Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
LAILA MEDINA
esitatud 15. jaanuaril 2026(1)
Kohtuasi C‑801/24 P
NKO AO National Settlement Depository (NSD)
versus
Euroopa Liidu Nõukogu
Apellatsioonkaebus – Ühine välis‑ ja julgeolekupoliitika – Piiravad meetmed seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega – Rahaliste vahendite külmutamine – Apellandi nime kandmine ja jätmine asjaomaste isikute, üksuste ja asutuste loeteludesse – Otsuse 2014/145/ÜVJP artikli 2 lõike 1 punkt f – Mõiste „materiaalne või rahaline toetus Venemaa Föderatsiooni valitsusele“ – Ettevõtlusvabadus – Omandiõigus – Proportsionaalsus
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolev ettepanek käsitleb NKO AO National Settlement Depository (NSD)(2) apellatsioonkaebust 11. septembri 2024. aasta kohtuotsuse NSD vs. nõukogu (T‑494/22, EU:T:2024:607)(3) tühistamise nõudes. Selle otsusega jättis Üldkohus rahuldamata apellandi hagi, milles oli ELTL artikli 263 alusel vaidlustatud:
–        nõukogu 3. juuni 2022. aasta otsus (ÜVJP) 2022/883, millega muudetakse otsust 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 153, lk 92), ning nõukogu 3. juuni 2022. aasta rakendusmäärus (EL) 2022/878, millega rakendatakse määrust (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 153, lk 15);(4)
–        nõukogu 13. märtsi 2023. aasta otsus (ÜVJP) 2023/572, millega muudetakse otsust 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2023, L 75I, lk 134), ning nõukogu 13. märtsi 2023. aasta rakendusmäärus (EL) 2023/571, millega rakendatakse määrust (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2023, L 75I, lk 1),(5) ning
–        nõukogu 13. septembri 2023. aasta otsus (ÜVJP) 2023/1767, millega muudetakse otsust 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2023, L 226, lk 104), ning nõukogu 13. septembri 2023. aasta rakendusmäärus (EL) 2023/1765, millega rakendatakse määrust (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2023, L 226, lk 3),(6)
osas, milles nimetatud õigusaktidega oli kantud apellandi nimi neile lisatud loetellu. Nende õigusaktidega külmutas Euroopa Liidu Nõukogu kõik apellandi rahalised vahendid ja majandusressursid liikmesriikide territooriumil.
2.        Käesolev kohtuasi on üks reast Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebustest seoses piiravate meetmetega, mida nõukogu võttis 2022. aastal pärast Venemaa Föderatsiooni relvajõudude sissetungi Ukrainasse.(7) See annab Euroopa Kohtule võimaluse tõlgendada loetellu kandmise kriteeriumi, mis on sätestatud otsuse 2014/145/ÜVJP(8) artikli 2 lõike 1 punktis f, mida on muudetud otsusega (ÜVJP) 2022/329(9), ning määruse (EL) nr 269/2014(10) artikli 3 lõike 1 punktis f, mida on muudetud määrusega (EL) 2022/330(11). Selle kriteeriumiga, mille kohta kasutatakse üldiselt nimetust „kriteerium f“, on muu hulgas ette nähtud Venemaa Föderatsiooni valitsust materiaalselt või rahaliselt toetavate juriidiliste isikute ja üksuste loetellu kandmine. Samuti on Euroopa Kohtul võimalus selgitada, kas finantsteenuseid osutav äriühing saab tugineda proportsionaalsuse üldpõhimõtte rikkumisele tagajärgede tõttu, mida liidu piirav meede põhjustab tema klientidele.
II.    Faktilised asjaolud ja menetlus
A.      Vaidluse taust
3.        Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–20. Käesolevas ettepanekus võib selle tausta kokku võtta järgmiste faktiliste asjaoludega, mida ei ole vaidlustatud.
4.        Apellant on Venemaa õiguse alusel asutatud äriühing, kes on tegevusloaga depositoorium ja osutab keskdepositooriumina väärtpaberite registreerimise ja hoidmise teenuseid, samuti finantsteenuseid eeskätt muu finantsasutuse kui pangana, olles saanud tegevusloa, mis annab talle õiguse osutada pangaarveldusteenuseid.
5.        Nõukogu võttis 17. märtsil 2014 ELL artikli 29 alusel vastu otsuse 2014/145. Samal kuupäeval võttis nõukogu ELL artikli 215 lõike 2 alusel vastu määruse nr 269/2014. Mõlemad õigusaktid käsitlesid piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega.
6.        Arvestades olukorra tõsidust Ukrainas, võttis nõukogu 25. veebruaril 2022 vastu esiteks otsuse 2022/329, millega muudeti otsust 2014/145, ja teiseks määruse 2022/330, millega muudeti määrust nr 269/2014, muu hulgas selleks, et muuta kriteeriume, mille alusel saab kohaldada füüsiliste või juriidiliste isikute, üksuste või asutuste suhtes kõnealuseid piiravaid meetmeid.
7.        Otsuse 2014/145 artikli 2 lõigete 1 ja 2 redaktsioonis, mida on muudetud otsusega 2022/329(12), on sätestatud:
„1.      Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad järgmistele isikutele või on nende omandis, valduses või kontrolli all:
[…]
f)      füüsilised või juriidilised isikud, üksused või asutused, kes annavad materiaalset või rahalist toetust Krimmi annekteerimise ja Ukraina destabiliseerimise eest vastutavale Venemaa Föderatsiooni valitsusele või saavad selle tegevusest kasu […]
2.      Rahalisi vahendeid ega majandusressursse ei anta otse ega kaudselt lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, üksuste või asutuste käsutusse ega nende toetamiseks.“
8.        Nende rahaliste vahendite külmutamise kord on üksikasjalikult sätestatud muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 järgnevates lõigetes.
9.        Määrus nr 269/2014 määrusega 2022/330 muudetud redaktsioonis(13) kohustab võtma meetmeid rahaliste vahendite külmutamiseks ja selles on sätestatud üksikasjalik rahaliste vahendite külmutamise kord sõnastuses, mis on sisuliselt identne muudetud otsuses 2014/145 sätestatuga. Selle määruse artikli 3 lõike 1 punkt f kordab sisuliselt selle otsuse artikli 2 lõike 1 punkti f.
10.      Võttes arvesse Venemaa Föderatsiooni jätkuvat agressioonisõda Ukraina vastu, võttis nõukogu 3. juunil 2022 vastu algsed aktid. Apellandi nimi lisati muudetud otsusele 2014/145 lisatud loetellu ja muudetud määruse nr 269/2014 I lisa loetellu(14) järgmistel põhjendustel:
„[Apellant] on Venemaa muu finantsasutus kui pank ja Venemaa väärtpaberite keskdepositoorium. See on omakapitali turuväärtuse ja võlaväärtpaberite poolest Venemaa suurim väärtpaberite depositoorium ning ainus, kellel on juurdepääs rahvusvahelisele finantssüsteemile.
Venemaa valitsus ja keskpank tunnustavad [apellanti] kui süsteemselt olulist Venemaa finantsasutust. Tal on oluline roll Venemaa finantssüsteemi toimimises ja selle sidemetes rahvusvahelise finantssüsteemiga, aidates seega otse ja kaudselt kaasa Venemaa valitsuse tegevusele, poliitikale ja vahendite kasutamisele.
[Apellant] kuulub peaaegu täielikult Moskva börsile, mille ülesanne on tagada täielik juurdepääs Venemaa finantsturgudele. Moskva börs on omakorda oma rolli ja aktsionäride kaudu Venemaa valitsuse suure kontrolli all. [Apellant] on seega Krimmi annekteerimise ja Ukraina destabiliseerimise eest vastutavat Venemaa Föderatsiooni valitsust materiaalselt või rahaliselt toetav üksus või asutus.“
11.      Algsetes aktides apellandi suhtes võetud meetmeid, mis kehtisid kuni 15. märtsini 2023, pikendati esiteks 2023. aasta märtsi loeteludesse jätmise aktidega kuni 15. septembrini 2023 ja teiseks 2023. aasta septembri loeteludesse jätmise aktidega kuni 15. märtsini 2024, muutmata tema nime vaidlusalustesse loeteludesse kandmise põhjendusi.
B.      Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
12.      Apellant esitas vaidlustatud aktide tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 12. augustil 2022.
13.      Apellant põhjendas oma tühistamishagi nelja väitega, millest esimese kohaselt oli rikutud põhjendamiskohustust, teise kohaselt oli tehtud ilmne hindamisviga, kolmanda kohaselt oli ebaproportsionaalselt rikutud tema põhiõigusi ja neljanda kohaselt olid tõendid ebapiisavad.
14.      Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus apellandi hagi tervikuna rahuldamata ja jättis tema kohtukulud tema enda kanda ning mõistis temalt välja nõukogu kohtukulud.
15.      Esiteks, mis puudutas väidet, et on rikutud põhjendamiskohustust, asus Üldkohus seisukohale, et nii algsetes aktides kui ka 2023. aasta märtsi ja 2023. aasta septembri loeteludesse jätmise aktides on täpsustatud nende aktide vastuvõtmise konteksti ja õiguslikke aluseid. Peale selle kujutas nõukogu poolt apellandile antud ülevaade faktilistest asjaoludest endast piisavalt selget ja täpset põhjendust, mis võimaldas apellandil mõista põhjusi, miks tema nimi vaidlusalustesse loeteludesse kanti ja seejärel sinna jäeti, ning Üldkohtul kontrolli teostada. Seoses apellandi argumendiga, et nõukogu ei selgitanud, miks asjaomased piiravad meetmed hõlmavad tema klientide vara külmutamist, märkis Üldkohus, et põhjendamiskohustus ei too kaasa kohustust tuua välja kõik vaidlustatud aktide vastuvõtmise tagajärjed muude isikute suhtes; samuti ei kohusta see nõukogu tuvastama kõiki isikuid, keda apellandi suhtes võetud piiravad meetmed võivad kaudselt mõjutada.
16.      Teiseks, mis puudutas väiteid, et on tehtud ilmne hindamisviga ja et tõendid on ebapiisavad, mida Üldkohus analüüsis koos, järeldas ta, et apellant ei ole tõendanud, et nõukogu eksis, kui ta leidis, et apellant on süsteemselt oluline finantsasutus, kellel on Venemaa finantssüsteemi toimimises oluline roll. Samuti ei teinud nõukogu hindamisviga, kui ta leidis, et apellant aitas kaasa Venemaa valitsuse tegevusele, poliitikale ja vahendite kasutamisele. Arvestades, kuivõrd olulised on apellandi osutatud finantsteenused nii Venemaa valitsusele kui ka Venemaa Föderatsiooni keskpangale, ning tema üldisemat panust Venemaa finantssüsteemi nõuetekohasesse toimimisse, võis nõukogu asuda õigustatult seisukohale, et apellant andis Venemaa Föderatsiooni valitsusele kvantitatiivselt ja kvalitatiivselt olulist materiaalset või rahalist toetust, mis aitas kaasa tema rahaliste vahendite kasutamisele Ukraina destabiliseerimise jätkamiseks. Seoses konkreetsete apellandi argumentidega märkis Üldkohus veel, et muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f ette nähtud kriteerium ei kohusta tuvastama, et Venemaa Föderatsiooni valitsus kontrollib isikut, üksust või asutust, kes teda toetab. Samuti ei kohusta see säte tõendama loetellu kandmise kriteeriumis nimetatud materiaalsest või rahalisest toetusest kaugemale ulatuva, nimelt apellandi ja Venemaa valitsuse vahelise seose olemasolu.
17.      Kolmandaks, mis puudutas väidet, et on ebaproportsionaalselt riivatud põhiõigusi, analüüsis Üldkohus esimesena argumente, millega apellant väitis, et tema suhtes võetud piiravad meetmed tõid kaasa tema klientidele kuuluvate rahaliste vahendite või majandusressursside külmutamise, rikkudes nende omandiõigust. Sellega seoses märkis Üldkohus, et apellant ei saa oma tühistamishagi toetuseks tugineda omandiõigusele, mis talle ei kuulu, sest nimetatud kohtu praktika kohaselt saab subjektiivse õiguse rikkumisele põhimõtteliselt viidata üksnes isik, kelle õigust on väidetavalt rikutud, mitte aga kolmas isik. Apellandi klientide käsutuses olid õiguskaitsevahendid riigisisestes kohtutes, kus nad võisid muu hulgas tugineda sellele, et on rikutud nende omandiõigust, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 17.(15) Pealegi, seoses apellandi argumendiga, et muudetud otsuses 2014/145 ja muudetud määruses nr 269/2014 ette nähtud erand ei võimaldanud tema klientidel saavutada nende rahaliste vahendite või majandusressursside vabastamist riigisiseste asutuste tegevusetuse või nende asutuste kehtestatud liiga piiravate tingimuste tõttu, märkis Üldkohus, et tegelikult vaidlustas apellant selle argumendiga riigisiseste asutuste poolt selle erandi rakendamise raames võetud meetmete õiguspärasust, mille üle otsustamine on üksnes riigisiseste kohtute pädevuses. Apellandi klientide puhul, keda ükski piirav meede ei puuduta ja kelle rahalised vahendid või majandusressursid on külmutatud apellandi suhtes võetud piiravate meetmete tõttu, on riigisiseste asutuste ülesanne tagada, et nende klientide omandiõiguse riive vastab hartale.
18.      Teisena, seoses apellandi argumentidega, et tema suhtes võetud piiravad meetmed riivavad tema põhiõigusi, nimelt tema ettevõtlusvabadust ja õigust omandile, lükkas Üldkohus need apellandi argumendid pärast harta artiklis 52 sätestatud tingimuste analüüsimist tagasi. Muu hulgas järeldas Üldkohus, et vaidlustatud aktidega apellandi õiguste riivamist ei saa pidada ebaproportsionaalseks. Samuti märkis Üldkohus vastuseks muudele apellandi konkreetsetele argumentidele, et vaidlustatud aktide vastuvõtmise ajal võimaldasid muudetud otsuses 2014/145 ja muudetud määruses nr 269/2014 sätestatud erandid riigisisestel asutustel anda luba vabastada apellandi rahalised vahendid või majandusressursid, et ta saaks teha makse, mis seisneb tema klientide selliste väärtpaberite tagastamises, mida ta hoidis oma külmutatud kontodel Euroopa Liidus asutatud väärtpaberite depositooriumide juures.
III. Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
19.      Euroopa Kohtule 20. novembril 2024 esitatud apellatsioonkaebuses palub apellant Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        tühistada vaidlustatud aktid;
–        mõista kohtukulud välja nõukogult.
20.      Nõukogu, keda toetab Euroopa Komisjon, palub 3. veebruaril 2025 esitatud vastuses apellatsioonkaebusele Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellandilt.
IV.    Hinnang
21.      Apellant on põhjendanud apellatsioonkaebust kolme väitega, mille kohaselt on kolmel korral rikutud õigusnormi: seoses esiteks nõukogu põhjendamiskohustusega, teiseks muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f tõlgendamisega ja kolmandaks proportsionaalsuse põhimõtte hindamisega.
22.      Euroopa Kohus on palunud analüüsida neid argumente, mis on seotud muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f tõlgendamisega ja mis sisuliselt puudutavad apellatsioonkaebuse teist väidet. Samuti on Euroopa Kohus palunud hinnata apellandi argumente proportsionaalsuse põhimõtte kohta, nagu need on esitatud apellatsioonkaebuse kolmandas väites. Niisiis keskendun oma hinnangus nendele peamistele küsimustele.
A.      Apellatsioonkaebuse teine väide
23.      Apellatsioonkaebuse teises väites on apellant märkinud, et Üldkohus rikkus muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f tõlgendamisel õigusnormi.
24.      See apellatsioonkaebuse väide jaguneb kaheks osaks, millest esimese kohaselt on Üldkohus vääralt tõlgendanud muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f kasutatud sõnastust „kes annavad materiaalset või rahalist toetust […] Venemaa Föderatsiooni valitsusele“; ja teise kohaselt rakendas Üldkohus sobimatut tõendamisstandardit.
1.      Apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa
25.      Apellatsioonkaebuse teise väite esimeses osas on apellant märkinud, et Üldkohus on tõlgendanud muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f laialt, ebamääraselt ja ekslikult. Sellega seoses esitab ta kaks peamist argumenti.
26.      Esiteks väidab apellant, et muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f sätestatud kriteeriumi tuleb tõlgendada kitsalt, nii et see viitab vaid nendele toetamise vormidele, mis seisnevad otseses kauba tarnimises või raha ülekandmises Venemaa valitsusele asjaomase isiku või üksuse rahaliste vahendite abil. Sellega seoses väidab apellant, et muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f kasutatud mõistet „materiaalne või rahaline toetus“ tuleb tõlgendada kooskõlas sellega, kuidas tõlgendatakse määruse (EL) nr 833/2014(16) artikli 4 lõike 3 punktis b kasutatud mõistet „rahaline abi“, mis on selle määruse kohaselt määratletud kui igasugune tegevus, millega asjaomane isik või üksus annab või lubab anda omavahendeid või majandusressursse.
27.      Teiseks väidab apellant, et väärtpaberite keskdepositooriumina pakub ta lihtsalt tehnilisi vahendeid, mida on vaja selleks, et korraldada riigivõlakirjade emiteerimist. Igal juhul ei saa pidada tema ülesannet hõlmatuks mõistega „rahaline toetus“ muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f tähenduses. Apellant toonitab, et vaidlustatud kohtuotsusest ei nähtu sugugi, et ta osutab Venemaa valitsusele otsest rahalist abi, nimelt riigile üleantava tulu kujul.
28.      Nõukogu ja komisjon nende argumentidega ei nõustu.
29.      Nagu käesoleva ettepaneku punktist 7 selgelt nähtub, on muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f sätestatud, et külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad järgmistele isikutele või on nende omandis, valduses või kontrolli all: „füüsilised või juriidilised isikud, üksused või asutused, kes annavad materiaalset või rahalist toetust Krimmi annekteerimise ja Ukraina destabiliseerimise eest vastutavale Venemaa Föderatsiooni valitsusele või saavad selle tegevusest kasu“.
30.      Samuti osutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57, et muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f sätestatud kriteerium „materiaalne või rahaline toetus Venemaa valitsusele“ ei eelda, et asjaomased isikud või üksused annavad niisugust toetust, mis on otseselt või kaudselt seotud Krimmi annekteerimise või Ukraina destabiliseerimisega. Euroopa Kohtu 7. aprilli 2016. aasta otsusele Central Bank of Iran vs. nõukogu (C‑266/15 P, EU:C:2016:208)(17) viidates märkis Üldkohus ka, et materiaalset või rahalist toetust selle kriteeriumi tähenduses tuleb mõista kui igasugust toetust, mis võib oma kvantitatiivse või kvalitatiivse tähtsuse tõttu anda sellele valitsusele materiaalseid või rahalisi ressursse või vahendeid, mis võimaldavad tal jätkata Ukraina destabiliseerimist.
31.      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvesse võtta mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka õiguslikku konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa see säte on. Iseäranis on see nii juhul, kui asjaomase liidu õiguse sätte sõnastuses ei ole selle tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramist silmas pidades selgelt viidatud liikmesriikide õigusele, nagu see on käesoleval juhul seoses muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktiga f.(18)
32.      Selles osas, mis puudutab grammatilist tõlgendamist, märgin, et muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f ei ole mõistet „toetus“ määratletud. Seepärast tuleb selle mõiste tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramisel Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt arvesse võtta selle kasutamise üldist konteksti ja tähendust tavakeeles.(19)
33.      Selles aspektis vastab muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f kasutatud mõiste „toetus“ tegusõnale „toetama“. Sellel tegusõnal on mitu tähendust. Esiteks võib seda määratleda kui „[millegi] positsiooni oma abiga tugevdamist“. Teiseks võib seda määratleda kui „[millegi] säilitamise eesmärgil ressursside andmist“.(20) Tegusõnaga „toetama“ samalaadse tähendusega sõnu võib leida teistes muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f keeleversioonides.(21) Samuti, kuna sõna „toetus“ on täiendatud sõnadega „materiaalne või rahaline“, saab seda tõlgendada kui viidet kas positsiooni tugevdamisele materiaalse või rahalise abi teel või teise võimalusena materiaalsete või rahaliste ressursside andmisele.
34.      Oluline on tähele panna, et tegusõna „toetama“ esimesena nimetatud tähendus näib kinnitavat tõlgendust, mille on muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktile f pakkunud nõukogu ja komisjon ning mis vastab Üldkohtu tõlgendusele vaidlustatud kohtuotsuses. Sisuliselt väidavad mõlemad institutsioonid, et sõnastus „materiaalne või rahaline toetus […] Venemaa Föderatsiooni valitsusele“ viitab isikutele või üksustele, kes kvalitatiivselt või kvantitatiivselt hõlbustavad Venemaa valitsuse sõjalist tegevust Ukraina vastu, ilma et peaks olema tõendatud otsene ressursside üleandmine nimetatud valitsusele. Seevastu tegusõnale „toetama“ omistatud teine tähendus näib olevat rohkem kooskõlas apellandi tõlgendusega, mille kohaselt peaks muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f sätestatud loetellu kandmise kriteerium piirduma niisuguste isikute või üksustega, kes annavad Venemaa valitsusele otsest rahalist toetust või materiaalseid ressursse tema Ukraina-vastase tegevuse toetamiseks.
35.      Järelikult ei võimalda otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f sõnastus grammatilise tõlgendamise perspektiivist kindlaks teha, kas kehtima peaks nõukogu ja komisjoni pakutud tõlgendus või apellandi pakutu. Seepärast tuleks vastust sellele küsimusele otsida õiguslikus kontekstis, millesse muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkt f kuulub, ja arvestades selle peamisi eesmärke.
36.      Kontekstipõhise tõlgendamisega seoses juhin tähelepanu, nagu tegin seda ka kohtuasjas Mazepin vs. nõukogu (C‑35/24 P, EU:C:2025:412) esitatud ettepanekus(22), et muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f sätestatud loetellu kandmise kriteerium kehtestati esimest korda otsusega 2022/329.(23) Viimati nimetatud otsus võeti vastu 25. veebruaril 2022, s.o päev pärast seda, kui Venemaa Föderatsiooni president kuulutas välja sõjalise operatsiooni Ukrainas ja Venemaa relvajõud alustasid rünnakut Ukraina vastu.(24) Nagu nõukogu õigesti märgib, laiendas see otsus Venemaa Föderatsiooni suhtes võetud piiravate meetmete ulatust, suurendades nende meetmete alla kuuluvate isikute ja üksuste hulka, eelkõige uute loetellu kandmise kriteeriumide kehtestamise teel.(25)
37.      Samuti on oluline tähele panna, et otsuse 2014/145 artikli 2 lõige 1 sisaldas juba enne, kui seda otsusega 2022/329 muudeti, loetellu kandmise kriteeriumi, mis võimaldas võtta meetmeid selliste juriidilistele isikute vastu, kes suudavad anda otsest materiaalset või rahalist toetust Venemaa valitsuse tegevusele seoses Krimmi annekteerimise või Ukraina destabiliseerimisega. Täpsemalt, seda kriteeriumi sisaldas otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkt b, milles olid nimetatud „juriidilised isikud, üksused või asutused, kes toetavad materiaalselt või rahaliselt tegevust, mis kahjustab või ohustab Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust“. Muudetud otsuses 2014/145 see kriteerium säilitati, mis minu arvates tähendab, et selle otsuse artikli 2 lõike 1 punkti f tõlgendamine nii, nagu kohustaks see tõendama Venemaa Föderatsiooni valitsuse toetamist otsese rahastamise või kauba tarnimise teel, nagu apellant sisuliselt väidab, oleks lihtsalt liigne ja kontekstipõhisest vaatenurgast ebajärjepidev, kuna see muudaks tulemusetuks otsusega 2022/329 otsusesse 2014/145 tehtud muudatused.
38.      Sellegipoolest väidab apellant, et kontekstilise järjepidevuse huvides tuleb muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f kasutatud mõistet „materiaalne või rahaline toetus“ määratleda samamoodi, nagu on määratletud mõiste „rahaline abi“ määruse nr 833/2014 artikli 4 lõike 3 punkti b tähenduses. Sellele mõistele sama määruse artikli 1 punktiga o antud määratluse kohaselt eeldab rahaline abi seda, et asjaomane isik või üksus annab või lubab anda kasutamiseks rahalisi vahendeid või majandusressursse.
39.      Ent nagu komisjon sisuliselt märgib, on ühelt poolt määruse nr 833/2014 artikli 4 lõike 3 punktil b ja teiselt poolt muudetud otsuse artikli 2 lõike 1 punktil f täiesti erinev esemeline kohaldamisala. Nimelt viitab esimesena nimetatud säte konkreetselt määruse nr 833/2014 II lisas loetletud tehnoloogiatele, mille puhul on rahastuse või rahalise abi andmiseks isikutele, üksustele või asutustele Venemaal, ehkki see ei ole sõnaselgelt keelatud,(26) vaja määratud pädeva asutuse eelnevat luba. Seevastu, nagu juba selgitatud, on teisena nimetatud sättes ette nähtud üks loetellu kandmise kriteeriumidest, mis viib asjaomase isiku või üksuse rahaliste vahendite või majandusressursside külmutamiseni. Kuna on selge, et määruse nr 833/2014 artikli 4 lõike 3 punkti b ja muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktist f tulenevate loetellu kandmise kriteeriumide vahel ei ole esemelist seost, ei ole minu arvates võimalik leida nende kahe sätte ühisosa, mis oleks tõlgendamisel asjakohane. Samal põhjusel ei ole vastupidi apellandi argumendile asjakohane see, kuidas tõlgendas Euroopa Kohus mõistet „rahaline abi“ oma 28. märtsi 2017. aasta otsuses Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236).
40.      Järelikult näib muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f kontekstipõhine hindamine toetavat nõukogu ja komisjoni pakutud tõlgendust, nagu seda on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 34, mis langeb põhiosas kokku sellega, mida kasutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses.
41.      Mis puudutab teleoloogilist tõlgendamist, osutasin ka oma ettepanekus kohtuasjas Mazepin vs. nõukogu, et muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõikes 1 sätestatud kriteeriumid on osa õiguslikust raamistikust, millega kehtestati pretsedenditu piiravate meetmete kogum, mille eesmärk on – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 õigesti märkis – avaldada Venemaa ametiasutustele ja Venemaa Föderatsiooni majandusele maksimaalset survet. Selle õigusliku raamistiku lõppeesmärk on nõrgendada Venemaa valitsuse rahalisi võimalusi ja seega lõpetada tema sõjaline agressioon Ukrainas.(27) Vastust vajab küsimus, kas seda äärmiselt olulist eesmärki saab pidada tõhusamalt saavutatuks siis, kui järgida muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f tõlgendust, mille pakkusid välja nõukogu ja komisjon, või apellandi pakutud tõlgendust. Selleks tuleb võtta arvesse, et Euroopa Kohtus välja kujunenud praktika kohaselt tuleb eelistada tõlgendust, mis tagab asjaomase sätte soovitava toime.(28)
42.      Minu arvates on ilmne, et kui tõlgendada muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f nii, et see hõlmab toetust üksnes Venemaa valitsuse otsese rahastamise või talle materiaalsete ressursside otsese tarnimise kujul, nagu väidab apellant, piiraks see peale selle, et tegu on kontekstilise ebajärjepidevusega, mida olen juba selgitanud,(29) suuresti selles sättes ette nähtud kriteeriumi tõhusust, sest see ei võimaldaks maksimeerida survet, mida saab avaldada Venemaa ametiasutusele, et lõpetada tema tegevus ja poliitika Ukrainas. Venemaa Föderatsiooni valitsuse rahaliste võimaluste vähendamise asemel säilitataks sellise tõlgendamisega parimal juhul needsamad rahalised võimalused, mis olid sellel valitsusel enne muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f vastuvõtmist.
43.      Seevastu, kui muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f tuleks tõlgendada nii, et see viitab igasugusele toetusele, mis võib oma kvantitatiivse või kvalitatiivse tähtsuse tõttu anda Venemaa valitsusele ressursse või võimalusi tema tegevuses Ukraina destabiliseerimisel, olenemata selle toetuse otsesest või kaudsest seosest tegevusega, mille vastu meetmeid võetakse, oleks niisugune tõlgendus otseselt kooskõlas selle õigusraamistiku eesmärkidega, millesse muudetud otsus 2014/145 kuulub, ning selle tulemusel oleks mõistlikult võimalik neid eesmärke tõhusamalt saavutada.
44.      Apellant vaidleb eelnevale järeldusele vastu, märkides, et selle, sisuliselt kohtuotsusest Central Bank of Iran tuleneva tõlgenduse võttis Euroopa Kohus vastu seoses teistsuguse individuaalsete piiravate meetmete korraga ja nimelt seoses loetellu kandmise kriteeriumiga, mis oli koostatud teisiti kui muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis f. Olenemata kohtuotsuses Central Bank of Iran(30) analüüsitud kriteeriumi ja käesolevas asjas käsitletava kriteeriumi sõnastuse erinevustest tuleb mõlemal juhul siiski lähtuda samast tõlgendamise vaatenurgast. Nimelt, nagu märkisin oma ettepanekus kohtuasjas Timchenko vs. nõukogu (C‑702/23 P, EU:C:2025:273)(31), on Euroopa Kohtu praktika(32)ratio decidendi laiendada võimalusi selleks, et lõpetada tegevus, millele kõnealused piiravad meetmed on suunatud, eriti vähendades selleks kasutada olevaid materiaalseid ja rahalisi vahendeid, olenemata asjaomase õigussubjekti otsesest või kaudsest seosest selle tegevusega.
45.      Neid kaalutlusi arvesse võttes järeldan, et muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f tõlgendamine konteksti põhjal ega ka selle sätte teleoloogiline tõlgendamine ei eelda, erinevalt sellest, mida väidab apellant, niisuguse materiaalse ja rahalise toetuse tuvastamist, mis seisneb otseses kauba tarnimises või rahaliste vahendite üleandmises asjaomase isiku või üksuse poolt Venemaa Föderatsiooni valitsuse kasuks. Vastupidi, see säte eeldab vaid, et see isik või üksus on suuteline kvantitatiivselt või kvalitatiivselt hõlbustama Venemaa valitsuse tegevust Ukrainas.
46.      Sellest järeldub, et niivõrd kui Üldkohus tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 antud hinnangus vaidlustatud aktide õiguspärasuse kohta sellele tõlgendusele, ei saa Üldkohtule ette heita õigusnormi rikkumist.
47.      Mis puudutab muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f kohaldamist apellandile, on oluline märkida, et väärtpaberite keskdepositooriumidel on keskne funktsioon iga riigi kapitaliturul ja finantssüsteemis, sest nad hoiavad käigus infrastruktuuri, mis võimaldab arveldada finantsturgudel väärtpaberitega, näiteks aktsiate või võlakirjadega.(33) Seepärast oli Üldkohtul vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88 õigus, kui ta märkis, et keskdepositooriumid, nagu apellant, on süsteemselt olulised üksused, mis on hädavajalikud eelkõige rahapoliitika tõhusa elluviimise, valitsussektori võla haldamise kava usaldusväärsuse, tagatiste haldamise ning väärtpaberiturgude turvalisuse ja tõhususe seisukohast. Peale selle võib muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkt f nende väärtpaberite keskdepositooriumide tegevust takistades tõenäoliselt piirata rahalisi vahendeid, mida Venemaa Föderatsiooni valitsus saab riigivõlakirjade emiteerimisest, suurendades sel teel tema sõjalise tegevuse maksumust ja piirates tema võimet kahjustada Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust.(34)
48.      Sellepärast sai Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 106 minu arvates õigusnormi rikkumata järeldada, et arvestades, kuivõrd olulised on apellandi osutatavad finantsteenused nii Venemaa valitsusele kui ka Venemaa Föderatsiooni keskpangale, ning tema üldisemat panust Venemaa finantssüsteemi nõuetekohasesse toimimisse, andis apellant Venemaa Föderatsiooni valitsusele kvantitatiivselt ja kvalitatiivselt olulist materiaalset või rahalist toetust muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f tähenduses. Vastupidi sellele, mida väidab apellant, võib niisugusele järeldusele jõuda analüüsimata, kas Venemaa valitsusel oli apellandi suhtes otsene või kaudne osanikuhuvi, sest muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktile f pakutud tõlgenduse kohaselt ei ole see lihtsalt tingimus, mis peab olema selles sättes ette nähtud kriteeriumi rakendamiseks täidetud.
49.      Seda arvesse võttes ja kuna selle kohaselt, mida olen märkinud käesoleva ettepaneku punktides 46 ja 48, ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta tõlgendas otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punkti f ja asus seisukohale, et apellant võib kuuluda sellest sättest tulenevalt mõiste „materiaalne või rahaline toetus“ alla, tuleb teise väite esimene osa tagasi lükata.
2.      Apellatsioonkaebuse teise väite teine osa
50.      Apellatsioonkaebuse teise väite teises osas on apellant vaidlustanud tõendamisstandardi, mida Üldkohus rakendas hinnangu andmisel selle kohta, kas vaidlustatud aktid olid põhjendatud. Apellant väidab, et sõnaselge õigusnormi puududes – asjaolu, mida käesoleval juhul ei esine – ei saa nõukogu kõigest olla kohustatud viitama „piisavalt konkreetsete, täpsete ja kokkulangevate kaudsete tõendite kogumile“.
51.      Komisjon on seisukohal, et apellatsioonkaebuse teise väite see osa on vastuvõetamatu, kuna Üldkohtu poolt apellandi väitel toime pandud õigusnormi rikkumise osas puudub selgus. Sisuliselt väidavad nii nõukogu kui ka komisjon, et Üldkohus kohaldas õigesti Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat, mis käsitleb piiravate meetmete valdkonnas kohaldatavat tõendamisstandardit.
52.      Kõigepealt tuleb seoses vastuvõetavusega meelde tuletada, et Euroopa Kohtus välja kujunenud praktika kohaselt peab selleks, et apellatsioonkaebuse väide või selle osa oleks sisuliselt vastuvõetav, olema täidetud kaks tingimust.(35) Esiteks tuleb täpselt märkida selle kohtuotsuse, mille tühistamist apellant taotleb, kritiseeritavad osad. Teiseks on kohustuslik esitada piisavalt selgelt ja täpselt õiguslikud argumendid, millega apellatsioonkaebuse väidet või selle osa põhjendatakse. Kui üks või teine nendest kahest tingimusest ei ole täidetud, ei saa Euroopa Kohus kohtulikku kontrolli teostada ja seetõttu tuleb kõnealune apellatsioonkaebuse väide või selle osa jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.(36)
53.      Käesolevas asjas nähtub apellandi kirjalikest seisukohtadest siiski, et apellatsioonkaebuse teise väite teises osas vaidlustab apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 50. Seega vastab apellatsioonkaebus vastuvõetavuse tingimusele, mille kohaselt tuleb täpselt märkida selle kohtuotsuse vaidlustatav osa, mille tühistamist apellant taotleb. Mis puudutab viidet apellatsioonkaebuse väite põhjenduseks esitatavatele õiguslikele argumentidele, on apellandi kirjalikes seisukohtades samuti märgitud, et ta ei nõustu tõendamisstandardiga, mida Üldkohus kohaldas. Apellandi argument on see, et niisugust standardit tuleb pidada vastuvõetavaks vaid siis, kui see on seadusega sõnaselgelt ette nähtud. Kuigi apellandi argumendid on sõnastatud kokkuvõtlikult, on need piisavalt selged ja täpsed, et nende ulatust ja sisu oleks võimalik mõista.
54.      Järelikult vastab apellatsioonkaebuse teise väite teine osa Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas ette nähtud kahele tingimusele ja seega on tal võimalik teostada kohtulikku kontrolli. Seetõttu tuleb komisjoni väide, et see väiteosa tuleb tunnistada vastuvõetamatuks, tagasi lükata.
55.      Mis puudutab sisu, siis määras Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 tõendamisstandardi, mida nõukogu peab järgima selle kindlakstegemisel, kas apellandi suhtes võetud ja seejärel kehtima jäetud piiravad meetmed põhinesid piisavalt kindlal faktilisel alusel.(37) Üldkohtu sõnul täidab nõukogu temal lasuva tõendamiskoormise, kui ta viitab liidu kohtus piisavalt konkreetsete, täpsete ja kokkulangevate kaudsete tõendite kogumile, mis võimaldab tõendada piisava seose olemasolu selle üksuse, keda rahaliste vahendite külmutamise meede puudutab, ja tema suhtes kohaldatava loetellu kandmise kriteeriumi vahel.
56.      Mõiste „tõendamisstandard“ viitab faktilise asjaolu tõendamiseks vajalike tõendite hulgale ja liigile. Piiravate meetmete valdkonnas saab individuaalset loetellu kandmist tõendada otseste tõenditega – s.o tõenditega, mis iseenesest tõendavad nõukogu poolt põhjendustes sõnastatud faktiväidet –,(38) või üsna sageli ka kaudsete tõenditega, nagu eeldused või nn kaudsete tõendite kogum.(39) Viimati nimetatud juhul ei põhine Üldkohtu hinnang nõukogu esitatud individuaalsete tõendite eraldi hindamisel. Selle asemel põhineb see hinnang kõikide tõendite kui kogumi analüüsil, milles võetakse arvesse, et kuigi tõenditel ühekaupa ei pruugi olla piisavalt kaalu, et anda põhjenduste tõendamiseks piisavalt kindel faktiline alus, võivad kõik tõendid koos kumuleeruvalt siiski vastata nõutavale tõendamisstandardile.
57.      Käesoleval juhul põhineb vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohtu poolt määratud tõendamisstandard Üldkohtus välja kujunenud praktikal, nagu nähtub ka selle kohtuotsuse punktis 50 antud viidetest. Üldkohus on seda tõendamisstandardit järjepidevalt kohaldanud(40) alates sellest, kui ta selle oma 21. aprilli 2015. aasta otsuses Anbouba vs. nõukogu (C‑605/13 P, EU:C:2015:248)(41) algul sõnastas. Nimetatud asjas otsustas Üldkohtu suurkoda, et isiku kandmist nende isikute loeteludesse, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, peetakse põhjendatuks, kui see põhineb kaudsete tõendite kogumil, mis puudutavad näiteks selle isiku olukorda, ülesandeid ja suhteid selle režiimi kontekstis, millesse ta kuulub.(42) Seejärel on Euroopa Kohus rakendanud sedasama tõendamisstandardit oma praktikas(43), sealhulgas üsna hiljuti niisuguste piiravate meetmete suhtes, mis on võetud seoses olukorraga Ukrainas.(44)
58.      Seetõttu ei saa asuda seisukohale, et Üldkohus rikkus õigusnormi, sest tal oli lubatud tugineda kaudsete tõendite kogumil põhinevale tõendamisstandardile hindamaks, kas nõukogu põhjendused apellandi kohta põhinevad piisavalt kindlal faktilisel alusel. Olgugi et liidu õigusnormides puudub selle kohta sõnaselge säte, piisab märkimisest, et see standard põhineb Euroopa Kohtus välja kujunenud praktikal. Apellant omalt poolt ei ole esitanud kirjalikes seisukohtades ülevaatlikku selgitust selle kohta, millist konkreetset õigusnormi või õiguse üldpõhimõtet see asjaolu väidetavalt rikub.
59.      Apellatsioonkaebuse teise väite teine osa ja seetõttu ka see apellatsioonkaebuse väide tervikuna tuleb tagasi lükata.
B.      Apellatsioonkaebuse kolmas väide
60.      Apellatsioonkaebuse kolmandas väites on apellant sisuliselt leidnud, et Üldkohus rikkus proportsionaalsuse põhimõtte hindamisel õigusnormi.
61.      See väide jaguneb kaheks osaks. Esimeses osas heidetakse ette, et on jäetud hindamata väide, mille kohaselt rikuti apellandi põhiõigusi seoses tema klientide õigusega omandile; teises seatakse küsimärgi alla Üldkohtu järeldus, et vaidlustatud aktid on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
1.      Apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa
62.      Apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimeses osas on apellant leidnud, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et apellandi väidetud põhiõiguste rikkumise hindamisel ei olnud vaja arvesse võtta vaidlustatud aktide tagajärgi, mis mõjutasid tema klientide põhiõigust omandile. Tema arvates ei oleks Üldkohus pidanud analüüsima kooskõla proportsionaalsuse põhimõttega mitte tavalise subjektiivse õiguse teostamise, vaid sellise aluspõhimõtte seisukohast, mis nõuab kogu meetme tagajärgede kaalumist. Apellant toonitab, et tema peamine kohustus Euroopa Liidu turgudel seisneb väärtpaberite keskdepositooriumi ning sellisena Venemaa üksustele ja isikutele kuuluvate väärtpaberite depositaari funktsiooni täitmises. Apellandi karistamine on seega samaväärne tema klientide, nimelt Venemaa finantsasutuste vahe‑ ja lõppklientide karistamisega.
63.      Nõukogu vaidlustab apellatsioonkaebuse kolmanda väite selle osa vastuvõetavuse. Tema sõnul seab apellant selles väiteosas kahtluse alla vaidlustatud aktide kooskõla proportsionaalsuse üldpõhimõttega, mitte hinnangu, mille Üldkohus seoses selle põhimõttega apellandi põhiõiguste rikkumist hinnates andis. See kujutab endast uut väidet, mida esimeses kohtuastmes ei sõnastatud. Sisulises osas on nii nõukogu kui ka komisjon väljendanud, et nad apellandi argumentidega ei nõustu.
64.      Esiteks tuletan seoses apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimese osa vastuvõetavusega meelde Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat, et kui lubada poolel esitada esimest korda Euroopa Kohtus väiteid ja argumente, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, saaks ta õiguse Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus. Apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus Üldkohtus arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega.(45) See siiski ei välista apellandi võimalust esitada väiteid, mis on tekkinud vaidlustatud kohtuotsuse enese pinnalt ja mille eesmärk on selle kohtuotsuse põhjendatust õiguslikult kritiseerida.(46)
65.      Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud kohtuotsusest(47), et apellant esitas Üldkohtu menetluses väite, et põhiõigusi on ebaproportsionaalselt rikutud. Selles väites esitas apellant argumentatsiooni, mille kohaselt kaasneb tema vastu võetud piiravate meetmetega tema klientidele kuuluvate rahaliste vahendite või majandusressursside külmutamine, mistõttu rikuvad need meetmed ka nende klientide õigust omandile. Üldkohus omalt poolt analüüsis neid argumente ja järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129, et apellant ei saanud oma tühistamishagi toetuseks tugineda omandiõigusele, mis talle ei kuulu. Kohtupraktika kohaselt saab subjektiivse õiguse rikkumisele põhimõtteliselt viidata üksnes isik, kelle õigust on väidetavalt rikutud, mitte aga kolmas isik. Samuti selgitas Üldkohus, et apellandi klientide käsutuses on õiguskaitsevahendid riigisisestes kohtutes, kus nad võivad muu hulgas tugineda oma harta artiklis 17 sätestatud omandiõiguse rikkumisele.
66.      Seega on apellandi poolt kolmanda väite esimeses osas esitatud argumendid seotud hinnanguga, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuses, eelkõige seoses esimeses kohtuastmes esitatud väitega, et on rikutud põhiõigusi. Seetõttu – ilma et see mõjutaks vastust, mille Euroopa Kohus käesolevas asjas annab – ei kujuta kõnealune esimene osa endast uut argumentide kogumit, mis muudaks Euroopa Kohtu menetluses oleva vaidluse eset. Sellepärast teen ettepaneku tunnistada see vastuvõetavaks nõukogu esitatud vastuväitest olenemata.
67.      Teiseks ei pea apellant oma vaidlustuse sisulises osas asjakohaseks vaidlustatud kohtuotsuses viidatud kohtupraktikat, mille kohaselt, nagu eespool märgitud, ei saa apellant oma tühistamishagi põhjenduseks tugineda kolmanda isiku subjektiivse õiguse rikkumisele. Apellandi arvates ei ole see kohtupraktika välja kujunenud piiravate meetmete ega proportsionaalsuse põhimõtte järgimise kontekstis.
68.      Täheldan, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 on Üldkohus oma arutluskäiku põhjendades viidanud kahele omaenda otsusele ühelt poolt majandus‑ ja rahapoliitika ning teiselt poolt dumpinguvastaste meetmete valdkonnas.(48) Olgugi et kumbki nendest kohtuotsustest ei kuulu piiravate meetmete valdkonda, on need kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, millest sisuliselt tuleneb, et subjektiivset õigust saavad tegelikkuses teostada isikud, kellele see õigus kuulub,(49) olenemata selle menetluse laadist, mille osalised nad on.(50) Seega ei eksinud Üldkohus selles, et subjektiivse õiguse rikkumisele saab tugineda üksnes isik, kelle õigust on väidetavalt rikutud, mitte aga kolmas isik.(51)
69.      Samuti tuleb tähele panna, nagu Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 152 selgitanud, et algsete aktide vastuvõtmise ajal oli otsuses 2014/145 ja määruses nr 269/2014 ette nähtud niisugune erandi tegemise kord, mis võimaldas apellandi klientidel taotleda pädevatelt riigisisestelt asutustelt apellandi loetellu kandmise tõttu külmutatud rahaliste vahendite vabastamist.(52) Nagu nähtub ka vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 156 ja 159, tehti muudetud otsusega 2014/145 ja muudetud määrusega nr 269/2014 hiljem sellesse erandi tegemise korda muudatusi, mille eesmärk oli hõlbustada Euroopa Liidus asuvates depositooriumides külmutatud kontodel hoitavate väärtpaberite tagastamist apellandi kliendile.(53)
70.      Sellest järeldub, et muudetud otsusega 2014/145 ja muudetud määrusega nr 269/2014 kehtestati raamistik, milles eristati apellandi kui väärtpaberite keskdepositooriumi õiguslikku olukorda tema klientide omast. Nende klientide puhul, kelle suhtes ei olnud piiravaid meetmeid kehtestatud ja kelle rahalised vahendid või majandusressursid olid kontol külmutatud apellandi suhtes võetud piiravate meetmete tõttu, pidid riigisisesed ametiasutused tegema nende vahendite või ressursside vabastamise otsuse. Seega leidis Üldkohus õigesti, et kuna selle menetlusega kaasnes liidu õiguse rakendamine, olid need ametiasutused kohustatud harta artikli 51 lõike 1 kohaselt järgima hartat. Samuti oli Üldkohtul õigus, kui ta toonitas, et igasuguse nende erandite rakendamisest tuleneva vaidluse raames on apellandi klientide käsutuses õiguskaitsevahendid riigisisestes kohtutes, kus nad saavad muu hulgas tugineda sellele, et on rikutud nende õigust omandile, mis on sätestatud harta artiklis 17.(54) Ei ole välistatud, et nende menetluste raames saab taotleda Euroopa Kohtult eelotsust selle kohta, kas määruses nr 269/2014(55) sätestatud erandid on liidu õigusega kooskõlas.
71.      Seetõttu ei saa Üldkohtule ette heita tema seisukohta, et apellandi väidetud põhiõiguste rikkumist hinnates ei olnud vaja arvesse võtta vaidlustatud aktide tagajärgi, mis mõjutavad apellandi klientide põhiõigust omandile.
72.      Minu arvates tuleb apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa tagasi lükata.
2.      Apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa
73.      Apellatsioonkaebuse kolmanda väite teises osas on apellant sisuliselt vaidlustanud hinnangu, mille Üldkohus andis harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud tingimustele seoses tema ettevõtlusvabadusega ja õigusega omandile.
74.      Nõukogu ja komisjon vaidlevad nendele argumentidele vastu.
75.      Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 18, lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 134–146 tagasi apellandi väite, et tema suhtes võetud piiravad meetmed riivavad ebaproportsionaalselt tema põhiõigusi, nimelt tema ettevõtlusvabadust ja õigust omandile. Muu hulgas asus Üldkohus seisukohale, et apellandi suhtes võetud piiravatest meetmetest tekkivat riivet ei saa pidada ebaproportsionaalseks, sest:
–        need meetmed olid sobivad, võttes arvesse üldise huvi eesmärke, mis on rahvusvahelise üldsuse jaoks niivõrd olulised, nagu rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamine;
–        apellant ei viidanud ühelegi alternatiivsele, vähem piiravale meetmele, ega tõendanud, et nõukogu võis kaaluda vähem piiravate, ent sama sobivate meetmete võtmist kui need, mis on ette nähtud vaidlustatud aktides;
–        mängus olnud huvide kaalumine näitas, et piiravatest meetmetest tingitud ebamugavused apellandi jaoks ei ole ülemäärased, arvestades rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamise ülimat olulisust;
–        piiravate meetmete mõju piirdus liidu territooriumiga, mistõttu need puudutasid maksimaalselt vaid osa apellandile kuuluvatest omavahenditest või majandusressurssidest;
–        vaidlusalused piiravad meetmed ei võtnud apellandilt õigust saada vastavalt otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 6 punktile a ja määruse nr 269/2014 artikli 7 lõike 2 punktile a intressi või muud tulu tema külmutatud kontodelt, millele need rahalised vahendid ja majandusressursid hoiustatakse, tingimusel et kogu intress ja kõik muud tulud samuti külmutatakse, ning
–        nendes meetmetes oli ette nähtud võimalus anda luba külmutatud rahaliste vahendite või muude majandusressursside kasutamiseks, et katta vaidlusalustesse loeteludesse kantud juriidiliste isikute, üksuste või asutuste põhivajadusi.
76.      Esiteks, mis puudutab apellandi argumenti, et vaidlusalused piiravad meetmed ei ole ajutised, vaid on püsivad, sest need on kehtinud kauem kui kaks aastat, piisab märkimisest, et muudetud otsuse 2014/145 artikli 6 kohaselt olid vaidlustatud aktid apellandi suhtes kohaldatavad piiratud aja jooksul. Neid meetmeid vaadati ka pidevalt uuesti läbi. Samuti, kuigi apellant heidab Üldkohtule ette hinnangu andmist „teoreetilistel kaalutlustel, mitte aga konkreetse tõhususe põhjal“, ei ole ta esitanud selle argumendi kohta konkreetseid põhjendusi, nagu märgib nõukogu.
77.      Teiseks, mis puudutab apellandi väidet, et Üldkohus ei võtnud vaidlustatud aktide proportsionaalsust hinnates arvesse tagajärgi tema klientidele, olen juba märkinud, et tegelikult viitas Üldkohus muudetud otsuses 2014/145 sätestatud eranditele, mis võimaldasid riigisisestel ametiasutustel alates apellandi suhtes piiravaid meetmeid kehtestanud algsete aktide vastuvõtmisest anda luba apellandi rahaliste vahendite või majandusressursside vabastamiseks, et apellant saaks teha makse, millega ta tagastab oma klientidele väärtpaberid/võlakirjad, mis on hoiul tema külmutatud kontodel Euroopa Liidus asuvates väärtpaberite depositooriumides. Samuti, ehkki apellant väidab, et tema klientidel „ei ol[nud] mingit pistmist konfliktiga Ukrainas“, piisab meeldetuletusest, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võivad piiravad meetmed oma olemuse tõttu põhjustada kahju isikutele, kes ei ole mingil moel vastutavad nende meetmete vastuvõtmise põhjustanud olukorra eest.(56)
78.      Kolmandaks, mis puudutab apellandi argumenti, et teda vaidlustatud aktides loetellu kandes kavatses nõukogu tegelikult külmutada kõikide Venemaa investorite varad, loetlemata neid individuaalselt ja nõutaval identifitseerimise tasemel, täheldan, et see konkreetne argument on esitatud esimest korda alles apellatsiooniastmes. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, millele on juba viidatud käesoleva ettepaneku punktis 64, tuleb see argument jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
79.      Seda arvesse võttes olen seisukohal, et hinnangu andmisel selle kohta, kas vaidlustatud aktid on proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas, ei rikkunud Üldkohus ühtegi õigusnormi.
80.      Apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa ja seega kolmas väide tervikuna tuleb tagasi lükata.
V.      Ettepanek
81.      Käesolevas ettepanekus esitatud analüüsist lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta apellatsioonkaebus teise ja kolmanda väite osas rahuldamata.
82.      Ma ei avalda arvamust ülejäänud väidete kohta, mida apellant on apellatsioonkaebuses esitanud, ega ka selle kohta, kummalt poolelt tuleb Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõike 2 alusel välja mõista kohtukulud.
1      Algkeel: inglise.
2      Edaspidi „apellant“.
3      Edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“.
4      Edaspidi koos „algsed aktid“.
5      Edaspidi koos „2023. aasta märtsi loeteludesse jätmise aktid“.
6      Edaspidi koos „2023. aasta septembri loeteludesse jätmise aktid“ ning koos algsete aktide ja 2023. aasta märtsi loeteludesse jätmise aktidega „vaidlustatud aktid“.
7      Vt samuti 13. märtsi 2025. aasta kohtuotsus Shuvalov vs. nõukogu (C‑271/24 P, EU:C:2025:180), 1. augusti 2025. aasta kohtuotsused Timchenko vs. nõukogu (C‑702/23 P, EU:C:2025:605) ja Timchenko vs. nõukogu (C‑703/23 P, EU:C:2025:608) ning 16. oktoobri 2025. aasta kohtuotsus Timchenko vs. nõukogu (C‑805/24 P, EU:C:2025:792).
8      Nõukogu 17. märtsi 2014. aasta otsus, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2014, L 78, lk 16).
9      Nõukogu 25. veebruari 2022. aasta otsus, millega muudetakse otsust 2014/145 (ELT 2022, L 50, lk 1).
10      Nõukogu 17. märtsi 2014. aasta määrus, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2014, L 78, lk 6).
11      Nõukogu 25. veebruari 2022. aasta määrus, millega muudetakse määrust nr 269/2014 (ELT 2022, L 51, lk 1).
12      Edaspidi „muudetud otsus 2014/145“.
13      Edaspidi „muudetud määrus nr 269/2014“.
14      Edaspidi „vaidlusalused loetelud“.
15      Edaspidi „harta“.
16      Nõukogu 31. juuli 2014. aasta määrus, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (ELT 2014, L 229, lk 1).
17      Edaspidi „kohtuotsus Central Bank of Iran“. Vt eelkõige selle kohtuotsuse punktid 44 ja 45.
18      1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
19      Vt muu hulgas 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
20      Vt muu hulgas määratlus sõnastikus Oxford English Dictionary, veebis aadressil https://www.oed.com/dictionary/support_v?tl=true.
21      Vt nt prantsuskeelse tegusõna soutenir määratlused sõnastikus Le Robert, veebis aadressil https://dictionnaire.lerobert.com/definition/soutenir; saksakeelse tegusõna
unterstützen määratlused sõnastikus Duden, veebis aadressil https://www.duden.de/rechtschreibung/unterstuetzen_unterstuetzt; itaaliakeelse tegusõna supportare määratlused sõnastikus Treccani, veebis aadressil https://www.treccani.it/vocabolario/supportare/, ja hispaaniakeelse tegusõna apoyar määratlused sõnastikus Real AcademiaEspañola, veebis aadressil https://dle.rae.es/apoyar.
22      Edaspidi „minu ettepanek kohtuasjas Mazepin vs. nõukogu“, eelkõige punktid 42–44. See asi on praegu Euroopa Kohtu menetluses.
23      Vt samuti minu ettepanekud kohtuasjades Pumpyanskiy vs. nõukogu (C‑696/23 P, EU:C:2025:409, punktid 39–41), Khudaverdyan vs. nõukogu (C‑704/23 P, EU:C:2025:410, punktid 43–45), Rashnikov vs. nõukogu (C‑711/23 P, EU:C:2025:411, punktid 45–47) ja Khan vs. nõukogu (C‑111/24 P, EU:C:2025:413, punktid 41–43). Nimetatud asjad on praegu Euroopa Kohtu menetluses.
24      Vt otsuse 2022/329 põhjendus 9.
25      Vt otsuse 2022/329 põhjendus 11.
26      Vrd määruse nr 833/2014 artikli 4 lõiked 1 ja 2, millega on muu hulgas keelatud anda teatavaid kaupu, tehnoloogiaid ja teenuseid füüsilisele või juriidilisele isikule, üksusele või asutusele Venemaal või kasutamiseks Venemaal.
27      Vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 123) ja 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus VTB Bank vs. nõukogu (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, punkt 59).
28      19. novembri 2009. aasta kohtuotsus Sturgeon jt (C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
29      Vt käesoleva ettepaneku punkt 37.
30      Vt nõukogu 26. juuli 2010. aasta otsus, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140/ÜVJP (ELT 2010, L 195, lk 39), mida on muudetud nõukogu 15. oktoobri 2012. aasta otsusega 2012/635/ÜVJP (ELT 2012, L 282, lk 58) ja milles sätestati loetellu kandmise kriteerium, mille kohaldamisalasse kuulusid „muud isikud, üksused või asutused, kes toetavad Iraani valitsust rahaliselt, logistiliselt või materiaalselt, või on nendega seotud isikud või üksused“. Vt samuti nõukogu 23. märtsi 2012. aasta määruse (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 961/2010 (ELT 2012, L 88, lk 1), artikli 23 lõike 2 punkt d.
31      Vt eelkõige selle ettepaneku punkt 52.
32      Vt samuti 1. märtsi 2016. aasta kohtuotsus National Iranian Oil Company vs. nõukogu (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, punktid 79–83).
33      Selles osas, mis puudutab väärtpaberite keskdepositooriumide süsteemset olulisust liidu õiguse silmis, vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. juuli 2014. aasta määruse (EL) nr 909/2014, mis käsitleb väärtpaberiarvelduse parandamist Euroopa Liidus ja väärtpaberite keskdepositooriume ning millega muudetakse direktiive 98/26/EÜ ja 2014/65/EL ning määrust (EL) nr 236/2012 (ELT 2014, L 257, lk 1), põhjendused 2, 4, 6, 35, 48 ja 69 ning artiklid 19 ja 22. Vt samuti Euroopa Komisjon, „Central securities depositories (CSDs)“, veebis aadressil https://finance.ec.europa.eu/capital-markets-union-and-financial-markets/financial-markets/post-trade-services/central-securities-depositories-csds_en.
34      Vt analoogia alusel minu ettepanek kohtuasjas Mazepin vs. nõukogu, punkt 47.
35      Vt ELTL artikli 256 lõike 1 teine lõik, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimene lõik ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punkt d.
36      Vt muu hulgas 13. märtsi 2025. aasta kohtuotsus Shuvalov vs. nõukogu (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 26. juuni 2025. aasta kohtuotsus EVH jt vs. komisjon (C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P ja C‑470/23 P, EU:C:2025:478, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
37      Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 49. Vt sellega seoses ka 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punkt 119).
38      Vt sellega seoses 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punkt 124).
39      Vt Filpo, F., „Evidence standards in the judicial review of restrictive measures“, ERA Forum, nr 20, 2020, lk 620 ja 621.
40      Vt Üldkohtu uusimat praktikat 15. mai 2024. aasta kohtuotsuses Anbouba vs. nõukogu (T‑471/22, EU:T:2024:315, punkt 54), 12. juuni 2024. aasta kohtuotsuses Shammout vs. nõukogu (T‑649/22, EU:T:2024:376, punkt 64), 18. detsembri 2024. aasta kohtuotsuses Mironovich Shor vs. nõukogu (T‑489/23, EU:T:2024:912, punkt 139) ja 18. detsembri 2024. aasta kohtuotsuses Tauber vs. nõukogu (T‑493/23, EU:T:2024:913, punkt 133).
41      Edaspidi „kohtuotsus Anbouba“.
42      Vt eelkõige kohtuotsus Anbouba, punktid 52 ja 54. Vt samuti kohtujurist Boti ettepanek kohtuasjas Anbouba vs. nõukogu (C‑605/13 P ja C‑630/13 P, EU:C:2015:2, punkt 208).
43      Vt 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Tomana jt vs. nõukogu ja komisjon (C‑330/15 P, EU:C:2016:601, punkt 82) ja 21. septembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (C‑139/15 P, EU:C:2016:707, punktid 60 ja 61).
44      1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Timchenko vs. nõukogu (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, punkt 39).
45      Vt muu hulgas 17. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus PT Pelita Agung Agrindustri ja PT Permata Hijau Palm Oleo vs. komisjon (C‑112/23 P, EU:C:2024:899, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
46      Vt muu hulgas 10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Siemens Österreich jt ning Siemens Transmission & Distribution jt vs. komisjon (C‑231/11 P – C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punkt 102 ja seal viidatud kohtupraktika).
47      Vt käesoleva ettepaneku punktid 13 ja 17.
48      Vt vastavalt 19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Zhejiang Jndia Pipeline Industry vs. komisjon (T‑228/17, EU:T:2019:619) ning 22. juuni 2022. aasta kohtuotsus Anglo Austrian AAB ja Anglo Austrian AAB and Belegging-Maatschappij „Far-East“ vs. EKP (T‑797/19, EU:T:2022:389, punkt 285).
49      Vt muu hulgas 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Fliesen-Zentrum Deutschland (C‑687/13, EU:C:2015:573, punkt 73) ja 21. septembri 2023. aasta kohtuotsus China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products jt vs. komisjon (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, punkt 223 ja seal viidatud kohtupraktika).
50      9. septembri 2021. aasta kohtuotsus Adler Real Estate jt (C‑546/18, EU:C:2021:711, punkt 59). Tõepoolest on viimati viidatud kohtupraktika välja kujundatud seoses kaitseõigustega, mitte muude põhiõigustega, nagu ettevõtlusvabadus või õigus omandile, mida käsitleb käesolev kohtuasi. Euroopa Kohtu praktikas on siiski selgelt ja laialt viidatud „sisulist laadi“ õigustele, mis minu arvates tähendab, et see kohtupraktika on täielikult kohaldatav väidetavat põhiõiguse rikkumist käsitlevas asjas, nagu käesolev.
51      Nagu nõukogu õigesti osutab, toetab Euroopa Kohtu ja Üldkohtu praktikas kasutatud lähenemisviisi analoogia alusel ka Euroopa Inimõiguste Kohtu lähenemisviis Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklile 34, eelkõige mis puudutab osanikuõiguste kasutamist äriühingu poolt. Nimetatud kohtu sõnul ei saa äriühingute osanikke põhimõtteliselt pidada nende äriühinguid mõjutavate aktide ja meetmete „ohvriteks“ konventsiooni artikli 34 tähenduses.
52      Vt eelkõige otsuse 2014/145 artikli 2 lõige 5 ja määruse nr 269/2014 artikli 6 lõige 1.
53      Vt eelkõige muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõiked 19 ja 25 ning muudetud määruse nr 269/2014 artikli 6b lõiked 5 ja 5a.
54      Vt eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktid 131–133, 155 ja 158.
55      Vt selle kohta 23. aprilli 1986. aasta kohtuotsus Les Verts vs. parlament (294/83, EU:C:1986:166, punkt 23).
56      Vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 149) ja 25. juuni 2020. aasta otsus VTB Bank vs. nõukogu (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, punkt 81).