62007CC0016
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н YVES BOT
представено на 12 юни 2008 година (
1
)
Дело C-16/07 P
Marguerite Chetcuti
срещу
Комисия на Европейските общности
„Обжалване — Публична служба — Вътрешен конкурс за институцията — Отхвърляне на кандидатура — Условия за допускане“
1.
Предмет на настоящото дело е жалбата, подадена от г-жа Chetcuti, служител със спомагателни функции, срещу Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 8 ноември 2006 г. (
2
), с което Първоинстанционният съд отхвърля нейната жалба за отмяна на решението на Комисията на Европейските общности, по силата на което се отхвърля кандидатурата ѝ в конкурс за преминаване от категория В към категория А.
2.
Г-жа Chetcuti посочва три правни основания в подкрепа на жалбата си, изведени съответно от погрешно тълкуване от Първоинстанционния съд на понятието за вътрешен конкурс за институцията, от нарушение на принципа на равно третиране и от неизпълнение на задължението за мотивиране на съдебните решения.
3.
В настоящото заключение поддържам, че Първоинстанционният съд не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото, като е приел, че Комисията е имала право да запази достъпа до спорния конкурс за длъжностните лица и за срочно наетите служители, изключвайки служителите със спомагателни функции, и че надлежно е мотивирал решението си.
I — Правна уредба
4.
Член 4 от Правилника за длъжностните лица на Европейските общности в редакцията му в сила до 30 април 2004 г., приложима към фактите по делото (наричан по-нататък „Правилникът“), предвижда:
„Не се допуска назначаване или повишаване с цел, различна от заемане на свободна длъжност по предвидения в настоящия правилник ред.
Свободните длъжности във всяка институция се обявяват на служителите на съответната институция веднага след като органът по назначаването вземе решение за заемане на тази длъжност.
Ако свободната длъжност не може да бъде заета чрез преместване, повишаване или вътрешен конкурс, тази длъжност се обявява на служителите на трите Европейски общности.“
5.
Член 27, първа алинея от Правилника гласи:
„Назначаването на длъжностни лица има за цел да осигури на институцията услугите на длъжностни лица със способности, ефикасност и почтеност, отговарящи на най-високите стандарти, подбрани на възможно най-широка географска основа измежду гражданите на държавите — членки на Общностите.“
6.
Член 29, параграф 1 от Правилника предвижда:
„Преди заемането на свободната длъжност в институция органът по назначаването първо разглежда:
a)
възможностите за повишаване и преместване в рамките на институцията,
б)
възможностите да се проведат вътрешни конкурси за институцията,
в)
дали са постъпили заявления за преместване от длъжностни лица от други институции на трите Европейски общности
и след това пристъпва към процедурата за провеждане на конкурси — конкурс по документи или чрез изпит или по документи и изпит. Процедурата за провеждане на конкурси е описана в приложение III.
Процедурата може да се проведе и с цел съставяне на списък с резерви за бъдещи назначения.“
7.
Член 1, параграф 1 от приложение III към Правилника, озаглавено „Конкурси“, гласи:
„Обявленията за конкурси се изготвят от органа по назначаването след консултации със съвместната комисия.
В обявлението се посочва:
a)
естеството на конкурса (вътрешен конкурс за институцията, вътрешен конкурс за институциите, конкурс на общо основание, съответно, общ за две или повече институции);
б)
видът на конкурса (по документи, чрез изпит или по документи и изпит);
в)
естеството на функциите и задачите, присъщи на длъжностите за заемане;
г)
дипломите и другите свидетелства за придобита квалификация или за професионалния опит, изискван за заемане на съответната длъжност;
[…]“
8.
Член 12, параграф 1, първа алинея от Условията за работа на другите служители на Европейските общности, в редакцията им в сила до 30 април 2004 г., приложима към фактите по делото, (наричани по-нататък „УРДС”), предвижда:
„Назначаването на срочно наети служители има за цел да осигури на институциите сътрудничеството на лица, които притежават високи професионални качества, ефективност и почтеност, наети на възможно най-широка географска основа измежду гражданите на държавите — членки на Общностите.“
9.
За разлика от това, УРДС не съдържат никакво изискване относно очакваните професионални качества и ефикасност на служителите със спомагателни функции във връзка с тяхното наемане.
II — Обстоятелствата, които са в основата на настоящото дело
10.
Г-жа Chetcuti в качеството си на местен служител е изпълнявала функциите на секретар, назначен в Делегацията на Комисията в Малта за периода от 1 ноември 1991 г. до Договорът ѝ е прекратен с присъединяването на Република Малта към Европейската общност на 1 май същата година.
11.
След това на 27 април 2004 г. жалбоподателката подписва договор като служител със спомагателни функции от категория В за срок от до Член 2 от договора ѝ гласи, че тя изпълнява функциите на „служител, натоварен със сложни задачи като редакция, корекция, счетоводство или технически работи“.
12.
На 6 април 2004 г. Комисията публикува „обявление за вътрешен конкурс за преминаване от категория B към категория А“ (COM/PA/04), представляващ конкурс чрез изпит, целящ съставянето на списък с резерви за бъдещи назначения на администратори (A 7/A 6) (наричано по-нататък „обявлението за конкурс“).
13.
По силата на точка III от обявлението за конкурс в него могат да кандидатстват длъжностните лица и срочно наетите служители, класирани в една от степените на категория B, както и тези които са класирани в една от степените на по-горната категория и които към момента на крайния срок за подаване на кандидатурите са активно заети към службите на Комисията, командировани в интерес на службата или в отпуск за отбиване на военна служба. Освен това всички тези лица трябва да заемат длъжност, платена от бюджетните кредити за оперативни разходи или за научни изследвания.
14.
По-нататък съгласно същата разпоредба кандидатите трябва да имат поне 5 години старшинство в категория B или в по-горна категория, придобито в качеството на длъжностно лице или на срочно нает служител или на служител със спомагателни функции, групи I—V в Комисията, или отчасти в други институции или агенции, статутът на чийто персонал се урежда от Правилника или от УРДС.
15.
С писмо от 22 юни 2004 г. е отхвърлена кандидатурата, подадена от жалбоподателката, с мотива, че последната не притежава изискваните пет години старшинство и не отговаря на условията за допускане, свързани с административния ѝ статут, доколкото съгласно обявлението за конкурс само длъжностните лица или срочно наетите служители можели да кандидатстват.
III — Производството пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
16.
С жалба, депозирана в секретариата на Първоинстанционния съд на 31 август 2004 г. жалбоподателката сезира тази юрисдикция с искане за отмяна на решението на конкурсната комисия, по силата на което се отхвърля кандидатурата ѝ във вътрешния конкурс за преминаване от категория B към категория А (наричано по-нататък „спорното решение“), както и на последващите актове в процедурата за провеждане на конкурс, и по-конкретно приетия от конкурсната комисия списък с кандидатите, които отговарят на условията, установени в обявлението за конкурса, решението на Комисията, с което въз основа на това се определя броят на длъжностите за заемане, списъка с подходящите кандидати, съставен от конкурсната комисия в края на работата ѝ, както и решенията за назначаване, приети от органа по назначаването (наричан по-нататък „ОН“).
17.
Жалбоподателката иска също така Комисията да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
18.
В подкрепа на жалбата си жалбоподателката посочва две правни основания, и двете изведени от възражения за незаконосъобразност на обявлението за конкурс.
19.
С първото си правно основание тя поддържа, че доколкото запазва достъпа до спорния конкурс единствено за длъжностните лица и срочно наетите служители и изключва по този начин служителите със спомагателни функции, точка III.1, първа и втора алинея, както и трета алинея, буква а) от обявлението за конкурс противоречи на член 4, член 27 и член 29, параграф 1, буква б) от Правилника, както и на принципа на равно третиране. Следователно спорното решение било незаконно.
20.
С второто си правно основание жалбоподателката твърди, че доколкото изискват старшинство от пет години в категория В или в по-горна категория, придобито като длъжностно лице, срочно нает служител или служител със спомагателни функции от групите I—V, изключвайки прослуженото време, придобито като местен служител, точка III.1, трета алинея, буква б), точка III.2 и точка III.3 от обявлението за конкурс противоречат на членове 27 и 29 от Правилника, както и на интереса на службата и на принципа на равно третиране. Поради това спорното решение било незаконно.
21.
С обжалваното съдебно решение искането на жалбоподателката е отхвърлено и Първоинстанционният съд е постановил всяка от страните да понесе направените от нея съдебни разноски.
22.
Първоинстанционният съд е отхвърлил първото правно основание като неоснователно поради следните съображения.
23.
Най-напред той е приел, че Правилникът предоставя широко право на преценка на институциите, що се отнася до процедурите по назначаване, и че контролът на общностния съд се ограничава до въпроса дали компетентният орган не си е послужил с правото си на преценка по явно погрешен начин.
24.
По-нататък, Първоинстанционният съд е посочил, че всяка от различните категории лица, наети от Общностите, отговаря на легитимни нужди на общностната администрация. Той добавя, че съществените изисквания, установени за назначаването на длъжностните лица и на срочно наетите служители, са различни от установените за служителите със спомагателни функции.
25.
След това Първоинстанционният съд е установил, че от обявлението за конкурса ясно следва, че той има основно за цел преминаването от категория В към категория А на длъжностните лица и на срочно наетите служители. Първоинстанционният съд е приел, че Комисията не си е послужила с правото си на преценка по погрешен начин, предвиждайки в точка III.1 от обявлението за конкурса условие за допускане, отнасящо се до качеството на длъжностно лице или на срочно нает служител, изключвайки служителите със спомагателни функции.
26.
По-нататък, Първоинстанционният съд е приел за ирелевантен довода на жалбоподателката, според който спорният конкурс представлявал не само конкурс за преминаване от категория В към категория А, но също и вътрешен конкурс от друго естество, и по-специално конкурс, отворен от една страна, за срочно наетите служители от категория В или А, и от друга страна, за длъжностните лица от категория А. Първоинстанционният съд е приел този довод за ирелевантен, тъй като за разлика от служителите със спомагателни функции, длъжностните лица и срочно наетите служители, допуснати до конкурса, вече са доказали способностите си при първоначалното им назначаване и наемане в съответствие с член 27 от Правилника и член 12 от УРДС.
27.
Поради това, тъй като тези две разпоредби вече са били приложени при първоначалното назначаване и наемане на длъжностните лица и на срочно наетите служители, Първоинстанционният съд е приел, че доводът на жалбоподателката, според който Комисията не се била съобразила с целта на всяко назначаване и наемане, определени в гореспоменатите разпоредби, е неоснователен.
28.
Освен това Първоинстанционният съд е добавил, че обстоятелството, че служителите със спомагателни функции могат да упражняват всички видове функции в институцията, не е достатъчно, за да се приравни статутът им с този на длъжностните лица и на срочно наетите служители за целите на конкурсите за повишаване в длъжност. Следователно според Първоинстанционния съд Комисията е могла да запази достъпа до спорния конкурс за преминаване от категория В към категория А за длъжностните лица и срочно наетите служители, които вече са отговорили на изискванията за първоначално назначаване и наемане, в съответствие с член 27 от Правилника и член 12 от УРДС.
29.
Накрая, Първоинстанционният съд е приел, че жалбоподателката неоснователно се е позовала на нарушение на принципа на равно третиране, тъй като правното положение на длъжностните лица и на срочно наетите служители, от една страна, и на служителите със спомагателни функции, от друга страна, е несравнимо поради несходството на съответните условия за назначаването и наемането им.
30.
С оглед на всички тези обстоятелства Първоинстанционният съд е счел, че не е необходимо да се произнася по второто правно основание и е отхвърлил исканията срещу последващите актове в процедурата за провеждане на конкурса.
IV — Производството пред Съда и исканията на страните
31.
Г-жа Chetcuti депозира настоящата жалба в секретариата на Съда на 18 януари 2007 г.
32.
Жалбоподателката иска от Съда да отмени обжалваното съдебно решение, спорното решение, последващите актове в процедурата за провеждане на конкурс, и по-конкретно приетия от конкурсната комисия списък с кандидатите, които отговарят на условията, установени в обявлението за конкурса, решението на Комисията, с което въз основа на това се определя броят на длъжностите за заемане, списъка с подходящите кандидати, съставен от конкурсната комисия в края на работата ѝ, както и решенията за назначаване, приети от ОН на тази основа.
33.
Жалбоподателката иска също да се осъди Комисията да заплати съдебните разноски по производството пред Първоинстанционния съд и по производството пред Съда.
34.
Комисията иска да се отхвърли жалбата и жалбоподателката да се осъди да заплати съдебните разноски.
V — Съображения
35.
Според мен жалбоподателката посочва три правни основания в подкрепа на жалбата си.
36.
С първото си правно основание жалбоподателката поддържа, че Първоинстанционният съд погрешно е тълкувал понятието за вътрешен конкурс за институцията и оттам е извел неправилни правни последици.
37.
С второто си правно основание жалбоподателката изтъква, че обжалваното съдебно решение нарушава принципа на равно третиране.
38.
Накрая с третото си правно основание жалбоподателката смята, че Първоинстанционният съд не е мотивирал надлежно решението си.
39.
Ще разгледам последователно трите правни основания.
А — По първото правно основание, изведено от погрешното тълкуване на понятието за вътрешен конкурс
40.
В самото начало следва да се разгледа допустимостта на първото правно основание.
41.
Всъщност Комисията счита, че първото правно основание е недопустимо, тъй като жалбоподателката оспорвала направената от Първоинстанционния съд квалификация на спорния конкурс. Комисията обаче счита, че съгласно постоянната съдебна практика Първоинстанционният съд бил единствено компетентен да установява фактите и да ги преценява.
42.
Съгласно тази съдебна практика от член 225 ЕО и от член 58, първа алинея от Статута на Съда следва, че Първоинстанционният съд, от една страна, е единствено компетентен да установява фактите освен в случаите, когато неточността на фактическите му констатации следва от представените пред него материали по делото, и от друга страна да преценява тези факти (
3
).
43.
Съдът е добавил, че когато Първоинстанционният съд е установил или преценил фактите, Съдът е компетентен по силата на член 225 ЕО да упражни контрол върху правната квалификация на тези факти и върху правните последици, които Първоинстанционният съд е извел от тях (
4
).
44.
От жалбата ясно следва, че г-жа Chetcuti оспорва извода на Първоинстанционния съд, направен в точка 56 от обжалваното съдебно решение, според който спорният конкурс „[има] основно за цел преминаването от категория В към категория А“. В подкрепа на това оспорване жалбоподателката посочва различни доводи, за да докаже, че Първоинстанционният съд е дал неправилна правна квалификация на понятието за вътрешен конкурс, поради което е извел неправилни правни изводи.
45.
Тъй като дадената от Първоинстанционния съд правна квалификация на един факт или акт е правен въпрос, който е допустимо да се повдигне в производство по обжалване (
5
), считам, че правното основание е допустимо.
46.
С това първо правно основание, жалбоподателката счита, че Първоинстанционният съд не се е съобразил с понятието за вътрешен конкурс за институцията по смисъла на член 4 и член 29, параграф 1, буква б) от Правилника и поради това е извел неправилни правни последици.
47.
В подкрепа на това правно основание тя посочва няколко довода.
48.
На първо място, жалбоподателката упреква Първоинстанционния съд, че в точка 56 от обжалваното съдебно решение се е позовал на субективен критерий, за да квалифицира естеството на конкурса, а именно целта му, която е била определена в заглавието на обявлението за конкурс. Като се основал на тази квалификация, Първоинстанционният съд допуснал грешка при прилагане на правото, при преценката на категориите кандидати, които могат законно да бъдат допуснати до конкурса. Според жалбоподателката естеството на спорния конкурс трябвало да се квалифицира в зависимост от обективните условия за допускане, формулирани в самото обявление за конкурс, които са квалифицирани в зависимост от изискванията на длъжностите за заемане.
49.
При условията на евентуалност тя посочва, че дори да се предположи, че спорният конкурс е имал за цел основно преминаването от категория B към категория А, то във всеки случай ставало въпрос и за конкурс за титуляризиране и следователно той трябвало да се квалифицира като „вътрешен конкурс“. При това положение съгласно съдебната практика по дело Rauch/Комисия (
6
) и по дело Van Huffel/Комисия (
7
) служителите със спомагателни функции не можело законно да бъдат изключени от този конкурс.
50.
Смятам, че този довод не е основателен.
51.
Най-напред Първоинстанционният съд е напомнил принципите, които трябва да се спазват при всяка процедура по назначаване.
52.
Както е напомнил Първоинстанционният съд в точка 48 от обжалваното съдебно решение „с цел да се постигне целтаq определена от член 27 от Правилника за всяка процедура по назначаване, а именно „да осигури на институцията услугите на длъжностни лица със способности, ефикасност и почтеност, отговарящи на най-високите стандарти“, е необходимо длъжностните лица да бъдат подбрани на възможно най-широка основа. Следователно изразът „вътрешен конкурс за институцията“ по принцип засяга всички лица, които са на служба в нея, независимо на какво основание“.
53.
По-нататък в точка 49 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е напомнил, че „[в]ъпреки това, Правилникът предоставя широко право на преценка на институциите да определят изискваните критерии за способности с оглед на заемане на длъжностите и в зависимост от тези критерии, и най-общо в интерес на службата, да определят условията и реда за организиране на даден конкурс“ (
8
). По-нататък Първоинстанционният съд е уточнил, че такова право може да се упражнява по-специално, когато ОН изготвя обявлението за конкурс и определя условията за допускане до конкурса (
9
).
54.
Както правилно е напомнил Първоинстанционният съд в точка 50 от обжалваното съдебно решение, упражняването на предоставеното на ОН право на преценка трябва да е съвместимо именно с императивните разпоредби на член 27, първа алинея и член 29, параграф 1 от Правилника.
55.
В светлината на тези принципи Първоинстанционният съд е заключил в точка 56 от обжалваното съдебно решение, че от обявлението за конкурса изрично следва, че става въпрос за вътрешен конкурс за преминаване от категория В към категория А и че той има основно за цел да позволи преминаването от категория В към категория А на длъжностните лица и на срочно наетите служители, които за разлика от служителите със спомагателни функции вече са доказали най-високи професионални качества, ефективност и почтеност.
56.
Според мен Първоинстанционният съд е дал правилна квалификация на понятието за вътрешен конкурс за институцията.
57.
Всъщност текстът на член 29, параграф 1 от Правилника показва, че ОН разполага с широко право по отношение на условията за организиране на конкурс. Съгласно тази разпоредба, след като е разгледал възможностите за повишаване и преместване в рамките на институцията, възможностите да се проведат вътрешни конкурси за институцията и дали са постъпили заявления за прехвърляне от длъжностни лица от други институции на трите Европейски общности, ОН пристъпва към процедурата за провеждане на конкурси — конкурс по документи или чрез изпит или по документи и изпит. Освен това се уточнява, че тази процедура може да се започне и с цел съставяне на списък с резерви за бъдещи назначения.
58.
От практиката на Съда следва, че използването на понятието „възможности“ ясно показва, че ОН не е длъжен да прибегне към определена процедура, а има избор между различни процедури и може да избере тази, която ще му позволи да получи най-добрите кандидатури (
10
), тъй като същественото е във всеки случай избраната процедура да приключи с назначаването на лицата, притежаващи най-високи професионални качества, ефективност и почтеност (
11
).
59.
Освен това по повод на конкурс за преминаване в категория Съдът се е произнесъл, че Комисията разполага с широко право на преценка да определи изискваните критерии за способности с оглед на заемане на разкритите нови длъжности и оттук, в зависимост от тези критерии и в интерес на службата, да определи на условията и реда за организиране на конкурса (
12
).
60.
Напомням също, че съгласно постоянната съдебна практика ОН разполага с широко право на преценка за подбор на кандидатите, притежаващи най-високи професионални качества, ефективност и почтеност (
13
).
61.
В разглеждания случай наименованието на спорния конкурс е ясно, тъй като се отнася за вътрешен за институцията конкурс за преминаване от категория В към категория А.
62.
От друга страна, както отбелязва и Първоинстанционният съд в точка 56 от обжалваното съдебно решение, лицата, които могат да кандидатстват, са длъжностните лица и срочно наетите служители, тъй като в съответствие с член 27 от Правилника и член 12 от УРДС, при първоначалното им назначаване и наемане тези лица вече са доказали, че притежават най-високи професионални качества, ефективност и почтеност за разлика от служителите със спомагателни функции, за които нито едно от тези качества не се изисква при тяхното наемане.
63.
При тези условия считам, че в точки 56 и 57 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно е приел, че спорният конкурс е вътрешен конкурс за преминаване от категория В към категория А за длъжностните лица и за срочно наетите служители, и че в тази връзка Комисията не си е послужила с правото си на преценка по погрешен начин, като е предвидила, че само тези две категории лица са допуснати до посочения конкурс.
64.
Искам да добавя, че с цел съставянето на списък с резерви с администратори Комисията също така би могла да прибегне до назначаване чрез повишаване на основание член 45 от Правилника, което от своя страна би ограничило назначаването само до длъжностните лица, тъй като в УРДС не е предвидена такава възможност за срочно наетите служители.
65.
Като е избрала провеждането на вътрешен конкурс за преминаване в категория, открит за длъжностните лица и срочно наетите служители, Комисията е осигурила на институцията сътрудничеството на най-добрите кандидати, като ги подбира на възможно най-широка основа.
66.
На второ място, жалбоподателката счита, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че изключването на служителите със спомагателни функции е оправдано, тъй като те за разлика от длъжностните лица и срочно наетите служители не са били длъжни да доказват при първоначалното им назначаване и наемане, че притежават най-високи професионални качества, ефективност и почтеност. Жалбоподателката оспорва обстоятелството, че условието за притежаване на такива качества може да се изведе от изискванията на длъжностите за заемане, и по-общо от интереса на службата. Според нея длъжностните лица и срочно наетите служители от категория B са показали, че притежават посочените качества само за заемането на длъжностите от категория B. Доказателството за най-високи професионални качества, ефективност и почтеност трябвало да следва от успеха на изпитите за предварителен и окончателен подбор.
67.
Не споделям това мнение.
68.
Считам, че Първоинстанционният съд правилно е приел в точки 59 и 60 от обжалваното съдебно решение, че Комисията не е нарушила целта на всяко назначаване и наемане, определени в член 27 от Правилника и в член 12 от УРДС.
69.
Напомням, че в съответствие с тези две разпоредби назначаването на длъжностни лица и наемането на срочно наети служители трябва да имат за цел да осигурят на институциите сътрудничеството на лица, които притежават високи професионални качества, ефективност и почтеност.
70.
Впрочем, макар да е вярно, че съгласно член 55, параграф 1, буква в) от УРДС служителите със спомагателни функции трябва при наемането им да представят подходящи доказателства, свидетелстващи за годността им да изпълняват задълженията си, в УРДС изобщо не се е споменава за задължение за тези служители да притежават същите качества.
71.
Жалбоподателката изтъква обстоятелството, че критерият относно първоначалното назначаване и наемане не е релевантен, тъй като от изискванията на длъжностите за заемане, и по-общо от интереса на службата, не следва, че кандидатите трябва да притежават най-високи професионални качества, ефективност и почтеност.
72.
Трябва да се напомни, че ОН разполага с широко право на преценка при оценяване интереса на службата. Оттук следва, че контролът на Първоинстанционния съд се ограничава до въпроса дали ОН е действал в границите, които не подлежат на оспорване, и дали не си е послужил с правото си на преценка по явно погрешен начин (
14
).
73.
Както следва от точка 15 от обжалваното съдебно решение, спорният конкурс е имал за цел да се състави списък с резерви, а не за заемане на определена длъжност. Във връзка с това подчертавам липсата в обявлението за конкурс на изискване за дипломи или специални умения. Всъщност при съставянето на списък с резерви условията за допускане се ограничават до изискването кандидатите да притежават общи умения (
15
). Ето защо подобно на Комисията считам, че изискванията, свързани с първоначалното назначаване и наемане, а именно доказателството за най-високи професионални качества, ефективност и почтеност, представляват подходящ критерий за допускането на кандидатите.
74.
Поради това считам, че Първоинстанционният съд правилно е приел, че Комисията не е нарушила целта на член 27 от Правилника и член 12 от УРДС.
75.
На трето място, жалбоподателката счита, че Първоинстанционният съд погрешно е отхвърлил довода ѝ, че тъй като по силата на член 3 от УРДС служителите със спомагателни функции могат да упражняват всички видове функции, когато тяхното наемане не цели да осигури заместването на едно длъжностно лице, те могат да бъдат приравнени на длъжностните лица и на срочно наетите служители. Във връзка с това жалбоподателката установява, че самите длъжностни лица и срочно наети служители от категория B не били доказали най-високи професионални качества, ефективност и почтеност, що се отнася до упражняване на функциите от категория A, но все пак били допуснати до участие в спорния конкурс.
76.
Отбелязвам, че в точка 61 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е отхвърлил довода на жалбоподателката с мотива, че „фактът, че служителите със спомагателни функции могат да упражняват всички видове функции в институцията, не е достатъчен, за да се приравни статутът им с този на длъжностните лица и на срочно наетите служители за целите на конкурсите за повишаване в длъжност“. Така Комисията е могла законно да запази достъпа до въпросния конкурс за преминаване към категория А за длъжностните лица и срочно наетите служители, които вече са отговорили на изискванията за първоначално назначаване в съответствие с член 27 от Правилника и член 12 от УРДС независимо от функциите, които са изпълнявали.
77.
Освен това напомням, че в точки 49 и 56 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е посочил, че Правилникът предоставя широко право на преценка на ОН да определи изискваните критерии за способности с оглед на заемане на длъжностите и че за разлика от длъжностните лица и срочно наетите служители служителите със спомагателни функции не трябва да доказват най-високи професионални качества, почтеност и ефективност при назначаването им.
78.
От друга страна, Първоинстанционният съд правилно напомня в точка 52 от обжалваното съдебно решение, че всяка от категориите лица, наети от Общностите, отговаря на легитимни нужди на общностната администрация и на естеството на постоянните или временни задачи, които тя е длъжна да изпълнява.
79.
Поради това считам довода на жалбоподателката за неоснователен.
80.
С оглед на всички тези обстоятелства считам, че първото правно основание е допустимо и неоснователно.
Б — По второто правно основание, изведено от нарушение на принципа на равно третиране
81.
Според жалбоподателката Първоинстанционният съд погрешно приел в точка 62 от обжалваното съдебно решение, че правното положение на длъжностните лица и на срочно наетите служители не е сравнимо с това на служителите със спомагателни функции поради несходството на съответните условия за назначаването и наемането им и по този начин нарушил принципа на равно третиране.
82.
Съдът се е произнесъл, че макар принципът на равно третиране да е правило с обща приложимост в правото на общностната публична служба, за да е налице дискриминация, трябва да е приложено неравно третиране в идентични или сравними положения (
16
).
83.
Налице е нарушение на принципа на равно третиране, по-специално когато две категории лица, в чието фактическо и правно положение няма съществени различия, са третирани различно по време на тяхното назначаване или наемане (
17
).
84.
Следователно се поставя въпросът дали длъжностните лица и срочно наетите служители, от една страна, и служителите със спомагателни функции, от друга страна, са в идентично или сравнимо положение.
85.
Според мен отговорът е отрицателен.
86.
Всъщност, както правилно отбелязва Първоинстанционният съд в точка 53 от обжалваното съдебно решение, от член 27 от Правилника и член 12 от УРДС следва, че съществените изисквания, установени за назначаването на длъжностните лица и за наемането на срочно наетите служители, са различни от тези за служителите със спомагателни функции, тъй като последните, за разлика от другите две категории, не трябва да доказват най-високи професионални качества, почтеност и ефективност при назначаването им.
87.
Както бе посочено, съгласно член 55, параграф 1, буква в) от УРДС, служителите със спомагателни функции трябва при наемането им единствено да представят подходящи доказателства, свидетелстващи за годността им да изпълняват задълженията си.
88.
От друга страна, трябва да се добави, че са налице съществени различия между статута на длъжностното лице и този на срочно наетия служител, от една страна, и статута на служителя със спомагателни функции, от друга страна.
89.
Всъщност от член 6 от Правилника и член 9 от УРДС следва, че длъжностите на длъжностните лица и срочно наетите служители се съдържат в щатно разписание, докато при служителите със спомагателни функции случаят не е такъв. Съдът вече се е произнесъл, че съгласно член 3 от УРДС служител със спомагателни функции означава служител, нает да изпълнява определени функции в институцията, без да заема длъжност, включена в щатното разписание, приложено към бюджета за съответната институция (
18
).
90.
Съдът е добавил, че съгласно член 52 от УРДС действителната продължителност на служебното правоотношение на служителите със спомагателни функции не може да надвишава продължителността на заместването на длъжностно лице или срочно нает служител, който временно не е бил в състояние да изпълнява задълженията си или срока от една година във всички случаи (
19
).
91.
От това Съдът е заключил, че характеристиката на договора на служител със спомагателни функции се състои в краткотрайността му във времето, като се има предвид, че този договор може да се използва само, за да се осигури краткотрайно заместване или за да се даде възможност да се изпълнят административни задачи, който имат временен характер, отговарят на неотложна необходимост или не са ясно определени (
20
).
92.
Следва също да се отбележи, че съществуват разлики между статута на служителя със спомагателни функции, от една страна, и статута на длъжностното лице и този на срочно наетия служител, от друга страна, по-специално що се отнася до атестирането, повишаване на по-висока стъпка и правото на пенсия. Докато длъжностните лица и срочно наетите служители се атестират, могат да бъдат повишавани в стъпка и имат право на пенсия за прослужено време (
21
), УРДС не предвижда нищо в този смисъл за служителите със спомагателни функции.
93.
Статутът на служителя със спомагателни функции е създаден с цел да отговори на конкретни нужди на общностните институции и функцията на такъв служител не може да трае продължително във времето.
94.
Ето защо съм на мнение, че длъжностните лица и срочно наетите служители се намират в правно положение, различно от това на служителите със спомагателни функции.
95.
Поради тези причини считам, че Първоинстанционният съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 62 от обжалваното съдебно решение, че правното положение на длъжностните лица и на срочно наетите служители не е сравнимо с това на служителите със спомагателни функции поради несходството на съответните условия за назначаването и наемането им.
96.
Поради това с оглед на изложеното по-горе считам, че второто правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
В — По третото правно основание, изведено от липсата на мотиви на обжалваното съдебно решение
97.
Видно от третото правно основание на жалбоподателката, тя поддържа, че Първоинстанционният съд не е отговорил на нейните доводи, целящи да опровергаят тезата на Комисията, според която липсата в обявлението за конкурс на изискване за общи умения като например академични звания се обяснява с факта, че длъжностните лица и срочно наетите служители вече са доказали изискваните качества при първоначалното им назначаване и наемане.
98.
В първоинстанционното производство жалбоподателката счита за погрешен довода на Комисията, според който подобна липса се обяснявала с факта, че длъжностните лица и срочно наетите служители вече били доказали най-високи професионални качества, ефективност и почтеност при първоначалното им назначаване и наемане.
99.
Жалбоподателката е поддържала пред Първоинстанционния съд, че тази липса не се обяснявала с факта, че длъжностните лица и срочно наетите служители вече били доказали тези качества при първоначалното им назначаване и наемане, тъй като конкурсът бил отворен за длъжностни лица от категория B и назначаването на длъжност в тази категория не изисквало диплома.
100.
Според жалбоподателката липсата на тези условия се дължала на факта, че Комисията е приела, че старшинство от пет години като длъжностно лице, срочно нает служител или служител със спомагателни функции, представлявало равностоен професионален опит по смисъла на член 5 от Правилника. Жалбоподателката счита също, че липсата на специфични условия се обяснявала с факта, че Комисията не целяла непосредствено заемане на свободни длъжности, а съставяне на списък с резерви, по отношение на които условията за допускане се ограничавали до изискване за умения от общ характер.
101.
По-нататък жалбоподателката поддържа, че що се отнася до конкурс, имащ за цел назначаването на длъжностни лица, той задължително трябвало да отговаря на целта, определена в член 27 от Правилника. Следователно не било от съществено значение, че постигането на тази цел вече било проверено спрямо длъжностните лица и срочно наетите служители, но не и спрямо служителите със спомагателни функции, тъй като именно спорният вътрешен конкурс щял да позволил това да се провери.
102.
В самото начало следва да се отбележи, че въпросът дали мотивите на дадено решение на Първоинстанционния съд са непълни, е правен въпрос и като такъв той може да бъде повдигнат в рамките на производство по обжалване (
22
).
103.
По-нататък напомням, че в съответствие с член 36 от Статута на Съда, приложим към производството пред Първоинстанционния съд на основание член 53 от същия статут „[в] решенията се излагат мотивите, на които те са основани“.
104.
Освен това съгласно постоянната съдебна практика мотивите на дадено решение трябва да излагат по ясен и недвусмислен начин съображенията на Първоинстанционния съд, така че да дадат възможност на заинтересуваните лица да се запознаят с обосновката на постановеното решение, а на Съда — да упражни правораздавателен контрол (
23
).
105.
След това напомняне трябва да се провери дали Първоинстанционният съд е пропуснал да отговори на довода на жалбоподателката.
106.
След като в точка 48 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е напомнил, че институцията трябва да прави подбор на възможно най-широка основа с оглед постигането на целта, определена от член 27 от Правилника, той е приел в точка 53 от своето решение, че „както следва съответно от член 27 от Правилника и от член 12 от УРДС съществените изисквания, установени за назначаването на длъжностните лица и на срочно наетите служители, са различни от установените за служителите със спомагателни функции. За разлика от служителите със спомагателни функции, за които такива изисквания не са предвидени, двете посочени по-горе разпоредби предвиждат че назначаването на длъжностни лица и наемането на срочно наети служители трябва да имат за цел да осигурят на институциите сътрудничеството на лица, които притежават високи професионални качества, ефективност и почтеност“.
107.
По-нататък, след като е квалифицирал конкурса като „вътрешен конкурс за преминаване от категория B към категория А“, Първоинстанционният съд е приел в точки 59 и 60 от обжалваното съдебно решение, че този конкурс е открит единствено за длъжностни лица и срочно наети служители, защото именно тези две категории лица при първоначалното им назначаване и наемане са могли да докажат притежаването на най-високи професионални качества, ефективност и почтеност в съответствие с член 27 от Правилника и с член 12 от УРДС.
108.
Задължението за мотивиране не налага на Първоинстанционния съд да излага изчерпателно и да посочва поединично всички представени от страните по спора съображения. Мотивите могат да бъдат и имплицитни, при условие че дават възможност на заинтересованите лица да се запознаят с причините, поради които са взети мерките, а на компетентната юрисдикция — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя контрол (
24
).
109.
Несъмнено Първоинстанционният съд не е отговорил подробно на всички доводи, посочени от г-жа Chetcuti. Въпреки това е достатъчно да се установи, че в точки 59 и 60 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд ясно е потвърдил тезата на Комисията. Той е пояснил, че за разлика от служителите със спомагателни функции длъжностните лица и срочно наетите служители са длъжни при първоначалното им назначаване и наемане да докажат притежаването на най-високи професионални качества, ефективност и почтеност в съответствие с член 27 от Правилника и с член 12 от УРДС.
110.
Както имах възможност да отбележа, анализът на Първоинстанционния съд се изразява по-специално в това да разясни причините, поради които единствено длъжностните лица и срочно наетите служители могат да кандидатстват в спорния конкурс, и да покаже, че целта, определена за всяко назначаване и наемане е била постигната, като същевременно напомни, че ОН разполага с широко право на преценка по отношение на условията за организиране на конкурс.
111.
Оттук Първоинстанционният съд е достигнал до извода, че Комисията е могла законно да запази достъпа до спорния конкурс единствено за длъжностните лица и за срочно наетите служители и че целта, определена за всяко назначаване и наемане, а именно наличието на тези качества, е била постигната.
112.
По-нататък жалбоподателката упреква Първоинстанционния съд, че не е отговорил на довода ѝ, според който обявлението за конкурс съдържало известно вътрешно противоречие, доколкото чрез първото условие за допускане изключвало служителите със спомагателни функции, но отчитало опита на тези служители при изчисляването на професионалния опит.
113.
Считам този довод за неоснователен.
114.
Наистина, както бе отбелязано, Първоинстанционният съд се е придържал изцяло в анализа си към посочване на причините, поради които Комисията не е превишила правомощията си, допускайки единствено кандидатурите на длъжностните лица и срочно наетите служители, с мотива, както бе напомнено, че тези две категории лица, вече са могли да докажат притежаването на най-високи професионални качества, ефективност и почтеност.
115.
Вземането под внимание на професионалния опит на служителите със спомагателни функции при изчисляването на старшинството на едно длъжностно лице или на един срочно нает служител с нищо не променя обстоятелството, че за разлика от служителите със спомагателни функции последните две категории лица са доказали в даден момент, че притежават необходимите качества за тяхното назначаване и наемане в съответствие с член 27 от Правилника и член 12 от УРДС.
116.
Освен това взимането под внимание на старшинството като служител, нает по УРДС, представлява подходящо средство за постигане на интереса на службата (
25
).
117.
Следователно тези две условия не си противоречат, а се допълват. Също така правилно Първоинстанционният съд е приел в точка 61 от обжалваното съдебно решение, че макар служителите със спомагателни функции да могат действително да упражняват всички видове функции, това не е достатъчно, за да бъдат приравнени на длъжностните лица и срочно наетите служители, тъй като тези две категории лица са доказали притежаването на най-високи професионални качества, ефективност и почтеност при първоначалното им назначаване и наемане за разлика от служителите със спомагателни функции.
118.
Поради това предлагам на Съда да отхвърли това правно основание като неоснователно.
VI — По съдебните разноски
119.
Съгласно член 122, първа алинея от Процедурния правилник на Съда той се произнася по съдебните разноски по жалбата.
120.
По смисъла на член 69, параграф 2 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
121.
По силата на член 70 от Процедурния правилник в спорове между Общностите и техни служители институциите понасят направените от тях разходи.
122.
По силата на член 122, втора алинея от същия правилник обаче член 70 не се прилага по отношение на жалби, подадени от длъжностно лице или друг служител на институция срещу нея.
123.
След като Комисията е направила искане за осъждането на г-жа Chetcuti и последната по мое мнение е загубила делото, считам, че тя трябва да бъде осъдена да заплати разноските.
VII — Заключение
124.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да реши следното:
„1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда г-жа Chetcuti да заплати съдебните разноски по жалбата.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Решение по дело Chetcuti/Комисия (T-357/04, Recueil, стр. FP-I-A-2-255, II-A-2-1323, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“).
(
3
)	Вж. по-специално Решение от 21 септември 2006 г. по дело JCB Service/Комисия (C-167/04 P, Recueil, стр. I-8935, точка 106 и цитираната съдебна практика).
(
4
)	Пак там.
(
5
)	Вж. Решение от 29 юни 2000 г. по дело Politi/Европейска фондация за обучение (C-154/99 P, Recueil, стр. I-5019, точка 11 и цитираната съдебна практика).
(
6
)	Решение от 31 март 1965 г. (16/64, Recueil, стр. 179).
(
7
)	Решение на Първоинстанционния съд от 15 ноември 2001 г. (T-142/00, Recueil FP стр. I-A-219 и II-1011).
(
8
)	Решение на Първоинстанционния съд от 8 ноември 1990 г. по дело Bataille и др./Парламент (T-56/89, Recueil, стр. II-597, точка 42), Решение на Първоинстанционния съд от по дело Ibarra Gil/Комисия (T-207/95, Recueil FP, стр. I-A-13 и II-31, точка 66) и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Pyres/Комисия (T-256/01, Recueil FP, стр. I-A-23 и II-99, точка 36).
(
9
)	Решение на Първоинстанционния съд от 21 ноември 2000 г. по дело Carrasco Benítez/Комисия (T-214/99, Recueil FP, стр. I-A-257 и II-1169, точка 52) и Решение на Първоинстанционния съд по дело Van Huffel/Комисия, посочено по-горе (точка 51).
(
10
)	Вж. по-специално Решение от 13 юли 2000 г. по дело Парламент/Richard (C-174/99 P, Recueil, стр. I-6189, точка 38). Вж. също Решение на Първоинстанционния съд от по дело Campolargo/Комисия (T-372/00, Recueil FP, стр. I-A-49 и II-223, точки 93 и 98).
(
11
)	Вж. Решение от 31 март 1965 г. по дело Ley/Комисия (12/64 и 29/64, Recueil, стр. 143, 161), Решение от по дело Mogensen и др./Комисия (10/82, Recueil, стр. 2397, точка 9) и Решение от по дело Vlachou/Сметна палата (135/87, Recueil, стр. 2901, точка 23).
(
12
)	Вж. Решение от 16 октомври 1975 г. по дело Deboeck/Комисия (90/74, Recueil, стр. 1123, точка 29).
(
13
)	Решение на Първоинстанционния съд от 11 ноември 2003 г. по дело Faita/ЕИСК (T-248/02, Recueil FP, стр. I-A-281 и II-1365, точка 45).
(
14
)	Вж. Решение на Първоинстанционния съд от 12 юни 1997 г. по дело Carbajo Ferrero/Парламент (T-237/95, Recueil FP, стр. I-A-141 и II-429, точка 99) и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Mausolf/Европол (T-258/03, Recueil FP, стр. I-A-45 и II-189, точка 49).
(
15
)	Решение от 6 март 1997 г. по дело de Kerros и Kohn-Bergé/Комисия (T-40/96 и T-55/96, Recueil FP, стр. I-A-47 и II-135, точка 43).
(
16
)	Решение от 2 декември 1982 г. по дело Micheli и др./Комисия (198/81—202/81, Recueil, стр. 4145, точка 5).
(
17
)	Решение от 11 юли 1985 г. по дело Hattet и др./Комисия (66/83—68/83 и 136/83—140/83, Recueil, стр. 2459, точка 24). Вж. също Решение на Първоинстанционния съд от по дело Tagaras/Съд (T-18/89 и T-24/89, Recueil, стр. II-53, точка 68), Решение на Първоинстанционния съд от по дело Dricot и др./Комисия (T-159/95, Recueil FP, стр. I-A-385 и II-1035, точки 83 и 98), Решение на Първоинстанционния съд от по дело Chiou/Комисия (T-225/95, Recueil FP, стр. I-A-423 и II-1135, точки 48 и 66) и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Wasmeier/Комисия (T-381/00, Recueil FP, стр. I-A-125 и II-677, точка 122).
(
18
)	Решение от 1 февруари 1979 г. по дело Deshormes/Комисия (17/78, Recueil, стр. 189, точка 35).
(
19
)	Пак там (точка 36). Следва да се отбележи, че в съответствие с УРДС максималната продължителност на служебното правоотношение на служителите със спомагателни функции е определена на три години за всички случаи, различни от заместване на длъжностно лице или срочно нает служител [член член 52, буква б) от УРДС].
(
20
)	Решение по дело Deshormes/Комисия, посочено по-горе (точка 37).
(
21
)	Относно длъжностните лица вж. членове 43, 44 и 77 от Правилника, а що се отнася до срочно наетите служители вж. членове 15, 20 и 39 от УРДС.
(
22
)	Вж. Решение от 8 февруари 2007 г. по дело Groupe Danone/Комисия (C-3/06 P, Сборник, стр. I-1331, точка 45 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Вж. в този смисъл Решение от 14 май 1998 г. по дело Съвет/De Nil и Impens (C-259/96 P, Recueil, стр. I-2915, точки 32—34) и Решение от, по дело IECC/Комисия (C-449/98 P, Recueil, стр. I-3875, точка 70), както и Определение на председателя на Съда от по дело Комисия/Atlantic Container Line и др. (C-149/95 P(R), Recueil, стр. I-2165, точка 58), Определение на председателя на Съда от по дело SCK и FNK/Комисия (C-268/96 P(R), Recueil, стр. I-4971, точка 52) и Определение на председателя на Съда от по дело Antilles néerlandaises/Съвет (C-159/98 P(R), Recueil, стр. I-4147, точка 70).
(
24
)	Решение по дело Groupe Danone/Комисия, посочено по-горе, (точка 46). Вж. също Решение от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Recueil, стр. I-123, точка 372).
(
25
)	Решение по дело de Kerros и Kohn-Bergé/Комисия, посочено по-горе, (точка 47).