62004CO0521_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑521/04 P(R)
dėl 2004 m. gruodžio 24 d. pagal Teisingumo Teismo 57 straipsnio antrąją pastraipą pateikto apeliacinio skundo,
Hans-Martin Tillack,
atstovaujamas QC
I. Forrester ir Rechtsanwalt
C. Arhold,
apeliantas,
dalyvaujant kitoms proceso šalims:
Europos Bendrijų Komisijai,
atstovaujamai C. Docksey ir C. Ladenburger, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovei pirmojoje instancijoje,
Tarptautinei žurnalistų federacijai (TŽF),
atstovaujamai advokatų A. Bartosch ir T. Grupp,
įstojusiai į bylą šaliai pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMO PIRMININKAS,
išklausęs generalinį advokatą L. A. Geelhoed,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
1. Apeliaciniu skundu H.‑M. Tillack prašo panaikinti 2004 m. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartį Tillack prieš Komisiją
(T‑193/04 R, dar nepaskelbta Rinkinyje, toliau – skundžiama nutartis), kurioje jis panaikino prašymą, pirma, sustabdyti bet kokių veiksmų, kurių galėtų būti imamasi dėl tariamo skundo, kurį 2004 m. vasario 11 d. Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) pateikė Belgijos ir Vokietijos teisminėms valdžios institucijoms, vykdymą ir, antra, nurodyti OLAF nesiimti jokių veiksmų siekiant gauti, susipažinti, tirti bet kokį dokumentą ar kitą informaciją, kuria disponuoja Belgijos ir Vokietijos teisminės valdžios institucijos po 2004 m. kovo 19 d. jo namuose ir biure atliktų kratų, ar išklausyti jų turinį.
2. 2005 m. sausio 31 d. Europos Bendrijų Komisija ir Tarptautinė žurnalistų federacija ( International Federation of Journalists, toliau – TŽF) pateikė savo pastabas dėl apeliacinio skundo.
3. Kadangi šalių raštu pateiktose pastabose ir bylos medžiagos dokumentuose yra visa reikalinga informacija tam, kad būtų priimtas sprendimas dėl šio apeliacinio skundo, nėra reikalo išklausyti šalių pastabų žodžiu.
Teisinis pagrindas
4. 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų tyrimų (OL L 136, p. 1) reglamentuoja inspektavimus, patikrinimus ir kitas priemones, kurių imasi Tarnybos darbuotojai, atlikdami savo pareigas.
5. Reglamento Nr. 1073/1999 trylikta konstatuojamoji dalis nurodo:
„kadangi kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos arba institucijos, įstaigos, tarnybos ir organizacijos atitinkamai turėtų spręsti, kokių veiksmų reiktų imtis baigus tyrimus ir remiantis Tarnybos parengta ataskaita; kadangi vis dėlto Tarnybos direktoriui turėtų būti paskirta tiesiogiai perduoti atitinkamos valstybės narės teisminėms institucijoms vidaus tyrimų metu Tarnybos gautą informaciją apie aplinkybes, galinčias užtraukti baudžiamąją atsakomybę.“
6. Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio „Tarnybos siunčiama informacija“ 2 dalyje numatyta:
„Nepažeisdamas šio reglamento 8, 9 ir 11 straipsnių, Tarnybos direktorius atitinkamos valstybės narės teisminėms institucijoms siunčia vidaus tyrimų, susijusių su veikomis, galinčiomis užtraukti baudžiamąją atsakomybę, metu Tarnybos gautą informaciją. Laikydamasis tyrimo reikalavimų, jis tuo pačiu metu informuoja atitinkamą valstybę narę.“
Ginčo faktinės aplinkybės
7. Pirmosios instancijos teismas skunžiamos nutarties 3–10 punktuose pateikė šią ginčo faktinių aplinkybių santrauką:
„3 Ieškovas yra Vokietijos žurnale Stern dirbantis žurnalistas.
4 Ieškovas parašė du straipsnius, išspausdintus Stern
2002 m. vasario 28 d. ir tų pačių metų kovo 7 d., apie keletą pažeidimų, kuriuos nustatė Europos Bendrijų pareigūnas Van Buitenen. Iš šių straipsnių turinio buvo galima suprasti, kad ieškovas gerai susipažinęs su 2001 m. rugpjūčio 31 d. Van Buitenen parengtu memorandumu (toliau – Van Buitenen memorandumas) ir dviem 2002 m. sausio 31 d. ir vasario 14 d. parengtomis konfidencialiomis OLAF vidaus pažymomis dėl šio memorandumo (toliau – vidaus pažymos).
5 2002 m. kovo 12 d. OLAF pagal Reglamento Nr. 1073/1999 4 straipsnio 1 dalį pradėjo vidaus tyrimą, kad nustatytų Europos Bendrijų pareigūnus ar tarnautojus, dėl kurių nutekėjo informacija, leidusi atskleisti Van Buitenen memorandumą ir vidaus pažymas.
6 2002 m. kovo 27 d. pranešime spaudai, kuriame paskelbta apie tyrimo pradžią, OLAF nurodė, kad „neatmetama galimybė, jog siekiant gauti šiuos dokumentus buvo sumokėti pinigai kažkuriam iš OLAF (arba kitoje institucijoje) dirbančių asmenų“.
7 2002 m. kovo 28 d. Stern
išspausdino pranešimą spaudai, kuriame patvirtino, kad turi Van Buitenen memorandumą ir vidaus pažymas, tačiau paneigė, kad vienas iš jo darbuotojų už šią informaciją mokėjo pinigus Komisijos pareigūnui ar tarnautojui.
8 Prieš tai paprašęs OLAF atsiimti jam pateiktus kaltinimus dėl korupcijos, 2002 m. spalio 22 d. ieškovas kreipėsi į Europos ombudsmeną. 2003 m. birželio 18 d. Europos ombudsmenas pateikė OLAF savo rekomendacijos projektą, pateikdamas jame savo nuomonę, kad kaltinimo korupcija pareiškimas 2002 m. kovo 27 d. pranešime spaudai, neturint patikimų faktinių įrodymų, buvo netinkamo administravimo atvejis ir kad OLAF turėtų apsvarstyti galimybę paneigti pranešime spaudai pateiktus kaltinimus korupcija. Atsakydama į šią rekomendaciją, 2003 m. rugsėjo 30 d. OLAF paskelbė pranešimą spaudai „OLAF paaiškinimas apie akivaizdų informacijos nutekėjimą“ ir apie jį informavo Europos ombudsmeną. 2003 m. lapkričio 20 d. pastarasis pateikė savo sprendimą, išsakydamas kritišką pastabą savo išvadose.
9 Vadovaudamasi Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 dalimi, 2004 m. vasario 11 d. OLAF persiuntė informaciją apie 2002 m. kovo 12 d. pradėto vidaus tyrimo rezultatus Briuselio (Belgija) ir Hamburgo (Vokietija) prokuratūroms (toliau – ginčijamas informacijos persiuntimas).
10 Atsižvelgus į šią informaciją, Belgijoje buvo pradėtas tyrimas dėl profesinės paslapties atskleidimo. Briuselio parengtinio tyrimo teisėjo 2004 m. kovo 19 d. Sprendimu Belgijos federalinė policija atliko kratą ieškovo biure ir namuose. Per kratą buvo paimta daug ieškovui priklausančių dokumentų ir kitų daiktų. 2004 m. kovo 23 d. ieškovas dėl šios kratos pateikė skundą bylą tiriančiam teisėjui, kuris šį skundą atmetė. Ieškovas šį sprendimą 2004 m. balandžio mėnesį apskundė chambre des mises en accusation
(kaltinamųjų skundus nagrinėjančiai kolegijai).“
Procesas Pirmosios instancijos teisme
8. 2004 m. birželio 1 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje užregistruotu ieškiniu ieškovas prašė panaikinti ginčijamą priemonę, kuria buvo persiųsta informacija, ir atlyginti žalą, patirtą dėl šio persiuntimo ir su juo susijusių OLAF veiksmų.
9. 2004 m. birželio 4 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje užregistruotu
pateiktu atskiru dokumentu, remdamasis EB 243 straipsniu, ieškovas
laikinąsias apsaugos priemones taikančio teisėjo paprašė:
– nurodyti sustabdyti bet kokios priemonės ar veiksmo, kurių galėtų būti imamasi dėl ginčijamo informacijos persiuntimo, ar jų dalies vykdymą,
– nurodyti OLAF nesiimti jokių veiksmų siekiant gauti, susipažinti, tirti bet kokį dokumentą ar kitą informaciją, kuria disponuoja Belgijos ir Vokietijos teisminės valdžios institucijos po 2004 m. kovo 19 d. ieškovo namuose ir biure atliktų kratų, kurių metu buvo paimti jo dokumentai, kompiuteris ir kiti daiktai, ar išklausyti jų turinį,
– kol bus atliekamas tolesnis tyrimas ir OLAF pateiks savo pastabas, nurodyti OLAF nedelsiant sustabdyti visus veiksmus, kurių gali būti imtasi po šio informacijos persiuntimo, nepažeidžiant Pirmosios instancijos teismo pirmininko sprendimo anksčiau išdėstytų dviejų prašymų atžvilgiu,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
– nurodyti imtis kitų būtinų veiksmų.
10. Komisija paprašė atmesti prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones, remdamasi, visų pirma, akivaizdžiu ieškovo pateikto ieškinio dėl panaikinimo nepriimtinumu.
11. TŽF paprašė leisti įstoti į bylą ieškovo reikalavimams palaikyti.
Skundžiama nutartis
12. Skundžiamoje nutartyje laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, patenkinęs TŽF pateiktą prašymą įstoti į bylą, šios nutarties 32 punkte priminė, kad pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką, jeigu tvirtinama, kad pagrindinis ieškinys, kurio pagrindu prašoma taikyti laikinąsias apsaugos priemones, yra akivaizdžiai nepriimtinas, reikia nustatyti, ar yra tam tikrų aplinkybių, leidžiančių padaryti išvadą, kad ieškinys prima facie priimtinas.
13. Skundžiamos nutarties 47 punkte šiuo atžvilgiu jis nusprendė, kad šioje stadijoje neatrodo, jog yra aplinkybių, leidžiančių pripažinti, kad ieškovo pagrindinėje byloje pareikštas ieškinys dėl panaikinimo prima facie priimtinas.
14. Skundžiamos nutarties 46 punkte laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas nusprendė: kadangi OLAF sprendimas persiųsti ginčijamą informaciją neturi privalomo teisinio poveikio, jis nėra aktas, kurį būtų galima ginčyti.
15. Skundžiamos nutarties 38 punkte laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas priminė, kad ieškinį dėl panaikinimo galima pateikti tik dėl aktų ir sprendimų, turinčių privalomą teisinį poveikį, kurie daro įtaką ieškovo interesams aiškiai pakeisdami jo teisinę padėtį, o tos pačios nutarties 43 punkte jis pažymėjo, kad ginčijamas informacijos persiuntimas Belgijos ir Vokietijos valdžios institucijoms neturi privalomo teisinio poveikio ir jos savo nuožiūra gali nuspręsti, ar dėl OLAF atliktų tyrimų reikia imtis tolesnių veiksmų.
16. Galiausia skundžiamos nutarties 48 punkte laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas pažymėjo, kad EB 10 straipsnyje numatyta lojalaus bendradarbiavimo pareiga neįpareigoja nacionalinių valdžios institucijų imtis tam tikrų veiksmų, jei jos mano, kad persiųstoje informacijoje tam nėra pakankamo pagrindo. Be to, dėl argumento, susijusio su teise į veiksmingą teisminę gynybą, tos pačios nutarties 45 punkte šis teisėjas nusprendė, kad ieškovas
nenurodė jokių aplinkybių, dėl kurių jis negalėtų ginčyti nacionalinių teisminės valdžios institucijų sprendimo atlikti kratą jo namuose ir biure.
17. Skundžiamos nutarties 48 punkte laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas padarė išvadą, kad jis nagrinės tik ieškovo argumentus, susijusius su jo reikalavimais dėl žalos atlyginimo, o šios nutarties 62 punkte nusprendė, kad ieškovas teisės požiūriu pakankamai neįrodė, jog šie reikalavimai nėra akivaizdžiai nepagrįsti.
18. Tokiomis aplinkybėmis skundžiamos nutarties 63 punkte laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas atmetė jam pateiktą prašymą.
Apeliacinis skundas
19. Apeliaciniame skunde apeliantas prašo panaikinti skundžiamą nutartį ir patenkinti visus reikalavimus, kuriuos jis pateikė laikinąsias apsaugos priemones taikančiam teisėjui.
20. Komisija Teisingumo Teismo pirmininko prašo atmesti apeliacinį skundą. Subsidiariai ji prašo atmesti prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones. Be to, ji prašo priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
21. TŽF prašo panaikinti skundžiamą nutartį ir patenkinti apelianto prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones.
Dėl apeliacinio skundo
22. Grįsdamas savo apeliacinį skundą, apeliantas nurodo tris pagrindus. Pirmasis susijęs su klaidingu laikinąsias apsaugos priemones taikančio teisėjo atliktu ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo vertinimu, antras – su klaidingu šio teisėjo atliktu priežastinio ryšio tarp ginčijamo informacijos persiuntimo ir apelianto tvirtinamos žalos vertinimu ir trečias – su teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimu.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
23. Pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantas teigia, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, nuspręsdamas, jog ieškinys dėl panaikinimo yra akivaizdžiai nepriimtinas, padarė teisės klaidą.
Dėl pirmos, antros ir trečios pirmo apeliacinio skundo pagrindo dalių
24. Pirmos trys pirmojo pagrindo dalys susijusios su klausimu dėl Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 dalies pagrindu priimtų priemonių teisinio pobūdžio. Todėl jos nagrinėtinos kartu.
25. Apeliantas pirmiausia tvirtina, kad nėra jokio Teisingumo Teismo ar Pirmosios instancijos teismo sprendimo, kuriame būtų aiškinama Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 dalis ir išspręstas šios nuostatos pagrindu OLAF priimtų aktų teisinio pobūdžio klausimas.
26. Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad galimybė padaryti išvadą, jog nėra pagrindo manyti, kad ieškinys dėl panaikinimo prima facie priimtinas, kaip tai padarė laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas skundžiamos nutarties 47 punkte, nepriklauso nuo Bendrijos teismų praktikos, susijusios su pagrindiniame ieškinyje iškeltu ar iškeltais teisiniais klausimais, buvimo. Nors tokia teismų praktika galėtų palengvinti tokią išvadą, akivaizdus ieškinio nepriimtinumas taip pat gali išplaukti iš aplinkybių, kurios dar nebuvo nagrinėtos Bendrijos teismų praktikoje. Iš to darytina išvada, kad apelianto argumentai dėl teisminio precedento nebuvimo yra netinkami.
27. Toliau apeliantas ginčija skundžiamoje nutartyje pateiktą aiškinimą, kad Reglamento Nr. 1073/1999, būtent jo 10 straipsnio 2 dalies, pagrindu priimtos priemonės neturi privalomo teisinio poveikio. Jis teigia, kad nacionalinės institucijos turėjo imtis veiksmų dėl ginčijamo informacijos persiuntimo, o tai jos ir padarė. Jo nuomone, nutartyje šis informacijos persiuntimas buvo klaidingai kvalifikuotas kaip paprasta informavimo priemonė, nes iš tikrųjų tai buvo teisinis veiksmas, reikalingas tam, kad OLAF, atlikdama savo vidaus tyrimą, turėtų teisę susipažinti su nacionalinės policijos turimais dokumentais.
28. Skundžiamos nutarties 43 punkte laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas teisiškai kvalifikavo ginčijamą informacijos persiuntimą ir, remdamasis tiek Reglamentu Nr. 1073/1999, tiek 2004 m. vasario 11 d. laišku, kuriuo OLAF pateikė informaciją nacionalinėms teisminėms institucijoms, padarė išvadą, kad toks persiuntimas šioms institucijoms neturėjo jokio privalomo teisinio poveikio.
29. Tiesa, kad, laikinoje ataskaitoje, kuri pridėta prie minėto laiško ir buvo sudedamoji ginčijamo informacijos persiuntimo dalis, kaip tvirtina TŽF, nurodoma, jog „informacijos persiuntimas teisminėms institucijoms (Briuselio ir Hamburgo prokuratūroms) reikalingas pradėti nepriklausomas, tačiau suderintas procedūras“, ir kad šios ataskaitos antraštinėje dalyje „Skuba“ patikslinama, jog „atsižvelgiant į tai, kad pagal mūsų turimą informaciją šių metų kovo mėnesį H.-M. Tillack išvyks iš Briuselio dirbti Stern
korespondentu Vašingtone (JAV), reikalingi skubūs veiksmai. Jam išvykus iš Briuselio, svarbūs įrodymų dokumentai gali būti galutinai prarasti“.
30. Tačiau akivaizdu, kad OLAF paliko kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų diskrecijai spręsti, kokių tolesnių veiksmų imtis dėl ginčijamo informacijos persiuntimo. Taigi, kaip matyti iš pačios minėtos ataskaitos, OLAF neprašė šių valdžios institucijų imtis konkrečių priemonių H.‑M. Tillack atžvilgiu.
31. Tokie OLAF veiksmai neprieštarauja Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 daliai. Ši nuostata tik numato, kad Tarnybos direktorius atitinkamos valstybės narės teisminėms institucijoms siunčia vidaus tyrimų, susijusių su veikomis, galinčiomis užtraukti baudžiamąją atsakomybę, metu Tarnybos gautą informaciją. Nei šios nuostatos tekste, nei minėto reglamento tryliktoje konstatuojamoje dalyje nėra nė menkiausios užuominos apie tai, kad toks informacijos persiuntimas turi privalomą teisinį poveikį jos gavėjams.
32. Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 dalyje daroma prielaida, kad pati priemonė, kaip antai ginčijamas informacijos persiuntimas, nesukelia nepalankių pasekmių, tačiau prireikus jos pagrindu kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos gali pradėti administracinį arba baudžiamąjį procesą. Taigi tik šios institucijos visiškai atsakingos už tolesnius veiksmus, kurių jos gali imtis dėl joms persiųstos informacijos.
33. Šio Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 dalies aiškinimo nepaneigia EB  10 straipsnyje numatyta lojalaus bendradarbiavimo pareiga. Nors ši nuostata draudžia paneigti bet kokią nacionalinių valdžios institucijų pareigą išnagrinėti OLAF persiųstą informaciją, ji neįpareigoja laikytis aiškinimo, pagal kurį priemonei, tokiai kaip ginčijamas informacijos persiuntimas, suteikiamas privalomas pobūdis ir šios valdžios institucijos įpareigojamos imtis konkrečių veiksmų, nes toks aiškinimas pakeistų Reglamento Nr. 1073/1999 įgyvendinimui numatytą pareigų ir atsakomybės padalijimą.
34. Darytina išvada, kad laikinąsias apsaugos priemones taikančio teisėjo išvada, pagal kurią ginčijamas informacijos persiuntimas nėra aktas, kurį būtų galima ginčyti, nėra klaidinga, todėl pirmai, antrai ir trečiai pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalims negali būti pritarta.
Dėl ketvirtos pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalies
35. Ketvirta pirmo apeliacinio skundo dalimi apeliantas tvirtina, jog laikinąsias apsaugos priemones taikančio teisėjo išvada, kad ieškinys dėl panaikinimo akivaizdžiai nepriimtinas, prieštarauja veiksmingos teisminės gynybos principui.
36. Šiuo atžvilgiu Komisija teigia, kad egzistuoja pakankama teisminė gynyba nacionaliniu lygmeniu. Ji mano, kad privačių asmenų teisminę gynybą turi užtikrinti nacionaliniai teismai, kai vienintelis aktas, kurį galima ginčyti, yra nacionaliniu lygmeniu priimtas aktas arba šis aktas buvo priimtas remiantis Bendrijos aktu, dėl kurio pagal EB 230 straipsnį negalima pareikšti ieškinio Bendrijos teismuose.
37. TŽF neginčija, kad dėl Belgijos valdžios institucijų priimtų aktų apeliantas turėjo galimybę pareikšti ieškinį nacionaliniuose teismuose. Tačiau ji pažymi, kad pastarosios, nagrinėdamos bylą, niekuomet nenagrinėjo OLAF persiųstos informacijos pagrįstumo. TŽF nuomone, skundžiama nutartimi buvo atsisakyta vykdyti teisingumą apelianto atžvilgiu.
38. Šiuo atžvilgiu primintina, kad, kaip konstatuota šios nutarties 32 punkte, tik nacionalinės institucijos visiškai atsakingos už tolesnius veiksmus, kurių jos gali imtis dėl OLAF persiųstos informacijos. Taigi šios institucijos turi pačios patikrinti, ar tokia informacija pateisina arba reikalauja, kad būtų imtasi baudžiamojo persekiojimo. Todėl nuo tokio persekiojimo nacionaliniu lygmeniu turi būti užtikrina teisminė gynyba kartu su visomis vidaus teisėje numatytomis garantijomis, įskaitant tas, kurios išplaukia iš pagrindinių teisių, kurių, kaip pagrindinių Bendrijos teisės principų, įgyvendindamos Bendrijos teisės aktus, turi taip pat nepažeisti valstybės narės (žr., be kita ko, 1989 m. liepos 13 d. Sprendimo Wachauf, 5/88, Rink. p. 2609, 19 punktą ir 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo Booker Aquaculture ir Hydro Seafood, C‑20/00 ir C‑64/00, Rink. p. I-7411, 88 punktą).
39. Nacionaliniu lygmeniu pareikšto ieškinio atveju šį ieškinį nagrinėjantis teismas turi galimybę EB 234 straipsnio pagrindu pateikdamas Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pastarojo klausti – tam tikrais atvejais šalių prašymu, –
dėl Bendrijos teisės nuostatų aiškinimo, kuris, jo manymu, reikalingas priimti sprendimą.
40. Darytina išvada, kad teiginys, jog skundžiamoje nutartyje padaryta išvada pažeidžia veiksmingą teisminę gynybą, yra neteisingas. Todėl ketvirtai pirmojo apeliacinio skundo pagrindo daliai negali būti pritarta.
41. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmasis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas.
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
42. Antruoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantas teigia, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, nuspręsdamas, kad nėra priežastinio ryšio tarp OLAF informacijos persiuntimo nacionalinėms valdžios institucijoms ir ieškovo tvirtinamos žalos, padarė teisės klaidą. Svarbu pažymėti, kad šiame apeliaciniame procese nagrinėtinas tik ginčijamas informacijos persiuntimas, esantis potencialiu tvirtinamos žalos šaltiniu, nes apelianto prašymas atlyginti žalą, grindžiamas dviem šios Tarnybos pranešimais spaudai, nėra diskutuotinas. Be to, apeliantas tvirtina, kad skundžiama nutartis šiuo klausimu nepakankamai pagrįsta.
43. Iš skundžiamos nutarties 54 punkto matyti, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, remdamasis nusistovėjusia teismų praktika, nusprendė, jog turi būti tiesioginis ryšys tarp tariamo neteisėto atitinkamos Bendrijos institucijos veiksmo ir žalos, dėl kurios skundžiamasi, ir kad neteisėtas šios institucijos elgesys turi būti pagrindinė žalą sukėlusi priežastis.
44. Remdamasis šia teismų praktika, skundžiamos nutarties 58 punkte laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas konstatavo, kad tarp vienintelio OLAF informacijos persiuntimo nacionalinėms valdžios institucijoms ir žalos, kurią ieškovas tariamai patyrė, nėra priežastinio ryšio. Šio teisėjo teigimu, aišku, kad, jei nacionalinės valdžios institucijos nebūtų priėmusios sprendimo pradėti teisminio tyrimo, ieškovas nebūtų patyręs jo nurodomos žalos.
45. Vis dėlto apeliantas tvirtina, kad skundžiamoje nutartyje buvo klaidingai apibūdinti ir pritaikyti kriterijai, nustatyti teismų praktikoje, susijusioje su priežastinio ryšio sąlyga. Jo teigimu, esminis kriterijus yra atsakymas į klausimą, ar ginčijamas informacijos persiuntimas yra esminė žalos priežastis, o ne į klausimą, ar šis ginčijamas informacijos persiuntimas yra paskutinis veiksmas priežastinio ryšio grandinėje.
46. Šiuo atveju pakanka konstatuoti, kad iš skundžiamos nutarties 58 punkto aiškiai matyti, jog nacionalinių institucijų sprendimo pradėti teisminį tyrimą pasekmės atsirado ne dėl to, kad jis yra paskutinis veiksmas priežastinio ryšio grandinėje, o dėl to, kad jis yra esminė tariamai patirtos žalos priežastis.
47. Šiomis aplinkybėmis neatrodo, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas klaidingai taikė su priežastiniu ryšiu susijusią teismų praktiką arba kad jis nepakankamai pagrindė savo sprendimą šiuo klausimu.
48. Iš to darytina išvada, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas taip pat atmestinas.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
49. Trečiuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantas teigia, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas pažeidė jo teisę į veiksmingą teisminę gynybą.
50. Kadangi su tariamu teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimu susiję argumentai buvo išnagrinėti ketvirtos pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalies vertinimo metu, be to, dėl šio apeliacinio skundo pagrindo apeliantas nepateikė papildomų įrodymų, galinčių paneigti nagrinėjant pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą padarytas išvadas, trečiasis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas.
51. Kadangi nė vienas iš trijų apelianto nurodytų pagrindų, kuriais jis remiasi apeliaciniame skunde, nėra pagrįstas, šis apeliacinis skundas yra atmestinas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
52. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal Procedūros reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir apeliantas pralaimėjo bylą, jis turi padengti visas bylinėjimosi išlaidas. Remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies trečiąja pastraipa, taip pat taikoma apeliaciniame procese pagal Procedūros reglamento 118 straipsnį, Teisingumo Teismas kitiems nei valstybė narė ar institucija įstojusiems į bylą asmenims gali nurodyti padengti savo išlaidas. Taikant šią nuostatą, TŽF padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismo pirmininkas nutaria:
1. Atmesti apeliacinį skundą.
2. Priteisti iš H.‑M. Tillack bylinėjimosi šiame procese išlaidas.
3. Tarptautinė žurnalistų federacija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.