62022CJ0753_RES
Kohtuasi C‑753/22
QY
versus
Bundesrepublik Deutschland
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht)
Euroopa Kohtu (suurkoda) 18. juuni 2024. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühised nõuded – Direktiiv 2013/32/EL – Artikli 33 lõike 2 punkt a – Asjaolu, et liikmesriigi ametiasutustel ei ole võimalik jätta varjupaigataotlust vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjusel, et teises liikmesriigis on pagulasseisund juba antud – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 4 – Oht saada selles teises liikmesriigis ebainimlikult või alandavalt koheldud – Selle varjupaigataotluse läbivaatamine nende asutuste poolt vaatamata sellele, et kõnealuses teises liikmesriigis on pagulasseisund juba antud – Direktiiv 2011/95/EL – Artikkel 4 – Individuaalne läbivaatamine
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Pagulasseisund või täiendava kaitse seisund – Direktiiv 2011/95 – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32 – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlus – Rahvusvahelise kaitse andmine ühes liikmesriigis – Kaitse taotlus teises liikmesriigis – Ebainimliku või alandava kohtlemise oht – Asjaolu, et sellel teisel liikmesriigil ei ole võimalik tunnistada seda taotlust vastuvõetamatuks – Rahvusvahelise kaitse andmise otsuse automaatse tunnustamise kohustuse puudumine – Kõnealuse taotluse uuesti individuaalselt, täielikult ja ajakohaselt läbivaatamine – Ulatus
(ELL artikli 4 lõige 3; ELTL artikli 78 lõiked 1 ja 2; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 4; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 604/2013, artikli 3 lõige 1; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/95, artikkel 3, artikli 4 lõiked 1 ja 3, artiklid 13 ja 36, ning direktiiv 2013/32, artikkel 5, artikli 10 lõiked 2 ja 3, artikli 33 lõige 1 ja lõike 2 punkt a ning artikkel 49)
(vt punktid 57–59, 68 ja 71–80 ning resolutsioon)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kellele Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) esitas eelotsusetaotluse, otsustas suurkoja koosseisus küsimuse üle, kas liikmesriigi ametiasutused peavad varjupaigataotluse vaatamata sellele, et pagulasseisund on teises liikmesriigis juba antud, uuesti läbi vaatama, kui nad ei saa kasutada direktiiviga 2013/32 (
1
) antud võimalust jätta see taotlus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Süüria kodanik QY, kes oli saanud 2018. aastal Kreekas pagulasseisundi, esitas Saksamaal rahvusvahelise kaitse taotluse. Seejärel leidis üks Saksamaa halduskohus, et QYi ähvardab Kreekas tõsine oht, et talle saab osaks Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 4 tähenduses ebainimlik või alandav kohtlemine, mistõttu ta ei saa sinna tagasi pöörduda.
Saksamaa pädev asutus jättis 2019. aasta oktoobris QYi pagulasseisundi taotluse rahuldamata, kuid andis talle täiendava kaitse. QY esitas selle otsuse peale kaebuse, mille Saksamaa halduskohus, kelle poole oli pöördutud, jättis rahuldamata põhjusel, et QYi ei ähvarda Süürias tagakiusamine. QY esitas seejärel kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, väites, et Kreeka ametiasutuste poolt pagulasseisundi tunnustamisel on Saksamaa pädeva asutuse jaoks siduv toime.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas, et kõnealusel juhul ei saa QYi rahvusvahelise kaitse taotlust sel põhjusel, et Kreekas on pagulasseisund juba antud, vastuvõetamatuks tunnistada, sest QYi ähvardab tõsine oht, et talle saab selles liikmesriigis osaks ebainimlik või alandav kohtlemine harta artikli 4 tähenduses. Neil asjaoludel soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liidu õiguse kohaselt võis Saksamaa pädev asutus hinnata selle rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendatust, olemata seotud asjaoluga, et Kreeka oli QYile sellise kaitse juba andnud.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimesena tuletab Euroopa Kohus meelde, et ELTL artikli 78 lõike 2 punktis a on ette nähtud, et Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu võtavad vastu meetmed Euroopa ühise varjupaigasüsteemi kohta, mis hõlmab „kogu liidus kehtivat ühetaolist varjupaigaseisundit kolmandate riikide kodanikele“. Kuigi see säte annab seega õigusliku aluse selliste liidu õigusaktide vastuvõtmiseks, mis sisaldavad sellist ühetaolist seisundit, on liidu seadusandja sekkumine siiski vajalik selleks, et anda konkreetne sisu kõigile õigustele, mis on seotud selle seisundiga, mille on andnud üks liikmesriik ja mida kõik teised tunnustavad ning mis kehtib kogu liidus.
Ent liidu seadusandja ei ole veel täielikult täpsustanud ELTL artikli 78 lõike 2 punkti a eesmärki, milleks on kõnealune ühetaoline varjupaigaseisund. Eelkõige ei ole ta tänaseni kehtestanud põhimõtet, mille kohaselt oleksid liikmesriigid kohustatud automaatselt tunnustama teise liikmesriigi pagulasseisundi andmise otsuseid, ega ole täpsustanud sellise põhimõtte rakendamise korda. Kuigi liikmesriikidel on seega liidu õiguse praeguses seisus vabadus seada kõikide nende territooriumil pagulasseisundiga kaasnevate õiguste tunnustamise tingimuseks, et nende pädevad asutused on teinud uue pagulasseisundi andmise otsuse, võivad nad ette näha, et teise liikmesriigi selliseid otsuseid tunnustatakse automaatselt vastavalt soodsamale sättele (
2
). Selge on aga see, et Saksamaa ei ole seda võimalust kasutanud.
Neil asjaoludel tegi Euroopa Kohus teisena kindlaks, millises ulatuses vaatab liikmesriigi pädev asutus läbi rahvusvahelise kaitse taotluse, mille on esitanud taotleja, kellele teine liikmesriik on juba pagulasseisundi andnud.
Selles kontekstis märkis ta, et kui liikmesriigi pädeval asutusel ei ole võimalik tunnistada direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 punkti a alusel vastuvõetamatuks rahvusvahelise kaitse taotlust, mille on esitanud mõnes teises liikmesriigis juba sellise kaitse saanud taotleja, sest esineb tõsine oht, et taotlejat koheldakse selles teises liikmesriigis ebainimlikult või alandavalt harta artikli 4 tähenduses, on see asutus kohustatud selle taotluse uuesti individuaalselt, täielikult ja ajakohaselt läbi vaatama uues rahvusvahelise kaitse menetluses, mis viiakse läbi vastavalt direktiividele 2011/95 ja 2013/32. Kui taotleja vastab direktiivi 2011/95 II ja III peatüki kohaselt pagulaseks kvalifitseerumise tingimustele, peab see asutus andma talle pagulasseisundi, ilma et tal oleks kaalutlusõigust.
Kuigi see ametiasutus ei ole kohustatud selle taotleja pagulasseisundit tunnustama ainuüksi põhjusel, et see seisund on talle antud varem teise liikmesriigi otsusega, peab ta siiski seda otsust ja selle aluseks olevaid asjaolusid täielikult arvesse võtma. Euroopa ühine varjupaigasüsteem, mis hõlmab ühiseid kriteeriume nende isikute tuvastamiseks, kellel on tõeline vajadus rahvusvahelise kaitse järele, põhineb vastastikuse usalduse põhimõttel (
3
), mille kohaselt tuleb eeldada – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et igas liikmesriigis toimub rahvusvahelise kaitse taotluste menetlemine kooskõlas liidu õiguse, sealhulgas harta, pagulasseisundi konventsiooni (
4
) ja Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (
5
) nõuetega.
Arvestades ka lojaalse koostöö põhimõtet (
6
) ning tagamaks, et kahe liikmesriigi ametiasutuste otsused, mis puudutavad sama kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku rahvusvahelise kaitse vajadust, oleksid võimalikult sidusad, tuleb asuda seisukohale, et uue taotluse saanud liikmesriigi pädev asutus peab alustama võimalikult kiiresti teabevahetust selle teise liikmesriigi asutusega, kes on samale taotlejale pagulasseisundi varem andnud. Selleks peab esimene nendest asutustest teavitama teist asutust uuest taotlusest, edastama talle oma arvamuse selle uue taotluse kohta ning paluma tal edastada mõistliku aja jooksul tema käsutuses olev teave, mis viis selle seisundi andmiseni. Sellise teabevahetuse eesmärk on anda uue taotluse saanud liikmesriigi ametiasutusele võimalus alustada täielikult teavitatuna kontrolli, mida ta peab rahvusvahelise kaitse menetluse raames tegema.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60). Selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punkti a kohaselt võivad liikmesriigid pidada rahvusvahelise kaitse taotlust vastuvõetamatuks, kui mõni teine liikmesriik on andnud rahvusvahelise kaitse.
(
2
)	Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9), artikkel 3 ja direktiivi 2013/32 artikkel 5.
(
3
)	Vt direktiivi 2011/95 põhjendus 12.
(
4
)	Genfis 28. juulil 1951 alla kirjutatud pagulasseisundi konventsioon.
(
5
)	Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon.
(
6
)	Lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt, mis on sätestatud ELL artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus, abistavad liit ja liikmesriigid täielikus vastastikuses austuses üksteist aluslepingutest tulenevate ülesannete täitmisel. Seda põhimõtet on konkreetselt väljendatud direktiivi 2011/95 artiklis 36 ja direktiivi 2013/32 artiklis 49.