62015CC0656
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
MELCHIOR WATHELET
prezentate la 30 mai 2017 (
1
)
Cauza C‑656/15 P
Comisia Europeană
împotriva
TV2/Danmark A/S
„Recurs – Ajutoare de stat – Articolul 107 alineatul (1) TFUE – Serviciu public de radiodifuziune – Măsuri luate de autoritățile daneze în privința furnizorului de radiodifuziune danez TV2/Danmark – Noțiunea «ajutoare acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat»
1.
Prin recursul formulat, Comisia Europeană solicită anularea în parte a Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene TV2/Danmark/Comisia (
2
), prin care acesta a anulat, pe de o parte, Decizia 2011/839/UE a Comisiei (
3
), în măsura în care Comisia a considerat că veniturile din publicitate aferente anului 1995 și anului 1996 transferate către TV2/Danmark prin intermediul Fondului TV2 constituiau ajutoare de stat, și, pe de altă parte, a respins în rest acțiunea formulată de TV2/Danmark A/S (denumită în continuare „TV2 A/S”) privind anularea în parte a deciziei respective. Această cauză are legătură cu cauzele C‑649/15 P și C‑657/15 P, care vizează de asemenea recursuri declarate împotriva hotărârii atacate și în care prezentăm concluzii tot la această dată. De asemenea, este similară cauzei în care s‑a pronunțat recent Hotărârea din 8 martie 2017, Viasat Broadcasting UK/Comisia (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).
I. Situația de fapt din litigiu
2.
TV2 A/S este o societate pe acțiuni daneză din domeniul radiodifuziunii care a fost creată pentru a înlocui, cu efect contabil și fiscal, de la 1 ianuarie 2003, întreprinderea autonomă de stat TV2/Danmark (denumită în continuare „TV2”), înființată în anul 1986. TV2 A/S, ca și predecesoarea sa, TV2, este al doilea post public de televiziune din Danemarca, primul fiind Danmarks Radio (denumit în continuare „DR”).
3.
Misiunea TV2 A/S, ca și, anterior, cea a TV2, constă în producția și în difuzarea de programe naționale și regionale de televiziune. Această difuzare se poate face printre altele prin echipamente radio, prin satelit sau prin cablu. Ministrul culturii danez emite norme privind obligațiile de serviciu public ale TV2 A/S și, anterior, ale TV2.
4.
În afara organismelor de radiodifuziune publice, pe piața daneză de televiziune mai existau organisme de radiodifuziune comerciale. Este vorba în special, pe de o parte, despre societatea Viasat Broadcasting UK Ltd (denumită în continuare „Viasat”) și, pe de altă parte, despre consorțiul format din societățile SBS TV A/S și SBS Danish Television Ltd.
5.
TV2 a fost constituită cu ajutorul unui împrumut de stat cu dobândă și activitatea sa trebuia, ca și cea a DR, să fie finanțată prin intermediul veniturilor obținute din taxa de radiodifuziune plătită de toți telespectatorii danezi. Legiuitorul danez a decis însă că, spre deosebire de DR, TV2 ar avea de asemenea posibilitatea de a beneficia printre altele de veniturile obținute din activitatea de publicitate.
6.
În urma unei plângeri depuse la 5 aprilie 2000 de societatea SBS Broadcasting SA/TV Danmark, sistemul de finanțare al TV2 a făcut obiectul unei examinări de către Comisie în Decizia 2006/217/CE din 19 mai 2004 privind măsurile adoptate de Danemarca în favoarea [TV2] (JO 2006, L 85, p. 1, și rectificare în JO 2006, L 368, p. 112, denumită în continuare „Decizia TV2 I”). Această decizie acoperea perioada cuprinsă între anii 1995 și 2002 și privea în special veniturile obținute din taxa de radiodifuziune și transferurile de fonduri pentru finanțarea TV2 (Fondul TV2 și Radiofonden).
7.
La finalizarea examinării măsurilor în cauză, Comisia a concluzionat că acestea constituiau ajutoare de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Comisia a stabilit, în plus, că ajutoarele menționate, acordate TV2 între anii 1995 și 2002 de Regatul Danemarcei, erau compatibile cu piața internă conform articolului 106 alineatul (2) TFUE, cu excepția unei sume de 628,2 milioane de coroane daneze (DKK) (aproximativ 84,45 milioane de euro), pe care a calificat‑o drept „supracompensare”. Comisia a dispus astfel recuperarea de către Regatul Danemarcei a acestei sume majorate cu dobânzi de la TV2 A/S, care înlocuise între timp TV2.
8.
Decizia TV2 I a făcut obiectul a patru acțiuni în anulare introduse, pe de o parte, de TV2 A/S (cauza T‑309/04) și de Regatul Danemarcei (cauza T‑317/04) și, pe de altă parte, de concurenții TV2 A/S, respectiv Viasat (cauza T‑329/04) și SBS TV și SBS Danish Television (cauza T‑336/04).
9.
Prin Hotărârea din 22 octombrie 2008, TV2/Danmark și alții/Comisia (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 și T‑336/04, denumită în continuare „Hotărârea TV2 I”, EU:T:2008:457), Tribunalul a anulat decizia menționată. În hotărârea pronunțată, Tribunalul a considerat că Comisia a ajuns în mod întemeiat la concluzia că misiunea de serviciu public încredințată TV2 corespundea definiției serviciilor de interes economic general al radiodifuziunii. Cu toate acestea, Tribunalul a constatat de asemenea existența mai multor nelegalități care afectau Decizia TV2 I și care au condus, în cele din urmă, la anularea acesteia.
10.
În urma examinării aspectului dacă măsurile vizate de Decizia TV2 I angajau resurse de stat, Tribunalul a constatat printre altele că Comisia nu și‑a motivat decizia cu privire la luarea în considerare de facto drept resurse de stat a veniturilor din publicitate pentru anul 1995 și pentru anul 1996.
11.
Ca urmare a anulării Deciziei TV2 I, Comisia a reexaminat măsurile în cauză. Cu respectiva ocazie, aceasta a consultat Regatul Danemarcei și TV2 A/S și a primit, în plus, observații din partea unor terțe părți.
12.
Comisia a prezentat rezultatul noii sale examinări a măsurilor în cauză în decizia în litigiu.
13.
Această decizie se referă la măsurile luate cu privire la TV2 în perioada 1995-2002. Cu toate acestea, în analiza sa, Comisia a ținut seama deopotrivă de măsurile de recapitalizare luate în anul 2004 ca urmare a Deciziei TV2 I.
14.
În decizia în litigiu, Comisia și‑a menținut poziția cu privire la calificarea măsurilor în cauză drept ajutoare de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE în favoarea TV2. Într‑o primă etapă, aceasta a considerat că veniturile din publicitate pentru anul 1995 și pentru anul 1996 constituiau resurse de stat și, într‑o a doua etapă, verificând existența unui avantaj selectiv, a concluzionat că măsurile în cauză nu îndeplineau a doua și a patra condiție stabilite de Curte în Hotărârea din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003:415). În schimb, în timp ce în Decizia TV2 I concluzionase că suma de 628,2 milioane DKK (aproximativ 84,45 milioane de euro) constituia o supracompensare incompatibilă cu articolul 106 alineatul (2) TFUE, în decizia în litigiu, Comisia a apreciat că această sumă era o rezervă de fonduri proprii adecvată pentru TV2 A/S.
15.
Articolul 1 din dispozitivul acestei decizii are următorul conținut: „Măsurile puse în aplicare de Danemarca în favoarea [TV2] între 1995 și 2002 sub formă de resurse din taxa de radiodifuziune și alte măsuri identificate în prezenta decizie sunt compatibile cu piața internă în sensul articolului 106 alineatul (2) [TFUE]”.
II. Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
16.
Printr‑o cerere introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 decembrie 2011, TV2 A/S a introdus o acțiune prin care se urmărește anularea în parte a deciziei în litigiu.
17.
Cu titlu principal, TV2 A/S a solicitat Tribunalului anularea deciziei în litigiu, în măsura în care Comisia concluzionează că măsurile în cauză constituiau ajutoare de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
18.
Cu titlu subsidiar, TV2 A/S a solicitat Tribunalului anularea deciziei în litigiu, în special ca urmare a faptului că Comisia a considerat că veniturile din publicitate aferente anului 1995 și anului 1996 plătite TV2 prin intermediul Fondului TV2 constituiau ajutoare de stat.
19.
Prin hotărârea atacată și în special punctele 175, 176 și 210-220, Tribunalul a anulat decizia în litigiu pentru motivul respectiv și a respins acțiunea în rest.
III. Cu privire la recurs
20.
În susținerea recursului formulat, Comisia invocă un motiv unic prin care susține în esență că, în cadrul examinării problemei dacă veniturile din publicitate aferente anului 1995 și anului 1996 transferate de TV2 Reklame către TV2, prin intermediul Fondului TV2, constituie un ajutor de stat, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin interpretarea eronată a noțiunii „resurse de stat”, menționată la articolul 107 alineatul (1) TFUE.
21.
Comisia este susținută de Viasat și de Autoritatea de supraveghere AELS.
22.
TV2 A/S și Regatul Danemarcei contestă argumentația Comisiei și susțin în esență că, fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a anulat decizia în litigiu în măsura în care califica veniturile în cauză drept „ajutor de stat”. TV2 A/S și Regatul Danemarcei arată că, la acea dată, controlul statului danez asupra acestor resurse era teoretic, raționamentul Comisiei întemeindu‑se pe o interpretare eronată a dreptului danez. În opinia acestora, comparând prezenta cauză cu Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), Tribunalul nu ar fi săvârșit nicio eroare de drept. În sfârșit, Regatul Danemarcei consideră că distincția efectuată de Tribunal între veniturile din publicitate în cauză și resursele obținute din taxa de radiodifuziune transferate din Fondul TV2 către TV2 este justificată.
23.
Conform articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Curtea a constatat că este suficient informată în urma procedurii scrise și că, prin urmare, o ședință de audiere a pledoariilor nu este necesară.
A. Introducere
24.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, calificarea unei măsuri drept „ajutor” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE impune îndeplinirea tuturor condițiilor prevăzute de această dispoziție (
4
).
25.
Dispoziția menționată prevede patru condiții. În primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, această intervenție să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. În al treilea rând, aceasta trebuie să acorde un avantaj beneficiarului său. În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența (
5
).
26.
Recursul privește doar prima dintre aceste condiții, și anume că, în temeiul unei jurisprudențe constante a Curții, avantajele pot fi calificate drept „ajutoare” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE numai în cazul în care, pe de o parte, acestea sunt acordate direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat și, pe de altă parte, sunt imputabile statului (
6
).
27.
În ceea ce privește, în primul rând, imputabilitatea măsurii, nu se contestă în speță că autoritățile publice trebuie considerate ca fiind implicate în adoptarea acestei măsuri (
7
).
28.
În ceea ce privește, în al doilea rând, condiția ca avantajul să fie acordat direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat, aceasta nu implică, astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, că este necesar să se stabilească, în toate cazurile, că a avut loc un transfer de resurse de stat pentru ca avantajul acordat uneia sau mai multor întreprinderi să poată fi considerat „ajutor de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE (
8
).
29.
Astfel, jurisprudența Curții include în această noțiune de „ajutor de stat”, pe lângă avantajele care sunt acordate direct de stat, pe cele acordate prin intermediul unui organism public sau privat, desemnat sau înființat de acest stat în vederea gestionării ajutorului (
9
). Astfel, dreptul Uniunii nu poate admite că simplul fapt de a crea instituții autonome însărcinate cu distribuirea ajutoarelor permite eludarea normelor privind ajutoarele de stat (
10
).
30.
Ținând seama de aceste considerații, vom examina dacă, statuând că Comisia a săvârșit o eroare de drept prin calificarea drept „resurse de stat”, în decizia în litigiu, a veniturilor din publicitate aferente anului 1995 și anului 1996 transferate de TV2 Reklame către TV2, prin intermediul Fondului TV2, Tribunalul a interpretat în mod corect această noțiune „resurse de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
31.
În aceste condiții, este important să se arate încă de pe acum că nici TV2 A/S, nici guvernul danez nu contestă prin nicio formă de argumentație susținută prima (
11
) și a doua (
12
) justificare oferită de Comisie. Acestea își concentrează răspunsul mai degrabă pe cea de a treia justificare (
13
) pe care a dat‑o, susținând că TV2 Reklame și Fondul TV2 înlocuiau exclusiv canale de transmisiune care trebuiau să transfere către TV2 resursele clienților de publicitate, fără să existe vreo participare din partea autorităților daneze la decizia de a aloca astfel aceste resurse.
32.
Or, pe de o parte, reiese din jurisprudența Curții că lipsa marjei de apreciere a administrației în ceea ce privește utilizarea resurselor direcționate prin intermediul unor organisme publice este nerelevantă atât timp cât legislația pe baza căreia are loc transferul stabilește în detaliu maniera în care trebuie direcționate resursele (Hotărârea Italia/Comisia, 173/73, EU:C:1974:71, punctul 35, și Ordonanța Elcogás, C‑275/13, nepublicată, EU:C:2014:2314, punctul 33).
33.
Pe de altă parte, într‑un mod mai general, în opinia noastră, trebuie să se respingă oricum argumentele formulate de TV2 A/S și de Regatul Danemarcei ca inadmisibile în cadrul unui recurs, întrucât acestea se raportează în esență la situația de fapt din cauză și la interpretarea dreptului danez (
14
) și, în plus, întrucât cuprind motive noi – precum cel potrivit căruia „realitatea economică a regimului este determinantă” – deoarece acestea nu au fost prezentate nicicând în fața Tribunalului.
B. Faptul că TV2 Reklame era o societate publică deținută de stat ar fi trebui să determine Tribunalul să considere că resursele în discuție constituiau „resurse de stat”?
34.
Comisia susține că, prin faptul că nu a admis, la punctele 210 și 211 din hotărârea atacată, că resursele TV2 Reklame constituie resurse de stat, deși aceasta este o societate publică al cărei acționar unic este statul danez și, prin urmare, se afla în totalitate sub controlul și la dispoziția acestuia din urmă, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept și a interpretat astfel prea restrictiv jurisprudența referitoare la noțiunea „resurse de stat” ale întreprinderilor publice.
35.
Astfel cum reiese din jurisprudența pe care am citat‑o, nivelul intervenției și al controlului autorităților publice se află în centrul problemei dacă resursele în discuție sunt resurse de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
36.
Amintim că Curtea a statuat în Hotărârea din 16 mai 2002, Comisia/Franța, cunoscută sub numele Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 37), că „decurge deja din jurisprudența Curții că [articolul 107 alineatul (1) TFUE] cuprinde toate mijloacele pecuniare pe care autoritățile publice le pot utiliza în mod efectiv pentru a susține întreprinderi, fără să fie pertinent dacă aceste mijloace aparțin sau nu aparțin în mod permanent patrimoniului statului. În consecință, chiar dacă sumele care corespund măsurii în discuție nu se află permanent în posesia autorităților publice, faptul că acestea rămân în mod constant sub control public și, prin urmare, la dispoziția autorităților naționale competente este suficient pentru a fi calificate drept resurse de stat” (
15
).
37.
Curtea a statuat la punctul 38 din aceeași hotărâre că „Comisia, reținând în decizia în litigiu că resursele întreprinderilor publice, precum cele ale Crédit Lyonnais și ale filialelor sale, intrau sub controlul statului și, prin urmare, se aflau la dispoziția acestuia, nu a oferit o interpretare eronată a noțiunii «resurse de stat» prevăzută la articolul 107 alineatul (1) TFUE]. Astfel, statul este perfect capabil, prin exercitarea influenței sale dominante asupra acestor întreprinderi să orienteze utilizarea resurselor lor pentru finanțarea, dacă este cazul, a avantajelor specifice în favoarea altor întreprinderi (a se vedea de asemenea Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții, C‑206/06, EU:C:2008:413, punctul 66).
38.
Ne referim de asemenea la punctul 25 din Hotărârea din 19 decembrie 2013, Association Vent De Colère! și alții, C‑262/12, EU:C:2013:851, potrivit căruia „fondurile alimentate prin contribuții obligatorii impuse prin legislația unui stat membru, administrate și repartizate în conformitate cu această legislație, pot fi considerate resurse de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, chiar dacă sunt administrate de entități distincte de autoritatea publică” (
16
).
39.
Or, este cert în speță că statul (Regatul Danemarcei) era acționarul unic al societății pe acțiuni TV2 Reklame, din moment ce capitalul societății era subscris de stat, iar ministrul culturii trebuia să aprobe statutul societății și modificările la acesta. Prin urmare, TV2 Reklame se afla în totalitate sub controlul statului (
17
).
40.
Faptul că, astfel cum indică jurisprudența Curții pe care am citat‑o, resursele unei societăți publice deținute și controlate în întregime de stat sunt resurse de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE ne pare un motiv suficient pentru a propune anularea hotărârii atacate. Pentru a o analiză completă, vom examina și alte motive care ne vor conduce la aceeași concluzie.
C. Originea fondurilor nu este determinantă
41.
În hotărârea atacată (punctele 202 și 203), Tribunalul a evocat Hotărârea din 12 decembrie 1996, Air France/Comisia, T‑358/94, EU:T:1996:194. În această cauză, o filială a unei instituții publice speciale franceze, instituită prin lege [Caisse des dépôts et consignations‑participations (Casa de economii și consemnațiuni‑participații), denumită în continuare „CDC‑P”] a dobândit cvasitotalitatea capitalului Air France și se punea problema dacă resursele utilizate în scopul acestei achiziții puteau fi considerate resurse de stat, în măsura în care era vorba despre fonduri de proveniență privată, pe care instituția publică doar le administra, depunătorii acestor fonduri având oricând posibilitatea să solicite restituirea lor.
42.
Deși, potrivit autorităților franceze, CDC‑P era o instituție independentă a guvernului, Tribunalul a reamintit în hotărârea atacată că a statuat în Hotărârea din 12 decembrie 1996, Air France/Comisia (T‑358/94, EU:T:1996:194) că articolul 107 alineatul (1) TFUE cuprindea toate mijloacele pecuniare pe care sectorul public le putea, ca urmare a faptului că aceste motive se află sub controlul său, utiliza în mod efectiv pentru a susține întreprinderile, fără a fi relevant dacă aceste mijloace aparțin sau nu aparțin în mod permanent patrimoniului sectorului menționat.
43.
Tribunalul a constatat în continuare, la punctele 205-207 din hotărârea atacată, că această normă a fost consacrată ulterior în Hotărârea Curții din 16 mai 2000, Ladbroke Racing/Comisia, C‑83/98 P, EU:C:2000:248.
44.
La punctul 208 din hotărârea atacată, Tribunalul a dedus în acest caz, în mod surprinzător, din jurisprudența citată la punctul 201 din aceeași hotărâre (
18
) coroborată cu Hotărârea din 12 decembrie 1996, Air France/Comisia, (T‑358/94, EU:T:1996:194), și cu Hotărârea Ladbroke Racing/Comisia, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, că resurse provenite de la terțe părți puteau constitui resurse de stat, cu condiția fie să fi fost puse în mod voluntar la dispoziția statului de proprietarii lor (a se vedea exemplul depunătorilor CDC‑P în Hotărârea Air France/Comisia menționată), fie să fi fost abandonate de proprietarii lor (precum câștigurile nerevendicate de pariori în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Ladbroke Racing/Comisia), înainte de a concluziona de aici, la punctele 211 și 212 din hotărârea atacată, că veniturile din publicitate care fac obiectul dezbaterii proveneau de la clienții de publicitate care achiziționaseră spații de publicitate pe TV2 și, în consecință, nu se poate considera că aceste resurse erau controlate de statul danez, întrucât nu au fost puse în mod voluntar la dispoziția statului de proprietarii lor, nici nu au fost abandonate de proprietarii lor, iar gestiunea lor să fi fost asumată de stat.
45.
Nu suntem de acord cu acest raționament pentru două motive.
1.
Originea resurselor în general
46.
Contrar celor prezentate în hotărârea atacată, originea unei anumite resurse și natura sa inițial privată (în speță, banii plătiți de întreprinderile care doresc să își facă publicitate pe TV2) sunt irelevante atunci când trebuie să se examineze problema juridică dacă fondurile care au fost transferate și se află în posesia și sub controlul unei entități deținute în întregime de stat sunt sau nu sunt resurse „de stat”.
47.
Prin urmare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept (în special la punctele 208, 211 și 212 din hotărârea atacată), punând accentul pe alte elemente decât pe resursele înseși (și în special pe originea lor).
48.
Astfel, articolul 107 alineatul (1) TFUE „cuprinde toate mijloacele pecuniare pe care autoritățile publice le pot utiliza în mod efectiv pentru a susține întreprinderi, fără să fie pertinent dacă aceste mijloace aparțin sau nu aparțin în mod permanent patrimoniului statului. În consecință, chiar dacă sumele care corespund măsurii în discuție nu se află permanent în posesia autorităților publice, faptul că acestea rămân în mod constant sub control public și, prin urmare, la dispoziția autorităților naționale competente este suficient pentru a fi calificate drept resurse de stat” (
19
).
49.
Faptul că este irelevant dacă este vorba despre resurse rezultate din activitatea întreprinderii sau despre resurse transferate de stat, cu condiția ca acestea să fie controlate de stat și să se afle la dispoziția sa (Hotărârea din 16 mai 2002, Comisia/Franța, cunoscută sub numele Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 38), este perfect ilustrat de punctul 33 din Hotărârea din 8 mai 2003, Italia și SIM 2 Multimedia/Comisia (C‑328/99 și C‑399/00, EU:C:2003:252), care are următorul cuprins: „resursele financiare ale unei societăți de drept privat precum Friulia, deținută în proporție de 87 % de o colectivitate publică precum regiunea Friuli‑Venezia Giulia și care acționează sub controlul acesteia din urmă, pot fi considerate resurse de stat în sensul [articolului 107 alineatul (1) TFUE] […]. Faptul că Friulia a intervenit cu propriile fonduri este irelevant în această privință. Astfel, pentru ca acestea să fie calificate drept resurse de stat, este suficient, astfel cum apare în speță, să rămână în mod constant sub controlul public și, așadar, la dispoziția autorităților publice competente” (a se vedea de asemenea Hotărârea din 21 martie 1991, Italia/Comisia, C‑303/88, EU:C:1991:136, punctele 11-14).
50.
Vom cita de asemenea Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții, C‑206/06, EU:C:2008:413. La punctul 70 din această hotărâre, Curtea arată că „[e]ste neimportant că această societate desemnată este în același timp centralizatorul taxei percepute, administratorul fondurilor încasate și beneficiarul unei părți din aceste fonduri. Într‑adevăr, mecanismele prevăzute prin lege și, în mod special, deconturile certificate de un contabil permit să se facă distincția între aceste roluri diferite și să se efectueze controlul utilizării fondurilor. Rezultă de aici că, atât timp cât această societate desemnată nu și‑a însușit suma de 400 de milioane [de guldeni olandezi (NLG) (181512086,40 euro)], moment de la care o poate folosi în mod liber, această sumă rămâne sub control public și, prin urmare, la dispoziția autorităților naționale, ceea ce este suficient pentru a o califica drept resursă de stat” (sublinierea noastră).
51.
Deja în 1993, avocatul general Darmon (
20
) imagina „o dispoziție de origine statală care obligă particularii – consumatori, lucrători, societăți comerciale sau orice altă categorie de persoane private – să plătească sume unei asemenea întreprinderi sau unui asemenea sector industrial specific”. În opinia noastră, „ratio legis a articolului [107], și anume menținerea unor condiții de concurență egale între operatorii economici care se află în situație de concurență, ar impune calificarea unei asemenea măsuri drept ajutor. Caracterul «statal» identificat la articolul [107] alineatul (1) vizează mai mult autoritatea care se află la originea măsurii – statul și instituțiile sale – care a perturbat astfel condițiile normale ale pieței decât organismul sau persoana care finanțează ajutorul. Veniturile statului sunt alimentate de persoane private, prin intermediul unor impozite directe sau indirecte, și, în cele din urmă, indiferent de natura și de numărul de entități intermediare, finanțarea ajutorului, într‑o manieră mai mult sau mai puțin difuză, revine în orice caz particularilor și operatorilor economici. În opinia noastră, astfel cum ați declarat în Hotărârea [din 22 martie 1977, Steinike și Weinlig, 78/76, EU:C:1977:52], «în esență, efectele ajutorului în ceea ce privește întreprinderile sau producătorii beneficiari trebuie luate în considerare […]. Prin urmare, originea fondurilor nu a trebuit să fie luată în considerare în special. […] Întrucât o întreprindere este avantajată, în urma unei măsuri derogatorii care rezultă dintr‑un anumit comportament adoptat de stat, indiferent de originea finanțării, condițiile privind concurența sunt afectate de acestea, iar articolele [107 și 108] din tratat trebuie să se aplice în acest caz”.
52.
Suntem de asemenea de acord cu ceea ce arată Comisia în comunicarea sa referitoare la noțiunea de ajutor de stat (
21
), și anume că „[o]riginea resurselor nu este relevantă, cu condiția ca, înainte de a fi transferate direct sau indirect către beneficiari, acestea să intre sub controlul public și, prin urmare, să fie disponibile pentru autoritățile naționale[ (
22
)], chiar dacă resursele nu devin proprietatea autorității publice [ (
23
)]. […] [E]ste vorba despre un transfer de resurse de stat în cazul în care taxele plătite de persoane private trec printr‑o entitate publică sau privată desemnată pentru direcționarea acestora către beneficiari. [A]cest lucru este valabil chiar și atunci când o entitate privată este desemnată prin lege să colecteze astfel de taxe în numele statului și să le direcționeze către beneficiari, dar nu îi este permis să utilizeze sumele încasate din taxe pentru alte scopuri decât cele prevăzute de lege. În acest caz, sumele în cauză rămân sub control public și, prin urmare, sunt la dispoziția autorităților naționale, acesta fiind un motiv suficient pentru a le considera resurse de stat [Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord, C‑206/06, EU:C:2008:413, punctele 69-75]. Întrucât acest principiu se aplică atât organismelor publice, cât și entităților private desemnate să colecteze taxele și să proceseze plățile, schimbarea statutului unui intermediar din entitate publică în entitate privată nu are nicio relevanță pentru criteriul resurselor de stat, atât timp cât statul continuă să monitorizeze îndeaproape entitatea respectivă [ (
24
)]”.
53.
O situație cu totul diferită se prezenta în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 15 iulie 2004, Pearle și alții, C‑345/02, EU:C:2004:448, punctul 37, în care Curtea a statuat că „reiese din dosar că inițiativa pentru organizarea și continuarea campaniei publicitare în cauză provine de la
Nederlandse Unie van Opticiens, o asociație privată de opticieni, și nu de la HBA [(Hoofdbedrijfschap Ambachten), un organism profesional de drept public]. HBA a servit doar drept instrument pentru încasarea și alocarea resurselor generate în favoarea unui obiectiv pur comercial stabilit în prealabil de mediul profesional în cauză și care nu se înscria nicidecum în cadrul unei politici definite de autoritățile neerlandeze” (sublinierea noastră).
54.
Pentru a da un alt exemplu de același tip, evocăm decizia Comisiei „Serviciile bancare universale” (
25
). La punctul 23 din această decizie, Comisia observă următoarele: „contribuțiile care vor fi plătite de către bănci (respectiv de întreprinderi private) către banca POCA drept probă a responsabilității lor sociale sunt voluntare. În practică, nu toate băncile contribuie. Fondurile strânse revin pur și simplu statului, care nu are nicio putere de apreciere în ceea ce privește atribuirea lor (cu alte cuvinte aceste contribuții nu sunt controlate de stat). Contribuțiile sunt transferate integral băncii POCA. Prin urmare, ele nu constituie resurse de stat (chiar dacă revin statului înainte de a fi plătite beneficiarului final) și nu reprezintă un ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE” („The
contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]” (sublinierea noastră).
2.
Cerința unei origini speciale a resurselor
55.
Tribunalul încearcă să deducă în mod greșit, la punctul 208 din hotărârea atacată, din cele două hotărâri ale Curții că una sau cealaltă dintre cele două condiții „noi” și suplimentare (a se vedea punctul 44 din prezentele concluzii) trebuie îndeplinită pentru ca resursele care provin de la terțe părți să fie considerate resurse de stat.
56.
Considerăm (precum Comisia) că jurisprudența citată anterior nu conține niciun element probant care să permită să se concluzioneze că resursele întreprinderilor publice ar trebui considerate resurse de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE numai în cazul în care au fost fie puse în mod voluntar la dispoziția statului de proprietarii lor, fie abandonate de proprietarii lor și gestionate de facto de către stat.
57.
În orice caz, aceasta nu reiese nicidecum din jurisprudența pertinentă în circumstanțele din prezenta cauză, respectiv din Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia, cunoscută sub numele Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, punctele 37 și 38), de altfel ulterioară celor două hotărâri pe care urmărește să se întemeieze hotărârea atacată.
58.
În plus, astfel cum a arătat Autoritatea de supraveghere AELS, în timp ce a doua dintre condițiile propuse de Tribunal (cea privind resursele abandonate) nu are nicio legătură vădită cu circumstanțele speței, prima (punerea la dispoziție voluntară) este chiar contrară jurisprudenței mai recente a Tribunalului.
59.
Astfel, în Hotărârea din 27 septembrie 2012, Franța/Comisia (T‑139/09, EU:T:2012:496), care nu a făcut obiectul unui recurs, Tribunalul (Camera a șasea) a statuat (la punctele 63 și 64) că simplul fapt că un sistem de subvenții este finanțat în parte din contribuții voluntare de origine privată nu este suficient pentru a contesta existența unor resurse de stat, întrucât criteriul pertinent nu este originea resurselor, ci gradul de intervenție a autorității publice în definirea măsurilor în cauză și a modalităților de finanțare a acestora, chiar dacă contribuțiile nu au caracter obligatoriu.
D. Controlul autorităților publice este determinant
60.
Din considerațiile de mai sus reiese că, pentru a fi calificate drept „resurse de stat”, este suficient ca resursele în cauză să „rămân[ă] în mod constant sub control public și, prin urmare, la dispoziția autorităților naționale competente” (a se vedea punctul 48 din prezentele concluzii).
61.
În această privință, considerăm că, la punctele 212, 214 și 215 din hotărârea atacată, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a interpretat prea restrictiv noțiunea „control” în cadrul aprecierii dacă statul danez exercita, prin intermediul Fondului TV2, un control asupra resurselor transferate de TV2 Reklame către TV2.
62.
Astfel, Tribunalul a pus accentul doar pe posibilitățile de intervenție a statului cu privire la veniturile din publicitate în cadrul transferului de resurse de la Fondul TV2 către TV2 și nu a ținut seama de influența exercitată de stat în cadrul transferului veniturilor obținute de TV2 Reklame către Fondul TV2 [a se vedea de asemenea considerentele (80) și (81) ale deciziei în litigiu].
63.
Argumentele invocate de Tribunal la punctele 214-217 din hotărârea atacată par astfel să impună ca ministrul culturii să aibă, în speță, competența de a aloca resursele TV2 Reklame pentru care se va dispune reținerea în alt scop decât un transfer către Fondul TV2 pentru ca acestea să poată fi considerate resurse de stat, plata lor către Fondul TV2 fără obligația acestuia din urmă de a le transfera TV2 neavând ca efect posibilitatea de a le califica drept „resurse de stat”.
64.
Or, astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, Tribunalul însuși menționează în hotărârea atacată (punctul 182) că decurge din articolul 29 alineatul 2 din Legea din 1994 că Fondul TV2 era alimentat din veniturile generate de publicitatea pe TV2. Reiese de asemenea din același articol că ministrul culturii decidea cu privire la partea din veniturile TV2 Reklame care trebuia plătită Fondului TV2 (
26
). Astfel cum a arătat Tribunalul la punctul 181 din hotărârea atacată și după cum se arată în considerentul (81) al deciziei în litigiu, cota din profiturile cumulate ale TV2 Reklame care nu era transferată către Fondul TV2 putea fi utilizată de ministrul culturii – cu acordul Comisiei de finanțe a Folketing (Parlamentul danez) – în scopul rambursării unei garanții de stat emise anterior sau în orice alte scopuri culturale (a se vedea articolul 33 din Legea din 1994 (
27
)).
65.
În consecință, statul dispunea de toate drepturile și de un control complet cu privire la veniturile TV2 Reklame și reieșea direct din legislație că aceste resurse puteau servi în alte scopuri decât transferul lor către Fondul TV2.
66.
În măsura în care ministrul culturii avea posibilitatea de a decide că resursele ar servi în alte scopuri decât un transfer către Fondul TV2, trebuie să se concluzioneze că statul controla aceste resurse, indiferent de maniera în care ministerul culturii a decis, în fapt, să utilizeze aceste resurse în cursul unui anumit an.
67.
În plus, doar ministrul culturii putea decide cu privire la suma care trebuie transferată, pentru un anumit an, de la Fondul TV2 către TV2, întrucât transferul de resurse de la Fondul TV2 către TV2 se putea efectua doar în conformitate cu cadrul bugetar al TV2, stabilit de ministrul culturii (
28
).
68.
În consecință, suntem de acord cu Comisia că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, pe de o parte, prin faptul că nu a ținut seama, în aprecierea prezenței sau a absenței unor resurse de stat (
29
), de aspectul că statul dispunea de toate drepturile și de un control complet cu privire la resursele TV2 Reklame și putea decide dacă aceste resurse trebuiau transferate Fondului TV2 sau utilizate în alte scopuri, culturale de exemplu, și, pe de altă parte, prin faptul că nu a luat în considerare aspectul că statul controla în totalitate resursele Fondului TV2 și putea decide astfel în mod unilateral cu privire la momentul la care aceste resurse trebuiau transferate către TV2, precum și cu privire la cuantumul acestui transfer.
E. Tribunalul a interpretat în mod eronat Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)
69.
Pentru a‑și justifica argumentația cu privire la caracterul insuficient al controlului public exercitat de autoritățile daneze pentru ca resursele în discuție să poată fi calificate drept „resurse de stat”, Tribunalul a apropiat prezenta cauză de cea în care s‑a pronunțat Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).
70.
Reamintim că există „resurse de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE atunci când resursele de origine privată trec printr‑un fond aflat sub control public.
71.
Astfel, Curtea a decis că finanțarea unei obligații de cumpărare de energie electrică dintr‑o taxă impusă cumpărătorilor de energie electrică și care trece printr‑un fond aflat sub controlul statului constituia o intervenție prin intermediul resurselor de stat (
30
).
72.
De asemenea, Curtea a calificat drept „ajutor de stat” obligația de cumpărare a energiei electrice produse din energia eoliană finanțată din contribuția la cheltuielile serviciului public de electricitate. Criteriul privind resursele de stat era îndeplinit ca urmare a controlului public cu privire la fondul alimentat din contribuția la serviciul public de electricitate (CSPE) și administrat de Caisse des dépôts et consignations (
31
).
73.
Cu toate acestea, astfel cum arată Fromont și Cartier-Bresson, „Curtea nu se oprește doar la statutul organismului prin care trec resursele. Aceasta verifică de la caz la caz existența unui control public cu privire la utilizarea resurselor. În Hotărârea [din 15 iulie 2004, Pearle și alții, C‑345/02, EU:C:2004:448, punctul 41], referitoare la finanțarea unei campanii publicitare în favoarea opticienilor, resursele din care se finanțează această publicitate erau colectate de la întreprinderi private, de un organism profesional de drept public. Curtea a respins criteriul privind resursele de stat întrucât acest organism nu a avut „în niciun moment, posibilitatea de a dispune liber” cu privire la contribuțiile care erau „alocate în mod obligatoriu pentru finanțarea campaniei [publicitare]”. De asemenea, Conseil d’Etat [Consiliul de Stat] [francez] a respins calificarea drept ajutor de stat pentru un decret de extindere, în temeiul […] Codului rural și al pescuitului maritim, a unui acord de instituire a cotizațiilor în cadrul unei organizații interprofesionale agricole. Acesta a invocat faptul că acțiunile finanțate din cotizațiile respective erau puse în aplicare în mod autonom de organizația interprofesională care le încasa, fără ca veniturile obținute din cotizații să fie vreodată puse la dispoziția autorităților publice (CE, 7 mai 2008, Coopérative Cooperl Hunaudaye: Rec., CE 2008, p. 605-640. – E. Glaser, Les cotisations volontaires obligatoires perçues par les organisations interprofessionnelles: Dr. adm. 2008, comm. 160). Pentru aceleași motive, Curtea de Justiție a statuat că o decizie de extindere, adoptată cu privire la un acord încheiat în cadrul organizației profesionale pentru creșterea curcanilor nu îndeplinea criteriul privind resursele de stat [Hotărârea din 30 mai 2013, Doux Elevage și Coopérative agricole UKL-ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348]” (sublinierea noastră) (
32
).
74.
Dimpotrivă, în Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), Curtea a exclus și calificarea drept „ajutor de stat”, întrucât avantajele acordate producătorilor de energie electrică ecologică erau „finanțate exclusiv” de întreprinderi private de aprovizionare cu energie electrică, prin intermediul fondurilor în legătură cu care statul „nu avea niciun moment controlul” și care, în consecință, „nu părăsesc niciodată, în fapt, sectorul privat” (a se vedea Concluziile avocatului general Jacobs în cauza PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, punctul 166). De asemenea, Hotărârea din 5 martie 2009, UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124, citată de asemenea de Tribunal în hotărârea atacată), privea, la fel ca și cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, (C‑379/98, EU:C:2001:160), o situație în care resursele în cauză nu părăsiseră nicicând sfera privată.
75.
Astfel cum a scris în mod întemeiat doamna Bacon (
33
), „principiul PreussenElektra este aplicabil numai când costul subvenției este suportat integral de operatorii privați supuși obligației de cumpărare, fără nicio contribuție prin intermediul unei prelevări reglementate”„[t]he PreussenElektra principle will […] only apply where the cost of the subsidy is borne entirely by the private operators subject to the purchase obligation, without any contribution via a regulated levy”.
76.
Astfel cum reiese de asemenea din Hotărârile din 15 iulie 2004, Pearle și alții (C-345/02, EU:C:2004:448) și din 30 mai 2013, Doux Elevage și Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, punctele 32 și 36), pare că ratio decidendi era faptul că „sumele colectate prin intermediul prelevării nu erau la dispoziția statului, ci erau destinate direct celor care le-au plătit” („the proceeds from the levy were not available to the State, but were ringfenced for the direct benefit of those who paid it”) (
34
).
77.
Potrivit hotărârii atacate, prezenta cauză s‑ar apropia de Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).
78.
După ce a statuat la punctul 209 din hotărârea sa că nu se poate considera că resursele se află sub control public și constituie, prin urmare, resurse de stat, pentru simplul fapt că, printr‑o măsură legislativă, statul impune unui terț o utilizare specifică a propriilor resurse, Tribunalul a comparat, la punctul 213, faptele speței cu cele din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), și a arătat că paralela dintre cele două cauze consta în faptul că, „în cea din urmă cauză, statul stabilise prețuri minime pentru achiziționarea energiei electrice produse din surse regenerabile de energie, în timp ce, în prezenta speță, autoritățile daneze aveau posibilitatea de a stabili, în esență, o sumă maximă pe care TV2 Reklame trebuia să o plătească TV2 pentru punerea la dispoziție, de către aceasta din urmă, de timpi de antenă de publicitate în beneficiul clienților celei dintâi”.
79.
Considerăm, dimpotrivă (
35
), că cele două cauze sunt clar diferite atât în fapt, cât și în drept.
80.
Pe de o parte, prezenta cauză privește transferuri de resurse de la o întreprindere publică în urma unei decizii adoptate în fiecare an de ministrul culturii, în timp ce în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), era vorba despre o dispoziție legislativă generală cu privire la transferurile impuse anumitor întreprinderi în favoarea unei alte categorii de operatori (în esență privați).
81.
Pe de altă parte, astfel cum arată Comisia, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), societatea în cauză (PreussenElektra) nu a primit drept misiune gestionarea unei măsuri de ajutor, din moment ce nu era vorba despre un sistem de compensare prin care societățile care suportau costurile suplimentare primeau o compensație în acest scop.
82.
Soluția reținută în hotărârea respectivă nu se poate aplica, așadar, într‑o situație în care statul a creat o entitate juridică distinctă, precum TV2 Reklame și a mandatat‑o pentru a gestiona o măsură de ajutor (
36
).
83.
Dimpotrivă, faptele speței sunt asemănătoare cu cele din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții, C‑206/06, EU:C:2008:413.
84.
O societate publică (SEP) a fost mandatată să încaseze sume care rezultă dintr‑un preț suplimentar pe care statul olandez l‑a impus prin lege cumpărătorilor de energie electrică în vederea combaterii costurilor care nu sunt conforme cu piața. În practică, acest preț suplimentar era plătit operatorului de rețea care trebuia să cedeze anual veniturile din acesta către SEP. Societatea respectivă păstra în continuare 400 de milioane NLG (181512086,40 de euro)pentru a acoperi costurile care nu sunt conforme cu piața apărute în 2000 și plătea restul ministrului.
85.
Curtea a statuat în această cauză, mai întâi, că era neimportant că această societate desemnată (SEP) este în același timp centralizatorul taxei percepute, administratorul fondurilor încasate și beneficiarul unei părți din aceste fonduri, întrucât era posibil să se facă distincția între rolurile diferite ale SEP și să se efectueze controlul utilizării fondurilor, având drept consecință, în opinia Curții (punctul 70 din Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții, C-206/06, EU:C:2008:413), faptul că, „atât timp cât această societate desemnată nu a reținut suma de 400 de milioane NLG [181512086,40 de euro], moment de la care o poate folosi în mod liber, această sumă rămâne sub control public și, prin urmare, la dispoziția autorităților naționale, ceea ce este suficient pentru a o califica drept resursă de stat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia [cunoscută sub numele Stardust Marine], C‑482/99, [EU:C:2002:294], punctul 37)”.
86.
Curtea a precizat, în continuare, că măsura în discuție în această cauză era diferită de cea vizată în Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), „în care Curtea a statuat la punctul 59 că obligația întreprinderilor de aprovizionare cu energie electrică private de a cumpăra la prețuri minime fixe energia electrică produsă pe baza surselor regenerabile de energie nu implică niciun transfer direct sau indirect de resurse de stat către întreprinderile producătoare de acest tip de energie electrică. În acest ultim caz, întreprinderile nu erau mandatate de stat pentru a gera o resursă de stat, ci erau obligate să cumpere utilizând resurse financiare proprii” (Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții, C‑206/06, EU:C:2008:413, punctul 74).
87.
În același mod precum în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții, C‑206/06, EU:C:2008:413, TV2 Reklame este o instituție publică autonomă creată în scopul colectării resurselor din vânzarea de spații publicitare pe TV2 și al administrării acestor resurse.
88.
De asemenea, potrivit punctului 32 din Ordonanța din 22 octombrie 2014, Elcogás, (C‑275/13, nepublicată, EU:C:2014:2314), „contrar cauzei principale, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea [din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)], în primul rând, întreprinderile private erau doar obligate să cumpere utilizând resurse financiare proprii [a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții, C‑206/06, EU:C:2008:413, punctul 74]. În al doilea rând, fondurile în cauză nu puteau fi considerate resurse de stat întrucât nu s‑au aflat niciun moment sub control public și nu exista niciun mecanism, instituit și reglementat de statul membru, de compensare a supracosturilor care revin întreprinderilor private și prin care acest stat să garanteze întreprinderilor respective acoperirea supracosturilor menționate [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2013, Association Vent De Colère! și alții, C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 36]”.
89.
Același raționament se aplică de altfel în privința Fondului TV2, întrucât acesta este o instituție publică, iar ministerul putea, pe de altă parte, să dispună de resursele fondului.
90.
În același mod ca și în hotărârile citate la nota de subsol 36, legiuitorul a instituit un sistem în temeiul căruia societatea publică (TV2 Reklame în speță) beneficiază de o compensare pentru ajutorul pe care îl administrează, în speță sub forma dreptului de a comercializa spațiile publicitare ale TV2.
91.
La aceasta se adaugă faptul că TV2 Reklame nu era supusă unei obligații de achiziționare de la TV2 prin intermediul resurselor financiare proprii, contrar situației care se regăsea în Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, (C‑379/98, EU:C:2001:160). Reiese în schimb din legislația daneză că TV2 trebuia să pună spații publicitare la dispoziția TV2 Reklame, iar TV2 Reklame nu era obligată, așadar, să cumpere aceste spații publicitare pentru TV2 la un preț stabilit în prealabil, astfel cum era cazul în hotărârea menționată.
92.
În consecință, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că prezenta cauză este comparabilă cu cea în care s‑a pronunțat Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, (C‑379/98, EU:C:2001:160), interpretare eronată care a jucat un rol esențial în motivarea dată de Tribunal pentru anularea deciziei în litigiu.
F. Lipsa unei diferențe în ceea ce privește originea resurselor provenite din taxa de radiodifuziune și din veniturile din publicitate
93.
Suntem de acord cu Comisia că distincția făcută de Tribunal între originea veniturilor din publicitate transferate de TV2 Reklame către TV2 prin intermediului Fondului TV2 și cea a resurselor provenite din taxa de radiodifuziune transferate din Fondul TV2 către TV2 nu este nici logică și nici justificată în speță.
94.
Astfel, este dificil să se stabilească diferența dintre resursele care provin din plata pe care legea o impune utilizatorilor privați pentru a avea acces la canale de televiziune de serviciu public și plata efectuată de clienții din publicitate privați pentru a obține spații publicitare în aceste mijloace de comunicare în masă. În cele două situații, este vorba despre resurse care provin de la terți plătite unei întreprinderi publice, indiferent dacă este DR sau TV2 Reklame, în schimbul unei contraprestații.
95.
Erorile de drept pe care le‑am subliniat prezintă motivele pentru care Tribunalul a ajuns la concluzia că aceste două tipuri de resurse trebuie examinate diferit, chiar dacă se aflau în aceeași situație în ceea ce privește originea lor.
G. Confuzia dintre noțiunile „resurse de stat” și „avantaj”
96.
În sfârșit, suntem de acord cu Comisia că reiese în special din cuprinsul punctului 211 din hotărârea atacată că Tribunalul pare să confunde noțiunile „resurse de stat” și „avantaj” (a se vedea în această privință punctele 175-220 din hotărârea atacată).
97.
Or, problema dacă transferul de resurse în cauză constituie un avantaj este lipsită de pertinență pentru a se stabili dacă aceste resurse trebuie considerate ca fiind „resurse de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Această problemă ar putea privi doar o alta dintre cele patru condiții necesare pentru a constata un ajutor de stat, în sensul acestui articol, și anume ca măsura în discuție să fie selectivă, cu alte cuvinte să favorizeze „anumit[e] întreprinderi sau […] producer[ea] anumitor bunuri”.
IV. Cu privire la cheltuielile de judecată
98.
Conform articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil în cazul procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia și Viasat au solicitat ca TV2 A/S să fie obligată la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, ea trebuie obligată la plata cheltuielilor de judecată efectuate de cele dintâi. În temeiul articolului 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, devenit aplicabil în cazul procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acest regulament, statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. Regatul Danemarcei, în calitate de intervenient la Tribunal, suportă propriile cheltuieli de judecată. Potrivit articolului 140 alineatul (2) din regulamentul menționat, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, Autoritatea de supraveghere AELS suportă propriile cheltuieli de judecată atunci când intervine în litigiu. În consecință, Autoritatea de supraveghere AELS suportă propriile cheltuieli de judecată.
V. Concluzie
99.
Pentru aceste motive, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
–
anularea Hotărârii Tribunalului din 24 septembrie 2015, T‑674/11, TV2/Danmark/Comisia, în măsura în care a anulat Decizia 2011/839/UE a Comisiei din 20 aprilie 2011 privind măsurile puse în aplicare de Danemarca (C‑2/03) în favoarea TV2/Danmark pentru simplul motiv că Comisia a considerat în aceasta că veniturile din publicitate aferente anului 1995 și anului 1996 plătite TV2/Danmark prin intermediul Fondului TV2 constituiau ajutoare de stat;
–
respingerea pe fond a celui de al treilea capăt de cerere formulat cu titlu subsidiar de reclamanta din primă instanță;
–
obligarea reclamantei din primă instanță la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Comisia Europeană și de Viasat Broadcasting UK Ltd. și
–
deciderea faptului că Regatul Danemarcei și Autoritatea de supraveghere AELS suportă propriile cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Hotărârea din 24 septembrie 2015 (T‑674/11, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2015:684).
(
3
)	Decizia din 20 aprilie 2011 privind măsurile puse în aplicare de Danemarca (C 2/03) în favoarea TV2/Danmark (JO 2011, L 340, p. 1, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
(
4
)	A se vedea Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții (C‑206/06, EU:C:2008:413, punctul 63, precum și jurisprudența citată).
(
5
)	A se vedea Hotărârea din 19 decembrie 2013, Association Vent De Colère! și alții (C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 15, precum și jurisprudența citată).
(
6
)	A se vedea Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia, cunoscută sub numele Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 24, Hotărârea din 19 decembrie 2013, Association Vent De Colère! și alții, C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 16, precum și Ordonanța din 22 octombrie 2014, Elcogás, C‑275/13, nepublicată, EU:C:2014:2314, punctul 21.
(
7
)	A se vedea Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia, cunoscută sub numele Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 52, Hotărârea din 19 decembrie 2013, Association Vent De Colère! și alții, C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 17, precum și Ordonanța din 22 octombrie 2014, Elcogás, C‑275/13, nepublicată, EU:C:2014:2314, punctul 22.
(
8
)	A se vedea în special Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia (C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 36), Hotărârea din 30 mai 2013, Doux Élevage și Coopérative agricole UKL‑ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, punctul 34), și Hotărârea din 19 decembrie 2013, Association Vent De Colère! și alții (C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 19).
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160, punctul 58), Hotărârea din 30 mai 2013, Doux Élevage și Coopérative agricole UKL‑ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, punctul 26), precum și Hotărârea din 19 decembrie 2013, Association Vent De Colère! și alții (C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 20).
(
10
)	Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia, cunoscută sub numele Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 23. A se vedea de asemenea jurisprudența deosebit de pertinentă în speță, pe care o vom examina într‑un mod mai detaliat la punctele 36 și 37 din prezentele concluzii.
(
11
)	Și anume faptul că TV2 Reklame era o societate publică deținută de stat ar fi trebuit să determine Tribunalul să considere că resursele în discuție constituiau „resurse de stat”.
(
12
)	Și anume că TV2 Reklame și Fondul TV2 au fost mandatate de către autoritățile daneze să gestioneze fluxul de venituri din publicitate ale cumpărătorului de spații publicitare pe TV2 și, prin urmare, pentru a administra o schemă de ajutoare.
(
13
)	Și anume că autoritățile daneze dispuneau de o marjă de apreciere pentru a stabili dacă și în ce măsură veniturile din publicitate sunt transferate TV2.
(
14
)	Hotărârea din 3 aprilie 2014, Franța/Comisia (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, punctele 78 și 79, precum și jurisprudența citată). Astfel, la punctele 181-186 din hotărârea atacată, Tribunalul a reamintit legislația daneză astfel cum a fost prezentată în decizia în litigiu, fără a repune în discuție această constatare a faptelor, limitându‑se să deducă consecințele de drept (eronate, în opinia noastră) care decurg din circumstanțe stabilite de Comisie în decizia menționată.
(
15
)	Curtea se referă la Hotărârea din 16 mai 2000, Franța/Ladbroke Racing și Comisia (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, punctul 50). Astfel, „lottery proceeds (even if the operation is run by a private company), part of which are allocated by law to a fund, amount to «State resources»”. A se vedea Pesaresi, N., Van de Casteele, K., Flynn, L., și Siaterli, C., (ed.), EU Competition Law, Volume IV, State Aid, Book One, Claeys & Casteels, 2016, p. 213. A se vedea Decizia Comisiei din 9 aprilie 2002, Autorizarea ajutoarelor de stat în cadrul dispozițiilor articolelor 87 și 88 [CE] – Cazuri cu privire la care Comisia nu formulează obiecțiuni (cazurile N 560/01 și NN 17/02, Brighton West Pier) (JO 2002, C 239, p. 2), și Decizia Comisiei din 27 mai 2003, Autorizarea ajutoarelor de stat în cadrul dispozițiilor articolelor 87 și 88 [CE] – Cazuri cu privire la care Comisia nu formulează obiecțiuni (cazurile NN 11/02, UK National Heritage Memorial Fund, JO 2003, C 187, p. 9).
(
16
)	A se vedea de asemenea Hotărârea din 2 iulie 1974, Italia/Comisia (173/73, EU:C:1974:71, punctul 35). A se vedea Latullaie, F., L’obligation d’achat d’électricité éolienne, une aide d’Etat?, Dr. env., iulie‑august 2012, nr. 23, p. 242, Durand, E., L’affaire Vent de Colère: une légère brise avant la tempête, JCP A, 2013, nr. 48, p. 2345, și Ronzano, A., Notion d’intervention ou de ressources d’État, RDLC, 3-2013, nr. 53647.
(
17
)	A se vedea considerentele (80), (89) și (90) ale deciziei în litigiu. Articolul 31 alineatul 1 din Bekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed (Legea daneză codificată nr. 578 cu privire la serviciul de radiodifuziune) din 24 iunie 1994 (denumită în continuare „Legea din 1994”) (anexa A.4 la recurs, pagina 99) are următorul cuprins: „Ministrul culturii înființează o societate pe acțiuni însărcinată să vândă spațiile publicitare ale TV2 (TV2 Reklame A/S). Capitalul societății este subscris de către stat. Ministrul aprobă statutul societății și modificările la acesta”.
(
18
)	Hotărârea din 30 mai 2013, Doux Élevage și Coopérative agricole UKL‑ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, punctul 35, precum și jurisprudența citată), și Hotărârea din 15 ianuarie 2013, Aiscat/Comisia (T‑182/10, EU:T:2013:9, punctul 104).
(
19
)	Hotărârea din 10 noiembrie 2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki și alții/Comisia (T‑384/08, nepublicată, EU:T:2011:650, punctul 87, precum și jurisprudența citată).
(
20
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Sloman Neptun (C‑72/91 și 73/91, EU:C:1992:130, punctele 40 și 41) (a se vedea de asemenea punctele 12-46). A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza Kirsammer‑Hack (C‑189/91, EU:C:1992:458, punctele 18-27), chiar dacă la acea dată Curtea a respins această interpretare și a adoptat abordarea mai limitativă.
(
21
)	Comunicarea Comisiei privind noțiunea de ajutor de stat astfel cum este menționată la articolul 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, (JO 2016, C 262, p. 13 și următoarele).
(
22
)	Hotărârea din 16 mai 2000, Franța/Ladbroke Racing și Comisia, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, punctul 50, și Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord, C-206/06, EU:C:2008:413, point 70.
(
23
)	Astfel cum citează Comisia din Hotărârea din 12 decembrie 1996, Air France/Comisia (T‑358/94, EU:T:1996:194, punctele 65-67, „privind un ajutor acordat de către Caisse des dépôts et consignations (Casa de Depozite și Consemnațiuni), care era finanțat prin intermediul depozitelor voluntare ale cetățenilor care puteau fi retrase în orice moment. Acest aspect nu înlătură concluzia potrivit căreia fondurile respective erau resurse de stat, întrucât Casa de Depozite și Consemnațiuni le putea utiliza pe baza soldului dintre depozite și retrageri, ca și cum s‑ar afla în permanență la dispoziția sa. A se vedea de asemenea Hotărârea din 16 mai 2000, Franța/Ladbroke Racing și Comisia (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, punctul 50)”.
(
24
)	A se vedea Decizia 2011/528/UE a Comisiei privind măsura de ajutor de stat C 24/09 (ex NN 446/08) – Ajutor de stat în favoarea întreprinderilor mari consumatoare de energie electrică, Legea austriacă privind energia electrică ecologică (JO 2011, L 235, p. 42), considerentul (76), confirmat prin Hotărârea din 11 decembrie 2014, Austria/Comisia, EU:T:2014:1060 (aceasta din urmă nefăcând obiectul unui recurs).
(
25
)	Decizia N 514/2001 din 13 februarie 2002, XXX, punctul 23.
(
26
)	Alineatul 1 al acestui articol prevede că partea care revine TV2 din redevența datorată de deținătorii de aparate de radio și de televiziune alimentează un fond special, denumit „Fondul TV2” și administrat de direcția centrală.
(
27
)	A se vedea de asemenea considerentele (81) și (84) ale deciziei în litigiu. Potrivit articolului 33 din Legea din 1994 (anexa A.4 la recurs, pagina 99), „[p]artea din veniturile cumulate ale TV2 Reklame care nu este transferată la Fondul TV2 poate fi utilizată de ministrul culturii, cu acordul Comisiei de finanțe a Folketing, în vederea rambursării unei garanții de stat desemnată anterior sau în alt scop cultural”.
(
28
)	Articolul 30 din Legea din 1994 (anexa A.4 la recurs, paginile 98 și 99) prevede la alineatele 1-3 că „[t]oate activitățile TV2 sunt finanțate din suma acordată din Fondul TV2, în conformitate cu cadrul bugetar stabilit de ministrul culturii, și din veniturile rezultate din vânzarea de programe și de alte servicii, din subvenții etc.”, că „[p]entru a asigura resursele necesare pentru exercitarea activităților TV2, s‑a constituit o garanție de stat, al cărei cuantum este stabilit de ministru, cu acordul Comisiei de finanțe a Folketing.” și că „[î]n măsura în care nu toate activitățile de programare se pot exercita ca urmare a veniturilor menționate la alineatul 1, direcția centrală poate, cu garantarea de către ministru, să recurgă la garanția de stat. Aceasta garantează împrumuturile contractate de Fondul TV2 și este remunerată și rambursată de fond”.
(
29
)	Comisia reamintește că primul său argument care constă în a declara că resursele în discuție în speță sunt resurse de stat nu ar presupune ca acestea să provină de la o societate publică controlată de stat și observă că argumentele și concluzia sa nu pot fi invocate pentru a considera că, în opinia sa, este necesar să se efectueze o asemenea analiză. Suntem de acord cu această teză (a se vedea punctul 40 din prezentele concluzii).
(
30
)	Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții (C‑206/06, EU:C:2008:413). A se vedea Fromont, M., și Cartier‑Bresson, A., Fasc. 256: Aides économiques. – Notion. Typologie, JurisClasseur Administratif, 20 ianuarie 2015, p. 19.
(
31
)	Hotărârea din 19 decembrie 2013, Association Vent De Colère! și alții (C‑262/12, EU:C:2013:851). A se vedea Fromont, M., și Cartier‑Bresson, A., op. cit., p. 19.
(
32
)	A se vedea Fromont, M., și Cartier‑Bresson, A., op. cit., p. 18 și 19.
(
33
)	Bacon, K., European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017, p. 66 punctul 2.106 și nota de subsol 454 (sublinierea noastră).
(
34
)	Bacon, op. cit., p. 63 punctul 2.100. A se compara cu Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții, C‑206/06, EU:C:2008:413, punctul 72, și cu Hotărârea din 20 septembrie 2007, Salvat père & fils și alții/Comisia, T-136/05, EU:T:2007:295, punctul 162, în care concluzia a fost diferită.
(
35
)	La fel ca Bacon, op. cit., care, după comentariul cu privire la Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), continuă, considerând că „[a] rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2” (sublinierea noastră).
(
36
)	Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții (C‑206/06, EU:C:2008:413, punctul 74), și Hotărârea din 19 decembrie 2013, Association Vent de Colère (C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 35), precum și Ordonanța Elcogás (C‑275/13, nepublicată, EU:C:2014:2314, punctul 32).