62010CC0138_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1.
Šiame prašyme pateikti prejudicinį sprendimą Administrativen sad Sofia‑grad
(Sofijos miesto administracinis teismas) suformulavo tris klausimus, iš esmės susijusius su Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 4, 62 ir 63 straipsnių aiškinimu(2) . Klausimai iškelti būtent dėl vadinamojo muitinės deklaracijų priėmimo; Teisingumo Teismo prašoma priimti prejudicinį sprendimą dėl šio muitinės įstaigos akto dalyko ir pobūdžio, taip pat dėl teisės jį užginčyti nacionaliniuose teismuose.
2. Pagrindinė šios bylos problema susijusi su muitinės deklaracijos priėmimo mišriu pobūdžiu, nes tai yra aktas, įformintas fiziniu ir Sąjungos teisės standartizuotu dokumentu, kuris apima atskirus valios pareiškimus: vieną – prekių deklaranto ir kitą – muitinės įstaigos. Administrativen sad Sofia‑grad
kilo klausimų dėl ypatingos dokumento formos, kokia užregistruotas ginčijamas aktas.
I – Teisinis pagrindas
3. Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 4 straipsnio 5 punkte nustatyta tokia sprendimo apibrėžtis:
„„Sprendimas“ – bet kuris oficialus aktas, susijęs su muitinės veiklos taisyklėmis, kuriuo muitinė pareiškia apie minėtų taisyklių taikymą konkrečiu atveju ir kuris sukelia teisines pasekmes vienam arba keliems konkrečiai nurodytiems arba identifikuojamiems asmenims; ši sąvoka, be kita ko, apima privalomą informaciją pagal 12 straipsnį.“
4. Minėto reglamento 8 straipsnio 1 dalyje numatytas specialus sprendimų, kuriais suteikiamos teisės suinteresuotiesiems asmenims, pripažinimo negaliojančiais reglamentavimas:
„Suinteresuotam asmeniui palankus sprendimas pripažįstamas negaliojančiu, jeigu jis buvo priimtas remiantis neteisinga arba neišsamia informacija ir jeigu:
– pareiškėjas žinojo arba, yra pagrindo manyti, turėjo žinoti, kad informacija buvo neteisinga arba neišsami, ir
– toks sprendimas negalėjo būti priimtas remiantis teisinga arba išsamia informacija.“
5. Muitinės deklaracijoms, jų priėmimui ir vėlesniam patikrinimui taikomos taisyklės nustatytos Reglamento Nr. 2913/92 62 ir paskesniuose straipsniuose, kuriuose yra šiai bylai svarbių nuostatų:
„ 62 straipsnis
1. Rašytinės deklaracijos turi [būti] surašomos blankuose, atitinkančiuose tam skirtą oficialiai patvirtintą pavyzdinę formą. Jos turi būti pasirašytos ir jose turi būti pateikti visi duomenys, reikalingi nuostatoms, reglamentuojančioms muitinės procedūros, kuriai deklaruojamos prekės, atlikimo tvarką, taikyti.
2. Kartu su deklaracija turi būti pateikti visi dokumentai, reikalingi nuostatoms, reglamentuojančioms muitinės procedūros, kuriai deklaruojamos prekės, atlikimo tvarką, taikyti.
63 straipsnis
Muitinė priima deklaracijas iš karto, jeigu jos atitinka 62 straipsnyje nustatytas sąlygas ir jeigu jose nurodytos prekės pateiktos muitinei.
< … >
65 straipsnis
Deklaranto prašymu jam gali būti leista padaryti vieną arba daugiau muitinės priimtos deklaracijos duomenų pakeitimų. Šie pakeitimai negali pakeisti deklaracijos tiek, kad ji galėtų būti taikoma ne toms prekėms, kurios pradžioje buvo joje nurodytos.
Tačiau jokių pakeitimų daryti neleidžiama, jeigu atitinkamo leidimo buvo paprašyta po to, kai muitinė:
a) pranešė deklarantui, kad ketina patikrinti prekes, arba
b) nustatė, kad tam tikri duomenys neteisingi, arba
c) išleido prekes.
66 straipsnis
1. Deklaranto prašymu muitinė pripažįsta jos priimtą deklaraciją negaliojančia, jeigu deklarantas pateikia įrodymų, kad prekės toje deklaracijoje nurodytai muitinės procedūrai buvo deklaruotos per klaidą arba kad dėl ypatingų aplinkybių įforminti prekėms muitinės procedūrą, kuriai jos buvo deklaruotos, nebetikslinga.
Tačiau, jeigu muitinė jau yra pranešusi deklarantui apie savo ketinimą patikrinti prekes, prašymas pripažinti deklaraciją negaliojančia nepriimamas tol, kol neatliktas patikrinimas.
2. Deklaracija negali būti pripažinta negaliojančia išleidus prekes, išskyrus atvejus, nustatytus taikant Komiteto procedūrą.
3. Deklaracijos pripažinimas negaliojančia nekliudo taikyti galiojančių baudžiamosios teisės aktų nuostatų.
< … >
68 straipsnis
Muitinė, tikrindama jos priimtas deklaracijas, turi teisę:
a) patikrinti deklaraciją sudarančius ir kartu su ja pateikiamus dokumentus. Muitinė turi teisę reikalauti, kad deklarantas pateiktų kitus dokumentus, reikalingus deklaracijoje pateiktų duomenų tikslumui patikrinti;
b) patikrinti prekes ir imti jų pavyzdžių analizei arba detaliam patikrinimui.
< … >
71 straipsnis
1. Deklaracijos tikrinimo rezultatais remiamasi taikant nuostatas, reglamentuojančias prekėms įformintos muitinės procedūros atlikimo tvarką.
2. Jeigu deklaracija nebuvo patikrinta, 1 dalyje nurodytos nuostatos taikomos remiantis deklaracijoje pateiktais duomenimis.
< … >
78 straipsnis
1. Muitinė turi teisę savo iniciatyva arba deklaranto prašymu padaryti pakeitimus deklaracijoje po to, kai prekės jau išleistos.
2. Muitinė, norėdama po prekių išleidimo įsitikinti deklaracijoje pateiktų duomenų tikslumu, turi teisę tikrinti prekybos dokumentus ir duomenis, susijusius su atitinkamų prekių importo arba eksporto operacijomis arba su paskesnėmis prekybos šiomis prekėmis operacijomis. Tokie patikrinimai gali būti atliekami deklaranto arba bet kurio kito asmens, tiesiogiai arba netiesiogiai per verslą susijusio su minėtomis operacijomis, arba dėl verslo turinčio minėtus dokumentus, patalpose. Ši institucija taip pat turi teisę tikrinti ir prekes, jeigu jas vis dar įmanoma pateikti tikrinimui.
3. Jeigu pakartotinai patikrinus deklaraciją arba atlikus tikrinimą po prekių išleidimo, paaiškėja, kad atitinkamos muitinės procedūros atlikimo tvarką reglamentuojančios nuostatos buvo taikomos remiantis neteisinga arba neišsamia informacija, muitinė, remdamasi naujai surinkta informacija, laikydamasi nustatytų nuostatų, imasi priemonių, būtinų susidariusiai padėčiai sureguliuoti.“
II – Faktinės aplinkybės
6. 2007 m. kovo 13 d. bendrovė „DP grup“ EOOD
(toliau – DP grup ), naudodama atitinkamą blanką, pateikė Kremikovcų rajono muitinei deklaraciją dėl iš Brazilijos importuotų prekių, pažymėtų kaip „užšaldytos kalakutų kojos be kaulų su baltaisiais pipirais“. Deklaracija buvo priimta tą pačią dieną minėto blanko 2 langelyje įrašius numerį 07ВG005102Н0019921, muitinės pareigūnui uždėjus asmeninį antspaudą Nr. 1341 ir padėjus parašą. Vis dėlto deklaraciją priėmęs muitinės pareigūnas kitoje jos blanko pusėje užrašė:
„Atlikta 44 langelio dokumentinė kontrolė pagal Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo reglamento 218 straipsnį. Muitų tarifo kodas 33 langelyje atitinka 31 langelyje nurodytą prekių aprašymą ir TARIC. Muitinės vertė nustatyta pagal Muitinės kodekso 29 straipsnį. Nepreferencinės prekės. „Išleidimo galutiniam vartojimui“ taikymo sąlygos įvykdytos. Sofijos oro uoste atlikto išsamaus muitinės patikrinimo protokolas Nr. 120/13.03.2007. Kilus įtarimui dėl klaidingos tarifinės klasifikacijos, buvo paimti mėginiai laboratorinei analizei Centrinėje chemijos laboratorijoje (užsakymas Nr. 1/13.03.07). Užstatas grynais pinigais. Centrinės chemijos laboratorijos ekspertizės išvada Nr. 00005/14.03.07. Centrinės muitinės valdybos nuomonė dėl tarifinės klasifikacijos Nr. 4417/190/17.04/2007.“
7. 2007 m. kovo 25 d. muitinės pareigūnas leido išleisti prekes į apyvartą.
8. 2007 m. balandžio 17 d., remdamasi ekspertizės išvadomis, muitinės įstaiga raštu pranešė DP grup, kad aptiktas muitinės deklaracijos pildymo pažeidimas, t. y. klaidinga deklaruotų prekių tarifinė klasifikacija, ir dėl to pareikalavo sumokėti nustatytas sumas.
9. Bendrovė DP grup kreipėsi į Administrativen sad Sofia‑grad
ginčydama tai, kad muitinės deklaracija buvo priimta; ji rėmėsi tuo, jog deklarantė, tai yra ji pati, nurodė klaidingą muitų tarifo kodą, o muitinės įstaiga atsižvelgė į šį kodą ir pasirašydama bei priimdama deklaraciją „patvirtino prekių muitų tarifo kodą“. Jos nuomone, tai yra panaikinimo pagrindas.
10. 2008 m. liepos 21 d. Administrativen sad Sofia‑grad priėmė nutartį, kuria konstatavo ieškinio nepriimtinumą, nes muitinės įstaigos aktas nėra ginčijamas aktas. Varhoven administrativen sad (Aukščiausiasis administracinis teismas), išnagrinėjęs DP grup pateiktą skundą dėl nutarties nepriimti nagrinėti ieškinio, panaikino Administrativen sad Sofia‑grad nutartį ir nusprendė bylą grąžinti tam pačiam teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl esmės.
11. Tame nacionalinio teismo proceso etape Administrativen sad Sofia‑grad nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
III – Prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
12. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje užregistruotas 2010 m. kovo 15 d. Jame pateikti šie trys klausimai:
„1. Ar, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 63 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo muitinės įstaiga įpareigojama tik patikrinti muitinės deklaracijos atitiktį šio reglamento 62 straipsnio reikalavimams, atlikdama tik reglamento 68 straipsnyje nurodytos apimties dokumentų kontrolę ir vien pagal pateiktus dokumentus spręsdama dėl muitinės deklaracijos priėmimo, kai kyla abejonių prekių muitų tarifo kodo teisingumu ir šiam kodui nustatyti būtina ekspertizė?
2. Ar, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, muitinės įstaigos sprendimas nedelsiant priimti muitinės deklaraciją pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 63 straipsnį laikytinas muitinės sprendimu pagal Muitinės kodekso 4 straipsnio 5 punktą ir 8 straipsnio 1 dalies pirmą įtrauką, t. y. sprendimu dėl viso pateiktos muitinės deklaracijos turinio, jei kartu nustatytos šios aplinkybės:
a) muitinės įstaigos sprendimas dėl deklaracijos priėmimo buvo priimtas remiantis vien prie deklaracijos pridėtais dokumentais;
b) atliekant privalomus patikrinimus prieš deklaracijos priėmimą kilo įtarimas, kad deklaruotas prekių muitų tarifo kodas yra neteisingas;
c) atliekant privalomus patikrinimus prieš deklaracijos priėmimą pritrūko informacijos dėl deklaruotų prekių turinio, svarbios, kad būtų teisingai nustatytas muitų tarifo kodas;
d) atliekant patikrinimus prieš deklaracijos priėmimą buvo paimtas mėginys ekspertizei siekiant teisingai nustatyti prekių muitų tarifo kodą?
3. Ar, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 63 straipsnį reikia aiškinti taip, kad:
a) juo leidžiama teisme ginčyti muitinės deklaracijos priėmimo teisėtumą po prekių išleidimo į laisvą apyvartą arba
b) muitinės deklaracijos priėmimo negalima ginčyti, nes juo tik konstatuojamas prekių pateikimas muitinei ir nustatomas importo skolos muitinei atsiradimo momentas, tačiau tai nėra muitinės sprendimas dėl teisingo tarifinio klasifikavimo ir pagal deklaraciją mokėtino muito dydžio?“
13. Per Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatytą terminą pastabas pateikė ieškovas pagrindinėje byloje, Bulgarijos, Čekijos Respublikos, Ispanijos, Nyderlandų vyriausybės ir Komisija.
14. 2011 m. kovo 17 d. posėdyje atsakovės, Bulgarijos, Čekijos Respublikos, Ispanijos vyriausybės ir Komisijos atstovai pateikė žodines pastabas.
IV – Prejudicinių klausimų analizė
A – Pirminės pastabos
15. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo trimis klausimais teiraujasi dėl muitinės įstaigų vykdomo muitinės deklaracijų priėmimo turinio, apimties ir teisinio pobūdžio.
16. Manau, kad siekiant naudingai atsakyti į šiuos klausimus pirmiausia pridera priminti pagrindinius Reglamentu Nr. 2913/92 nustatytus muitinės procedūros aspektus.
17. Siekiant nustatyti bendrąjį muitų tarifą Sąjungos teritorijoje, reikėjo priimti bendras taisykles, taikomas prekių importui, eksportui ir tranzitui vidaus rinkoje(3) . Šiuo tikslu Reglamente Nr. 2913/92, kuriuo ankstesnių reglamentų tekstai išdėstomi nauja redakcija, numatyta, kad visoms prekėms turi būti taikoma viena iš 4 straipsnio 16 punkte nustatytų procedūrų. Aktas, kuriuo prekės įforminamos pagal tam tikra muitinės procedūrą su visomis jos teisinėmis pasekmėmis, yra importuotojo raštu, naudojantis duomenų apdorojimo techninėmis priemonėmis, arba žodžiu pateikta „deklaracija“(4) .
18. Ši deklaracija nėra nereikšminga muitinės procedūros dalis, nes su ja siejamos svarbios teisinės pasekmės. Jos turinys, kurį turi parengti prekes pateikiantis asmuo, nulemia, kokia muitinės procedūra taikoma, taip pat – kokie yra mokėtini muitai, ir taip sukuria procedūros dalyko „momentinį atvaizdą“. Todėl Reglamento Nr. 2454/93(5) 31–34 prieduose tiksliai nustatyta dokumentų, reikalingų deklaracijai pateikti, forma ir jų langeliuose aiškiai nurodyta, kokius duomenis reikia pateikti muitinės įstaigai, kad ji galėtų priimti tinkamus sprendimus.
19. Taigi nagrinėjamoje deklaracijoje apsiribojama tiksliu ir standartizuotu turiniu ir, kad būtų veiksminga, nereikia pateikti jokių papildomų dokumentų, išskyrus nurodytuosius Reglamento Nr. 2913/92 62 straipsnyje. Minėtame straipsnyje tik reikalaujama, kad deklaracija būtų deklaranto pasirašyta ir kad joje būtų „duomenys, reikalingi nuostatoms, reglamentuojančioms [atitinkamos] muitinės procedūros < … > atlikimo tvarką, taikyti“.
20. Šis griežtumas atsirado dėl poreikio suderinti skubumo ir teisinio tikrumo tikslus, kurie pagrindžia muitinės procedūras. Atsižvelgiant į akivaizdžius biurokratinius sunkumus, kurių sukelia griežtas muitinės procedūrų taikymas ir jų laikymosi priežiūra, Reglamentu Nr. 2913/92 reikalaujama, kad deklarantas pateiktų tik nurodytus konkrečius duomenis(6) . Be to, pataisyti deklaraciją leidžiama tik tais atvejais, kai muitinės įstaiga dar nepatikrino prekių arba neišleido jų į laisvą apyvartą. Todėl deklarantas skatinamas pateikti teisingą ir tikslią informaciją, antraip jam gali tekti mokėti baudą(7) .
21. Be to, administracinės įstaigos privalo tuoj pat priimti deklaraciją, jeigu įvykdyti Reglamento Nr. 2913/92 62 straipsnyje nurodyti reikalavimai ir prekės pateiktos muitinei. Deklaracijos „priėmimas“ taip pat yra aktas, šį kartą – muitinės įstaigos, ir jo teisinės pasekmės svarbios. Svarbiausia iš jų susijusi su laiku, nes paprastai, taikant visas nuostatas, reglamentuojančias muitinės procedūros, kuriai deklaruojamos prekės, atlikimo tvarką, remiamasi deklaracijos priėmimo muitinėje data(8) . Be to, deklarantui gali būti leista padaryti vieną arba daugiau muitinės priimtos deklaracijos duomenų pakeitimų(9), jeigu muitinė neketina tikrinti prekių arba nenustato, kad yra neteisingų duomenų.
22. Trumpai tariant, „deklaracija“ yra aktas, kuriuo prašoma pradėti muitinės procedūrą, o šio prašymo „priėmimas“ yra minėtos procedūros oficialios pradžios aktas. Galima sakyti, kad abu aktai, pateikiami viename dokumente, kuriame duomenis įrašo daugiau negu vienas asmuo, yra tarsi tos pačios monetos skirtingos pusės. Tačiau abiejų aktų lygiagretumas nepanaikina jų atskirumo vienas nuo kito. Deklaracijos buvimas yra esminė sąlyga jai priimti, bet tai nereiškia, kad priėmimo negalima nagrinėti atskirai. Kiekvienam iš šių aktų taikomos atskiros taisyklės ir jie susiję su skirtingais asmenimis ir skirtingu turiniu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi būtent dėl priėmimo atskirumo, savybės, kuri, kaip paaiškinsiu toliau, lemia tam tikras teisines pasekmes.
B – Pirmasis prejudicinis klausimas
23. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo pirmuoju klausimu teiraujasi apie Reglamento Nr. 2913/92 63 straipsnio, pagal kurį „muitinė priima [rašytines] deklaracijas iš karto, jeigu jos atitinka 62 straipsnyje nustatytas sąlygas ir jeigu jose nurodytos prekės pateiktos muitinei“, taikymo apimtį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori žinoti, ar, kilus abejonių deklaruotų prekių muitų tarifo kodo teisingumu ir muitinės įstaigai paprašius ekspertizės, kad tas kodas būtų nustatytas, 63 straipsnyje nurodytas priėmimas yra tik pripažinimas to, kad įvykdyti 62 straipsnyje nurodyti formos reikalavimai, ar priešingai, tai yra pripažinimas, kad yra patikrinti kiti deklaracijos elementai.
24. Kaip minėjau šios išvados 20 ir 21 punktuose, formalizuotos deklaravimo ir priėmimo sistemos tikslas – palengvinti muitinės procedūrų atlikimą ir priežiūrą. Deklaruodamas deklarantas privalo pateikti tam tikrą informaciją, o priimant deklaraciją apsiribojama tik patikrinimu, ar ji pateikta. Automatinis sistemos pobūdis yra svarbus, nes apriboja priežiūrą vykdančių įstaigų diskreciją, taip suteikdamas teisinio tikrumo ūkio subjektams ir įstaigoms. Be to, deklarantas yra skatinamas pateikti tikslią informaciją, antraip, jeigu kiltų abejonių ir būtų atliktas patikrinimas, jis neturėtų teisės deklaracijos pataisyti. Taigi deklaracijai ir jos priėmimui taikomas griežtumas yra esminis sistemos reikalavimas(10) .
25. Būtent todėl, kad Reglamento Nr. 2913/92 63 straipsniu reikalaujama tik trijų dalykų (parašo, „reikalingų duomenų“ ir prekių), pagal šį straipsnį muitinė, nustačiusi, kad yra atitiktis šiems reikalavimams, turi priimti deklaraciją. Kaip matyti iš šio straipsnio teksto, tai yra aktas, priimamas laikantis labai tikslių kriterijų, kurie reikšmingai apriboja muitinės įstaigos diskreciją. Deklaracija turi būti ne tik priimta, bet priimta „iš karto“, jeigu ji, kaip ir buvo šiuo atveju, atitinka „62 straipsnyje nustatytas sąlygas“.
26. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pažymėtina, jog 63 straipsnis užkerta kelią tam, kad muitinės įstaigos atsisakytų priimti deklaraciją dėl kitų priežasčių nei išvardytosios šiame straipsnyje. Iš pirmo žvilgsnio tokia išvada galėtų atrodyti griežtoka, tačiau, išanalizavus visą procedūrą, tai visiškai tinkamas sprendimas.
27. Kai muitinės įstaiga nustato, kad deklaracija atitinka 63 straipsnio reikalavimus, privalo („iš karto“) ją priimti, tačiau tai nereiškia, jog įstaigos neturi kitų įgaliojimų, leidžiančių vėliau patikrinti atitiktį muitinės procedūrai. Priešingai, pagal 68 straipsnį muitinės įstaigos ne tik turi teisę patikrinti į deklaraciją įeinančius ir kartu su ja pateikiamus dokumentus, bet taip pat gali patikrinti prekes ir imti jų pavyzdžių išsamiai analizei. Įgaliojimai tikrinti prekes apima ir įstaigų teisę atsižvelgiant į rezultatus imtis tinkamų priemonių. Iš to matyti, kad muitinės įstaiga, kai ji priima deklaraciją, gali tikrinti tik laikydamasi apribojimų, tačiau tai jokiu būdu nedaro įtakos jos kompetencijai patikrinti, ar deklaranto pateikta informacija yra teisinga.
28. Todėl pritariu visų šiame prejudicinio sprendimo procese pastabas pateikusių valstybių narių nuomonei, kad 63 straipsniu nustatyta griežta muitinių įstaigų atliekamos priežiūros sistema, deklaracijos patikrinimą apribojant patikrinimu, ar yra atitiktis minėtame straipsnyje išvardytiems reikalavimams. Kadangi, kaip minėjau, muitinės įstaigoms niekas nekliudo atlikti prekių patikrinimo, kurio rezultatai gali būti gauti prekes išleidus į laisvą apyvartą, 63 straipsnyje numatytas griežtas patikrinimo pobūdis neapriboja įstaigų priežiūros įgaliojimų(11) . Priešingai, Reglamento Nr. 2913/92 nuostatų tikslas yra įtvirtinti veiksmingą ir standartizuotą procedūrą, kuri taip pat užtikrintų paskesnės teisinės padėties reglamentavimą.
29. Todėl Teisingumo Teismui į pirmąjį prejudicinį klausimą siūlau atsakyti konstatuojant, kad Reglamento Nr. 2913/92 63 straipsnį reikia aiškinti taip, jog muitinės įstaiga, „priimdama“ muitinės deklaraciją, privalo tik patikrinti, ar muitinės deklaracija atitinka minėto reglamento 62 straipsnio reikalavimus. Todėl įstaiga apsiriboja tik dokumentų patikrinimu, kiek to reikalauja šio reglamento 63 straipsnis, ir nusprendžia, ar priimti muitinės deklaraciją, remdamasi tik pateiktais dokumentais.
C – Antrasis prejudicinis klausimas
30. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi dėl deklaracijos priėmimo teisinio pobūdžio tokiomis kaip šios bylos aplinkybėmis, kai, prieš priimdama deklaraciją, muitinės įstaiga paėmė prekių pavyzdžių, kad nustatytų, ar pritaikytas teisingas muitų tarifo kodas. Tiksliau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo prašo patikslinti, ar priėmimas, kaip muitinės įstaigų aktas, yra „sprendimas“ pagal Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 5 punktą.
31. Šiuo aspektu dera pažymėti, kad labai skiriasi pagrindinės bylos šalių nuomonės (tai nestebina) ir šioje byloje pateikusių pastabas valstybių narių ir Komisijos nuomonės. DP grup
įrodinėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kaip Ispanijos Karalystė ir Komisija – prejudicinio sprendimo procese, kad muitinės įstaigos atliekamas deklaracijos priėmimas yra „sprendimas“, o atsakovė, Bulgarijos Respublika, Čekijos Respublika ir Nyderlandų Karalystė buvo priešingos nuomonės. Tačiau, kaip paaiškinsiu, nuomonių skirtumai labiau formalūs nei esminiai, nes, išskyrus DP grup, visi, nors ir remdamiesi skirtingais argumentais, mano, kad deklaracijos priėmimo ginčijimas neturi reikšmės ieškovo pagrindiniams reikalavimams.
32. Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 5 punkte „sprendimo“ apibrėžtis pagrįsta tuo, kad aktas gali sukelti „teisines pasekmes vienam arba keliems konkrečiai nurodytiems arba identifikuojamiems asmenims“. Kadangi tai toks glaustas apibrėžimas, nurodantis pasekmes, apie kurias reglamente išsamiau nepaaiškinta, aišku, kodėl reikėjo papildomų kriterijų savarankiškai sąvokos apibrėžčiai nustatyti. Todėl savo išvadoje, kuri buvo pateikta byloje José Teodoro de Andrade (12), generalinis advokatas N. Fennelly manė, kad, papildant minėtame 4 straipsnio 5 punkte nurodytus kriterijus, „sprendimas“ yra „vertinimo arba diskrecijos išraiška“, tai yra „aktas, priimtas apsvarsčius įvairius veiksnius, ir pagal Bendrijos teisę šiame akte turi būti pateikti motyvai arba priežastys, dėl kurių pasinaudojama minėta diskrecija, kad adresatas galėtų veiksmingai užginčyti jo pagrįstumą“(13) .
33. Atsižvelgdamas į generalinio advokato N. Fennelly pasiūlytą apibrėžtį, į kurią Teisingumo Teismas atsižvelgė toje byloje priimdamas sprendimą, manau, kad tam, kad muitinės įstaigos aktas būtų „sprendimas“, reikia, kad jame būtų nurodytas adresatas, jis sukeltų teisinių pasekmių, be to, būtų pasinaudojimo diskrecija išraiška ir rezultatas.
34. Akivaizdu, kad adresato nustatymo sąlyga priimant deklaraciją visada įvykdoma, nes vienas iš 62 straipsnio reikalavimų yra deklaranto parašas. Jei deklaracijoje nėra deklaranto vardo ir pavardės, jos negalima priimti, taigi adresatas visada būna nustatomas.
35. Teisinių pasekmių adresatui kyla ir sutikus, ir atsisakius priimti deklaraciją. Pirmuoju atveju priėmimas yra laiko momentas, kai sukuriamas teisinis ryšys su muitine, ir nuo tada įgyjamos taikomoje muitinės procedūroje numatytos teisės(14) . Antruoju atveju, atsisakius priimti deklaraciją, muitinės procedūra prekėms negali būti taikoma. Šis rezultatas sukelia reikšmingų finansinių, todėl ir teisinių pasekmių. Taigi muitinės vykdomas deklaracijos priėmimas sukelia teisinių pasekmių, kaip nurodyta Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 5 punkte.
36. Galiausiai, reikia nustatyti, ar muitinės įstaigos sprendimas priimti deklaraciją turi diskrecijos požymių. Diskrecija gali būti mąstymo apie faktines aplinkybes, kurioms reikia taikyti nuostatas, arba teisinio vertinimo, susijusio su teisinėmis pasekmėmis, atsirandančiomis laikantis tų nuostatų, proceso rezultatas(15) . Taigi diskrecija naudojamasi faktinėms aplinkybėms taikant atitinkamas nuostatas arba nustatant nuostatų taikymo pasekmes, jeigu yra daugiau negu vienas pasekmių variantas.
37. Kaip matyti iš Reglamento Nr. 2913/92 62 ir 63 straipsnių, muitinei priimant deklaraciją, diskrecija naudojamasi nustatant faktines aplinkybes. Muitinės įstaiga turi priimti deklaraciją, kai tenkinami trys minėti reikalavimai: pateikiama pasirašyta deklaracija, duomenys, reikalingi taikytinai muitinės procedūrai įgyvendinti, ir prekės. Antrasis iš trijų reikalavimų suteikia muitinės įstaigai tam tikrą diskreciją, nes reikės nustatyti, ar deklarantas pateikė „reikalingus“ duomenis. Tačiau dėl 63 straipsnyje numatytų teisinių pasekmių įstaiga neturi jokios diskrecijos: deklaraciją prima arba jos nepriima.
38. Taigi įstaigų turimi vertinimo, ar duomenys „reikalingi“, įgaliojimai yra vienintelis jų turimos diskrecijos požymis. Ir nors kalbama apie konkretų aspektą, aišku, kad priimant deklaraciją vertinama ribotai, tačiau diskretiškai(16) .
39. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, jog muitinės deklaracijos priėmimas, kaip įstaigų aktas, leidžiantis identifikuoti adresatą, sukeliantis teisinių pasekmių ir pasižymintis diskrecija, pagal Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 5 punktą yra „sprendimas“.
D – Trečiasis prejudicinis klausimas
40. Trečiuoju ir paskutiniu klausimu Administrativen sad Sofia‑grad
klausia, ar leidžiama teisme ginčyti muitinės įstaigos atliktą deklaracijos priėmimą.
41. Reglamento Nr. 2913/92 243–246 straipsniuose nustatytos taisyklės, reglamentuojančios skundus dėl muitinės įstaigų priimtų sprendimų. Šiais straipsniais užtikrinama, kad bet kuris asmuo turi teisę apskųsti muitinės įstaigų priimtus sprendimus, „kurie su juo susiję tiesiogiai ir individualiai“, nesvarbu, ar jie aiškūs, ar numanomi(17) .
42. Be to, minėtas nuostatas papildo reglamento 9 straipsnis, kuriama nustatomos muitinės aktų atšaukimą reglamentuojančias taisykles: suinteresuotajam asmeniui nepalankius sprendimus galima peržiūrėti visais atvejais, o suinteresuotajam asmeniui palankius sprendimus – jeigu jis veikė nesąžiningai arba neteisėtai.
43. Iš visų nuostatų dėl skundų ir aktų atšaukimo matyti, kad bet kokį muitinės įstaigų aktą, kuris turi palankių arba nepalankių teisinių pasekmių, gali peržiūrėti jį priėmusios įstaigos arba teismai. Dėl muitinės taisyklėms būdingo veiksmingumo iš esmės nenumatyta teisės užginčyti įstaigų priimtus aktus apribojimų ir tai dera su svarba, kurią Sąjungos teisės sistema suteikia teisei kreiptis į teismą.
44. Iš tikrųjų Sąjunga užtikrina teisę į gynybą teismuose dėl bet kokių Sąjungos pripažintų teisių, laisvių ir teisėtų interesų pažeidimų. Labai svarbu, kad kreipimasis į teismą būtų veiksmingas tiek teismui teisinėmis priemonėmis prireikus užtikrinant dėl pažeidimo kilusios žalos atlyginimą, tiek praktiniu požiūriu, tai yra jis turi nepriklausyti nuo sąlygų, dėl kurių taptų neįmanoma arba labai sudėtinga jį įgyvendinti(18) . Tai patvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu ir gausia Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika aiškinant Romos konvencijos 6 straipsnį(19) . Todėl bet koks Reglamento Nr. 2913/92 aiškinimas, kuris neigia arba apriboja deklaranto galimybę pateikti ieškinį nacionaliniam teismui, yra net inkamas.
45. Dėl muitinės įstaigos atlikto priėmimo, dėl kurio nagrinėjama ši byla, reikia pateikti pastabas, kurios išdėstytos toliau.
46. Patvirtinus, kad priėmimas pagal Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 5 punktą yra „sprendimas“, atsiranda teisės jį užginčyti prezumpcija vien dėl to, kad jis patenka į šią kategoriją. Aktas, kuris asmeniui sukelia teisinių pasekmių, visada gali būti bylos dalykas. Todėl priešingai, nei, atrodo, savo rašytinėse pastabose teigia Nyderlandų vyriausybė, šis aktas yra „sprendimas“ ne dėl to, kad gali būti užginčytas, bet gali būti užginčytas dėl to, kad yra „sprendimas“.
47. Be to, terminą „priėmimas“ reikia suprasti plačiai, tai yra laikyti susijusiu tiek su teigiamu atsakymu, kai priimama, tiek su neigiamu, nes muitinės įstaiga gali atmesti pateiktą deklaraciją ir todėl neigiamai paveikti deklaranto teisinę padėtį. Tokiu atveju priėmimas arba, tiksliau sakant, įstaigos atsisakymas priimti visada gali būti užginčytas pagal Reglamento Nr. 2913/92 243 straipsnį.
48. Galiausiai reikėtų pažymėti, kad priėmimas yra pagal taisykles priimamas sprendimas, kurio turinys yra apibrėžtas, kaip nurodyta šios išvados 25–30 punktuose. Reglamento Nr. 2913/92 63 straipsniu apribojama muitinės įstaigų diskrecija jame nurodytomis sąlygomis ir nuoroda į 62 straipsnį, apribojant muitinės pareigūnų sprendimų priėmimo įgaliojimus patikrinimu, ar deklaracija pasirašyta ir ar pateiktos prekės ir reikalingi dokumentai. Jau išaiškinau, kad šis paskutinis elementas pasižymi tam tikru, nors ir ribotu, diskrecijos laipsniu, tačiau bet kuriuo atveju priėmimas gali būti siejamas tik su ką tik minėtais trimis dalykais. Todėl užginčyti sprendimą dėl priėmimo ir jį nagrinėti iš naujo galima tik dėl kurio nors iš trijų minėtų dalykų, kurių buvimą nustato muitinės įstaiga.
49. Dabar išanalizuokime pagrindinės bylos faktines aplinkybes: DP grup
pateikė ieškinį dėl to, kad Bulgarijos muitinės įstaiga priėmė nagrinėjamą deklaraciją. Muitinės įstaiga deklaraciją priėmė remdamasi Reglamento Nr. 2913/92 68 straipsnio b punktu jai suteikta teise, kitaip tariant, atsižvelgdama į rezultatus, gautus atlikus prekių ekspertizę. Bulgarijos muitinės įstaiga tai nurodė kitoje deklaracijos pusėje, ir jos įtarimai dėl klaidingos tarifinės klasifikacijos buvo patvirtinti, nes ekspertizės pavyzdžiai atskleidė, kad deklarantas padarė klaidą, todėl vėliau iš jo buvo pareikalauta sumokėti papildomą sumą. Tik sužinojęs, kad įstaiga reikalauja minėtos sumos, deklarantas nusprendė pateikti skundą dėl patvirtinto priėmimo.
50. Atsižvelgus į faktines aplinkybes, matyti, kad pirmosios instancijos teismas pažeidė teisę konstatuodamas, jog muitinės įstaigos atliktas deklaracijos priėmimas yra neskundžiamas aktas. Kaip minėjau, priėmimas iš tikrųjų buvo „sprendimas“, dėl kurio kilo teisinių pasekmių ir kuris buvo susijęs su naudojimusi diskrecija. Trumpai tariant, tai yra skundžiamas aktas, kaip nurodyta Reglamento Nr. 2913/92 243 straipsnyje, nes daro poveikį deklaranto teisinei padėčiai.
51. Tačiau muitinės įstaiga nepriėmė sprendimo dėl importuotų prekių klasifikacijos. Kaip nurodžiau šios išvados 25–30 punktuose, priėmimas yra formalus patvirtinimas, kad tenkinami Reglamento Nr. 2913/92 63 straipsnyje nustatyti reikalavimai. Priėmimas nėra susijęs su naudojimusi diskrecija, išskyrus tikrinimą, ar pateikti procedūrai reikalingi dokumentai. Kiek tai susiję su muitinės klasifikacija, priėmimas yra sprendimas, kuris nėra tik klasifikavimo aktas, tačiau leidžia muitinės įstaigai tuoj pat arba vėliau patikrinti deklaraciją, ją pakeisti arba reikalauti, kad ji atitiktų teisės aktų reikalavimus. Kitaip tariant, priėmimas yra ne sprendimas dėl muitinės klasifikacijos, bet aktas, kuriuo leidžiama pradėti procedūrą. Laikantis šio požiūrio, skundas dėl priėmimo tikrai gali būti grindžiamas minėtame 63 straipsnyje nurodytais dalykais, tačiau reglamente nenumatoma, kad priėmimas galėtų būti universali teisinė priemonė, kuria remiantis užginčijami bet kokie su muitinės teise susiję aspektai.
52. Todėl šioje byloje DP grup reikalavimai susiję su muitinės klasifikacija, kurią muitinės įstaiga „patvirtino“, kai priėmė deklaraciją, bet ne su pačiu priėmimu. Be to, priėmimo klaida atsirado ne dėl paties priėmimo, o DP grup pildant deklaraciją. Todėl ieškovas siekia ne apskųsti aktą, darantį poveikį jo teisėms, bet kad aktas, kuriuo remiantis gali būti taikoma administracinė sankcija, būtų panaikintas.
53. Taigi atsižvelgiant į ankstesnes pastabas ir į Reglamento Nr. 2913/92 243 straipsnį, 63 straipsnį reikia aiškinti taip, kad deklarantas gali teisme ginčyti muitinės deklaracijos priėmimo teisėtumą, jei skundas pateiktas dėl muitinės įstaigos atlikto patikrinimo, kai tenkinamas kuris nors iš 63 straipsnyje išvardytų esminių priėmimo reikalavimų.
V – Išvada
54. Atsižvelgdamas į visa tai, kas pasakyta, Teisingumo Teismui į Administrativen sad Sofia grad
pateiktus prejudicinius klausimus siūlau atsakyti taip:
„1. 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 63 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo muitinė įpareigojama tik patikrinti muitinės deklaracijos atitiktį šio reglamento 62 straipsnio reikalavimams. Šiuo tikslu įstaiga atlieka tik reglamento 63 straipsnyje nurodytos apimties dokumentų kontrolę ir vien pagal pateiktus dokumentus nusprendžia, ar priimti muitinės deklaraciją, net jeigu kyla abejonių prekių muitų tarifo kodo teisingumu ir šiam kodui nustatyti būtina ekspertizė.
2. Muitinės deklaracijos priėmimas, būdamas įstaigų aktas, kuris leidžia identifikuoti adresatą, sukelia teisinių pasekmių ir pasižymi diskrecijos elementais, pagal Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 5 punktą yra „sprendimas“.
3. Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2913/92 243 straipsnį, 63 straipsnį reikia aiškinti taip, kad deklarantas gali teisme ginčyti muitinės deklaracijos priėmimo teisėtumą, jei ieškinys iškeltas dėl muitinės įstaigos atlikto patikrinimo, kai tenkinamas kuris nors iš 63 straipsnyje išvardytų esminių priėmimo reikalavimų.“
(1) .
(2)  	1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentas (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307).
(3)  	Žr. C. J. Berr ir H. Trémeau, „Le droit douanier, Communautaire et national“, 7‑asis leidimas, 2006.
(4)  	Reglamento Nr. 2913/92 61 straipsnis.
(5) 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamentas, išdėstantis Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3).
(6)
Žr. M. Fabio „Customs Law of the European Union“, Wolters Kluwer, 2010, 6.2.1–6.2.3 sk.
(7)  	Šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 25 d. pateiktos generalinio advokato Miguel Poiares Maduro išvados byloje Overland Footwear (2005 m. spalio 20 d. sprendimas, C‑468/03, Rink. p. I‑8937) 33–35 punktus.
(8)  	Reglamento Nr. 2913/92 67 straipsnis.
(9)  	Reglamento Nr. 2913/92 65 straipsnis.
(10)
Žr. T. Lyons „EC Customs Law“, Oksfordas, Oxford University Press, 2001, p. 283 ir paskesni.
(11)
Šiuo klausimu labiau padėtį atskleidžia 2000 m. rugsėjo 28 d. pateikta generalinio advokato G. Cosmas išvada byloje D. Wandel GMBH (2001 m. vasario 1 d. sprendimas, C‑66/99, Rink. p. I‑873). Jos 46 punkte pabrėžiamas sąlyginis deklaracijos priėmimo po prekių patikrinimo pobūdis: „Iš minėtų nuostatų teksto ir dėl būtinybės užtikrinti jų veiksmingumą aišku, kad kai deklaracija priimama nepatikrinus joje esančios informacijos, tuo momentu atsiranda ne tik muitinės skola, bet ir nustatoma galutinė tos skolos suma. Kita vertus, kai deklaracija priimama nurodžius patikrinti joje esančią informaciją, muitinės skola atsiranda formaliai, tačiau nėra galutinė, nes kol nepatikrintos prekės ir deklaracijoje esanti informacija, konkrečios skolos suma galutinai nenustatoma ir nepatvirtinama. Taigi antruoju atveju galutiniai muitai nustatomi patikrinus nurodytą informaciją, todėl negalima laikyti, kad nagrinėjamos prekės yra galutinai išleistos į laisvą apyvartą.“
(12)
2000 m. rugsėjo 21 d. išvada (2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimas de Andrade, C‑213/99, Rink. p. I‑11083).
(13)
Minėtos išvados 55 punktas.
(14)
Reglamento Nr. 2913/92 67 straipsnis.
(15)
–	Žr. H. J. Koch „Unbestimmte Rechtsbegriffe und Ermessensermächtigungen im Verwaltungsrecht“, Frankfurtas prie Maino, Metzner, 1979, ir M. Bacigalupo „La discrecionalidad administrativa. Estructura normativa, control judicial y límites constitucionales de su atribución“, Madridas, Marcial Pons, 1997, taip pat lyginamąją ir Sąjungos teisės analizę T. von Danwitz „Europäisches Verwaltungsrecht“, Berlynas‑Heidelbergas, Springer, 2008, p. 30, p. 33, p. 50, p. 71, p. 87, p. 107 ‚p. 361 ir paskesni.
(16)  	Manau, dera pažymėti, kaip posėdyje nurodė Komisija, kad kai kurie valstybių narių teismai šiuo klausimu yra priėmę sprendimus, įskaitant atvejus, kai jie nesikreipė dėl prejudicinio sprendimo. Šie teismai taip pat nusprendė, kad pagal Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 5 dalį priėmimas yra sprendimas. Šiuo klausimu žr. 2009 m. liepos 21 d. German Bundesfinanzhof sprendimą (VII R 2/08) ir 2009 m. spalio 5 d. sprendimą (VII B 254/98).
(17)  	1 dalies antroje pastraipoje daroma nuoroda į teisę apskųsti muitinės įstaigas dėl nepriimto sprendimo.
(18)  	Žr., be kita ko, 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo Johnston (222/84, Rink. p. 1651) 18 ir 19 punktus; 1987 m. spalio 15 d. Sprendimo Heylens ir kiti
(222/86, Rink. p. 4097) 14 punktą; 2001 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją
(C‑424/99, Rink. p. I‑9285) 45 punktą; 2002 m. liepos 25 d. Sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
(C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677) 39 punktą; 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo Eribrand (C‑467/01, Rink. p. I‑6471) 61 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo DEB Deutsche Energiehandels‑und Beratungsgesellschaft
(C‑279/09, Rink. p. I‑0000) 29 punktą.
(19)  	Dėl chartijos 47 straipsnio ir jo ryšio su Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika žr. 2011 m. kovo 1 d. pateiktos mano išvados byloje Samba Diouf
(C‑69/10, sprendimas dar nepriimtas) 38–44 punktus ir 2011 m. balandžio 5 d. pateiktos generalinio advokato Y. Bot išvados byloje Scattolon
(C‑108/10, sprendimas dar nepriimtas) 122–126 punktus.