62023CJ0156
EUROOPA KOHTU OTSUS (kolmas koda)
17. oktoober 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Sisserändepoliitika – Liikmesriigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmine – Direktiiv 2008/115/EÜ – Artikkel 5 – Tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõte – Rahvusvahelise kaitse menetluses tehtud tagasisaatmisotsuse täitmine asjaomase kolmanda riigi kodaniku ebaseadusliku riigisviibimise tõttu, mis tuleneb riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse rahuldamata jätmisest – Haldusasutuse kohustus hinnata, kas sellise otsuse täitmine on kooskõlas tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttega – Artikkel 13 – Õiguskaitsevahendid tagasisaatmisega seotud otsuste vaidlustamiseks – Liikmesriigi kohtu kohustus kontrollida tagasisaatmisotsuse täitmise käigus omal algatusel, kas tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet on rikutud – Ulatus – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 4, artikli 19 lõige 2 ja artikkel 47
Kohtuasjas C‑156/23 [Ararat] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermondi (Haagi esimese astme kohus, Roermondi kohtumaja, Madalmaad) 13. märtsi 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 14. märtsil 2023, menetluses
K,
L,
M,
N
versus
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: teise koja president K. Jürimäe kolmanda koja presidendi ülesannetes, Euroopa Kohtu president K. Lenaerts kolmanda koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud N. Jääskinen, M. Gavalec ja N. Piçarra (ettekandja),
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: ametnik L. Carrasco Marco,
arvestades kirjalikku menetlust ja 21. märtsi 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
K, L, M ja N, esindaja: advocaat C. M. G. M. Raafs,
–
Madalmaade valitsus, esindajad: M. K. Bulterman ja A. Hanje,
–
Taani valitsus, esindaja: D. Elkan,
–
Saksamaa valitsus, esindajad: J. Möller ja A. Hoesch,
–
Šveitsi valitsus, esindajad: minister V. Michel ja L. Lanzrein,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Katsimerou, S. Noë ja F. Wilman,
olles 16. mai 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 4, artikli 19 lõiget 2 ja artiklit 47 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98) artiklit 5.
2
Taotlus on esitatud ühelt poolt kolmanda riigi kodanike K, L‑i, M‑i ja N‑i ning teiselt poolt Staatssecretaris van Justitie en Veiligheidi (justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär, Madalmaad) vahelises kohtuvaidluses selle üle, kas otsus, millega jäeti rahuldamata nende kodanike taotlus saada Madalmaade õiguses ette nähtud elamisluba ja tuvastati, et nende viibimine Madalmaade Kuningriigis on ebaseaduslik, on õiguspärane ning sellest tulenevalt, kas ühe varem rahvusvahelise kaitse menetluse raames tehtud tagasisaatmisotsuse täitmine on õiguspärane.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 2008/115 põhjendustes 6, 8, 15 ja 23 on märgitud:
„(6)
Liikmesriigid peaksid tagama, et kolmandate riikide kodanike ebaseadusliku riigisviibimise lõpetamine toimub õiglase ja läbipaistva korra kohaselt. Vastavalt ELi õiguse üldistele põhimõtetele tuleks käesoleva direktiivi alusel tehtavad otsused võtta vastu juhtumipõhiselt ja lähtudes objektiivsetest kriteeriumitest, mis tähendab, et arvesse tuleks võtta muud kui üksnes ebaseadusliku riigisviibimise asjaolu. […]
[…]
(8)
Tõdetakse, et liikmesriikidel on seaduslik õigus ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmiseks, tingimusel et on olemas õiglased ja tõhusad varjupaigasüsteemid, mis täielikult järgivad mittetagasisaatmise põhimõtet.
[…]
(15)
Liikmesriikidel peaks olema vabadus otsustada, kas tagasisaatmisega seotud otsuste läbivaatamine annab läbivaatavale asutusele või organile volitused teha oma tagasisaatmisega seotud otsus, mis asendab varasema otsuse.
[…]
(23)
Käesoleva direktiivi kohaldamine ei piira kohustusi, mis tulenevad [Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsioonist (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954), mida on täiendatud 31. jaanuari 1967. aasta New Yorgi protokolliga (edaspidi „Genfi konventsioon“)].“
4
Direktiivi artiklis 1 on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis sätestatakse ühised nõuded ja kord, mida tuleb kohaldada [liikmesriigi territooriumil] ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel, kooskõlas ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluvatele põhiõigustega ja rahvusvahelise õigusega, kaasa arvatud pagulaste kaitse ja inimõigustega seotud kohustustega.“
5
Direktiivi artikli 2 lõikes 1 on ette nähtud, et direktiivi kohaldatakse liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes.
6
Direktiivi artiklis 3 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
2)
„ebaseaduslik riigisviibimine“ – kolmanda riigi kodaniku viibimine liikmesriigi territooriumil, kui ta ei vasta või enam ei vasta [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta määruse (EL) 2016/399, mis käsitleb isikute üle piiri liikumist reguleerivaid liidu eeskirju (Schengeni piirieeskirjad) (ELT 2016, L 77, lk 1)] artiklis [6] sätestatud sisenemise tingimustele või muudele asjaomasesse liikmesriiki sisenemise, selles viibimise või elamise tingimustele;
3)
„tagasisaatmine“ – kolmanda riigi kodaniku naasmine kas vabatahtlikult tagasipöördumiskohustust täites või sunniviisiliselt:
–
tema päritoluriiki või
–
transiidiriiki vastavalt ühenduse või kahepoolsetele tagasivõtulepingutele või muudele kokkulepetele või
–
muusse kolmandasse riiki, millesse asjaomane kolmanda riigi kodanik otsustab vabatahtlikult tagasi pöörduda ning milles ta vastu võetakse;
4)
„tagasisaatmisotsus“ – haldus- või kohtuotsus või -akt, millega sätestatakse, et kolmanda riigi kodaniku riigisviibimine on ebaseaduslik ja kehtestatakse või sätestatakse tagasipöördumiskohustus;
5)
„väljasaatmine“ – tagasipöördumiskohustuse täitmine, eelkõige füüsiline transport liikmesriigist välja;
[…]“.
7
Direktiivi 2008/115 artiklis 5 „Mittetagasisaatmine, lapse parimad huvid, perekonnaelu ja tervislik seisund” on ette nähtud:
„Käesoleva direktiivi rakendamisel võtavad liikmesriigid nõuetekohaselt arvesse:
a)
lapse parimaid huve,
b)
perekonnaelu,
c)
asjaomase kolmanda riigi kodaniku tervislikku seisundit
ning järgivad mittetagasisaatmise põhimõtet.“
8
Nimetatud direktiivi artikli 6 „Tagasisaatmisotsus“ lõigetes 1, 4 ja 6 on sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks lõigetes 2 kuni 5 sätestatud erandite kohaldamist, väljastavad liikmesriigid tagasisaatmisotsuse iga kolmanda riigi kodaniku kohta, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult.
[…]
4.   Liikmesriigid võivad igal ajal otsustada väljastada nende territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule kaastundlikel, humanitaar- või muudel põhjustel sõltumatu elamisloa või muu loa riigis viibida. Sellisel juhul tagasisaatmisotsust ei väljastata. Kui tagasisaatmisotsus on juba väljastatud, siis see tunnistatakse kehtetuks või peatatakse elamisloa või mõne muu riigisviibimist lubava loa kehtivusajaks.
[…]
6.   Käesolev direktiiv ei takista liikmesriikidel võtta vastu otsust seadusliku riigisviibimise lõpetamise kohta koos tagasisaatmis- ja/või väljasaatmisotsusega ja/või sisenemiskeeluga oma siseriiklikus õiguses ettenähtud haldus- või kohtuotsuse või haldus- või kohtuaktiga, ilma et see piiraks III peatükis ning ühenduse ja siseriikliku õiguse muude asjakohaste sätete kohaselt sätestatud menetluslikke tagatisi.“
9
Direktiivi artikli 9 „Väljasaatmise edasilükkamine“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid lükkavad väljasaatmise edasi, kui:
a)
see oleks vastuolus mittetagasisaatmise põhimõttega või
b)
kui artikli 13 lõike 2 kohaselt on tehtud peatava mõjuga korraldus.“
10
Direktiivi artikli 12 lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud, et „[t]agasisaatmisotsused ja – kui need on väljastatud – sisenemiskeelud ning väljasaatmisotsused väljastatakse kirjalikult ning nendes põhjendatakse otsuse aluseks olevaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid ja esitatakse teave kättesaadavate õiguskaitsevahendite kohta“.
11
Direktiivi 2008/115 artikli 13 „Õiguskaitsevahendid“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Kolmanda riigi kodanikule võimaldatakse tõhusad õiguskaitsevahendid artikli 12 lõikes 1 osutatud tagasisaatmisega seotud otsuste vaidlustamiseks või nende läbivaatamise taotlemiseks pädevas kohtu- või haldusasutuses või pädevas organis, mis koosneb liikmetest, kes on erapooletud ja kelle sõltumatus on tagatud.
2.   Lõikes 1 nimetatud pädeval asutusel või organil on volitused vaadata läbi artikli 12 lõikes 1 osutatud tagasisaatmisega seotud otsused, sealhulgas võimalus nende täitmine ajutiselt peatada, välja arvatud juhul, kui siseriikliku õiguse kohaselt juba kohaldatakse ajutist peatamist.“
Madalmaade õigus
12
Haldusõiguse üldosa seaduse (Algemene wet bestuursrecht) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „haldusõigusseadustik“) on artiklis 8:69 sätestatud:
„1.   Asja läbivaatav kohus lähtub otsuse tegemisel kaebusest, esitatud tõenditest ning eelmenetluse käigus ja kohtuistungil ilmnenust.
2.   Kohus täiendab õigusküsimusi puudutavaid väiteid omal algatusel.
3.   Kohus võib omal algatusel koguda täiendavaid tõendeid faktiliste asjaolude kohta.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
13
Põhikohtuasja kaebajad kaks õde K ja L ning nende vanemad M ja N, kes kõik on kolmanda riigi kodanikud, esitasid 16. märtsil 2011 rahvusvahelise kaitse taotluse. Taotlus jäeti 9. augustil 2012 tehtud otsusega – mis on jõustunud – rahuldamata ja sellele lisaks tehti tagasisaatmisotsus (edaspidi „9. augusti 2012. aasta otsus“). Viimati nimetatud otsus tehti pärast seda, kui pädev haldusasutus oli tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte alusel hinnanud, kas põhikohtuasja kaebajaid võib selle otsuse täitmise ja kolmandasse riiki väljasaatmise korral ähvardada piinamise või ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise oht.
14
Põhikohtuasja kaebajad esitasid 10. mail 2016 elamisloa taotluse, mis on ette nähtud riigis pikka aega elanud lastele kohaldatavas riigisiseses regulatsioonis. Taotlus jäeti rahuldamata 16. juuni 2016. aasta otsusega, mis jõustus pärast seda, kui 17. jaanuaril 2017 jäeti rahuldamata nende kaebused selle otsuse peale.
15
18. veebruaril 2019 esitasid nad uue elamisloa taotluse ühe teise riigisisese regulatsiooni alusel, mida kohaldatakse riigis pikka aega elanud lastele. Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär) jättis 8. oktoobri 2019. aasta otsusega selle taotluse rahuldamata. Ta tuvastas ühelt poolt, et põhikohtuasja kaebajate viibimine Madalmaade Kuningriigi territooriumil oli ebaseaduslik, ja teiselt poolt, et 9. augusti 2012. aasta otsus tuleb täita.
16
Põhikohtuasja kaebajad esitasid 8. oktoobri 2019. aasta otsuse peale vaide, mis jäeti 12. novembri 2020. aasta otsusega rahuldamata (edaspidi „12. novembri 2020. aasta otsus“), ning esitasid selle otsuse peale kaebuse rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermondile (Haagi esimese astme kohus, Roermondi kohtumaja, Madalmaad), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. See kohus rahuldas nende ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, milles paluti anda neile luba oodata selle kaebuse lahendit riigi territooriumil, ja peatas 9. augusti 2012. aasta otsuse täitmise.
17
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et haldusasutus, kes tegi 12. novembri 2020. aasta otsuse, mida põhikohtuasja vaidlus puudutab, ei hinnanud, kas põhikohtuasja kaebajate suhtes tehtud 9. augusti 2012. aasta otsuse täitmine vastab tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttele.
18
Lisaks märgib see kohus ühelt poolt, et põhikohtuasja kaebajad soovisid oma 18. veebruari 2019. aasta taotlusega saada riigisiseses õiguses ette nähtud elamisluba selleks, et jätkata oma eraelu Madalmaades. Teiselt poolt märgib ta, et üks selle taotluse põhjenduseks esitatud argumentidest on see, et K ja L on „läänestunud“, olles Madalmaade Kuningriigi territooriumil üles kasvanud ja omaks võtnud selles liikmesriigis kehtivad normid ja väärtused, mistõttu nad kardavad sattuda juhul, kui nad peaksid oma päritoluriiki tagasi pöörduma, olukorda, mille direktiivi 2008/115 artiklis 5 sätestatud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõte keelab.
19
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et sellele argumendile ei tuginetud 16. märtsil 2011 esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks, kuid seda saab analüüsida rahvusvahelist kaitset reguleerivatest normidest lähtudes ja sellest tulenevalt võib selleks analüüsiks pädev asutus anda K‑le ja L‑ile vajaduse korral pagulasseisundi Genfi konventsiooni tähenduses. Sellega seoses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus kohtuasjale, milles tehti 11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest) (C‑646/21, EU:C:2024:487), mis oli käesolevas kohtuasjas eelotsusetaotluse esitamise ajal Euroopa Kohtus pooleli.
20
Ta lisab, et K ja L otsustasid mitte esitada uut rahvusvahelise kaitse taotlust eesmärgiga esitada sellele asutusele argument nende väidetava „läänestumise“ ja seega võimaliku tagakiusamise kartuse kohta, kuigi sellist võimalust neile pakuti seniks, kuni nende riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotlust puudutav kaebus on menetlemisel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab veel, et riigisisene õigus ei välista, et K ja L võisid oma riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse põhjendamiseks sellise argumendi esitada ning et ametiasutus, kes tegi 12. novembri 2020. aasta otsuse, oleks saanud selle alusel anda neile „tavalise elamisloa“.
21
Selles kontekstis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks teada, kas direktiivi 2008/115 artiklit 5, mis koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 „sisaldab liikmesriikidele selgelt väljendatud, eranditeta ja reservatsioonideta“ kohustust järgida selle direktiivi rakendamisel tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et kui pädev haldusasutus tuvastab, et kolmanda riigi kodanik viibib riigis ebaseaduslikult, ja pöörab tema suhtes täitmisele rahvusvahelise kaitse menetluses varem tehtud tagasisaatmisotsuse, on see asutus kohustatud selle tagasisaatmisotsuse uuesti läbi vaatama, lähtudes tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttest ja andes ajakohastatud hinnangu sellele, kas otsuse adressaati võib sellesse kolmandasse riiki väljasaatmise korral ähvardada piinamise või ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise oht.
22
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt, et riigisiseses õiguspraktikas ei tehta väljasaatmisotsust tagasisaatmisotsusest eraldiseisva otsuse või aktiga. Seega ei kehtesta see säte mitte ainult selle adressaadiks olevale kolmanda riigi kodanikule tagasipöördumiskohustust, vaid pädevale haldusasutusele ka kohustuse saata ta selle tagasipöördumiskohustuse täitmisest keeldumise korral liikmesriigist füüsiliselt välja.
23
Teiselt poolt rõhutab see kohus, et kuigi riigisisese praktika kohaselt hinnatakse tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte rikkumise ohtu süstemaatiliselt rahvusvahelise kaitse menetluses, ei ole see siiski nii sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotlus jäetakse rahuldamata. Selle rahuldamata jätmise tagajärg on nimelt asjaomase kolmanda riigi kodaniku riigisviibimise ebaseaduslikkus ja talle pandud tagasipöördumiskohustus.
24
Teiseks – juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks kinnitama, et 12. novembri 2020. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotlus, on õiguspärane, millest tuleneb, et põhikohtuasja kaebajate viibimine asjaomase liikmesriigi territooriumil on ebaseaduslik, ja seega kinnitab see kohus ka 9. augusti 2012. aasta otsuse täitmise, mille peatamine seetõttu lõpeb – soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2008/115 artikkel 5 – tõlgendatuna koostoimes nii harta artikli 19 lõikega 2 kui ka harta artikliga 47 – kohustab teda kontrollima, kas selle otsuse täitmise määranud haldusasutus on järginud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, ning vajaduse korral analüüsima omal algatusel selle põhimõtte rikkumise ohtu.
25
Sellega seoses väljendab eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtlust, kas kõnealuses valdkonnas on kohaldatav haldusõigusseadustiku artikkel 8:69, mis määratleb halduskohtu omal algatusel pädevuse üldsõnaliselt. Ta märgib veel, et riigisiseses praktikas ei ole kohtud kohustatud direktiivi 2008/115 artikliga 5 tagatud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte rikkumist omal algatusel tuvastama.
26
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on seega tekkinud küsimus, kas põhjendused, mille tõttu Euroopa Kohus otsustas oma 8. novembri 2022. aasta kohtuotsuses Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (kinnipidamise kontroll omal algatusel) (C‑704/20 ja C‑39/21, EU:C:2022:858), et kohtuasutus, kes kontrollib kolmanda riigi kodaniku kinnipidamise õiguspärasusele liidu õigusest tulenevate tingimuste täitmist, peab selle kontrolli raames hindama omal algatusel – võttes seejuures arvesse talle esitatud toimiku materjale, mida on täiendatud ja selgitatud kohtus toimunud võistleva menetluse käigus –, kas järgimata on jäetud mõni õiguspärasuse tingimus, millele puudutatud isik ei ole tuginenud, kehtivad analoogia alusel ka kohustuse suhtes järgida tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet sellise tagasisaatmisotsuse täitmisel, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Lisaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte rikkumise omal algatusel tuvastamise kohustus – eeldades, et see on tõendatud – on erinev sõltuvalt sellest, kas seda kohustust täidetakse rahvusvahelise kaitse menetluses või sellises menetluses, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis algatati riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotlusega.
27
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab igal juhul, et nii tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõte, mis on absoluutne, kui ka harta artiklis 47 ette nähtud põhiõigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus on täielikult tagatud vaid siis, kui kohus on kohustatud omal algatusel kontrollima – kohaldades vajaduse korral haldusõigusseadustiku artiklit 8:69 –, kas sellise tagasisaatmisotsuse täitmine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei too otsuse adressaadiks olevatele kolmandate riikide kodanikele selles kolmandas riigis kaasa piinamise või ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise ohtu. Tema sõnul ei ole riigisisene õiguspraktika, mille puhul kohtulik kontroll piirdub asjaomase kolmanda riigi kodaniku sõnaselgelt esitatud argumentide ja põhjenduste hindamisega, kooskõlas liidu õigusega tagatud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte absoluutse laadiga.
28
Neil asjaoludel otsustas rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Haagi esimese astme kohus, Roermondi kohtumaja) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [harta] artiklit 47 koostoimes [harta] artikliga 4 [ja] artikli 19 lõikega 2 ning [direktiivi 2008/115] artikliga 5 tuleb tõlgendada nii, et tuginedes kohtule esitatud toimiku materjalidele, mida on kohtus pooleli oleva võistleva menetluse käigus täiendatud või selgitatud, peab kohus tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte võimalikku rikkumist omal algatusel uurima? Kas kõnealuse kohustuse ulatus sõltub sellest, kas võistlev menetlus algatati rahvusvahelise kaitse taotluse alusel, ja kas sellest tulenevalt on kõnealuse kohustuse ulatus erinev, olenedes sellest, kas tagasisaatmisega seotud ohtu hinnatakse vastuvõtmise raames või tagasisaatmise raames?
2.
Kas [direktiivi 2008/115] artiklit 5 koostoimes [harta] artikli 19 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et kui tagasisaatmisotsus tehakse menetluses, mida ei ole algatatud rahvusvahelise kaitse taotluse alusel, tuleb enne tagasisaatmisotsuse tegemist hinnata, kas tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõte välistab tagasisaatmise, ja kas sellisel juhul ei võimalda tagasisaatmisega seotud ohu tuvastamine tagasisaatmisotsust teha või takistab sellises olukorras väljasaatmist?
3.
Kas tagasisaatmisotsus kuulub taas täitmisele, kui selle peatamise alus oli uus menetlus, mida ei algatatud rahvusvahelise kaitse taotluse alusel, või tuleb [direktiivi 2008/115] artiklit 5 koostoimes [harta] artikli 19 lõikega 2 tõlgendada nii, et kui hindamata jäetakse tagasisaatmisega seotud oht menetluses, mille tulemusel tuvastatakse taas riigis ebaseaduslikult elamine, tuleb seda ohtu uuesti hinnata, ja kas sellisel juhul tuleb teha uus tagasisaatmisotsus? Kas vastus sellele küsimusele on teistsugune, kui tagasisaatmisotsuse täitmist ei ole peatatud, vaid kolmanda riigi kodanik või ametiasutused ei ole seda märkimisväärse aja vältel täitnud?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Kolmas küsimus
29
Oma kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida esimesena, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/115 artiklit 5 tuleb koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 tõlgendada nii, et see kohustab haldusasutust, kes jätab rahuldamata riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse ja seetõttu tuvastab, et asjaomane kolmanda riigi kodanik viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, tagama tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimise, vaadates sellest põhimõttest lähtudes uuesti läbi selle kodaniku kohta rahvusvahelise kaitse menetluses varem tehtud tagasisaatmisotsuse, mille täitmise peatamine taotluse rahuldamata jätmise tagajärjel lõppes.
30
Kõigepealt tuleb märkida, et direktiivi 2008/115 peamine eesmärk – nagu ilmneb ka direktiivi põhjendustest 2 ja 4 – on kehtestada tõhus väljasaatmis- ja repatrieerimispoliitika, austades täielikult asjaomaste isikute põhiõigusi ja väärikust (19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, punkt 48, ja 22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 88).
31
Direktiivi 2008/115 artikli 2 lõike 1 kohaselt ja direktiivi artikli 2 lõikes 2 sätestatud erandeid arvestades kohaldatakse direktiivi iga kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult. Nimetatud direktiivi artikli 3 punktist 2 koostoimes eelkõige selle direktiivi artikliga 1 tuleneb, et iga kolmanda riigi kodanik, kes viibib mõne liikmesriigi territooriumil nii, et ta ei vasta liikmesriigi territooriumile sisenemise, seal viibimise või elamise tingimustele, viibib seal juba ainult selle asjaolu tõttu ebaseaduslikult ja kuulub nimetatud direktiivi kohaldamisalasse (vt selle kohta 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, punkt 39; 3. juuni 2021. aasta kohtuotsus Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, punktid 43 ja 44, ning 9. novembri 2023. aasta kohtuotsus Odbor azylové a migrační politiky MV (tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisala), C‑257/22, EU:C:2023:852, punkt 36).
32
Sellest järeldub, et direktiivi 2008/115 kohaldamisala on määratletud viitega üksnes kolmanda riigi kodaniku ebaseaduslikule riigis viibimisele, sõltumata selle olukorra põhjustest või selle kodaniku suhtes võetavatest meetmetest (3. juuni 2021. aasta kohtuotsus Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, punkt 45).
33
Lisaks, kui kolmanda riigi kodanik kuulub sarnaselt põhikohtuasja kaebajatega selle direktiivi kohaldamisalasse, tuleb tema tagasisaatmise suhtes põhimõtteliselt kohaldada direktiivis ette nähtud ühiseid nõudeid ja korda ja seda seni, kuni tema riigisviibimine ei ole seaduslik (vt selle kohta 24. veebruari 2021. aasta kohtuotsus M jt (teisele liikmesriigile üleandmine), C‑673/19, EU:C:2021:127, punkt 31, ja 22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 52).
34
Seda silmas pidades tuleneb direktiivi 2008/115 artikli 6 lõikest 1, et kui riigis viibimise ebaseaduslikkus on kindlaks tehtud, tuleb iga kolmanda riigi kodaniku suhtes teha tagasisaatmisotsus, ilma et see piiraks nimetatud artikli lõigetes 2–5 ette nähtud erandite kohaldamist ja järgides rangelt direktiivi artiklis 5 sätestatud nõudeid, ning tagasisaatmisotsuses peab olema selle direktiivi artikli 3 punktis 3 osutatud kolmandate riikide seas määratud kindlaks see riik, kuhu see kodanik tuleb välja saata (22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 53, ja 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑663/21, EU:C:2023:540, punkt 46).
35
Direktiivi 2008/115 artikkel 5, mis on liikmesriikidele siduv üldreegel niipea, kui nad seda direktiivi rakendavad, kohustab pädevat riigiasutust järgima kõigis tagasisaatmismenetluse etappides tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, mis on põhiõigusena tagatud harta artikliga 18 koostoimes Genfi konventsiooni artikliga 33 ning harta artikli 19 lõikega 2 (22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 55, ja 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑663/21, EU:C:2023:540, punkt 49). Järelikult ei saa artiklit 5 sellega taotletavat eesmärki arvestades tõlgendada kitsalt (vt selle kohta 11. märtsi 2021. aasta kohtuotsus État belge (alaealise lapse vanema tagasisaatmine), C‑112/20, EU:C:2021:197, punkt 35). Nimetatud artiklil 5 on vahetu õigusmõju ja sellele võib eraõiguslik isik seega tugineda ning seda võivad kohaldada nii liikmesriikide haldusasutused kui ka kohtud (27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus M. D. (Ungarisse sisenemise keeld), C‑528/21, EU:C:2023:341, punkt 97).
36
Harta artikli 19 lõige 2 koostoimes harta artikliga 4 keelab aga – olenemata sellest, milline on asjaomase isiku käitumine – absoluutses sõnastuses tagasisaatmise, väljasaatmise või väljaandmise riiki, kus seda isikut tõsiselt ohustab surmanuhtlus, piinamine või muu ebainimlik või alandav kohtlemine või karistus. Järelikult ei või liikmesriigid välismaalast tagasi saata, välja saata ega välja anda, kui on piisavalt alust arvata, et tal tekib sihtriigis tegelik oht, et talle saab osaks harta kahe sättega keelatud kohtlemine (vt selle kohta 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑663/21, EU:C:2023:540, punkt 36, ja 18. juuni 2024. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft Hamm (pagulase Türgile väljaandmise taotlus), C‑352/22, EU:C:2024:521, punkt 61). See keeld peegeldab ühte liidu ja selle liikmesriikide põhiväärtustest, mis on sätestatud ELL artiklis 2, ning selle absoluutne laad on tihedalt seotud inimväärikuse austamisega, millele on viidatud selles harta artiklis 2 ja harta artiklis 1 (vt selle kohta 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punktid 85 ja 87).
37
Lisaks on liikmesriigid kohustatud võimaldama asjaomastel isikutel tugineda kõigile pärast tagasisaatmisotsuse tegemist aset leidnud asjaolude muutustele, mis võivad oluliselt mõjutada asjaomase kolmanda riigi kodaniku olukorra hindamist eelkõige direktiivi 2008/115 artikli 5 seisukohast (vt selle kohta 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, punkt 64).
38
Eeltoodust tuleneb, et niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kohustab direktiivi 2008/115 artikkel 5, harta artiklit 4 ja artikli 19 lõiget 2 arvestades, riigiasutust enne tagasisaatmisotsuse täitmist läbi viima nende ohtude ajakohastatud hindamise, mis kolmanda riigi kodanikul tekivad seoses kohtlemisega, mis on harta nende kahe sättega absoluutselt keelatud. See hindamine, mis peab olema tagasisaatmisotsuse tegemise hetkest eraldiseisev ja sõltumatu, peab võimaldama riigiasutusel veenduda – võttes arvesse kõiki asjaolude muutusi ning kõiki uusi asjaolusid, millele see kolmanda riigi kodanik võib olla nimetanud –, et ei ole piisavalt alust arvata, et asjaomasel kolmanda riigi kodanikul oleks kolmandasse riiki tagasipöördumise korral reaalne oht, et teda ähvardab selles riigis surmanuhtlus, piinamine või ebainimlik või alandav kohtlemine. Niisugune ajakohastatud hindamine on ainus, mis võimaldab sellel asutusel veenduda, et väljasaatmine vastab nõutud õiguslikele tingimustele ja eelkõige direktiivi 2008/115 artiklis 5 sätestatud nõuetele.
39
Juhul kui liikmesriigi pädev asutus jõuab selle hindamise tulemusel järeldusele, et asjaomase kolmanda riigi kodaniku väljasaatmisega kaasneb sellele isikule tõsine surmanuhtluse, piinamise või ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise oht, peab see asutus väljasaatmise seni, kuni selline oht püsib, vastavalt direktiivi artikli 9 lõike 1 punktile a edasi lükkama (vt selle kohta 3. juuni 2021. aasta kohtuotsus Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, punkt 59, ja 22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punktid 58 ja 59).
40
Eeltoodust tuleneb samuti, et riigisisene õigusnorm või praktika, mille kohaselt saab tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimist kontrollida üksnes rahvusvahelise kaitse menetluse raames, on vastuolus direktiivi 2008/115 artikliga 5 koostoimes harta artikli 19 lõikega 2. Nimelt, nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 30–34, kohaldatakse seda direktiivi – selle artikliga 5 hõlmatud osas – igale ebaseaduslikult riigis viibivale kolmanda riigi kodanikule, sõltumata selle olukorra põhjustest. Pealegi räägib sellise riigisisese õigusnormi või praktika vastu ka käesoleva kohtuotsuse punktis 30 rõhutatud eesmärk tagada väljasaatmispoliitika tõhusus põhiõigusi austades.
41
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 52 ja 57 sisuliselt märkis, ei saa seega nõuda, et K ja L esitaksid rahvusvahelise kaitse taotluse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9), ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60) alusel, et nende suhtes tagataks direktiivi 2008/115 artiklis 5 – koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 – viidatud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte täielik järgimine.
42
Käesoleval juhul oleks pädev asutus tulenevalt asjaolust, et K ja L tuginesid oma „läänestumisele“, pidanud seega direktiivi 2008/115 artikli 5 alusel koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 analüüsima, kas nende suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse täitmine on tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttega vastuolus, ja vajaduse korral väljasaatmise vastavalt selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punktile a edasi lükkama.
43
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 artiklit 5 tuleb koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 tõlgendada nii, et see kohustab haldusasutust, kes jätab rahuldamata riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse ja seetõttu tuvastab, et asjaomane kolmanda riigi kodanik viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, tagama tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimise, vaadates sellest põhimõttest lähtudes uuesti läbi selle kodaniku suhtes rahvusvahelise kaitse menetluses varem tehtud tagasisaatmisotsuse, mille täitmise peatamine taotluse rahuldamata jätmise tagajärjel lõppes.
Esimene küsimus
44
Oma esimese küsimusega, mida tuleb analüüsida teisena, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/115 artikli 13 lõikeid 1 ja 2 koostoimes direktiivi artikliga 5 ning harta artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriigi kohut, kellel on palutud kontrollida sellise akti õiguspärasust, millega pädev riigiasutus jättis rahuldamata riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse ja seetõttu lõpetas rahvusvahelise kaitse menetluses varem tehtud tagasisaatmisotsuse täitmise peatamise, hindama omal algatusel – võttes seejuures arvesse talle esitatud toimiku materjale, mida on täiendatud ja selgitatud võistleva menetluse käigus –, kas sellise tagasisaatmisotsuse täitmisel on järgitud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet.
45
Direktiivi 2008/115 artikli 13 lõike 1 kohaselt tuleb kolmanda riigi kodanikule võimaldada tõhusad õiguskaitsevahendid selle direktiivi artikli 12 lõikes 1 osutatud tagasisaatmisega seotud otsuste vaidlustamiseks või nende läbivaatamise taotlemiseks pädevas kohtu- või haldusasutuses või pädevas organis, mis koosneb liikmetest, kes on erapooletud ja kelle sõltumatus on tagatud.
46
Selle õiguskaitsevahendi omadused peavad olema kindlaks määratud kooskõlas harta artikliga 47, mille sõnastuse kohaselt on igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt ning kooskõlas tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttega, mis on tagatud muu hulgas harta artikli 19 lõikes 2 ja direktiivi 2008/115 artiklis 5, õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus (30. septembri 2020. aasta kohtuotsus CPAS de Liège, C‑233/19, EU:C:2020:757, punkt 45). Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 35, kohustavad need sätted riigiasutusi võtma seda põhimõtet arvesse kõigis menetluse etappides alates tagasisaatmisotsuse tegemise hetkest kuni selle otsuse täitmise kohtuliku kontrollini.
47
Selles osas tuleneb selle direktiivi artikli 13 lõikest 2, et nii liikmesriikide haldusasutused kui ka kohtud, kus vaidlustatakse tagasisaatmisega seotud otsuse õiguspärasus, peavad saama selle otsuse uuesti läbi vaadata ja vajaduse korral väljasaatmise edasi lükata (vt selle kohta 27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus M. D. (Ungarisse sisenemise keeld), C‑528/21, EU:C:2023:341, punkt 108). Nagu on märgitud direktiivi põhjenduses 15, võivad liikmesriigid sealjuures otsustada, kas selline läbivaatamine peaks andma neile asutustele pädevuse teha ise tagasisaatmisega seotud otsus, mis asendab varasema otsuse.
48
Lisaks peab selleks, et harta artikliga 47 tagatud ja direktiivi 2008/115 artikli 13 lõigetes 1 ja 2 konkretiseeritud kohtulik kaitse oleks tõhus, olema kaebusel tingimata peatav toime, kui seda õiguskaitsevahendit kasutatakse tagasisaatmisotsuse peale, mille täitmine võib kolmanda riigi kodaniku jaoks kaasa tuua reaalse ohu saada koheldud ebainimlikult või alandavalt (vt selle kohta 19. juuni 2018. aasta otsus Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, punkt 56; 30. septembri 2020. aasta kohtuotsus CPAS de Liège, C‑233/19, EU:C:2020:757, punkt 46, ja 27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus M. D. (Ungarisse sisenemise keeld), C‑528/21, EU:C:2023:341, punkt 109).
49
Sellest järeldub, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 50 sisuliselt märkis, et direktiivi 2008/115 artikli 13 lõigetes 1 ja 2 määratletud menetlusnormide eesmärk on tagada, et kolmanda riigi kodanikku, kelle suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus, ei saadeta välja direktiivi artikliga 5 vastuolus olevatel tingimustel. Nende normide eesmärk on seega tagada, et järgitaks tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, mis on – nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 36 – absoluutne. Pädevate liikmesriigi kohtute ülesanne on aga vajaduse korral omal algatusel kontrollida, kas seda põhimõtet on järgitud, kui neile esitatud toimikumaterjalid annavad alust arvata, et seda põhimõtet võidakse rikkuda.
50
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 51 rõhutas, ei oleks harta artikliga 47 tagatud ja direktiivi 2008/115 artikli 13 lõigetes 1 ja 2 konkretiseeritud kohtulik kaitse ei tõhus ega täielik, kui liikmesriigi kohtul ei oleks kohustust tuvastada omal algatusel tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte rikkumine – kui talle esitatud toimiku materjalid, mida on täiendatud ja selgitatud kohtus toimunud võistleva menetluse käigus, kalduvad tõendama, et tagasisaatmisotsus põhineb aegunud hinnangul selle põhimõttega keelatud kohtlemise ohule, mis asjaomasel kolmanda riigi kodanikul võib sellesse kolmandasse riiki tagasipöördumisel tekkida –, ning teha sellest kõik järeldused selle otsuse täitmise kohta. Liikmesriigi kohtu pädevuse piiramise tagajärjeks võib olla niisuguse otsuse täitmine, isegi kui need asjaolud viitavad sellele, et asjaomase isiku suhtes võib selles kolmandas riigis saada osaks selline kohtlemine, mis on harta artikliga 4 absoluutselt keelatud (vt selle kohta 8. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (kinnipidamise kontroll omal algatusel), C‑704/20 ja C‑39/21, EU:C:2022:858, punkt 94).
51
Liikmesriigi kohtu kohustus kontrollida vajaduse korral omal algatusel tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimist kehtib samamoodi nii rahvusvahelise kaitse menetluses kui ka sellises menetluses, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis algas riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse esitamisel. Nagu nimelt nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 31–34, kohaldatakse direktiivi 2008/115, mille artikli 13 lõiked 1 ja 2 on selle kohustuse aluseks, iga kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult.
52
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 artikli 13 lõikeid 1 ja 2 koostoimes direktiivi artikliga 5 ning harta artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriigi kohut, kellel on palutud kontrollida sellise akti õiguspärasust, millega pädev riigiasutus jättis rahuldamata riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse ja seetõttu lõpetas rahvusvahelise kaitse menetluses varem tehtud tagasisaatmisotsuse täitmise peatamise, hindama omal algatusel – võttes seejuures arvesse talle esitatud toimiku materjale, mida on täiendatud ja selgitatud võistleva menetluse käigus –, kas sellise tagasisaatmisotsuse täitmisel on järgitud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet.
Teine küsimus
53
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/115 artiklit 5 tuleb koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 tõlgendada nii, et see kohustab haldusasutust – kes jätab menetluses, mida ei ole algatatud rahvusvahelise kaitse taotluse alusel, rahuldamata riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse ja seetõttu tuvastab, et elamisloa taotluse esitanud kolmanda riigi kodanik viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult – jätma tegemata tema suhtes tagasisaatmisotsuse, ilma et ta oleks eelnevalt hinnanud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimist.
54
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnaselgelt tunnistab, „on see küsimus seotud olukorraga, kus tagasisaatmisotsust ei ole varem tehtud“. Kuna aga põhikohtuasjas oli kaebajate suhtes 9. augustil 2012 tehtud tagasisaatmisotsus, on see küsimus hüpoteetiline ja kutsub Euroopa Kohut üles koostama nõuandvat arvamust, eirates tema ülesannet ELTL artikliga 267 loodud õigusalase koostöö raames (vt selle kohta 16. detsembri 1981. aasta kohtuotsus Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, punkt 18, ja 22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt, C‑160/20, EU:C:2022:101, punkt 84).
55
Järelikult on teine küsimus vastuvõetamatu.
Kohtukulud
56
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artiklit 5 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 19 lõikega 2
tuleb tõlgendada nii, et
see kohustab haldusasutust, kes jätab rahuldamata riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse ja seetõttu tuvastab, et asjaomane kolmanda riigi kodanik viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, tagama tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimise, vaadates sellest põhimõttest lähtudes uuesti läbi selle kodaniku suhtes rahvusvahelise kaitse menetluses varem tehtud tagasisaatmisotsuse, mille täitmise peatamine taotluse rahuldamata jätmise tagajärjel lõppes.
2.
Direktiivi 2008/115 artikli 13 lõikeid 1 ja 2 koostoimes direktiivi artikliga 5 ning põhiõiguste harta artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47
tuleb tõlgendada nii, et
see kohustab liikmesriigi kohut, kellel on palutud kontrollida sellise akti õiguspärasust, millega pädev riigiasutus jättis rahuldamata riigisiseses õiguses ette nähtud elamisloa taotluse ja seetõttu lõpetas rahvusvahelise kaitse menetluses varem tehtud tagasisaatmisotsuse täitmise peatamise, hindama omal algatusel – võttes seejuures arvesse talle esitatud toimiku materjale, mida on täiendatud ja selgitatud võistleva menetluse käigus –, kas sellise tagasisaatmisotsuse täitmisel on järgitud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.