62017CJ0556_RES
Cauza C‑556/17
Alekszij Torubarov
împotriva
Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal
(cerere de decizie preliminarăformulată de Pécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 29 iulie 2019
„Trimitere preliminară – Politica comună în materie de azil și de protecție subsidiară – Proceduri comune de acordare a protecției internaționale – Directiva 2013/32/UE – Articolul 46 alineatul (3) – Examinare deplină și ex nunc – Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Dreptul la o cale de atac efectivă – Întinderea competențelor instanței de fond – Lipsa competenței de modificare – Refuzul autorității administrative sau cvasijudiciare competente de a se conforma unei decizii a acestei instanțe”
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Proceduri de acordare și de retragere a protecției internaționale – Directiva 2013/32 – Domeniu de aplicare ratione temporis – Cerere de protecție internațională prezentată înainte de 20 iulie 2015 – Aplicarea de către o instanță națională a reglementării naționale de transpunere a directivei într‑o procedură pendinte referitoare la o asemenea cerere – Admisibilitate
(Directiva 2013/29 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 52 primul paragraf)
(a se vedea punctele 39-46)
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Statut de refugiat sau statut conferit prin protecție subsidiară – Directiva 2011/95 – Proceduri de acordare și de retragere a protecției internaționale – Directiva 2013/32 – Cale de atac împotriva unei decizii referitoare la o cerere de protecție internațională – Dreptul la o cale de atac efectivă – Obligația de a examina elementele de fapt și de drept – Conținut
[Directiva 2011/95 a Parlamentului European și a Consiliului și Directiva 2013/32 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 46 alin. (1) și (3)]
(a se vedea punctele 51-53)
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Proceduri de acordare și de retragere a protecției internaționale – Directiva 2013/32 – Cale de atac împotriva unei decizii referitoare la o cerere de protecție internațională – Dreptul la o cale de atac efectivă – Anularea deciziei inițiale – Refuzul autorității naționale competente de a se conforma deciziei instanței sesizate – Obligația instanței menționate de a modifica decizia de refuz – Neaplicarea reglementării naționale care interzice o asemenea modificare
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47; Directiva 2011/95 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 13, 14, 18 și 19; Directiva 2013/32 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 46 alin. (3)]
(a se vedea punctele 54-59, 64-66, 69 și 72-78 și dispozitivul)
Rezumat
În Hotărârea Torubarov (C‑556/17) din 29 iulie 2019, Curtea, reunită în Marea Cameră, a avut ocazia să interpreteze dispoziția Directivei 2013/32 (
1
) care definește domeniul de aplicare al dreptului la o cale de atac efectivă de care trebuie să dispună solicitanții de protecție internațională (statut de refugiat sau protecție subsidiară) împotriva deciziilor de respingere a cererilor acestora (
2
). Curtea a statuat că, atunci când o instanță a constatat, după ce a efectuat o examinare deplină și ex nunc a ansamblului elementelor de fapt și de drept relevante prezentate de solicitantul de protecție internațională, că, în aplicarea criteriilor prevăzute de Directiva 2011/95/UE (
3
), acestui solicitant trebuie să i se recunoască o asemenea protecție pentru motivul pe care îl invocă în susținerea cererii sale, dar că un organism administrativ sau cvasijudiciar adoptă ulterior o decizie în sens contrar, fără a stabili în acest scop apariția unor noi elemente care să justifice o nouă apreciere a necesităților de protecție internațională ale solicitantului menționat, respectiva instanță trebuie să modifice această decizie care nu este conformă cu hotărârea sa anterioară și să o substituie cu propria decizie în ceea ce privește cererea de protecție internațională, lăsând, dacă este cazul, neaplicată reglementarea națională care i‑ar interzice să procedeze în acest sens.
În speță, instanța de trimitere a fost sesizată, pentru a treia oară în cadrul aceleiași cauze, de un resortisant rus, urmărit penal în țara sa de origine, care a formulat o cerere de protecție internațională în Ungaria pentru motivul că se temea de a fi persecutat în Rusia pentru opiniile sale politice sau de a suferi vătămări grave. Astfel, autoritatea maghiară responsabilă cu examinarea acestei cereri a respins‑o în trei rânduri, în pofida faptului că, de două ori, instanța de trimitere a anulat deciziile sale de respingere și că, în cadrul celei de a doua acțiuni a persoanei interesate, aceasta a concluzionat, după o apreciere a ansamblului elementelor din dosar, în sensul temeiniciei cererii sale de protecție internațională. În aceste împrejurări, persoana interesată a solicitat instanței de trimitere, în cadrul celei de a treia acțiuni formulate, să înlocuiască deciziile în litigiu cu propria sa decizie cu privire la protecția internațională de care trebuie să beneficieze. Cu toate acestea, o lege datând din anul 2015, prin care se urmărește gestionarea imigrației în masă, a eliminat competența instanțelor de a modifica deciziile administrative privind acordarea protecției internaționale.
Întemeindu‑se pe Hotărârea Alheto (
4
), Curtea a amintit mai întâi că Directiva 2013/32 nu are ca obiect uniformizarea normelor procedurale care trebuie aplicate în cadrul statelor membre atunci când este vorba despre adoptarea unei noi decizii referitoare la o cerere de protecție internațională după anularea deciziei administrative inițiale de respingere a unei asemenea cereri. Cu toate acestea, reiese din obiectivul urmărit de această directivă, care constă în asigurarea luării unei decizii cât de repede posibil cu privire la cererile de această natură, din obligația de a garanta un efect util dispoziției menționate mai sus a directivei respective, precum și din necesitatea, care decurge din articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, de a asigura efectivitatea căii de atac că fiecare stat membru trebuie să își adapteze dreptul național astfel încât, ca urmare a unei anulări a acestei decizii inițiale și în cazul trimiterii dosarului la organismul cvasijudiciar sau administrativ responsabil de examinarea cererii menționate, o nouă decizie să fie adoptată într‑un termen scurt și să fie conformă cu aprecierea cuprinsă în hotărârea care a pronunțat anularea.
Curtea a subliniat în special că prin faptul că a prevăzut că instanța competentă pentru a se pronunța cu privire la o cale de atac împotriva unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională este obligată să examineze, după caz, „necesitățile de protecție internațională” ale solicitantului, legiuitorul Uniunii a intenționat să confere instanței menționate, în cazul în care aceasta consideră că dispune de toate elementele de fapt și de drept necesare în acest sens, competența de a se pronunța cu caracter obligatoriu, după o examinare deplină și ex nunc, cu alte cuvinte completă și actualizată, cu privire la aspectul dacă solicitantul menționat îndeplinește condițiile prevăzute de Directiva 2011/95 pentru a i se recunoaște o protecție internațională. Într‑o astfel de ipoteză, atunci când această instanță dobândește convingerea că ar trebui să se admită cererea de protecție internațională și anulează decizia de respingere a respectivei cereri, adoptată de autoritatea națională competentă, înainte de a‑i trimite dosarul, autoritatea menționată, sub rezerva apariției unor elemente de fapt sau de drept care necesită în mod obiectiv o nouă apreciere actualizată, nu mai dispune de o competență discreționară în ceea ce privește decizia de a acorda sau nu protecția solicitată în lumina acelorași motive ca cele care au fost prezentate instanței vizate.
Prin urmare, o legislație națională care conduce la o situație în care instanța națională este lipsită de orice mijloc care îi permite să asigure respectarea hotărârii sale ar putea priva, în fapt, solicitantul de protecție internațională de o cale de atac efectivă, întrucât o decizie judecătorească definitivă și obligatorie care îl privește ar putea rămâne inoperantă.
(
1
)	Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60).
(
2
)	Articolul 46 alineatul (3).
(
3
)	Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO 2011, L 337, p. 9).
(
4
)	Hotărârea din 25 iulie 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584).