62024CJ0767
TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. gruodžio 11 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – 7 straipsnio 1 dalis – Sąlygos pripažinimo nesąžininga pasekmės – Sutarties negaliojimas – Verslininko ieškinys dėl paskolos sumos, sumokėtos pagal sutartį, kuri turi būti pripažinta negaliojančia, grąžinimo – Pareiškimo dėl įskaitymo pateikimo pasekmės – Numanomas atsisakymas nuo senatimi grindžiamo prieštaravimo – Veiksmingas naudojimasis vartotojų procesinėmis teisėmis – Veiksmingumo principas – Nesąžiningų sąlygų draudimo sukeltas atgrasomasis poveikis“
Byloje C‑767/24 (Kuszycka) (
i
)
dėl Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija) 2024 m. lapkričio 6 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. lapkričio 6 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
mBank S.A.
prieš
ML
TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Condinanzi, teisėjai N. Jääskinen ir R. Frendo (pranešėja),
generalinis advokatas R. Norkus,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
mBank S.A., atstovaujamo radca prawny A. Cudna-Wagner ir adwokat B. Miąskiewicz,
–
ML, atstovaujamos adwokat I. Gabrysiak,
–
Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos P. Kienapfel ir J. Szczodrowski,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 7 straipsnio 1 dalies ir veiksmingumo principo išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant banko mBank S.A. ir vartotojos ML ginčą dėl ieškinio, kuriuo prašoma grąžinti reikalaujamą sumą, susidariusią dėl paskolintos pinigų sumos panaudojimo pagal hipoteka užtikrintos paskolos sutartį, kuri turėjo būti pripažinta negaliojančia dėl joje esančių nesąžiningų sąlygų.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
Direktyvos 93/13 24 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „valstybių narių teismai arba administracinės institucijos privalo disponuoti pakankamomis bei veiksmingomis priemonėmis apsisaugojant nuo nuolatinio nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais taikymo“.
4
Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos[,] naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
5
Minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.“
Lenkijos teisė
6
Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos 1964 m. balandžio 23 d.Ustawa – Kodeks cywilny (Civilinio kodekso įstatymas, Dz. U., Nr. 16, 93 pozicija; toliau – Civilinis kodeksas) 58 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Teisės aktas, kuris prieštarauja įstatymui arba kuriuo siekiama apeiti įstatymą, yra negaliojantis, nebent atitinkamoje nuostatoje numatyta kitaip, be kita ko, tai, kad negaliojančios teisės akto nuostatos pakeičiamos atitinkamomis įstatymo nuostatomis.“
7
Civilinio kodekso 117 straipsnyje nustatyta:
„1.   Turtiniams reikalavimams taikomas senaties terminas, išskyrus įstatyme numatytas išimtis.
2.   Pasibaigus senaties terminui, skolininkas gali netenkinti jam pareikšto reikalavimo, nebent atsisako remtis senatimi. Tačiau atsisakymas pasinaudoti senaties terminu šiam nepasibaigus yra negaliojantis.
21   Pasibaigus senaties terminui reikalavimas vartotojui nebegali būti pareikštas.“
8
To paties kodekso 118 straipsnyje numatyta:
„Jei specialioje nuostatoje nenumatyta kitaip, senaties terminas yra šešeri metai, o reikalavimams dėl periodinių mokėjimų ir reikalavimams, susijusiems su ūkine veikla – treji metai. Vis dėlto senaties terminas baigiasi paskutinę kalendorinių metų dieną, išskyrus atvejus, kai senaties terminas yra trumpesnis nei dveji metai.“
9
Minėto kodekso 123 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Senaties terminas nutrūksta: 1) dėl bet kokių veiksmų teisme, institucijoje, paskirtoje nagrinėti bylas arba vykdyti tam tikro pobūdžio reikalavimus, arba arbitražo teisme, į kurį tiesiogiai kreiptasi dėl reikalavimo pareiškimo, konstatavimo, išieškojimo ar užtikrinimo; 2) skolininkui pripažinus reikalavimą; 3) pradėjus taikinimo procedūrą.“
10
To paties kodekso 3851 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Vartotojui nėra privalomos su juo sudarytos sutarties sąlygos, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, jei pagal šias sąlygas jo teisės ir pareigos nustatomos nusižengiant gerai moralei ir šiurkščiai pažeidžiant vartotojo interesus (neleistinos sutarties sąlygos). Tai netaikoma sąlygoms, kuriose nustatomos pagrindinės šalių prievolės, įskaitant kainą ar atlygį, jeigu jos suformuluotos vienareikšmiškai.
2.   Jeigu pagal šio straipsnio 1 dalį sutarties sąlyga nėra privaloma vartotojui, šalims lieka privalomos likusios sutarties nuostatos.“
11
Civilinio proceso kodekso 405 straipsnyje nustatyta:
„Be teisinio pagrindo kito asmens sąskaita ekonominės naudos gavęs asmuo privalo grąžinti gautą naudą natūra, o jei tai neįmanoma, grąžinti jos vertę.“
12
Šio kodekso 410 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Pirmesnių straipsnių nuostatos taikomos, be kita ko, nepagrįsto prievolės įvykdymo atveju.
2.   Prievolė yra įvykdyta nepagrįstai, jeigu ją įvykdęs asmuo jokios prievolės apskritai neturėjo arba jos neturėjo asmeniui, kuriam prievolę įvykdė, arba jeigu išnyko prievolės vykdymo pagrindas, arba nebuvo pasiektas numatytas prievolės įvykdymo tikslas, arba jei teisinis sandoris, kuriuo buvo grindžiama prievolė, negaliojo ir įvykdžius prievolę netapo galiojantis.“
13
Minėto kodekso 498 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Kai du asmenys tuo pačiu metu yra vienas kito skolininkai ir kreditoriai, kiekvienas iš jų gali įskaityti savo reikalavimą į kitos šalies reikalavimą, jeigu abiejų reikalavimų dalykas yra pinigai arba tos pačios kokybės daiktai, apibūdinami tik pagal jų rūšį, ir abiejų reikalavimų terminas yra suėjęs ir jie gali būti pareikšti teisme arba kitoje valstybės institucijoje.
2.   Atlikus įskaitymą, abu reikalavimai padengia vienas kitą iki mažesnės reikalavimo sumos.“
14
To paties kodekso 499 straipsnis suformuluotas taip:
„Įskaitymas atliekamas pateikus pareiškimą kitai šaliai. Pareiškimas galioja atgaline data nuo to momento, kai tapo įmanoma atlikti įskaitymą.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
15
2006 m. spalio 11 d. ML sudarė su mBank hipoteka užtikrintos paskolos sutartį, pagal kurią jai buvo suteikta 130000 Lenkijos zlotų (PLN) (apie 30670 EUR) paskola nekilnojamajam turtui įsigyti. Pagal 360 mėnesių laikotarpiui sudarytą sutartį paskolos suma buvo išreikšta Šveicarijos frankais (CHF), tačiau joje buvo numatyta mėnesines įmokas grąžinti Lenkijos zlotais, sumą apskaičiuojant pagal šių mėnesinių įmokų mokėjimo dieną mBank paskelbtoje valiutų kursų lentelėje nurodytą Šveicarijos franko pardavimo kursą.
16
2017 m. spalio 12 d. ML pateikė mBank prašymą taikiai išspręsti ginčą ir pareikalavo grąžinti 53244,39 PLN (apie 12530 EUR) ir 14692,51 CHF (apie 15700 EUR) sumas, kurias ji teigė nepagrįstai sumokėjusi dėl minėtoje sutartyje esančių nesąžiningų sąlygų.
17
2021 m. gruodžio 16 d.mBank pateikė ieškinį Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui; jame prašė priteisti iš ML paskolos sumą, t. y. 130000 PLN (apie 30670 EUR) sumą ir teisės aktuose nustatytus delspinigius. Bankas teigė, kad hipoteka užtikrintos paskolos sutartis yra negaliojanti, todėl ML privalo grąžinti paskolos sumą pagal nacionalinės teisės nuostatas dėl nepagrįsto praturtėjimo.
18
Atsiliepime į ieškinį ML prašė atmesti ieškinį ir pareiškė prieštaravimą dėl to, kad suėjo reikalavimo senaties terminas. Nepaisant to, ji pateikė pareiškimą dėl atitinkamai 53244,39 PLN (apie 12530 EUR) ir 14692,51 CHF (apie 15700 EUR) reikalavimų įskaitymo.
19
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamoje sutartyje yra nesąžiningų sąlygų ir kad be šių sąlygų sutartis negali toliau galioti. Tai reiškia, kad ši sutartis turi būti pripažinta negaliojančia ir kad pagal nacionalinę teisę šalys privalo viena kitai grąžinti visą šios sutarties pagrindu gautą naudą.
20
Be to, tas teismas pažymėjo, kad pagal Civilinio kodekso 118 straipsnį trejų metų senaties terminas, taikomas banko reikalavimui, baigėsi 2020 m. gruodžio 31 d. Taigi ieškinio pagrindinėje byloje pateikimo dieną, t. y. 2021 m. gruodžio 16 d., šio banko reikalavimo senaties terminas buvo pasibaigęs. Todėl, atsižvelgdamas į ML pateiktą prieštaravimą dėl senaties termino, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėjo atmesti ieškinį.
21
Vis dėlto tas pats teismas nurodė, kad, remiantis nacionaline jurisprudencija, pateikus pareiškimą dėl įskaitymo pagal Civilinio kodekso 499 straipsnį, atsisakoma pasinaudoti senaties terminu, kaip tai suprantama pagal šio kodekso 117 straipsnio 2 dalį. Iš tiesų iš šios jurisprudencijos matyti, kad pareiškimą dėl įskaitymo pateikusi šalis pripažįsta skolinio reikalavimo buvimą ir jo vykdytinumą bei išreiškia norą įvykdyti šį reikalavimą, taigi atsisako remtis senaties terminu. Dėl tokio požiūrio, kuris taip pat pripažįstamas Lenkijos doktrinoje, nacionaliniai teismai turi manyti, kad pareiškimo dėl įskaitymo pateikimas, net ir ginantis, prilygsta atsisakymui pasinaudoti senaties terminu. Darytina išvada, kad, remiantis minėta jurisprudencija, ML pateiktam prieštaravimui dėl senaties termino negalima pritarti, o banko reikalavimo senaties terminas negali būti laikomas suėjusiu.
22
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl tokios nacionalinės jurisprudencijos suderinamumo su Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalimi.
23
Šiuo klausimu minėtas teismas nurodė, kad ML galėjo pateikti pareiškimą dėl įskaitymo, turėdama tikslą savo reikalavimu atsverti banko reikalavimą, nesiekdama atsisakyti pasinaudoti senaties terminu, tuo labiau kad ji šiuos du pagrindus nurodė tuo pačiu metu. Be to, kadangi ML aiškiai neatsisakė remtis senaties terminu, negalima atmesti galimybės, jog ML nežinojo, kad jos pareiškimas dėl įskaitymo gali būti taip aiškinamas.
24
Minėto teismo teigimu, nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią pareiškimas dėl įskaitymo automatiškai reiškia atsisakymą pasinaudoti senaties terminu, galėtų prieštarauti Direktyva 93/13 siekiamiems vartotojų apsaugos tikslams. Tokia jurisprudencija galėtų atgrasyti vartotojus nuo naudojimosi įskaitymo mechanizmu, nors jis yra veiksminga priemonė ginti savo teises, kai yra nesąžiningų sąlygų. Be to, tiek vartotojų apsaugos, tiek teisinio tikrumo principai patvirtina tokį nacionalinės teisės aiškinimą, pagal kurį verslininko pareikštas ieškinys vartotojui, kurio senaties terminas yra suėjęs, gali būti tenkinamas tik išimtiniais ir aiškiai apibrėžtais atvejais.
25
Vis dėlto tas pats teismas pažymėjo, kad jeigu ML, pateikdama pareiškimą dėl įskaitymo, siekė panaikinti mBank reikalavimą, tokio pareiškimo pateikimas galėtų reikšti, kad ML pripažino šio reikalavimo buvimą, nes to nesant įskaitymas netektų prasmės. Be to, ML atstovavo advokatas, kuris, atsižvelgiant į jo pareigas, turi būti susipažinęs su nacionaline jurisprudencija, pagal kurią pareiškimo dėl įskaitymo pateikimas reiškia atsisakymą pasinaudoti senaties terminu.
26
Šiomis aplinkybėmis Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pripažinus visą hipoteka užtikrintos paskolos sutartį negaliojančia dėl to, kad pašalinus nesąžiningas sąlygas ji negali toliau galioti, [Direktyvos 93/13] 7 straipsnio 1 dalis ir veiksmingumo principas turi būti aiškinami taip, kad teismui draudžiama aiškinti nacionalinės teisės aktus taip, kad vartotojo pareiškimas dėl jo reikalavimo įskaitymo į banko reikalavimą grąžinti pagrindinės paskolos sumos ekvivalentą prilygsta vartotojo atsisakymui pasinaudoti banko pareikšto reikalavimo senaties terminu?“
Dėl prejudicinio klausimo
Dėl priimtinumo
27
Abi šalys pagrindinėje byloje ginčija prejudicinio klausimo priimtinumą.
28
Pirma, mBank teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą neatitinka Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnio reikalavimų. Visų pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė jokios informacijos apie aplinkybes, kuriomis ML pateikė savo pareiškimą dėl įskaitymo, ir apie šio pareiškimo turinį.
29
Pagal Procedūros reglamento 94 straipsnį kiekviename prašyme priimti prejudicinį sprendimą „trumpai išdėstomas ginčo dalykas ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiančio teismo nustatytos reikšmingos faktinės aplinkybės ar bent jau išdėstomi faktai, kuriais grindžiami klausimai“, „pateikiamas nacionalinių nuostatų, kurios nagrinėjamu atveju galėtų būti taikomos, turinys ir prireikus reikšminga nacionalinė teismų praktika“, taip pat „išdėstomos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų bei pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų“.
30
Nagrinėjamu atveju prašyme priimti prejudicinį sprendimą pakankamai yra aprašytos pagrindinės bylos faktinės ir teisinės aplinkybės, kad būtų įvykdyti šie reikalavimai. Iš tiesų, viena vertus, šiame prašyme yra pakartojamas pagrindinėje byloje taikytinų nacionalinės teisės nuostatų ir reikšmingos nacionalinės jurisprudencijos turinys. Kita vertus, to, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aprašė aplinkybes, kuriomis ML pateikė pareiškimą dėl įskaitymo, ir šio teismo suformuluotus klausimus dėl teisinių pasekmių, kurios pagal nacionalinę jurisprudenciją siejamos su tokiu pareiškimu, pakanka, kad būtų galima suprasti priežastis, dėl kurių minėtas teismas pasirinko Sąjungos teisės nuostatas, kurias prašo išaiškinti, ir ryšį, kurį jis nustatė tarp šių nuostatų ir jo nagrinėjamam ginčui taikytinų nacionalinės teisės aktų.
31
Antra, mBank ir ML teigia, kad prejudicinis klausimas yra hipotetinis, nes ML pateikė pareiškimą dėl įskaitymo tik subsidiariai, o vėliau 2024 m. lapkričio 4 d. dokumentu jį atsiėmė. Todėl klausimas dėl įskaitymo ir su šiuo pareiškimu susijusių pasekmių nėra svarbus sprendžiant ginčą pagrindinėje byloje.
32
Šiuo aspektu reikia pažymėti, jog, Teisingumo Teismui paprašius pateikti informacijos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patvirtino, kad ML atsiėmė savo pareiškimą dėl įskaitymo. Vis dėlto tas teismas nurodė nebenorintis atsiimti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nes atsakymas į pateiktą klausimą jam vis dar būtinas ginčui pagrindinėje byloje išspręsti. Šiuo požiūriu minėtas teismas patikslino, kad pagal Lenkijos teisės aktus leidžiama atsiimti įskaitymu grindžiamą prieštaravimą kaip procesinį prieštaravimą, tačiau neleidžiama atsiimti pareiškimo dėl įskaitymo kaip materialinės teisės pareiškimo. Jis pridūrė, kad bet kuriuo atveju pirminis pareiškimas dėl įskaitymo prilygsta skolos pripažinimui, dėl kurio pagal Civilinio kodekso 123 straipsnį nutrūksta senaties terminas. Todėl šis terminas vėl pradedamas skaičiuoti nuo šio numanomo skolos pripažinimo, o vėlesnis pareiškimo atsiėmimas negali turėti atgalinio poveikio ir panaikinti tą numanomą skolos pripažinimą.
33
Primintina, kad, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimui, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti tai, ar reikia pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (1978 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 25 punktas ir 2024 m. sausio 11 d. Sprendimo Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, 17 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
34
Tuo remiantis reikia daryti išvadą, kad klausimams dėl Sąjungos teisės taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą tik jeigu akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (žr. 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Beck ir Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, 22 punktą ir 2024 m. sausio 11 d. Sprendimo Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, 18 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
35
Nagrinėjamu atveju, viena vertus, iš šio sprendimo 32 punkte nurodyto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, kuris yra vienintelis turintis jurisdikciją aiškinti nacionalinę teisę, atsakymo į prašymą pateikti informaciją matyti, kad pareiškimas dėl įskaitymo pagal Lenkijos teisę prilygsta skolos pripažinimui, sukeliančiam teisinių pasekmių, neatsižvelgiant į galimą jo atsiėmimą, kuris, beje, pagal taikytiną nacionalinę teisę yra neleistinas.
36
Kita vertus, ginčas pagrindinėje byloje susijęs su ieškiniu dėl grąžinimo, kurį pareiškė bankas, siekdamas, kad būtų grąžinta paskolos suma pagal hipoteka užtikrintos paskolos sutartį, kurioje yra nesąžiningų sąlygų ir kuri turi būti pripažinta negaliojančia. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl nacionalinės jurisprudencijos, pagal kurią vartotojo pateiktas pareiškimas dėl jo reikalavimo įskaitymo į banko reikalavimą reiškia numanomą atsisakymą pasinaudoti senaties terminu, suderinamumo su Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalimi, siejama su veiksmingumo principu.
37
Šiomis aplinkybėmis nėra akivaizdu, kad prašomas Direktyvos 93/13 išaiškinimas yra visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis arba dalyku ar kad iškelta problema yra hipotetinė.
38
Galiausiai, trečia, mBank teigia, kad Direktyvos 93/13 nuostatos netaikomos pareiškimo dėl įskaitymo, pateikto nagrinėjant ieškinį dėl grąžinimo, pasekmėms, todėl šis klausimas reglamentuojamas tik pagal nacionalinę teisę.
39
Šiuo aspektu pakanka pažymėti, kad jeigu, kaip nagrinėjamu atveju, nėra akivaizdu, kad Sąjungos teisės akto išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, šio teisės akto netaikymu pagrindinėje byloje grindžiamas prieštaravimas yra sietinas su klausimų esme (2023 m. birželio 15 d. Sprendimo Getin Noble Bank (Paskolos sutarties vykdymo sustabdymas), C‑287/22, EU:C:2023:491, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
40
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas.
Dėl esmės
41
Savo vieninteliu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalis, siejama su veiksmingumo principu, turi būti aiškinama taip, kad, pripažinus visą vartotojo ir banko sudarytą hipoteka užtikrintos paskolos sutartį negaliojančia dėl to, kad šioje sutartyje yra nesąžininga sąlyga, be kurios ta sutartis negali toliau galioti, pagal minėtą nuostatą draudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią šio vartotojo pareiškimas dėl jo reikalavimo įskaitymo į šio banko reikalavimą reiškia numanomą atsisakymą pasinaudoti minėto banko pareikšto reikalavimo senaties terminu.
42
Reikia priminti, jog Direktyvoje 93/13 nustatyta apsaugos sistema pagrįsta idėja, kad vartotojas yra mažiau palankioje padėtyje nei verslininkas tiek atsižvelgiant į derybines galias, tiek į turimos informacijos lygį, todėl jis priverstas sutikti su verslininko iš anksto parengtomis sąlygomis ir negali daryti įtakos jų turiniui (2023 m. birželio 15 d. Sprendimo Bank M. (Sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmės), C‑520/21, EU:C:2023:478, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
43
Taigi atsižvelgiant į su vartotojų apsauga susijusio viešojo intereso pobūdį ir svarbą, Direktyvoje 93/13, konkrečiai jos 7 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su šios direktyvos 24 konstatuojamąja dalimi, reikalaujama, kad valstybės narės numatytų pakankamas ir veiksmingas priemones, užkertančias kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui verslininkų su vartotojais sudaromose sutartyse. Tam nacionaliniai teismai turi netaikyti nesąžiningų sąlygų, kad jos nesukeltų privalomų pasekmių vartotojui, nebent šis tam prieštarautų (2023 m. birželio 15 d. Sprendimo Bank M. (Sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmės), C‑520/21, EU:C:2023:478, 56 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
44
Nors Teisingumo Teismas jau ne kartą yra apibrėžęs, kaip nacionalinis teismas turi užtikrinti iš Direktyvos 93/13 kylančių vartotojų teisių apsaugą, vis dėlto Sąjungos teisėje iš principo nėra suderintos procedūros, taikomos nagrinėjant tariamai nesąžiningą sutarties sąlygą, ir pasekmės, kylančios pripažinus sutarties sąlygą nesąžininga. Nesant specialių atitinkamos srities Sąjungos teisės normų, šioje direktyvoje numatyta vartotojų apsaugos įgyvendinimo tvarka, vadovaujantis valstybių narių procesinės autonomijos principu, turi būti nustatyta jų nacionalinės teisės sistemoje. Vis dėlto ši tvarka turi būti ne mažiau palanki, nei panašias vidaus situacijas reglamentuojančios taisyklės (lygiavertiškumo principas), ir ji neturi būti tokia, kad dėl jos būtų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga įgyvendinti Sąjungos teisės suteiktas teises (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 39 punktą ir 2019 m. birželio 26 d. Sprendimo Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 45 ir 46 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
45
Kiek tai susiję su veiksmingumo principu, dėl kurio vienintelio prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimų, reikia priminti, kad kiekvieną atvejį, kai kyla klausimas, ar dėl nacionalinės proceso teisės nuostatos Sąjungos teisės taikymas tampa neįmanomas arba pernelyg sudėtingas, reikia nagrinėti atsižvelgiant į šios nuostatos svarbą visam procesui, į proceso eigą ir jo ypatumus įvairiose nacionalinėse institucijose. Turint tai omenyje, prireikus reikia atsižvelgti į pagrindinius nacionalinės teismų sistemos principus, kaip antai teisės į gynybą apsaugą, teisinio tikrumo principą ir tinkamą proceso eigą (2019 m. birželio 26 d. Sprendimo Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
46
Be to, Teisingumo Teismas patikslino, kad valstybių narių pareiga užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių veiksmingumą reiškia, be kita ko, kiek tai susiję su iš Direktyvos 93/13 kylančiomis teisėmis, veiksmingos teisminės gynybos reikalavimą, taip pat įtvirtintą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje, kuris taikomas ir apibrėžiant procesines taisykles, susijusias su tokiomis teisėmis grindžiamais ieškiniais (2021 m. birželio 10 d. Sprendimo BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
47
Tinkamos ir veiksmingos priemonės, kuriomis vartotojui užtikrinama teisė į veiksmingą teisinę gynybą, turi apimti galimybę dalyvauti byloje dėl ieškinio, kurį jam pareiškia verslininkas, laikantis pagrįstų procesinių sąlygų taip, kad vartotojo teisių įgyvendinimas nebūtų susietas su sąlygomis, visų pirma terminais, išlaidomis ar kitais procesiniais reikalavimais, dėl kurių taptų pernelyg sudėtinga arba praktiškai neįmanoma įgyvendinti pagal Direktyvą 93/13 užtikrintas teises (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, 59 punktą ir 2019 m. balandžio 3 d. Sprendimo Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, 53 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
48
Šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, mBank pareiškus ieškinį dėl grąžinimo, kuriuo jis prašė išieškoti reikalavimą, kylantį iš hipoteka užtikrintos paskolos sutarties, kuri turėjo būti pripažinta negaliojančia dėl joje esančių nesąžiningų sąlygų, ML pareiškė prieštaravimą dėl šio reikalavimo senaties termino ir kartu pateikė pareiškimą dėl įskaitymo, siekdama savo reikalavimą įskaityti į banko reikalavimą.
49
Iš to taip pat matyti, kad ieškinio pagrindinėje byloje pateikimo dieną banko reikalavimo senaties terminas buvo pasibaigęs, todėl, atsižvelgdamas į ML pateiktą prieštaravimą dėl senaties termino, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų atmesti ieškinį. Vis dėlto tas teismas pažymi, kad pagal nacionalinę jurisprudenciją pareiškimo dėl įskaitymo pateikimas pagal Civilinio kodekso 499 straipsnį reiškia atsisakymą pasinaudoti senaties terminu, kaip tai suprantama pagal šio kodekso 117 straipsnio 2 dalį, todėl ML pateiktas prieštaravimas dėl senaties termino negali būti priimtas, o banko reikalavimo senaties terminas negali būti laikomas suėjusiu.
50
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad, susiejus galimybę pasinaudoti senaties terminu grindžiamu prieštaravimu su sąlyga, kad nėra pateikta jokio pareiškimo dėl įskaitymo, iš tikrųjų apribojama vartotojo galimybė pasinaudoti nacionalinės teisės aktuose numatyta procesine teise, t. y. teise pareikšti abipusį reikalavimą, kylantį dėl nagrinėjamos paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia. Toks apribojimas, kai verslininkas pareiškia ieškinį vartotojui, gali būti kliūtis, trukdanti arba atgrasanti vartotoją veiksmingai pasinaudoti procesinėmis teisėmis, pažeidžiant šio sprendimo 46 ir 47 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
51
Antra, pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė jurisprudencija taip pat gali pakenkti atgrasomajam poveikiui, kurį pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį, siejamą su šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalimi, siekiama daryti konstatavus, kad verslininko su vartotojais sudarytose sutartyse yra nesąžiningų sąlygų (pagal analogiją žr. 2023 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Getin Noble Bank (Ieškinių dėl restitucijos senaties terminas), C‑28/22, EU:C:2023:992, 74 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
52
Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos ir šio sprendimo 49 punkte primintos informacijos, atrodo, jog ši nacionalinė jurisprudencija gali lemti tai, kad verslininkas gali susigrąžinti skolą, kurios senaties terminas yra suėjęs, vien dėl to, kad vartotojas, pareikšdamas prieštaravimą dėl senaties termino, taip pat pasinaudojo procesine priemone, kuri jam pripažįstama pagal nacionalinę teisę, t. y. pateikė pareiškimą dėl įskaitymo. Taigi dėl minėtos jurisprudencijos Direktyvoje 93/13 nustatytas mechanizmas, kuriuo siekiama užkirsti kelią nesąžiningų sąlygų naudojimui verslininkų ir vartotojų sutartiniuose santykiuose, gali tapti neveiksmingas, nes pagal ją panaikinamos teisinės pasekmės, susijusios su nagrinėjamos sutarties pripažinimu negaliojančia, o verslininkas gali gauti naudos iš savo neteisėto elgesio, dėl kurio ši sutartis buvo pripažinta negaliojančia.
53
Galiausiai, trečia, reikia priminti, kad Direktyvoje 93/13 nustatyta vartotojo apsaugos nuo nesąžiningų sąlygų ir žalingų pasekmių, kurių gali sukelti visos sutarties pripažinimas negaliojančia, sistema netaikoma, jei vartotojas tam prieštarauja. Nacionaliniam teismui informavus vartotoją, šis gali nesiremti tuo, kad sąlyga yra nesąžininga ir neprivaloma, taip duodamas laisvą ir pakankamai informacija pagrįstą sutikimą dėl nagrinėjamos sąlygos taikymo ir išvengdamas sutarties pripažinimo negaliojančia. Tam, kad vartotojas galėtų duoti laisvą ir pakankamai informacija pagrįstą sutikimą, nacionalinis teismas, remdamasis nacionalinėmis procesinėmis normomis ir atsižvelgdamas į teisingumo civilinėse bylose principą, turi objektyviai ir išsamiai nurodyti šalims teisines pasekmes, kurių gali kilti panaikinus nesąžiningą sąlygą, neatsižvelgiant į tai, ar joms atstovauja profesionalus atstovas (šiuo klausimu žr. 2021 m. balandžio 29 d. Sprendimo Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 94, 95 ir 97 punktus).
54
Atitinkamai atsisakymas pasinaudoti senaties terminu negali būti priimtas vien remiantis nacionaline jurisprudencija, pagal kurią procesinis veiksmas, pavyzdžiui, pareiškimas dėl įskaitymo, laikomas numanoma valios išraiška atsisakyti šio senaties termino, nepatikrinus, ar vartotojas išreiškė laisvą ir informacija pagrįstą norą tai padaryti. Toks pats aiškinimas a fortiori taikytinas esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai vartotojas tuo pačiu metu pateiktu kitu procesiniu dokumentu aiškiai išreiškė priešingą valią pasinaudoti senaties terminu.
55
Kaip iš esmės pabrėžė Lenkijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose, pagal Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį ir veiksmingumo principą reikalaujama, kad vartotojas turėtų galimybę veiksmingai pasinaudoti pagal šią direktyvą jam suteiktomis teisėmis, o konkrečios procesinės teisės įgyvendinimas negali būti automatiškai prilygintas numanomam kitos procesinės teisės atsisakymui. Taigi reikia pripažinti, kad nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią numanomas atsisakymas pasinaudoti senaties terminu priklauso tik nuo pareiškimo dėl įskaitymo pateikimo, nepatikrinus vartotojo valios, prieštarauja šiam reikalavimui.
56
Šio vertinimo negali paneigti tai, kad ML atstovavo advokatas, kuris, atsižvelgiant į jo pareigas, turėjo būti susipažinęs su nagrinėjama nacionaline jurisprudencija, nes tokia aplinkybė iš esmės neturi įtakos pagal Direktyvą 93/13 vartotojams suteiktai apsaugai (pagal analogiją žr. 2020 m. kovo 11 d. Sprendimo Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 40 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
57
Taip pat svarbu priminti, jog pagal Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo principą reikalaujama, kad nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į visą vidaus teisės sistemą ir taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, pagal savo jurisdikciją imtųsi visų priemonių, kad būtų užtikrintas visiškas atitinkamos direktyvos veiksmingumas ir priimtas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas. Tokio Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo reikalavimas apima, be kita ko, visiems nacionaliniams teismams nustatytą pareigą prireikus pakeisti suformuotą jurisprudenciją, jeigu ji pagrįsta su direktyvos tikslais nesuderinamu nacionalinės teisės išaiškinimu. Taigi nacionalinis teismas negali pagrįstai manyti, jog neturi galimybės aiškinti nacionalinės teisės nuostatos taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, vien dėl to, jog buvo nuolat pateikiamas toks šios nuostatos aiškinimas, kuris neatitiko šios teisės (2019 m. birželio 26 d. Sprendimo Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 65 ir 66 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
58
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įsitikinti, kad nacionalinės teisės nuostatos negali būti aiškinamos taip, kad užkirstų kelią arba atgrasytų vartotoją nuo galimybės veiksmingai pasinaudoti banko pareikšto reikalavimo senaties terminu vien dėl to, kad šis vartotojas pateikė pareiškimą dėl įskaitymo.
59
Taigi minėtas teismas prireikus savo iniciatyva turi netaikyti pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės jurisprudencijos, nes ji atrodo nesuderinama su Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalimi.
60
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalis, siejama su veiksmingumo principu, turi būti aiškinama taip, kad, pripažinus visą vartotojo ir banko sudarytą hipoteka užtikrintos paskolos sutartį negaliojančia dėl to, kad šioje sutartyje yra nesąžininga sąlyga, be kurios ši sutartis negali toliau galioti, pagal minėtą nuostatą draudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią šio vartotojo pareiškimas dėl jo reikalavimo įskaitymo į šio banko reikalavimą reiškia numanomą atsisakymą pasinaudoti minėto banko pareikšto reikalavimo senaties terminu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
61
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 7 straipsnio 1 dalis, siejama su veiksmingumo principu,
turi būti aiškinama taip:
pripažinus visą vartotojo ir banko sudarytą hipoteka užtikrintos paskolos sutartį negaliojančia dėl to, kad šioje sutartyje yra nesąžininga sąlyga, be kurios ta sutartis negali toliau galioti, pagal minėtą nuostatą draudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią šio vartotojo pareiškimas dėl jo reikalavimo įskaitymo į šio banko reikalavimą reiškia numanomą atsisakymą pasinaudoti minėto banko pareikšto reikalavimo senaties terminu.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: lenkų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.