62004CC0140_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šis prejudicinis klausimas susijęs su Bendrijos muitinės kodekso(2) (toliau – Kodeksas) 203 straipsnio 3 dalies paskutinės įtraukos aiškinimu.
2. Antverpeno apeliacinis teismas ( Hof van beroep ) Teisingumo Teismo klausia, ar asmuo atsako už mokestinę skolą, jei dingsta į Bendriją įvežtos, muitinei deklaruotos ir sandėliuotos prekės prieš įforminant joms muitinės sankcionuotus veiksmus.
I – Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla
3. 1996 m. birželio 9 d. NV United Antwerp Maritime Agencies (toliau – Unamar ) Antverpeno muitinės įstaigai, kartu su tinkamai užpildyta bendrąja deklaracija, pateikė konteinerį su 901 dėže L & M
tabako cigarečių, kurį iš Brazilijos miesto Paranagua laivu Cap. Trafalgar atgabeno bendrovė Hamburg Süd (3) .
4. To paties mėnesio 18 d. NV Seaport Terminals
(šiuo metu – NV Katoen Natie Terminals ), sandėliavimu ir platinimu užsiimanti įmonė, iškrovė konteinerį ir laukdama muitinės sankcionuotų veiksmų įforminimo saugojo jį nuosavoje teritorijoje, specialiai šiam tikslui skirtoje krantinėje.
5. Birželio 19 d. ryte nustatyta, kad krovinys dingo, todėl nebuvo pateiktas muitinei.
6. Belgijos muitinė 1998 m. kovo 13 d. raštais kreipėsi į Unamar
ir Seaport Terminal, reikalaudama sumokėti muitą, akcizą ir specialius mokesčius, t. y. 785 555,04 euro bei palūkanas ir papildomas išlaidas.
7. Abi bendrovės užginčijo šį nurodymą sumokėti, o Antverpeno pirmosios instancijos teismui ( Rechtbank van eerste aanleg de Amberes ) 2002 m. rugsėjo 9 d. atmetus jų ieškinius, pateikė apeliaciją Hof van beroep .
II – Teisinės aplinkybės
A – Norma, kurią prašoma išaiškinti
8. Pareiga sumokėti mokesčius už prekes, importuojamas į Bendrijos teritoriją, gali atsirasti skirtingais Kodekso 201–205 straipsniuose nurodytais pagrindais, taip pat ir prekių neteisėto paėmimo iš muitinės priežiūros pagrindu, nurodytu 203 straipsnyje(4) . Todėl pagal 203 straipsnio 3 dalį, be asmenų, paėmusių prekes iš muitinės priežiūros, dalyvavusių paėmime, įsigijusių arba laikiusių atitinkamas prekes ir žinojusių apie prekių neteisėtą kilmę, kaip skolininkas(5) muitinei taip pat atsako „ asmuo, turėjęs vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu (6) arba su prekėms įformintos muitinės procedūros taikymu“.
B – Dėl pateikimo muitinei, bendros deklaracijos ir laikino prekių saugojimo
9. Prekes į Bendriją importuojantis asmuo turi jas nugabenti ir pateikti muitinei; antrąją pareigą turi ir asmuo, prisiėmęs atsakomybę už prekių gabenimą po jų pateikimo muitinei (Bendrijos muitinės kodekso 38 straipsnio 1 dalies a punktas ir 40 straipsnis).
10. Formalus reikalavimas pateikti bendrąją deklaraciją taip pat turi būti įvykdytas, tam tikrais atvejais jį galima pavesti atlikti atstovui (Kodekso 43 straipsnis ir 44 straipsnio 2 dalis). Šis deklaranto pasirašomas dokumentas yra skirtas padėti muitinei patikrinti, ar per Kodekso 49 straipsnyje nustatytą terminą deklaracijoje nurodytoms prekėms įforminti muitinės sankcionuoti veiksmai (Reglamento Nr. 2454/93(7) 183 straipsnio 1 ir 2 dalys, toliau – Įgyvendinimo reglamentas).
11. Atlikus pirmiau nurodytus formalumus prekės tampa „laikinai saugomomis prekėmis“, laikomomis muitinės nurodytose vietose, laikantis šios institucijos nustatytų sąlygų, be to, muitinė turi teisę pareikalauti, kad prekes laikantis asmuo pateiktų garantiją, užtikrinančią skolos sumokėjimą, jei gabenamos prekės būtų neteisėtai paimtos iš muitinės priežiūros (Kodekso 50 ir 51 straipsniai bei 53 straipsnio 2 dalis kartu su 203 straipsniu).
12. Iki deklaracijoje nurodytoms prekėms, jų neiškraunant, įforminami muitinės sankcionuoti formalumai, asmuo, kuris jas įvežė į muitų teritoriją arba kuris jas gabeno po pateikimo muitinei, arba asmuo, kurio vardu jie veikia, vykdo muitinės įstaigų reikalavimus. Po prekių iškrovimo ši pareiga pereina tiems asmenims, kurie prekes toliau gabena arba jas saugo (Įgyvendinimo reglamento 183 ir 184 straipsniai, skaitant juos kartu su Kodekso 44 straipsnio 2 dalimi).
III – Prejudiciniai klausimai
13. Atsižvelgdamas į nurodytą situaciją Antverpeno Hof van beroep
Teisingumo Teismui pateikė tokius klausimus:
„1.	Ar asmuo, kuris turi pateikti prekes muitinei (Bendrijos muitinės kodekso 40 straipsnis), t. y. asmeniškai ar per atstovą pateikti bendrąją deklaraciją (Bendrijos muitinės kodekso 44 straipsnio 2 dalis) ir ją pasirašyti (Įgyvendinimo reglamento < ... > 183 straipsnio 1 dalis), ir neiškraunant jų iš transporto priemonės, kuria prekės buvo įvežtos į Bendriją, iki muitinės sankcionuotų veiksmų įforminimo pateikti prekes muitinės įstaigoms, laikytinas privalančiu vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu (Bendrijos muitinės kodekso < ... > 203 straipsnio 3 dalies paskutinės įtraukos prasme)?
2.	Ar asmuo, laikantis numatomas toliau gabenti arba saugoti iškrautas prekes, t. y. kuris pagal Bendrijos muitinės kodekso 51 straipsnio 2 dalį ir 53 straipsnio 2 dalį gali būti vadinamas „prekes laikančiu asmeniu“ ir todėl pagal Įgyvendinimo reglamento 184 straipsnio 2 dalį muitinės įstaigų reikalavimu privalantis pateikti visas šias prekes nepakeisto pavidalo muitiniam tikrinimui, laikytinas privalančiu vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu (Kodekso 203 straipsnio 3 dalies paskutinė įtrauka)?
3.	Jei atsakymas į pirmąjį ir antrąjį klausimus yra teigiami, ar šiuose klausimuose nurodyti asmenys gali būti laikomi bendraisiais ir solidariaisiais skolos muitinei skolininkais, jei jie yra skirtingi asmenys (šioje byloje atitinkamai jūrinio transporto įmonės atstovas, įvežęs prekes į Bendriją, ir sandėliavimo įmonė, kuri saugo prekes ir jas padeda į muitinės įstaigų nurodytą iškrovimo vietą ar krantinę)?
4.	Jei atsakymas į trečiąjį klausimą yra teigiamas, ar pirmajame klausime nurodytas asmuo lieka skolininku iki momento, kai prekėms įforminami muitinės sankcionuoti veiksmai, neatsižvelgiant į tai, kad iškrovus prekes iš transporto priemonės, kuria jos įvežtos į Bendriją, prekės buvo saugomos arba padėtos į nurodytą vietą asmens, kuris nurodytas antrame klausime?
5.	Jei atsakymas į trečiąjį klausimą yra neigiamas, ar pirmajame klausime nurodytas asmuo lieka skolininku iki prekės perduodamos asmeniui, nurodytam antrame klausime, ir ar pastarasis tampa skolininku nuo momento, kai šias prekes pradeda saugoti ir dėti į nurodytą vietą?
6.	Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, o į antrąjį klausimą – neigiamas, ar pirmajame klausime nurodytas asmuo laikytinas skolininku iki prekių perdavimo antrajame klausime nurodytam asmeniui, ar iki muitinės sankcionuotų veiksmų įforminimo prekėms momento?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
14. Komisija, Belgijos vyriausybė ir ieškovės pagrindinėje byloje pateikė rašytines pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 20 straipsnį.
15. 2005 m. balandžio 7 d. posėdyje dalyvavo ir pastabas žodžiu pateikė rašytinėje proceso dalyje dalyvavusių šalių atstovai.
V – Prejudicinių klausimų nagrinėjimas
A – Įvadinės pastabos
16. Iš pradžių nurodytinos dvi pastabos, viena dėl faktinių aplinkybių, o kita – dėl teisinių.
17. Pirmoji pastaba yra susijusi su griežtu Unamar
neigimu, kad ji pateikė ir patvirtino frachto sąrašą, kuris šioje byloje yra labai svarbus bendrosios deklaracijos dokumentas. Tai yra viena iš nutartyje pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo nurodytų aplinkybių, kurią turi nustatyti nacionalinis teismas ir dėl kurios Teisingumo Teismas negali pareikšti nuomonės. Todėl jokia diskusija šiuo klausimu netęstina, o atsakymas pateiktinas nesiaiškinant, kas atliko formalumus, nurodytus nacionalinio teismo nutartyje.
18. Antroji pastaba, kurią pateikė Komisija, susijusi su aplinkybe, kad Belgijos administracinė institucija pradėjo procesą ir Bendrijos muitinės kodekso 202 straipsnio pagrindu pateikė Unamar
ir Seaport Terminals
reikalavimą vykdyti įsipareigojimus, nes manė, kad skola atsirado dėl tabako įvežimo į Bendriją neteisėtu būdu, o Antverpeno Hof van beroep nurodo, kad šiuo atveju yra taikytinas 203 straipsnis, pagal kurį apmokestinimo priežastis yra neteisėtas prekių paėmimas iš muitinės priežiūros. Teisingumo Teismui reikėtų vadovautis pastarąja aplinkybe pateikiant nacionaliniam teismui išaiškinimą, o pastarasis, siekdamas išspręsti ginčą, turi teisę parinkti ir taikyti normą(8) .
B – Pirmieji du klausimai
19. Nesutarimai pagrindinėje byloje yra aiškiai apibūdinti ir susiję su nustatymu subjekto, kuris, neteisėtai paėmus prekes iš muitinės priežiūros, atsako už skolą muitinei kartu su asmenimis, paėmusiais prekes, dalyvavusiais paėmime, ir asmenimis, pasinaudojusiais žiniomis apie neteisėtą prekių kilmę. Antverpeno Hof van beroep
abejoja dėl nuostatoje nurodytas sąlygas atitinkančio „asmens, turėjusio vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu“ (Kodekso 203 straipsnio 3 dalies paskutinės įtraukos pirmoji pastraipa).
20. Pagal pirmiau nurodytas teisines aplinkybes išskirtini trys etapai. Pirmas yra formaliame bendrosios deklaracijos dokumente nurodytų prekių pateikimas muitinei. Antras, svarbiausias nagrinėjant šį prejudicinį klausimą, etapas yra prekių tapimas laikinai prižiūrimomis ir skirtomis pateikti muitinės įstaigai tiek kartų, kiek ši pareikalauja, kuris tęsiasi nuo prekių įvežimo į Bendrijos teritoriją iki muitinės sankcionuotų veiksmų įforminimo. Trečias etapas prasideda po antro.
21. Pirmame etape mokėti mokesčius privalo importuotojas, kuris gabena prekes po sienos kirtimo, arba asmuo, kurio vardu tai atliekama. Antrame etape reikėtų išskirti du atvejus: jei prekės paliekamos transporto priemonėje, skola lieka tiems patiems asmenims, kurie yra atsakingi pirmame etape; jei prekės buvo iškrautos ir išpakuotos, skola atsiranda tiems asmenims, kurie jas laiko, ketindami toliau gabenti ar saugoti. Pagal Kodekso 101 straipsnio a dalį už tai, kad būtų užtikrinta, jog muitinės sandėlyje saugomos prekės nebūtų paimtos iš muitinės priežiūros, atsako sandėlio savininkas.
22. Todėl, jei iki muitinės sankcionuotų veiksmų įforminimo prekės nepateikiamos administracinei įstaigai tikrinti ir jos nebuvo iškrautos, mokestinė skola atsiranda asmenims, paėmusiems prekes iš muitinės priežiūros, dalyvavusiems paėmime ir jas įsigijusiems, bei importuotojui, vežėjui ar asmeniui, kuriam jie atstovauja; o iškrovus prekes – asmenims, kurie jas laiko, ketindami toliau gabenti ir saugoti.
23. Toks aiškinimas, pagrįstas pažodine nurodytų normų reikšme, kaip pastebi Komisija, yra suderinamas su šių normų tikslu: tam, kad būtų išvengta neteisėto importo, iki muitinės sankcionuotų veiksmų įforminimo prekėms ir iki mokesčio, nuo kurio prekių laikytojas yra laikinai ar galutinai atleistas, sumokėjimo(9), šis asmuo privalo pateikti importuotas prekes tiek kartų, kiek yra prašomas, ir yra atsakingas jas praradus(10) . Tais pačiais pagrindais Kodekso 51 straipsnio 2 dalis administracinei įstaigai suteikia teisę laikinojo saugojimo atveju reikalauti iš prekių turėtojo pateikti garantiją mokestinės skolos sumokėjimui užtikrinti, jei prekės nebūtų pateiktos atitinkamam tikrinimui.
24. Vadovaudamasis pirmiau nurodytais motyvais siūlau Teisingumo Teismui į pirmuosius du prejudicinius klausimus atsakyti taip, kad Bendrijos muitinės kodekso 203 straipsnio 3 dalies paskutinės įtraukos pirmojoje pastraipoje nurodytas asmuo, turintis vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu, reiškia:
– prekes laikant neiškrautas iš transporto priemonės: a) asmenį, kuris jas įvežė į Bendrijos muitų teritoriją; b) asmenį, kuris iki ir po prekių pateikimo muitinei turi jas gabenti; c) asmenį, kuriam atstovauja bent vienas iš pirmiau nurodytų asmenų,
– jei prekės buvo iškrautos – asmenį, kuris jas laiko, ketindamas toliau gabenti ar saugoti.
C – Trečiasis–šeštasis klausimai
25. Šiais keturiais klausimais Belgijos teismas siekia išsiaiškinti, ar visose nurodytose situacijose atsakomybė kyla tuo pačiu laikotarpiu ir solidariai, ar atskirais laikotarpiais, o jei taip, kuriuo momentu ji pasikeičia. Atsakymas į šį klausimą išplaukia iš pirmiau pateiktų argumentų ir atsakymo į pirmuosius du klausimus.
26. Kodekso 203 straipsnyje numatytais atvejais asmuo, turintis su prekių laikinu saugojimu susijusių prievolių, kartu yra muitų skolininkas. Tokie reikalavimai, kurių pagrindinis yra laikyti prekes prieinamas muitinės įstaigoms, keliami prekių turėtojui, kuris Įgyvendinimo reglamento 184 straipsnyje apibrėžtas vadovaujantis objektyviu kriterijumi, t. y. prekių laikymu. Taigi nėra tuo pačiu metu egzistuojančios ir solidarios pareigos, o yra tik viena po kitos kylančios pareigos, kai asmuo, privalantis pateikti prekes muitinei bei pateikti ir pasirašyti bendrąją deklaraciją, yra atsakingas iki prekių iškrovimo momento, nuo kurio skolininku tampa asmuo, atsakingas už prekių tolesnį gabenimą ir saugojimą.
27. Atsižvelgiant į normos, kurią jau aiškinau, tikslą, lemianti aplinkybė yra prekių laikymas, taigi faktinis valdymas: asmuo, kuris saugo prekes savo jėgomis ir kuris užtikrina, kad prekių pavidalas nebūtų pakeistas, prisiima mokestines skolas, jei tuo metu, kai laiko prekes, jos yra paimamos vengiant muitinės priežiūros. Todėl pagal Kodekso 51 straipsnio 2 dalį leidžiama reikalauti, kad laikinojo saugojimo metu būtų pateiktos garantijos siekiant užtikrinti muitų sumokėjimą tuo atveju, jei prekės nebūtų pateiktos muitiniam tikrinimui.
28. Pagal Kodekso 213 straipsnį, jeigu vieną skolą muitinei privalo sumokėti keli asmenys, jie solidariai atsako už tokią skolą; atitinkamai taikant šią normą gali atsirasti konkurencija dėl skolos(11), ko nėra aptariamuoju atveju, tačiau, kaip jau minėta, Įgyvendinimo reglamento 184 straipsnis panaikina solidariosios atsakomybės galimybę, nes iškrovimas nurodomas kaip atsakomybės perėmimo momentas.
29. Kaip teigia Belgijos vyriausybė, deklarantas arba Kodekso 44 straipsnio 2 dalyje nurodyti asmenys atsako už tai, kad prekėms būtų įforminti muitinės sankcionuoti veiksmai, ir prisiima išlaidas, susijusias su priemonėmis, kurių imasi muitinė, siekdama sureguliuoti situaciją (Įgyvendinimo reglamento 187 straipsnis kartu su Kodekso 53 straipsniu), tačiau šios nuostatos taikomos neatsižvelgiant į Kodekso 203 straipsnio 3 dalies paskutinės įtraukos pirmąją pastraipą, kurioje nurodytos su laikinuoju saugojimu susijusios pareigos, t. y. pateikti prekes muitiniam tikrinimui. Kitaip tariant, pastarojoje nuostatoje įtvirtinta skolininko nustatymo prekių nepateikimo muitiniam tikrinimui taisyklė, apibrėžianti, be kita ko, asmenis, kuriems atsiranda su laikinuoju prekių saugojimu susijusios prievolės, o minėtu 187 straipsniu apibrėžiama tokia situacija, kai prekei reikia įforminti muitinės sankcionuotus veiksmus tam, kad ji būtų išleista į laisvą apyvartą atlikus reikiamus formalumus.
30. Todėl pirmajame ir antrajame klausime nurodyti asmenys atsako ne solidariai, bet vienas po kito, t. y. pirmajame klausime nurodytieji atsako tik iki momento, kai iškrovus prekes jos perduodamos antrajame klausime nurodytiesiems asmenims, kurie nuo šio momento tampa vieninteliai privalantys vykdyti reikalavimus, numatytus Kodekso 203 straipsnio 3 dalies paskutinės įtraukos pirmojoje pastraipoje.
VI – Išvada
31. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, siūlau Teisingumo Teismui į Antverpeno Hof van beroep
pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1. 	1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 203 straipsnio 3 dalies paskutinėje įtraukoje nurodytas “asmuo, turėjęs vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu“, reiškia:
– prekes laikant neiškrautas iš transporto priemonės: a) asmenį, kuris jas įvežė į Bendrijos muitų teritoriją; b) asmenį, kuris iki ir po prekių pateikimo muitinei turi jas gabenti; c) asmenį, kuriam atstovauja bent vienas iš pirmiau nurodytų asmenų,
– jei prekės buvo iškrautos – asmenį, kuris jas laiko, ketindamas
toliau gabenti ar saugoti.
2.	Šios dvi grupės neatsako vienu metu ir solidariai, bet tik viena po kitos, t. y. pirmajame klausime nurodyti asmenys yra atsakingi tik iki momento, kai iškrovus prekes, jos perduodamos antrajame klausime nurodytiems asmenims, kurie nuo šio momento tampa vieninteliai privalantys vykdyti reikalavimus, numatytus šio kodekso 203 straipsnio 3 dalies paskutinės įtraukos pirmojoje pastraipoje.“
(1) .
(2)
–	Patvirtintas 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2913/92 (OL L 302, p. 1).
(3)
–	Unamar
griežtai neigia pridėjusi nutartyje pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo nurodytą raštą. Savo pastabose ji teigia, kad dokumentą pasirašė ir pateikė bendrovės Hamburg Süd
atstovas.
(4)  –	Pagal Teisingumo Teismo praktiką ši nuostata taikoma, jei veiksmu ar neveikimu, kuriuo sutrukdoma, kad ir tik trumpam, kompetentingoms muitinės įstaigoms prieiti prie prekių, esančių muitinės priežiūroje, ir atlikti tikrinimą, nurodytą Muitinės kodekso 37 straipsnio 1 dalyje (2001 m. vasario 1 d. Sprendimas D.Wandel, C‑66/99, Rink. p. I‑873, 47 punktas; 2002 m. liepos 11 d. Sprendimas Liberexim, C-371/99, Rink. p. I‑6227, 55 punktas; 2004 m. vasario 12 d. Sprendimas Hamann Internacional, C‑337/01, Rink. p. I‑1791, 31 punktas; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas British American Tobacco, C-222/01, Rink. p. I‑4683, 47 punktas ir 2005 m. sausio 20 d. Sprendimas Honeywell Aerospace, C‑300/03, Rink. p. I‑0000, 19 punktas).
(5)  –	Teisingumo Teismas 2004 m. rugsėjo 23 d. Sprendime Spedition Ulustranus
(C‑414/02, Rink. p. I‑0000, 39 punktas) pripažino, kad Bendrijos muitinės kodeksu siekiama visiškai nustatyti sąlygas, kuriomis asmuo yra laikomas skolininku muitinei. Savo ruožtu doktrinoje teigiama, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas, vadovaudamasis praktiniais sumetimais, atsisakė pateikti apmokestinamojo įvykio ir atsakingų asmenų apibrėžimą, apsiribodamas aplinkybių, sukeliančių mokestinės prievolės atsiradimą, ir asmenų, kurie laikomi atsakingais, atsitiktiniu nurodymu (žr. F. Pelechá Zozaya „Código aduanero cummunitario y su applicación en España“, red. Marcial Pons, Madridas, 1995, p. 49).
(6)  –	Pažymėta mano.
(7)
–	1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamentas, išdėstantis Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1).
(8)
–	Be kita ko, tokia nuomonė yra teisinga, nes nagrinėjamos prekės nebuvo įvežtos į Bendrijos teritoriją neteisėtai, o vadovaujantis Kodekso 38–41 straipsniuose nurodytomis taisyklėmis; jų
muitinis patikrinimas nebuvo atliktas laukiant muitinės sankcionuotų veiksmų įforminimo.
(9)
–	Prekės, importuotos ne iš Europos Sąjungos valstybių ar teritorijų, tampa Bendrijos prekėmis išleidžiant jas į laisvą apyvartą, t. y. įforminus procedūrą, kuri reiškia, kad prekės apmokestintos visais teisiškai privalomais sumokėti muitais (Kodekso 79 straipsnis ir 201 straipsnio 1 dalis), o prekėms forminant išorinio tranzito, muitinio sandėliavimo, neapmokestinamojo laikinojo įvežimo perdirbti ar laikinojo importo procedūras, mokestinės prievolės iš esmės nekyla (91, 98, 114 ir 137 straipsniai).
(10)
–	Pagal Kodekso 37 straipsnį į Bendriją įvežtos prekės yra muitinės prižiūrimos ir gali būti muitinės tikrinamos. Jos lieka taip prižiūrimos tiek laiko, kiek atitinkamais atvejais reikia jų muitiniam statusui nustatyti.
(11)  –	Pagal šioje byloje prašomą išaiškinti frazę solidariai atsako, viena vertus, importuotojas, vežėjas ir asmuo, kuriam jie atstovaujama, kita vertus, prekių laikytojas, jei prekės buvo iškrautos iš pakrautosios priemonės.