62008CC0414_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Sisukord
I	Õiguslik raamistik
A.	Ühenduse alusmäärused
B.	Komisjoni otsused, mis sisaldavad kõnealustele ühenduse abi meetmetele kohaldatavaid norme
II	Vaidluse taust
A.	Õigusaktid üldise toetuse andmise kohta Basilicata maakonnale
B.	Riskikapitalifondi asutamine ja rakendamine
III	Vaidlustatud kohtuotsus
IV	Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
V	Komisjoni argumendid, mis puudutavad Esimese Astme Kohtule esitatud hagi vastuvõetamatust
VI	Apellatsioonkaebus
A.	Kaheksa väidet tühistamisnõude rahuldamata jätmise kohta
1.	Esimene väide, mis puudutab vaidlusaluse otsuse moonutamist ning seda, et apellandi esitatud hagi on muudetud
a)	Poolte argumendid
b)	Õiguslik hinnang
i)	Etteheide, et vaidlusalust otsust on moonutatud
ii)	Etteheide, et esimeses kohtuastmes esitatud hagi mõtet ja ulatust on muudetud
iii)	Vahetulemus
2.	Teine väide, et andmelehe nr 19 sätteid on vääralt tõlgendatud
a)	Esimene osa (etteheited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkti 52)
i)	Poolte argumendid
ii)	Õiguslik hinnang
–	Etteheide põhjenduste asendamise kohta
–	Etteheide kunstliku tõlgendamise kohta
–	Etteheide määruse nr 1685/2000 tagasiulatuva kohaldamise kohta
–	Etteheide vastuolu kohta Esimese Astme Kohtu tõlgenduse ja komisjoni praktika vahel
–	Vahetulemus
b)	Teine osa (etteheide, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 53)
c)	Kolmas osa (etteheited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkti 55)
i)	Poolte argumendid
ii)	Õiguslik hinnang
d)	Neljas osa (etteheited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkte 57 ja 58)
i)	Poolte argumendid
ii)	Õiguslik hinnang
–	Teise väite neljas osa on tulemusetu
–	Etteheide, et järgitud ei ole sätet, mille kohaselt on nõutav vähemalt kümne äriühingu rahastamine
–	Etteheide vastuolulise arutluskäigu kohta
e)	Viies osa (etteheited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkti 48)
i)	Poolte argumendid
ii)	Õiguslik hinnang
f)	Vahetulemus
3.	Kolmas väide, et kasulikkuse tingimust on vääralt tõlgendatud
a)	Poolte argumendid
b)	Õiguslik hinnang
4.	Neljas ja viies väide
a)	Neljas väide, et Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Mediocurso vs. komisjon välja kujundatud põhimõtteid on valesti tõlgendatud ning seetõttu on need kohaldamata jäetud
i)	Poolte argumendid
ii)	Õiguslik hinnang
–	Etteheide, et arvestatud ei ole abi vähendamise menetluse ning järelevalve ja hindamiskohustuse vahelist suhet
–	Selliste menetlusnormide kohaldamine, mida ühenduse seadusandja ei ole sõnaselgelt ette näinud
–	Etteheide, mis puudutab kohustust tugineda kaitseõiguste järgimise vajadusele
–	Etteheide kaitseõiguste põhimõtte rikkumise kohta
–	Vahetulemus
b)	Viies väide, et on rikutud määruse nr 4253/88 artikleid 25 ja 26, mis puudutavad komisjoni järelevalve- ja kontrollikohustust
i)	Poolte argumendid
ii)	Õiguslik hinnang
5.	Kuues ja seitsmes väide
a)	Kuues väide, et on rikutud õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtet
b)	Seitsmes väide, et on moonutatud tõendeid ja rikutud tõendamiskoormise üldpõhimõtteid
i)	Poolte argumendid
ii)	Õiguslik hinnang
–	Seitsmes väide on tulemusetu
–	Esimene etteheide, mis puudutab asjaolu, et apellant on esitanud dokumendid järelevalvekomitee otsuste kohta
–	Teine etteheide, mis puudutab asjaolu, et Esimese Astme Kohus ei ole tuginenud tuvastatud asjaoludele
–	Kolmas etteheide, et menetlustoimingud on tegemata jäetud
–	Neljas etteheide apellandi esitatud dokumentide kohta
–	Viies etteheide, et komisjoni tehtud maksed on jäetud arvesse võtmata
–	Kuues etteheide, et põhjendused on puudulikud
–	Vahetulemus
6.	Kaheksas väide, et on rikutud ühenduse kohtupraktikat, mis puudutab proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamist ühenduse abi vähendamise juhtudel
a)	Poolte argumendid
b)	Õiguslik hinnang
i)	Komisjoni kaalutlusruum määruse nr 4253/88 artikli 24 raames
ii)	Etteheide, mille kohaselt ei pandud toime pettust
iii)	Selle arvessevõtmine, et komisjon jättis järelevalve ja hindamiskohustuse tõenäoliselt täitmata
iv)	Vahetulemus
7.	Tulemus
B.	Kaks väidet kahju hüvitamise nõude kohta
1.	Üheksas väide
a)	Poolte argumendid
b)	Õiguslik hinnang
2.	Kümnes väide
a)	Poolte argumendid
b)	Õiguslik hinnang
i)	Õiguspärasest toimingust tuleneva vastutuse olemasolu
ii)	Etteheited kahju ebatavalisuse kohta
iii)	Etteheide kahju erilisuse kohta
C.	Õigusliku analüüsi kokkuvõte
VII	Kohtukulud
VIII	Ettepanek
1. Käesoleva apellatsioonkaebusega palub Sviluppo Italia Basilicata SpA (edaspidi „apellant”) tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑176/06: Sviluppo Italia Basilicata vs.
komisjon(2) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”). Selle otsusega jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata apellandi hagi, milles paluti esiteks tühistada komisjoni 20. aprilli 2006. aasta otsus K (2006) 1706, millega vähendati abi, mis oli antud Euroopa Regionaalarengu Fondist üldise toetusena Itaalias Basilicata maakonnas tegutsevaid väikese ja keskmise suurusega ettevõtjaid toetavate meetmete rakendamiseks (edaspidi „vaidlusalune otsus”), ning teiseks hüvitada selle otsusega talle tekitatud kahju.
I Õiguslik raamistik
2. EÜ artiklis 158 on sätestatud, et Euroopa Ühendus taotleb eri regioonide arengutaseme ühtlustamist ning mahajäämuse vähendamist kõige ebasoodsamates piirkondades, selleks et edendada ühenduse igakülgset harmoonilist arengut. Vastavalt EÜ artiklitele 159 ja 160 toetab ühendus nende eesmärkide saavutamist muu hulgas meetmetega, mis ta võtab struktuurifondide, eelkõige Euroopa Regionaalarengu Fondi (ERF) kaudu, mille eesmärk on olla abiks põhiliste regionaalsete ebavõrdsuste korvamisel.
A. Ühenduse alusmäärused
3. Nõukogu 24. juuni 1988. aasta määruse (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide ülesannete ja tõhususe kohta ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega(3)
(muudetud nõukogu 20. juuli 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 2081/93(4) ) artiklis 1 on ette nähtud, et EÜ artiklites 158 ja 160 sätestatud üldiste eesmärkide saavutamisel toetavad struktuurifondid viie prioriteetse eesmärgi saavutamist. Nende hulgast eesmärk nr 1 seisneb „arengus mahajäänud piirkondade arengu ja struktuurilise kohandamise edendamises”. [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.] Basilicata kuulub nimetatud määruse lisa kohaselt piirkondade hulka, mida see eesmärk puudutab.
4. Määruse nr 2052/88 artiklis 5 on loetletud struktuurifondide rahalise abi võimalikud vormid. Nende hulka kuulub selle artikli lõike 2 punkti c kohaselt võimalus, et abi antakse „üldise toetuse” kujul, mida üldjuhul haldab liikmesriigi poolt Euroopa Ühenduste Komisjoni nõusolekul nimetatud vahendaja, kes tagab selle jaotamise üksiktoetusteks, mis antakse abisaajatele.
5. Abi puudutavad asjakohased menetlusnormid on sätestatud nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määruses (EMÜ) nr 4253/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega(5), muudetud nõukogu 20. juuli 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 2082/93(6) ning nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrusega (EMÜ) nr 4254/88, millega nähakse ette sätted m ääruse nr 2052/88 rakendamiseks seoses Euroopa Regionaalarengu Fondiga,(7) muudetud nõukogu 20. juuli 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 2083/93(8) .
6. Määruse nr 4254/88 artiklis 6 on sätestatud, et üldiste toetuste kasutamise korda reguleerib asjassepuutuva liikmesriigi nõusolekul sõlmitud komisjoni ja vahendaja kokkulepe, milles tuleb täpsustada eelkõige võetavate meetmete liigid, abisaajate valiku kriteeriumid, ERF‑i abi tingimused ja määrad ning üldiste toetuste kasutamise järelevalve kord.
7. Määruse nr 4253/88 artiklis 24 on pealkirja „Abi vähendamine, peatamine ja tühistamine” all ette nähtud:
„1. Kui tegevuse või meetme rakendamine ei näi osaliselt ega tervikuna õigustavat selleks eraldatud abi, vaatab komisjon juhtumi asjakohasel viisil partnerluse raames läbi, nõudes eelkõige liikmesriigilt või liikmesriigi poolt tegevuse teostamiseks määratud ametiasutustelt märkuste esitamist kindlaksmääratud aja jooksul.
2. Pärast läbivaatamist võib komisjon asjaomasele tegevusele või meetmele antavat abi vähendada või selle peatada, kui uurimise käigus ilmneb eeskirjade eiramine või tegevuse või meetme rakendamise viisi või tingimusi mõjutav oluline muudatus, mille kohta ei ole taotletud komisjoni heakskiitu.
[…]” [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
8. Määruse nr 4253/88 artiklid 25 ja 26 sätestavad rahalise abi rakendamise järelevalve ja hindamise korra. Eelkõige sätestavad artikli 25 lõiked 1 ja 3:
„1. Komisjon ja liikmesriigid tagavad partnerluse raames tõhusa järelevalve fondidest eraldatava abi rakendamisel ühenduse abi raamprogrammide ja erimeetmete käigus (programmid jne). […]
[…]
3. Järelevalvekomiteed moodustatakse partnerluse raames, asjaomase liikmesriigi ja komisjoni kokkuleppe alusel.
Komisjon ja vajaduse korral EIP võivad osaleda neis järelevalvekomiteedes esindaja vahendusel.”
B. Komisjoni otsused, mis sisaldavad kõnealustele ühenduse abi meetmetele kohaldatavaid norme
9. Komisjon võttis 29. juulil 1994 vastu otsuse 94/629/EÜ millega kehtestati ühenduse struktuuriabi raamprogramm Itaalias eesmärgiga nr 1 hõlmatud piirkondade, nimelt Abruzzo, Basilicata, Calabria, Campania, Molise, Apuulia, Sardiinia ja Sitsiilias jaoks(9), ajavahemikuks 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 1999.
10. Komisjon kehtestas 23. aprilli 1997. aasta otsusega 97/322/EÜ(10) eeskirjad, mis reguleerivad seda, millised kulud on erinevate ühenduse poolt Itaalias rakendatavate abimeetmete raames abikõlblikud. Selle otsuse lisas on ära toodud andmeleht nr 19 riskikapitalifondidel põhinevate finantskorraldustoimingute kulude abikõlblikkuse kohta struktuurifondide raames (edaspidi „andmeleht nr 19”).
11. Selle andmelehega kehtestatud üldpõhimõtted finantskorraldustoimingute kohta sätestavad:
„[…]
vii) nende fondide töökorraldus peab olema kooskõlas abi rahastamist puudutavate õigusnormidega, eeskätt kohustuse ja tehtud kulutuste mõistete ning abi lõpetamise osas;
viii)	riskikapitalifondid toetavad üksnes finantsiliselt ja majanduslikult elujõulisi ettevõtjaid;
[…]”[Siin ja edaspidi on nimetatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
12. Konkreetselt riskikapitalifondide osas on andmelehe nr 19 punktis B „Riskikapitalifondi töökord” sätestatud järgmist:
„[…]
2. Riskikapitalifondi meetmed seisnevad omakapitaliinvesteeringutes, muu hulgas näiteks: abi saavate ettevõtjate kapitali märkimine (osalus aktsiate või osa vormis), laenud (vajadusel osaluslaenuna), võlakirjad (vajadusel vahetusvõlakirjad) jne.
[…]
8. Ühenduse abi andmise ajal paigutatakse riskikapitalifondi saadud tulu (eelkõige võimalikud dividendid, võõrandamisest saadud kasum ja hoiuseintressid) fondi ning kasutatakse omakapitaliinvesteeringute ning ettenähtud piirides halduskulude rahastamiseks.
[…]
10. Komisjonile esitatakse aruanne riskikapitalifondi tegevuse kohta igal kalendriaastal pärast järelevalvekomitee arvamuse ärakuulamist. See aruanne sisaldab riskikapitalifondi bilanssi ning kasumi ja kahjumi arvestust, kantud halduskulude üksikasjalikku ülevaadet, fondi tagasimakstud summade arvestust, tehtud omakapitaliinvesteeringute üksikasjalikku loetelu (tehtud investeeringud, antud laenud jne ettevõtjate ja sektorite kaupa, järgides konfidentsiaalsuse põhimõtet) ning tekkinud probleeme ja võimalikke väljapakutud või rakendatud lahendusi.
11. Komisjonil ja kontrollikojal on õigus kontrollida riskikapitalifondi tegevust, sealhulgas õigus auditeerida või lasta auditeerida ettevõtjaid, milles riskikapitalifondil oli või on osalus.
[…]”
13. Andmelehe nr 19 punktis C on „õigusliku ja rahalise kohustuse” mõiste määratletud kui „riskikapitalifondi asutamise või algse kapitali suurendamise õigustoiming”. Sama punkt määratleb „tegelikult tehtud kulutused” kui „riskikapitalifondis osalejate tehtud rahalised sissemaksed (sissemakstud kapital), mis tehakse ranges vastavuses täitmisaruannetega, milles on ära toodud tehtud omakapitaliinvesteeringud, mis tõendavad meetme nõuetekohast rakendamist”.
14. Andmelehe nr 19 punktis D „Abi lõpetamine” on sätestatud:
„1. Riskikapitalifond asutatakse asjakohaseks, taotletavate eesmärkidega kooskõlas olevaks ajaks. Riskikapitalifondi minimaalne tegevusaeg vastab asjaomase abi kestusele.
2. Ühenduse abi lõpetamisel (pärast maksetähtpäeva) määratakse kindlaks riskikapitalifondi finantsseisund, mille käigus võrreldakse sissemakstud kogukapitali kasutamist vastava ajavahemiku jooksul ettevõtjatele antud abi kogusummaga.
– Kui tuvastatakse, et summa, mis koosneb vastava ajavahemiku jooksul ettevõtjatele antud abi kogusummast, katab vähemalt 100% sissemakstud kapitalist (on sellest suurem või sellega võrdne), siis loetakse meede täielikult täidetuks.
[…]
– Kui vaatamata järelevalvekomitee järelevalvele on abi lõpetamise ajal ettevõtjatele asjaomase ajavahemiku jooksul antud abi kogusumma väiksem fondi sisse makstud kapitalist, lahutatakse üle jääv summa lõppsummast, mille ühendus maksab liikmesriigile vastava abi raames.
3. Pärast abi lõppsumma tasumist ei sekku komisjon enam asjaomase tegevuse rakendamisse või järelevalvesse […]
[…]”
15. Viimaks täpsustab andmeleht nr 19, et ERF‑i kaasfinantseeritav riskikapitalifondi abi on eranditult ette nähtud väikestele ja keskmise suurusega ettevõtjatele (VKE).
II Vaidluse taust
A. Õigusaktid üldise toetuse andmise kohta Basilicata maakonnale
16. Struktuurifondide alusmääruse, nimelt määruse nr 2052/88 alusel kinnitas komisjon otsusega 94/629 ühenduse õigusliku raamistiku, mida kohaldatakse Itaalias eesmärgiga nr 1 hõlmatud piirkondade, sealhulgas Basilicata maakonna toetamiseks antavale abile ajavahemikul 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 1999.
17. Selleks et soodustada Basilicatas asuvate VKE‑de arengut, esitas Itaalia valitsus komisjonile 24. veebruaril 1998 abitaotluse üldise toetuse saamiseks(11) . Selles taotluses ette nähtud meede nr 2 puudutas ERF‑i ja erasektori vahenditest riskikapitalifondi asutamist, et rakendada rahalist abi (paigutused omakapitali, osaluslaenud ja vahetusvõlakirjaga seotud laenud) ettevõtjate suhtes, kes asuvad selles piirkonnas või kes kavatsevad sinna siirduda (edaspidi „üldise toetuse meede nr 2”).
18. Komisjon andis 2. märtsi 1999. aasta otsusega K (1999) 314 Euroopa Regionaalarengu Fondist abi andmise kohta seoses üldise toetusega, mille eesmärk on rakendada Basilicata maakonnas tegutsevate väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate suhtes toetusmeetmeid, mis kuuluvad Itaalia eesmärgiga nr 1 hõlmatud ühenduse struktuuriabi raamprogrammi alla, heakskiidu Itaalia ametivõimude taotletud abi andmisele (edaspidi „abi andmise otsus”). Selle otsuse artikkel 5 sätestab, et „ühenduse abi võidakse kasutada kulutuste tegemisel, mis puudutavad üldise toetusega seotud õigustatud toiminguid, mida liikmesriigis tehti vastavalt õiguslikult siduvatele kokkulepetele ning mille puhul on vajalikud rahalised vahendid konkreetselt kasutusele võetud hiljemalt 31. detsembriks 1999”, ning et „nende meetmetega seotud kulud kajastatakse raamatupidamisarvestuses hiljemalt 31. detsembril 2001”. [Siin ja edaspidi on nimetatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
19. Üldise toetuse projekt, mille siseriiklikud ametiasutused edastasid komisjonile abi saamiseks, oli lisatud abi andmise otsusele (edaspidi „üldise toetuse projekt”) ning see on kõnealuse otsuse lahutamatu osa. Projekt nägi ette, et meetme rakendamine pidi toimuma kolmes etapis, mida nimetatakse vastavalt riskikapitalifondi „tutvustamiseks”, „asutamiseks” ja „haldamiseks” (punkt 5.2.2). Lisaks oli projekti punktis 5.2.5 märgitud, et fondi suurus on 9,7 miljonit eurot, millest 4,7 miljonit eurot pärineb ERF‑ilt, ning et vastavalt otsusele 97/322 lisatud andmelehele nr 19 tuleb „kohustusena” mõista „fondi kapitali moodustamise õigustoimingut” ning „kulutustena” „riskikapitalifondis osalejate tehtud rahalisi sissemakseid”. Projekt sätestas viimaks, et kohustused tuleb võtta „31. detsembriks 1999” (punkt 5.2.6) ning et fond on loodud kümneks aastaks alates selle asutamisest.
20. Üldise toetuse andmise kord on määratletud lepingus, mille sõlmisid 22. juulil 1999 komisjon ja Centro europeo di impresa e innovazione Systema BIC Basilicata, kes oli algselt üldise toetuse vahendaja, kelle asemele astus hiljem apellant, (edaspidi „leping). Selle lepingu punktis 9 on ette nähtud, et asutatakse järelevalvekomitee, mis koosneb komisjoni esindajatest, pädevate siseriiklike ametiasutuste esindajatest ning vahendaja esindajatest.
21. Lepingu punkti 13 kohaselt:
„[…]
2. […] lõppmakse tehakse kõigi alljärgnevate tingimuste täitmisel:
– Basilicata maakond esitab komisjonile kuue kuu jooksul pärast kõnealuse tegevuse sisulist lõpetamist [majandus- ja rahandusministeeriumi] poolt nõuetekohaselt kinnitatud väljamaksetaotluse;
[…]
4. Üldise toetuse alusel abi saavate algatustega
seotud kulutuste katmise kohustused (abi andmise otsus, lepingute sõlmimine välisteks tegevusteks) tuleb võtta hiljemalt 31. detsembriks 1999. Vahendaja maksed üldise toetuse rakendamiseks tuleb teha hiljemalt 31. detsembriks 2001 ning aruanne vahendaja poolt selle toetuse rakendamiseks tehtud kulutuste kohta esitatakse komisjonile hiljemalt 30. juuniks 2002.”
22. Lepingu punkti 16 alapunktis 5 on ette nähtud:
„Kui vahendaja ei täida mõnda lepingus ette nähtud kohustust või kui ta ei täida kohustust nõuetekohaselt, võib komisjon ‑ kooskõlastatult Basilicata maakonnaga ‑ tähtkirjaga nõuda vahendajalt kõnealuse kohustuse täitmist. Kui see kohustus ei ole täidetud kuu aja jooksul sellest teatamisest, võib komisjon kooskõlastatult Basilicata maakonnaga, sõltumata lepingule kohaldatavatest õigusnormidest tulenevatest tagajärgedest, lepingu igasuguste muude formaalsusteta üles öelda.”
23. Lepingu punkt 18 määrab, et leping lõpeb 30. juunil 2002.
B. Riskikapitalifondi asutamine ja rakendamine
24. Riskikapitalifondi asutamisel 16. detsembril 1999 eraldati 9,7 miljonit eurot, millest 4,7 miljonit eurot rahastas ERF ja 5 miljonit eurot pärines erainvestoritelt. Osaluse eest tasuti täielikult ajavahemikus veebruarist 2000 kuni detsembrini 2001.
25. Basilicata maakond edastas 18. märtsi 2003. aasta kirjaga Itaalia majandus‑ ja rahandusministeeriumile apellandi esitatud lõpliku kuluaruande ja väljamaksetaotluse. 20. märtsil 2003 edastas nimetatud ministeerium need dokumendid komisjonile.
26. Komisjon teavitas 10. veebruari 2004. aasta kirjaga Itaalia ametiasutusi ja apellanti, et ta leiab, et andmelehe nr 19 punkti D kohaselt ei ole üks osa antud abist õigustatud, kuna seda ei oldud 31. detsembriks 2001 VKE‑desse investeeritud.
27. Pärast kirjavahetust apellandiga tegi komisjon 20. aprillil 2006 vaidlusaluse otsuse. Leides, et ERF‑i abi üht osa ei olnud kasutatud ettevõtjate omakapitaliinvesteeringuteks abi andmise otsuses kindlaks määratud tähtajaks, nimelt 31. detsembriks 2001, vähendas komisjon üldise toetusena Basilicata maakonnas antud abi 4 554 108,91 euro võrra ning nägi ette juba väljamakstud abi tagasimaksmise 3 434 108,91 euro ulatuses.
III Vaidlustatud kohtuotsus
28. Apellant esitas hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 30. juunil 2006 ning milles ta palus vaidlusaluse otsuse tühistada ja kahju hüvitada.
29. Oma tühistamisnõude põhjendamiseks esitas apellant kuus väidet, mis puudutasid vastavalt:
– vaidlusaluse otsuse ebaloogilisust, ebaadekvaatsust ning selle aluseks olevate õiguslike ja faktiliste eelduste puudumist;
– andmelehe nr 19 rikkumist;
– lepingu punktis 16 ning määruse nr 4253/88 artiklites 25 ja 26 sätestatud menetlusnormide rikkumist;
– õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtte rikkumist;
– proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist ja
– põhjendamiskohustust.
30. Apellant tugines oma kahju hüvitamise nõudes vaidlusaluse otsuse õigusvastasusest tulenevale süülisele vastutusele ning mittesüülisele vastutusele.
31. Esimese Astme Kohus leidis, et menetlusökonoomia kaalutlustel tuleb kõigepealt kontrollida apellandi tühistamishagis esitatud väiteid, enne kui otsustada hagi vastuvõetavuse üle. Edasi leidis ta, et tühistamishagi on põhjendamatu. Viimaks jättis ta kahju hüvitamise nõude põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
IV Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
32. Apellant esitas vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 19. septembril 2008. Oma apellatsioonkaebuses palub ta Euroopa Kohtul:
– tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja suunata asi tagasi sisulisele arutamisele Esimese Astme Kohtusse vastavalt Euroopa Kohtu antavatele juhtnööridele ja
– mõista kohtukulud nii käesolevas menetluses kui ka kohtuasjas T‑176/06 välja komisjonilt.
33. Komisjon palub Euroopa Kohtul:
– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
– mõista apellandilt välja nii apellatsioonimenetluse kui ka esimeses kohtuastmes toimunud menetluse kulud.
34. Pärast kirjalikku menetlust toimus 3. septembril 2009 Euroopa Kohtu istung, millel osalesid apellandi ja komisjoni esindajad. Kohtuistungil täiendasid nii apellandi kui ka komisjoni esindajad oma kirjalikke märkusi.
V Komisjoni argumendid, mis puudutavad Esimese Astme Kohtule esitatud hagi vastuvõetamatust
35. Oma vastuses apellatsioonkaebusele esitas komisjon argumendid, mis puudutavad Esimese Astme Kohtule esitatud tühistamishagi vastuvõetamatust. Ta leiab, et vaidlusalune otsus ei puudutanud apellanti EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses otseselt.
36. Minu arvates ei ole käesolevas asjas vaja kontrollida, kas need argumendid on põhjendatud. Kõigepealt tuleb märkida, et argumentidega, mis puudutavad Esimese Astme Kohtus tühistamishagi vastuvõetamatuse küsimust, saab nõustuda üksnes apellatsioonkaebuse puhul, milles palutakse vaidlustatud kohtuotsus tühistada. Pool, kes soovib Esimese Astme Kohtu otsuse, mille kohaselt ei olnud tühistamishagi põhjendatud, asendada otsusega, mille kohaselt on see hagi vastuvõetamatu, peab paluma Euroopa Kohtul tühistada Esimese Astme Kohtu otsus ning teha Esimese Astme Kohtule esitatud hagi suhtes lõplik otsus.(12) Tuleb aga tõdeda, et oma vastuses apellatsioonkaebusele ei esitanud komisjon vastuapellatsioonkaebust vaidlustatud kohtuotsuse tühistamiseks.(13) Vastupidi, ta nõudis selles sõnaselgelt, et vaidlustatud kohtuotsus jäetaks täies ulatuses jõusse. Sellest järeldan ma, et komisjon soovis teha teatavaid märkusi selle kohta, kuidas Esimese Astme Kohus käsitles hagi vastuvõetavuse küsimust, nõudmata siiski, et vaidlustatud kohtuotsus tühistataks. Kuna komisjon kinnitas seda tõlgendust kohtuistungil, ei ole seega vaja komisjoni nende argumentide põhjendatust kontrollida.
VI Apellatsioonkaebus
37. Oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab apellant kümme väidet. Kaheksa väitega vaidlustab ta vaidlustatud kohtuotsuse osa, milles Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata tema nõude vaidlusaluse otsuse tühistamiseks (vt jaotis A). Kaks väidet puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse osa, milles Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata tema kahju hüvitamise nõude (vt jaotis B).
A. Kaheksa väidet tühistamisnõude rahuldamata jätmise kohta
1. Esimene väide, mis puudutab vaidlusaluse otsuse moonutamist ning seda, et apellandi esitatud hagi on muudetud
38. Esimeses väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 36 ja 68.
39. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 tuvastas Esimese Astme Kohus, et apellandi hagi esimeses kohtuastmes on sisuliselt suunatud komisjoni järelduse vastu, mille kohaselt tuli riskikapitalifondi omakapitaliinvesteeringud VKE‑desse teha hiljemalt 31. detsembriks 2001. Ta leidis, et see küsimus puudutab eelkõige väidet andmelehe nr 19 rikkumise kohta ning et seega tuleb kõigepealt kontrollida väidet andmelehe nr 19 rikkumise kohta. Esimese Astme Kohus kontrollis seda väidet vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–59.
40. Edasi hindas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 60–75 apellandi väidet, et komisjon põhjendas vaidlusalust otsust „kasulikkuse tingimusega”, mida ühenduse abile kohaldatavates sätetes ei leidu. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 lükkas Esimese Astme Kohus selle väite tagasi. Ta leidis, et komisjon võttis vaidlusaluse otsuse aluseks eelkõige andmelehe nr 19 sätted ning et ülejäänud põhjendused üksnes toetavad tema tõlgendust nende sätete kohta. Viidates oma varasemale analüüsile, mis käsitles väidet andmelehe nr 19 rikkumise kohta, tuvastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–59, et komisjon võis ühenduse abi andmelehe nr 19 sätete alusel vähendada. Lähtudes sellest järeldusest, märkis kohus, et isegi kui põhjendatud on etteheide „kasulikkuse tingimuse” puudumise kohta, ei saa see kaasa tuua vaidlusaluse otsuse tühistamist. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 leidis Esimese Astme Kohus, et mingil juhul ei ole apellandi väide põhjendatud.
a) Poolte argumendid
41. Apellant
heidab esiteks ette, et Esimese Astme Kohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 vaidlusalust otsust, kui ta leidis, et komisjon võttis vaidlusaluse otsuse aluseks eelkõige andmelehe nr 19 sätted ning et ülejäänud põhjendused üksnes toetavad tema tõlgendust nende sätete kohta. Apellant kinnitab, et esmajoones põhjendas komisjon vaidlusalust otsust vaidlusaluse otsuse põhjenduses 22 mainitud „kasulikkuse tingimusega” ning et andmelehte nr 19 puudutavad täiendavad kaalutlused tulenevad kõnealuse „kasulikkuse tingimuse” sisulisest kontrollimisest.
42. Teiseks heidab apellant Esimese Astme Kohtule ette, et viimane muutis tema hagi mõtet ning järelikult ka ulatust. Esimeses kohtuastmes esitatud hagis kritiseeris ta peamiselt, et vaidlusalune otsus rajaneb olematul „kasulikkuse tingimusel”. Esimese Astme Kohus muutis tema esimeses astmes esitatud hagiavalduse mõtet, kui ta tuvastas, et hagi puudutab sisuliselt komisjoni järeldust, et riskikapitalifondi omakapitaliinvesteeringud VKE‑desse tuli teha hiljemalt 31. detsembriks 2001. Apellant väidab, et tema väidete kontrollimise järjekorra ümberpööramine, mida Esimese Astme Kohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36, põhineb tema hagiavalduse vääral hindamisel. Apellant on seisukohal, et Esimese Astme Kohus ei oleks saanud tuvastada, et tema etteheide „kasulikkuse tingimuse” puudumise kohta ei ole tulemuslik, kui ta ei oleks väidete kontrollimise järjekorda ümber pööranud. Esimese Astme Kohus muutis seega tema hagi ulatust.
43. Komisjon
leiab esiteks, et Esimese Astme Kohus ei ole vaidlusalust otsust moonutanud. Komisjon võttis vaidlusaluse otsuse aluseks andmelehe nr 19. Vaidlusaluses otsuses nimetatud „kasulikkuse tingimus” ei ole alus, millest lähtuvalt vaidlusalune otsus tehti, vaid käsitlus, mis kirjeldab riskikapitalifondi töökorra eesmärki ning annab võtme töökorra tõlgendamiseks.
44. Teiseks väidab ta, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 sisalduvad Esimese Astme Kohtu selgitused on vaid Esimese Astme Kohtu loogilised ja organisatsioonilised kaalutlused, mis kuidagi ei mõjuta vaidlustatud kohtuotsust. Igal juhul andis Esimese Astme Kohus hinnangu, arvestamata etteheidet „kasulikkuse tingimuse” puudumise kohta.
b) Õiguslik hinnang
45. Apellant põhjendab oma esimest väidet kahe etteheitega, mis puudutavad vastavalt vaidlusaluse otsuse moonutamist ning esimeses kohtuastmes tema esitatud hagiavalduse mõtte ja ulatuse muutmist.
i) Etteheide, et vaidlusalust otsust on moonutatud
46. See etteheide on vastuvõetav, kuna apellatsioonimenetluses võib viidata komisjoni otsuse moonutamisele.(14) Siiski on etteheide põhjendamatu. Esimese Astme Kohus ei moonutanud vaidlusalust otsust, kui ta tuvastas, et komisjon võttis oma otsuse aluseks just andmelehe nr 19 sätted.
47. Põhjendusi, mis komisjon võttis vaidlusaluses otsuses aluseks, ei saa kindlaks teha üksnes selle otsuse põhjendust 22 ja sellele järgnevaid põhjendusi arvesse võttes. Nagu komisjon õigesti leiab, tuleb põhjendavat osa analüüsida tervikuna. Vaidlusaluse otsuse põhjendava osa hindamisest tervikuna ilmneb, et esmajoones tugines vaidlusalune otsus andmelehe nr 19 tingimustele. Nii tuleneb vaidlusaluse otsuse põhjenduse 8 viimasest lausest ja põhjendusest 10, et abi lõpetamise menetluses, mis viis vaidlusaluse otsuseni, tugines komisjon andmelehe nr 19 tingimustele. Lisaks märkis komisjon vaidlusaluse otsuse põhjendustes 14 ja 15, mis asuvad jaos „Tuvastatud rikkumiste laad”, sõnaselgelt, et andmelehe nr 19 tingimusi ei ole järgitud. Seega viitas komisjon andmelehele nr 19 mitu korda ning mitte üksnes vaidlusaluse otsuse põhjenduses 22.
48. Peale selle leidis komisjon õigesti, et vaidlusaluse otsuse põhjenduses 22 sisalduv viide „kasulikkuse tingimusele” kujutab endast üldist käsitlust, mis on kohaldatavate sätete aluseks olev põhimõte. Seega ei ole tegemist „tingimusega” sõna kitsas tähenduses, vaid pigem abiga ühenduse abi meetmetele kohaldatavate normide tõlgendamisel.
49. Seega ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnormi, kui ta tuvastas, et komisjon põhjendas vaidlusalust otsust esmajoones sellega, et andmelehte nr 19 ei ole järgitud. Esimene etteheide tuleb seega tagasi lükata.
ii) Etteheide, et esimeses kohtuastmes esitatud hagi mõtet ja ulatust on muudetud
50. Apellant heidab Esimese Astme Kohtule ette seda, et viimane muutis esimeses kohtuastmes apellandi esitatud hagi mõtet ja ulatust. Apellant kinnitab, et esimeses kohtuastmes tema hagis esitatud väidete kontrollimisel nende järjekorra ümberpööramine tõi kaasa tema hagi muutmise.
51. See etteheide ei ole põhjendatud. EÜ artiklist 225 ning Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebuse aluseks võib olla üksnes Esimese Astme Kohtu pädevuse puudumine, menetlusnormide rikkumine, mis kahjustab kaebaja huve, või ühenduse õiguse rikkumine Esimese Astme Kohtu poolt. Pelk väidete kontrollimise järjekorra ümberpööramine, mis ei mõjuta menetluse tulemust, kujutab endast puhtalt organisatoorset meedet, mis ei kahjusta apellandi huve.(15) Apellandi väidete järjekorra ümberpööramine, mida Esimese Astme Kohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36, ei kujuta seega iseenesest õigusnormi rikkumist, millele saaks apellatsioonkaebuses viidata.
52. Apellandi arvates mõjutas ümberpööramine menetluse tulemust. Ümberpööramiseta ei oleks Esimese Astme Kohus saanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 tuvastada, et apellandi etteheide „kasulikkuse tingimuse” puudumise kohta – isegi kui see etteheide on põhjendatud – ei saa kaasa tuua vaidlusaluse otsuse tühistamist.
53. See kriitika ei ole põhjendatud. Tõsi on see, et Esimese Astme Kohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 vaidlusaluse otsuse tõlgendusele, mille Esimese Astme Kohus oli andnud juba varem sama kohtuotsuse punktides 52–59. Vormilisest küljest oli nimetatud viide varasemale tõlgendusele seega Esimese Astme Kohtu poolt väidete kontrollimise järjekorra ümberpööramise tagajärg. Siiski tuleb märkida, et apellant ei näita ära ühtegi veenvat põhjust, miks väidete kontrollimise järjekorra ümberpööramine võis oluliselt mõjutada menetluse tulemust, eelkõige vaidlusaluse otsuse tõlgendamist. Seega on tegemist väidete kontrollimise järjekorra pelga ümberpööramisega, mis ei mõjuta Esimese Astme Kohtu kontrolli tulemust ning mida ei saa vaidlustada apellatsioonimenetluses.(16)
54. Etteheide esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse mõtte ja ulatuse muutmise kohta tuleb seega tagasi lükata.
55. Igal juhul tuleb tõdeda, et Esimese Astme Kohus hindas väidet „kasulikkuse tingimuse” puudumise kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 ning lükkas selle väite tagasi.
iii) Vahetulemus
56. Seega tuleb esimene väide tagasi lükata.
2. Teine väide, et andmelehe nr 19 sätteid on vääralt tõlgendatud
57. Teises väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 42–59. Kohtuotsuse selles osas lükkas Esimese Astme Kohus tagasi apellandi väite, et rikutud on andmelehe nr 19 sätteid.
58. Andmelehe nr 19 punkt D viitab „ühenduse abi lõpetamisele” kui maksete tegemise tähtpäevale. Vaidlusaluses otsuses tuvastas komisjon esiteks, et maksed punkti D tähenduses on mitte ainult maksed, mis on vajalikud riskikapitalifondi asutamiseks, vaid ka riskikapitalifondi omakapitaliinvesteeringud VKE‑desse, ning teiseks, et maksete tähtpäev punkti D tähenduses oli 31. detsember 2001.
59. Apellandi arvates on see tõlgendus vale. See tugineb üldise toetuse meetme nr 2 eesmärgi väärale tõlgendusele. Nimetatud meede nr 2 seisneb üksnes riskikapitalifondi asutamises ja rahastamises. Riskikapitalifondi rahastamiseks vajalikud meetmed oleksid seega pidanud olema 31. detsembriks 2001 üle kantud. Seevastu omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse võis riskikapitalifond teha pärast 31. detsembrit 2001. Riskikapitalifondi omakapitaliinvesteeringute VKE‑desse tegemise tähtpäev oli seega riskikapitalifondi lõppemise kuupäev, nimelt 16. detsember 2009.
60. Esimese Astme Kohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–59 komisjoni tõlgendust. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–50 lükkas Esimese Astme Kohus tagasi apellandi argumendi, et abi kestus langeb kokku riskikapitalifondi tegevusajaga. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51–55 leidis ta, et omakapitaliinvesteeringud VKE‑desse tuli teha 31. detsembriks 2001. Esimese Astme Kohus põhjendas seda tõlgendust andmelehe nr 19 sätetega, abikava punktiga 5.2.5, abi andmise otsuse artikliga 5 ning lepingu punkti 13 alapunktiga 4. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56–58 lükkas Esimese Astme Kohus tagasi apellandi argumendi, et ainult tema tõlgendus andmelehe nr 19 kohta on majanduslikust seisukohast mõistlik.
61. Kuna apellant kritiseerib Esimese Astme Kohtu tõlgendust, märkimata selgelt, millisele osale vaidlustatud kohtuotsusest ta viitab, siis tuleb need etteheited lähtuvalt EÜ artiklist 225, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 lõikest 1 ning kodukorra artikli 112 lõike 1 punktist c vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.(17)
62. Väite, milles apellant vaidlustab vaidlustatud kohtuotsuse punktid 52, 53, 55, 57 ja 58 ning 48, võib jagada viide ossa.
a) Esimene osa (etteheited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkti 52)
63. Vaidlustatud kohtuotsuse pun ktides 51 ja 52 tuvastas Esimese Astme Kohus, et vastupidi apellandi väidetule ei tekita andmelehe nr 19 punktis C sisalduvad mõisted „kohustus siseriiklikul tasandil” ning „tegelikult tehtud kulutused” mingitki kahtlust selles, et osalused VKE‑des tuleb omandada 31. detsembriks 2001. Kuigi andmelehe nr 19 punktis C sisalduvat mõistet „kohustus” võib tõlgendada nii, et see mõiste viitab üksnes riskikapitalifondi asutamise õigustoimingule, ei saa mõiste „tegelikult tehtud kulutused”, mis tuli teha 31. detsembriks 2001, hõlmata üksnes kulutusi, mis on seotud riskikapitalifondi algse asutamisega, vaid need puudutavad lisaks nii riskikapitalifondi osamakseid kui ka omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse.
i) Poolte argumendid
64. Apellant leiab, et määratlus, mille Esimese Astme Kohus annab mõistele „tegelikult tehtud kulutused” andmelehe nr 19 punkti C tähenduses, rikub õigusnorme.
65. Esiteks kritiseerib apellant asjaolu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 kasutas Esimese Astme Kohus komisjoni põhjenduste asemel omaenda põhjendusi. Vaidlusaluse otsuse põhjendusest 23 tuleneb, et komisjon jättis tähelepanuta apellandi argumendi mõistete „kohustus” ja „tegelikult tehtud kulutused” eristamise kohta. Eristades neid kahte mõistet vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52, kasutas Esimese Astme Kohus komisjoni vastava põhjenduse asemel enda põhjendust.
66. Teiseks on Esimese Astme Kohtu tõlgendus vastuolus kohaldatavate õigusnormidega. Andmelehe nr 19 sätete sõnastus ei viita otseselt omakapitaliinvesteeringutele. Lisaks tõlgendas Esimese Astme Kohus mõistet „tegelikult tehtud kulutused” nii nagu komisjoni 28. juuli 2000. aasta määruses (EÜ) nr 1685/2000, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses struktuurifondide kaasfinantseeritavate meetmetega seotud kulutuste abikõlblikkusega,(18) kasutatud mõistet. Kuna see määrus ei olnud käesolevas asjas veel kohaldatav, kujutab Esimese Astme Kohtu tõlgendus endast selle määruse tagasiulatuvat kohaldamist, mis on ühenduse seadusandja tahtega vastuolus.
67. Kolmandaks kaldub Esimese Astme Kohtu määratlus kõrvale komisjoni praktikast. Komisjon märkis 4. juuni 2004. aasta kirjas, et abikõlblikeks kuludeks on rahalised sissemaksed riskikapitalifondi kapitali.
68. Komisjon
väidab esiteks vastu, et Esimese Astme Kohus ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 välja arendanud mõiste „tegelikult tehtud kulutused” uut määratlust, mis on vastuolus vaidlusaluses otsuses olevaga. Esimese Astme Kohus lähtus oma tõlgenduses põhimõttest, et omavahel peavad kooskõlas olema ühelt poolt riskikapitalifondi toimimispõhimõtted ning teiselt poolt struktuurifondis osalemist reguleerivad normid. Vaidlusaluse otsuse põhjendustest 12 ja 13 tuleneb, et komisjon lähtus samast käsitlusest.
69. Teiseks väidab komisjon, et andmeleht nr 19 juba sätestab põhimõtte, et tegelikult tehtud kulutused on sõnaselgelt seotud tegeliku finantskorraldusliku abiga VKE‑de kasuks. Seega ei ole tegemist uue mõistega, mis viidi sisse määrusega nr 1685/2000.
70. Kolmandaks täpsustas komisjon oma 4. juuni 2004. aasta kirjas, et üksnes rahalise abi rakendamine VKE‑de suhtes õigustab antud rahalist toetust ning et ühenduse seadusandja selgitas neid tingimusi andmelehes nr 19.
ii) Õiguslik hinnang
– Etteheide põhjenduste asendamise kohta
71. Etteheide põhjenduste asendamise kohta ei ole põhjendatud.
72. See on tõsi, et Esimese Astme Kohtul ei ole õigust asendada komisjoni otsuse põhjendust oma põhjendusega.(19) Esimese Astme Kohtu seisukoht argumentide kohta, mille esitas pool oma hagiavalduses, ei kujuta iseenesest aga põhjenduste asendamist, kui Esimese Astme Kohus ei asenda vaidlusaluse otsuse põhjendust omaenda põhjendusega.
73. Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 37, 38, 51 ja 52 nähtub, et Esimese Astme Kohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 tagasi üksnes apellandi argumendid, mille kohaselt tõlgendas komisjon valesti andmelehe nr 19 punktis C sisalduvat mõistet „tegelikult tehtud kulutused”, ilma et ta oleks siiski vaidlusaluse otsuse põhjendused asendanud oma põhjendustega. Tuleb tõdeda, et mõiste „tegelikult tehtud kulutused” määratlus, mille Esimese Astme Kohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52, kattub selle määratlusega, mille komisjon andis vaidlusaluse otsuse põhjendustes 12, 13, 15, 18 ja 19. Esimese Astme Kohus tuvastas sarnaselt komisjoniga, et see mõiste hõlmab omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse.
74. Etteheide põhjenduste asendamise kohta tuleb seega tagasi lükata.
– Etteheide kunstliku tõlgendamise kohta
75. Etteheide mõiste „tegelikult tehtud kulutused” omavolilise tõlgendamise kohta ei ole põhjendatud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 antud Esimese Astme Kohtu tõlgendus põhineb andmelehe nr 19 sätetel. Esimese Astme Kohus leidis õigesti, et vastavalt andmelehe nr 19 punktis C sisalduvale määratlusele koosnevad tegelikult tehtud kulutused riskikapitalifondis osalejate rahalistest sissemaksetest fondi kapitali, kusjuures need sissemaksed toimuvad ranges vastavuses täitmisaruannetega, mis kajastavad tehtud omakapitaliinvesteeringuid, mis tõendavad meetme nõuetekohast edenemist . Lisaks järeldas ta õigesti andmelehe nr 19 üldpõhimõtete punktist vii, et riskikapitalifondi toimimispõhimõtted peavad olema kohandatud sätetega abi finantsjuhtimise kohta, eeskätt
mõistete „kohustus” ja „tegelikult tehtud kulutused” osas, ning et tegelikult tehtud kulutuste mõiste peab seega hõlmama omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse.
– Etteheide määruse nr 1685/2000 tagasiulatuva kohaldamise kohta
76. Ka etteheide määruse nr 1685/2000 tagasiulatuva kohaldamise kohta tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nagu komisjon õigesti märkis, sätestab andmeleht nr 19 sama põhimõtte kui määruse nr 1685/2000 eeskiri 8, kuigi need käsitlevad seda erineval viisil. Määruse nr 1685/2000 eeskiri 8 ei loo seega uut käsitlust. Lisaks tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuses ei viita Esimese Astme Kohus määrusele nr 1685/2000. Tema kaalutlused põhinevad üksnes ajaliselt kohaldatavatel normidel.
– Etteheide vastuolu kohta Esimese Astme Kohtu tõlgenduse ja komisjoni praktika vahel
77. Lõpuks tuleb tagasi lükata etteheide, mis puudutab Esimese Astme Kohtu tõlgenduse ja komisjoni praktika vahelist vastuolu. Isegi kui oletada, et komisjoni 4. juuni 2004. aasta kiri sisaldaks viidet sellele, et komisjon jagab apellandi tõlgendust (millele komisjon vastu vaidleb), ei piisaks tegelikult ainuüksi sellest asjaolust, et tõendada, et Esimese Astme Kohus on tõlgendamisel rikkunud õigusnormi. Asjakohane küsimus on mitte see, kas Esimese Astme Kohtu tõlgendus on kooskõlas komisjoni tõlgendusega, vaid pigem see, kas see vastab kohaldatavatele normidele.
– Vahetulemus
78. Teise väite esimene osa tuleb seega tagasi lükata.
b) Teine osa (etteheide, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 53)
79. Teises osas käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 53. Selles punktis tuvastas Esimese Astme Kohus, et üldise toetuse projekti punktis 5.2.5 sisalduvad mõisted võtsid üle andmelehe nr 19 punktis C sisalduvad mõisted.
80. Apellant väidab, et andmelehe nr 19 punktis C sisalduvale mõistele „tegelikult tehtud kulutused” Esimese Astme Kohtu antud määratlus on vastuolus üldise toetuse projekti punktis 5.2.5 asuva mõistega „kulutused”. Vastupidi Esimese Astme Kohtu seisukohale ei piirdu nimetatud punkt 5.2.5 andmelehe nr 19 punktis C toodud määratluse ülevõtmisega, vaid välistab selle sisust ja kohaldamisalast selgelt omakapitaliinvesteeringud VKE‑desse.
81. See etteheide ei ole põhjendatud. Üldise toetuse projekti punktis 5.2.5 sisalduva määratluse kohaselt mõistetakse „kulutustena” riskikapitalifondi poolt andmelehe nr 19 punkti C sätetega kooskõlas tehtavaid rahalisi sissemakseid kapitali . Nimetatud punktis 5.2.5 esitatud mõiste „kulutused” hõlmab seega andmelehe nr 19 punktis C asuvat mõistet „tegelikult tehtud kulutused”.
82. Teise väite teine osa tuleb seega tagasi lükata.
c) Kolmas osa (etteheited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkti 55)
83. Kolmandas osas kritiseerib apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 55. Esimese Astme Kohus märkis selles punktis, et apellandi tõlgendus on ilmselgelt vastuolus lepingu punkti 13 alapunktiga 4 . Esimese Astme Kohus tuvastas, et see säte näeb ette, et üldise toetuse kohast abi saavate algatustega (abi andmise otsus, lepingute sõlmimine välisteks tegevusteks) seotud kulutuste katmise kohustused tuleb võtta hiljemalt 31. detsembriks 1999 ning et vahendaja maksed üldise toetuse rakendamiseks tuleb teha hiljemalt 31. detsembriks 2001. Lisaks tuvastas Esimese Astme Kohus, et esiteks on „üldise toetuse kohast abi saavad algatused”, nagu see nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 54, VKE‑de esitatud taotlused omakapitaliinvesteeringute saamiseks ning teiseks saavad „vahendaja maksed” olla üksnes nimetatud omakapitaliinvesteeringud.
i) Poolte argumendid
84. Apellant
leiab esiteks, et Esimese Astme Kohus tõlgendas valesti üldise toetuse meetme nr 2 sisu ja eesmärke. Ta on seisukohal, et kuna meetme nr 2 eesmärk on asutada riskikapitalifond ja seda rahastada, siis tuleb lepingu punkti 13 alapunktis 4 sisalduvaid mõisteid „kohustused” ja „maksed” tõlgendada nii, et need hõlmavad riskikapitalifondi asutamist ja rahastamist. Selles osas viitab apellant üldise toetuse projekti punktidele 5.2.1 ja 5.2.3.
85. Teiseks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus tegi vea, kui ta leidis, et üldise toetuse kohast abi saavad algatused on VKE‑de esitatud taotlused omakapitaliinvesteeringute saamiseks. See on vastuolus asjaoluga, et üldise toetuse meetme nr 2 alusel abisaaja on vahendaja, mitte VKE‑d. Selles kontekstis viitab apellant üldise toetuse projekti punktile 5.2.7.
86. Komisjon
väidab vastu, et lepingu punkti 13 alapunkti 4 sõnastus on väga selge ning et apellant lähtub üldise toetuse meetme nr 2 „rakendusetapi” ja „toimimisetapi” kunstlikust eristamisest. Üldise toetuse meetme nr 2 eesmärk ei saa piirduda rakendusetapiga, vaid see hõlmab ka toimimisetappi. Struktuurifondide igasuguse abi aluseks olev üldpõhimõte seisneb selles, et ühenduse kaasfinantseerimine peab toimuma konkreetse eesmärgi elluviimiseks kindlaksmääratud aja jooksul. Üldise toetuse meetme nr 2 eesmärk on tugevdada VKE‑de kapitaliseeritust Basilicata maakonnas.
ii) Õiguslik hinnang
87. Apellandi etteheited ei ole põhjendatud.
88. Esiteks tuleneb lepingu punkti 13 alapunkti 4 sõnastusest, et vahendaja (seega apellandi) maksed üldise toetuse rakendamiseks tuleb teha hiljemalt 31. detsembriks 2001 ning aruanne selle toetuse rakendamiseks vahendaja tehtud kulutuste kohta esitatakse komisjonile hiljemalt 20. juuniks 2002.
89. Teiseks ei sisalda üldise toetuse projekti punkt 5.2.1 ega punkt 5.2.3 asjaolusid, mis võiksid kahtluse alla seada Esimese Astme Kohtu tõlgenduse, mis põhineb andmelehel nr 19 ning lepingu punkti 13 alapunkti 4 väga selgel sõnastusel. Üldise toetuse projekti punkti 5.2.1 kohaselt peab riskikapitalifondi – mille ülesanne on anda rahalist abi Basilicatas asuvatele või sinna siirduda kavatsevatele VKE‑dele – asutamine toimuma kooskõlas andmelehega nr 19. Lisaks viitavad viimati nimetatud sättes toodud üldise toetuse meetme nr 2 olemus ja eesmärk selgelt VKE‑de edendamisele Basilicata maakonnas. Üldise toetuse projekti punktis 5.2.3 on sätestatud, et meetme rakendamine peab seisnema riskikapitalifondi asutamises vastavalt eespool nimetatud õiguslikule raamistikule. Viidatud õiguslik raamistik on andmeleht nr 19.
90. Kolmandaks ei ole lepingu punkti 13 alapunkti 4 tõlgendus, mille kohaselt puudutab väljend „abi saavad algatused” üksnes apellanti, kooskõlas selle sätte sõnastusega, mis näeb ette, et vahendaja maksed
üldise toetuse rakendamiseks tuleb teha hiljemalt 31. detsembriks 2001.
91. Teise väite kolmas osa tuleb seega tagasi lükata.
d) Neljas osa (etteheited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkte 57 ja 58)
92. Neljandas osas käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 57 ja 58. Selle otsuse punktides 56–58 kontrollis Esimese Astme Kohus apellandi argumente, mille kohaselt on ainult tema tõlgendus majanduslikust seisukohast mõistlik, kuna on keeruline või isegi võimatu võtta rahalise abi meetmed 31. detsembriks 2001, kuna see tähtpäev on väga lähedal 31. detsembrile 1999, mis on riskikapitalifondi enda asutamise kuupäev. Esimese Astme Kohus lükkas need argumendid tagasi.
93. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 tuvastas Esimese Astme Kohus, et abikava punktis 5.2.2 on ette nähtud ühenduse abi esimene tegevusetapp, mis on niinimetatud fondi tutvustamine. Ta leidis, et enne fondi asutamist ühenduse abi andmise esimese etapina ette ettevalmistuste tegemise, mis seisnevad riskikapitalifondist potentsiaalselt huvitatud ettevõtjate tuvastamises ning eelhinnangu andmises. Kohus järeldas sellest, et asjaolu, et omakapitaliinvesteeringute tähtajaks määrati 31. detsember 2001, ei ole tingimata kaasa toonud seda, et rahalise abi meetmete rakendamine on muutunud võimatuks. Kuna VKE‑desse investeeritud summa võis ulatuda maksimaalselt 1 miljoni euroni, ei olnud lisaks vaja sooritada suurt arvu tehinguid, et ammendada ühenduse abi kogusumma, mis oli ligikaudu 5 miljonit eurot.
94. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 võttis Esimese Astme Kohus seisukoha apellandi argumendi kohta, mis puudutab asjaolu, et makseid riskikapitalifondi kapitali võis teha kuni 31. detsembrini 2001. Kohus leidis, et isegi kui nende maksete tegemiseks oleks ette nähtud mõni muu tähtaeg kui 31. detsember 2001, tuleneb kohaldatavatest normidest, et nimetatud maksed riskikapitalifondi tulnuks teha piisavalt varakult, et VKE‑desse investeerimiseks mõeldud ühenduse vahendid oleks võimalik maksetele määratud tähtajaks täielikult ära kasutada.
i) Poolte argumendid
95. Apellant
on seisukohal, et Esimese Astme Kohus lähtus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 sellest, et viiest tehingust piisaks, et ammendada ühenduse abi summad, kuna investeeringud võivad ulatuda 1 miljoni euroni. Apellant leiab, et see tõlgendus ei ole kooskõlas projekti sõnastusega, mille kohaselt tuleb rahastada vähemalt kümmet äriühingut, ega projekti eesmärgiga, mis seisneb võimalikult suure arvu ettevõtjate rahastamises.
96. Lisaks väidab apellant, et Esimese Astme Kohtu põhjendused vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 on vastuolulised. Ühelt poolt tunnistas Esimese Astme Kohus, et puudus õiguslik kohustus, mille kohaselt oleks riskikapitalifondi rahastamine pidanud toimuma 31. detsembriks 2001. Teiselt poolt leidis ta, et olemas oli õiguslik kohustus, mille kohaselt pidi apellandi rahastamine toimuma 31. detsembriks 2001. Selles kontekstis väidab apellant, et üldise toetuse projekti punkt 5.2.6 sätestab, et „kulutus” – nimelt üksnes ülekanne riskikapitalifondi – tuleb teha kahe aasta jooksul pärast kohustuste võtmiseks ette nähtud tähtaega, seega 31. detsembriks 2001.
97. Komisjoni
arvates ei ole apellandi neljas etteheide tulemuslik. Komisjon väidab, et peamiselt tugines Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 toodud põhjendusele, et kohaldatavad sätted on täpsed. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 esitatud kaalutlused on vaid täiendavad põhjendused.
98. Igal juhul kujutab Esimese Astme Kohtu järeldus, et kaasfinantseerimise ammendamiseks on vajalik vaid piiratud arv finantstehinguid, endast üksnes osa palju struktureeritumast arutluskäigust. Esimese Astme Kohus tuvastas kõigepealt, et üldise toetuse projekt näeb ette fondi tutvustamise esimese etapi ning et see etapp võimaldas teha enne fondi asutamise etappi ettevalmistusi.
99. Lisaks leiab komisjon, et Esimese Astme Kohtu esitatud arutluskäik vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 ei ole vastuoluline. Kuna kulutuste mõiste hõlmab omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse, siis on ilmne, et maksed oleksid pidanud toimuma piisavalt varakult, et võimaldada VKE‑desse investeerimiseks mõeldud ühenduse vahendid maksetele määratud tähtajaks täielikult ära kasutada.
ii) Õiguslik hinnang
– Teise väite neljas osa on tulemusetu
100. Nagu komisjon õigesti leiab, on väite neljas osas tulemusetu. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 56 tuleneb nimelt, et Esimese Astme Kohus põhjendas apellandi väite tagasilükkamist esmajoones kõnealuste sätete selgusega ning omavahelise kooskõlaga. Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 57 ja 58 on seega üksnes täiendavad põhjendused. Nende punktide kohta esitatud etteheited tuleb seega tagasi lükata kui tulemusetud, kuna isegi kui need oleksid põhjendatud, ei saaks need kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.(20)
101. Igal juhul ei ole väite neljanda osa erinevad etteheited tulemuslikud.
– Etteheide, et järgitud ei ole sätet, mille kohaselt on nõutav vähemalt kümne äriühingu rahastamine
102. Etteheide, et järgitud ei ole sätet, mille kohaselt on nõutav vähemalt kümne äriühingu rahastamine, tuleb tulemusetuse tõttu tagasi lükata mitte üksnes käesoleva ettepaneku punktis 100 nimetatud põhjusel, vaid ka allpool toodu tõttu. Nagu komisjon õigesti märgib, lükkas Esimese Astme Kohus tagasi apellandi argumendi, et võimatu on teha omakapitaliinvesteeringuid 31. detsembriks 2001, ning tugines kõigepealt sellele, et oli olemas fondi tutvustamise etapp, mille jooksul sai apellant teha ettevalmistusi. See põhjendus õigustab iseenesest Esimese Astme Kohtu arutluskäiku. Kuna apellant ei seadnud seda kahtluse alla, tuleb etteheide, et järgitud ei ole sätet, mille kohaselt on nõutav vähemalt kümne äriühingu rahastamine, tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
103. Igal juhul ei ole apellandi kriitika põhjendatud.
104. Vastupidi apellandi kinnitusele ei ole Esimese Astme Kohus sedastanud, et apellant peab rahastama üksnes viit äriühingut. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 viitas Esimese Astme Kohus üksnes ERF‑i poolt riskikapitalifondi pandud rahalisele panusele, mille suurus oli 4,7 miljonit eurot. Tuleb meenutada, et riskikapitalifondi rahastamise kogumaht oli 9,7 miljonit eurot. Isegi kui apellant oleks teinud omakapitaliinvesteeringuid maksimumsummas 1 miljonit eurot,(21) oleks riskikapitalifondi kogu finantsdotatsiooni investeerimiseks olnud vaja anda rahalist abi vähemalt kümme korda. Esimese Astme Kohus ei pakkunud seega välja tõlgendust, mis on vastuolus üldise toetuse projektiga, mille kohaselt tuli rahastada vähemalt kümmet äriühingut.
105. Lisaks ei olnud Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 seisukohal, et rahastada tuleks võimalikult väikest arvu VKE‑sid. Ta üksnes näitas, et apellandi argument, et võimatu on teha omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse, ei ole põhjendatud.
106. Etteheide tuleb seega tagasi lükata.
– Etteheide vastuolulise arutluskäigu kohta
107. Etteheide, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 sisalduv arutluskäik on vastuoluline, ei ole põhjendatud. Esimese Astme Kohtu arutluskäik ei ole vastuoluline. Tõsi on see, et Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58, et kohaldatavad sätted ei näe ette sõnaselget
tähtpäeva riskikapitalifondi rahastamiseks. Sellegipoolest märkis Esimese Astme Kohus õigesti, et 31. detsember 2001 oli riskikapitalifondi omakapitaliinvesteeringute VKE‑desse tegemise tähtpäev (22) ning et riskikapitalifondi rahastamine oli nende omakapitaliinvesteeringute eeltingimus. Kohtu järeldus, et riskikapitalifondi rahastamine peab toimuma piisavalt varakult, et võimaldada omakapitaliinvesteeringuid enne 31. detsembri 2001. aasta tähtpäeva, näib seega täiesti loogiline. Etteheide vastuolulise arutluskäigu kohta tuleb seega tagasi lükata.
108. Kuna apellant põhjendas oma etteheidet üldise toetuse projekti punktis 5.2.5 sisalduva mõiste „kulutused” väära tõlgendamisega, siis tuleb see etteheide käesoleva ettepaneku punkti 81 arvestades tagasi lükata.
e) Viies osa (etteheited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkti 48)
109. Viiendas osas käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 48. Esimese Astme Kohus lükkas seal tagasi apellandi argumendi, mille kohaselt on abi kestus sama pikk kui riskikapitalifondi minimaalne tegevusaeg, mistõttu võib omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse teha kuni 16. detsembrini 2009. Esimese Astme Kohus tuvastas, et andmelehe nr 19 punktidest D.1 ja B.8 tuleneb, et riskikapitalifondi kestus ja abi kestus ei ole tingimata sama pikad ning et abi kestus võib olla lühem kui riskikapitalifondi kestus.
i) Poolte argumendid
110. Apellant
leiab, et kõnealune punkt 48 tuleb ebapiisavate põhjenduste tõttu tunnistada kehtetuks. Esimese Astme Kohus piirdus sellega, et pakkus apellandi esitatud lahendusele välja alternatiivse lahenduse. Esimese Astme Kohtu põhjendus ei võimalda Euroopa Kohtul mõista, miks Esimese Astme Kohus eelistas oma lahendust apellandi pakutule. Apellandi lahendus ei ole vale ning näib paremini sobivat üldise toetuse meetme nr 2 laadiga. Selles kontekstis kordab apellant oma etteheiteid, mis puudutavad riskikapitalifondi rahastamise tähtpäeva ning omakapitaliinvesteeringute tegemise tähtpäeva.
111. Komisjon
väidab, et Esimese Astme Kohus tuvastas üheselt, et kohaldatavatest sätetest tuleneb selgelt, et riskikapitalifondi kestus ei kattu tingimata abi kestusega.
ii) Õiguslik hinnang
112. Apellandi etteheited ei ole põhjendatud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 lükkas Esimese Astme Kohus selgelt tagasi apellandi argumendi, et abi kestus ja riskikapitalifondi kestus peavad olema identsed. Selleks tugines Esimese Astme Kohus andmelehe nr 19 punktide D.1. ja B.8 veenvale tõlgendusele, mida apellant kahtluse alla ei sea.
113. Lisaks tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–50 piirdus Esimese Astme Kohus sellega, et lükkas tagasi apellandi argumendi, et abi kestus ja riskikapitalifondi kestus peavad olema identsed. Siiski ei piirdunud Esimese Astme Kohus alternatiivse lahenduse väljapakkumisega. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51–55 tuvastas Esimese Astme Kohus, et VKE‑desse omakapitaliinvesteeringute tegemise tähtpäev oli 31. detsember 2001, mitte 16. detsember 2009. Seega tuvastas ta üheselt, et apellandi pakutud tõlgendus ei ole kohaldatavate sätetega kooskõlas.
114. Kuna apellant kordas etteheiteid Esimese Astme Kohtu järelduste kohta, mis puudutavad riskikapitalifondi rahastamise tähtpäeva ning omakapitaliinvesteeringute tegemise tähtpäeva, siis tuleb need etteheited tagasi lükata, viidates eelkõige käesoleva ettepaneku punktidele 75, 81 ja 87–90.
115. Teise väite viies osa tuleb seega tagasi lükata.
f) Vahetulemus
116. Teine väide tuleb seega tervikuna tagasi lükata.
3. Kolmas väide, et kasulikkuse tingimust on vääralt tõlgendatud
117. Kolmandas väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 69 ja 70. Esimese Astme Kohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66–72 tagasi apellandi väite, millega viimane kritiseeris asjaolu, et komisjon rajas oma otsuse kasulikkuse tingimusele. Kohus leidis kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68, et komisjon ei lähtunud esmajoones kasulikkuse tingimusest, vaid andmelehe nr 19 punktist D. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 märkis kohus, et isegi kui väljend „kasulikkuse tingimus” ei sisaldu kõnealust üldist toetust reguleerivates sätetes, tuleneb tingimus, mille kohaselt on ERF‑i abi eesmärk rahastada konkreetseid kohapealseid tehinguid, mitte aga jääda riskikapitalifondi kasutuseta seisma kuni abi lõpuni, väga selgelt kohaldatavatest sätetest tervikuna ning ei ole uus.
a) Poolte argumendid
118. Apellant
leiab esiteks, et Esimese Astme Kohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 õigusnormi. Ta kritiseerib asjaolu, et kohus järeldas kasulikkuse tingimuse olemasolu sätetest, mis üksnes määravad kindlaks tähtaja erinevate maksete tegemiseks riskikapitalifondi. Mitte ükski neist sätetest ega Esimese Astme Kohtu viidatud dokumentidest ei maini seda tingimust. Lisaks ei ole Esimese Astme Kohus nimetanud ühtegi pretsedenti, mis võiks kinnitada kasulikkuse tingimuse olemasolu. Apellant väidab, et see viga tuleneb vältimatult sellest, et üldise toetuse meedet nr 2 on valesti mõistetud.
119. Teiseks viitab apellant kohtuotsuse Saksamaa vs.
komisjon(23) punktile 75, millest tuleneb, et abi vähendamisel ei saa komisjoni kaalutlusruum olla nii lai, et ta võiks teha oma õigusaktidest kõrvalekalduva otsuse, ning et komisjoni tegevus on ettevõtjate jaoks nende tegevuse õigsuse ja õiguspärasuse hindamise põhiline lähtepunkt.
120. Komisjon
leiab, et Esimese Astme Kohus tuvastas, et kohaldatavates sätetes ei esine väljend „kasulikkuse tingimus”, kuid tuletas neist sätetest siiski, et ERF‑i abi eesmärk on rahastada konkreetseid kohapealseid tehinguid, mitte aga jääda riskikapitalifondi kasutuseta seisma kuni abi lõpuni. Esimese Astme Kohus viitas kohtupraktika osas kohtuasjas Regione Marche vs.
komisjon(24) tehtud otsuse punktidele 92 ja 93.
b) Õiguslik hinnang
121. Etteheide kasulikkuse tingimuse puudumise kohta tuleb tagasi lükata.
122. Esiteks ei ole see etteheide tulemuslik. Nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 õigesti leidis, tugines komisjon esmajoones andmelehe nr 19 punktile D.(25) Piisab juba üksnes sellest põhjendusest, et Esimese Astme Kohtu järeldust õiguslikult piisavalt põhjendada. Esimese Astme Kohtu võimalik viga vaidlustatud kohtuotsuse punktides 69 ja 70 teise võimalusena esitatud põhjenduste kontrollimisel ei saa vaidlustatud kohtuotsust seega kahtluse alla seada.
123. Teiseks ei ole kõnealune etteheide põhjendatud.
124. Nagu Esimese Astme Kohus õigesti tuvastas, ei olnud kasulikkuse tingimus uus tingimus, millest apellant ei olnud teadlik. Isegi kui väljend „kasulikkuse tingimus” ei sisaldunud kohaldatavates normides, tuleneb määruse nr 4254/88 artiklist 1, et ERF‑i abi eesmärk on toetada VKE‑de tegevust eelkõige kapitaliturule ettevõtjate juurdepääsu parandamise teel. Neid eesmärke on riskikapitalifondide puhul täpsustatud andmelehel nr 19, mille punktid C ja D sätestavad, et omakapitaliinvesteeringud VKE‑desse tuleb teha 31. detsembriks 2001.(26)
125. Osas, milles apellant heidab Esimese Astme Kohtule ette üldise toetuse meetmest nr 2 valesti arusaamist, tuleb see kriitika käesoleva ettepaneku punktides 75, 81 ja 87–90 esitatu alusel tagasi lükata.
126. Apellandi etteheide, et komisjon kaldus kõrvale oma õigusaktidest, ei ole põhjendatud. Vaidlusaluse otsuse tegemiseni viinud menetluses uuris komisjon, kas abi oli ühenduse abile kohaldatavate normide kohaselt õigustatud. Komisjon ei kehtestanud tagantjärele uusi tingimusi.
127. Viimaks ei kujuta asjaolu, et Esimese Astme Kohus ei viita kohtupraktikale, endast õigusnormi rikkumist, millele võib apellatsioonkaebuses tugineda. Üksnes täiendavalt tuleb märkida, et vastupidi apellandi väidetule viitas Esimese Astme Kohus kohtupraktikale, tuues esile kohtuotsuse Regione Marche vs.
komisjon(27) punktid 92 ja 93, millest nähtub, et mitte riskikapitalifond, vaid üksnes VKE‑d on lõplikud abisaajad ning järelikult ühenduse abi saajad ning et kulutuste abikõlblikkus on seega seotud tegelikult VKE‑de kasuks tehtud investeeringutega.
128. Kolmas väide tuleb seega tagasi lükata.
4. Neljas ja viies väide
129. Neljandas ja viiendas väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 79 ja 80. Nendes lükkas Esimese Astme Kohus tagasi apellandi argumendi, et komisjon ei saa algatada ühenduse abi vähendamise menetlust vastavalt määruse nr 4253/88 artiklile 24, ilma et ta oleks üldise toetuse rakendamise etapis, nimelt järelevalvekomitee koosolekutel esitanud selle rakendamise kohta vastuväiteid.
130. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 tuvastas Esimese Astme Kohus kõigepealt, et määruse nr 4253/88 sätted ei näe ette ühtegi menetlusnormi, mis seaks komisjoni õiguse vähendada või tühistada ühenduse abi sõltuvusse sellest, kas ta on oma kahtlused projekti nõuetekohase rakendamise suhtes esitanud enne abi lõpetamist. Edasi leidis Esimese Astme Kohus, et ühenduste kohus saab menetlusnorme, mida ühenduse seadusandja ei ole sõnaselgelt sätestanud, tuletada üksnes siis, kui need on muutunud vältimatuks aluspõhimõtete – nagu kaitseõiguste põhimõte – tagamisel, ning üksnes ulatuses, mis on nende põhimõtete järgimise tagamiseks vajalik.
131. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 tugines Esimese Astme Kohus apellandi argumendi tagasilükkamisel teise võimalusena esitatud argumendile. Kohus leidis, et selline menetlusnorm, nagu pakkus välja apellant, hakkaks palju del juhtudel komisjoni takistama ühenduse abi tühistamise või vähendamise otsust vastu võtmast. Kohus leidis, et ühenduse rahastatavate projektide suure arvu tõttu on tal raske või isegi võimatu avastada enamikku projektide rakendamisel aset leidnud rikkumisi, eelkõige juhul, kui need puudutavad abikõlblike kulutuste põhjendamist või liigitamist.
a) Neljas väide, et Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Mediocurso vs.
komisjon välja kujundatud põhimõtteid on valesti tõlgendatud ning seetõttu on need kohaldamata jäetud
i) Poolte argumendid
132. Neljandas väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 79.
133. Apellant
väidab esiteks, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta pidas menetlusnormide – mida seadusandja ei ole sõnaselgelt sätestanud – tuletamist võimalikuks üksnes juhul, kui need on vältimatud ja vajalikud kaitseõiguste tagamiseks.
134. Teiseks rikkus Esimese Astme Kohus õigusnorme, kui ta leidis, et apellant oleks pidanud tuginema sellele, et menetlusnorm on tema kaitseõiguste tagamiseks vajalik, ning järeldas, et apellant ei olnud seisukohal, et määruse nr 4253/88 artiklites 25 ja 26 sätestatud menetlusnormide järgimine oli vajalik tema kaitseõiguste tagamiseks.
135. Komisjon
väidab vastu, et apellandi kaitseõigused ei puutunud asjasse, kuna puudus menetlus, mis võis viia apellandi huve kahjustava otsuseni. Lisaks ei kuulunud ühelt poolt määruse nr 4253/88 artikkel 24 ja teiselt poolt selle määruse artiklid 25 ja 26 määruse samasse jaotisesse. Artiklite 25 ja 26 ainus eesmärk on tagada struktuurifondide rakendamisel tõhus järelevalve ja hindamine. Esimese Astme Kohus järeldas seega õigesti, et määruse nr 4253/88 artiklid 25 ja 26 ei sätesta ühtegi menetlusnormi, mis paneks komisjonile kohustuse seada programmi nõuetekohane rakendamine kahtluse alla enne abi lõpetamist. Viimaks puudus ka õiguslik lünk, mis oleks võinud kahjustada kaitseõigusi.
ii) Õiguslik hinnang
136. Kriitika määruse nr 4253/88 artiklite 25 ja 26 ning kaitseõiguste põhimõtte liialt piiratud kohaldamise kohta tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Etteheide, et arvestatud ei ole abi vähendamise menetluse ning järelevalve ja hindamiskohustuse vahelist suhet
137. Etteheide, mis puudutab ühelt poolt määruse nr 4253/88 artikli 24 kohase abi vähendamise menetluse ning teiselt poolt määruse nr 4253/88 artiklite 25 ja 26 tähenduses järelevalve ja hindamiskohustuse vahelise suhte arvestamata jätmist, tuleb tagasi lükata. Esimese Astme Kohus tuvastas õigesti, et abi vähendamise menetluse algatamisel, nagu see on sätestatud selle artiklis 24, ei tule järgida artiklites 25 ja 26(28) kindlaksmääratud järelevalve ja hindamiskohustust.
138. Kõigepealt ei näe määruse nr 4253/88 artikli 24 sõnastus ette, et selle artikli 24 tähenduses menetluse algatamine eeldaks sama määruse artiklite 25 ja 26 tähenduses järelevalve või hindamiskohustuse järgimist.
139. Lisaks tuleb süstemaatilisest vaatevinklist lähtuvalt tõdeda, et määruse nr 4253/88 artikkel 24 asub määruse nr 4253/88 VI jaotises „Finantssätted”, samas kui määruse nr 4253/88 artiklid 25 ja 26 asuvad määruse VII jaotises „Järelevalve ja hindamine”.
140. Viimaks näib mulle, et tõlgendus, mille kohaselt on artiklite 25 ja 26 tähenduses järelevalve ja hindamiskohustuse järgimine vältimatu tingimus abi vähendamise menetluse algatamiseks määruse nr 4253/88 (muudetud kujul) artikli 24 alusel, piirab liigselt määruse nr 4253/88 artikli 24 kasulikku mõju. Viimati nimetatud säte peab tagama, et ühenduse abi andmise tingimusi tegelikkuses järgitaks. Võimalus vähendada eeskirjade eiramise korral ühenduse abi on oluline instrument ERF‑i abi detsentraliseeritud haldamise raames. See võimaldab tagantjärele kontrollida ühenduse abi kasutamist vahendaja poolt. Apellandi väljapakutud tõlgenduse tulemusel võetaks vahendajalt vastutus kõigi eiramiste eest, mida komisjon ei ole meetme rakendamise ajal välja toonud. Ma ei leia, et niisugune vahendajalt vastutuse võtmine oleks kooskõlas eesmärgiga tagada, et ühenduse abi andmise tingimusi järgitaks tõhusalt.
141. Minu arvates võib komisjon seega algatada määruse nr 4253/88 (muudetud kujul) artiklis 24 sätestatud abi vähendamise menetluse, isegi kui ta ei ole järginud oma järelevalve ja hindamiskohustust määruse nr 4253/88 (muudetud kujul) artiklite 25 ja 26 tähenduses. Neljandas väites apellandi esitatud etteheide tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
142. Siiski tuleb eristada küsimust, kas järelevalve ja hindamiskohustuse järgimata jätmine takistab algatamast
määruse nr 4253/88 (muudetud) artiklis 24 sätestatud abi vähendamise menetlust, küsimusest, kas komisjoni võib kohustada võtma arvesse järelevalve ja hindamiskohustuse järgimata jätmist sellises menetluses . Viimati nimetatud küsimus ei ole neljanda väite raames asjakohane. Seda küsimust analüüsitakse kaheksanda väite raames käesoleva ettepaneku punktides 213–217.
– Selliste menetlusnormide kohaldamine, mida ühenduse seadusandja ei ole sõnaselgelt ette näinud
143. Etteheide, et kohaldamata jäeti menetlusnormid, mida ühenduse seadusandja ei ole ette näinud, tuleb samuti tagasi lükata. Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis, et menetlusnorme, mida ühenduse seadusandja ei ole ette näinud, saab ühenduste kohus tuletada üksnes siis, kui need on muutunud vältimatuks aluspõhimõtete – nagu kaitseõiguste põhimõte – tagamisel, ning üksnes ulatuses, mis on nende põhimõtete järgimise tagamiseks vajalik.
144. Kõigepealt tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohtu ülesanne piirdub õigusnormide tõlgendamise ja kohaldamisega. Kui Esimese Astme Kohus mainis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 kaitseõigusi, viitas ta õiguse üldpõhimõttele, seega esmase õiguse sättele,(29) mis kehtib isegi siis, kui ühenduse seadusandja ei ole seda vastavas teiseses õiguses sõnaselgelt väljendanud.
145. Apellant näib väitvat, et Esimese Astme Kohus peaks kohaldama menetlusnormi isegi siis, kui ühenduse seadusandja ei ole seda normi ette näinud ning kui see ei ole vältimatu ega vajalik esmase õiguse sätete järgimise tagamiseks. See lähenemisviis on väär. Selle tulemusel looks Esimese Astme Kohus ise uue õigusnormi ning ületaks nii oma pädevust. Vastupidi apellandi väidetele ei sea kohtuotsus Mediocurso vs.
komisjon(30) ega teised apellandi viidatud kohtuotsused(31) kahtluse alla seda põhimõtet, mis näib mulle nii ilmne kui ka elementaarne.
146. Seega tuvastas Esimese Astme Kohus õigesti, et apellandi väljapakutud menetlusnormi, mida ühenduse seadusandja ei olnud ette näinud, saab kohaldada vaid siis, kui see on vältimatu ja vajalik esmase õiguse – nagu kaitseõigused –järgimise tagamiseks.
– Etteheide, mis puudutab kohustust tugineda kaitseõiguste järgimise vajadusele
147. Apellant kritiseerib vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 sisalduvat Esimese Astme Kohtu järeldust, mille kohaselt oleks apellant pidanud esile tooma, et tema väljapakutud menetlusnorm on vajalik kaitseõiguste järgimiseks. See etteheide ei ole põhjendatud. See tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 79 valest mõistmisest. Esimese Astme Kohus ei tuvastanud, et apellant oleks pidanud viitama vajadusele kohaldada tema väljapakutud menetlusnormi, et tagada kaitseõiguste järgimine. Mulle näib pigem, et Esimese Astme Kohus tahtis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 öelda, et isegi apellant
ei väitnud, et see menetlusnorm on vajalik tema kaitseõiguste tagamiseks.
– Etteheide kaitseõiguste põhimõtte rikkumise kohta
148. Viimaks kritiseerib apellant Esimese Astme Kohtu järeldust, et oma hagiavalduses esimeses kohtuastmes ei viidanud ta kaitseõiguste põhimõttele.
149. See etteheide ei ole põhjendatud.
150. Esiteks tuleb tõdeda, et oma hagiavalduses esimeses kohtuastmes tugines apellant menetlusnormile, mis oli tuletatud määruse nr 4253/88 artiklite 25 ja 26 väärast tõlgendusest. Ta ei viidanud kaitseõiguste järgimisele. Esimese Astme Kohus oli see, kes kontrollis, kas niisugune menetlusnorm, mida ei ole sõnaselgelt määruse artiklites 25 ja 26 ette nähtud, võib tuleneda esmasest õigusest.
151. Teiseks tuleb märkida, et apellandi väljapakutud menetlusnorm ei ole vajalik kaitseõiguste järgimise tagamiseks. Kaitseõiguste järgimisel on nõutav, et igas menetluses, mis võib viia eraõigusliku isiku huve kahjustava otsuseni, antaks kõnealusele isikule tegelik võimalus oma seisukoha esitamiseks.(32) Nagu see nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 24–29, anti apellandile võimalus enne vaidlusaluse otsuse tegemist väljendada oma seisukohta kirjalikult ja suuliselt menetluses. Vaidlustatud kohtuotsuse nimetatud punktidest ning vaidlusalusest otsusest tuleneb, et apellant esitas vastuväited, mis viisid võistleva vaidluseni enne vaidlusaluse otsuse tegemist. Neil asjaoludel võis Esimese Astme Kohus õigesti jõuda järeldusele, et kaitseõigusi oli järgitud ning et apellandi väljapakutud norm läheb seega kaugemale sellest, mis on vajalik nende õiguste tagamiseks.
– Vahetulemus
152. Neljas väide tuleb seega tervikuna tagasi lükata.
b) Viies väide, et on rikutud määruse nr 4253/88 artikleid 25 ja 26, mis puudutavad komisjoni järelevalve- ja kontrollikohustust
153. Viiendas väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 80.(33)
i) Poolte argumendid
154. Apellant
väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 sisalduvad kaalutlused mõjutavad komisjoni jätma kõnealustes artiklites 25 ja 26 sätestatud järelevalve- ja kontrollisüsteem kohaldamata ja järgimata, sest komisjon ei suuda tegelikult seda ülesannet täita. Need kaalutlused lähevad vastuollu seadusandja tahtega, kes soovis luua kontrollisüsteemi, mida hallatakse partnerluses liikmesriikidega.
155. Komisjon
leiab, et apellandi väide põhineb vaidlustatud kohtuotsuse ilmsel ja eksitaval moonutamisel. Esimese Astme Kohus ei ole komisjoni õhutanud määruse nr 4253/88 artikleid 25 ja 26 järgimata jätma. Kohus piirdus sellega, et viis äärmuseni apellandi ettepaneku, mille kohaselt sisaldavad määruse nr 4253/88 artiklid 25 ja 26 menetlusnormi, mis seab komisjoni õiguse vähendada või tühistada abi sõltuvusse järelevalve ja hindamiskohustuse järgimisest.
156. Komisjoni arvates ei ole apellandi ettepanek kooskõlas komisjoni ja liikmesriikide vahelise ülesannete jaotusega struktuurifondide haldamise raames. Struktuurifondide abi hallatakse detsentraliseeritult, mistõttu on esikohal liikmesriikide ametivõimud. Seega on esmajoones liikmesriikide – ja käesoleval juhul apellandi kui liikmesriigi poolt määratud vahendaja – ülesanne kontrollida ühenduse abi nõuetekohast rakendamist ning täpsemalt kulutuste abikõlblikkust.
ii) Õiguslik hinnang
157. Viies väide on tulemusetu. Esimese Astme Kohus tugines peamiselt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 esitatud argumendile, mille kohaselt ei näe määruse nr 4253/88 artiklid 25 ja 26 ette ühtegi menetlusnormi, mis seaks komisjoni õiguse vähendada või tühistada abi sõltuvusse sellest, et kahtlused projekti nõuetekohase rakendamise suhtes on esitatud enne abi lõpetamist. Viies väide ei saa seega olla tulemuslik, isegi kui väide oleks põhjendatud.(34)
158. Igal juhul ei ole see väide põhjendatud.
159. Esiteks põhineb väide vaidlustatud kohtuotsuse valesti mõistmisel. Selle kohtuotsuse punktis 80 ei ole Esimese Astme Kohus tuvastanud, et komisjon ei pea järgima määruse nr 4253/88 artikleid 25 ja 26, kuna ta ei suuda neid sätteid järgida. Kohus leidis üksnes, et menetlusnorm, nagu apellant tahab seda tuletada nendest sätetest, takistaks komisjonil paljudel juhtudel teha otsust ühenduse fondidest antava abi tühistamise või vähendamise kohta. Esimese Astme Kohus pelgalt visandas tagajärjed, mis võivad olla sellisel menetlusnormil, nagu apellant välja pakkus (mida mingil juhul ei saa tuletada määruse nr 4253/88 artiklitest 25 ja 26).(35) Vastupidi apellandi seisukohale ei piiranud Esimese Astme Kohus olemasoleva menetlusnormi kohaldamist ega õhutanud komisjoni rikkuma kõnealuseid artikleid 25 ja 26.
160. Teiseks tuleb märkida, et apellandi välja pakutud menetlusnorm, mille kohaselt määruse nr 4253/88 artiklitest 25 ja 26 tuleneva järelevalve ja hindamiskohustuse järgimata jätmine takistab sama määruse artiklis 24 sätestatud abi vähendamise menetluse algatamist, ei ole ainus võimalus karistada järelevalve ja hindamiskohustuse võimaliku täitmata jätmise eest. Selles osas viitan ma käesoleva ettepaneku punktidele 213–217, kus seda küsimust analüüsitakse.
161. Viies väide tuleb seega tagasi lükata.
5. Kuues ja seitsmes väide
162. Kuuendas ja seitsmendas väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 88–92. Esimese Astme Kohus lükkas nendes tagasi apellandi väite õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtete rikkumise kohta. Kõigepealt märkis kohus, et õigus tugineda õiguspärasele ootusele eeldab, et täidetud on kolm tingimust: esiteks peavad olemas olema kinnitatud ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpsed, tingimusteta ja ühtelangevad tagatised, teiseks peavad need tagatised olema sellised, et isikul, kellele need on suunatud, tekib õiguspärane ootus, ning kolmandak s peavad tagatised olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega.
a) Kuues väide, et on rikutud õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtet
163. Kuuendas väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 90. Esimese Astme Kohus leidis selles, et kolmas tingimus õiguspärase ootuse tekkimiseks (tagatised, mis on kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega) ei ole täidetud, kuna komisjoni võimalikud tagatised olid vastuolus kohaldatavate õigusnormidega. Selles kontekstis leidis kohus, et kohaldatavate õigusnormide kohaselt tulnuks omakapitaliinvesteeringud VKE‑desse teha 31. detsembriks 2001.
164. Apellant
väidab, et Esimese Astme Kohtu järeldus põhineb üldise toetuse meetme nr 2 sisu ja rakendamise valel hindamisel. Üldise toetuse meetme nr 2 saaja on riskikapitalifond, mitte VKE‑d. VKE‑desse omakapitaliinvesteeringute tegemise tähtpäev on 16. detsember 2009, mitte 31. detsember 2001.
165. Komisjon
leiab, et Esimese Astme Kohtu tõlgendus üldise toetuse meetme nr 2 ja abi lõpetamise kuupäeva kohta on õige. Ta lisab, et ta ei ole apellandile kunagi andnud kindlaid, tingimusteta ja ühtelangevaid tagatisi, millele viimane viitab.
166. See väide ei ole põhjendatud. Viidates eelkõige käesoleva ettepaneku punktidele 75, 81 ja 87–90, tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohus ei ole üldise toetuse meetme nr 2 sisu ja rakendamise kohta hinnangu andmisel rikkunud õigusnormi, eeskätt üldise toetuse meetme nr 2 saaja tuvastamise ning VKE‑desse omakapitaliinvesteeringute tegemise tähtpäeva osas.
b) Seitsmes väide, et on moonutatud tõendeid ja rikutud tõendamiskoormise üldpõhimõtteid
167. Seitsmendas väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 91. Selles leidis Esimese Astme Kohus, et komisjoni kinnituste kohaselt võis järelevalvekomiteele edastatud teabest järeldada, et kogu abi saab VKE‑desse investeerida 31. detsembriks 2001. Edasi märkis Esimese Astme Kohus, et apellant ei esitanud järelevalvekomiteele edastatud poolaastaaruannet, millest apellandi sõnul nähtub selgelt, et ei ole tehtud ühtegi finantstoimingut, ega 21. novembri aruannet ajakohastamise kohta, mida on mainitud järelevalvekomitee 10. detsembri 2001. aasta koosoleku protokollis. Kohus järeldas sellest, et neil asjaoludel ei saa ta kontrollida, kas järelevalvekomiteed oli teavitatud asjaolust, et kogu sissemakstud kapitali ei olnud 31. detsembriks 2001 VKE‑desse investeeritud.
i) Poolte argumendid
168. Apellant põhjendab oma väidet tõendite hindamise üldpõhimõtete ilmse rikkumisega, nimetatud tõendite moonutamisega ning Esimese Astme Kohtu keeldumisega võtta arvesse apellandi esitatud tõendeid.
169. Esiteks kinnitab ta, et ta esitas esimeses kohtuastmes järelevalvekomitee otsuste kohta dokumendid, mis tõendavad, et viimane kiitis detsembris 2001 heaks üldise toetuse projekti rakendusjärgu.
170. Teiseks heidab ta Esimese Astme Kohtule ette, et viimane ei võtnud arvesse tuvastatud asjaolusid. Poolte vahel ei olnud vaidlust, et poolaastaaruanded tõendavad, et komisjon oli täielikult teadlik projekti rakendusjärgust, et komisjon kiitis heaks vahendaja tegevuse ning et ta jagab apellandi tõlgendust kohaldatavate sätete kohta.
171. Kolmandaks leiab apellant, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud esimeses kohtuastmes nõudma järelevalvekomiteele esitatud poolaastaaruandeid ning 21. novembri aruanne kaasajastamise kohta, mida on mainitud järelevalvekomitee 10. detsembri 2001. aasta koosoleku protokollis, kui ta oleks neid tõepoolest vajalikuks pidanud. Jättes selle tegemata, võttis ta apellandilt võistleva menetluse eelise.
172. Neljandaks viitab apellant oma apellatsioonkaebuse lisades 4–7 esitatud dokumentidele, mis tõendavad, et komisjon kiitis heaks apellandi kulutuste abikõlblikkuse ja nõuetekohasuse ning apellandi tõlgenduse.
173. Viiendaks kritiseerib apellant asjaolu, et Esimese Astme Kohus ei ole arvesse võtnud seda, et komisjon maksis välja abi erinevad osad. Kohus oleks pidanud sellest järeldama, et komisjon kinnitas apellandi kulutuste abikõlblikkust.
174. Kuuendaks väidab apellant, et puuduvad põhjendused. Esimese Astme Kohus ei ole võtnud arvesse kõiki apellandi esitatud asjaolusid.
175. Komisjon
leiab, et apellandi seitsmes väide on ainetu. Esmajoones põhjendas Esimese Astme Kohus oma kaalutlusi õiguspärase ootuse kaitse rikkumise osas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 esile toodud argumendiga, et komisjoni võimalik tagatis oli vastuolus kohaldatavate sätetega ega saanud seega apellandil tekitada õigupärast ootust.
176. Sisulistes küsimustes leiab ta, et väide põhineb vaidlustatud kohtuotsuse ekslikul mõistmisel. Esimese Astme Kohus ei ole märkinud, et ta ei suuda tuvastada, et 30. juuniks 2001 ei olnud ühtegi tehingut tehtud ning et esimene tehing pidi tehtama 19. novembril 2001. Esimese Astme Kohus märkis üksnes, et ta ei tea, kas järelevalvekomiteed teavitati asjaolust, et omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse ei tehta 31. detsembriks 2001. Komisjon väidab, et esimeses kohtuastmes apellandi esitatud dokumendid ei sisalda selle kohta selgeid pidepunkte. Esimese Astme Kohus ei ole seega teinud hindamisviga ega moonutanud tõendeid.
177. Apellatsioonkaebuse lisades 4–7 asuvate dokumentide kohta leiab komisjon, et need tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna need on esitatud hilinenult ning nende sisu puudutab faktilisi asjaolusid.
178. Viimaks märgib komisjon, et apellandi ülesanne oli põhjendada ning tõendada väiteid, mis olid esitatud komisjoni vastuväidete kohta.
ii) Õiguslik hinnang
– Seitsmes väide on tulemusetu
179. Esmalt tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 91 puudutav seitsmes väide on tulemusetu.(36) Nagu komisjon õigesti rõhutas, lükkas Esimese Astme Kohus tagasi apellandi väite õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise kohta, tuginedes esmajoones vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 toodud argumendile, et nimetatud tagatised peavad olema kooskõlas kohaldatava õigusega. Kuna vaidlustatud kohtuotsuse punkti 90 puudutav kuues väide tuleb tagasi lükata,(37) õigustab nimetatud punktis 90 esitatud järeldus ise seda, et tagasi tuleb lükata apellandi väide õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise kohta. Apellandi etteheited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkti 91, võib seega tulemusetuse tõttu tagasi lükata, ilma et oleks vaja kontrollida nende põhjendatust.
180. Igal juhul ei ole kõnealused etteheited põhjendatud.
– Esimene etteheide, mis puudutab asjaolu, et apellant on esitanud dokumendid järelevalvekomitee otsuste kohta
181. Apellant väidab, et ta esitas järelevalvekomitee otsuste kohta dokumendid, mis tõendavad, et komisjon kiitis detsembris 2001 heaks üldise toetuse projekti rakendusjärgu.
182. Kuna apellant ei ole täpsemalt kirjeldanud õigusnormi rikkumist, millega ta seda etteheidet põhjendab, siis tuleb kõigepealt meenutada, et EÜ artikli 225 lõike 1 ning Euroopa Kohtu põhikirja artikli 51 kohaselt piirdub Euroopa Kohtu ülesanne apellatsioonimenetluses sellega, et ta kontrollib, kas õigusnorme on rikutud. Apellatsioonkaebuses saab seega tugineda üksnes väidetele, mis puudutavad õigusnormide rikkumist, mitte aga faktide hindamist.(38) Kuna apellandi etteheide tuleb lugeda kriitikaks Esimese Astme Kohtu poolt faktide hindamise kohta, on see järelikult vastuvõetamatu. Kui ei esine ilmselget moonutamist, on Esimese Astme Kohus ainsana pädev hindama tõendeid.(39) Apellant ei ole aga esitanud tõendeid selle kohta, et on moonutatud dokumente, mis apellant esitas esimeses kohtuastmes.
183. Kuivõrd apellant kritiseerib asjaolu, et Esimese Astme Kohus ei ole arvesse võtnud tema esitatud dokumente järelevalvekomitee otsuste kohta, on see etteheide vastuvõetav, sest tegemist on menetlusnormi rikkumisega. Siiski ei ole see etteheide põhjendatud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 91 nähtub, et Esimese Astme Kohus võttis järelevalvekomitee otsuseid puudutavaid dokumente arvesse. Sellegipoolest leidis ta, et kuna puuduvad poolaastaaruanded ning 21. novembri 2001. aasta aruanne kaasajastamise kohta, ei saa ta neist dokumentidest järeldada, et järelevalvekomiteed oli teavitatud asjaolust, et kogu sissemakstud kapitali ei olnud 31. detsembriks 2001 VKE‑desse investeeritud.
184. Esimene etteheide tuleb seega tagasi lükata.
– Teine etteheide, mis puudutab asjaolu, et Esimese Astme Kohus ei ole tuginenud tuvastatud asjaoludele
185. Apellant leiab, et poolte vahel ei ole vaidlust, et poolaastaaruanded tõendavad, et esiteks oli komisjon täielikult teadlik projekti rakendusjärgust, teiseks kiitis komisjon heaks apellandi tegevuse ning kolmandaks jagas komisjon apellandi tõlgendust kohaldatavate sätete kohta. Apellant heidab Esimese Astme Kohtule ette, et viimane ei ole tuginenud kõnealustele tuvastatud asjaoludele.
186. See etteheide ei ole põhjendatud. Vastupidi apellandi kinnitustele ei ole tõsi, et poolte vahel puudus nende asjaolude osas vaidlus. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 90 ning esimeses kohtuastmes komisjoni esitatud vastuse punktidest 83–91 nähtub, et komisjon vaidles vastu apellandi vastavatele seisukohtadele.
– Kolmas etteheide, et menetlustoimingud on tegemata jäetud
187. Kolmandas etteheites kritiseerib apellant asjaolu, et Esimese Astme Kohus on jätnud tegemata menetlustoimingud. Kohus jättis apellandilt menetluse käigus nõudmata poolaastaaruanded. Apellant leiab, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud nõudma neid dokumente menetluse käigus, selle asemel et oodata kohtuotsuseni, et selles kritiseerida nende puudumist. Esimese Astme Kohus oleks omal algatusel pidanud kasutama menetluslikke vahendeid, et päevavalgele tuua kogu teave, mis võib kohtuasjas olla otsustava tähendusega.
188. See etteheide ei ole põhjendatud.
189. Kõigepealt tuleb märkida, et tõendamiskoormis lasub apellandil. Esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses viitas ta õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. Järelikult oli apellandi ülesanne põhjendada oma väiteid ja tõendada, et õiguspärase ootuse kaitset õigustavad tingimused olid täidetud.
190. Seoses Esimese Astme Kohtu võimalusega aidata kaasa asjaolude tuvastamisele, määrates kodukorra artikli 66 lõike 1 alusel menetlustoimingud, tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et see võimalus on üldjuhul valikuline ja täiendav, kuna Esimese Astme Kohus on ainupädev otsustama, kas tema lahendamisel olevates kohtuasjades esitatud tõendeid on vaja täiendada.(40) Erandlikel asjaoludel on Euroopa Kohus leidnud, et Esimese Astme Kohus oli kohustatud määrama menetlustoimingud.(41) Sellegipoolest leian ma, et käesoleva juhtumi asjaolud ei anna alust sellise kohustuse tekkimiseks. Apellant, kellel lasus tõendamiskoormis, ei ole viidanud erandlikele asjaoludele, mis õigustaksid sellist kohustust, näiteks võimetus esitada kõnealuseid aruandeid.
– Neljas etteheide apellandi esitatud dokumentide kohta
191. Kuna apellant tugines oma apellatsioonkaebuse lisades 4–7 olevatele dokumentidele, siis tuleb tõdeda, et ta ei esitanud neid esimeses kohtuastmes. Lisaks palub apellant, et fakte hinnataks uuesti. Neil dokumentidel põhinevad etteheited tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Viies etteheide, et komisjoni tehtud maksed on jäetud arvesse võtmata
192. Apellandi etteheide, et Esimese Astme Kohus ei võtnud arvesse asjaolu, et komisjon tegi ühenduse abi erinevaid makseid ning et komisjon kinnitas seega apellandi tõlgenduse õigsust ning tehtud kulutuste nõuetelevastavust ja abikõlblikkust, on vastuvõetav, kuid põhjendamatu.
193. See etteheide on minu arvates suunatud mitte üksnes asjaolude Esimese Astme Kohtu poolse hindamise vastu, vaid puudutab pigem nende asjaolude õiguslikku hindamist, arvestades õiguspärase ootuse kaitsele seatud tingimusi. Seega on tegemist õigusküsimusega, mis on apellatsioonimenetluses vastuvõetav.
194. Siiski ei ole see etteheide põhjendatud. Asjaolu, et komisjon maksis välja ühenduse abi erinevad osad, ei kujuta endast täpset ja tingimusteta tagatist, mis võib apellandil tekitada õiguspärase ootuse. Esiteks tuleneb määruse nr 4253/88 artiklist 24, et maksed tehakse tingimusel, et puuduvad eeskirjade eiramised või olulised muudatused, mis mõjutavad projekti rakendamise viisi või tingimusi.(42) Teiseks ei ole apellant tõendanud, et komisjon oli teadlik asjaolust, et omakapitaliinvesteeringuid ei olnud enam võimalik 31. detsembriks 2001 teha, kuigi selle asjaolu tõendamise kohustus lasus apellandil.
195. Viies etteheide tuleb seega tagasi lükata.
– Kuues etteheide, et põhjendused on puudulikud
196. Viimaks ei ole kuues etteheide põhjenduste puudulikkuse kohta põhjendatud. Esimese Astme Kohtu järeldus ei ole põhjendamata. Tõendamiskoormis lasub apellandil. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91 tugines Esimese Astme Kohus selgelt kaalutlusele, et apellandi esitatud faktiliste asjaolude alusel ei ole tal võimalik tuvastada, kas komisjon oli teadlik sellest, et omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse ei olnud enam võimalik 31. detsembriks 2001 teha.
– Vahetulemus
197. Seitsmes väide tuleb seega tervikuna tagasi lükata.
6. Kaheksas väide, et on rikutud ühenduse kohtupraktikat, mis puudutab proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamist ühenduse abi vähendamise juhtudel
198. Kaheksandas väites käsitleb apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 93. Esimese Astme Kohus leidis selles, et komisjonil puudub igasugune kaalutlusruum selles osas, mida ta pidi järeldama asjaolust, et 31. detsembriks 2001 ei olnud osa riskikapitalifondi sisse makstud kapitalist VKE‑desse investeeritud. Selles suhtes viitab Esimese Astme Kohus Euroopa Kohtu otsuse Madalmaad vs.
komisjon(43) punktidele 22, 23 ja 47.
199. Lisaks leidis kohus, et apellandi esile toodud asjaolude arvessevõtmine tooks kaasa andmelehe nr 19 rikkumise, ning et on lubamatu, et apellant saaks ebaõigest tõlgendusest kasu, mida ei saa teised vahendajad, kes, olles küll identses olukorras, on loobunud nõudmast abi selle osa maksmist, mida nad ei jõudnud tähtaegselt investeerida.
a) Poolte argumendid
200. Apellant
leiab, et määruse nr 4253/88 artikkel 24 ei sisalda viidet abi tagasinõudmise automaatsele süsteemile, mis ei jäta komisjonile mingit kaalutlusruumi. Ta heidab Esimese Astme Kohtule ette, et viimane tugines kohtuotsusele Madalmaad vs.
komisjon(44), mis puudutab määruse nr 4253/88 artiklit 12, mitte selle määruse artiklit 24.
201. Apellandi sõnul peab komisjon võtma arvesse apellandi käitumist ning seda eriti seetõttu, et apellant ei pannud toime pettust. Ta leiab, et abi vähendamine peab vastama apellandi toime pandud rikkumise raskusele ja rahalisele suurusele. Selles kontekstis viitab ta kohtuotsuse Conserve Italia vs.
komisjon(45) punktidele 135–153.
202. Komisjon on seisukohal, et ta peab määruse nr 4253/88 artikli 24 alusel sekkuma, kui ta tuvastab eeskirjade eiramise või olulise muudatuse. Tal lasuvad ühenduse eelarve nõuetekohasel haldamisel täpsed kohustused.
203. Ta leiab, et kohtuotsuse Conserve Italia vs.
komisjon(46) punkt 130 ja sellele järgnevad punktid kinnitavad, et komisjon peab tegema lihtsa rahalise korrektiivi, mis ei sõltu mingisugustest süüga seotud kaalutlustest või apellandi võimalikust pettusekatsest. Selle kohtuotsuse punktid 135–138 ei muuda seda põhimõtet kehtetuks. Need punktid puudutavad komisjoni poolt kõnealusel juhul kasutatud arvutusmeetodist erinevat meetodit. Esimese Astme Kohus ei rikkunud seega proportsionaalsuse põhimõtet käsitlevat kohtupraktikat, kui ta kinnitas, et komisjonil ei ole kaasfinantseeringu vähendamisel mingit kaalutlusruumi.
204. Igal juhul ei ole komisjon kohustatud järelevalvekomitee oma esindajat nimetama.
b) Õiguslik hinnang
205. Apellandi kaheksas väide ei saa olla tulemuslik. Kuigi apellant märgib õigesti, et komisjonil on määruse nr 4253/88 artikli 24 kohaselt abi vähendamise menetluses kaalutlusruum, ei ole apellant esile toonud asjaolusid, mis võiksid tõendada kaalutlusõiguse kuritarvitamist.
i) Komisjoni kaalutlusruum määruse nr 4253/88 artikli 24 raames
206. Kõigepealt tuleb meenutada, et määruse nr 4253/88 süsteem põhineb eelkõige sellel, et abisaaja täidab rea tingimusi, mis annab talle õiguse saada ettenähtud rahalist abi. Kui kõik need tingimused ei ole täidetud, lubab määruse nr 4253/88 artikkel 24 komisjonil uuesti läbi vaadata nende kohustuste ulatuse, mis ta on endale kõnealuse abi andmise otsuses võtnud.(47)
207. See, millises ulatuses abikava on ellu viidud, kujutab endast abi vähendamise menetluses komisjoni jaoks väga olulist kriteeriumi. Ühenduse eelarve nõuetekohase haldamise põhimõte räägib tugevalt ühenduse abi vähendamise kasuks, kui ühenduse vahendeid ei ole kasutatud kohaldatavates õigusnormides ettenähtud viisil.
208. Apellant märgib siiski õigesti, et määruse nr 4253/88 (muudetud) artikli 24 alusel abi vähendamise otsuse vastuvõtmine ei ole mehaaniline toiming. Artikli 24 pealkiri, eriti sõna „võib” viitab sellele, et komisjonil on kaalutlusruum. Seda tõlgendust kinnitab Euroopa Kohtu praktika.(48) Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93 sisalduvates Esimese Astme Kohtu põhjendustes, mille kohaselt komisjonil ei ole mingit hindamisruumi, on seega rikutud õigusnormi.
209. Kuigi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93 sisalduvates Esimese Astme Kohtu põhjendustes on rikutud õigusnormi, näib mulle siiski õige Esimese Astme Kohtu järeldus, mille kohaselt komisjon ei rikkunud õigusnormi, kui ta tegi otsuse vähendada ERF‑i abi osas, milles apellant ei teinud omakapitaliinvesteeringuid 31. detsembriks 2001. Apellant ei ole tõendanud selliste asjaolude esinemist, mis oleksid võinud sundida komisjoni jätma järgimata ühenduse eelarve nõuetekohase haldamise põhimõttest lähtuvat tulemust, st ühenduse abi vähendamist ulatuses, milles riskikapitalifond ei teinud omakapitaliinvesteeringuid 31. detsembriks 2001.
ii) Etteheide, mille kohaselt ei pandud toime pettust
210. Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta ei määranud komisjonile sanktsiooni selle eest, et ta ei võtnud arvesse, et apellant ei pannud toime pettust.
211. See kriitika ei ole põhjendatud. Nagu eespool märgitud, on määruse nr 4253/88 artikli 24 eesmärk nõuda tagasi ühenduse abi see osa, mis ei ole ühenduse abi andmise tingimuste seisukohalt õigustatud. Komisjon ei ole seega kohustatud võtma pettuse toime panemata jätmist arvesse kergendava asjaoluna. Vastupidi, väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et eeskirjade eiramise eest võib karistada mitte ainult ühenduse abi vähendamisega vastavalt selle eiramisega seotud summale, vaid ka kõnealuse abi tühistamisega täies ulatuses. Kohtupraktikat, mille alus on vajadus avaldada ühenduse vahendite nõuetekohaseks haldamiseks vajalikku hoiatavat mõju, kohaldatakse isegi juhul, kui pettuse toimepanemist ei ole tuvastatud.(49)
212. Seega ei kuritarvitanud komisjon oma kaalutlusõigust, kui ta ei võtnud arvesse, et apellant ei pannud toime pettust.
iii) Selle arvessevõtmine, et komisjon jättis järelevalve ja hindamiskohustuse tõenäoliselt täitmata
213. Nagu ma eespool märkisin, ei takista määruse nr 4253/88 artiklite 25 ja 26 tähenduses järelevalve ja hindamiskohustuse võimalik rikkumine komisjoni poolt menetluse algatamist sama määruse artikli 24 alusel. Seda küsimust tuleb siiski eristada küsimusest, kas komisjon peab nende kohustuste rikkumist arvesse võtma määruse nr 4253/88 artiklil 24 põhinevas abi vähendamise otsuses.
214. Komisjon näib soovivat täielikult eraldada ühelt poolt määruse nr 4253/88 artikli 24 ja teiselt poolt sama määruse artiklite 25 ja 26 kohaldamise. Tema arvates ei mõjuta määruse nr 4253/88 artiklite 25 ja 26 võimalik järgimata jätmine mingil viisil kõnealuse määruse artikli 24 alusel tehtavat abi vähendamise otsust. Esimese Astme Kohus näib tõlgendavat neid sätteid samamoodi, kui ta tuvastab, et nimetatud artiklites 25 ja 26 ette nähtud komisjoni järelevalve ja hindamiskohustuse järgimata jätmine ei mõjuta mingil viisil abi vähendamise otsuse õiguspärasuse hindamist.(50)
215. Minu jaoks ei ole see lähenemine üldse veenev. Määruse nr 4253/88 artiklitest 25 ja 26 tuleneb, et riskikapitalifondi abi järelevalve ja hindamine toimub komisjoni ja liikmesriikide partnerluse raames. Ma leian, et ühelt poolt määruse nr 4253/88 artikli 24 ja teiselt poolt sama määruse artiklite 25 ja 26 täielik eraldamine on komisjoni ja liikmesriikide sellise partnerluse mõttega vastuolus. Minu arvates ei ole seega võimalik a priori
välistada, et komisjon võib määruse nr 4253/88 artiklitest 25 ja 26 tuleneva järelevalve ja hindamiskohustuse järgimata jätmist sama määruse artiklil 24 põhinevas abi piiramise otsuses arvesse võtta.
216. Olukorrad, milles komisjon on kohustatud oma määruse nr 4253/88 artiklitest 25 ja 26 tuleneva järelevalve ja hindamiskohustuse järgimata jätmist arvesse võtma, peavad siiski olema piiratud. Niisugused olukorrad eeldavad esiteks, et komisjoni järelevalve ja hindamiskohustuse rikkumine on tuvastatud. Ma leian, et selleks et määruse nr 4253/88 artikli 24 kasulikku mõju mitte liigselt piirata, peab teiseks järelevalve ja hindamiskohustuse järgimata jätmine olema ühenduse abi haldamisel toimunud eeskirjade eiramise peamine põhjus ning see peab olema peamiselt komisjonile süüks pandav. Selles kontekstis tuleb meenutada, et struktuurifondide abi hallatakse detsentraliseeritult, mistõttu on esikohal liikmesriikide ametivõimud ja liikmesriikide määratud vahendajad. Liikmesriigid või nende määratud vahendajad võtavad endale seega teavitamis- ja lojaalsuskohustuse, mille alusel peavad nad tagama, et nad esitavad komisjonile usaldusväärseid andmeid, mis ei eksita komisjoni ja ilma milleta ei saaks abi andmise tingimuste täitmise kontrollimiseks kehtestatud kontrolli- ja tõendamissüsteem nõuetekohaselt toimida.(51)
217. Käesoleval juhul tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 91, et Esimese Astme Kohtul ei olnud võimalik uurida, kas järelevalvekomiteed teavitati sellest, et kogu sissemakstud kapitali ei olnud 31. detsembriks 2001 VKE‑desse investeeritud. Seega tuleb tõdeda, et järelevalve ja hindamiskohustuse rikkumist ei ole tuvastatud.
iv) Vahetulemus
218. Vastupidi Esimese Astme Kohtu seisukohtadele on komisjonil määruse nr 4253/88 artikli 24 alusel abi vähendamise otsuse tegemisel kaalutlusruum. Ühenduse eelarve nõuetekohase haldamise põhimõte räägib siiski tugevalt ühenduse abi vähendamise kasuks, kui abi ei ole õigustatud. Apellant ei ole tõendanud mingeid asjaolusid, mida komisjon oleks pidanud arvesse võtma. Seega ei kuritarvitanud komisjon oma kaalutlusõigust. Lõpuks leidis Esimese Astme Kohus õigesti, et vaidlusaluses otsuses ei ole tehtud viga.
219. Kaheksas väide tuleb seega tagasi lükata.
7. Tulemus
220. Apellandi kaheksa väidet tema tühistamisnõude rahuldamata jätmise kohta tuleb seega tagasi lükata.
B. Kaks väidet kahju hüvitamise nõude kohta
221. Esimese Astme Kohus jättis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111–118 rahuldamata apellandi kahju hüvitamise nõuded, mis põhinesid nii õigusvastase toimingu tõttu tekkival kui ka õigusvastase käitumise puudumise korral tekkival komisjoni lepinguvälisel vastutusel.
1. Üheksas väide
222. Esimese Astme Kohus jättis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–115 rahuldamata apellandi väite, mis põhines õigusvastase toimingu tõttu tekkival vastutusel. Ta meenutas kõigepealt, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise eeldus on see, et samaaegselt esinevad kolm tingimust, st institutsioonidele etteheidetava käitumise õigusvastasus, kahju tekkimine ning põhjuslik seos väidetava käitumise ja viidatud kahju vahel. Seejärel märkis kohus, et apellandi väidete analüüsimisel ei ilmnenud seoses vaidlusaluse otsusega ühtegi õigusvastast tegu ning et üks vastutuse tekkimise tingimustest ei olnud seega täidetud.
a) Poolte argumendid
223. Apellant
väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on valed ja ilmselgelt ebapiisavad. Esiteks leiab apellant, et ta tõendas, et komisjon rikkus õigusnorme, ning et seega on vaidlusalune otsus õigusvastane. Teiseks kritiseerib ta asjaolu, et Esimese Astme Kohus ei võtnud arvesse tema argumente kahju ja põhjusliku seose kohta.
224. Komisjon
leiab, et kui on tuvastatud, et üks institutsioonide lepinguvälise vastutuse tekkimise kolmest vajalikust tingimusest puudub, võib Esimese Astme Kohus täiesti põhjendatult jätta kaks ülejäänud tingimust uurimata.
b) Õiguslik hinnang
225. Apellandi etteheited ei ole põhjendatud.
226. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 nimetatud kolm tingimust peavad olema täidetud kumulatiivselt, selleks et tekiks toimingust tulenev ühenduse vastutus.(52) Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114 tõdes Esimese Astme Kohus õigesti, et apellant ei toonud välja vaidlusaluse otsusega seotud õigusvastaseid tegusid. Kuna esimene tingimus lepinguvälise vastutuse tekkimiseks õigusvastase teo tõttu ei ole täidetud, ei pidanud Esimese Astme Kohus seega teisi tingimusi enam uurima.
2. Kümnes väide
227. Kümnenda väitega vaidlustab apellant vaidlustatud kohtuotsuse punktid 116 ja 117. Neis punktides jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata apellandi nõude, mis põhines komisjoni tegevusel, mis ei olnud õigusvastane.
228. Esimese Astme Kohus märkis kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116, et vastutus õigusvastase toimingu puudumisel võib tekkida juhul, kui samaaegselt on täidetud kolm tingimust: st esiteks kahju tekkimine, teiseks põhjuslik seos kahju ja ühenduse institutsioonide tegevuse vahel ning kolmandaks asjaomase kahju ebatavalisus ja erilisus. Seejärel märkis kohus, et kahju on ebatavaline, kui see ületab asjaomase sektori tegevusalaga kaasnevate majandusriskide piire, ning kahju on eriline, kui see mõjutab ühte konkreetset liiki ett evõtjaid ebaproportsionaalselt võrreldes teiste ettevõtjatega. Esimese Astme Kohus tuvastas, et apellandile tekkinud kahju ei ole ebatavaline ega eriline. Kohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117, et apellant ei ole esitanud ühtegi argumenti talle tekkinud kahju erilisuse kohta. Seejärel leidis ta, et komisjon piirdus andmelehe nr 19 sätete kohaldamisega ja et apellant ei saa seega väita, et komisjon muutis abi kasutamise üksikasju, tehes seeläbi talle tekkinud kahjust ebatavalise, kuna ta ei saanud seda ette näha ega selle tekkimist vältida. Samuti ei saa apellant väita, et asjaolu, et komisjon ei teostanud mingit kontrolli ega järelevalvet ega kritiseerinud vähimalgi määral üldise toetuse haldamist, takistas apellandil talle väidetavalt tekkinud kahju ära hoida.
a) Poolte argumendid
229. Apellant
heidab Esimese Astme Kohtule ette, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on valed ja ilmselgelt ebapiisavad.
230. Esiteks kritiseerib ta asjaolu, et Esimese Astme Kohus välistas kahju ebatavalisuse ja ettenähtamatuse, kuna komisjon piirdus andmelehe nr 19 sätete kohaldamisega. Komisjon rikkus andmelehe nr 19 sätete tõlgendamisel ja kohaldamisel õigusnorme.
231. Teiseks kritiseerib ta Esimese Astme Kohtu järeldust, mille kohaselt apellant ei saa väita, et asjaolu, et komisjon ei teostanud mingit kontrolli ega järelevalvet ega kritiseerinud vähimalgi määral üldise toetuse haldamist, takistas apellandil talle väidetavalt tekkinud kahju ära hoida. Apellant kinnitab selle kohta, et vastuväidete esitamata jätmine ja veelgi enam komisjoni heakskiit muutsid abi tagasinõudmise otsuse ettenägematuks.
232. Kolmandaks märgib ta, et kahju erilisus seisneb selles, et ta oli diskrimineerimise ohver, kuna komisjon ei olnud oma kontrollikohustuste täitmisel hoolas ja tõlgendas vääralt andmelehte nr 19.
233. Komisjon
tõdeb kõigepealt, et õiguspärasest toimingust tuleneva vastutuse põhimõte näib ühenduse õiguses olevat kõike muud kui kindlalt juurdunud. Lisaks leiab ta, et apellant tugineb esmajoones komisjoni õigusvastasele tegevusele.
234. Pealegi ei ole apellandil tekkinud ka ebatavalist riski, mis ületaks tavaliselt riskikapitalifondi tegevusega üldiste toetuste puhul kaasnevaid riske. Apellandi argumentidel õiguspärase ootuse kohta puudub seos ühenduse vastutusega.
235. Kuna apellant rajab oma kriitika Esimese Astme Kohtu järelduse kohta, et kahju ei ole eriline, võrdlusele teiste ettevõtjatega, on viimaks see etteheide uus ja seega vastuvõetamatu.
b) Õiguslik hinnang
i) Õiguspärasest toimingust tuleneva vastutuse olemasolu
236. Kohtuotsuses FIAMM jt vs.
nõukogu ja komisjon(53) välistas Euroopa Kohus kehtiva ühenduse õiguse kohaselt õiguspärasest teost tuleneva ühenduse vastutuse normatiivaktide puhul. Üldisemalt märkis Euroopa Kohus, et ta ei tunnusta õiguspärasest toimingust tuleneva vastutuse olemasolu, kuigi ta täpsustas teatud tingimusi, mille täitmisel võiks sellist vastutust kohaldada, kui ühenduse õiguses peaks tunnustatama õiguspärasest toimingust tuleneva ühenduse vastutuse põhimõtet.(54) Need tingimused on tekkinud kahju ebatavalisus ja erilisus.
237. Käesolevas asjas ei tundu olevat vajalik üksikasjalikult analüüsida õiguspärasest teost tuleneva vastutuse olemasolu aktide puhul, mis ei ole normatiivaktid. Isegi kui selline vastutus oleks tunnustatud, oleks tegelikult Esimese Astme Kohus õigesti tuvastanud, et sellise vastutuse tingimused ei ole täidetud, kuna apellandi esile toodud kahju ei ole ebatavaline ega eriline.
ii) Etteheited kahju ebatavalisuse kohta
238. Apellandi etteheited kahju ebatavalisuse kohta tuleb tagasi lükata.
239. Kuivõrd apellant põhjendab oma kahju ebatavalisust andmelehe nr 19 sätete väära tõlgendusega, ei ole see etteheide põhjendatud. Esiteks ei rikkunud komisjon andmelehe nr 19 sätete tõlgendamisel ja kohaldamisel õigusnorme.(55) Teiseks juhib komisjon õigesti tähelepanu sellele, et tegevuse õigusvastasus ei saa iseenesest olla määrav tegur õiguspärasest teost tuleneva vastutuse korral kahju ebatavalisuse kindlakstegemisel.
240. Kuivõrd apellant väidab, et Esimese Astme Kohus ei võtnud vaidlusaluse otsuse ettenägematuse hindamisel arvesse komisjoni poolt kontrolli ja järelevalve teostamata jätmist ning vastuväidete esitamata jätmist ja isegi komisjoni heakskiitu, tuleb see kriitika samuti tagasi lükata. Ei ole tõendatud, et apellant kannab riski, mis ületab asjaomase sektori tegevusalaga kaasnevate majandusriskide piire. Esiteks ilmnes kohaldatavate sätete, eelkõige andmelehe nr 19 analüüsimisel, et need on piisavalt selged, selleks et välistada igasugused mõistlikud kahtlused nende tõlgendamise suhtes.(56) Teiseks leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91, et apellant ei ole tõendanud, et komisjon oli teadlik asjaolust, et omakapitaliinvesteeringuid VKE‑desse ei saanud enam 31. detsembriks 2001 teha. Selles suhtes tuleb meenutada, et vahendajad võtavad endale teavitamis- ja lojaalsuskohustuse, mille alusel peavad nad tagama, et nad esitavad komisjonile usaldusväärseid andmeid, mis ei eksita komisjoni ja ilma milleta ei saaks abi andmise tingimuste täitmise kontrollimiseks kehtestatud kontrolli- ja tõendamissüsteem nõuetekohaselt toimida.(57) Kuna apellant ei ole tõendanud, et ta on selle kohustuse täitnud, ei kujuta asjaolu, et komisjon ei esitanud vastuväiteid, endast ebatavalist riski.
241. Etteheide kahju ebatavalisuse kohta tuleb seega tagasi lükata.
iii) Etteheide kahju erilisuse kohta
242. Osas, milles apellant heidab Esimese Astme Kohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta ei tunnustanud apellandi kahju erilisust, mis tuleneb komisjoni väärast tõlgendusest andmelehe nr 19 sätete kohta ning hooletusest komisjoni kontrollikohustuste ja hea halduse kohustuse täitmisel, tuleb see kriitika tagasi lükata. Tegevuse õigusvastasus ei ole iseenesest asjakohane tegur õiguspärasest teost tuleneva vastutuse korral kahju ebatavalisuse kindlakstegemisel. Igal juhul ei ilmnenud apellandi esitatud väidete analüüsimisel andmelehe nr 19 väära tõlgendamist ega komisjoni hooletust. Kümnes väide tuleb seega tagasi lükata.
C. Õigusliku analüüsi kokkuvõte
243. Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et apellandi apellatsioonkaebus ei ole põhjendatud. Järelikult tuleb see jätta täielikult rahuldamata.
VII Kohtukulud
244. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka apellatsioonimenetluste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna apellant on minu arvamuse kohaselt kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista temalt.
VIII Ettepanek
245. Eelnevate kaalutluste alusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
– jätta Sviluppo Italia Basilicata SpA apellatsioonkaebus rahuldamata ja
– mõista kohtukulud välja Sviluppo Italia Basilicata SpA‑lt.
(1) .
(2)  –	Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑176/06: Sviluppo Italia Basilicata vs.
komisjon.
(3)  –	EÜT L 185, lk 9.
(4)  –	EÜT L 193, lk 5; edaspidi „määrus nr 2052/88”.
(5)  –	EÜT L 374, lk 1.
(6)  –	EÜT L 193, lk 20; edaspidi „määrus nr 4253/88”.
(7)  –	EÜT L 374, lk 15.
(8)  –	EÜT L 193, lk 34; edaspidi „määrus nr 4254/88”.
(9)  –	EÜT L 250, lk 21.
(10)  –	Komisjoni otsus, millega muudetakse Itaalia suhtes võetud ühenduse abi raamprogramme heaks kiitvaid otsuseid, ühtseid programmdokumente ja ühenduse algatusprogramme (EÜT L 146, lk 11).
(11)  –	„Üldine toetus” on ühenduse struktuurifondide abi, mida üldjuhul haldab liikmesriigi poolt komisjoni nõusolekul nimetatud vahendaja, kes tagab selle jaotamise üksiktoetusteks, mis antakse lõplikele abisaajatele (vt määruse nr 2052/88 artikli 5 lõike 2 punkt c).
(12)  –	Vt 22. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑141/02 P: komisjon vs.
max.mobil (EKL 2005, lk I‑1283, punktid 74 ja 75). Seega ei ole tegemist põhjenduste asendamise nõudega.
(13)  –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 34.
(14)  –	27. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑164/98 P: DIR International Film jt vs.
komisjon (EKL 2000, lk I‑447, punktid 43–49).
(15)  –	Vt 17. septembri 1996. aasta määrus kohtuasjas C‑19/95 P: San Marco vs.
komisjon (EKL 1996, lk I‑4435, punkt 36); 10. mai 2001. aasta määrus kohtuasjas C‑345/00 P: FNAB jt vs.
nõukogu (EKL 2001, lk I‑3811, punkt 28) ja 25. oktoobri 2007. aasta määrus kohtuasjas C‑495/06 P: Nijs vs.
kontrollikoda, punkt 64.
(16)  –	Seetõttu ei ole vaja uurida, kas Esimese Astme Kohus hindas valesti asjaolu, mida apellant pidas oma hagi keskseks asjaoluks.
(17)  –	Vt 14. detsembri 1995. aasta määrus kohtuasjas C‑173/95 P: Hogan vs.
Euroopa Kohus (EKL 1995, lk I‑4905, punkt 20).
(18)  –	EÜT L 193, lk 39; ELT eriväljaanne 14/01, lk 122.
(19)  –	27. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑164/98 P: DIR International Film jt vs.
komisjon (EKL 2000, lk I‑447, punkt 49).
(20)  –	12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑302/99 P ja C‑308/99 P: komisjon ja Prantsusmaa vs.
TF1 (EKL 2001, lk I‑5603, punktid 26 ja 27).
(21)  –	Täpsemalt üheksa omakapitaliinvesteeringut suurusega 1 miljon eurot ning üks suurusega 700 000 eurot.
(22)  –	Vt käesoleva ettepaneku punktid 80–90.
(23)  –	Esimese Astme Kohtu 9. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑349/06: Saksamaa vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata).
(24)  –	Esimese Astme Kohtu 18. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑107/03: Regione Marche vs.
komisjon.
(25)  –	Vt käesoleva ettepaneku punktid 46–49.
(26)  –	Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 75.
(27)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Regione Marche vs . komisjon.
(28)  –	Vt selle kohta ka 28. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑180/01: Euroagri vs.
komisjon (EKL 2004, lk II‑369, punkt 72).
(29)  –	Õiguse üldpõhimõtete käsitluse üksikasjalikuma analüüsi osas vt minu 30. juuni 2009. aasta ettepanek kohtuasjas C‑101/08: Audiolux jt, milles otsus tehti 15. oktoobril 2009 (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, ettepaneku punktid 66–73). Selle kohta, et need põhimõtted kuuluvad ühenduse õiguskorra normihierarhias esmase õiguse hulka, vt selle ettepaneku punkt 70.
(30)  –	21. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑462/98 P: Mediocurso vs.
komisjon (EKL 2000, lk I‑7183).
(31)  –	9. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑287/02: Hispaania vs.
komisjon (EKL 2005, lk I‑5093, punkt 37); 8. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑44/06: Gerlach (EKL 2007, lk I‑2071, punktid 37 ja 38), ja Esimese Astme Kohtu 27. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑65/04: Nuova Gela Sviluppo vs.
komisjon (EKL 2007, lk II‑68, punktid 53–55).
(32)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Mediocurso vs.
komisjon, punkt 36, ja 19. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑240/03 P: Comunità montana della Valnerina vs.
komisjon (EKL 2006, lk I‑731, punkt 129).
(33)  –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 131.
(34)  –	Vt 20. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
(35)  –	Vt käesoleva ettepaneku punktid 137–142.
(36)  –	Vt 20. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
(37)  –	Vt käesoleva ettepaneku punktid 163–166.
(38)  –	7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs.
komisjon (EKL 2004, lk I‑123, punktid 47 ja 48).
(39)  –	11. novembri 2003. aasta määrus kohtuasjas C‑488/01 P: Martinez vs.
parlament (EKL 2003, lk I‑13355, punkt 53) ja 26. jaanuari 2005. aasta määrus kohtuasjas C‑153/04 P: Euroagri vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 62).
(40)  –	Eespool viidatud kohtumäärus Euroagri vs.
komisjon, punkt 61.
(41)  –	Vt eelkõige 4. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑119/97 P: Ufex jt vs.
komisjon (EKL 1999, lk I‑1341, punktid 107–111).
(42)  –	Vt Esimese Astme Kohtu 23. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑461/93: An Taisce ja WWF UK vs.
komisjon (EKL 1994, lk II‑733, punkt 36). Nagu Esimese Astme Kohus õigesti märgib, seaks määruse nr 4253/88 artikli 24 mis tahes muu tõlgendus ohtu komisjonil ja liikmesriikidel lasuva sellise kohustuse kasuliku mõju, mis seisneb ühenduse abi nõuetekohase kasutamise kontrollimises.
(43)  –	5. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑84/96: Madalmaad vs.
komisjon (EKL 1999, lk I‑6547).
(44)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Madalmaad vs.
komisjon.
(45)  –	Esimese Astme Kohtu 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑306/00: Conserve Italia vs.
komisjon (EKL 2003, lk II‑5705).
(46)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Conserve Italia vs.
komisjon.
(47)  –	Esimese Astme Kohtu presidendi 22. oktoobri 2001. aasta määrus kohtuasjas T‑141/01 R: Entorn vs.
komisjon (EKL 2001, lk II‑3123, punktid 41 ja 42).
(48)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus Comunità montana della Valnerina vs.
komisjon, punkt 140.
(49)  –	24. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑500/99 P: Conserve Italia vs.
komisjon (EKL 2002, lk I‑867, punktid 100 ja 101) ja eespool viidatud kohtuotsus Comunità montana della Valnerina vs.
komisjon, punkt 144.
(50)  –	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Euroagri vs.
komisjon, punkt 72.
(51)  –	Esimese Astme Kohtu 17. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑180/00: Astipesca vs.
komisjon (EKL 2002, lk II‑3985, punkt 93 ja seal viidatud kohtupraktika) ja 14. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑290/02: Ascontex vs.
komisjon (EKL 2004, lk II‑3085, punkt 65).
(52)  –	2. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 153/73: Holtz & Willemsen vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 1974, lk 675, punkt 7).
(53)  –	9. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑120/06 P ja C‑121/06 P: Fabbrica Italiana Accumulatori Motocarri Montecchio SpA (FIAMM) jt vs . nõukogu ja komisjon (EKL 2008, lk I‑6513, punkt 169).
(54)  –	Vt idem, punkt 168.
(55)  –	Vt käesoleva ettepaneku punktid 75, 81 ja 87–90.
(56)  –	Vt käesoleva ettepaneku punktid 75, 81 ja 87–90.
(57)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Astipesca vs.
komisjon, punkt 93 ja seal viidatud kohtupraktika, ja eespool viidatud kohtuotsus Ascontex vs.
komisjon, punkt 65.