62018CC0377
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
esitatud 13. juunil 2019 (
1
)
Kohtuasi C‑377/18
Kriminaalmenetlus
järgmiste isikute suhtes:
AH,
PB,
CX,
KM,
PH,
menetluses osales:
MH
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Spetsializiran nakazatelen sad (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Direktiiv (EL) 2016/343 – Süütuse presumptsioon – Artikkel 4 – Avalikud seisukohavõtud süü kohta – Õigus mitte olla osutatud süüdlasena avalikus avalduses või kriminaalmenetluses tehtud otsuses enne lõpliku kohtuotsuse tegemist – Ühiselt toimepandud kuritegu – Prokuratuuri ja ühe süüdistatava vahel sõlmitud eelnevat süüditunnistamist käsitlev kokkulepe – Eraldi süüdistatavate isikute nimetamine ja äranäitamine kuriteo kaastäideviijatena – Kooskõla – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikkel 48 – Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon – Artikli 6 lõige 2
I. Sissejuhatus
1.
Kas prokuratuuri ja süüdistatava vahel sõlmitud eelnevat süüditunnistamist käsitleva kokkuleppe raames, (
2
) mis puudutab kuriteo ühist toimepanemist, on süütuse presumptsiooniga vastuolus liikmesriigi menetlusnorm, mille kohaselt on nõutav, et kõnealuses kokkuleppes on nimetatud ja ära näidatud teiste eraldi süüdistatavate isikute osalemine rikkumises?
2.
Niisugune on sisuliselt Spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria) esitatud eelotsuse küsimuse ese.
3.
Nimetatud küsimus tekkis kriminaalmenetluses, mis on algatatud kuue isiku vastu nende väidetava kuulumise tõttu kuritegelikku ühendusse. Kõnealuse menetluse raames soovis üks süüdistatavatest sõlmida süüditunnistamise kokkuleppe, mille sisu peab heaks kiitma eelotsusetaotluse esitanud kohus vastavalt kehtivatele liikmesriigi õigusnormidele. Just selles kontekstis tuleb kõnealusel kohtul välja selgitada, kas see, et kõnealuses kokkuleppes on nimetatud viit ülejäänud isikut, keda süüdistatakse kuriteos kaastäideviijatena eraldi, ning on ära näidatud viimati nimetatud isikud nende nimede ja isikukoodiga, võib rikkuda õigust süütuse presumptsioonile, mis viiel kõnealusel isikul Euroopa Liidu põhiõiguste harta (
3
) artikli 48 lõike 1 alusel on, ning seega rikkuda direktiivi (EL) 2016/343 artikli 4 lõike 1 tingimusi. (
4
)
4.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma eelotsuse küsimusega Euroopa Kohtul täpsustada ühe peamise nõude ulatust, et tagada õiguse süütuse presumptsioonile järgimine, nimelt mitte osutada avalikus avalduses või kriminaalmenetluses tehtud otsuses süüdistatavale kui süüdlasele, kui tema süü ei ole seaduse kohaselt eelnevalt tõendatud. Kõnealune küsimus on kooskõlas kohtuasjaga, milles tehti 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev. (
5
)
II. Õiguslik raamistik
A.
Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon
5.
Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (
6
) artikli 6 „Õigus õiglasele kohtumenetlusele“ lõikes 2 on sätestatud:
„Igaüht, keda süüdistatakse kuriteos, peetakse süütuks seni, kuni tema süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud“.
B.
Liidu õigus
1. Harta
6.
Harta artiklis 48 „Süütuse presumptsioon ja kaitseõigus“ on sätestatud:
„1.   Iga süüdistatavat peetakse süütuks seni, kuni tema süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud.
2.   Iga süüdistatava õigus kaitsele on tagatud.“
2. Direktiiv 2016/343
7.
Direktiivi 2016/343 artiklis 1 on kehtestatud miinimumnormid, mis käsitlevad esiteks süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja teiseks õigust viibida kohtulikul arutelul.
8.
Kõnealuse direktiivi põhjendustes 9, 10, 16, 17, 47 ja 48 on ette nähtud:
„(9)
Käesoleva direktiivi eesmärk on tugevdada õigust õiglasele kohtulikule arutamisele kriminaalmenetluses, sätestades ühised miinimumnormid, mis käsitlevad süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kohtulikul arutelul.
(10)
Käesoleva direktiivi eesmärk on kahtlustatavate ja süüdistatavate menetlusõiguste kaitse ühiste miinimumnormide kehtestamisega suurendada liikmesriikide usaldust üksteise kriminaalõiguse süsteemide vastu, aidates sellega kaasa kriminaalasjades tehtavate otsuste vastastikuse tunnustamise hõlbustamisele. […]
[…]
(16)
Süütuse presumptsiooni põhimõtet rikutaks, kui ametiasutuse avalikus avalduses või kriminaalmenetluses tehtud otsuses (välja arvatud see, milles otsustatakse süü küsimus) osutatakse kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele, ilma et kõnealuse isiku süüd oleks seaduse kohaselt tõendatud. Nimetatud avaldused ja kriminaalmenetluses tehtud otsused ei tohiks viidata sellele, et kõnealune isik on süüdi. […]
(17)
Mõistet „ametiasutuse avalik avaldus“ tuleks käsitada kui mis tahes avaldust, mis viitab kuriteole ja mis pärineb kas kõnealuse kuriteo kriminaalmenetlusega seotud asutuselt, nagu kohus, politsei ja muu õiguskaitseasutus, või muult ametiasutuselt, nagu minister ja muu ametiisik, arvestades, et see ei mõjuta liikmesriikide puutumatust käsitlevat õigust.
[…]
(47)
Käesolev direktiiv on kooskõlas hartas ning [EIÕK-s] tunnustatud põhiõiguste ja põhimõtetega, nagu […] õigus […] õiglasele kohtulikule arutamisele, süütuse presumptsioon ja kaitseõigus. […]
(48)
Kuna käesolevas direktiivis kehtestatakse miinimumnormid, peaks liikmesriikidel olema võimalik direktiivis sätestatud õigusi laiendada, et tagada kaitse kõrgem tase. Liikmesriikide pakutava kaitse tase ei tohiks kunagi langeda allapoole nõuetest, mis on sätestatud hartas või [EIÕK-s], nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus ja Euroopa Inimõiguste Kohus.“
9.
Direktiivi 2016/343 artiklis 2 „Kohaldamisala“ on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse kriminaalmenetluses kahtlustatavale või süüdistatavale füüsilisele isikule. Seda kohaldatakse kõigis kriminaalmenetluse staadiumites alates hetkest, kui isikut kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo või väidetava kuriteo toimepanemises, kuni otsuse tegemiseni selle kohta, kas isik on asjaomase kuriteo toime pannud, ja see otsus on muutunud lõplikuks.“
10.
Kõnealuse direktiivi artiklis 3 on ette nähtud õigus süütuse presumptsioonile. Kõnealune säte on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid tagavad, et kahtlustatavat ja süüdistatavat peetakse süütuks seni, kuni tema süüd ei ole seaduse kohaselt tõendatud.“
11.
Direktiivi artiklites 4–7 on sätestatud teatud aspektid seoses õigusega süütuse presumptsioonile.
12.
Direktiivi 2016/343 artiklis 4 „Avalikud seisukohavõtud süü kohta“, mille tõlgendamist käesoleval juhul on palutud, on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et kuni kahtlustatava või süüdistatava süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud, ei osutata ametiasutuste avalikes avaldustes ega kriminaalmenetluses tehtud otsustes, välja arvatud nendes, milles otsustatakse süü küsimus, kõnealusele isikule kui süüdlastele. See ei piira süüdistaja toiminguid, mille eesmärk on tõendada kahtlustatava või süüdistatava süü, ega menetluslikku laadi eelotsuseid, mille teevad õigus‑ või muud pädevad asutused ning mille aluseks on kahtlustused või süüstavad tõendid.
2.   Liikmesriigid tagavad, et kui on rikutud käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud kohustust mitte osutada kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele, on vastavalt käesolevale direktiivile ja eelkõige artiklile 10 kättesaadavad asjakohased meetmed.
3.   Lõikes 1 sätestatud kohustus mitte osutada kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele ei takista ametiasutustel levitada avalikult teavet kriminaalmenetluse kohta, kui see on hädavajalik kriminaaluurimisega seotud põhjustel või avalikes huvides.“
C.
Bulgaaria õigus
13.
Põhiseaduse (konstitutsiya) artikli 31 lõikes 3 ning kriminaalmenetluse seadustiku (nakazatelno protsesualen kodeks; edaspidi „NPK“) artiklis 16 on sätestatud, et süüdistatavat peetakse süütuks seni, kuni jõustunud süüdimõistva kohtuotsusega ei ole tuvastatud vastupidist.
14.
NPK artikli 381 lõiked 1 ja 6 võimaldavad süüdistataval siis, kui uurimine on lõppenud, oma süüd tunnistada ja sõlmida prokuröriga oma kaitsja vahendusel kokkuleppe.
15.
NPK artikli 381 lõike 5 punktis 1 on sätestatud:
„Kokkulepe tuleb koostada kirjalikult ja see peab sisaldama süü tunnistamist järgmistes küsimustes:
1.
kas tegu pandi toime, kas selle pani toime süüdistatav, kas selle eest vastutab tema, kas see kujutab endast kuritegu ja missugune on selle teo õiguslik kvalifikatsioon.“
16.
NPK artikli 381 lõikes 7 on sätestatud, et „[k]ui menetlus on algatatud mitme isiku suhtes […], võivad kokkuleppe sõlmida ainult mõned nendest […]“.
17.
NPK artikli 382 lõikes 5 on sätestatud:
„Kohus võib teha kokkuleppe muutmise ettepanekuid, mida arutatakse prokuröri ja süüdistatavate kaitsjatega. Süüdistatav kuulatakse ära viimasena.“
18.
NPK artikli 382 lõikes 7 on sätestatud, et kohus kiidab kokkuleppe heaks, kui see ei ole vastuolus seaduse ja heade kommetega.
19.
Vastavalt NPK artikli 383 lõikele 1 on kokkuleppel sama toime nagu jõustunud kohtuotsusel.
20.
Perekonnaseisuaktide seaduse (zakon za grazhdanskata registratsia) (
7
) artiklite 12–14 alusel on Bulgaaria kodanikel kolm nime, nimelt ees‑, isa‑ ja perekonnanimi. Neil on ka perekonnaseisuaktide seaduse artikli 11 lõike 1 kohaselt isikukood kui halduslik identifitseerimisnumber, mis võimaldab asjaomase isiku selgelt tuvastada.
III. Põhikohtuasja faktilised asjaolud, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
21.
Käesolev kohtuasi seondub kuue isiku, nimelt AH, PB, CX-i, KM-i, PH ja MH vastu algatatud kriminaalmenetlusega. Nimetatud isikuid süüdistatakse karistusseadustiku (nakazatalen kodeks, edaspidi „NK“) artikli 321 lõike 2 ja lõike 3 punkti 2 alusel väidetavas kuulumises kuritegelikku ühendusse. Nimetatud ühendus tegutses 2014. aasta novembrist kuni 2015. aasta novembrini Sofias (Bulgaaria). Süüdistusaktis on väidetud, et need kuus isikut jagasid ülesanded omavahel ära rikastumise eesmärgil, valmistades võltsitud ametlikke dokumente või võltsides kõnealuste dokumentide sisu, nimelt isikut tõendavaid dokumente ja mootorsõiduki juhilubasid.
22.
Ainult MH avaldas soovi sõlmida enda süüditunnistamiseks kokkuleppe, et saada väiksem karistus.
23.
Viis ülejäänud süüdistatavat andsid nõusoleku selleks, et MH sõlmib kõnealuse kokkuleppe, märkides aga sõnaselgelt, et see ei tähenda siiski seda, et nad tunnistavad end süüdi ja loobuvad oma õigusest väita, et nad ei ole süüdi.
24.
Prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkuleppes on märgitud, et MH tunnistab end süüdi: „selles, et ta osales novembrist 2014 kuni 26. novembrini 2015 Sofias ja Pavlikenis (Bulgaaria) püsivas ja rohkem kui kolmest isikust koosnevas kuritegelikus ühenduses koos osalejatega [viie ülejäänud süüdistatava nimed ja isikukoodid] kuriteo toimepanemise eesmärgil [NK artikli 308 lõigete 2 ja 7 ning artikli 321 lõike 2 ja lõike 3 punkti 2 tähenduses]“. (
8
) Kõnealuse kokkuleppe sõnastusest nähtub, et kõik süüdistatavad on ära näidatud ühtemoodi, st kõigi puhul on esitatud nende kolm nime ja isikukood. Ainus erinevus on selles, et MH puhul on ära toodud ka tema sünniaeg ja ‑koht, aadress, kodakondsus, etniline kuuluvus, perekonnaseis ja karistusregistri andmed.
25.
Vastavalt riigisisestele menetlusnormidele esitati prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkulepe heakskiitmiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kellel on õigus teha sellesse muudatusi.
26.
Sellega seoses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikega 1 on kooskõlas see, et kokkuleppes on nimetatud üheselt ja sõnaselgelt kõnealuse kuritegeliku ühenduse liikmetena viit ülejäänud isikut, kes ei ole nimetatud kokkulepet sõlminud ja keda süüdistatakse kriminaalmenetluses üldkorras, ning et kõnealused isikud on ära näidatud nende kolme nime ja isikukoodiga.
27.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et väljakujunenud riigisisese kohtupraktika kohaselt peab süüditunnistamise kokkuleppe sõnastus vastama täielikult süüdistusakti sõnastusele, milles kõik süüdistatavad on ära näidatud kuriteo kaastäideviijatena. Seetõttu tuleb neid sellisel viisil nimetada prokuröri ja MH vahelises kokkuleppes. Kuriteo kaastäideviijate nimetamine võib olla ka väga tähtis selleks, et kuritegu vastaks süüteokoosseisule, sest kuritegeliku ühendusega on tegemist ainult juhul, kui selles osaleb vähemalt kolm inimest.
28.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib aga, et direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikes 1 on kohtul keelatud osutada süüdistatavale kui süüdlasele muus otsuses kui selles, milles otsustatakse tema süü küsimus. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on seega omavahel vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt peab kokkuleppes nimetama ülejäänud süüdistatavaid kõnealuse kuriteo kaastäideviijatena, ja liidu seadusandja poolt kehtestatud kohustus mitte osutada neile kui süüdlastele.
29.
Neil asjaoludel otsustas Spetsializiran nakazatelen sad (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 1 esimese lausega koostoimes selle direktiivi põhjenduse 16 esimese lause ja põhjendusega 17 on kooskõlas riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt peavad (kriminaalmenetluses sõlmitava) kokkuleppe tekstis olema asjaomase kuriteo kaastäideviijatena ära näidatud peale süüdistatava, kes oma süüd selles kuriteos tunnistas ja selle kokkuleppe sõlmis, ka teised süüdistatavad, kes on teo kaastäideviijad, kuid seda kokkulepet ei sõlminud ja oma süüd ei tunnistanud ning kelle suhtes jätkatakse kriminaalmenetlust üldkorras, kuid kes on nõus, et esimene süüdistatav sõlmib selle kokkuleppe?“
30.
Saksamaa ja Itaalia valitsus ning Euroopa Komisjon on esitanud kirjalikud seisukohad ning erinevalt Itaalia valitsusest ka suulised seisukohad.
IV. Analüüs
A.
Sissejuhatav märkus direktiivi 2016/343 kohaldatavuse kohta
31.
Arvestades Euroopa Kohtus toimunud vaidlusi, leian, et eelotsuse küsimuse analüüsimisel on vajalik sissejuhatav märkus direktiivi 2016/343 ning eelkõige selle artikli 4 isikulise ja materiaalse kohaldamisala kohta. (
9
)
32.
Esiteks kuulub AH, PB, CX-i, KM-i ja PH olukord vaieldamatult kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse.
33.
Kohaldamisala on määratletud direktiivi 2016/343 artiklis 2. Vastavalt kõnealusele sättele kohaldatakse kõnealust direktiivi kriminaalmenetluses kahtlustatavale või süüdistatavale füüsilisele isikule kõigis kriminaalmenetluse staadiumides alates hetkest, kui isikut kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanemises, kuni otsuse tegemiseni selle kohta, kas isik on asjaomase kuriteo toime pannud, ja see otsus on muutunud lõplikuks.
34.
Vaidlust ei ole põhikohtuasjas siiski selles, et viit kõnealust isikut süüdistatakse kuriteo toimepanemises ja et nende süü ei ole seaduse kohaselt veel tõendatud.
35.
Teiseks võib vaidlusaluseid märkeid AH, PB, CX-i, KM-i ja PH osalemise kohta kõnealuses kuriteos käsitada direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 1 seisukohast, arvestades prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkuleppe laadi ja ulatust.
36.
See kokkulepe kujutab endast viie ülejäänud isiku jaoks nimelt kriminaalmenetluses tehtud otsust, milles ei otsustata nende süü küsimust kõnealuse sätte tähenduses.
37.
Esiteks kujutab süüditunnistamise kokkulepe endast kriminaalmenetluses tehtud otsust, mida tavaliselt nimetatakse „kokkuleppemenetluseks“. (
10
)
38.
Kokkulepe, millega süüdistatav tunnistab end kuriteo toimepanemises süüdi enamasti väiksema karistuse saamiseks, sõlmitakse kriminaalmenetlust läbiviiva asutusega, käesolevas asjas prokuröriga, enne, kui selle pädev kohus kohtuistungil heaks kiidab.
39.
Süüditunnistamise kokkuleppel on seega kohtulik laad, sest selle sõlmimine eeldab kohtuasja sisuliselt arutava kohtu – kes teostab kohtuvõimu kiirmenetluses – osalemist.
40.
Käesolevas asjas nähtub NPK artiklitest 381–384, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tegema otsuse prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkuleppe kohta kohtuistungil, millest viimati nimetatud isiku osavõtt on vastavalt riigisisestele õigusnormidele sõnaselgelt kohustuslik. Kõnealune kohus peab seega kontrollima, kas süüditunnistamise kokkulepe on sõlmitud kehtivaid menetlus‑ ja materiaalõiguse norme järgides ning kas süüdistatav on sõlminud selle vabatahtlikult ja kõiki asjaolusid teades. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on sõnaselgelt õigus teha ettepanekuid kõnealuse kokkuleppe sõnastuse muutmiseks ja just selles kontekstis esitab ta oma eelotsuse küsimuse.
41.
Prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkulepe viib seega lihtsustatud kohtuliku kontrolli tulemusel otsuse tegemiseni mitte üksnes kuriteo õigusliku kvalifikatsiooni kohta, vaid ka MH kriminaalvastutuse ja talle määratud karistuse kohta. Kõnealune kokkulepe, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on kinnitanud, on õiguslikult siduv ja nagu nähtub NPK artiklist 383, on sellel seadusjõuga kohtuotsuse tagajärjed. Täidetavus ja seadusjõud on aga mõlemad mis tahes kohtuotsuse tüüpilised tunnused.
42.
Neid asjaolusid arvestades puudub minu arvates igasugune kahtlus, et prokuröri ja MH vaheline kokkulepe on ius punendi väljendus ning et selle kaudu tehakse kriminaalmenetluses kohtuotsus toimepandud teo ja MH süü kohta.
43.
Teiseks kujutab kõnealune kokkulepe endast kriminaalmenetluses tehtud otsust, milles ei otsustata AH, PB, CX-i, KM-i ja PH süü küsimust.
44.
Direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikes 1 ette nähtud väljendit „kriminaalmenetluses tehtud otsus[ed], välja arvatud ne[ed], milles otsustatakse süü küsimus“, tuleb tõlgendada nii, et tagatakse kõnealuse sätte soovitav toime ning eelkõige tagatakse konkreetselt ja tõhusalt nende õiguste järgimine, millest saavad kasu süüdistatavad, kellele ei osutata kui süüdlasele, kuni nende süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud.
45.
Nagu NPK artikli 381 lõikes 7 on lubatud, siis prokuröri ja MH vaheline kokkulepe sõlmiti tõepoolest mitut isikut hõlmava kriminaalmenetluse raames. Sisuliselt on selles siiski otsustatud üksnes niisuguse isiku süü küsimus, kes, olles tunnistanud end süüdi, on kokkuleppe pool. Teised süüdistatavad, kes ei ole kõnealuse kokkuleppe pooled, ei ole loobunud ühestki oma menetlusõigusest, mille hulgas on nende õigus süütuse presumptsioonile. Seega nähtub eelotsusetaotlusest, et hoolimata „menetluslikust nõusolekust“, mille andsid viis ülejäänud süüdistatavat kõnealuse kokkuleppe sõlmimiseks kokkuleppemenetluses, on nad sõnaselgelt märkinud, et nad ei tunnista end süüdi ega loobu oma õigusest väita, et nad ei ole süüdi.
46.
Seega ei nõustu ma kahtlustega, mida Saksamaa valitsus selle kohta väljendas.
47.
Isegi kui prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkuleppes ei ole otsustatud teiste süüdistatavate süü küsimust eraldi, on Saksamaa valitsuse sõnul tegemist siiski kriminaalmenetluses tehtud otsusega, milles on otsustatud MH süü küsimus ja seetõttu tuleb seda nii kvalifitseerida ka teiste isikute puhul.
48.
Kõnealune tõlgendus on minu arvates ülemäära formaalne ja võtab igasuguse soovitava toime tagatistelt, mis on ette nähtud direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikes 1.
49.
Lisaks on see vastuolus Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga. Nagu ma oma analüüsis selgitasin, on nimetatud kohus nimelt otsustanud, et õigus süütuse presumptsioonile on kohaldatav ka siis, kui niisuguse kriminaalmenetluse tulemusel tehtud otsus, mis ei ole vahetult suunatud kaebajast süüdistatava vastu, kuid mis siiski puudutab kõnealuse kaebaja vastu algatatud pooleliolevat kriminaalmenetlust ja on kõnealuse menetlusega seotud, sisaldab ennatlikku hinnangut tema süüle. (
11
)
50.
Neil asjaoludel tuleb järeldada, et prokuröri ja MH vaheline kokkulepe kujutab endast AH, PB, CX-i, KM-i ja PH suhtes kriminaalmenetluses tehtud otsust, milles ei otsustata nende süü küsimust direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 1 tähenduses. Viimati nimetatud isikud võivad seega tugineda õigustele, mis on neile kõnealuse sättega antud.
B.
Eelotsuse küsimuse analüüs
51.
Oma eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt teada saada, kas mitme isiku suhtes algatatud kriminaalmenetluses, kuna nad on kuriteo toime pannud ühiselt, on direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikega 1 vastuolus riigisisene menetlusnorm, mille kohaselt on nõutav, et süüditunnistamise kokkuleppes, mille on sõlminud üks süüdistatavatest, on nimetatud teiste eraldi süüdistatavate isikute osalemine kuriteos ning näidatud viimati nimetatud isikud ära nende nimede ja isikukoodidega.
52.
Teisisõnu soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millist sõnastust tuleks kasutada sellises kokkuleppes, et kõnealuse kokkuleppega ei rikutaks niisuguste isikute õigust süütuse presumptsioonile, keda süüdistatakse eraldi menetluses, ja eelkõige nende õigust mitte olla osutatud kriminaalmenetluses tehtud otsuses süüdlastena enne, kui nende süü on seaduse kohaselt tõendatud.
53.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on konkreetne probleem seoses kõnealuse kuriteo laadiga.
54.
Olgu märgitud, et kuut isikut süüdistatakse osalemises „kuritegelikus ühenduses“ NK artikli 321 lõike 2 ja lõike 3 punkti 2 tähenduses. Osalemine kuritegelikus ühenduses on oma olemuselt ühiselt toimepandud kuritegu, sama, mis kuritegelik organisatsioon, mis kriminaliseerib osalemise üldiselt. Nagu nähtub mõistest „ühendus“, esineb see seega vaid juhul, kui mitu toimepanijat on selle toimepanemises osalenud. (
12
) Õiguskirjanduses peetakse neid tavapäraselt toimepandud kuriteo kaastäideviijateks. Kõik osalevad samas kuriteos ja nende tegevus on tihedalt seotud. Kuna kaastäideviijate vahel esineb tõeline solidaarsus, on loogiline, et kõnealune solidaarsus kajastub menetluses, mida nende suhtes kohaldatakse. (
13
) Kõnealune vastastikune sõltuvus, mis on kaasosalusele iseloomulik, tekitab a fortiori tagajärgi, kui kaastäideviijate üle ei mõisteta õigust ühiselt. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib seega, et neist ühe poolt sõlmitud süüditunnistamise kokkuleppe kontekstis võib nimetatud vastastikuse sõltuvuse tõttu olla nõutav, et teised kaastäideviijad on ära näidatud selleks, et määrata kindlaks asjaomasele isikule süükspandava teo õiguslik kvalifikatsioon ja kriminaalvastutus. Niisugune nõue võib siiski mõjutada kaastäideviijate menetluslikke tagatisi ja eelkõige nimetatud isikutele kuuluvat õigust süütuse presumptsioonile.
55.
Kohtuotsuses Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa väljendas Euroopa Inimõiguste Kohus oluliselt kahtlust selles, kui kohus otsustab mõista kuriteo kaastäideviijate üle õigust eraldi menetlustes, kuigi süüdistuste laad ühe kaastäideviija õigusliku vastutuse kindlaksmääramiseks eeldab seda, et tõendatakse teiste osalemine rikkumises. (
14
)
56.
Seega sõnastas Euroopa Inimõiguste Kohus konkreetsed nõuded, et järgida EIÕK artikli 6 lõikes 2 sätestatud õigust süütuse presumptsioonile, kui kohus otsustab viia läbi menetluse eraldamise, sest üks süüdistatavatest on sõlminud süüditunnistamise kokkuleppe.
57.
Esiteks peab kohus enne niisuguse otsuse vastuvõtmist analüüsima üksikasjalikult kõiki asjasse puutuvaid huve ja võimaldama kaassüüdistatavatel kõnealust otsust vaidlustada. (
15
)
58.
Teiseks peab kohus siduma süüditunnistamise menetluse kahe tagatisega, mida ta peab oluliseks selleks, et võimaldada kaassüüdistatavatele nende suhtes pooleli olevates menetlustes õiglast kohtulikku arutamist. (
16
)
59.
Esiteks on kohtul kohustus mitte anda res iudicata jõudu faktilistele asjaoludele, millega on nõustutud menetluses, mille poolteks teised kaassüüdistatavad ei olnud, mistõttu piirdub nimetatud faktiliste asjaolude tõendamine kõnealuse menetlusega.
60.
Teiseks peab kohus hoiduma igasugusest märkusest või avaldusest, mis võib seada ohtu nimetatud isikutele esitatud süüdistuste õiglase läbivaatamise eraldi menetluses ja eelkõige rikkuda nende õigust süütuse presumptsioonile.
61.
Käesolev eelotsuse küsimus puudutab just viimati nimetatud punkti ning eelkõige viise, kuidas näidata ära ning nimetada prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkuleppes AH-d, PB-d, CX-i, KM-i ja PH-d nende osalemise tõttu kuriteos.
1. Direktiivi 2016/343 artiklis 4 ette nähtud sätted
62.
Direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikes 1 on sätestatud, et liikmesriikidel tuleb võtta vajalikud meetmed tagamaks, et kuni kahtlustatava või süüdistatava süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud, ei osutata kriminaalmenetluses tehtud otsustes, välja arvatud nendes, milles otsustatakse süü küsimus, kõnealusele isikule kui süüdlastele.
63.
Kõnealuse direktiivi artikli 4 lõikes 2 on lisatud, et liikmesriigid peavad tagama, et kui on rikutud kõnealust kohustust, on kättesaadavad asjakohased meetmed.
64.
Direktiivi 2016/343 artikli 4 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud sätetes ei ole esitatud ühtegi viidet meetmetele, mida riigisisesed pädevad asutused peavad konkreetselt võtma selleks, et niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, oleks eraldi süüdistatavatele isikutele tagatud süütuse presumptsiooni järgimine. Kõnealuse direktiivi ükski muu säte ei ole pealegi asjakohane. (
17
) Ainult direktiivi põhjenduses 16, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus on sõnaselgelt viidanud, on täpsustatud, et kriminaalmenetluses tehtud otsused ei tohiks viidata sellele, et kõnealused isikud on süüdi.
65.
Direktiivi 2016/343 artiklist 1 aga ka põhjendustest 10 ja 48 nähtub, et eeskirjad, mille eesmärk on vältida või parandada mis tahes avalikke seisukohavõtte süü kohta, on miinimumnormid, mida palutakse liikmesriikidel vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 4 lõigetele 1 ja 2 sel eesmärgil kehtestada „vajalike“ või „asjakohaste“ meetmetena.
66.
Liidu seadusandja teeb seega liikmesriikidele ülesandeks määrata oma riigisisese õigussüsteemi iseärasuste põhjal kindlaks kõnealuste meetmete konkreetne laad ja ulatus. Euroopa Kohus on niisiis sõnaselgelt nõustunud, et nimetatud direktiiv ei kujuta endast täielikku ja ammendavat õigusakti, mille eesmärk on kehtestada kriminaalmenetluses tehtava otsuse – nagu vahistamisotsus – kõiki vastuvõtmise tingimusi. (
18
) Kõnealune järeldus on ilmselgelt kohaldatav tingimuste suhtes, mis puudutavad kriminaalmenetluses tehtud niisuguse otsuse vastuvõtmist, nagu on kõnealune süüditunnistamise kokkulepe.
67.
Liikmesriikide sellekohasel kaalutlusõigusel on siiski piirid. Liikmesriigid peavad nimelt järgima hartas ning EIÕK-s tunnustatud põhiõigusi ja põhimõtteid, nagu nähtub muu hulgas direktiivi 2016/343 põhjendusest 47, ning vastuvõetud meetmed peavad eelkõige võimaldama vältida või parandada süütuse presumptsiooni õiguse mis tahes rikkumist.
68.
Direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 1 tõlgendamine peab seega põhimõtteliselt toimuma harta artiklis 48 ette nähtud kaitsestandardi põhjal. (
19
) Olgu siiski märgitud, et kõnealune säte ja Euroopa Kohtu praktika ei võimalda kindlaks määrata niisuguste meetmete laadi ja ulatust, mida liikmesriikide pädevad asutused peavad rakendama.
69.
Euroopa Inimõiguste Kohus on seevastu pidanud palju lahendama kohtuvaidlusi, mille põhimõtteid tuleks kõnealustel asjaoludel kokkuvõtlikult kirjeldada.
70.
Nagu nähtub hartat (
20
) käsitlevatest selgitustest, siis vastab harta artikli 48 lõikes 1 ette nähtud õigus süütuse presumptsioonile EIÕK artikli 6 lõikele 2. Et tagada vajalik kooskõla harta ja EIÕK vahel, on liidu seadusandja kehtestanud reegli, mille kohaselt kõnealuse õiguse tähendus ja ulatus on samane sellega, mis on sellele õigusele antud EIÕK-s. (
21
)
71.
Lisaks nähtub komisjoni ettepanekust direktiivi kohta, (
22
) et liidu seadusandja kavatses tugevdada ja tagada süütuse presumptsiooni tõhusat kohaldamist kriminaalmenetluses, integreerides liidu õigusesse EIÕK artikli 6 lõike 2 järgimist käsitleva Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika. (
23
) Liidu seadusandja väljendas selgelt oma tahet soodustada harta artiklite 6, 47 ja 48 kohaldamist, tuginedes EIÕK artiklile 6, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Inimõiguste Kohus.
72.
Direktiivi 2016/343 artiklis 3 on õigus süütuse presumptsioonile sätestatud seega samas sõnastuses nagu EIÕK artikli 6 lõikes 2.
73.
Mis puudutab kõnealuse direktiivi artikleid 4–7, siis on neis sätestatud süütuse presumptsiooni teatud aspektid, nagu Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas on need välja kujunenud.
74.
Viimati nimetatud direktiivi artikli 4 lõikes 1 on liidu seadusandja niisiis sõnastanud ühe peamise nõude, mille kõnealune kohus on kehtestanud alates 1983. aastast, et tagada süütuse presumptsiooni järgimine, nimelt õiguse mitte olla osutatud süüdlasena avalikes avaldustes või kriminaalmenetluses tehtud otsustes enne lõpliku kohtuotsuse tegemist. (
24
)
75.
Kõnealuses sättes on ette nähtud miinimumnõue ja seega ei ole selle eesmärk – liidu õiguse praegust seisu arvestades – anda EIÕK-st ulatuslikumat kaitset. (
25
)
76.
Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika on seega asjakohane selleks, et tõlgendada harta artiklis 48 sätestatud õigust süütuse presumptsioonile ja eelkõige direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikes 1 sätestatud ühte aspekti. Kõnealuses kohtupraktikas on nimelt antud väga kasulikke juhiseid meetmeteks, mida riigisisesed asutused on kohustatud võtma selle tagamiseks, et otsuse põhjenduste või otsuses kasutatud sõnastusega ei kahjustataks eraldi süüdistatavate isikute õigust süütuse presumptsioonile.
2. Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika, milles on käsitletud süütuse presumptsiooni järgimist juhul, kui kaassüüdistatavate üle mõistetakse õigust eraldi menetlustes
77.
EIÕK artikli 6 lõikes 2 on sätestatud, et „[i]gaüht, keda süüdistatakse kuriteos, peetakse süütuks seni, kuni tema süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud“. (
26
)
78.
Euroopa Inimõiguste Kohus märgib kohtuotsuses Karaman vs. Saksamaa, et süütuse presumptsioon on osa EIÕK artikli 6 lõikes 1 nõutud õiglasest kriminaalmenetlusest. Nimetatud kohtu sõnul eiratakse kõnealust eeldust, kui kriminaalmenetluses tehtud otsuses väljendab kohtuasja sisuliselt arutav kohus ennatlikult arvamust, et süüdistatav on süüdi, kuigi tema süüd ei ole seaduse kohaselt eelnevalt tõendatud. Isegi kui seda ei ole ametlikult järeldatud, piisab põhjendusest, mis annab alust arvata, et kohus peab asjaomast isikut süüdlaseks. (
27
)
79.
Selleks et hinnata, kas kõnealune põhjendamine kujutab endast süütuse presumptsiooni rikkumist, omistab Euroopa Inimõiguste Kohus „määravat“ tähtsust kohtu sõnakasutusele. (
28
) Ta võtab ka arvesse konkreetseid olukordi, milles sõnastamine on toimunud, ning eelkõige menetluse laadi ja süüdistatava(te) vastu esitatud süüdistuse laadi. (
29
) Need tegurid võimaldavad nimelt hinnata, millisel määral on kohus kohustatud nimetama kõigi niisuguste isikute konkreetset rolli ja kavatsusi, kes võivad olla kuriteo toimepanemisega seotud. (
30
)
80.
Euroopa Inimõiguste Kohus nõustus niisiis kohtuotsuses Karaman vs. Saksamaa, (
31
) et „keerukates kriminaalmenetlustes, mis hõlmab palju kahtlustatavaid, kelle üle ei saa õigust mõista ühiselt, on asja menetlev kohus kohustatud süüdistatavate süü hindamiseks mainima niisuguste kolmandate isikute osalemist, kelle üle võib‑olla seejärel mõistetakse õigust eraldi“. (
32
) Ta rõhutas, et neil asjaoludel on „kriminaalkohtud kohustatud tuvastama need kohtuasja faktilised asjaolud, mida tuleb käsitleda, et süüdistatava õigusliku vastutuse analüüs oleks võimalikult täpne, ja et nad ei tohi esitada tuvastatud faktilisi asjaolusid nii, nagu oleksid need pelgad väited või kahtlused“. (
33
) Ta otsustas, et „see kehtib ka kolmandate isikute osalemist puudutavate faktiliste asjaolude kohta“. (
34
)
81.
Euroopa Inimõiguste Kohus täpsustas siiski oma seisukohta, lisades, et „kui selliseid faktilisi asjaolusid tuleb esitada, peaks kohus hoiduma enama teabe esitamisest, kui on vajalik niisuguste isikute õigusliku vastutuse analüüsiks, kelle üle ta õigust mõistab“. (
35
)
82.
Nimetatud kohtuasjas ei olnud kohtuotsuses mainitud korduvalt mitte ainult kaebuse esitaja täielikke eesnimesid ja perekonnanime, vaid ka tema rolli kelmuses. Kaebuse esitaja äranäitamisele järgnes siiski väljend „menetletakse eraldi“.
83.
Euroopa Inimõiguste Kohtul tuli hinnata, kas kõnealuse kohtuotsuse põhjendamine oli sellist laadi, mis tekitab kahtluse, et tegemist on ennatliku hinnanguga kaebuse esitaja süüle, ja mis seega ohustab tema vastu esitatud süüdistuste õiglast läbivaatamist eraldi menetluse kontekstis Saksamaal ja/või Türgis.
84.
Euroopa Inimõiguste Kohus ei järeldanud, et õigust süütuse presumptsioonile on rikutud. Ta märkis, et süüdistatava vastutuse ulatuse hindamiseks kõne all oleva kohtuotsuse raames oli kohus kohustatud kindlaks määrama, „kelle plaan oli raha kõrvaldada […] ja, kes andis selle alusel kellele milliseid juhiseid“. (
36
) Ta ei ole ka tauninud kaebuse esitaja äranäitamist tema täieliku nimega, sest kohtuotsuses tervikuna järgnes sellele äranäitamisele väljend „menetletakse eraldi“. Tema sõnul oli kohus niisiis välja toonud, et ta ei otsusta kaebuse esitaja süü küsimust, vaid kooskõlas riigisiseste kriminaalõigusnormidega oli tema ainus eesmärk hinnata kohtualuse kriminaalvastutust kõnealuse menetluse raames. (
37
)
85.
Euroopa Inimõiguste Kohus kinnitas seda kohtupraktikat kohtuotsuses Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa, milles ta oli kõigepealt väga kahtleval seisukohal, et sõlmitakse süüditunnistamise kokkulepe menetluses, milles süüdistuste laadi tõttu oleks õigustatud hoopis ühine õigusemõistmine kaassüüdistatavate üle. (
38
) Ta märkis seega, millisel hetkel on „oluline“, et kohus seoks süüditunnistamise menetluse menetluslike tagatistega, mis tagavad kaassüüdistatavate suhtes algatatud pooleliolevate menetluste õigluse ja mille hulgas on tagatis hoiduda igasugustest märkustest, mis võivad kahjustada süütuse presumptsiooni. (
39
) Just kõnealuse põhjenduse sõnastuse hindamiseks viitas ta seejärel kohtuotsuses Karaman vs. Saksamaa toodud analüüsiskeemile.
86.
Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa, mainiti X-i suhtes süüditunnistamise menetluse raames tehtud kohtuotsuses, et ta oli toime pannud kuriteo, milles süüdistati teda koos kahe teise isikuga. Kuigi viimati nimetatud isikute nimed olid muudetud anonüümseks, mainiti kohtuotsuses siiski kõnealuste isikute ametialaseid ülesandeid valitsuses või juhtivates ettevõtjates ning nende rolli kõnealuse kuriteo toimepanemisel. (
40
) Euroopa Inimõiguste Kohus taunis kõnealuse kohtuotsuse sõnakasutust, kuna ei tekkinud mingit kahtlust kaassüüdistatavate isikus ega nende osalemises kuriteos, milles X mõisteti süüdi. (
41
)
3. Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika panus harta artikli 48 ja direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 1 tõlgendamisse
87.
Nimetatud kohtupraktika võimaldab tuletada hulga juhiseid, mis puudutavad harta artiklis 48 ette nähtud süütuse presumptsiooni ulatust ja eelkõige konkreetset korda, et saaks vältida ja parandada mis tahes avalikke seisukohavõtte süü kohta direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 1 tähenduses.
88.
Avalikke seisukohavõtte tuleb hinnata juhtumipõhiselt, lähtudes konkreetsetest asjaoludest, milles need on sõnastatud, ning eelkõige asjaomase menetluse kontekstist ja laadist.
89.
Need asjaolud võivad olla määravad, kui kaassüüdistatavate üle mõistetakse õigust eraldi kriminaalmenetlustes ja eelkõige juhul, kui neist ühe suhtes kohaldatakse süüditunnistamise kiirmenetlust.
90.
Põhimõtteliselt peab kohus võtma asjakohaseid meetmeid, mis tagavad teistele kaassüüdistatavatele nende suhtes algatatud pooleliolevas menetluses esitatud süüdistuste õiglase läbivaatamise, ning järelikult peab ta hoiduma süüditunnistamise kokkuleppes mis tahes märkusest või seisukohast, millega võidakse eirata nimetatud isikute õigust süütuse presumptsioonile.
91.
Siiski võib aktsepteerida seda, kui selles kokkuleppes nimetatakse kõnealuste teiste kaassüüdistatavate osalemist kuriteos ja tuvastatakse nende isikud, kui esiteks on selline nimetamine vajalik kuriteo õiguslikuks kvalifitseerimiseks ja oma süüd tunnistanud isiku kriminaalvastutuse analüüsiks, ning teiseks kaasneb sellega selge märkus, et kaassüüdistatavate suhtes toimub eraldi menetlus ning et nende süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud.
92.
See tähendab, et kohus peab pöörama olulist tähelepanu mitte üksnes sõnastusele, mida kasutatakse teiste eraldi süüdistatavate isikute nimetamiseks ja nende isiku tuvastamiseks, vaid ka süüditunnistamise kokkuleppe põhjendamisele tervikuna.
93.
Esiteks, mis puudutab sõnastust, mida kasutatakse teiste süüdistatavate rolli nimetamiseks ja nende isikute tuvastamiseks, siis märgin, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga ei ole vastuolus see, kui kohus näitab viimati nimetatud isikud ära nende täisnimega. Kohtupraktika kohaselt on siiski nõutav, et sel juhul järgneks kõnealusele mainimisele väljend või formuleering, mille põhjal oleks kõigile arusaadav, et see pole vajalik mitte teiste eraldi süüdistatavate isikute süü hindamiseks, vaid üksnes puudutatud isiku kriminaalvastutuse jaoks. (
42
)
94.
Teiseks tuleb kontrollida kõnealuse süüditunnistamise kokkuleppe põhjendamist tervikuna. Nagu komisjon oma seisukohtades õigesti märkis, siis teiste süüdistatavate nimetamisele ja nende isikute tuvastamisele lisatud mis tahes väljendil või formuleeringul kaoks mõte, kui arutluskäigu või otsuse õigusliku analüüsi muid osi võiks mõista hinnanguna viimati nimetatud isikute süüle.
95.
Seetõttu leian kõiki kõnealuseid kaalutlusi arvestades, et olukorras, kus kohus mõistab süüdistatava üle õigust ühiselt toimepandud kuriteos süüditunnistamise kiirmenetluses, tuleb direktiivi 2016/343 artikli 4 lõiget 1 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui kõnealune asutus nimetab süüditunnistamise kokkuleppes teiste süüdistatavate osalemist kuriteos ja näitab viimati nimetatud isikud ära, tingimusel et kohus tagab esiteks seda, et nimetamine on vajalik kuriteo õiguslikuks kvalifitseerimiseks ning oma süüd tunnistava isiku kriminaalvastutuse analüüsiks, ning teiseks seda, et nimetamisega kaasnevad sõnad, millest nähtub selgelt, et kõnealuseid isikuid süüdistatakse eraldi kriminaalmenetluses ja et nende süü küsimuses ei ole seaduse kohaselt otsust veel tehtud.
96.
Leian, et samuti on oluline märkida, et direktiivis 2016/343 on ette nähtud miinimumnormid ja et liidu seadusandja lubab sõnaselgelt liikmesriikidel selles sätestatud õigusi laiendada, et tagada kaitse kõrgem tase. (
43
) Järelikult ei ole kõnealuse direktiiviga vastuolus see, kui liikmesriik võtab kaitsvamaid meetmeid, et vältida niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas mis tahes seisukohta, millega võidakse eirata niisuguste isikute õigust süütuse presumptsioonile, keda süüdistatakse eraldi kriminaalmenetluses.
97.
Käesolevas asjas ei ole vaidlust selles, et AH, PB, CX-i, KM- i, PH ja MH suhtes algatatud kriminaalmenetlus nende väidetava kuulumise tõttu kuritegelikku ühendusse eraldati pärast seda, kui MH avaldas soovi sõlmida süüditunnistamise kokkuleppe. Samuti ei ole vastu vaieldud sellele, et viis ülejäänud süüdistatavat on nõustunud sellega, et MH kõnealuse kokkuleppe sõlmib, märkides seejuures, et kõnealune nõusolek ei tähenda, et nad tunnistavad end süüdi või loobuvad oma õigusest väita, et nad ei ole süüdi.
98.
Eelotsusetaotlusest nähtub ka, et kuriteo toimepanemises AH, PB, CX-i, KM-i ja PH osalemise nimetamine ning nende äranäitamine nende täisnime ja isikukoodiga prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkuleppes, tuleneb riigisisese kohtupraktika kohaldamisest, mille kohaselt on nõutav, et kokkuleppe sõnastus vastab täielikult süüdistusaktile.
99.
Kõne all oleva kokkuleppe vastuvõtmise tingimusi puudutav nõue jääb liikmesriikidele kuuluva kaalutlusõiguse valdkonda ning nii on see direktiivis 2016/343 ette nähtud minimaalse ühtlustamise tõttu.
100.
Kõnealuse nõude rakendamine eeldab aga konkreetsete ettevaatusabinõude vastuvõtmist, selleks et prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkulepe ei ohustaks AH-le, PB-le, CX-ile, KM-ile ja PH-le esitatud süüdistuste õiglast läbivaatamist nende suhtes algatatud pooleliolevas menetluses ning eelkõige ei rikuks nende õigust süütuse presumptsioonile. Praeguses sõnastuses sisaldab kõnealune kokkulepe nimelt märkusi, mida ühegi täpsustuse puudumisel võib mõista nende süü ennatliku väljendusena.
101.
Euroopa Kohtu ülesanne ei ole anda soovitusi või teha ettepanekuid kõnealuses kokkuleppes kasutatud sõnastuse muutmiseks. See ülesanne on eelotsusetaotluse esitanud kohtul, kes esiteks ainsana saab tõlgendada kohaldatavat riigisisest õigust ja võtta arvesse menetluse asjaolusid ning teiseks on ainsana pädev kõnealuse kokkuleppe heaks kiitma.
102.
Direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikes 1 sätestatud nõuete täitmiseks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul hinnata, millisel määral on vaidlusalused märkused vajalikud kuriteo õiguslikuks kvalifitseerimiseks ja MH kriminaalvastutuse analüüsiks. Märgin selle kohta, et nimetatud kohus rõhutab oma eelotsusetaotluses, et neil märkustel võib olla oluline tähtsus selleks, et kõnealune tegu vastaks süüteokoosseisule.
103.
Vajaduse korral tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul hinnata, millisel määral võib nimetatud märkuste järel olla väljend või formuleering, millest nähtub selgelt, et AH-d, PB-d, CX-i, KM-i ja PH-d süüdistatakse eraldi kriminaalmenetluses ja nende süü küsimuses ei ole seaduse kohaselt otsust veel tehtud.
104.
Viimaseks tuleb tal tagada, et prokuröri ja MH vahel sõlmitud kokkulepe ei sisaldaks ühtegi märkust, mida võiks mõista kõnealuse viie isiku süü küsimuse ennatliku väljendusena.
V. Ettepanek
105.
Eespool esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul, artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus – sellises olukorras, nagu on kõne all, kus liikmesriigi kohus mõistab süüdistatava üle õigust ühiselt toimepandud kuriteos kokkuleppe raames, mis puudutab eelnevat süüditunnistamist – see, kui kõnealune kohus nimetab selles kokkuleppes teiste eraldi süüdistatavate isikute osalemist kuriteos ja tuvastab need isikud, tingimusel et kõnealune kohus tagab esiteks selle, et selline nimetamine on vajalik süükspandava teo õiguslikuks kvalifitseerimiseks ning oma süüd tunnistava isiku kriminaalvastutuse analüüsiks, ning teiseks selle, et nimetamisega kaasnevad sõnad, millest nähtub selgelt, et kõnealuseid isikuid süüdistatakse eraldi kriminaalmenetluses ja et nende süü küsimuses ei ole seaduse kohaselt otsust veel tehtud.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Edaspidi „süüditunnistamise kokkulepe“. Sellega seotud menetlust nimetatakse edaspidi „süüditunnistamise menetlus“.
(
3
)	Edaspidi „harta“.
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiiv, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul (ELT 2016, L 65, lk 1).
(
5
)	C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732.
(
6
)	Allkirjastatud 4. novembril 1950 Roomas; edaspidi „EIÕK“.
(
7
)	DV nr 67, 27.7.1999.
(
8
)	Kokkuleppe sõnastus, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus edastas Euroopa Kohtu palvel.
(
9
)	Direktiivi 2016/343 ajaline kohaldamisala ei tekita minu arvates mingit erilist raskust. Vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 14 lõikele 1 olid liikmesriigid kohustatud võtma kõnealuse direktiivi üle hiljemalt 1. aprilliks 2018. Märgin, et kõne all olev prokuröri ja MH vaheline kokkulepe on aga sõlmitud 18. mail 2018 ja tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul veel heaks kiita.
(
10
)	Vt selle kohta märkused, mis käsitlevad kokkuleppemenetlust Euroopa Liidus, kohtujurist Ruiz‑Jarabo Colomeri ettepanekus kohtuasjas Gözütok ja Brügge (C‑187/01, EU:C:2002:516, punktid 61–106). Vt ka Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohta EIK 23. veebruari 2016. aasta otsus Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa (CE:ECHR:2016:0223JUD004663213, punkt 100 ja seal viidatud kohtupraktika), edaspidi „kohtuotsus Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa“.
(
11
)	Vt EIK 27. veebruari 2014. aasta otsus Karaman vs. Saksamaa (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika), edaspidi „kohtuotsus Karaman vs. Saksamaa“.
(
12
)	Eelotsusetaotlusest ning käsitletava kokkuleppe sõnastusest nähtub, et nimetatud ühenduse esinemiseks on nõutav vähemalt kolme osaleja olemasolu.
(
13
)	Vt selle kohta Baron, E., La coaction en droit pénal, doktoritöö, mis kaitsti 7. detsembril 2012, eelkõige punkt 371.
(
14
)	Kohtuotsus Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa (punkt 100 ja seal viidatud kohtupraktika ning punktid 103 ja 104 ning seal viidatud kohtupraktika). Punktis 104 on Euroopa Inimõiguste Kohus märkinud järgmist: „If the nature of the charges makes it unavoidable for the involvement of third parties to be established in one set of proceedings and those findings would be consequential on the assessment of the legal responsibility of the third parties tried separately, this should be considered as a serious obstacle for disjoining the cases.“
(
15
)	Kohtuotsus Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa (punkt 104).
(
16
)	Kohtuotsus Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa (punktid 103–105).
(
17
)	Direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 3 sätted ei ole käesolevas kohtuasjas asjakohased.
(
18
)	19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punktid 45–47).
(
19
)	Vt analoogia alusel 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Tele2 Sverige ja Watson jt (C‑203/15 ja C‑698/15, EU:C:2016:970, punktid 127 ja 128 ning seal viidatud kohtupraktika) ja 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality (Kohtusüsteemi puudused) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 62).
(
20
)	ELT 2007, C 303, lk 17.
(
21
)	Vt selgitust harta artikli 52 kohta.
(
22
)	Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluse korral isiklikult kohtulikul arutelul (COM(2013) 821 final).
(
23
)	Vt kõnealuse ettepaneku punktid 13–17.
(
24
)	Komisjon viitas oma ettepanekus direktiivi kohta seega sõnaselgelt Euroopa Inimõiguste Kohtu 25. märtsi 1983. aasta otsusele Minelli vs. Šveits (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, punkt 37), milles nimetatud kohus otsustas, et „süütuse presumptsiooni rikutakse, kui süüdistatava süü ei ole eelnevalt seaduse kohaselt tõendatud, ja eriti juhul, kui tal ei ole võimalust olnud kasutada õigust kaitsele, kuid teda puudutav kriminaalmenetluses tehtud otsus viitab talle kui süüdlasele. Isegi ametliku järelduse puudumisel võib see nii olla; piisab põhjendamisest, mis annab alust arvata, et kohus peab asjaomast isikut süüdlaseks“.
(
25
)	Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb märkida, et harta artikli 52 lõige 3 ei kahjusta liidu õiguse ja Euroopa Liidu Kohtu sõltumatust, mistõttu liidu seadusandja võib kehtestada EIÕK-st ulatuslikuma kaitse (vt selle kohta 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Tele2 Sverige ja Watson jt (C‑203/15 ja C‑698/15, EU:C:2016:970, punkt 129 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
26
)	Vt seoses EIÕK artikli 6 lõikes 2 ette nähtud õigusega süütuse presumptsioonile Kjølbro, J. F., Den Europaeiske Menneskerettighedskonvention – for praktikere, Jurist‑ og Okonomforbundets Forlag, Kopenhaagen, 2017, eelkõige lk 655 jj.
(
27
)	Vt selle kohta kohtuotsus Karaman vs. Saksamaa (punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
28
)	Vt selle kohta kohtuotsus Karaman vs. Saksamaa (punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika) ning samuti EIK 31. oktoobri 2013. aasta otsus Mosinian vs. Kreeka (CE:ECHR:2013:1031JUD000804510, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
29
)	Vt selle kohta kohtuotsus Karaman vs. Saksamaa (punkt 64) ning kohtuotsus Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa (punkt 104) ning EIK 25. jaanuari 2018. aasta otsus Bikas vs. Saksamaa (CE:ECHR:2018:0125JUD007660713, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
30
)	Nagu Euroopa Inimõiguste Kohus märkis kohtuotsuse Karaman vs. Saksamaa punktis 63, siis „konkreetse menetluse laadi ja konteksti arvesse võttes ei saa isegi ebaõnnestunud sõnakasutus olla määrav“.
(
31
)	Kõnealuses kohtuasjas viitas kaebuse esitaja sellele, et tema õigust süütuse presumptsioonile on rikutud, sest mainiti tema osalemist niisuguses kohtuotsuses nimetatud kuriteo toimepanemises, mis tehti teiste, Saksamaal eraldi süüdistatud süüdistatavate suhtes. Kõnealune kriminaalmenetluses tehtud otsus oli seega tehtud niisuguse menetluse tulemusel, mida ei olnud kaebuse esitaja kui süüdistatava suhtes vahetult algatatud, kuid mis siiski puudutas kaebuse esitaja suhtes käimasolevat kriminaalmenetlust ja oli sellega seotud.
(
32
)	Kohtuotsus Karaman vs. Saksamaa (punkt 64), kohtujuristi kursiiv.
(
33
)	Kohtuotsus Karaman vs. Saksamaa (punkt 64).
(
34
)	Idem.
(
35
)	Idem.
(
36
)	Ibidem (punkt 66).
(
37
)	Ibidem (punkt 69).
(
38
)	Vt selle küsimusega seotud arutluskäiku käesoleva ettepaneku punktides 56–61.
(
39
)	Kohtuotsus Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa (punktid 103 ja 104).
(
40
)	Nimetatud kohtuotsuses oli mainitud, et X osales kuritegelikus kokkuleppes koos kahe teise isikuga, „N., endine vabatahtlik kuberneri nõunik“ ja „O., endine VLK juht“, ning täpsustatud eelkõige seda, et „N“„tegi võimalikuks kriminaalse plaani vara kõrvaldamiseks […]“ (vt pressiteade kohtuotsuse Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa kohta, mis on kättesaadav järgmisel veebilehel: http://hudoc.echr.coe.int/fre-press?i=003-5307100-6607284).
(
41
)	Kohtuotsus Navalnyy ja Ofitserov vs. Venemaa (punkt 106).
(
42
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 82–84.
(
43
)	Vt kõnealuse direktiivi põhjendus 48.