62021CO0649
ORDONANȚA VICEPREȘEDINTELUI CURȚII
22 februarie 2022 (
*1
)
„Recurs – Intervenție – Concurență – Concentrări – Decizie prin care o concentrare este declarată compatibilă cu piața internă și cu funcționarea Acordului privind Spațiul Economic European, sub rezerva respectării anumitor angajamente – Întreprindere care operează pe piețele vizate de concentrare – Interes în soluționarea litigiului – Admitere”
În cauza C‑649/21 P(I),
având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 57 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 25 octombrie 2021,
Fastweb SpA, cu sediul în Milano (Italia), reprezentată de E. Cerchi, M. Merola, și F. Caliento, avvocati,
recurentă,
celelalte părți din procedură fiind:
Iliad Italia SpA, cu sediul în Milano, reprezentată de D. Fosselard și D. Waelbroeck, avocați,
reclamantă în primă instanță,
Comisia Europeană, reprezentată de G. Conte, J. Szczodrowski și C. Sjödin, în calitate de agenți,
pârâtă în primă instanță,
VICEPREȘEDINTELE CURȚII,
după ascultarea avocatului general, domnul M. Szpunar,
dă prezenta
Ordonanță
1
Prin recursul formulat, Fastweb SpA solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii Europene din 27 septembrie 2021, Iliad Italia/Comisia (T‑692/20, nepublicată, denumită în continuare ordonanța atacată, EU:T:2021:686), prin care acesta i‑a respins cererea de intervenție în susținerea concluziilor formulate de Illiad Italia SpA, reclamantă în primă instanță în cauza T‑692/20.
Cadrul juridic
2
Articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (JO 2004, L 24, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201) prevede:
„O concentrare care ar ridica obstacole semnificative în calea concurenței efective de pe piața internă sau de pe o parte semnificativă a acesteia, în special ca urmare a creării sau consolidării unei poziții dominante, este declarată incompatibilă cu piața comună.”
3
Articolul 8 alineatul (3) din acest regulament prevede:
„În cazul în care Comisia constată că o concentrare notificată îndeplinește criteriul prevăzut la articolul 2 alineatul (3) […], aceasta emite o decizie prin care se declară că acea concentrare este incompatibilă cu piața comună.”
Istoricul cauzei
4
Istoricul litigiului este expus la punctele 1-8 din ordonanța atacată. Pentru nevoile prezentei proceduri, acestea pot fi rezumate după cum urmează.
5
La data de 17 ianuarie 2020, Comisia Europeană a primit notificarea unui proiect de concentrare (denumită în continuare „operațiunea notificată”) prin care Vodafone Europe BV și Telecom Italia SpA aveau intenția să regrupeze activitățile lor de exploatare a infrastructurilor pasive în Italia în cadrul unei întreprinderi comune nou‑create, denumită Infrastrutture Wireless Italiane SpA (denumită în continuare „INWIT”).
6
La data de 6 martie 2020, Comisia a adoptat, în temeiul Regulamentului nr. 139/2004, Decizia C(2020) 1573 final prin care operațiunea notificată a fost declarată compatibilă cu piața internă și cu Acordul privind SEE (cazul COMP/M.9674 – Vodafone ITALIA/TIM/INWIT JV) (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
7
În decizia în litigiu, Comisia a apreciat, într‑o primă fază, efectele probabile ale operațiunii notificate. În această privință, Comisia a considerat, în primul rând, că operațiunea notificată ridica îndoieli serioase cu privire la compatibilitatea sa cu piața internă din cauza unor efecte verticale necoordonate pe piețele furnizării de servicii de telecomunicații mobile cu amănuntul și angro. În al doilea rând, Comisia nu a exclus posibilitatea ca operațiunea notificată să suscite îndoieli serioase în ceea ce privește compatibilitatea sa cu piața internă, pe de o parte, din cauza unor efecte verticale necoordonate în detrimentul furnizorilor de servicii cu amănuntul și angro de telecomunicații fixe fără fir care utilizează tehnologia „fixed wireless access” și, pe de altă parte, din cauza unor efecte orizontale necoordonate referitoare la prestarea de servicii de găzduire pe infrastructuri pasive operatorilor de rețele mobile, furnizorilor care utilizează tehnologia „fixed wireless access” și altor clienți decât organismele de radio și televiziune.
8
Într‑o a doua etapă, Comisia a apreciat că angajamentele asumate de Vodafone Europe și de Telecom Italia erau de natură să facă operațiunea notificată compatibilă cu piața internă și cu Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 4). Comisia a dedus de aici că operațiunea notificată, astfel cum a fost modificată ca urmare a angajamentelor propuse de părțile la concentrare, nu va împiedica în mod semnificativ concurența efectivă pe piețele pe care fuseseră identificate probleme de concurență.
9
Astfel, decizia în litigiu prevede că operațiunea notificată este compatibilă cu piața internă și cu Acordul privind SEE, sub rezerva respectării de către părțile la concentrare a condițiilor și a obligațiilor menționate în angajamentele anexate la această decizie.
Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată
10
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la data de 18 noiembrie 2020, Iliad Italia a introdus o acțiune prin care a solicitat anularea deciziei în litigiu.
11
Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 11 martie 2021, Fastweb a introdus o cerere de intervenție în cauza T‑692/20 în susținerea concluziilor formulate de Iliad Italia.
12
Prin ordonanța atacată, Tribunalul a respins această cerere de intervenție.
13
Tribunalul a constatat, în primul rând, la punctul 24 din această ordonanță că Fastweb nu era destinatara deciziei în litigiu.
14
În al doilea rând, Tribunalul a statuat, la punctul 33 din ordonanța atacată, că Fastweb nu a făcut dovada că trebuie sau că va trebui să subscrie efectiv servicii de găzduire a echipamentelor sale de transmisie la INWIT și că nu a respectat astfel sarcina probei care îi incumbă. În această privință, Tribunalul a arătat, în special la punctele 26, 29 și 31 din această ordonanță, că din decizia în litigiu, precum și din observațiile Comisiei rezulta că Fastweb utilizează alternative la infrastructurile pasive ale INWIT și că nu demonstrase că aceste alternative riscau să se dovedească insuficiente pentru a răspunde nevoilor sale sau să fie puse sub semnul întrebării prin eșecul parteneriatului și al cooperării instituite între Fastweb și alți operatori.
15
Tribunalul a precizat, la punctul 34 din ordonanța menționată, că, în orice caz, dacă observațiile Fastweb ar trebui înțelese în sensul că un eșec al acestui parteneriat sau al acestei cooperări ar însemna că ar avea nevoie de serviciile de găzduire ale INWIT, un astfel de eșec constituie un eveniment viitor și ipotetic care nu este de natură să dovedească un interes direct și actual în soluționarea litigiului.
16
În al treilea rând, Tribunalul a considerat, la punctul 36 din ordonanța atacată, că Fastweb nu a demonstrat că condițiile și sarcinile impuse părților la concentrare produc asupra situației sale efecte diferite de cele rezultate din parteneriatul său și din cooperarea sa cu alți operatori sau efecte care se adaugă celor care rezultă din acest parteneriat și din această cooperare.
Concluziile părților
17
Prin recursul formulat, Fastweb solicită Curții:
–
anularea ordonanței atacate;
–
admiterea cererii sale de intervenție în cauza T‑692/20 formulate în susținerea concluziilor Iliad Italia și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în procedura de recurs.
18
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea Fastweb la plata cheltuielilor de judecată efectuate în procedura de recurs.
Cu privire la recurs
19
În susținerea recursului, Fastweb prezintă două motive întemeiate, primul, pe o motivare eronată și pe o denaturare a faptelor și, al doilea, pe erori de drept în aplicarea articolului 40 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
Cu privire la primul motiv
Argumentație
20
Prin intermediul primului motiv, Fastweb susține că ordonanța atacată este viciată de o motivare eronată și de o denaturare a faptelor prin aceea că, în această ordonanță, Tribunalul a negat existența unui interes al Fastweb în soluționarea litigiului doar pentru motivul că utilizează în prezent o alternativă la infrastructurile pasive ale INWIT.
21
Or, singura problemă pertinentă ar fi dacă poziția juridică sau situația economică a Fastweb va fi sau ar putea fi modificată dacă s‑ar admite concluziile formulate de Iliad Italia prin care se solicită anularea deciziei în litigiu. Tribunalul ar fi trebuit, așadar, să se pronunțe asupra cererii de intervenție evaluând consecințele anulării deciziei în litigiu asupra activității comerciale a Fastweb. În acest cadru, Tribunalul nu ar fi putut evita să se întemeieze pe „supoziții” referitoare la efectul concentrării, întrucât orice interes în soluționarea unui litigiu în materie de concentrări s‑ar întemeia obligatoriu pe astfel de „supoziții”.
22
În speță, interesul societății Fastweb de a interveni ar fi dovedit, întrucât anularea deciziei în litigiu i‑ar permite să dispună de condiții concurențiale mai bune prin faptul că i se oferă accesul la serviciile de găzduire ale INWIT pe lângă sau în locul celor obținute datorită parteneriatului și cooperării sale. O anulare în parte a acestei decizii ar permite Fastweb să aibă acces la o gamă mai bună de site‑uri ale INWIT, precum și să dispună de o mai mare claritate în ceea ce privește caracteristicile acestor site‑uri și procedurile de acces la site‑urile respective.
23
Tribunalul ar fi neglijat astfel elemente esențiale ale litigiului, în special împrejurarea că lipsa oricărei alternative pe piață la site‑urile utilizate în prezent de INWIT ar priva‑o de puterea de negociere față de partenerii săi și ar limita concurența pe piață.
24
Fastweb susține de asemenea că trebuie să se țină seama de mai multe elemente de fapt suplimentare, și anume participarea sa la procedura administrativă în fața Comisiei, calitatea sa de operator nou intrat de rețea de piață, transmiterea de informații Comisiei cu privire la prejudiciul suferit ca urmare a lipsei accesului la site‑urile INWIT, precum și similitudinea dintre poziția sa și cea a Iliad Italia.
25
Comisia invocă inadmisibilitatea primului motiv susținând că Fastweb, pe de o parte, repune în discuție constatările de fapt ale Tribunalului fără a invoca sau a demonstra o denaturare a faptelor și, pe de altă parte, prezintă elemente de fapt care nu au fost evocate în fața Tribunalului.
Apreciere
26
Cu titlu introductiv, trebuie examinate argumentele Comisiei prin care se urmărește contestarea admisibilității primului motiv.
27
În această privință, trebuie amintit, pe de o parte, că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în conformitate cu articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept, cu excluderea oricărei aprecieri a situației de fapt. Prin urmare, Tribunalul este singurul competent să aprecieze elementele de probă. Aprecierea acestor elemente nu constituie, așadar, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs, mai puțin în cazul denaturării acestora [a se vedea în acest sens Ordonanța vicepreședintelui Curții din 21 iunie 2016, Bundesverband der Pharmazeutischen Industrie/Allergopharma, C‑157/16 P(I), nepublicată, EU:C:2016:476, punctul 9 și jurisprudența citată].
28
Deși prezentarea anumitor aspecte ale argumentației prezentate de Fastweb în susținerea primului motiv ar putea determina, desigur, să se considere că aceasta urmărește parțial să conteste aprecieri de fapt ale Tribunalului, nu este mai puțin adevărat că, prin acest motiv, Fastweb susține în esență că Tribunalul a apreciat existența interesului său în soluționarea litigiului pe baza unui criteriu eronat, întemeiat pe lipsa unei recurgeri actuale sau previzibile la serviciile părților la concentrarea în cauză, în condițiile în care Tribunalul ar fi trebuit doar să stabilească dacă, prin anularea deciziei în litigiu, poziția sa juridică sau situația sa economică putea să se modifice având în vedere efectele previzibile ale acestei concentrări asupra condițiilor concurențiale care afectează această societate.
29
O asemenea critică este de competența instanței de recurs întrucât se raportează la o eroare de drept pretins săvârșită de Tribunal, astfel încât primul motiv trebuie considerat admisibil deoarece se raportează la această critică.
30
Pe de altă parte, din jurisprudența Curții reiese că a permite unei părți să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului ar echivala cu a‑i permite să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul. În cadrul unui recurs, competența Curții este, așadar, limitată la aprecierea soluției legale date cu privire la motivele dezbătute în fața primei instanțe [Ordonanța vicepreședintei Curții din 13 noiembrie 2019, EDP España/Comisia, C‑536/19 P(I), nepublicată, EU:C:2019:965, punctul 22 și jurisprudența citată].
31
Or, prin susținerea că Tribunalul ar fi neglijat în mod eronat să țină seama de elementele de fapt menționate la punctul 24 din prezenta ordonanță, care nu fuseseră efectiv evocate în primă instanță, Fastweb prezintă în realitate Curții un motiv care nu a fost invocat la Tribunal, întemeiat pe faptul că cererea sa de intervenție ar fi trebuit să fie admisă pe baza acestor elemente de fapt. Prin urmare, argumentele întemeiate pe elementele de fapt menționate trebuie respinse ca inadmisibile.
32
În schimb, contrar celor susținute de Comisie, argumentele formulate de Fastweb rezumate la punctele 22 și 23 din prezenta ordonanță trebuie considerate ca fiind pur și simplu o explicație privind pertinența, în vederea aprecierii interesului său în soluționarea litigiului, a expunerii poziției economice a acestei întreprinderi, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 7 din cererea de intervenție depusă la Tribunal, iar aceste argumente nu pot fi deci înlăturate ca inadmisibile.
33
În ceea ce privește examinarea pe fond a primului motiv, trebuie arătat că din cuprinsul punctelor 25-34 din ordonanța atacată reiese că Tribunalul a apreciat că cererea de intervenție formulată de Fastweb nu ar fi trebuit să fie admisă decât în măsura în care aceasta ar fi stabilit, ținând seama de organizarea actuală a operațiunilor sale, că avea o nevoie actuală sau viitoare de acces la infrastructurile pasive ale INWIT și, prin urmare, că aceasta trebuie sau ar trebui să subscrie efectiv servicii de găzduire la INWIT.
34
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 40 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, orice persoană poate interveni în fața instanțelor Uniunii în cazul în care poate justifica un interes în soluționarea litigiului dedus judecății uneia dintre ele.
35
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, noțiunea de „interes în soluționarea litigiului”, în sensul articolului 40 al doilea paragraf menționat, trebuie definită în raport chiar cu obiectul litigiului și trebuie înțeleasă ca fiind un interes direct și actual pentru soluționarea rezervată concluziilor înseși, iar nu ca un interes în raport cu motivele sau cu argumentele invocate. Astfel, termenii „soluționarea litigiului” trimit la decizia finală solicitată, așa cum ar fi aceasta consacrată în dispozitivul hotărârii care urmează să fie pronunțată [Ordonanța vicepreședintei Curții din 24 iunie 2021, ratiopharm și alții/Comisia, C‑220/21 P(I), nepublicată, EU:C:2021:521, punctul 18, precum și jurisprudența citată].
36
Trebuie, printre altele, să se verifice că persoana care a formulat cererea de intervenție este afectată în mod direct de actul atacat și că interesul său în soluționarea litigiului este cert. În principiu, un interes în soluționarea litigiului nu poate fi considerat suficient de direct decât în măsura în care această soluție este de natură să modifice poziția juridică a persoanei care solicită să intervină [Ordonanța vicepreședintei Curții din 24 iunie 2021, ratiopharm și alții/Comisia, C‑220/21 P(I), nepublicată, EU:C:2021:521, punctul 19, precum și jurisprudența citată].
37
De altfel, trebuie făcută o distincție între persoanele care formulează o cerere de intervenție, care justifică un interes direct pentru soarta rezervată concluziilor prezentate de părțile din litigiul în care doresc să intervină, și cele care nu justifică decât un interes indirect în soluționarea litigiului din cauza unor similitudini între situația lor și cea a uneia dintre părți [Ordonanța vicepreședintei Curții din 24 iunie 2021, ratiopharm și alții/Comisia, C‑220/21 P(I), nepublicată, EU:C:2021:521, punctul 20 și jurisprudența citată].
38
În ceea ce privește mai precis existența unui astfel de interes în domeniul dreptului concurenței, trebuie subliniat că dispozițiile Tratatului FUE referitoare la normele privind concurența consacră un drept de a nu suferi o concurență denaturată prin măsuri contrare articolelor 101, 102 și 107 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Comisia, Comisia/Scuola Elementare Maria Montessori și Comisia/Ferracci, C‑622/16 P‑C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punctul 43, precum și Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții, C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctul 112).
39
Astfel, s‑a putut considera că un interes în soluționarea litigiului trebuie să îi fie recunoscut solicitantului cererii de intervenție atunci când schema de ajutor de stat care face obiectul litigiului poate avea consecințe directe și actuale asupra situației sale economice, în particular atunci când nu se poate exclude că un proiect finanțat prin intermediul unei asemenea scheme oferă o alternativă la prestațiile oferite de acest solicitant și poate avea astfel consecințe asupra activităților acestuia (a se vedea în acest sens Ordonanța președintelui Curții din 22 octombrie 2019, Scandlines Danmark și Scandlines Deutschland/Comisia, C‑174/19 P, nepublicată, EU:C:2019:1096, punctele 9, 22 și 40).
40
De asemenea, unor concurenți ai unei întreprinderi căreia, printr‑o decizie a Comisiei, i s‑a imputat un abuz de poziție dominantă, în sensul articolului 102 TFUE, a cărei situație economică s‑a modificat prin comportamentul în cauză, li s‑a putut recunoaște interesul de a interveni în susținerea concluziilor prin care se solicita respingerea unei acțiuni în anulare formulate împotriva deciziei Comisiei [a se vedea în acest sens Ordonanța președintelui Curții din 21 februarie 2008, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Comisia, C‑385/07 P, nepublicată, EU:C:2008:114, punctele 9 și 10, precum și Ordonanța președintelui Curții din 8 iunie 2012, Schenker/Deutsche Lufthansa și alții, C‑602/11 P(I), nepublicată, EU:C:2012:337, punctele 11 și 12].
41
Or, din articolul 2 alineatul (3) și din articolul 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 139/2004 rezultă că Comisia trebuie să declare incompatibile cu piața internă concentrările care ar ridica obstacole importante în calea unei concurențe efective pe această piață sau pe o parte semnificativă a acesteia, în special ca urmare a creării sau a consolidării unei poziții dominante.
42
Având în vedere aceste elemente, trebuie să se considere că o întreprindere care este activă pe una sau pe mai multe piețe identificate de Comisie ca putând fi afectate de efectele anticoncurențiale probabile ale unei operațiuni de concentrare are, în principiu, un interes direct și actual cu privire la soarta rezervată concluziilor formulate într‑o acțiune împotriva deciziei de autorizare a acestei concentrări, întrucât nu se poate exclude, într‑un stadiu preliminar al procedurii, că autorizarea concentrării respective și, eventual, condițiile și sarcinile de care depinde această autorizare pot avea consecințe asupra activităților acestei întreprinderi.
43
Împrejurarea că o astfel de întreprindere a recurs în prezent la serviciile unui alt operator decât părțile la concentrarea în cauză nu poate permite înlăturarea existenței unui asemenea interes, din moment ce, după cum arată Fastweb, modificarea situației concurențiale care decurge din operațiunea notificată este susceptibilă, chiar și într‑un asemenea caz, să influențeze alegerile economice de care dispune această întreprindere și puterea de negociere de care dispune aceasta în organizarea operațiunilor sale.
44
Rezultă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că revenea Fastweb sarcina de a face dovada, în vederea stabilirii interesului său în soluționarea cauzei T‑692/20, că nu își poate desfășura activitatea prin recurgerea la infrastructurile la care avea acces în prezent pe baza unui parteneriat și a unei cooperări cu alți operatori și astfel că trebuie sau ar trebui să subscrie efectiv servicii de găzduire a echipamentelor sale de transmisie la INWIT.
45
În consecință, primul motiv trebuie admis.
46
În aceste condiții, din moment ce dispozitivul ordonanței atacate este întemeiat și pe un motiv bazat pe comparația dintre condițiile și obligațiile impuse prin decizia în litigiu, este necesar să se examineze al doilea motiv având ca obiect contestarea acestui motiv.
Cu privire la al doilea motiv
Argumentație
47
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Fastweb arată că Tribunalul a săvârșit două erori de drept la punctul 36 din ordonanța atacată.
48
Pe de o parte, Tribunalul ar fi încălcat articolul 40 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene atunci când a apreciat interesul în soluționarea litigiului nu în raport cu concluziile prezentate de Iliad Italia, ci întemeindu‑și aprecierea pe analiza reținută de Comisie în decizia în litigiu. Prin urmare, Tribunalul nu s‑ar putea pronunța pe baza unor aprecieri pretins eronate care figurează în această decizie.
49
Pe de altă parte, Tribunalul ar fi comparat în mod eronat situația societății Fastweb cu cea a altor persoane fizice și juridice, impunând ca aceasta să demonstreze că condițiile și obligațiile impuse prin decizia în litigiu ar avea efecte specifice în privința sa.
50
Comisia susține că al doilea motiv se întemeiază pe o interpretare eronată a ordonanței atacate, întrucât Tribunalul a apreciat efectiv interesul Fastweb în soluționarea litigiului pe baza criteriilor care rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a instanțelor Uniunii.
Apreciere
51
Contrar celor statuate de Tribunal la punctul 36 din ordonanța atacată, nu se poate impune unei întreprinderi active pe una sau pe mai multe piețe, identificate de Comisie ca putând fi afectate de efectele anticoncurențiale probabile ale unei operațiuni de concentrare, să demonstreze că efectele pe care le au asupra situației sale condițiile și obligațiile impuse părților la concentrare diferă de cele care rezultă din relațiile sale actuale cu alți operatori.
52
Astfel, după cum arată Fastweb, din moment ce examinarea unei acțiuni în anulare introduse împotriva unei decizii de autorizare a unei concentrări are ca obiect în special să evalueze în ce măsură condițiile și obligațiile impuse prin această decizie sunt suficiente pentru a exclude apariția unor efecte anticoncurențiale în cazul realizării acestei concentrări, nu se poate aștepta de la o persoană care a formulat o cerere de intervenție să demonstreze, într‑un stadiu preliminar al procedurii, că aceste condiții și aceste obligații sunt insuficiente pentru a se evita astfel de efecte.
53
În plus, întrucât interesul unei întreprinderi pentru anularea unei decizii de autorizare a unei concentrări trebuie, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 42 și 43 din prezenta ordonanță, să fie apreciat fără a conferi un caracter decisiv împrejurării că această întreprindere se aprovizionează în prezent de la alți operatori decât părțile la concentrare, o eventuală comparație între efectele acordurilor încheiate cu acești operatori și cele ale condițiilor și obligațiilor impuse prin această decizie nu poate, în orice caz, să fie determinantă în scopul aprecierii respective.
54
Rezultă că se impune admiterea celui de al doilea motiv și, prin urmare, anularea ordonanței atacate.
Cu privire la cererea de intervenție formulată la Tribunal
55
Conform articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, atunci când Curtea anulează decizia Tribunalului, ea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza spre rejudecare la Tribunal pentru ca acesta să se pronunțe asupra ei.
56
În speță, Curtea dispune de elementele necesare pentru a se pronunța în mod definitiv cu privire la admisibilitatea cererii de intervenție a Fastweb.
57
În cererea sa de intervenție, Fastweb susține că, în calitate de furnizor de servicii mobile și fixe cu amănuntul și angro, este unul dintre operatorii care achiziționează servicii de găzduire pe o infrastructură pasivă de rețea. În acest sens, reclamanta susține că trebuie să aibă acces la site‑urile INWIT și că achiziționează servicii de găzduire pe macrosite‑uri de la operatori precum INWIT. Pentru acest motiv, ea apreciază că o anulare a deciziei în litigiu ar avea un impact semnificativ asupra poziției sale.
58
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 42 din prezenta ordonanță, asemenea elemente, a căror existență este atestată prin decizia în litigiu și nu este nicicum contestată de Comisie, sunt suficiente pentru a stabili că Fastweb are un interes direct și actual pentru soarta rezervată concluziilor privind anularea deciziei în litigiu formulate de Iliad Italia, întrucât este cert că ele demonstrează că Fastweb este activă pe una sau pe mai multe piețe identificate de Comisie ca putând fi afectate de efectele anticoncurențiale probabile ale operațiunii notificate.
59
În aceste condiții și contrar celor susținute de Comisie, nu se poate aștepta de la Fastweb să demonstreze de o manieră mai precisă modul în care operațiunea notificată ar fi susceptibilă să modifice poziția sa în calitate de furnizor de servicii fixe cu amănuntul și angro.
60
În plus, argumentele Comisiei prin care se neagă interesul societății Fastweb de a interveni, pentru motivul că nu ar fi demonstrat că parteneriatul și cooperarea în care Fastweb este angajată în prezent riscă să fie repuse în discuție sau că achiziționează ori va achiziționa efectiv servicii de găzduire de la INWIT, nu pot răsturna această concluzie din motivele indicate la punctul 43 din prezenta ordonanță.
61
Prin urmare, cererea de intervenție formulată de Fastweb în cauza T‑692/20 trebuie admisă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
62
În ceea ce privește cheltuielile de judecată aferente prezentului recurs, potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Conform articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
63
Întrucât Fastweb a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, iar Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Fastweb aferente recursului.
64
În ceea ce privește cheltuielile de judecată privind cererea de intervenție, potrivit articolului 137 din Regulamentul de procedură, de asemenea aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, în hotărârea sau în ordonanța prin care se finalizează judecata se dispune cu privire la cheltuielile de judecată.
65
În speță, întrucât cererea de intervenție formulată de Fastweb este admisă, cererea privind cheltuielile de judecată aferente intervenției se va soluționa odată cu fondul.
Pentru aceste motive, vicepreședintele Curții dispune:
1)
Anulează Ordonanța Tribunalului Uniunii Europene din 27 septembrie 2021, Iliad Italia/Comisia (T‑692/20, nepublicată, EU:T:2021:686).
2)
Admite cererea de intervenție formulată de Fastweb SpA în cauza T‑692/20 în susținerea concluziilor Iliad Italia SpA.
3)
Obligă Comisia Europeană să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Fastweb SpA în procedura de recurs.
4)
Cheltuielile de judecată aferente cererii de intervenție formulate de Fastweb SpA se vor soluționa odată cu fondul.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.