62005CC0383_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Cour de cassation
(Belgija), taikydamas EB 234 straipsnį, pateikė Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą, susijusį su EB 43 straipsnio aiškinimu.
2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo išaiškinti, ar Belgijos nacionalinės teisės nuostatos, įtvirtinančios minimalų apmokestinamųjų pajamų dydį tik mokesčių mokėtojams ne rezidentams, prieštarauja principams, susijusiems su įsisteigimo laisve.
II – Teisinis pagrindas
A – Taikytina Bendrijos teisė
3. Ginčui šioje byloje išspręsti reikalinga nagrinėti EB sutarties nuostatas, susijusias su įsisteigimo laisve. Pagrindinė nuostata šiame kontekste yra EB 43 straipsnis, kuris įtvirtina Bendrijos piliečių pirminio (antroji pastraipa) ir antrinio (pirmoji pastraipa) įsisteigimo teisę.
4. Šis straipsnis skelbia:
„Vadovaujantis toliau išdėstytomis nuostatomis vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės narės teritorijoje apribojimai draudžiami. Draudžiami ir apribojimai vienos valstybės narės nacionaliniams subjektams, įsisteigusiems kitos valstybės narės teritorijoje, steigti atstovybes, padalinius ar dukterines bendroves.
Įsisteigimo laisvė apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones, būtent bendroves ar firmas, apibūdintas 48 straipsnio antrojoje pastraipoje, tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, ir laikantis kapitalui skirto skyriaus nuostatų.“
5. Įtvirtinant pagrindus, kuriais remiantis galima pateisinti įsisteigimo laisvę ribojančias priemones, EB 46 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šio skyriaus nuostatos ir pagal jas taikomos priemonės neturi įtakos įstatymų ir kitų teisės aktų, kurie numato kitokį užsienio subjektų traktavimą ir yra pateisinami viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir jos sveikatos sumetimais, nuostatų taikymui.“
B – Nacionalinė teisė
6. 1992 m. Belgijos Pajamų mokesčio kodekso (toliau – 1992 m. Kodeksas) 342 straipsnyje numatyta:
„1. Nesant suinteresuotųjų asmenų arba administracijos pateiktų įrodymų, 23 straipsnio 1 dalies 1 ir 2 punktuose nurodytos pajamos arba pelnas kiekvieno mokesčių mokėtojo atžvilgiu apskaičiuojami remiantis ne mažiau kaip trijų panašių mokesčių mokėtojų vidutinėmis pajamomis ar pelnu ir, atsižvelgiant į atvejį, investuotą kapitalą, apyvartą, darbuotojų skaičių, pagrindinį naudojamų pajėgumų šaltinį, naudojamos žemės nuomos vertę, taip pat į kitą reikšmingą informaciją.
Administracija, susitarusi su suinteresuotomis profesinėmis sąjungomis, šiuo tikslu gali nustatyti fiksuoto dydžio mokesčio tarifą.
Ankstesniame punkte minimi fiksuoto dydžio mokesčio tarifai gali būti nustatomi trejiems mokestiniams metams paeiliui.
< … >
2. Karalius, atsižvelgdamas į 1 dalies pirmojoje pastraipoje nurodytas aplinkybes, nustato Belgijoje veiklą vykdančių užsienio įmonių minimalų apmokestinamųjų pajamų dydį.“(2)
7. 1993 m. rugpjūčio 27 d. Karaliaus dekreto, įgyvendinančio 1992 m. Pajamų mokesčio kodeksą, 182 straipsnyje numatyta:
„1. Belgijoje veiklą vykdančių užsienio įmonių, kurios apmokestinamos remiantis 1992 m. Pajamų mokesčio kodekso 342 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatyta palyginimo procedūra, minimalios apmokestinamosios pajamos yra tokios:
< … >
3. Komercijos ir paslaugų teikimo sektorių įmonės:
a) < … > „vireka“(3) < ... > : 100 BEF už 1000 BEF apyvartos taikant 300 000 BEF minimumą už vieną darbuotoją (vidutinis skaičius per atitinkamus metus);
< … >
2. Bet kuriuo atveju pagal 1 dalį apskaičiuotas apmokestinamųjų pajamų dydis negali būti mažesnis nei 400 000 BEF“(4) .
III – Bylos faktinės aplinkybės, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
8. Raffaele Talotta, gyvenantis Liuksemburge, eksploatuoja restoraną Arlone, Belgijoje. Kadangi jis Belgijos teritorijoje neturi nuolatinės gyvenamosios vietos mokesčių prasme arba pagrindinio turto, pagal 1992 m. Kodekso 227 ir 228 straipsnius jo Belgijoje gautos pajamos apmokestinamos ne rezidentų fizinių asmenų pajamų mokesčiu.
9. 1992 m. R. Talotta pavėluotai pateikė pajamų deklaraciją Belgijos mokesčių administratoriui. Be to, šis nusprendė, kad R. Talotta pateiktos sąskaitos nepatikimos dėl tam tikrų neatitikimų ir todėl pranešė apie ketinimą pritaikyti jam fiksuoto dydžio mokesčio tarifą, skaičiuojamą pagal 1992 m. Pajamų mokesčio kodekso 342 straipsnio 2 dalį, remiantis 1993 m. rugpjūčio 27 d. Karaliaus dekreto 182 straipsnyje nustatytais minimaliais apmokestinamųjų pajamų dydžiais.
10. Mokesčių administratorius nustatė, kad R. Talotta samdė šešis darbuotojus. Mokėtinas mokestis buvo nustatytas remiantis minimaliais apmokestinimo dydžiais aptarnavimo sektoriuje pagal įgyvendinančio Karaliaus dekreto 182 straipsnį, t. y. skaičiuojant 300 000 BEF už darbuotoją, iš viso – 1 800 000 BEF.
11. R. Talotta padavė skundą dėl tokio mokesčio apskaičiavimo, tačiau nepateikė įrodymų, taip pat jokių savo reikalavimą pagrindžiančių dokumentų, nepaisant dviejų šiuo atžvilgiu mokesčių administratoriaus pateiktų raginimų.
12. Mokesčių generalinio direktorato sprendimą, kuriuo buvo atmestas jo skundas, R. Talotta apskundė Lježo apeliaciniam teismui.
13. Po to, kai apeliacinis skundas buvo atmestas, R. Talotta pateikė kasacinį skundą Kasaciniam teismui, kuris, iškilus klausimų dėl EB 43 straipsnio aiškinimo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar EB 43 straipsnis (anksčiau EB Sutarties 52 straipsnis) turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės nuostatą, kuri, kaip ir 1999 m. rugpjūčio 27 d. Karaliaus dekreto 182 straipsnis, priimtas įgyvendinant 1992 m. Pajamų mokesčio kodekso 342 straipsnio 2 dalį, minimalius apmokestinamųjų pajamų dydžius taiko tik ne rezidentams?“
14. R. Talotta, Belgijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį.
IV – Teisinė analizė
A – Išankstinės pastabos
15. Teisingumo Teismo gautas prejudicinis klausimas susijęs su tiesioginiais mokesčiais. Šiame kontekste reikia pažymėti, kad nors tiesioginiai mokesčiai priskiriami valstybių narių kompetencijai, vis dėlto naudodamosi savo įgaliojimais jos turi laikytis Bendrijos teisės, įskaitant pagrindines laisves, kuriomis pagrįstas vidaus rinkos sukūrimas ir veikimas(5) .
16. Neginčytina, kad šioje byloje taikytinas EB 43 straipsnyje numatytas pagrindinis įsisteigimo teisės principas, nes iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo akivaizdu, kad, versdamasis savarankiškai dirbančio asmens verslo veikla ne savo gyvenamosios vietos valstybėje narėje, R. Talotta pasinaudojo šia laisve. Būtent šios nuostatos atžvilgiu šiuo atveju reikia vertinti Belgijos teisės aktų atitiktį.
17. EB 43 straipsnis kiekvienam piliečiui, kuris įsisteigia, net jei tai ir nėra jo pagrindinė buveinė, kitoje valstybėje narėje, siekdamas joje savarankiškai dirbti, užtikrina laisvę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios piliečiams („nacionalinis elgesys“), taip pat draudžia bet kokią tiesioginę ar paslėptą diskriminaciją dėl pilietybės(6) .
18. Reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai taikomi neatsižvelgiant į atitinkamų mokesčių mokėtojų pilietybę. Tačiau nevienodas gyvenamąja vieta arba kilme pagrįstas traktavimas tam tikromis aplinkybėmis gali sukelti tokį patį rezultatą kaip ir diskriminacija dėl pilietybės.
19. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką draudžiama ne tik tiesioginė diskriminacija dėl pilietybės, bet ir visos netiesioginės diskriminacijos formos, kuriomis taikant skirtingus kriterijus iš esmės pasiekiamas toks pats rezultatas. Diskriminacija reiškia skirtingų normų taikymą panašiomis aplinkybėmis arba tų pačių normų taikymą skirtingomis aplinkybėmis, kurios gali būti palyginamos remiantis objektyviais duomenimis(7) .
20. Dėl nevienodo traktavimo, kuris gali sukelti diskriminaciją, sąvokos norėčiau pastebėti, kad toks traktavimas nesukelia neteisėtos diskriminacijos, jei atitinkamas asmuo nepastatomas į blogesnę padėtį nei priimančiosios valstybės narės piliečiai(8) .
21. Taip pat, jei nevienodas traktavimas dėl gyvenamosios vietos lemtų tokią blogesnę padėtį, jis būtų netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės.
22. Dėl tiesioginių mokesčių Teisingumo Teismas konstatavo, kad gyvenamąja vieta pagrįstas skirtingas traktavimas nėra savaime diskriminacinis, nes šis kriterijus iš principo žymi ryšį tarp mokesčio mokėtojo ir jo kilmės valstybės, todėl gali pateisinti skirtingą traktavimą mokesčių tikslais(9) .
23. Šiuo aspektu Teisingumo Teismas sutiko, kad bendra taisyklė ta, jog rezidentų ir ne rezidentų situacijos atitinkamoje valstybėje nėra panašios, nes jos yra objektyviai skirtingos tiek jų pajamų šaltinio požiūriu, tiek asmeninių galimybių mokėti mokesčius arba asmeninės ir šeimyninės padėties požiūriu(10) .
24. Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad numačius mokesčių lengvatą, kuri netaikoma ne rezidentams, skirtingas šių dviejų mokesčių mokėtojų grupių traktavimas gali būti kvalifikuojamas kaip diskriminacija Sutarties prasme, jeigu nėra jokių objektyvių situacijos skirtumų, kurie pateisintų skirtingą šių dviejų mokesčių mokėtojų grupių traktavimą šiuo aspektu(11) .
25. Remiantis Teisingumo Teismo argumentais, rezidentų ir ne rezidentų diskriminavimas gali susidaryti tik tuomet, jei, nepaisant to, kad jie gyvena skirtingose valstybėse narėse, pagal atitinkamų nacionalinės teisės nuostatų turinį ir tikslą nustatoma, kad šių dviejų grupių mokesčių mokėtojų situacijos yra panašios(12) .
26. Pereinant prie prejudicinio klausimo nagrinėjimo iš esmės, pagal prieš tai pateiktas pastabas matyti, kad, siekiant įvertinti, ar nagrinėjamos nuostatos sukelia EB 43 straipsniu draudžiamą diskriminaciją, būtina patikrinti, ar šios nuostatos, pagal kurias minimalus fiksuotas apmokestinamųjų pajamų dydis taikomas tik ne rezidentams, sukelia skirtingą traktavimą, kuris ne rezidentus pastato į blogesnę padėtį, ir ar toks skirtingas panašių mokesčių mokėtojų rezidentų ir ne rezidentų situacijų traktavimas yra netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės (remiantis gyvenamosios vietos kriterijumi).
B – Nagrinėjamos nacionalinės teisės įvertinimas
1. Dėl nepalankaus traktavimo
27. 1992 m. Kodekso 342 straipsnio 1 dalis numato įvairius metodus, pagal kuriuos nustatomas fizinių asmenų (rezidentų ir ne rezidentų) pajamų mokesčiu apmokestinamųjų pajamų dydis ir kurie yra taikytini, jei mokesčių mokėtojas nepateikia įrodymų, arba bet kuriuo atveju, jei mokesčių administravimo institucija neturi atitinkamos informacijos. Pagal šios nuostatos 2 dalį Karaliaus dekretu buvo nustatytas „Belgijoje veiklą vykdančių užsienio įmonių minimalus apmokestinamųjų pajamų dydis“(13), kurį galima apmokestinti pagal to paties straipsnio 1 dalyje įtvirtintą palyginimo procedūrą (toliau – palyginimo procedūra). Ši priemonė apibrėžia tam tikrus rodiklius (šioje byloje nagrinėjamo sektoriaus atveju – apyvarta arba darbuotojų skaičius) kriterijams, pagal kuriuos apskaičiuojami minimalūs apmokestinamųjų pajamų dydžiai, taikyti, taip pat visais atvejais numato minimalų apmokestinamųjų pajamų dydį.
28. Pagrindinės bylos šalys daro skirtingas išvadas dėl to, ar nagrinėjamos Belgijos teisės nuostatos lemia nevienodą, ne rezidentams nepalankų, traktavimą, ir skirtingai aiškina šias nacionalinės teisės nuostatas.
29. R. Talotta nepritaria Belgijos vyriausybės požiūriui tvirtindamas, kad nors minimalus apmokestinamųjų pajamų dydis yra neprivalomas, jis naudojamas ne tik kaip paskutinė priemonė, t. y. ne tik tuomet, kai mokesčių administravimo institucija negali remtis kitais metodais apmokestinamosioms pajamoms apskaičiuoti, nes neturi tam reikalingos informacijos. Jis tvirtina, kad šie dydžiai iš tikrųjų yra minimalūs, į kuriuos atsižvelgiama visada, kai jie viršija apmokestinamų pajamų dydį, apskaičiuotą 1992 m. Kodekso 342 straipsnio  2 dalyje nustatytais metodais.
30. Nors galutinį sprendimą dėl nagrinėjamų teisės aktų aiškinimo turi priimti nacionalinis teismas, R. Talotta pastabos šiuo klausimu nėra nepagrįstos, nes pagal 1992 m. Kodekso 342 straipsnio 2 dalies formuluotę arba įgyvendinančio Karaliaus dekreto 182 straipsnį juos aiškinant kartu, panašu, kad neįmanoma teigti, jog apmokestinamųjų pajamų dydžio nustatymo metodas yra tik papildoma alternatyva, kurios imamasi kraštutiniu atveju. Taip pat panašu, kad pagal šią nagrinėjamų nuostatų tekstinę formuluotę negalima teigti, jog minimalus fiksuoto dydžio apmokestinamųjų pajamų dydis nėra privalomas.
31. Iš tikrųjų įgyvendinančio Karaliaus dekreto 182 straipsnis nustato tik „Belgijoje veiklą vykdančių užsienio įmonių minimalų apmokestinamųjų pajamų dydį, kuris gali būti įvertintas pagal palyginimo procedūrą“(14) nenurodant, ar šiais minimaliais dydžiais remtis privaloma, ar ne ir nepaaiškinant, ar šie minimalūs dydžiai yra palyginimo procedūros dalis, ar jie taikomi tik tuomet, kai ja pasinaudoti neįmanoma.
32. Todėl atrodytų, kad minimalus apmokestinamųjų pajamų dydis reiškia minimalų apmokestinimo lygį, t. y. sumą, kuri apmokestinama neatsižvelgiant į kitas aplinkybes ir į kurią todėl turi būti atsižvelgiama, jeigu ji yra mažesnė nei apmokestinama suma, gaunama taikant įprastus palyginimo procedūros apskaičiavimo metodus. Taigi tai yra priemonė, skirta taikyti vykdant palyginimo procedūrą. Todėl neatrodo, kad tai yra nepriklausomas apmokestinamųjų pajamų dydžio nustatymo pagrindas, kurį mokesčių administravimo institucija gali taikyti savo diskrecija ir tik kaip papildomą priemonę negalėdama pasiremti palyginimo procedūra.
33. Šie tik ne rezidentams taikomi minimalūs fiksuoti apmokestinamųjų pajamų dydžiai nevienodai ir nepalankiau traktuoja ne rezidentus tiek, kiek kitoms sąlygoms esant vienodomis jie gali nulemti, kad ne rezidentai bus apmokestinami didesniu mokesčiu nei rezidentai.
34. Be to, tai, kad šio režimo taikymas nėra sistemingai nepalankus mokesčių mokėtojams ne rezidentams, nereiškia, kad jis apskritai nėra nepalankus. Iš tiesų, jei apmokestinimo režimas, kuris tik kartais yra nepalankus ne rezidentams mokesčių mokėtojams, būtų laikomas suderinamu su laisvo įsisteigimo principu, nes šio tik kartais kylančio „nepalankumo“ apimtis yra ribota, taip būtų toleruojama „nedidelė“ diskriminacija pažeidžiant bendrą EB 43 straipsnyje įtvirtintą draudimą(15) .
35. Taip pat manau, kad nevienodas traktavimas, kuris yra nepalankus mokesčių mokėtojams ne rezidentams, kiltų net tokiu atveju, jei nagrinėjamos teisės nuostatos būtų aiškinamos taip, kaip teigia Belgijos vyriausybė.
36. Nors mokesčių administravimo institucija, susidūrusi su objektyviomis kliūtimis taikyti palyginimo procedūrą nustatant apmokestinamųjų pajamų dydį ne rezidentams, gali apsiriboti pritaikydama susijusius minimalius apmokestinamųjų pajamų dydžius, nustatydama rezidentų apmokestinamųjų pajamų dydžius ji, atvirkščiai, privalo gauti informaciją, reikalingą apmokestinamųjų pajamų dydžiui nustatyti pagal prezumpcijos metodą. Todėl tik ne rezidentų atveju mokesčių administravimo institucija tam tikru apmokestinamųjų pajamų dydžio nustatymo momentu atleidžiama nuo pareigos įvertinti apmokestinamąsias pajamas (kad ir prezumpcijos metodu) ir todėl gali taikyti minimalius apmokestinamųjų pajamų dydžius.
37. Be to, Belgijos vyriausybė tvirtina, kad nagrinėjamas nevienodas traktavimas nėra diskriminacinis, nes jis nėra nepalankus ne rezidentams kaip grupei. Jos nuomone, kriterijai, kuriuos įgyvendinantis Karaliaus dekretas numato minimaliam apmokestinamųjų pajamų dydžiui nustatyti, jau neatitinka ekonominės tikrovės ir todėl jų taikymas būtų palankesnis atitinkamiems mokesčių mokėtojams tiek, kiek galėtų būti apmokestinami nuo mažesnės pajamų sumos nei sumos, nustatytos pagal palyginimo su panašiais mokesčių mokėtojais rezidentais procedūrą.
38. Tačiau dėl kriterijų, kurie, panašu, savaime nelemia itin nedidelių minimalių fiksuotų apmokestinamųjų pajamų dydžių nustatymo, reikia pasakyti, kad Belgijos vyriausybė nepateikė informacijos, ypač susijusios su apmokestinamųjų pajamų dydžiais, kurie galėtų būti nustatyti rezidentams mokesčių mokėtojams pagal palyginimo procedūrą. Todėl galima daryti išvadą, kad šios apmokestinamosios pajamos yra sistemingai didesnės nei gaunamos taikant įgyvendinančio Karaliaus dekreto 182 straipsnį.
2. Dėl objektyviai panašių situacijų egzistavimo
39. Darant tarpinę išvadą, kad nustatant apmokestinamųjų pajamų dydį egzistuoja skirtingas traktavimas, kuris mokesčių mokėtojams ne rezidentams yra mažiau palankus nei rezidentams dėl to, kad pirmiesiems taikytini minimalūs apmokestinamųjų pajamų dydžiai, dabar reikia nustatyti, ar nagrinėjamos teisės nuostatos dėl to lemia diskriminaciją, kurią draudžia EB 43 straipsnis(16), net jeigu jos taikomos neatsižvelgiant į atitinkamo mokesčių mokėtojo pilietybę.
40. Kaip minėta šios išvados 16 ir 17 punktuose, EB 43 straipsnis draudžia ne tik diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir diskriminaciją, kuri, nors ir grindžiama kitais kriterijais, lemia analogišką rezultatą.
41. Atsižvelgiant į prieš tai išdėstytas aplinkybes, nagrinėjamų teisės aktų sukeliamas nevienodas ir tik ne rezidentams taikomas nepalankus traktavimas gali būti netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės(17) .
42. Tačiau, kaip buvo nurodyta šios išvados 19−23 punktuose, tam, kad tiesioginių mokesčių srityje nevienodas traktavimas dėl gyvenamosios vietos sukeltų diskriminaciją, šis sąsajos kriterijus turi būti visiškai nesusijęs su nagrinėjamomis mokesčių teisės nuostatomis. Kitaip tariant, būtina, kad mokesčių mokėtojai rezidentai ir ne rezidentai būtų panašioje situacijoje šių nuostatų tikslo ir turinio atžvilgiu ir toks nevienodas traktavimas nebūtų pateisinamas.
43. Todėl lyginant ne rezidento ir rezidento situaciją siekiant nustatyti, ar mokesčių teisės nuostatos yra diskriminacinės, būtina atlikti palyginimą, paremtą tik konkretaus atvejo pasekmėmis, į kurias atsižvelgiama tose teisės aktų nuostatose, o ne visomis pasekmėmis, kylančiomis apmokestinant ne rezidentus, kurie niekuomet nebus tokioje pačioje situacijoje kaip mokesčių mokėtojai rezidentai, išskyrus atvejus, jei jie gauna visas arba beveik visas pajamas toje valstybėje(18) .
44. Todėl būtina nustatyti, ar dėl apmokestinimo apskaičiuojant Belgijoje gautas pajamas rezidentų ir ne rezidentų situacijos objektyviai skiriasi taip, kad pateisintų minimalaus apmokestinamųjų pajamų dydžio taikymą tik ne rezidentams.
45. Pirmiausia reikia priminti, kad nagrinėjamoje byloje Belgijoje buvo apmokestintos R. Talotta šioje šalyje gautos pajamos. Konkrečiai jam buvo pritaikytas fiksuoto mokesčio tarifas, skaičiuojamas nuo specialios pajamų rūšies, apimančios Belgijoje savarankiškai dirbančio asmens pajamas.
46. Iš bylos medžiagos išplaukia, kad Belgijos teisės aktų nuostatos taikomos apmokestinant tiek rezidentų, tiek ne rezidentų fizinių asmenų šios rūšies pajamas ir kad šios rūšies pajamos apmokestinamos panašiomis sąlygomis abiem atvejais.
47. Iš to išplaukia, kad Belgijos teisės aktų nuostatos nesukuria objektyvaus skirtumo tarp susijusių mokesčių mokėtojų dėl jų gyvenamosios vietos tiek, kiek jos susijusios su pajamų klasifikavimu ir apmokestinimo procedūra. Kitaip tariant, kalbant apie apmokestinamųjų pajamų rūšį, t. y. apmokestinamųjų pajamų dydį, ir mokesčio apskaičiavimą, t. y. tokių pajamų apskaičiavimo sąlygas, šiomis nuostatomis vienodai vertinami mokesčių mokėtojai rezidentai ir ne rezidentai. Todėl šių dviejų grupių mokesčių mokėtojų, besiverčiančių panašia savarankiškai dirbančių asmenų veikla, situacijos yra labai panašios.
48. Iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad mokesčių mokėtojai rezidentai ir ne rezidentai yra panašioje situacijoje dėl pareigos pateikti deklaracijas ir dėl jiems taikomos Belgijos mokesčių administravimo institucijos kontrolės bei patikrinimų pobūdžio.
49. Kita vertus, minimalių apmokestinamųjų pajamų dydžių taikymas tik mokesčių mokėtojams ne rezidentams sukelia nevienodą apmokestinamųjų pajamų dydžio apskaičiavimo metodų traktavimą dviejų grupių mokesčių mokėtojams, kurių situacijos, kaip minėta, yra labai panašios kitų apmokestinimo aspektų atžvilgiu.
50. Tokį nevienodą traktavimą galima nelaikyti diskriminacija, tik jei yra objektyvių skirtumų nustatant apmokestinamųjų pajamų dydį, kuris priklauso nuo skirtingos aptariamų mokesčių mokėtojų gyvenamosios vietos mokesčių prasme nustatymo.
51. Šiuo klausimu Belgijos vyriausybė tvirtina, kad dėl mokesčių administravimo institucijos tyrimo ir priežiūros įgaliojimų teritorinių apribojimų susidaro objektyvių sunkumų nustatyti apmokestinamųjų pajamų dydį už Belgijos teritorijos ribų gyvenantiems mokesčių mokėtojams. Ji teigia, kad ne Belgijoje gyvenančių mokesčių mokėtojų atveju vienintelė apmokestinamųjų pajamų dydžiui nustatyti reikšminga informacija yra Belgijoje ir todėl jos iš esmės nepakanka nustatyti palyginimo su panašiais mokesčių mokėtojais aspektus palyginimo procedūroje. Kaip tokios informacijos, kurios sunku gauti, nes ji yra kitos valstybės teritorijoje, pavyzdį, Belgijos vyriausybė nurodo žaliavų pirkimą mokesčio mokėtojo gyvenamosios vietos valstybėje arba transporto priemonės, naudojamos verslo reikalais Belgijoje, registravimą toje valstybėje.
52. Pagal šį argumentą, kadangi apmokestinamajam dydžiui nustatyti naudinga informacija yra ne Belgijos teritorijoje, ne rezidento apmokestinamųjų pajamų dydžio neįmanoma apskaičiuoti pagal palyginimo procedūrą, todėl tai pateisina būtinybę remtis minimaliu apmokestinimo dydžiu.
53. Dėl šios bylos Belgijos vyriausybė pažymi, kad, atsižvelgiant į tai, jog R. Talotta gyvena kitoje valstybėje narėje, mokesčių administravimo institucijai neįmanoma gauti informacijos, reikalingos apskaičiavimams, kuriais grindžiama palyginimo procedūra.
54. Šioje byloje, anot Belgijos vyriausybės, mokesčių administravimo institucija negalėjo gauti patikimos faktinės informacijos, kuria galėtų pagrįsti R. Talotta apyvartos įvertinimą, o tai buvo būtina norint taikyti palyginimo procedūrą. Kadangi trūko esminių duomenų metinei apyvartai apskaičiuoti ir kadangi vienintelio patikimo informacijos elemento – R. Talotta samdomų darbuotojų skaičiaus – nepakako palyginimo procedūrai, reikėjo remtis minimaliais fiksuotais apmokestinamųjų pajamų dydžiais.
55. Belgijos vyriausybės nuomone, tokių sunkumų, su kuriais mokesčio administravimo institucijos paprastai susiduria, kai vertina ne rezidentų apmokestinamųjų pajamų dydį, nepasitaiko rezidentų atveju, nes visuomet galima nustatyti apmokestinamųjų pajamų dydį palyginimo procedūros metodu, nesinaudojant minimaliais fiksuotais apmokestinamųjų pajamų dydžiais.
56. Belgijos vyriausybė taip pat teigia, kad net jeigu tam tikromis aplinkybėmis pasinaudoti palyginimo procedūra rezidento atveju neįmanoma, nėra būtina taikyti minimalių apmokestinamųjų pajamų dydžių, nes mokesčius galima apskaičiuoti remiantis pajamų rodikliais ( signes et indices ).
57. Kita vertus, anot Belgijos vyriausybės, toks metodas netaikomas ne rezidentams, kurių atveju pagal pajamų rodiklius neįmanoma atskirti iš veiklos Belgijoje gautos jų pajamų dalies nuo iš veiklos gyvenamosios vietos valstybėje, gautų pajamų dalies.
58. Remiantis šiais argumentais, kadangi palyginimo metodui nėra alternatyvaus metodo nustatant apmokestinamųjų pajamų dydį ne rezidentams, tampa būtina tik šios grupės mokesčių mokėtojų atžvilgiu remtis minimaliu fiksuotu apmokestinamųjų pajamų dydžiu.
59. Dėl objektyvių sunkumų įvertinti mokesčių mokėtojų ne rezidentų apmokestinamųjų pajamų dydį Belgijos vyriausybės teigia, kad pastarųjų ir mokesčių mokėtojų rezidentų situacija nėra panaši. Todėl nevienodas šių dviejų grupių mokesčių mokėtojų, kurių situacijos nėra panašios, traktavimas, nustatant iš verslo veiklos Belgijoje gautų apmokestinamųjų pajamų dydį, negali būti laikomas diskriminaciniu.
60. Nesutinku su tokiu požiūriu.
61. Mano nuomone, skirtinga gyvenamoji vieta nepadaro mokesčių mokėtojų situacijų skirtingų nustatant apmokestinamųjų pajamų dydį, kuris, primenu, yra susijęs su Belgijoje gaunamomis pajamomis.
62. Manau, kad Belgijos vyriausybės nurodomi sunkumai dėl faktinės informacijos, kuria remdamasi ji apskaičiuoja apmokestinamųjų pajamų dydį palyginimo procedūros metodu, gavimo egzistuoja neatsižvelgiant į mokesčių mokėtojo gyvenamąją vietą mokesčių prasme.
63. Ypač norėčiau pabrėžti, jog šioje byloje Belgijos vyriausybė nurodo, kad ji remiasi fiksuotu minimaliu apmokestinamųjų pajamų dydžiu todėl, kad mokesčių administravimo institucijai neįmanoma apskaičiuoti R. Talotta apyvartos. Ji teigia, kad tikra jo restorano apyvarta negali būti apskaičiuota, nes trūksta patikimos informacijos dėl žaliavų įsigijimo ir sandėliavimo. Šia faktine informacija pasinaudoti neįmanoma dėl tariamos R. Talotta tiekėjų vietos buvimo ne Belgijoje.
64. Toks argumentas nėra įtikinamas.
65. Nors, be abejonės, yra teisinga tai, kad mokesčių administravimo institucijos kontrolės ir tyrimo įgaliojimai apsiriboja Belgijos teritorija ir kad galima pripažinti, jog pastaroji gali susidurti su didesniais sunkumais gaudama tam tikros faktinės informacijos už Belgijos ribų, šie apribojimai ar sunkumai nebūtinai susiję su tuo, kad atitinkamas mokesčių mokėtojas gyvena užsienyje.
66. Reikia pažymėti, kad svarbiausi palyginimo procedūros elementai iš esmės nėra susiję su aspektais dėl mokesčių mokėtojo gyvenamosios vietos: pagal palyginimo procedūrą atsižvelgiama į Belgijoje vykdomos savarankiškai dirbančio asmens veiklos elementus.
67. Nors tiesa, kad tokiems elementams nustatyti gali reikėti atsižvelgti į faktorius už Belgijos teritorijos ribų, ši galimybė nebūtinai susijusi su atitinkamo mokesčio mokėtojo gyvenamąja vieta. Nepaisant gyvenamosios vietos, kiekvienas mokesčių mokėtojas gali naudotis teikėjų iš užsienio paslaugomis, taip apsunkindamas numanomos jo apyvartos apskaičiavimą.
68. Bet kuriuo atveju mokesčių mokėtojo rezidento ir mokesčių mokėtojo, negyvenančio Belgijoje, atveju iškiltų tokie patys sunkumai nustatant apmokestinamųjų pajamų dydį.
69. Taip pat, nors, be abejonės, teisinga tai, kaip nurodo ir Belgijos vyriausybė, kad pagal 1992 m. Kodekso 342 straipsnio 1 dalį pagal palyginimo procedūrą atsižvelgiama į „kitą reikšmingą informaciją“, susijusią su mokesčių mokėtojo situacija ir kad tokia informacija gali būti susijusi su mokesčių mokėtojo asmenine arba šeimine padėtimi ir jo gyvenimo lygiu apskritai, nematau priežasčių, kodėl tokių duomenų nebūtų galima gauti remiantis 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 77/799/EEB dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo srityje nuostatomis(19) . Valstybė narė gali remtis šia direktyva, norėdama gauti iš kitos valstybės narės informaciją, reikalingą ir tinkamą įvertinti kitoje valstybėje narėje gyvenančio mokesčių mokėtojo mokėjimo galimybes ir asmeninę bei šeiminę situaciją.
70. Taip pat nepagrįsti atrodo ir Belgijos vyriausybės argumentai dėl tariamo negalėjimo pasinaudoti informacija apie ne rezidento gyvenimo lygį arba asmeninę bei šeiminę situaciją dėl tokios informacijos pernelyg bendro pobūdžio ir negalėjimo nustatyti, kiek atitinkamo mokesčių mokėtojo pajamoms įvertinti surinkta informacija yra susijusi su jo veikla gyvenamosios vietos valstybėje. Mano nuomone, tokių sunkumų taip pat gali susidaryti ir rezidento atveju, taip sukeliant būtinybę ir juos apmokestinti pagal fiksuotą apmokestinamųjų pajamų dydį. Iš tiesų aš manau, kad galima nustatyti, jog mokesčių mokėtojo rezidento gyvenimo lygį lemia pajamos iš kelių kitose, ne jo gyvenamosios vietos, valstybėse vykdomų veiklos rūšių, o tokiu atveju, norint apmokestinti pagal pajamų rodiklius, būtų sudėtinga apskaičiuoti iš savarankiškai dirbančio asmens Belgijos teritorijoje vykdomos veiklos gaunamas pajamas.
71. Remiantis prieš tai išdėstytais argumentais galima atmesti ir antrąjį Belgijos vyriausybės nurodytą argumentą, pagal kurį, kai neįmanoma taikyti palyginimo procedūros, mokesčių administravimo institucija gali remtis pajamų rodikliais ( signes et indices ) pagrįstu prezumpcijos metodu tik mokesčių mokėtojų rezidentų atžvilgiu, o tai leidžia jiems netaikyti minimalių apmokestinamųjų pajamų dydžių.
72. Kaip matėme, sunkumai apskaičiuojant tikėtinus savarankiškai dirbančių asmenų apmokestinamųjų pajamų dydžius remiantis jų gyvenimo lygiu kyla neatsižvelgiant į tų asmenų gyvenamąją vietą mokesčių prasme. Apmokestinimo pagal signes et indices
sunkumai taip pat gali susidaryti ir Belgijoje gyvenančių mokesčių mokėtojų, kurie dalį savo verslo vykdo ne Belgijos teritorijoje, atveju.
73. Iš prieš tai išdėstytų samprotavimų išplaukia, kad, apskaičiuojant Belgijoje gautas pajamas, rezidentų ir ne rezidentų situacijos gali sukelti tuos pačius sunkumus. Iš to išplaukia, kad dėl šio apmokestinimo aspekto dviejų grupių mokesčių mokėtojų situacija yra objektyviai panaši, todėl nevienodas traktavimas, kurį lemia minimalių apmokestinamųjų pajamų dydžių taikymas tik ne rezidentams, yra netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės.
3. Dėl pateisinimo pagrindų
74. Tai išdėsčius, vis tiek būtina paklausti, ar toks nustatytas nevienodas traktavimas yra pateisinamas pagal Sutarties nuostatas dėl įsisteigimo laisvės.
75. Įsisteigimo laisvę ribojančių nacionalinių priemonių srityje pagrindų, kuriuos valstybės narės gali nurodyti kaip pateisinančius EB 43 straipsnyje įtvirtintos įsisteigimo laisvės apribojimus, kontekste svarbiausia yra skirtumas tarp diskriminacinių priemonių ir priemonių, taikomų nediskriminuojant.
76. Nacionalinių diskriminacinių priemonių atveju įsisteigimo laisvės išimtys gali būti pateisinamos tik EB 46 straipsnyje išvardytais pagrindais(20) . Tuo atveju, jei, atvirkščiai, taikomos priemonės neišskiriant nacionalinių ir kitų valstybių narių piliečių, galima remtis privalomais bendrojo intereso pagrindais, kurie skiriasi nuo EB 46 straipsnyje išvardytų pateisinimo pagrindų ir juos papildo, jei aptariamos priemonės yra tinkamos siekiamam tikslui ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti(21) .
77. Kaip jau minėjau, tokiu atveju kaip šis yra netiesioginė pilietybe grindžiama diskriminacija, išplaukianti iš to, kad remiamasi gyvenamosios vietos kriterijumi. Todėl nagrinėjamos nuostatos sukeliamas nevienodas traktavimas gali būti pateisinamas tik remiantis EB 46 straipsnyje įtvirtintais pateisinimo pagrindais.
78. Dabar išnagrinėsiu, ar tenkinamos EB 46 straipsnio taikymo sąlygos.
79. Vėliau papildomai, jei Teisingumo Teismas manytų, kad, priešingai mano nuomonei, nagrinėjamos teisės aktų nuostatos taikomos nediskriminuojant, darydamas prielaidą, kad tai sukelia nevienodą ne rezidentams nepalankesnį traktavimą, ribojantį jų įsisteigimo laisvę, nagrinėsiu, kiek toks traktavimas gali būti pateisinamas privalomais bendrojo intereso pagrindais.
– Pateisinimo pagrindai pagal EB 46 straipsnį
80. Pagal EB 46 straipsnį diskriminacinės priemonės gali būti pateisinamos tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos sumetimais. Taip pat reikia pažymėti: kadangi ši nuostata nustato išimtį pagrindiniam Sutarties principui, jos numatomos išlygos turi būti aiškinamos siaurai ir, kaip konstatavo Teisingumo Teismas, gali būti taikomos tik tuomet, kai vienam iš pagrindinių visuomenės interesų sukeliama tikra ir pakankamai rimta grėsmė(22) .
81. Šioje byloje būtinybė užtikrinti veiksmingą mokesčių kontrolę, kurią nurodo Belgijos vyriausybė, nepriskirtina EB 46 straipsnyje įtvirtintiems pateisinimo pagrindams. Be to, bet kuriuo atveju man nepanašu, kad vienam iš pagrindinių visuomenės interesų būtų sukeliama tikra ir pakankamai rimta grėsmė.
82. Todėl man atrodo, kad nagrinėjama Belgijos teisės aktų nuostata nėra pateisinama pagal EB 46 straipsnį.
83. Taigi ji pažeidžia Sutarties nuostatas dėl įsisteigimo laisvės.
– Pateisinimo pagrindai, susiję su privalomais bendrojo intereso pagrindais
84. Belgijos vyriausybė remiasi būtinybe užtikrinti veiksmingą mokesčių kontrolę.
85. Nors tiesa, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog veiksminga mokesčių kontrole galima remtis siekiant pateisinti EB sutartyje įtvirtintų pagrindinių laisvių apribojimus(23), kaip jau minėjau, tam, kad tokie apribojimai būtų pateisinami, jie neturi prieštarauti proporcingumo principui.
86. Manau, kad šioje byloje šiuo pateisinimu būtų galima remtis tik tokiu atveju, jei nustatant apmokestinamųjų pajamų dydį kiltų tikrų sunkumų dėl to, kad atitinkami mokesčių mokėtojai gyvena ne Belgijos teritorijoje.
87. Jei nagrinėjami teisės aktai būtų aiškinami taip, kaip teigia R. Talotta, minimalių apmokestinamųjų pajamų dydžių taikymu neatsižvelgiama į tai, ar kyla sunkumų nustatyti ne rezidentų apmokestinamųjų pajamų dydžius taikant palyginimo procedūrą. Jei laikomasi tokio požiūrio, Belgijos vyriausybės nurodomas pateisinimas nėra priimtinas.
88. Kita vertus, jei labiau linkstama prie Belgijos vyriausybės aiškinimo, kad minimalūs apmokestinamųjų pajamų dydžiai naudojami kaip papildoma alternatyva kitiems ne rezidentų apmokestinamųjų pajamų dydžių nustatymo metodams, t. y. tokiu atveju, kai, nepaisant Direktyvoje 77/799 įtvirtintų procedūrų, neįmanoma tokio įvertinimo atlikti kitomis priemonėmis, nagrinėjami teisės aktai galėtų būti laikomi būtinais užtikrinti privalomąjį mokesčių kontrolės reikalavimą. Tačiau, kad tokie teisės aktai būtų proporcingi šiam tikslui, mokesčių mokėtojai ne rezidentai turi būti tikri, kad jie, pateikdami susijusius dokumentus arba kitus įrodymus dėl tikrosios jų mokestinės prievolės sumos, gali išvengti fiksuoto apmokestinamųjų pajamų dydžio taikymo.
89. Man atrodo, kad šalių pateikti atsakymai į Teisingumo Teismo joms konkrečiai šiuo aspektu pateiktą klausimą aiškiai neįrodo, kokiomis sąlygomis Belgijos teisės nuostatos realiai užtikrina šią galimybę mokesčių mokėtojams ne rezidentams. Ypač neaišku, kokiais įrodymais toks mokesčių mokėtojas galėtų paneigti prezumpciją dėl fiksuoto apmokestinamųjų pajamų dydžio nustatymo.
90. Todėl, jei Teisingumo Teismas manytų, kad nagrinėjami teisės aktai nėra diskriminaciniai, o taikomi visiems vienodai, nacionalinis teismas privalo, jeigu nuspręs laikytis Belgijos vyriausybės pasiūlyto teisės aktų nuostatų aiškinimo,
pagal susijusias nacionalinės teisės nuostatas nustatyti, ar mokesčių mokėtojas ne rezidentas, pateikdamas tinkamus įrodymus, tikrai turi galimybę išvengti fiksuoto apmokestinamųjų pajamų dydžio taikymo. Tik jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atsakys į šį klausimą teigiamai, jis galės padaryti išvadą, kad nagrinėjami teisės aktai neviršija to, kas būtina Belgijos vyriausybės nurodytam privalomam reikalavimui pasiekti.
Išvada
91. Atsižvelgdamas į išdėstytus samprotavimus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Cour de cassation
pateiktą prejudicinį klausimą:
„EB 43 straipsnis draudžia tokią valstybės narės teisės aktų nuostatą, koks yra 1993 m. rugpjūčio 27 d. Karaliaus dekreto 182 straipsnis, įgyvendinantis 1992 m. Belgijos Pajamų mokesčio kodekso 342 straipsnio 2 dalį, kuri minimalius apmokestinamųjų pajamų dydžius numato tik mokesčių mokėtojams ne rezidentams, nes ši priemonė sukelia netiesioginę diskriminaciją dėl pilietybės, kuri negali būti pateisinama EB 46 straipsnyje įtvirtintais pagrindais.“
(1) .
(2)  – Neoficialus vertimas.
(3)  – Viešbučiai, restoranai, kavinės.
(4)  – 2000 m. liepos 20 d. Karaliaus dekretu dydžiai buvo pakeisti taip: „a) < … > „vireka“ < … > : 2,50 eurai už 25 eurus apyvartos, taikant 7 000 eurų minimumą už vieną darbuotoją (vidutinis skaičius per atitinkamus metus); < ... > bet kuriuo atveju pagal 1 dalį apskaičiuotas apmokestinamųjų pajamų dydis negali būti mažesnis nei 9 500 eurų“(neoficialus vertimas).
(5)  –	Ypač žr. 1995 m. vasario 14 d. Sprendimą Schumacker (C‑279/93, Rink. p. I‑225, 21 punktas); 1996 m. birželio 27 d. Sprendimą Asscher
C‑107/94, Rink. p. I‑3089, 36 punktas) ir 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimą Wielockx
(C‑80/94, Rink. p. I‑2493, 16 punktas).
(6)  –	Žr., be kita ko, 1974 m. birželio 21 d. Sprendimą Reyners
(2/74, Rink. p. 631, 24–26 punktai) ir 1986 m. sausio 28 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (270/83, Rink. p. 273, 14 punktas).
(7)  –	Žr., be kita ko, 1974 m. vasario 12 d. Sprendimą Sotgiu
(152/73, Rink. p. 153, 11 punktas); minėtų sprendimų Wielockx
16 ir 17 punktus bei Asscher
36 ir 40 punktus.
(8)  –	Analogiškai žr. generalinio advokato J. C. Darmon išvados byloje Biehl
(1990 m. gegužės 8 d. Sprendimas, C‑175/88, Rink. p. I‑1779) 6–10 punktus.
(9)  –	Žr. minėtų sprendimų Schumacker 31–34 punktus; Wielockx
18 punktą; Asscher
41 punktą ir 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimą Royal Bank of Scotland
(C‑311/97, Rink. p. I‑2651, 27 punktas).
(10)  –	Žr. minėtų sprendimų Schumacker
31–34 punktus; Wielockx
18 punktą; Asscher
42 punktą ir Royal Bank of Scotland
27 punktą.
(11)  –	Žr. minėtų sprendimų Schumacker
36–38 punktus; Asscher
42 punktą ir Royal Bank of Scotland
27 punktą ir paskesnius.
(12)  –	1999 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Frans Gschwind
(C‑391/97, Rink. p. I‑5451, 26 punktas).
(13)  –	Neoficialus vertimas.
(14)
−	Neoficialus vertimas.
(15)  –	Analogiškai žr. minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją
21 punktą ir 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Amid
(C‑141/99, Rink. p. I‑11619, 27 punktas).
(16)  –	Primenu, kad EB 43 straipsnis užtikrina EB 12 straipsnyje įtvirtinto bendro nediskriminavimo dėl pilietybės principo taikymą specialioje įsisteigimo teisės srityje. Iš to išplaukia, kad jei teisės aktai pažeidžia EB 43 straipsnį, jie taip pat pažeidžia EB 12 straipsnį. Tačiau pastarasis taikomas savarankiškai toms Bendrijos teisės reglamentuojamoms situacijoms, kurioms EB sutartis nenumato specialių nediskriminavimo taisyklių (žr. minėto sprendimo Royal Banko of Scotland
20 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Iš to išplaukia, kad, remiantis EB 12 straipsnyje įtvirtinta aiškia išimtimi, šioje byloje taikomas EB 43 straipsnis.
(17)  –	Žr. minėto sprendimo Schumacker
28 ir 29 punktus ir 1996 m. vasario 15 d. generalinio advokato P. Léger išvados minėtoje byloje Asscher
27 punktą.
(18)  –	Šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Schumacker
31−34 punktus ir 1996 m. vasario 15 d. generalinio advokato P. Léger išvados minėtoje byloje Asscher
73 punktą ir paskesnius.
(19)  –	OL L 336, p. 15. Komisija šią galimybę nurodė savo rašytinėse pastabose.
(20)  –	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato A. Tizzano išvadą byloje SEVIC Systems
(2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimas, C‑413/03, Rink. p. I‑10805, 55 punktas).
(21)  –	Taip pat žr. 1993 m. kovo 31 d. Sprendimą Kraus
(C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktas) ir 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Gebhard
(C-55/94, Rink. p. I‑4165, 37 punktas).
(22)  –	Šiuo klausimu žr. minėtos generalinio advokato A. Tizzano išvados byloje SEVIC Systems
57 punktą ir ten nurodomą teismų praktiką.
(23)  –	Ypač žr. 1999 m. liepos 8 d. Sprendimą Baxter ir kt . (C‑254/97, Rink. p. I‑4809, 18 punktas) ir 1997 m. gegužės 15 d. Sprendimą Futura Participations
(C‑250/95, Rink. p. I‑2471, 31 punktas).