62024CJ0151
EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)
5. märts 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2011/98/EL – Kolmandatest riikidest pärit ühtse loaga töötajate õigused – Artikkel 12 – Õigus võrdsele kohtlemisele – Kolmanda riigi kodanik – Elamisluba perekondlikel põhjustel – Sotsiaalkindlustus – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimine – Artikkel 3 – Mõiste „sotsiaalkindlustusliigid“ – Artikkel 70 – Mitteosamakselised rahalised erihüvitised – Vaesuses elavatele eakatele makstav sotsiaaltoetus – Andmise tingimused – Nende kolmandate riikide kodanike välistamine, kellel ei ole pikaajalise elaniku liidu elamisluba
Kohtuasjas C‑151/24 [Luevi] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Corte costituzionale (Itaalia konstitutsioonikohus) 27. veebruari 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 27. veebruaril 2024, menetluses
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
versus
V. M.,
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja president F. Biltgen, Euroopa Kohtu asepresident T. von Danwitz esimese koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud I. Ziemele (ettekandja), A. Kumin ja S. Gervasoni,
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: ametnik C. Di Bella,
arvestades kirjalikku menetlust ja 7. mai 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), esindajad: avvocati P. Ciacci, M. Massa, C. Pulli ja M. Sferrazza,
–
V. M., esindajad: avvocati A. Guariso ja R. Randellini,
–
Itaalia valitsus, esindajad: S. Fiorentino ja G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato P. Gentili,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: J. Hottiaux, B.‑R. Killmann ja E. Montaguti,
olles 10. juuli 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/98/EL kolmandate riikide kodanikele liikmesriigis elamist ja töötamist võimaldava ühtse loa taotlemise ühtse menetluse ning liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandatest riikidest pärit töötajate ühiste õiguste kohta (ELT 2011, L 343, lk 1) artikli 12 lõike 1 punkti e.
2
Taotlus on esitatud Itaalias elava Albaania kodaniku V. M‑i ja Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Itaalia sotsiaalkindlustusamet, edaspidi „INPS“) vahelises vaidluses viimase keeldumise üle maksta V. M‑ile rahalist hüvitist, mis on ette nähtud ebakindlas majanduslikus olukorras olevatele üle 65aastastele (alates 1. jaanuarist 2019 üle 67aastastele) eakatele.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2011/98
3
Direktiivi 2011/98 põhjendustes 2, 19, 20, 24 ja 26 on märgitud:
„(2)
Euroopa Ülemkogu tõdes oma 15. ja 16. oktoobri 1999. aasta erakorralisel kohtumisel Tamperes vajadust ühtlustada kolmandate riikide kodanike riiki lubamise ja seal elamise tingimusi käsitlevat siseriiklikku õigust. Sellega seoses tõdeti ülemkogul eelkõige, et Euroopa Liit peaks tagama seaduslikult liikmesriikide territooriumil elavate kolmandate riikide kodanike õiglase kohtlemise ning et tuleks taotleda nendele kodanikele liidu kodanikega võrreldavate õiguste ja kohustuste andmist tõhusama integreerumispoliitika abil. […]
[…]
(19)
Kuna liidul ei ole asjakohaseid horisontaalseid õigusakte, võib kolmandate riikide kodakondsusega töötajate õiguste vahel olla erinevusi sõltuvalt liikmesriigist, kus nad töötavad, ja kodakondsusest. Selleks et arendada sidusat sisserändepoliitikat ning vähendada liidu kodanike ja liikmesriigis seaduslikult töötavate kolmandate riikide kodanike õiguste erinevust ning täiendada olemasolevat sisserände alast acquis’d, tuleks kehtestada ühised õigused ja eeskätt täpsustada valdkonnad, kus kolmandate riikide kodanikke, kellel veel ei ole pikaajalise elaniku staatust, käsitletakse võrdselt liikmesriigi kodanikega. Nende sätete eesmärk on kehtestada liidus ühtsed miinimumtingimused, tunnustada panust, mille kolmandate riikide kodanikud annavad liidu majandusse oma töö ja maksude maksmisega, ning vähendada kolmandate riikide kodanike võimalikust ekspluateerimisest tulenevat ebaõiglast konkurentsi liikmesriigi kodanike ja kolmandate riikide kodanike vahel. Ilma et see piiraks töösuhte tõlgendamist muudes liidu õigusnormides, peaks „kolmandast riigist pärit töötaja“ käesoleva direktiivi kohaselt tähendama kolmanda riigi kodanikku, kes on lubatud liikmesriigi territooriumile, elab seal seaduslikult ja kellele on antud luba töötada tasulise suhte raames siseriikliku õiguse või tava kohaselt.
(20)
Kõigil liikmesriikides seaduslikult elavatel ja töötavatel kolmandate riikide kodanikel peaks olema sihtliikmesriigi kodanikega vähemalt võrdsed õigused, st neid tuleks kohelda samamoodi kui vastuvõtva liikmesriigi kodanikke, sõltumata nende riiki lubamise esialgsest eesmärgist või alusest. Direktiivis loetletud valdkondades tuleks õigus võrdsele kohtlemisele anda mitte üksnes neile kolmandate riikide kodanikele, kes on liikmesriiki lubatud töötamise eesmärgil, vaid ka neile, kes on liikmesriiki lubatud muudel põhjustel ja kellele on antud juurdepääs liikmesriigi tööturule muude liidu või siseriiklike õigusnormide alusel, sealhulgas kolmandatest riikidest pärit töötajate pereliikmetele, kes on liikmesriiki lubatud nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiivi 2003/86/EÜ (perekonna taasühinemise õiguse kohta) ([ELT 2003, L 251, lk 12)]) kohaselt.
[…]
(24)
Kolmandatest riikidest pärit töötajaid tuleks kohelda võrdsena ka sotsiaalkindlustuse vallas. Sotsiaalkindlustuse liigid on kindlaks määratud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruses (EÜ) nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta) ([ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72; parandus ELT 2009, L 202, lk 90]). Sotsiaalkindlustuse valdkonnas võrdset kohtlemist käsitlevaid käesoleva direktiivi sätteid tuleks kohaldada ka töötajate suhtes, kes on lubatud liikmesriiki otse kolmandast riigist. Siiski ei tohiks käesoleva direktiiviga anda kolmandatest riikidest pärit töötajatele, kellel on piiriüleseid seoseid, ulatuslikumaid õigusi sotsiaalkindlustuse valdkonnas kui need, mis on ette nähtud kehtiva liidu õigusega. Lisaks sellele ei tohiks käesoleva direktiiviga anda õigusi olukordades, mis jäävad liidu õiguse reguleerimisalast välja, näiteks seoses kolmandas riigis elavate pereliikmetega. Käesolev direktiiv peaks andma õigused ainult nende pereliikmete suhtes, kes kolivad elama liikmesriigis asuva kolmanda riigi töötaja juurde seoses perekonna taasühinemisega, või nende pereliikmete suhtes, kes juba elavad koos kolmanda riigi töötajaga seaduslikult kõnealuses liikmesriigis.
[…]
(26)
Liidu õigusaktid ei piira liikmesriikide õigust korraldada oma sotsiaalkindlustussüsteeme. Kuna kõnealune valdkond on liidu tasandil ühtlustamata, kehtestavad liikmesriigid ise sotsiaalkindlustushüvitiste saamise tingimused ning selliste hüvitiste suuruse ja saamise ajavahemiku. Seda õigust teostades peaksid liikmesriigid siiski järgima liidu õigust.“
4
Direktiivi 2011/98 artiklis 1 „Sisu“ on sätestatud:
„1.   Käesoleva direktiiviga kehtestatakse
[…]
b)
liikmesriigi kodanikega võrdse kohtlemise põhimõttest lähtuvad ühised õigused liikmesriigis seaduslikult elavatele kolmandatest riikidest pärit töötajatele, sõltumata sellest, millised olid nende töötajate asjaomasesse liikmesriiki lubamise esmased põhjused.
[…]“.
5
Direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„kolmanda riigi kodanik“ – isik, kes ei ole liidu kodanik [ELTL] artikli 20 lõike 1 tähenduses;
b)
„kolmandast riigist pärit töötaja“ – kolmanda riigi kodanik, kes on lubatud liikmesriigi territooriumile, elab seal seaduslikult ja kellele on antud luba selles liikmesriigis töötada tasulise suhte raames siseriikliku õiguse või tava kohaselt;
c)
„ühtne luba“ – liikmesriigi ametiasutuste väljastatud elamisluba, mis võimaldab kolmanda riigi kodanikul asjaomase liikmesriigi territooriumil töötamise eesmärgil seaduslikult elada;
[…]“.
6
Direktiivi artikli 3 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse
a)
kolmandate riikide kodanike suhtes, kes taotlevad töötamise eesmärgil liikmesriigis elamist;
b)
kolmandate riikide kodanike suhtes, kes on liikmesriiki lubatud liidu või siseriikliku õiguse alusel muul eesmärgil kui töö, kellel lubatakse töötada ja kellel on elamisluba [nõukogu 13. juuni 2002. aasta] määruse (EÜ) nr 1030/2002[, millega kehtestatakse ühtne elamisloavorm kolmandate riikide kodanike jaoks (EÜT 2002, L 157, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 3),] kohaselt, ning
c)
kolmandate riikide kodanike suhtes, kes on liikmesriiki lubatud töö eesmärgil liidu või siseriikliku õiguse alusel.“
7
Direktiivi artikkel 12 „Õigus võrdsele kohtlemisele“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Artikli 3 lõike 1 punktides b ja c osutatud kolmandatest riikidest pärit töötajaid koheldakse võrdselt selle liikmesriigi kodanikega, kus nad elavad, järgmistes valdkondades:
[…]
e)
sotsiaalkindlustusliigid, mis on kindlaks määratud määrusega […] nr 883/2004;
[…]
2.   Liikmesriigid võivad võrdset kohtlemist piirata järgmiselt:
[…]
b)
piirates lõike 1 punkti e alusel kolmandatest riikidest pärit töötajatele antud õigusi, kuid mitte piirates neid õigusi nendele kolmandatest riikidest pärit töötajatele, kellel on töökoht või kes on töötanud vähemalt kuus kuud ja on registreeritud töötutena.
Lisaks võivad liikmesriigid otsustada, et lõike 1 punkti e ei kohaldata perehüvitiste osas nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel ei ole luba töötada liikmesriigis rohkem kui kuus kuud, nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel on luba õpinguteks, või nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel on lubatud töötada viisa alusel;
[…]
3.   Lõikes 1 sätestatud õigus võrdsele kohtlemisele ei piira liikmesriigi õigust tühistada käesoleva direktiivi kohaselt väljastatud elamisluba, muul kui töötamise eesmärgil väljastatud elamisluba või mis tahes muu liikmesriigis töötamise luba või keelduda nende pikendamisest.
[…]“.
Määrus nr 883/2004
8
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 988/2009 (ELT 2009, L 284, lk 43) muudetud määruse nr 883/2004 (edaspidi „määrus nr 883/2004“) põhjenduses 1 on märgitud:
„Riiklike sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimisnormid mahuvad isikute vaba liikumise raamesse ja peaksid kaasa aitama nende elustandardi ja tööhõive tingimuste paranemisele.“
9
Määruse artiklis 3 on sätestatud:
„1.   Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
a)
haigushüvitised;
b)
sünnitus‑ ja sellega samaväärsed isadushüvitised;
c)
invaliidsushüvitised;
d)
vanadushüvitised;
e)
toitjakaotushüvitised;
f)
tööõnnetus‑ ja kutsehaigushüvitised;
g)
matusetoetus;
h)
töötushüvitised;
i)
eelpensionihüvitised;
j)
perehüvitised.
[…]
3.   Käesolevat määrust kohaldatakse ka artikliga 70 hõlmatud mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste suhtes.
[…]
5.   Käesolevat määrust ei kohaldata
a)
sotsiaal‑ ja arstiabi suhtes […]
[…]“.
10
Määruse artiklis 7 on sätestatud:
„Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, ei rakendata ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide või käesoleva määruse alusel makstavatele rahalistele hüvitistele vähendamist, muutmist, peatamist, tühistamist ega konfiskeerimist asjaolu tõttu, et hüvitisesaaja või tema pereliikmete elukohaks on mõni teine liikmesriik kui hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse asukohariik.“
11
Määruse III jaotise 9. peatükis „Mitteosamakselised rahalised erihüvitised“ asuvas artiklis 70 on ette nähtud:
„1.   Käesolevat artiklit kohaldatakse mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste suhtes, mida makstakse nende õigusaktide alusel, millel oma ulatuse, eesmärkide ja/või kohaldamistingimuste tõttu on nii artikli 3 lõikes 1 osutatud sotsiaalkindlustust kui ka sotsiaalabi reguleerivate õigusaktide iseloom.
2.   Käesolevas peatükis tähendavad mitteosamakselised rahalised erihüvitised hüvitisi, mis:
a)
on kavandatud andma kas:
i)
täiendavat, asendavat või alternatiivset kaitset riskide vastu, mis on hõlmatud artikli 3 lõikes 1 osutatud sotsiaalkindlustusliikidega ja mis tagavad asjaomastele isikutele minimaalse toimetulekutulu, võttes arvesse majandus‑ ja sotsiaalolukorda asjaomases liikmesriigis;
ii)
üksnes eriloomuga kaitset puuetega isikutele, mis on tihedalt seotud nimetatud isiku sotsiaalse keskkonnaga asjaomases liikmesriigis,
ja
b)
rahastamise allikaks on eranditult üldiseloomuga avalike kulude katmiseks kavandatud kohustuslikud maksud ning hüvitiste andmise ja arvutamise tingimused ei sõltu hüvitisesaaja osamaksetest. Siiski ei loeta osamakseliste hüvitiste lisahüvitisi üksnes sel põhjusel veel osamakselisteks hüvitisteks,
ja
c)
on loetletud X lisas.
3.   Artiklit 7 ja käesoleva jaotise teisi peatükke ei kohaldata käesoleva artikli lõikes 2 osutatud hüvitiste suhtes.
4.   Lõikes 2 osutatud hüvitisi antakse eranditult asjaomase isiku elukohajärgses liikmesriigis kooskõlas selle riigi õigusaktidega. Selliseid hüvitisi annab elukohajärgne asutus oma kulul.“
12
Itaalia puhul nimetatakse määruse nr 883/2004 X lisa punktis g mitteosamakselise rahalise erihüvitisena sotsiaaltoetust, mis on ette nähtud 8. augusti 1995. aasta seaduses nr 335, millega reformitakse kohustuslikku ja täiendavat pensionisüsteemi (legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare; GURI nr 190, 16.8.1995, regulaarne lisa nr 101; edaspidi „seadus nr 335/1995“).
Direktiiv 2004/38/EÜ
13
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46), artiklis 24 on ette nähtud:
„1.   Kui asutamislepingu ja teiseste õigusaktide erisätetes ei ole selgelt ette nähtud teisiti, koheldakse kõiki käesoleva direktiivi kohaselt vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elavaid liidu kodanikke asutamislepingu reguleerimisalas võrdselt kõnealuse liikmesriigi kodanikega. Seda õigust saavad kasutada ka pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud ja kellel on seal elamisõigus või alaline elamisõigus.
2.   Erandina lõikest 1 ei ole vastuvõttev liikmesriik kohustatud tagama õigust sotsiaalabile elamisperioodi esimese kolme kuu jooksul või, kui see on asjakohane, artikli 14 lõike 4 punktis b sätestatud pikema ajavahemiku jooksul, samuti pole ta kohustatud enne alalise elamisõiguse omandamist andma stipendiumide või õppelaenudena toimetulekutoetust õpinguteks, sealhulgas tööalaseks koolituseks, muudele isikutele kui töötajatele, füüsilisest isikust ettevõtjatele, sellise staatuse säilitanud isikutele ja nende pereliikmetele.“
Itaalia õigus
Seadus nr 335/1995
14
Seaduse nr 335/1995 artikli 3 lõikes 6 on sätestatud, et sotsiaalpensioni ja selle suurendamise asemel saavad Itaalias elavad Itaalia kodanikud, kes on saanud 65aastaseks (alates 2019. aasta 1. jaanuarist 67aastaseks) ja kes vastavad lõikes 6 sätestatud sissetulekutingimustele, sotsiaaltoetust. Kui asjaomasel isikul on sissetulek, antakse kõnealust toetust üldjuhul vähendatud määraga kuni seaduses sätestatud aastase netosumma ulatuses. Kui sissetulek hiljem suureneb üle maksimaalse piirmäära, toob see kaasa sotsiaaltoetuse maksmise peatamise.
Seadus nr 388/2000
15
23. detsembri 2000. aasta seaduse nr 388, millega kehtestatakse sätted iga‑aastase ja mitmeaastase riigieelarve koostamiseks (2001. aasta rahandusseadus) (legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001); GURI nro302, 29.12.2000, regulaarne lisa nr 219; edaspidi „seadus nr 388/2000“), artikli 80 lõikes 19 on sätestatud, et sotsiaaltoetusi ja majanduslikke hüvesid, mis on subjektiivsed õigused, antakse seaduses sätestatud tingimustel Itaalias elavatele Itaalia kodanikele, kellega võrdsustatakse pikaajalise elaniku elamisloaga kolmandate riikide kodanikud.
25. juuni 2008. aasta dekreetseadus nr 112
16
25. juuni 2008. aasta dekreetseaduse nr 112, mis käsitleb majanduse arengut, riigi rahanduse lihtsustamist, konkurentsivõimet ja stabiilsust ning õiglast maksustamist käsitlevaid kiireloomulisi sätteid (decreto‑legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria; GURI nr 147, 25.6.2008, regulaarne lisa nr 152) ning mis võeti muudetud redaktsioonis vastu seadusena nr 133/2008, artikli 20 lõikes 10 on sätestatud, et taotlejal, kes on kolmanda riigi kodanik, peab käesoleva kohtuotsuse punktis 14 nimetatud sotsiaaltoetuse saamiseks olema pikaajalise elaniku liidu elamisluba ning ta peab olema elanud Itaalia territooriumil seaduslikult ja pidevalt vähemalt kümme aastat.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
17
V. M. on Albaania kodanik, kes sisenes 2006. aastal Itaalia territooriumile perekonna taasühinemiseks. Kuna tal oli seetõttu kaheaastane perekondlikel põhjustel antud elamisluba, mis annab talle ka õiguse Itaalias töötada, keeldus INPS talle maksmast seaduse nr 335/1995 artikli 3 lõikes 6 sätestatud sotsiaaltoetust põhjendusega, et tal ei ole pikaajalise elaniku liidu elamisluba, nagu on ette nähtud seaduse nr 388/2000 artikli 80 lõikes 19.
18
Pärast INPSi keelduva otsuse peale esitatud kaebuse rahuldamata jätmist esimeses kohtuastmes esitas V. M. Corte d’appello di Firenzele (Firenze apellatsioonikohus, Itaalia) apellatsioonkaebuse, mille viimane rahuldas.
19
INPS esitas Corte suprema di cassazionele (Itaalia kassatsioonikohus) kassatsioonkaebuse. Kuna kassatsioonikohus kahtles, kas seaduse nr 388/2000 artikli 80 lõige 19 on põhiseadusega kooskõlas, esitas ta 8. märtsi 2023. aasta kohtumäärusega eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Corte costituzionalele (Itaalia konstitutsioonikohus), küsimused põhiseadusele vastavuse kohta.
20
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et seaduse nr 335/1995 artikli 3 lõikes 6 sätestatud sotsiaaltoetusel on mitteosamakselise rahalise erihüvitise tunnused, mis tähendab, et:
–
tegemist on rahalise hüvitisega, mida antakse taotluse alusel üle 65aastastele (alates 1. jaanuarist 2019 üle 67aastastele) eakatele, kes on ebakindlas majanduslikus olukorras, kuivõrd neil puudub sissetulek või nende sissetulek jääb alla piirmäära, mis kehtestatakse igal aastal seadusega, millega määratakse kindlaks toetuse maksimumsumma;
–
see on „puhtalt abistavat laadi“ hüvitis, kuna selle ainus eesmärk on rahuldada selliste isikute vaesusest tulenevaid vajadusi, kellel puuduvad piisavad majanduslikud vahendid ja kelle töövõime on vanaduse tõttu vähenenud, ning seda antakse sõltumata toetuse saaja praegusest või varasemast töötaja staatusest ning
–
nimetatud hüvitist rahastatakse üldiste avaliku sektori kulude katmiseks ette nähtud kohustuslikest maksudest.
21
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab lisaks, et hüvitist ei anta mitte ainult Itaalia territooriumil elavatele Itaalia kodanikele, vaid seaduse nr 388/2000 artikli 80 lõike 19 alusel ka kolmandate riikide kodanikele, kellel on pikaajalise elaniku liidu elamisluba.
22
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ta leidis oma 15. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses nr 50, et seadusandjal on kaalutlusõigus otsustada, kas anda rahalist hüvitist puudustkannatavale kolmanda riigi kodanikule ainult juhul, kui tema lõimumine ühiskonda on teinud ta vääriliseks saama samasugust abi, nagu antakse Itaalia kodanikule. Neil asjaoludel järeldas kohus, et seaduse nr 388/2000 artikli 80 lõikes 19 ette nähtud nõue, mille kohaselt peab kolmanda riigi kodanikul olema põhikohtuasjas kõne all oleva sotsiaaltoetuse saamiseks pikaajalise elaniku liidu elamisluba, ei ole diskrimineeriv ega ilmselgelt ebamõistlik.
23
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub siiski selgitada, kas seaduse nr 388/2000 artikli 80 lõikes 19 ette nähtud nõue on vastuolus direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e ette nähtud võrdse kohtlemise reegliga sotsiaalkindlustuse valdkonnas.
24
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et nimetatud nõude põhiseadusele vastavuse kontrollimiseks peab ta kindlaks tegema, kas seaduse nr 335/1995 artikli 3 lõikes 6 sätestatud sotsiaaltoetus kuulub selliste sotsiaalkindlustushüvitiste hulka, mille puhul on kolmandate riikide kodanikel, kellele on töötamise eesmärgil väljastatud või kellel on vähemalt töötamist võimaldav elamisluba, õigus võrdsele kohtlemisele direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e kohaselt.
25
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et viimati nimetatud sätte kohaldamisala kindlaksmääramiseks viitas liidu seadusandja määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 nimetatud sotsiaalkindlustusliikidele.
26
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et põhikohtuasjas kõne all olev sotsiaaltoetus on nimetatud määruse artikli 70 tähenduses mitteosamakseline rahaline erihüvitis, mis ei kuulu stricto sensu selle määruse artikli 3 lõikes 1 osutatud mõiste „sotsiaalkindlustusliigid“ alla.
27
Esiteks määratletakse direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e hüvitised, mille andmisel tuleb järgida võrdse kohtlemise reeglit olenevalt nende seotusest mõne sotsiaalkindlustusliigiga, mis on kindlaks määratud määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikega 1.
28
Teiseks on artikli 12 lõike 1 punkt e koostoimes direktiivi 2011/98 artikli 3 lõikega 1 kohaldatav üksnes Itaalias töötavate või töötanud kolmandate riikide kodanike suhtes.
29
Kolmandaks, kuigi määruse nr 883/2004 artikli 3 lõige 3 muudab selle määruse kohaldatavaks mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste suhtes, ei saa sellest järeldada, et selline laiendamine kehtib ka direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e kohaldamisala kohta. Nimelt annavad mitteosamakselised rahalised erihüvitised üksnes täiendavat, asendavat või alternatiivset kaitset määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 osutatud riskide vastu.
30
Neljandaks viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus 11. novembri 2014. aasta kohtuotsusele DanoC‑333/13 (EU:C:2014:2358) ja 15. septembri 2015. aasta kohtuotsusele Alimanovic, C‑67/14 (EU:C:2015:597), tuletades meelde, et Euroopa Kohtu hinnangul ei ole võrdse kohtlemise reegliga vastuolus see, kui vastuvõtva liikmesriigi ametiasutused keelduvad andmast mitteosamakselisi rahalisi erihüvitisi teiste liikmesriikide kodanikele, kellel ei ole töötaja staatust. Liikmesriike ei saa kohustada kohaldama kolmandate riikide kodanike suhtes vähem rangeid reegleid kui need, mida kohaldatakse liidu kodanike suhtes.
31
Neil asjaoludel otsustas Corte costituzionale (konstitutsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi [2011/98] artikli 12 lõike 1 punkti e, mis väljendab konkreetselt [Euroopa Liidu põhiõiguste] harta artikli 34 lõigetes 1 ja 2 tunnustatud õigust sotsiaalkindlustushüvitistele, tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisala hõlmab sellist hüvitist nagu seaduse nr 335/1995 artikli 3 lõikes 6 ette nähtud sotsiaaltoetus, ning kas liidu õigusega on seega vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei laienda seda abimeedet välismaalastele, kellel on selle direktiivi kohane ühtne luba, kuigi seda abi juba antakse pikaajalise elaniku liidu elamisloaga välismaalastele?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
32
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimusega sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e tuleb harta artikli 34 lõikeid 1 ja 2 arvestades tõlgendada nii, et see on kohaldatav määruse nr 883/2004 artikli 70 tähenduses mitteosamakselise rahalise erihüvitise suhtes, ning kas sellega on seega vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt makstakse seda hüvitist üle 65aastaste (alates 1. jaanuarist 2019 üle 67aastaste) ebakindlas majanduslikus olukorras olevate ja vanuse tõttu piiratud töövõimega eakate sotsiaaltoetuse kujul kõnealuse direktiivi artikli 3 lõike 1 punktides b ja c nimetatud kolmandate riikide kodanikele tingimusel, et neil on pikaajalise elaniku liidu elamisluba.
33
Direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e on sätestatud, et direktiivi artikli 3 lõike 1 punktides b ja c osutatud kolmandatest riikidest pärit töötajaid koheldakse võrdselt selle liikmesriigi kodanikega, kus nad elavad, seoses sotsiaalkindlustusliikidega, mis on kindlaks määratud määrusega nr 883/2004. Neid sätteid tuleb tõlgendada kooskõlas harta artikli 34 lõigetega 1 ja 2, mis käsitlevad sotsiaalkindlustushüvitisi.
34
Kuivõrd seaduse nr 388/2000 artikli 80 lõike 19 kohaselt sõltub Itaalia kodanike puhul seaduse nr 335/1995 artikli 3 lõikes 6 sätestatud sotsiaaltoetuse maksmine üksnes elukohatingimusest, samas kui artikli 80 lõike 19 kohaselt makstakse seda toetust kolmandate riikide kodanikele tingimusel, et neil on pikaajalise elaniku liidu elamisluba, siis tuleb kindlaks teha, kas direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e ette nähtud võrdse kohtlemise reegel on kohaldatav sellisele isikule nagu põhikohtuasja vastustaja ja kõnealuse toetuse kujul antavale hüvitisele, mistõttu ei saa selle toetuse andmiseks kehtestada pikaajalise elamisloa tingimust.
Direktiivi 2011/98 isikuline kohaldamisala
35
Kohtupraktika järgi kohaldatakse direktiivi 2011/98 artikli 12 lõiget 1 nii kolmandate riikide kodanike suhtes, kes on liikmesriiki lubatud seal töötamise eesmärgil kooskõlas liidu õiguse või riigisisese õigusega, kui ka kolmandate riikide kodanike suhtes, kes on liikmesriiki lubatud muul eesmärgil kui töötamiseks kooskõlas liidu või riigisisese õigusega, kellel on lubatud töötada ja kellel on elamisluba vastavalt määrusele nr 1030/2002 (2. septembri 2021. aasta kohtuotsus INPS (sünnitoetus ning rasedus‑ ja sünnitustoetus ühtse loa omanikele), C‑350/20, EU:C:2021:659, punkt 48).
36
Selle sätte sõnastuses ei ole seega mingil moel nõutud, et selles sätestatud võrdseks kohtlemiseks peab asjaomane kolmanda riigi kodanik olema vastuvõtvas liikmesriigis tegelikult töötanud.
37
Seda järeldust kinnitab esiteks direktiivi 2011/98 põhjendus 2, mille kohaselt on direktiivi eesmärk „taga[da] seaduslikult liikmesriikide territooriumil elavate kolmandate riikide kodanike õigla[ne] kohtlemi[ne]“, täpsustamata siiski, et nad peaksid seal töötama või olema seal tegelikult töötanud.
38
Teiseks on direktiivi põhjenduses 20 täpsustatud, et tagatud peab olema kolmandate riikide kodanike võrdne kohtlemine vastuvõtva liikmesriigi kodanikega, sõltumata nende riiki lubamise esialgsest eesmärgist või alusest. Nende isikute hulgas, keda tuleb võrdselt kohelda, mainitakse selles põhjenduses kolmandast riigist pärit töötaja pereliikmeid, kes on liikmesriiki lubatud perekonna taasühinemise õiguse alusel ja kellel on lubatud seal töötada.
39
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et V. M. elab Itaalias perekonna taasühinemisega seoses ja tal on perekondlikel põhjustel antud kaheaastane elamisluba, mis lubab tal selles liikmesriigis ka töötada.
40
Seega kuulub isik, kes on sellises olukorras nagu põhikohtuasja vastustaja, direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e isikulisse kohaldamisalasse.
Direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e esemeline kohaldamisala
41
Selleks et vastata esitatud küsimusele, mille eesmärk on kindlaks teha, kas selline sotsiaalhüvitis nagu põhikohtuasjas kõne all olev sotsiaaltoetus kuulub direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e esemelisse kohaldamisalasse, tuleb selle sätte tõlgendamisel võtta arvesse mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Lindenapotheke, C‑21/23, EU:C:2024:846, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
42
Direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e sõnastusest tuleneb, et selle sätte kohaldamisala määratakse kindlaks viitega „sotsiaalkindlustuslii[kidele], mis on kindlaks määratud määrusega [nr 883/2004]“.
43
Sellega seoses nähtub kohtupraktikast, et vastavalt selle direktiivi põhjendusele 24 on nimetatud sättes ette nähtud võrdseks kohtlemiseks vaja, et kõnealune hüvitis kujutaks endast määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 loetletud sotsiaalkindlustusliikidest ühe sotsiaalkindlustusliigi alla kuuluvat hüvitist (vt selle kohta 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus INPS (sünnitoetus ning rasedus‑ ja sünnitustoetus ühtse loa omanikele), C‑350/20, EU:C:2021:659, punkt 51).
44
Nimetatud määruse artikli 3 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on täpsustatud, et määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike: haigushüvitised, sünnitus‑ ja sellega samaväärsed isadushüvitised, invaliidsushüvitised, vanadushüvitised, toitjakaotushüvitised, tööõnnetus‑ ja kutsehaigushüvitised, matusetoetus, töötushüvitised, eelpensionihüvitised ja perehüvitised.
45
Määruse nr 883/2004 artikli 3 lõike 3 kohaselt kohaldatakse seda määrust „ka“ määruse artikliga 70 hõlmatud mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste suhtes.
46
Neil asjaoludel tuleb kindlaks teha, kas põhikohtuasjas kõne all olev sotsiaaltoetus on määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 loetletud sotsiaalkindlustusliikidest ühe sotsiaalkindlustusliigi alla kuuluv hüvitis või on tegemist mitteosamakselise rahalise erihüvitisega selle määruse artikli 70 tähenduses.
47
Esimesena on Euroopa Kohus leidnud, et hüvitist saab käsitada „sotsiaalkindlustushüvitisena“ määruse nr 883/2004 artikli 3 lõike 1 tähenduses, kui esiteks seda antakse hüvitisesaajatele seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi individuaalselt ja kaalutlusõiguse alusel hindamata, ning teiseks on see seotud ühega riskidest, mis on nimetatud sättes sõnaselgelt loetletud (28. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus ASGI jt, C‑462/20, EU:C:2021:894, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
48
Konkreetselt määruse nr 883/2004 artikli 3 lõike 1 punktis d nimetatud vanadushüvitisi iseloomustab peamiselt asjaolu, et nende eesmärk on tagada elatusvahendid isikutele, kes teatavasse ikka jõudes lõpetavad töötamise ning ei ole enam kohustatud end arvele võtma tööhõiveametis (16. septembri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia, C‑361/13, EU:C:2015:601, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
49
Lisaks on Euroopa Kohus leidnud, et täiendava toetusena makstavaks „vanadushüvitiseks“ määruse nr 883/2004 artikli 3 lõike 1 punkti d tähenduses võib liigitada muu hulgas toetuse, mida makstakse ainuüksi teatava vanadus‑ ja toitjakaotuspensioni saajale, mida rahastatakse samadest vahenditest, millest rahastatakse vastavat vanadus‑ ja toitjakaotuspensionigi, ja mis kaasneb vanaduspensioniga, võimaldades toetuse saajatel ära elada, tagades neile täiendava tulu, mis võib võimaldada neil puhkusele minna (16. septembri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia, C‑361/13, EU:C:2015:601, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
50
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et seaduse nr 335/1995 artikli 3 lõikes 6 sätestatud sotsiaaltoetust ei maksta üksnes vanaduspensioni saajatele, vaid selle eesmärk on rahuldada selliste isikute vaesusest tulenevaid vajadusi, kellel puuduvad piisavad majanduslikud vahendid ja kelle töövõime on vanaduse tõttu vähenenud. Seega ei kujuta selline sotsiaaltoetus endast sotsiaalkindlustushüvitist käesoleva kohtuotsuse punktis 47 viidatud kohtupraktika tähenduses. Sellega seoses tuleb täpsustada, et selline toetus ei kuulu ka harta artikli 34 lõigete 1 ja 2 kohaldamisalasse, mis käsitlevad sotsiaalkindlustushüvitisi.
51
Lisaks nähtub määruse nr 883/2004 ülesehitusest, et mõisted „sotsiaalkindlustushüvitis“ ja „mitteosamakseline erihüvitis“ on üksteist välistavad ning sotsiaalkindlustushüvitise tingimustele vastavat hüvitist ei saa käsitada mitteosamakselise erihüvitisena ja vastupidi (vt analoogia alusel 21. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Hosse, C‑286/03, EU:C:2006:125, punkt 36).
52
Teisena liigitatakse määruse nr 883/2004 artikli 70 lõike 2 kohaselt „mitteosamakseliseks rahaliseks erihüvitiseks“ hüvitis, mis on kõigepealt kavandatud andma täiendavat, asendavat või alternatiivset kaitset riskide vastu, mis on hõlmatud määruse artikli 3 lõikes 1 osutatud sotsiaalkindlustusliikidega ja mis tagavad asjaomastele isikutele minimaalse toimetulekutulu, võttes arvesse majandus‑ ja sotsiaalolukorda asjaomases liikmesriigis. Selleks et kõnealust hüvitist saaks liigitada „mitteosamakseliseks rahaliseks erihüvitiseks“, peab selle rahastamise allikaks olema eranditult üldise loomuga avalike kulude katmiseks kavandatud kohustuslikud maksud ning hüvitiste andmise ja arvutamise tingimused ei tohi sõltuda hüvitisesaaja osamaksetest. Lisaks, kui hüvitist makstakse osamakselise hüvitise täiendamiseks, ei loeta seda ainuüksi sel põhjusel veel osamakseliseks hüvitiseks. Lõpuks peab kõnealune hüvitis olema loetletud nimetatud määruse X lisas.
53
Käesoleval juhul leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjas kõne all olev sotsiaaltoetus kuulub mõiste „mitteosamakseline rahaline erihüvitis“ alla määruse nr 883/2004 artikli 70 lõike 2 tähenduses. Selle toetuse eesmärk on nimelt anda elatusvahendid niisugustele isikutele, kes ise ei ole suutelised oma toimetulekut tagama, ja seda rahastatakse maksudest mitteosamakseliselt. Kuna kõnealust toetust on mainitud ka määruse X lisas, vastab see järelikult artikli 70 lõikes 2 ette nähtud tingimustele.
54
Samuti tuleb lisada, et selline toetus on hõlmatud ka mõistega „sotsiaalabi“ nimetatud määruse artikli 70 lõike 1 tähenduses; selle mõistega peetakse silmas kõiki abiskeeme, mille avalik võim on kehtestanud kas riiklikul, piirkondlikul või kohalikul tasandil ning mille kohaldamist võib taotleda isik, kellel ei ole piisavalt vahendeid, et rahuldada iseenda ja oma perekonna elementaarsed vajadused, ning kes võib seetõttu hakata oma elamisperioodi vältel koormama vastuvõtva liikmesriigi eelarvevahendeid, kusjuures selline koormamine võib mõjutada niisuguse abi üldist ulatust, mida see riik on võimeline andma (vt analoogia alusel 15. septembri 2015. aasta kohtuotsus Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
55
Neil asjaoludel võis eelotsusetaotluse esitanud kohus põhjendatult liigitada seaduse nr 335/1995 artikli 3 lõikes 6 sätestatud sotsiaaltoetuse „mitteosamakseliseks rahaliseks erihüvitiseks“ määruse nr 883/2004 artikli 70 tähenduses.
56
Kuna määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 3 on sätestatud, et seda määrust kohaldatakse „ka“ nimetatud liiki hüvitiste suhtes, tuleb analüüsida, kas need hüvitised kuuluvad siiski direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e kohaldamisalasse, milles viidatakse üksnes „sotsiaalkindlustusliikidele“.
57
Esiteks viidatakse direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e selle sätte kohaldamisala määratlemiseks konkreetselt „sotsiaalkindlustusliikidele, mis on kindlaks määratud“ määrusega nr 883/2004.
58
Samas, kuigi selle määruse artikli 3 lõike 3 sõnastuse kohaselt kohaldatakse seda määrust „ka“ mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste suhtes, tuleb tõdeda, et see säte määrab kindlaks üksnes nimetatud määruse kohaldamisala, ilma et see piiraks direktiivi 2011/98 kohaldamisala määratlust, nagu see tuleneb direktiivi artikli 12 lõike 1 punkti e sõnastusest.
59
Teiseks tuleb direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e süstemaatilise tõlgendamise puhul rõhutada, et sotsiaalkindlustushüvitiste ja mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste suhtes kohaldatakse määruse nr 883/2004 sätete alusel eri kordasid.
60
Kõigepealt tuleb nende hüvitiste saamiseks nõutava elukohatingimusega seoses märkida, et kui selle määruse artikkel 7 näeb ette sotsiaalkindlustushüvitiste eksporditavuse ning liikmesriik on kohustatud neid hüvitisi teatavatel tingimustel andma ka juhul, kui hüvitisesaaja ei ela tema territooriumil, siis on määruse artikli 70 lõikes 4 täpsustatud, et mitteosamakselisi rahalisi erihüvitisi antakse eranditult asjaomase isiku elukohajärgses liikmesriigis kooskõlas selle riigi õigusaktidega.
61
Selline erinev kord põhineb nende kahe hüvitiseliigi eripäral.
62
Nii sõltub ühest küljest sotsiaalkindlustushüvitiste rahastamine töötajate ja tööandjate tehtud maksetest, samas kui mitteosamakselisi rahalisi erihüvitisi rahastatakse eranditult üldiste avaliku sektori kulude katmiseks ette nähtud kohustuslikest maksudest.
63
Teisest küljest, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 47 viidatud kohtupraktikast, on Euroopa Kohus korduvalt leidnud, et hüvitist saab käsitada sotsiaalkindlustushüvitisena, kui seda antakse hüvitisesaajatele seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi individuaalselt ja kaalutlusõiguse alusel hindamata, ning see on seotud ühega riskidest, mis on määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 nimetatud sättes sõnaselgelt loetletud.
64
Mitteosamakselisi rahalisi erihüvitisi antakse seevastu sõltumata hüvitisesaajate töötamisperioodist vastavalt nende elukohaliikmesriigi õigusaktidele, nagu on ette nähtud selle määruse artikli 70 lõikes 4.
65
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 55 ja 56 sisuliselt märkis, otsustas liidu seadusandja direktiivi 2011/98 artikli 12 lõikes 1 sätestatud võrdse kohtlemise õiguse isikulist kohaldamisala piirates sõnaselgelt mitte laiendada seda õigust seoses hüvitistega, mida ei saa liigitada „sotsiaalkindlustushüvitiseks“ määruse nr 883/2004 artikli 3 tähenduses. Tingituna nende kahe hüvitiseliigi eripärast, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 62–64, on põhjendatud see, et kuigi sotsiaalkindlustushüvitised kuuluvad direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e kohaldamisalasse, ei ole see nii mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste puhul.
66
Liikmesriigid ei ole seega nende erihüvitiste puhul kohustatud järgima viimati nimetatud sättes ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõtet ja võivad seetõttu otsustada, et niisuguste hüvitiste andmine kolmandate riikide kodanikele sõltub teistsuguse kriteeriumi täitmisest kui see, mida kohaldatakse oma riigi kodanike suhtes, näiteks integratsioonikriteerium, mille täitmist tõendab pikaajalise elaniku liidu elamisloa olemasolu.
67
Lõpuks tuleb märkida, et selline tõlgendus tagab ühtsuse kolmandate riikide kodanikele liidu õigusest tulenevate eri staatuste vahel olenevalt nende integratsioonitasemest vastuvõtvas liikmesriigis.
68
Nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiivis 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272) ette nähtud pikaajalise elaniku staatus vastab kolmandate riikide kodanike kõige kõrgemale integratsioonitasemele ning õigustab neile vastuvõtva liikmesriigi kodanikega võrdse kohtlemise tagamist eelkõige sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse valdkonnas (29. juuli 2024. aasta kohtuotsus CU ja ND (sotsiaalabi – kaudne diskrimineerimine), C‑112/22 ja C‑223/22, EU:C:2024:636, punkt 46).
69
Selleks et võtta nõuetekohaselt arvesse elamisperioodi kestuse kriteeriumi ja sellest tulenevaid tagajärgi kolmandate riikide kodanike integratsioonitasemele, ei ole direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktiga e vastuolus see, kui liikmesriigid seavad mitteosamakselise rahalise erihüvitise – millel on ka sotsiaalabihüvitise tunnused, nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 54 – andmisele elamisperioodi kestuse tingimuse.
70
Kolmandaks kinnitavad käesoleva kohtuotsuse punktis 66 esitatud tõlgendust direktiiviga 2011/98 taotletavad eesmärgid.
71
Ühest küljest tuleb meelde tuletada, et nagu nähtub selle direktiivi põhjendusest 19, on direktiivi eesmärk kehtestada liidus ühtsed miinimumtingimused, täpsustades valdkonnad, kus tuleb tagada liikmesriigi kodanike ja kolmandate riikide kodanike võrdne kohtlemine.
72
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 68 sisuliselt märkis, on liidu seadusandja sõnaselgelt ja ammendavalt täpsustanud valdkonnad, kus tuleb kohaldada direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõtet.
73
Teisest küljest on direktiivi põhjenduses 2 märgitud, et „Euroopa Liit peaks tagama seaduslikult liikmesriikide territooriumil elavate kolmandate riikide kodanike õiglase kohtlemise ning […] tuleks taotleda nendele kodanikele liidu kodanikega võrreldavate õiguste ja kohustuste andmist tõhusama integreerumispoliitika abil“.
74
Arvestades eesmärki lähendada kolmandate riikide kodanike õigusi ja kohustusi liidu kodanike õigustele ja kohustustele, tuleb märkida, et viimaste puhul lubab direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 2 liikmesriikidel seada sotsiaalabihüvitiste saamiseks tingimuse, et nendel kodanikel on selle riigi territooriumil alaline elamisõigus, mille nad on saanud, kui nad on elanud selles liikmesriigis pidevalt viis aastat.
75
Nimelt võib liidu kodanik seda liiki hüvitiste saamise õigusega seoses nõuda vastuvõtva liikmesriigi kodanikega võrdset kohtlemist ainult siis, kui tema elamine vastuvõtva liikmesriigi territooriumil vastab direktiivi 2004/38 tingimustele (15. juuli 2021. aasta kohtuotsus The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika).
76
Neil asjaoludel tooks direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e ette nähtud võrdse kohtlemise reegli kohaldamine, millega jäetaks kõrvale liikmesriigi õigusnormides ette nähtud kolmandate riikide kodanike riigis elamise kestust puudutav nõue mitteosamakselise rahalise erihüvitise – millel on ka sotsiaalabihüvitise tunnused – maksmiseks, kaasa selle, et neid kodanikke koheldakse soodsamalt kui liidu kodanikke.
77
Selline tagajärg läheks aga kaugemale direktiivi 2011/98 põhjenduses 2 nimetatud eesmärgist, milleks on anda kolmandate riikide kodanikele liidu kodanikega võrreldavad õigused ja kohustused.
78
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav määruse nr 883/2004 artikli 70 tähenduses mitteosamakselise rahalise erihüvitise suhtes ning seega ei ole sellega vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt makstakse seda hüvitist üle 65aastaste (alates 1. jaanuarist 2019 üle 67aastaste) ebakindlas majanduslikus olukorras olevate ja vanuse tõttu piiratud töövõimega eakate sotsiaaltoetuse kujul kõnealuse direktiivi artikli 3 lõike 1 punktides b ja c nimetatud kolmandate riikide kodanikele tingimusel, et neil on pikaajalise elaniku liidu elamisluba.
Kohtukulud
79
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/98/EL kolmandate riikide kodanikele liikmesriigis elamist ja töötamist võimaldava ühtse loa taotlemise ühtse menetluse ning liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandatest riikidest pärit töötajate ühiste õiguste kohta artikli 12 lõike 1 punkti e
tuleb tõlgendada nii, et
see ei ole kohaldatav Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 988/2009) artikli 70 tähenduses mitteosamakselise rahalise erihüvitise suhtes ning seega ei ole sellega vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt makstakse seda hüvitist üle 65aastaste (alates 1. jaanuarist 2019 üle 67aastaste) ebakindlas majanduslikus olukorras olevate ja vanuse tõttu piiratud töövõimega eakate sotsiaaltoetuse kujul kõnealuse direktiivi artikli 3 lõike 1 punktides b ja c nimetatud kolmandate riikide kodanikele tingimusel, et neil on pikaajalise elaniku liidu elamisluba.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.