor, ceea ce permite modelului să învețe să recunoască tipare lingvistice.
22      În ceea ce privește actele de reproducere efectuate de utilizatorii serviciilor de internet în general, a se vedea, de exemplu, Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Stichting de Thuiskopie (C‑496/24, EU:C:2025:749), referitoare la opere comunicate pentru utilizare fără acces la rețea abonaților unui serviciu de streaming la cerere prin internet și salvate în memoria dispozitivului abonaților.
23      Astfel cum a explicat guvernul austriac, prestatorii de servicii online de partajare de conținut realizează în general copii suplimentare ale fișierului pe servere situate în diferite locuri geografice, pentru a asigura un acces suficient de rapid tuturor utilizatorilor.
24      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2009, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, punctul 51), Hotărârea din 24 martie 2022, Austro‑Mechana (C‑433/20, EU:C:2022:217, punctele 16-18 și jurisprudența citată, denumită în continuare „Hotărârea Austro‑Mechana”), și Hotărârea din 11 septembrie 2014, Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, punctele 52 și 53).
25      A se vedea: https://www.wipo.int/wipolex/en/text/295456. OMPI a adoptat, la 20 decembrie 1996, Tratatul OMPI privind drepturile de autor și Tratatul OMPI privind interpretările și execuțiile și fonogramele (denumit în continuare „TIEF”). Aceste tratate au fost aprobate în numele Comunității Europene prin Decizia 2000/278/CE a Consiliului din 16 martie 2000 de aprobare, în numele Comunității Europene, a Tratatului OMPI privind drepturile de autor și a Tratatului OMPI privind interpretările și execuțiile și fonogramele (JO 2000, L 89, p. 6, Ediție specială, 11/vol. 20, p. 212) și au intrat în vigoare, în ceea ce privește Uniunea, la 14 martie 2010.
26      Acord care figurează în anexa 1
C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (JO 1994, L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3).
27      A se vedea Hotărârea din 13 noiembrie 2018, Levola Hengelo (C‑310/17, EU:C:2018:899, punctul 38 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 12 septembrie 2019, Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, punctul 41 și jurisprudența citată).
28      Sublinierea noastră.
29      În plus, este necesar ca actul în cauză să îndeplinească condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (5) din directiva menționată (a se vedea Hotărârea din 5 iunie 2014, Public Relations Consultants Association, C‑360/13, EU:C:2014:1195, punctul 53 și jurisprudența citată).
30      A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League ș.a. (C‑403/08 și C‑429/08, EU:C:2011:631, punctele 162 și 163
și jurisprudența citată).
31      A se vedea Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League ș.a. (C‑403/08 și C‑429/08, EU:C:2011:631, punctul 180).
32      A se vedea Hotărârea din 5 iunie 2014, Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, punctul 63).
33      Hotărârea din 7 august 2018 (C‑161/17, EU:C:2018:634).
34      A se vedea Hotărârea Austro‑Mechana, punctul 32.
35      A se vedea, în acest sens, Hotărârea Renckhoff, punctul 29 și jurisprudența citată.
36      A se vedea punctul 27 de mai sus.
37      A se vedea p. 6 din Orientările Comisiei referitoare la articolul 17 din Directiva (UE) 2019/790. Sublinierea noastră.
38      Ibidem.
39      A se vedea p. 1 din acest document, care arată că „nu este obligatoriu din punct de vedere juridic […]
și îndeplinește mandatul conferit Comisiei de către legiuitorul Uniunii în temeiul articolului 17 alineatul (10) [din Directiva 2019/790]”.
40      2016/0280 (COD).
41      Sublinierea noastră. Traducere liberă.
42      Părțile interesate nu au fost în măsură să ofere nicio explicație atunci când au fost întrebate în ședință.
43      Sublinierea noastră.
44      Adăugăm că articolul
17 alineatul
(3) din Directiva 2019/790 se referă la limitarea răspunderii prevăzută la articolul
14 alineatul
(1) din Directiva 2000/31. Așa cum am explicat deja la punctul 47 de mai sus, această din urmă dispoziție se referă la „stocare – hosting”, adică „un serviciu al societății informaționale […] care constă în stocarea informațiilor furnizate de un destinatar al serviciului” (sublinierea noastră). Din nou, considerăm că legiuitorul Uniunii nu ar fi făcut referire, la articolul
17 din Directiva 2019/790, la o dispoziție [articolul
14 alineatul
(1) din Directiva 2000/31], care privește activitatea de „stocare”, dacă nu ar fi dorit ca realizarea și stocarea de copii digitale ale conținutului protejat pe serverele prestatorilor de servicii online de partajare de conținut să fie relevante pentru regimul specific de răspundere stabilit de această dispoziție.
45      Sublinierea noastră.
46      A se vedea considerentul (61) al Directivei 2019/790. Acest considerent prevede de asemenea că, „[î]ntrucât libertatea contractuală nu ar trebui afectată, […] titularii de drepturi nu ar trebui să fie obligați să acorde autorizații sau să încheie acorduri de licență”.
47      A se vedea considerentul (3) al Directivei 2019/790.
48      A se vedea de asemenea considerentul (6) al Directivei 2019/790.
49      Sublinierea noastră. Acest considerent prevede de asemenea că „[u]tilizatorii ar trebui să aibă dreptul de a încărca și de a pune la dispoziție conținuturi generate de utilizatori în scopuri specifice precum citarea, critica, recenzia, realizarea de caricaturi, parodieri sau pastișe”.
50      A se vedea punctul 39 de mai sus.
51      Punctele 71, 80 și 85.
52      Punctele 107-109.
53      Articolul
15 din Directiva 2000/31 prevede după cum urmează: „Statele membre nu trebuie să impună furnizorilor obligația generală de supraveghere a informațiilor pe care le transmit sau le stochează atunci când furnizează serviciile prevăzute la [articolul]
[…]
14 și nici obligația generală de a căuta în mod activ fapte sau circumstanțe din care să rezulte că activitățile sunt ilicite”.
54      A se vedea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza Polonia/Parlamentul și Consiliul (C‑401/19, EU:C:2021:613, punctul 48).
55      Ibidem, punctul 53, în care avocatul general explică faptul că legiuitorul Uniunii a considerat, la adoptarea articolului
17 din Directiva 2019/790, că sistemul de supraveghere instituit prin articolele 14 și 15 din Directiva 2000/31 impunea o sarcină prea mare titularilor de drepturi și nu le permitea să controleze eficient utilizarea operelor lor și a altor obiecte protejate. Acest lucru este valabil cu atât mai mult cu cât conținuturile eliminate erau adesea reîncărcate după puțin timp, ceea ce îi obliga pe titularii de drepturi să multiplice notificările.
56      A se vedea Hotărârea Polonia/Parlamentul și Consiliul, punctele 53 și 54.
57      Sublinierea noastră.
58      A se vedea considerentele (9), (12) și (22) ale Directivei 2001/29, precum și considerentele (4) și (10) ale directivei menționate. Acest obiectiv este de asemenea declarat
în considerentele (2) și (3) ale Directivei 2019/790.
59      A se vedea în special Hotărârea din 3 septembrie 2014, Deckmyn și Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, punctul 26), și Hotărârea din 29 iulie 2019, Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, punctele 38, 42, 43 și 54).
60      A se vedea Hotărârea Polonia/Parlamentul și Consiliul, punctul 45. Atunci când conținutul încărcat constituie expresia artistică a utilizatorului, publicarea acestuia intră sub incidența libertății artelor garantate la articolul 13 din cartă.
61      A se vedea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza Polonia/Parlamentul și Consiliul (C‑401/19, EU:C:2021:613, punctul 74 și jurisprudența citată).
62      A se vedea Hotărârea din 29 iulie 2019, Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, punctul 73 și jurisprudența citată). În temeiul articolului
52 alineatul
(3) din cartă, aceste două dispoziții trebuie, așadar, înțelese ca având același sens și, cel puțin, același domeniu de aplicare, cu excepția cazului în care dreptul Uniunii conferă o protecție mai largă. Rezultă că articolul
11 din cartă trebuie interpretat în lumina articolului
10 din CEDO și a jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”).
63      A se vedea în acest sens Curtea EDO, 1 decembrie 2015, Cengiz ș.a. împotriva Turciei, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, § 52 și jurisprudența citată, și Curtea EDO, 23 iunie 2020, Vladimir Kharitonov împotriva Rusiei, CE:ECHR:2020:0623JUD001079514, § 33 și jurisprudența citată. Ambele hotărâri sunt citate la punctul 46 din Hotărârea Polonia/Parlamentul și Consiliul.
64      A se vedea în special Curtea EDO, 1 decembrie 2015, Cengiz ș.a. împotriva Turciei, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, § 51 și 52.
65      A se vedea în special Hotărârea din 27 martie 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, punctul 61 și jurisprudența citată).
66      În mod firesc, aceasta nu înseamnă că dreptul de reproducere este mai puțin important decât dreptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului. Astfel cum am explicat în secțiunea A de mai sus, partajarea online a conținuturilor protejate cu publicul fără autorizarea din partea titularului sau a titularilor de drepturi în cauză conduce la încălcări separate ale acestor drepturi distincte.
67      A se vedea de asemenea punctul 42 de mai sus.
68      Sublinierea noastră.
69      A se vedea punctul 91 de mai sus.