62022CC0219
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL PRIIT PIKAMÄE
prezentate la 20 aprilie 2023 (
1
)
Cauza C‑219/22
Procedură penală
împotriva
QS,
cu participarea
Rayonna prokuratura Burgas, TO Nesebar
[cerere de decizie preliminară formulată de Rayonen sad Nesebar (Tribunalul de Raion din Nesebar, Bulgaria)]
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Decizia‑cadru 2008/675/JAI – Luarea în considerare a condamnărilor în statele membre – Modificarea modalităților de executare a unei condamnări anterioare – Condamnare cu suspendarea executării – Nouă infracțiune săvârșită în perioada de suspendare – Revocarea suspendării și executarea efectivă a pedepsei privative de libertate”
I. Introducere
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară, adresată de Rayonen sad Nesebar (Tribunalul de Raion din Nesebar, Bulgaria) în temeiul articolului 267 TFUE, are ca obiect interpretarea articolului 3 din Decizia‑cadru 2008/675/JAI a Consiliului din 24 iulie 2008 privind luarea în considerare a condamnărilor în statele membre ale Uniunii Europene în cadrul unui nou proces penal (
2
). Această cerere a fost formulată în cadrul unei cereri depuse de procurorul Rayonna prokuratura Nesebar (Parchetul de Raion din Nesebar, Bulgaria) la instanța de trimitere în scopul punerii în executare efective de către această instanță a condamnării pronunțate anterior împotriva unui resortisant român, QS, de o instanță română.
2.
Prezenta cauză ridică probleme juridice importante referitoare la limitele pe care legiuitorul Uniunii le stabilește în privința principiului recunoașterii reciproce, pe care se întemeiază Decizia‑cadru 2008/675 și care permite instanței dintr‑un stat membru, printre altele, să țină seama de hotărârile penale definitive pronunțate în alte state membre pentru a stabili natura pedepselor și modalitățile de executare susceptibile să fie puse în aplicare. Mai precis, Curtea va trebui să se pronunțe cu privire la rolul care trebuie acordat principiului tradițional al „teritorialității” dreptului penal, ca expresie a suveranității statului, în spațiul de libertate, securitate și justiție al Uniunii. Deși Decizia‑cadru 2008/675 prevede dispoziții menite să soluționeze conflictele dintre aceste două principii, nu este mai puțin adevărat că aplicarea lor întâmpină obstacole legate de îndoieli de interpretare. O luare de poziție a Curții cu privire la aceste probleme deosebit de sensibile pare indispensabilă, întrucât de aceasta depinde o bună cooperare între autoritățile penale.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Decizia‑cadru 2008/675
3.
Articolul 1 alineatul (1) din această decizie‑cadru, intitulat „Obiectul”, prevede:
„Scopul prezentei decizii‑cadru îl constituie acela de a stabili condițiile în care sunt luate în considerare condamnările anterioare pronunțate împotriva unei persoane pentru fapte diferite săvârșite în alte state membre, în cursul unui proces penal desfășurat într‑un stat membru împotriva respectivei persoane.”
4.
Articolul 2 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei decizii‑cadru, «condamnare» înseamnă orice hotărâre definitivă pronunțată de o instanță penală care stabilește săvârșirea cu vinovăție a unei fapte penale.”
5.
Articolul 3 din aceeași decizie‑cadru, intitulat „Luarea în considerare, în cadrul unui nou proces penal, a unei condamnări pronunțate într‑un alt stat membru”, are următorul cuprins:
„(1)   Fiecare stat membru se asigură că, în cadrul unui proces penal desfășurat împotriva unei persoane, condamnările anterioare pronunțate împotriva aceleiași persoane pentru fapte diferite săvârșite în alte state membre, în legătură cu care s‑au obținut informații pe baza instrumentelor aplicabile disponibile cu privire la asistența juridică reciprocă sau la schimburile de informații extrase din cazierele judiciare, sunt luate în considerare în măsura în care condamnările anterioare la nivel național sunt luate în considerare și că acestor condamnări le sunt conferite efecte echivalente cu cele conferite condamnărilor anterioare la nivel național, în conformitate cu legislația națională.
(2)   Alineatul (1) se aplică în etapa care precedă procesul penal, în timpul procesului penal și la momentul executării condamnării, în special în ceea ce privește normele procedurale aplicabile, inclusiv acelea referitoare la arestul preventiv, definiția infracțiunii, tipul și gravitatea sentinței, precum și normele privind executarea hotărârii.
(3)   Luarea în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate în alte state membre, astfel cum este prevăzut la alineatul (1), nu are efectul de a influența, de a revoca sau revizui condamnările anterioare sau orice hotărâri referitoare la executarea lor luate de către statul membru în care se desfășoară noul proces.
(4)   În conformitate cu alineatul (3), alineatul (1) nu se aplică în măsura în care, în cazul în care condamnarea anterioară ar fi fost o condamnare la nivel național pronunțată de statul membru în care se desfășoară noul proces, luarea în considerare a condamnării anterioare ar fi avut efectul de a influența, de a revoca sau revizui condamnarea anterioară sau orice hotărâre referitoare la executarea sa, în conformitate cu legislația națională a acelui stat membru.
(5)   În cazul în care infracțiunea pentru care se desfășoară noul proces a fost săvârșită înainte de pronunțarea sau executarea în întregime a condamnării anterioare, alineatele (1) și (2) nu reclamă statelor membre să aplice normele lor de drept intern la impunerea sentințelor, atunci când aplicarea acestor norme la condamnările din alte țări ar limita capacitatea judecătorului de a dispune o hotărâre [a se citi «nu impun statelor membre să aplice normele lor de drept intern în materia stabilirii pedepselor, atunci când aplicarea acestor norme condamnărilor din alte țări ar limita competența judecătorului de a stabili o pedeapsă»] în noul proces.
Cu toate acestea, statele membre se asigură că, în astfel de cazuri, instanțele de judecată pot să ia în considerare într‑un alt mod condamnările anterioare pronunțate în alte state membre.”
2. Decizia‑cadru 2008/947/JAI
6.
Articolul 1 din Decizia‑cadru 2008/947/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești și al deciziilor de probațiune în vederea supravegherii măsurilor de probațiune și a sancțiunilor alternative (
3
), intitulat „Obiectivele și domeniul de aplicare”, prevede:
„(1)   Prezenta decizie‑cadru are ca obiectiv facilitarea reabilitării sociale a persoanelor condamnate, îmbunătățirea protecției victimelor și a publicului larg, precum și facilitarea aplicării unor măsuri de probațiune și sancțiuni alternative adecvate în cazul infractorilor care nu locuiesc în statul de condamnare. […]
[…]
(3)   Prezenta decizie‑cadru nu se aplică în ceea ce privește:
(a)
executarea hotărârilor judecătorești în materie penală prin care sunt aplicate pedepse cu închisoarea sau măsuri privative de libertate care intră în domeniul de aplicare al Deciziei‑cadru 2008/909/JAI[ (
4
)];
[…]”
7.
Articolul 5 din Decizia‑cadru 2008/947, intitulat „Criterii pentru transmiterea unei hotărâri judecătorești și, după caz, a unei decizii de suspendare condiționată a executării pedepsei”, prevede:
„(1)   Autoritatea competentă din statul de condamnare poate transmite o hotărâre judecătorească și, după caz, o decizie de probațiune autorității competente din statul membru în care persoana condamnată își are reședința legală obișnuită, în cazul în care persoana condamnată s‑a întors sau intenționează să se întoarcă în statul respectiv.
(2)   O autoritate competentă a statului de condamnare poate transmite, la cererea persoanei condamnate, hotărârea judecătorească și, după caz, decizia de probațiune unei autorități competente a unui stat membru altul decât cel în care persoana condamnată își are reședința legală obișnuită, cu condiția ca cea din urmă autoritate să fie de acord cu această transmitere.
[…]”
8.
Articolul 14 din această decizie‑cadru, intitulat „Competența privind toate deciziile ulterioare și legea aplicabilă”, are următorul cuprins la alineatul (1):
„Autoritatea competentă a statului de executare este competentă să ia toate deciziile ulterioare cu privire la o condamnare cu suspendare, o liberare condiționată, o condamnare cu amânarea aplicării pedepsei sau o sancțiune alternativă, în special în situația nerespectării unei măsuri de probațiune sau a unei sancțiuni alternative sau dacă persoana condamnată comite o nouă infracțiune.
Printre astfel de decizii ulterioare se numără, în special:
[…]
(b)
revocarea suspendării executării hotărârii judecătorești sau a deciziei privind liberarea condiționată; […]”
B.
Dreptul bulgar
9.
Articolul 8 din Nakazatelen kodeks (Codul penal) prevede la alineatul (2):
„Hotărârea de condamnare penală rămasă definitivă, pronunțată într‑un alt stat membru al Uniunii Europene, pentru o faptă care constituie infracțiune potrivit Codului penal bulgar va fi luată în considerare în toate procesele penale desfășurate împotriva respectivei persoane în Republica Bulgaria.”
10.
Articolul 68 alineatul (1) din acest cod are următorul cuprins:
„Dacă, până la împlinirea termenului de încercare dispus de instanță, condamnatul săvârșește o altă infracțiune de drept comun intenționată pentru care, chiar și după acea perioadă, i se aplică o pedeapsă privativă de libertate, acesta va executa și pedeapsa amânată.”
11.
Potrivit articolului 343b alineatul (1) din codul menționat:
„Persoana care conduce un autovehicul cu o concentrație de alcool în sânge care depășește 1,2 la mie, stabilită în mod corespunzător, se pedepsește cu închisoare de la un an la trei ani și cu amendă de la două sute la o mie de [leva bulgărești (BGN)].”
III. Situația de fapt aflată la originea litigiului, procedura principală și întrebarea preliminară
12.
QS este un resortisant român cu reședința în România.
13.
Printr‑o sentință din 3 aprilie 2019, confirmată printr‑o decizie a Curții de Apel Cluj (România) din 24 iunie 2019, rămasă definitivă, QS a fost condamnat la o pedeapsă cu închisoarea de un an și șase luni, a cărei executare a fost suspendată, cu termen de supraveghere de doi ani, și anume până la 24 iunie 2021 (denumită în continuare „prima condamnare”), pentru o infracțiune de conducere a unui vehicul sub influența alcoolului (denumită în continuare „prima infracțiune”).
14.
La 1 septembrie 2020, în termenul de supraveghere, QS a săvârșit pe teritoriul bulgar o infracțiune de conducere a unui autovehicul sub influența alcoolului, prevăzută la articolul 343b alineatul (1) din Codul penal bulgar (denumită în continuare „a doua infracțiune”).
15.
Prin ordonanța Rayonen sad Nesebar (Tribunalul de Raion din Nesebar) rămasă definitivă la 9 martie 2022, QS a fost condamnat la o pedeapsă cu închisoarea de trei luni, la o amendă în cuantum de 150 BGN (aproximativ 77 de euro), precum și la o suspendare a permisului de conducere pentru o perioadă de douăsprezece luni (denumită în continuare „a doua condamnare”).
16.
La 23 martie 2022, această instanță, care este instanța de trimitere, a fost sesizată cu o propunere, depusă de procurorul Rayonna prokuratura Burgas (Parchetul de Raion din Burgas, Bulgaria), în temeiul articolului 68 alineatul (1) din Codul penal bulgar, prin care se solicita executarea primei condamnări, pentru motivul că a doua infracțiune a fost săvârșită în termenul de supraveghere prevăzut de această condamnare.
17.
În acest context, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la interpretarea articolului 3 din Decizia‑cadru 2008/675.
18.
În această privință, instanța menționată arată că articolul 8 alineatul (2) din Codul penal bulgar ar fi transpus principiile stabilite de această decizie‑cadru și în special de articolul 3 alineatul (1) din aceasta, prevăzând că hotărârea de condamnare rămasă definitivă, pronunțată într‑un alt stat membru, pentru o faptă care constituie infracțiune potrivit acestui cod, va fi luată în considerare în toate procesele penale desfășurate împotriva respectivei persoane în Bulgaria.
19.
Or, aceasta ar fi situația în ceea ce privește prima condamnare, din moment ce QS ar fi fost condamnat definitiv la o pedeapsă cu închisoarea de un an și șase luni în România, iar pe baza informațiilor colectate prin intermediul instrumentelor de asistență judiciară reciprocă, s‑ar fi stabilit că actul constitutiv al primei infracțiuni este echivalent cu cel constitutiv al celei de a doua infracțiuni.
20.
Instanța de trimitere constată, în plus, că toate condițiile prevăzute la articolul 68 alineatul (1) din Codul penal bulgar pentru executarea silită a acestei condamnări ar fi îndeplinite în speță. Astfel, până la împlinirea termenului de încercare prevăzut în condamnarea menționată, QS ar fi săvârșit o altă infracțiune de drept comun intenționată și pentru care i s‑ar fi aplicat o pedeapsă privativă de libertate.
21.
Astfel, această instanță consideră că este obligată să ia în considerare prima condamnare și să o pună în executare, în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolului 8 alineatul (2) și ale articolului 68 alineatul (1) din Codul penal bulgar. S‑ar ridica totuși problema dacă articolul 3 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/675 se opune unei asemenea luări în considerare.
22.
În această privință, instanța menționată arată că această dispoziție, astfel cum a fost interpretată de Curte, ar impune să nu se reexamineze o decizie privind executarea unei condamnări anterioare. Ea apreciază însă că prezenta cauză s‑ar distinge de cea în care s‑a pronunțat Hotărârea Beshkov (
5
), în care Curtea ar fi interpretat dispoziția menționată în sensul că interzice, în cadrul aplicării unei pedepse totale, modificarea modalităților de executare a acestei pedepse stabilite într‑un alt stat membru.
23.
Astfel, în prezenta cauză, modalitățile de executare a primei condamnări nu ar fi reexaminate sau modificate în mod discreționar de instanța de trimitere, ci ar decurge dintr‑o normă imperativă, precum articolul 68 alineatul (1) din Codul penal bulgar, ce ar obliga instanța de trimitere să procedeze la executarea pedepsei cu suspendare sub supraveghere atunci când, precum în speță, sunt îndeplinite toate condițiile prevăzute în acest scop.
24.
În aceste condiții, Rayonen sad Nesebar (Tribunalul de Raion din Nesebar) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 3 alineatul (3) din Decizia‑cadru [2008/675] trebuie să fie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții naționale precum [cea care rezultă din] articolul 68 alineatul (1) din [Codul penal bulgar] coroborat cu articolul 8 alineatul (2) din [Codul penal bulgar] care prevede că instanța națională sesizată cu o cerere de executare a pedepsei aplicate printr‑o condamnare anterioară pronunțată de o instanță dintr‑un alt stat membru poate, în acest scop, să modifice modalitățile de executare a ultimei pedepse, dispunând executarea efectivă a acesteia?”
IV. Procedura în fața Curții
25.
Decizia de trimitere din 25 martie 2022 a fost primită la grefa Curții la 28 martie 2022.
26.
QS și Comisia Europeană au depus observații scrise în termenul stabilit la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
27.
În cadrul reuniunii generale din 24 ianuarie 2023, Curtea a decis să nu organizeze o ședință de audiere a pledoariilor.
V. Analiză juridică
A.
Considerații introductive
1. Cu privire la necesitatea de a ține seama de antecedentele judiciare ale autorului unei infracțiuni în spațiul de libertate, securitate și justiție al Uniunii Europene
28.
Într‑un spațiu de libertate, securitate și justiție bazat pe încredere reciprocă, Uniunea a luat măsuri pentru a garanta protecția cetățenilor împotriva criminalității, asigurându‑se în același timp că drepturile lor fundamentale sunt respectate atunci când sunt implicați într‑un proces penal, fie în calitate de victime, fie în calitate de acuzați. Crearea unui astfel de spațiu integrat de justiție impune ca o condamnare pronunțată împotriva unei persoane într‑un stat membru să fie luată în considerare într‑un alt stat membru pentru a preveni viitoare infracțiuni. De asemenea, dacă sunt săvârșite noi infracțiuni de același autor, sub rezerva garantării caracterului echitabil al procedurii, acest factor comportamental ar trebui luat în considerare în cadrul unui nou proces penal (
6
).
29.
Astfel, în interesul unei justiții penale eficiente în cadrul Uniunii, este necesar ca toate statele membre să dispună de norme pentru a ține seama, în toate etapele procesului penal, de faptul că individul este la prima abatere sau a fost deja condamnat într‑un alt stat membru. Posibilitatea de a evalua antecedentele judiciare ale autorului unei infracțiuni este esențială pentru buna desfășurare a unui nou proces penal, în special pentru a lua decizii avizate în materie de arest preventiv sau de punere în libertate pe cauțiune și pentru a dispune de toate informațiile disponibile la momentul condamnării. Acesta este contextul în care a fost adoptată Decizia‑cadru 2008/675. Acest instrument impune autorităților judiciare ale unui stat membru să țină seama de hotărârile penale definitive pronunțate de instanțele altor state membre, cu condiția îndeplinirii anumitor condiții (
7
).
2. Cu privire la excepțiile de la principiul recunoașterii reciproce prevăzute de Decizia‑cadru 2008/675
30.
Decizia‑cadru 2008/675 prevede câteva excepții de la această obligație, care urmăresc în esență să protejeze suveranitatea statelor membre în materie de justiție penală, interzicând ca alte state membre să ia anumite decizii în locul lor (
8
). Astfel, aceste excepții au ca efect coordonarea competenței diferitelor organe jurisdicționale, asigurând o numită coerență în administrarea justiției penale în cadrul Uniunii.
31.
Prin cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere ridică problema domeniului de aplicare al uneia dintre excepțiile menționate, și anume cea prevăzută la articolul 3 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/675, potrivit căreia „[l]uarea în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate în alte state membre […] nu are efectul de a influența, de a revoca sau revizui condamnările anterioare sau orice hotărâri referitoare la executarea lor luate de către statul membru în care se desfășoară noul proces”. Potrivit acestei instanțe, obligația pe care i‑o impune reglementarea bulgară, în cadrul unui nou proces penal împotriva unei persoane care a făcut obiectul unei condamnări anterioare într‑un alt stat membru, de a revoca suspendarea executării unei pedepse pronunțate printr‑o hotărâre de condamnare anterioară într‑un alt stat membru și de a dispune executarea efectivă a acestei pedepse pe teritoriul său s‑ar putea dovedi contrară celor prevăzute de dispoziția citată anterior. Răspunsul Curții ar trebui să țină seama de mizele cu care se confruntă instanța de trimitere și să fie suficient de precis pentru a putea soluționa litigiul.
32.
Totuși, înainte de a examina această problemă, este necesar să se abordeze problema dacă situația vizată de reglementarea bulgară, astfel cum este descrisă la punctul precedent, intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675, și anume al dispoziției care impune statelor membre obligația de a aplica principiul recunoașterii reciproce. În temeiul acestei dispoziții, instanța de trimitere ar fi, a priori, obligată să țină seama de prima condamnare a lui QS în România. O asemenea consecință juridică nu ar fi exclusă decât în cazul în care s‑ar aplica excepția prevăzută la articolul 3 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/675.
33.
Analiza întrebării preliminare va urma în esență schema descrisă la punctele precedente. În consecință, într‑o primă etapă, vom examina dacă Decizia‑cadru 2008/675 este aplicabilă în speță (
9
). Într‑o a doua etapă, vom preciza care este întinderea obligației de luare în considerare a condamnărilor anterioare, stabilită de această decizie‑cadru (
10
). În sfârșit, într‑o a treia etapă, vom aplica în prezenta cauză principiile pe care se întemeiază această obligație (
11
). Așa cum vom explica în detaliu, analiza va demonstra că reglementarea bulgară în discuție, astfel cum este interpretată de instanța de trimitere, nu este conformă cu principiul neamestecului prevăzut la articolul 3 alineatul (3) din decizia‑cadru menționată.
34.
Trebuie să se precizeze că, atunci când se face referire la „reglementarea bulgară” în cauză, aceasta implică interpretarea rezultată din coroborarea a două dispoziții naționale – și anume articolul 8 alineatul (2) și articolul 68 alineatul (1) din Codul penal bulgar – care, potrivit informațiilor furnizate de instanța de trimitere, impun acesteia obligația menționată la punctul 31 din prezentele concluzii. Deși, așa cum arată Comisia în observațiile sale, o asemenea interpretare nu reiese cu ușurință dintr‑o lectură a dispozițiilor în cauză (
12
), nu este mai puțin adevărat că, în ceea ce privește interpretarea dispozițiilor din ordinea juridică națională, Curtea este în principiu obligată să se întemeieze pe calificările ce rezultă din decizia de trimitere (
13
). Prin urmare, întrebarea preliminară va trebui examinată pe baza interpretării dreptului bulgar, astfel cum este susținută de instanța de trimitere.
B.
Cu privire la aplicarea Deciziei‑cadru 2008/675
35.
De la bun început, trebuie să se arate că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675, scopul acesteia îl constituie acela de „a stabili condițiile în care
sunt luate în considerare
condamnările anterioare pronunțate împotriva unei persoane pentru fapte diferite săvârșite în alte state membre, în cursul unui proces penal desfășurat într‑un stat membru împotriva respectivei persoane” (
14
). Astfel cum reiese din considerentul (2) al acestei decizii‑cadru, ea urmărește să permită evaluarea cazierului infractorului.
36.
Rezultă că Decizia‑cadru 2008/675 se aplică în situațiile în care o persoană condamnată anterior într‑un alt stat membru face obiectul unui „nou proces penal”, potrivit termenilor din titlul acestei decizii‑cadru și din articolul 3 din aceasta. Astfel cum decurge din articolul 3 alineatul (2) și din considerentul (7) al deciziei‑cadru menționate, noțiunea de „nou proces penal” trebuie înțeleasă în sens larg ca incluzând etapa care precedă procesul penal, procesul penal în sine și etapa executării condamnării.
37.
În speță, considerăm că, în măsura în care procedura inițiată în Bulgaria împotriva lui QS are ca obiect urmărirea penală a infracțiunii de conducere sub influența alcoolului săvârșită la 1 septembrie 2020 în țara respectivă, aceasta trebuie considerată un „nou proces penal” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675. În consecință, autoritățile judiciare bulgare sunt în principiu obligate să ia în considerare condamnarea anterioară pronunțată în România, în conformitate cu principiul echivalenței enunțat la articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675.
38.
Luarea în considerare a condamnării anterioare, care a fost de asemenea pronunțată pentru conducere sub influența alcoolului, poate avea incidență atât în cadrul procesului penal în sine, în special pentru stabilirea tipului și a nivelului pedepsei aplicate pentru noua infracțiune, cât și în etapa executării condamnării, pentru stabilirea modalităților de executare a acesteia. Astfel, după cum am arătat în prezentele concluzii (
15
), instanța de trimitere ridică tocmai problema posibilității de a dispune executarea efectivă, în Bulgaria, a hotărârii de condamnare pronunțate în România. Întrebarea adresată trebuie înțeleasă în acest sens.
39.
În acest context, trebuie amintită jurisprudența Curții potrivit căreia Decizia‑cadru 2008/675 se aplică „nu numai procedurilor legate de determinarea și de stabilirea eventualei vinovății a persoanei urmărite” (
16
), dar și „unei proceduri naționale care are ca obiect aplicarea, în vederea executării, a unei pedepse totale privative de libertate care ia în considerare pedeapsa aplicată unei persoane de către instanța națională, precum și pe cea aplicată în cadrul unei condamnări anterioare pronunțate de către o instanță a unui alt stat membru împotriva aceleiași persoane pentru fapte diferite” (
17
). În astfel de împrejurări, este vorba despre o procedură națională referitoare la executarea pedepsei, în cadrul căreia trebuie să fie luată în considerare pedeapsa aplicată printr‑o hotărâre de condamnare pronunțată anterior într‑un alt stat membru.
40.
În situația descrisă în decizia de trimitere, procedura națională (din Bulgaria) privește executarea unei condamnări cu suspendarea executării sub supraveghere, pronunțată într‑un alt stat membru (în România). Procedura națională nu a fost însă inițiată decât ca urmare a existenței unei hotărâri de condamnare rămase definitivă pentru o nouă infracțiune săvârșită în Bulgaria în termenul de supraveghere. În conformitate cu reglementarea bulgară în cauză, la care se face referire în decizia de trimitere, instanța bulgară chemată să aprobe acordul dintre persoana acuzată și procuror cu privire la infracțiunea săvârșită trebuie să se pronunțe și cu privire la executarea pedepsei cu suspendare sub supraveghere aplicate anterior.
41.
În aceste împrejurări, considerăm că procedura inițiată într‑un stat membru în vederea revocării suspendării executării unei pedepse aplicate printr‑o hotărâre de condamnare anterioară pronunțată într‑un alt stat membru, ca urmare a faptului că persoana în cauză a fost condamnată pentru o nouă infracțiune săvârșită în termenul de supraveghere prevăzut de această condamnare anterioară, se încadrează în noțiunea de „nou proces penal” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675. În consecință, această decizie‑cadru este, în principiu, aplicabilă în speță.
C.
Cu privire la întinderea obligației de luare în considerare a condamnărilor anterioare prevăzută de Decizia‑cadru 2008/675
42.
În continuare, trebuie să se examineze întinderea obligației de luare în considerare a condamnărilor anterioare prevăzută de Decizia‑cadru 2008/675 și să se abordeze problema dacă există excepții susceptibile să se aplice unor împrejurări precum cele din speță.
43.
În această privință, este necesar, în primul rând, să se menționeze considerentul (2) al Deciziei‑cadru 2008/675, din care reiese că aceasta urmărește să pună în aplicare principiul recunoașterii reciproce a hotărârilor în materie penală și prevede că „o instanță judecătorească dintr‑un stat membru trebuie să aibă capacitatea de a lua în considerare hotărârile penale definitive pronunțate de instanțele judecătorești în alte state membre în scopul evaluării cazierului infractorului și determinării eventualelor recidive ale acestuia, precum și în scopul stabilirii tipului de sentință aplicabil, precum și a condițiilor de executare a acesteia”. Conform considerentului (3) al acesteia, „[s]copul [acestei] decizii‑cadru îl constituie acela de a stabili obligația minimă care revine statelor membre de a lua în considerare condamnările pronunțate în alte state membre” (
18
) pe baza principiului recunoașterii reciproce. Trebuie subliniat faptul că această obligație a fost înțeleasă de Curte în sensul că condamnările pronunțate anterior „[trebuie] să fie luate în considerare așa cum au fost pronunțate” (
19
).
44.
În al doilea rând, este necesar să se evoce principiul echivalenței, consacrat la articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675 și la care se referă considerentele (5) și (6) ale acesteia. În temeiul acestui principiu, „statele membre ar trebui să considere că o condamnare pronunțată în alte state membre produce efecte juridice echivalente cu cele pe care le produce o condamnare pronunțată de instanțele proprii în conformitate cu dreptul intern” (
20
). Considerentul (5) menționat precizează că această decizie‑cadru „nu încearcă să armonizeze consecințele condamnărilor anterioare în viziunea diferitelor legislații naționale”, ci impune numai luarea în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate în alte state membre ca și cum acestea ar fi fost pronunțate de autoritățile judiciare ale statului membru responsabile de un nou proces penal.
45.
În al treilea rând, trebuie să se atragă atenția asupra principiului neamestecului consacrat la articolul 3 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/675, care, în opinia noastră, este deosebit de relevant pentru prezenta cauză. În temeiul acestui principiu, „[l]uarea în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate în alte state membre […] nu are efectul de a influența, de a revoca sau revizui condamnările anterioare sau orice hotărâri referitoare la executarea lor luate de către statul membru în care se desfășoară noul proces” (
21
). Acest principiu este precizat la articolul 3 alineatul (4) din această decizie‑cadru, din care reiese că principiul recunoașterii reciproce „nu se aplică în măsura în care, în cazul în care condamnarea anterioară ar fi fost o condamnare la nivel național pronunțată de statul membru în care se desfășoară noul proces, luarea în considerare a condamnării anterioare ar fi avut efectul de a influența, de a revoca sau revizui condamnarea anterioară sau orice hotărâre referitoare la executarea sa, în conformitate cu legislația națională a acelui stat membru” (
22
).
46.
Aceste alineate (3) și (4) sunt complementare și, prin urmare, trebuie coroborate pentru a aprecia întinderea principiului neamestecului. Rezultă de aici necesitatea includerii articolului 3 alineatul (4) din Decizia‑cadru 2008/675 în examinarea întrebării preliminare. Faptul că instanța de trimitere nu l‑a menționat în mod expres nu împiedică acest lucru, întrucât revine Curții sarcina de a‑i furniza toate elementele de interpretare care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă instanța menționată s‑a referit sau nu s‑a referit la acestea în enunțul întrebărilor sale. Curtea a amintit în mai multe rânduri că o întrebare preliminară trebuie examinată în lumina tuturor dispozițiilor tratatelor și ale dreptului derivat ce ar putea fi relevante în raport cu problema ridicată (
23
).
47.
De asemenea, importanța preambulului pentru interpretarea dispozițiilor relevante ale Deciziei‑cadru 2008/675 nu poate fi subestimată. Astfel, deși considerentele actelor Uniunii nu au valoare juridică de sine stătătoare, fiind mai degrabă de natură descriptivă, iar nu normativă, nu este mai puțin adevărat că jurisprudența Curții le acordă o importanță deloc neglijabilă în ceea ce privește exegeza (
24
). Considerentele constituie efectiv elemente prețioase de interpretare a acestor acte în măsura în care permit să se înțeleagă mai bine intenția legiuitorului Uniunii (
25
). Din această perspectivă trebuie menționat considerentul (14) al Deciziei‑cadru 2008/675, ținând seama de faptul că acesta dezvoltă noțiunea de „influențare[a] unei hotărâri sau a executării sale” (
26
), utilizată la articolul 3 alineatele (3) și (4) din această decizie‑cadru.
48.
Considerăm că la fel de relevant pentru aprecierea întinderii principiului recunoașterii reciproce în acest domeniu specific al dreptului Uniunii este considerentul (6) al Deciziei‑cadru 2008/675, din care reiese că această decizie‑cadru „nu are ca scop executarea, într‑un stat membru, a unor hotărâri judecătorești pronunțate în alte state membre” (
27
). Această clarificare este logică din punctul de vedere al principiului neamestecului care stă la baza deciziei‑cadru menționate, întrucât, în caz contrar, fiecare stat membru ar fi liber să intervină după bunul plac în deciziile de executare ale instanțelor dintr‑un alt stat membru, ceea ce ar aduce atingere, de asemenea, coerenței hotărârilor judecătorești într‑un spațiu integrat de justiție.
49.
Dispozițiile sus‑menționate, interpretate în lumina considerentelor care le precizează, arată că principiul neamestecului impune anumite limite principiului recunoașterii reciproce, care sunt determinate de noțiunea de „influențare” menționată anterior. Considerentul (14) al Deciziei‑cadru 2008/675 aduce câteva clarificări în această privință în măsura în care în acesta se precizează că pronunțarea unei pedepse rezultante pentru mai multe infracțiuni constituie o „influențare” și, prin urmare, o „ingerință” interzisă de această decizie‑cadru, atunci când prima condamnare nu a fost încă executată sau nu a fost „transferată” unui alt stat membru în vederea executării sale (
28
).
50.
În ceea ce privește în mod specific posibilitatea, menționată în acest considerent (14), de „a transfera” o condamnare în vederea executării sale unui alt stat membru, trebuie să se sublinieze că este vorba, în orice caz, despre o excepție de la regula generală a teritorialității legii penale. Această apreciere corespunde analizei avocatului general Bobek din Concluziile prezentate în cauza C‑2/19, A. P. (Măsuri de probațiune) (
29
). Principiul neamestecului, consacrat la articolul 3 alineatele (3) și (4) din Decizia‑cadru 2008/675, garantează respectarea dreptului statului membru de condamnare de a executa hotărârile de condamnare pronunțate de instanțele sale, pe teritoriul său și potrivit modalităților prevăzute de dreptul său național.
51.
Concret, se poate deroga de la principiul general în cazul în care statul membru care a pronunțat condamnarea anterioară a transmis hotărârea judecătorească prin care se dispune o pedeapsă cu suspendarea executării sub supraveghere (și, dacă este cazul, decizia de probațiune) autorității competente din statul membru în care se desfășoară noul proces penal în vederea supravegherii măsurilor de probațiune în acest din urmă stat membru, în conformitate cu dispozițiile Deciziei‑cadru 2008/947. Dacă acest din urmă stat membru recunoaște hotărârea de condamnare pronunțată în primul stat membru, el își poate asuma răspunderea pentru orice hotărâre ulterioară în temeiul articolului 14 din această decizie‑cadru și, printre altele, poate revoca suspendarea executării hotărârii judecătorești în cazul în care persoana condamnată comite o nouă infracțiune. În conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/947, obiectivul acestui mecanism este „facilitarea reabilitării sociale a persoanelor condamnate, îmbunătățirea protecției victimelor și a publicului larg, precum și facilitarea aplicării unor măsuri de probațiune și sancțiuni alternative adecvate în cazul infractorilor care nu locuiesc în statul de condamnare”.
52.
În pofida acestei posibilități prevăzute de legiuitorul Uniunii, nu trebuie uitat că facultatea de a recurge la aceasta se bazează în definitiv pe o decizie voluntară și suverană a statului membru care a pronunțat condamnarea în cauză. Prin urmare, este evident că posibilitatea de a prevedea un transfer al executării unei condamnări unui alt stat membru nu face decât să confirme regula în temeiul căreia fiecare stat membru este competent pentru executarea hotărârilor de condamnare pronunțate de instanțele sale pe teritoriul său, în conformitate cu modalitățile prevăzute de dreptul său național.
53.
În Hotărârea Beshkov, Curtea a recunoscut repartizarea competențelor între statele membre în cadrul administrării justiției penale pe care o prevede Decizia‑cadru 2008/675 și a stabilit că articolul 3 alineatul (3) din aceasta „exclude […] orice revizuire a condamnărilor [anterioare] menționate, care trebuie, așadar, să fie luate în considerare așa cum au fost pronunțate” (
30
). Curtea a statuat în continuare că această decizie‑cadru se opune ca un stat membru, atunci când ține seama de condamnările anterioare, „[să] modific[e] […] modalitățile de executare” a pedepsei pronunțate într‑un alt stat membru (
31
).
54.
La punctele precedente din prezentele concluzii am identificat excepțiile de la obligația de luare în considerare a condamnărilor anterioare, care, în opinia noastră, pot fi relevante în prezenta cauză. Trebuie să se arate că excepțiile în cauză nu au ca efect sustragerea situațiilor vizate din domeniul de aplicare al deciziei‑cadru menționate, ci prevăd mai degrabă derogări de la principiul recunoașterii reciproce atunci când sunt îndeplinite anumite condiții.
D.
Aplicarea în speță a principiilor pe care se întemeiază Decizia‑cadru 2008/675
55.
În lumina considerațiilor care precedă, ajungem la concluzia că o revocare a suspendării executării unei pedepse aplicate în cadrul primei condamnări pentru a dispune executarea efectivă a acestei pedepse pe teritoriul bulgar constituie o modificare a modalităților de executare și, în consecință, o „ingerință” în sensul articolului 3 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/675. Astfel, ea are ca efect influențarea hotărârii referitoare la executarea unei condamnări anterioare. În plus, trebuie să se menționeze că o asemenea revocare intră sub incidența articolului 3 alineatul (4) din această decizie‑cadru, dat fiind că, în cazul în care prima condamnare ar fi fost pronunțată în Bulgaria, iar nu în România, luarea în considerare a acesteia în temeiul reglementării bulgare aplicabile ar fi avut efectul de a impune o modificare a modalităților de executare a acesteia, în măsura în care instanța națională ar fi dispus executarea efectivă a pedepsei inițial cu suspendare sub supraveghere.
56.
Astfel cum am amintit în prezentele concluzii (
32
), Curtea a considerat în jurisprudența sa că modificarea modalităților de executare a hotărârii de condamnare, printre altele, prin revocarea suspendării care însoțește pedeapsa aplicată prin hotărârea de condamnare anterioară într‑un alt stat membru și prin transformarea pedepsei cu suspendarea executării sub supraveghere într‑o pedeapsă cu închisoarea cu executare, constituie o „ingerință” în executarea condamnării anterioare. Considerăm că principiile care decurg din această jurisprudență sunt pe deplin aplicabile în prezenta cauză.
57.
În opinia noastră, este lipsită de relevanță în această privință împrejurarea, prezentată de instanța a quo în decizia sa de trimitere, că revocarea suspendării executării pedepsei trebuie dispusă în temeiul unei dispoziții imperative care nu conferă nicio putere de apreciere instanței naționale, iar nu ca urmare a unei reexaminări a condamnării anterioare propriu‑zise. Trebuie amintit că, în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675, destinatarii obligațiilor pe care le impune această decizie‑cadru sunt statele membre. Rezultă de aici, pentru diversele puteri statale, datoria de a asigura respectarea acestor obligații, în conformitate cu competențele lor respective, astfel cum sunt prevăzute în ordinea lor constituțională internă. Această responsabilitate revine atât puterii judecătorești, cât și puterii legislative. Pentru acest motiv, considerăm că este irelevant dacă instanța națională dispune de o putere de apreciere în temeiul legii sau dacă legiuitorul național o obligă să acționeze într‑un anumit mod. Prin urmare, există o „ingerință” în executarea primei condamnări.
58.
Este important să se arate în acest stadiu al analizei că considerentul (14) al Deciziei‑cadru 2008/675 nu se opune acestei constatări, întrucât niciuna dintre cele două situații menționate în acesta, care exclud o „influențare” și, prin urmare, o „ingerință” interzisă în sensul articolului 3 alineatele (3) și (4) din această decizie‑cadru (
33
), nu a avut loc, astfel cum vom explica în continuare.
59.
În primul rând, trebuie să se observe că decizia de trimitere nu conține niciun element care să permită să se deducă faptul că prima condamnare a fost deja integral executată. În conformitate cu informațiile furnizate de instanța de trimitere, QS a săvârșit infracțiunea care face obiectul celei de a doua condamnări „în termenul de supraveghere” prevăzut în prima condamnare (
34
). Trebuie să se arate că împrejurările din prezenta cauză se disting de cele care stau la baza Hotărârii Beshkov, în care Curtea a constatat că „perioada de probă [din prima condamnare] luase sfârșit și, prin urmare, [pusese] definitiv capăt părții din pedeapsa aplicată [persoanei în cauză] însoțite de suspendarea executării”, astfel încât, potrivit Curții, „[trebuia] considerat că toată această pedeapsă a fost integral executată” (
35
). Pentru aceste motive, apreciem că, în scopul prezentei cauze, trebuie să se pornească de la premisa că prima condamnare nu a fost încă integral executată.
60.
În al doilea rând, se va observa că niciun element din decizia de trimitere nu indică faptul că autoritățile judiciare române au autorizat executarea primei condamnări în Bulgaria. Dimpotrivă, faptul că instanța de trimitere ridică tocmai problema domeniului de aplicare și a aplicabilității în speță a articolului 3 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/675, în special ținând seama de obligația pretins clară, care nu îi lasă nicio marjă de manevră, pe care i‑o impune reglementarea bulgară, și anume de a revoca suspendarea executării unei pedepse cu suspendare sub supraveghere pronunțate printr‑o hotărâre de condamnare anterioară într‑un alt stat membru și de a dispune executarea efectivă a acestei pedepse pe teritoriul său, permite mai degrabă să se presupună că autoritățile judiciare bulgare au acționat din proprie inițiativă, fără ca vreun transfer al executării primei condamnări să fi fost convenit între aceste state membre.
E.
Considerații referitoare la un eventual transfer al executării condamnării penale
61.
De altfel, avem îndoieli cu privire la faptul că un astfel de acord poate avea loc în împrejurările cauzei principale, întrucât un transfer al executării către Bulgaria ar fi contrar obiectivului urmărit de Decizia‑cadru 2008/947, care este, printre altele, de a facilita „reabilit[area] social[ă] a persoanelor condamnate”, precum și „aplic[area] unor măsuri de probațiune și sancțiuni alternative adecvate în cazul infractorilor care nu locuiesc în statul de condamnare” (
36
). Autoritățile statului membru în care persoana condamnată are reședința sunt, în general, mai apte să supravegheze respectarea obligației legale de a nu săvârși o nouă infracțiune într‑o perioadă de încercare și să deducă consecințele eventualei sale încălcări (
37
). Acesta este motivul pentru care articolul 5 alineatele (1) și (2) din decizia‑cadru menționată prevede că transmiterea unei hotărâri judecătorești are loc fie la inițiativa autorităților competente din statul de condamnare, atunci când persoana condamnată s‑a întors sau intenționează să se întoarcă în statul membru în care își are reședința legală obișnuită, fie la cererea persoanei condamnate.
62.
Dorim să amintim în acest context că reabilitarea socială și reintegrarea persoanei condamnate în societate constituie un obiectiv urmărit și de alte acte normative ale Uniunii (
38
), cum este cazul Deciziei‑cadru 2008/909. Astfel cum reiese din considerentul (9) al acesteia, executarea condamnării în statul de executare „ar trebui să sporească șansele de reabilitare socială ale persoanei condamnate” (
39
). În plus, din acest considerent reiese că, în vederea dobândirii certitudinii că punerea în executare a pedepsei de către statul de executare va contribui la atingerea obiectivului sus‑menționat, autoritatea competentă a statului emitent, și anume statul membru în care este pronunțată hotărârea judecătorească în materie penală, „ar trebui să țină cont de elemente precum atașamentul persoanei la statul de executare, faptul dacă persoana în cauză consideră sau nu statul de executare ca un loc față de care are legături familiale, lingvistice, culturale, sociale sau economice sau de alt tip” (
40
). De asemenea, amintim că, în Concluziile prezentate în cauza C‑582/15, van Vemde, avocatul general Bot a interpretat considerentul (9) menționat în sensul că este necesară „individualizarea de către autoritățile judiciare a tuturor măsurilor referitoare la executarea și la ajustarea pedepselor astfel încât să se favorizeze – cu respectarea intereselor societății și a drepturilor victimelor –, pe lângă prevenirea recidivei, integrarea sau reintegrarea socială a persoanei condamnate” (
41
).
63.
Or, în speță, persoana condamnată este un resortisant român cu reședința în România, astfel încât autoritățile competente române nu aveau, la prima vedere, niciun motiv să transmită prima condamnare autorităților bulgare în scopul monitorizării măsurilor de probațiune și nici această persoană nu avea probabil interesul de a solicita un asemenea transfer. În plus, transmiterea ulterioară a acestei condamnări autorităților bulgare în vederea executării sale efective, ca urmare a săvârșirii unei noi infracțiuni în Bulgaria în termenul de supraveghere, la fel ca revocarea suspendării executării ce ar rezulta în conformitate cu reglementarea bulgară, nu poate contribui la reabilitarea socială a persoanei menționate. Aceste considerații ne întăresc convingerea că obiectivul Deciziei‑cadru 2008/947 ar fi contracarat în cazul în care QS ar trebui să execute pedeapsa în străinătate.
64.
Acestea fiind spuse, trebuie să se arate că, deși există anumite obstacole în calea executării primei condamnări pronunțate în România, autoritățile bulgare competente pot transmite a doua condamnare autorităților române competente, în temeiul Deciziei‑cadru 2008/909, în scopul executării acestei a doua condamnări în România, sub rezerva consimțământului lui QS și a respectării condițiilor prevăzute de această decizie‑cadru. Ar reveni, eventual, instanțelor române sarcina de a evalua efectele celei de a doua condamnări asupra modalităților de executare a primei condamnări. În interesul unei bune administrări a justiției, considerăm oportun ca Curtea să atragă atenția instanței de trimitere asupra unei astfel de posibilități oferite de Decizia‑cadru 2008/909.
65.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se concluzioneze că articolul 3 alineatele (3) și (4) din Decizia‑cadru 2008/675 se opune aplicării unor dispoziții naționale ce ar avea ca efect să impună unei instanțe naționale dintr‑un stat membru, în cadrul unui nou proces penal desfășurat împotriva unei persoane condamnate anterior într‑un alt stat membru, să revoce suspendarea executării unei pedepse aplicate în cadrul unei condamnări anterioare pronunțate în celălalt stat membru și să dispună executarea efectivă a acestei pedepse pe teritoriul statului său membru.
VI. Concluzie
66.
În lumina tuturor considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Rayonen sad Nesebar (Tribunalul de Raion din Nesebar, Bulgaria) după cum urmează:
Articolul 3 alineatele (3) și (4) din Decizia‑cadru 2008/675/JAI a Consiliului din 24 iulie 2008 privind luarea în considerare a condamnărilor în statele membre ale Uniunii Europene în cadrul unui nou proces penal
trebuie interpretat în sensul că
se opune aplicării unor dispoziții naționale ce ar avea ca efect să impună unei instanțe naționale dintr‑un stat membru, în cadrul unui nou proces penal desfășurat împotriva unei persoane condamnate anterior într‑un alt stat membru, să revoce suspendarea executării unei pedepse aplicate în cadrul unei condamnări anterioare pronunțate în celălalt stat membru și să dispună executarea efectivă a acestei pedepse pe teritoriul statului său membru.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2008, L 220, p. 32.
(
3
)	JO 2008, L 337, p. 102.
(
4
)	Decizia‑cadru a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (JO 2008, L 327, p. 27).
(
5
)	Hotărârea din 21 septembrie 2017 (C‑171/16, denumită în continuare „Hotărârea Beshkov, EU:C:2017:710).
(
6
)	În Hotărârea din 5 iulie 2018, Lada (C‑390/16, EU:C:2018:532, punctul 36), Curtea evocă crearea unei „culturi judiciare” în cadrul spațiului european de justiție în care condamnările anterioare pronunțate într‑un stat membru sunt în principiu luate în considerare.
(
7
)	În Hotărârea din 12 ianuarie 2023, MV (Contopirea pedepselor) (C‑583/22 PPU, EU:C:2023:5, punctul 65), Curtea a declarat că Decizia‑cadru 2008/675 respectă diversitatea soluțiilor și a procedurilor interne necesare pentru atingerea acestui obiectiv. Astfel, „această decizie‑cadru contribuie la constituirea unui spațiu de libertate, securitate și justiție în cadrul Uniunii, cu respectarea diferitelor sisteme și tradiții juridice ale statelor membre, conform articolului 67 alineatul (1) TFUE”.
(
8
)	A se vedea în această privință Muñoz de Morales Romero, M., „The taking into account of EU previous convictions in joint/accumulated punishment: the Spanish case”, +n European criminal law review, 2018, vol. 8 (2), p. 244 și următoarele.
(
9
)	A se vedea punctul 35 și următoarele din prezentele concluzii.
(
10
)	A se vedea punctul 42 și următoarele din prezentele concluzii.
(
11
)	A se vedea punctul 55 și următoarele din prezentele concluzii.
(
12
)	Decizia‑cadru 2008/675 a fost transpusă în dreptul bulgar prin articolul 8 alineatul (2) din Codul penal. Or, textul acestei dispoziții nu impune instanței bulgare să dispună în mod unilateral executarea unei condamnări pronunțate în alt stat membru. O astfel de obligație rezultă mai degrabă din aplicarea și din interpretarea dispoziției menționate în coroborare cu articolul 68 alineatul (1) din acest cod. Acestea fiind spuse, trebuie să se menționeze că această din urmă dispoziție nu este decât reflectarea unui principiu general al dreptului penal al statelor membre în materie de condamnare, și anume revocarea suspendării executării condamnării în cazurile în care persoana condamnată săvârșește o nouă infracțiune în termenul de supraveghere.
(
13
)	Hotărârea din 7 august 2018, Banco Santander și Escobedo Cortés (C‑96/16 și C‑94/17, EU:C:2018:643, punctul 57), și Hotărârea din 17 decembrie 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Extrădare către Ucraina) (C‑398/19, EU:C:2020:1032, punctul 62).
(
14
)	Sublinierea noastră.
(
15
)	A se vedea punctul 31 din prezentele concluzii.
(
16
)	A se vedea Hotărârea Beshkov, punctul 28.
(
17
)	Hotărârea Beshkov, punctul 29, și Hotărârea din 15 aprilie 2021, AV (Hotărâre de aplicare a unei pedepse rezultante) (C‑221/19, EU:C:2021:278, punctul 52). Sublinierea noastră.
(
18
)	Sublinierea noastră.
(
19
)	Hotărârea Beshkov, punctul 37, Hotărârea din 5 iulie 2018, Lada (C‑390/16, EU:C:2018:532, punctul 39), și Hotărârea din 15 aprilie 2021, AV (Hotărâre de aplicare a unei pedepse rezultante) (C‑221/19, EU:C:2021:278, punctul 53). Sublinierea noastră.
(
20
)	Considerentul (5) al Deciziei‑cadru 2008/675. Sublinierea noastră.
(
21
)	Sublinierea noastră.
(
22
)	Sublinierea noastră.
(
23
)	Hotărârea din 16 iunie 2022, Obshtina Razlog (C‑376/21, EU:C:2022:472, punctul 51).
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2022, HN (Procesul unei persoane acuzate îndepărtate de pe teritoriu) (C‑420/20, EU:C:2022:679, punctele 35, 52 și 53).
(
25
)	A se vedea Concluziile avocatului general Richard de la Tour prezentate în cauza Sofiyska rayonna prokuratura și alții (Procesul unei persoane acuzate îndepărtate de pe teritoriu) (C‑420/20, EU:C:2022:157, punctul 68).
(
26
)	Sublinierea noastră.
(
27
)	Sublinierea noastră.
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 15 aprilie 2021, AV (Hotărâre de aplicare a unei pedepse rezultante) (C‑221/19, EU:C:2021:278, punctul 55).
(
29
)	EU:C:2020:80, punctul 67.
(
30
)	Hotărârea Beshkov, punctul 44. Sublinierea noastră.
(
31
)	Hotărârea Beshkov, punctul 47. Sublinierea noastră.
(
32
)	A se vedea punctul 53 din prezentele concluzii.
(
33
)	A se vedea punctul 49 din prezentele concluzii.
(
34
)	A se vedea punctul 14 din prezentele concluzii.
(
35
)	Hotărârea Beshkov, punctul 42.
(
36
)	A se vedea punctul 51 din prezentele concluzii. Sublinierea noastră
(
37
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 martie 2020, A. P. (Măsuri de probațiune) (C‑2/19, EU:C:2020:237, punctele 52 și 53).
(
38
)	Rosanò, A., „Beshkov or the long road to the principle of social rehabilitation of offenders”, în European Papers, vol. 3, 2018, nr. 1, p. 434. Potrivit acestui autor, reabilitarea socială a infractorilor face parte din tradițiile constituționale ale anumitor state membre și este menționată în anumite acte normative ale Uniunii, uneori chiar ca un obiectiv care trebuie urmărit.
(
39
)	Sublinierea noastră.
(
40
)	Sublinierea noastră.
(
41
)	Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauzele van Vemde (C‑582/15, EU:C:2016:766, punctul 48) și Ognyanov (C‑554/14, EU:C:2016:319, punctele 107 și 108). Sublinierea noastră.