Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2025 m. spalio 30 d.(1)
Byla C‑293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito ir kt.
prieš
Estado português
(Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas, Portugalija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Valstybės narės atsakomybė už žalą asmenims dėl Sąjungos teisės pažeidimų, kuriuos padarė nacionalinis paskutinės instancijos teismas – Pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas – Vertinimas – Įmonių perdavimas – Darbuotojų teisių apsauga – Direktyvos 77/187/EEB ir 2001/23/EB – 1 straipsnio 1 dalis – Sąvoka „verslo perdavimas“ – SESV 267 straipsnio trečia pastraipa – Pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą “
I.      Įvadas
1.        Sprendime Köbler(2) Teisingumo Teismas išaiškino, kad valstybė narė gali būti laikoma atsakinga už žalą, atsiradusią dėl jos nacionalinių paskutinės instancijos teismų padarytų teisminių klaidų. Tokia atsakomybė taikoma tik tuo atveju, jei šios klaidos yra pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas. Kol kas ne iki galo išaiškintas klausimas, kaip tokie teismai, nesikreipdami į Teisingumo Teismą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, prisideda prie pažeidimo sunkumo.
2.        Šis klausimas buvo iškeltas nagrinėjant šį Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas, Portugalija) pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą, susijusį su daugiau nei prieš tris dešimtmečius prasidėjusiu vidaus teisminiu ginču.
3.        Taigi ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę paaiškinti, kaip sąveikauja Köbler ir CILFIT(3) jurisprudencija, remiantis savo Sprendimu Consorzio(4).
II.    Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
4.        Šios bylos aplinkybės siekia 1993 m., kai buvo likviduota Portugalijos oro transporto bendrovė Air Atlantis, SA (toliau – AIA), veikusi nereguliariųjų skrydžių (užsakomųjų skrydžių) sektoriuje. Dėl to Portugalijos teismuose buvo iškeltos dvi bylos. Kadangi abi šios bylos yra svarbios siekiant suprasti šioje byloje keliamus klausimus, toliau trumpai jas aprašysiu.
A.      Pirmasis procesas (susijęs su reikalavimu pripažinti, kad įvyko verslo perdavimas)
5.        Per AIA likvidavimo procesą bendrovės darbuotojams buvo taikoma kolektyvinio atleidimo iš darbo priemonė. Vis dėlto netrukus jie sužinojo, kad kai kurie AIA orlaiviai buvo perkelti į Portugalijos oro transporto bendrovę TAP Air Portugal (toliau – TAP), kuri buvo AIA pagrindinė akcininkė. Be to, TAP pradėjo vykdyti užsakomuosius skrydžius maršrutais, kuriuos anksčiau vykdė AIA. Todėl darbuotojai manė, kad AIA verslas buvo perduotas TAP.
6.        Taigi 1993 ir 1994 m. buvę AIA darbuotojai kolektyvinį atleidimą užginčijo Tribunal de Trabalho de Lisboa (Lisabonos darbo teismas, Portugalija; toliau – Lisabonos darbo teismas). Visų pirma jie siekė grąžinimo į darbą bendrovėje TAP ir atlyginimo išmokėjimo, motyvuodami tuo, kad verslas buvo perduotas.
7.        Sprendimas dėl jų reikalavimų, be kita ko, priklausė nuo Direktyvos 77/187/EEB(5), susijusios su darbuotojų teisių apsauga įmonių perdavimo atveju, kuri bylos nagrinėjimo metu buvo pakeista Direktyva 2001/23/EB(6), taikymo.
8.        Pasikeitus darbdaviui, pagal direktyvas 77/187 ir 2001/23 darbuotojai turi tam tikras teises. Visų pirma darbuotojų darbo santykiai automatiškai pereina iš senojo darbdavio naujajam, todėl jie yra apsaugoti nuo atleidimo iš darbo vien dėl verslo perdavimo(7).
9.        Pagal direktyvų 77/187 ir 2001/23 1 straipsnio 1 dalį šios direktyvos taikomos „teisinio perdavimo arba susijungimo atveju perduodant įmonę, verslą arba įmonės ar verslo dalį kitam darbdaviui“. Ši sąvoka, kurią vadinsiu „verslo perdavimu“, yra svarbi, kalbant apie šiomis direktyvomis darbuotojams suteiktas teises. Iš pradžių Direktyvoje 77/187 nebuvo sąvokos „verslo perdavimas“ apibrėžties, todėl ją turėjo išaiškinti Teisingumo Teismas. Vėliau ši direktyva buvo iš dalies pakeista Direktyva 98/50, kad būtų atsižvelgta į Teisingumo Teismo jurisprudenciją. Direktyva 77/187 buvo kodifikuota Direktyva 2001/23 jos nepakeičiant(8).
10.      Buvusiems AIA darbuotojams pareiškus ieškinius, Lisabonos darbo teismas sprendimą dėl jų reikalavimų priėmė tik po beveik 15 metų(9). 2007 m. vasario 6 d. sprendime(10) šis teismas konstatavo, kad buvo įvykdytas verslo perdavimas, ir įpareigojo TAP perimti darbuotojus ir atlyginti atsiradusią žalą ir negautas pajamas.
11.      Dėl šio sprendimo buvo pateikti apeliaciniai skundai Tribunal da Relação de Lisboa (Lisabonos apeliacinis teismas, Portugalija; toliau – Lisabonos apeliacinis teismas). 2008 m. sausio 16 d. sprendimu(11) šis teismas panaikino žemesnės instancijos teismo sprendimą ir atmetė ieškinius, konstatavęs, kad AIA neperdavė verslo bendrovei TAP.
12.      Darbuotojai pateikė apeliacinius skundus dėl šio sprendimo Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas, Portugalija; toliau – Portugalijos Aukščiausiasis Teismas). Jie rėmėsi, be kita ko, Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusia su direktyvomis 77/187 ir 2001/23, ir prašė pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
13.      2009 m. vasario 25 d. sprendimu (toliau – 2009 m. sprendimas)(12) Portugalijos Aukščiausiasis Teismas atmetė šiuos apeliacinius skundus. Visų pirma šis teismas nusprendė, jog remiantis bylos aplinkybėmis negalima konstatuoti, kad AIA perdavė verslą bendrovei TAP(13). Jis taip pat nusprendė, kad neprivalo pateikti Teisingumo Teismui prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ir atmetė darbuotojų prašymus tai padaryti(14).
B.      Antroji byla (dėl ieškinio Portugalijos valstybei dėl žalos atlyginimo)
14.      Atmetus ieškinį, J. F. Ferreira da Silva e Brito ir 96 kiti buvę AIA darbuotojai kreipėsi į Varas Cíveis de Lisboa (Lisabonos pirmosios instancijos teismas, Portugalija; toliau – Lisabonos pirmosios instancijos teismas) su ieškiniu Portugalijos valstybei dėl žalos atlyginimo. Ieškovai savo ieškinį grindė Sąjungos teisės pažeidimais, kuriuos Portugalijos Aukščiausiasis Teismas, jų teigimu, padarė 2009 m. sprendime.
15.      Ieškovų įsitikinimu, šis sprendimas buvo akivaizdžiai neteisėtas, nes Portugalijos Aukščiausiasis Teismas neteisingai išaiškino sąvoką „verslo perdavimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2001/23, ir neįvykdė pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl šios sąvokos išaiškinimo.
16.      Vykstant šiai bylai Lisabonos pirmosios instancijos teismas kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą. Dėl šio prašymo buvo priimtas 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Ferreira da Silva e Brito ir kt. (toliau – Sprendimas Ferreira I)(15).
17.      Tame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, kad sąvoka „verslo perdavimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalį, „apima situaciją, kai užsakomųjų skrydžių rinkoje veikianti įmonė yra likviduojama jos didžiausio akcininko, kuris yra oro transporto įmonė, ir pastaroji įmonė pakeičia likviduotą įmonę orlaivių nuomos sutartyse ir galiojančiose užsakomųjų skrydžių sutartyse, vykdo veiklą, kurią anksčiau vykdė likviduota įmonė, įdarbina kai kuriuos iki tol likviduotoje įmonėje dirbusius darbuotojus ir paveda jiems atlikti tokias pačias užduotis kaip anksčiau ir perima likviduotos įmonės smulkią įrangą“(16).
18.      Teisingumo Teismas nusprendė, kad oro transporto sektoriuje materialaus turto perdavimo faktas turi būti laikomas pagrindiniu veiksniu, o kiti veiksniai aiškiai rodo, kad turtas buvo perduotas(17). Teisingumo Teismas taip pat rėmėsi Sprendimu Klarenberg(18), kuris buvo priimtas keliomis dienomis anksčiau nei 2009 m. sprendimas, ir konstatavo, kad svarbiausias yra funkcinio ryšio tarp įvairių perduotų elementų išlaikymas, net jei perduoti jie integruojami į naują skirtingą organizacinę struktūrą(19).
19.      Be to, Sprendime Ferreira I Teisingumo Teismas nustatė, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip susiklosčiusios nagrinėjamoje byloje, kai žemesnės instancijos teismai priėmė vienas kitam prieštaraujančius sprendimus ir dėl sąvokos išaiškinimo įvairiose valstybėse narėse kyla sunkumų, nacionalinis teismas, kuris yra paskutinė instancija, pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą privalo kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl sąvokos „verslo perdavimas“ išaiškinimo(20). Teisingumo Teismas pabrėžė, kad atitinkamoje srityje dėl šios sąvokos išaiškinimo kilo klausimų daugeliui nacionalinių teismų ir jie manė esant būtina kreiptis į Teisingumo Teismą; šie klausimai „rodo, kad ne tik yra abejonių dėl išaiškinimo, bet ir atsiranda rizika, kad teismų praktika Sąjungoje gali skirtis“, todėl paskutinės instancijos teismas privalo vykdyti pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą, „siekdamas išvengti pavojaus, kad Sąjungos teisė bus išaiškinta klaidingai“(21).
20.      Vėliau 2020 m. sausio 20 d. sprendimu(22)Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (Lisabonos apylinkės teismas, Portugalija; toliau – Lisabonos apylinkės teismas), kuris, matyt, tuo tarpu
pakeitė Lisabonos pirmosios instancijos teismą, atmetė ieškinį, motyvuodamas tuo, kad neįrodyta esant pakankamai sunkaus Sąjungos teisės pažeidimo(23).
21.      Ieškovai dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą Lisabonos apeliaciniam teismui. 2023 m. kovo 16 d. sprendimu(24) šis teismas atmetė apeliacinį skundą. Lisabonos apeliacinis teismas nusprendė, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas turėjo kreiptis į Teisingumo Teismą, tačiau taip pat – kad jis teisingai išaiškino sąvoką „verslo perdavimas“. Todėl Lisabonos apeliacinis teismas nustatė, kad nebuvo padaryta pakankamai sunkaus Sąjungos teisės pažeidimo(25).
22.      J. F. Ferreira da Silva e Brito ir keli kiti ieškovai (toliau – ieškovai) pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Portugalijos Aukščiausiajam Teismui, kuris šioje byloje yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
23.      Šis teismas pažymi, kad Sprendime Ferreira I Teisingumo Teismas sprendė, ar nagrinėjamos bylos faktinei situacijai gali būti taikoma sąvoka „verslo perdavimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2001/23, neatsižvelgdamas į tai, kada 2009 m. sprendimas buvo priimtas
(t. y. 2009 m. vasario 25 d.). Tai reikštų, kad būtų būtina atsižvelgti į tą dieną galiojusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad Sprendime Ferreira I Teisingumo Teismas nusprendė, jog Portugalijos Aukščiausiasis Teismas pažeidė SESV 267 straipsnį, nes 2009 m. sprendime atsisakė pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Visgi Teisingumo Teismas šiame sprendime nieko nepasakė dėl to, ar šis pažeidimas buvo pakankamai sunkus, nes jo nebuvo prašoma tai padaryti.
24.      Taigi šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Portugalijos Aukščiausiasis Teismas
siekia išsiaiškinti, ar atsakymas, pateiktas Sprendime Ferreira I, taikytinas ir tuo metu, kai buvo priimtas 2009 m. sprendimas, kuriuo, kaip teigiama, buvo pažeista Sąjungos teisė.
25.      Šis teismas taip pat siekia sužinoti, ar 2009 m. sprendime padarytas pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas dėl to, kad jame,
atsižvelgiant į Sąjungos teisę, neteisingai išaiškinta sąvoka „verslo perdavimas“, arba dėl to, kad neįvykdyta pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį klausimą(26).
26.      Be to, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad buvo padarytas pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar vertinant priežastinio ryšio sąlygą taikytinos nacionalinės teisės nuostatos(27), pagal kurias tai, kad darbuotojas pasiima kompensaciją, reiškia jo sutikimą su atleidimu iš darbo ir dėl to jis negali šio atleidimo ginčyti, prieštarauja tuo metu galiojusios Direktyvos 77/187 nuostatoms.
27.      Šiomis aplinkybėmis Portugalijos Aukščiausiasis Teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Atsižvelgiant į pirma nurodytas nustatytas faktines aplinkybes ir į 2009 m. vasario 25 d. egzistavusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją, ar tą dieną [Direktyva 77/187] ir [Direktyva 2001/23], ypač [Direktyvos 2001/23] 1 straipsnio 1 dalis, kurioje paaiškinama sąvoka „perdavimas“, turėjo būti aiškinamos taip, kad sąvoka „verslo perdavimas“ apėmė situaciją, kai užsakomųjų skrydžių rinkoje veikianti įmonė yra likviduojama sprendimu, priimtu jos didžiausio akcininko, kuris pats yra oro transporto įmonė ir kuris vykstant likvidavimui atliko veiksmus, kuriuos geriausiai apibūdina pirma nurodytos nustatytos faktinės aplinkybės?
2.      Jeigu taip, atsižvelgiant į pirma nurodytas nustatytas faktines aplinkybes ir 2009 m. vasario 25 d. egzistavusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją, ar pakankamai sunkiu Sąjungos teisės pažeidimu laikytina pozicija, kurią tą pačią dieną priimtame sprendime išreiškė Supremo Tribunal de Justiça [(Aukščiausiasis Teismas)], kuris, nagrinėdamas bylą kaip galutinė instancija ir atsižvelgęs į jam žinomas faktines aplinkybes, nusprendė, kad minėtos direktyvos, visų pirma [Direktyvos 2001/23] 1 straipsnio 1 dalis, turėtų būti aiškinamos taip, kad sąvoka „verslo perdavimas“ neapima ankstesniame klausime aprašytos situacijos?
3.      Atsižvelgiant į pirma nurodytas nustatytas faktines aplinkybes ir 2009 m. vasario 25 d. egzistavusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją, ar pakankamai sunkiu
Sąjungos teisės pažeidimu laikytina pozicija, kurią tą pačią dieną priimtame sprendime išreiškė Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas), kuris, nagrinėdamas bylą kaip galutinė instancija ir atsižvelgęs į jam žinomas faktines aplinkybes, nusprendė, kad EB sutarties 234 straipsnis (dabar – SESV 267 straipsnis) turėtų būti aiškinamas taip, kad Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas), atsižvelgdamas į pirmajame prejudiciniame klausime aprašytas faktines aplinkybes ir tai, kad bylą nagrinėję žemesnės instancijos teismai priėmė tarpusavyje prieštaraujančius sprendimus, neprivalėjo Teisingumo Teismui pateikti prejudicinio klausimo dėl [Direktyvos 2001/23] 1 straipsnio 1 dalyje esančios sąvokos „verslo perdavimas“ teisingo išaiškinimo?
4.      Jeigu į pirmąjį klausimą, taip pat į kurį nors iš dviejų pirmesnių klausimų arba į abu būtų atsakyta teigiamai, padarant išvadą, kad buvo padarytas pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas – tokiu atveju, kaip nagrinėjamas, kai buvo įrodyta, jog darbuotojai sutiko gauti kompensaciją už kolektyvinį atleidimą iš darbo, nes buvo įsitikinę, kad jų darbdavės Air Atlantis likvidavimas yra neišvengiamas, ir nežinojo, kad, nutraukus jų darbo sutartis, atsakovė TAP vykdys bent dalį užsakomųjų skrydžių, kuriuos iki tol vykdė Air Atlantis, ar kad jai bus perduota dalis pastarosios įrangos, įskaitant orlaivius, – ar [Direktyvos 77/187] 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, kaip antai [1989 m.] vasario 27 d. Dekreto-įstatymo Nr. 64-A/89 23 straipsnio 3 dalis, kuri jau nebegalioja, bet buvo taikoma klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms, ir pagal kurią, „jeigu darbuotojas pasiima šiame straipsnyje numatytą kompensaciją, tai prilygsta sutikimui būti atleistam iš darbo“?“
28.      Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė ieškovai, Portugalijos vyriausybė ir Europos Komisija.
29.      2025 m. birželio 16 d. vyko teismo posėdis, per jį buvo išklausytos visos minėtos suinteresuotosios šalys, taip pat Vokietijos ir Ispanijos vyriausybės.
III. Analizė
30.      Šioje byloje pateikti keturi klausimai. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti šios dalykus. Pirma, ar 2009 m. sprendime padaryta išvada, kad verslo perdavimas neįvyko, yra taikytinos Sąjungos teisės pažeidimas? Antra, jei ši išvada buvo klaidinga, ar tai yra pakankamai sunkus pažeidimas, galintis lemti valstybės atsakomybę dėl žalos atlyginimo? Trečia, ar Portugalijos Aukščiausiojo Teismo išvada, kad jis neprivalėjo pateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, yra pakankamai sunkus pažeidimas? Ketvirta, ar Direktyvos 77/187 nuostatoms prieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriais iš darbuotojų atimama teisė ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo sutikus gauti jiems priklausančią kompensaciją?
31.      Kaip ir prašė Teisingumo Teismas, daugiausia dėmesio skirsiu trečiojo klausimo analizei.
32.      Kadangi klausimas, ar Sąjungos teisės pažeidimas yra pakankamai sunkus, visų pirma suponuoja tai, kad pažeidimas buvo padarytas, darysiu prielaidą, jog atsakydamas į pirmąjį klausimą Teisingumo Teismas tokį pažeidimą nustatys.
33.      Toliau paaiškinsiu, kodėl pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas pats savaime negali valstybei užtraukti atsakomybės už žalą. Atsižvelgiant į tai, atskirai klausti, ar pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas yra pakankamai sunkus, yra netikslinga. Todėl trečiąjį klausimą suprantu kaip klausimą, kiek pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas lemia išvadą, kad Sąjungos teisės, kuria siekiama suteikti asmenims teises, pažeidimas yra pakankamai sunkus.
34.      Savo analizę pradedu nuo sąvokos „pakankamai sunkus pažeidimas“ ir Köbler jurisprudencijos. Ji baigiama išvada, kad pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas, kuris toje jurisprudencijoje įvardytas kaip vienas iš svarbių veiksnių, leidžiančių konstatuoti, kad Sąjungos teisės pažeidimas yra pakankamai sunkus, gali padėti tai konstatuoti tais atvejais, kai paskutinės instancijos teismas netyčia padarė teisminę klaidą. Šiuo atžvilgiu pakankamai sunkus pažeidimas yra Sąjungos teisės, kuria siekiama suteikti asmenims teises, neteisingo aiškinimo ar taikymo rezultatas kartu su pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimu (A dalis).
35.      Tam, kad pažeidimas būtų laikomas sunkiu, konkrečiu atveju turi egzistuoti pareiga kreiptis į Teisingumo Teismą. Siekdama nustatyti, kada egzistuoja ši pareiga, analizuosiu CILFIT jurisprudenciją, neseniai išplėtotą Sprendime Consorzio. Išnagrinėsiu Sprendime Consorzio paliktą atvirą klausimą, ar paskutinės instancijos teismas turi pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą tik tuo atveju, jei kyla pagrįstų abejonių dėl teisingo Sąjungos teisės aiškinimo, o ne dėl teisingo jos taikymo, kaip, atrodo, yra šioje byloje. Manau, kad aiškinimo ir taikymo atskyrimas negali būti naudingas siekiant tam tikriems teismo sprendimams netaikyti pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą. Tai reiškia, kad pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą dėl Sąjungos teisės taikymo pažeidimas taip pat gali padėti konstatuoti pakankamai sunkų pažeidimą (B dalis).
36.      Vis dėlto, kaip aptarsiu C dalyje, pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas gali būti pateisinamas, jei paskutinės instancijos teismas pateikė priimtinas sprendimo nesikreipti į Teisingumo Teismą priežastis, įskaitant paaiškinimą, kodėl manė, kad Sąjungos teisės, įskaitant susijusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją, taikymas bylos aplinkybėmis yra teisingas.
37.      Galiausiai D dalyje savo analizę taikysiu šioje byloje vertindama, ar Portugalijos Aukščiausiajam Teismui gali būti atleista už tai, kad jis 2009 m. sprendime nusprendė neteikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
A.      Pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas
1.      „Köbler“ kriterijus(28)
38.      Sprendime Köbler(29) Teisingumo Teismas išplėtė valstybės atsakomybės už žalą, padarytą asmenims dėl Sąjungos teisės pažeidimų (toliau tai vadinsiu „valstybės atsakomybe“), principą, anksčiau sukurtą ir taikytą nacionalinėms vykdomosios ir įstatymų leidžiamosios valdžios institucijoms(30), įtraukdamas atvejus, kai Sąjungos teisės pažeidimas priskirtinas nacionaliniams paskutinės instancijos teismams.
39.      Kaip konstatavo Teisingumo Teismas, tokios atsakomybės sąlygos išlieka tos pačios: pažeista Sąjungos teisės norma turi būti siekiama suteikti privatiems asmenims teisių, jos pažeidimas turi būti pakankamai sunkus ir turi būti tiesioginis priežastinis ryšys tarp valstybei narei tenkančios pareigos pažeidimo ir asmenų patirtos žalos(31).
40.      Taigi valstybės atsakomybė, nepriklausomai nuo to, kokiai valstybės narės institucijai priskiriamas pažeidimas, kyla ne dėl kiekvieno Sąjungos teisės pažeidimo, o tik dėl tų, kurie gali būti apibūdinti kaip pakankamai sunkūs. Tai reiškia, kad asmeniui padaryta žala nėra atlyginama kiekvieną kartą, kai buvo pažeistos jam Sąjungos teise grindžiamos teisės. Sąjungos teisėje išplėtota valstybės atsakomybės samprata veikiau užtikrina pusiausvyrą tarp poreikio garantuoti veiksmingą individualių teisių apsaugą ir poreikio sudaryti sąlygas valstybės institucijoms nevaržomai veikti vykdant viešąsias užduotis(32).
41.      Taikydamas tokią pusiausvyrą valstybės atsakomybei, kuri Sprendime Köbler
priskirtai paskutinės instancijos teismams, Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad nustatant pakankamai sunkaus pažeidimo kriterijus reikia atsižvelgti į teisminių funkcijų specifinį pobūdį. Todėl Teisingumo Teismas konstatavo, kad atsakomybė už teismų klaidas „gali kilti tik išimtiniais atvejais, kai teismas akivaizdžiai pažeidė taikytiną teisę“(33). Vadinasi, Köbler kriterijus nurodo akivaizdų Sąjungos teisės pažeidimą.
42.      Taigi galima daryti išvadą, kad jei Sąjungos teisės aiškinimo ar taikymo klaida padaryta bona fide vykdant teismo funkcijas, valstybės atsakomybė nekyla.
2.      Pažeidimo sunkumo vertinimo veiksniai
43.      Vis dėlto nėra vienos universalios formulės, pagal kurią būtų galima nustatyti, ar pažeidimas yra akivaizdus. Teisingumo Teismas veikiau nurodė kelis veiksnius, kurie gali būti svarbūs tai nustatant(34). Dauguma šių veiksnių – pažeistos taisyklės aiškumo ir tikslumo laipsnis, ar pažeidimas buvo tyčinis, ar teisės klaida pateisinama ar nepateisinama, Sąjungos institucijos užimta pozicija – jau buvo paminėti jurisprudencijoje, susijusioje su pažeidimais, priskiriamais ne paskutinės instancijos teismams, o kitoms nacionalinėms institucijoms(35). Šį sąrašą Teisingumo Teismas papildė pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą nevykdymu.
44.      Taigi pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas yra vienas iš veiksnių, galinčių turėti įtakos nacionalinio teismo atliekamo netinkamo Sąjungos teisės aiškinimo kvalifikavimui kaip pakankamai sunkaus. Skirtingai nuo kitų išvardytų veiksnių, jis svarbus tik valstybės atsakomybės, priskirtinos paskutinės instancijos teismams, atveju.
45.      Pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas, kurį gali padaryti tik paskutinės instancijos teismai, gali turėti įtakos tam, kaip vertinant, ar pažeidimas yra pakankamai sunkus, pasveriami kiti veiksniai. Pavyzdžiui, pažeistos taisyklės aiškumo laipsnis turi būti vertinamas skirtingai, kai pažeidimą padaro administracinė arba teisėkūros institucija, palyginti su atveju, kai dėl nepakankamo taisyklės aiškumo nacionalinis paskutinės instancijos teismas taisyklę supranta ir taiko klaidingai. Jei taisyklė yra neaiški, nacionalinis paskutinės instancijos teismas turi kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą. Priešingai, kita valstybės institucija, pavyzdžiui, ministerija, negali prašyti Teisingumo Teismo išaiškinimo. Taigi nepakankamas taisyklės aiškumas gali pateisinti nacionalinės administracinės institucijos padarytą šios taisyklės pažeidimą(36), tačiau negali pateisinti nacionalinio paskutinės instancijos teismo, kuris nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą, padaryto pažeidimo.
46.      Man atrodo, kad pagrindinis klausimas, į kurį reikia atsakyti vertinant, ar pažeidimas yra pakankamai sunkus, iš esmės gali būti suvedamas į tai, ar valstybės institucijos, įskaitant paskutinės instancijos teismą, padaryta klaida yra pateisinama, ar nepateisinama(37).
47.      Akivaizdu, kad pažeidimas būtų nepateisinamas, jei paskutinės instancijos teismas sąmoningai taikytų Sąjungos taisyklę, prieštaraujančią jos aiškiam tekstui. Tai apima ir akivaizdžius Teisingumo Teismo jurisprudencijos pažeidimus(38). Pridurčiau, kad ir situacijas, kai paskutinės instancijos teismas neatsižvelgia į Sąjungos teisę, įskaitant Teisingumo Teismo jurisprudenciją, ir sprendžia bylą taikydamas tik nacionalinę teisę, ypač tais atvejais, kai proceso šalys šiame teisme remiasi Sąjungos teise. Tokie atvejai gali būti suprantami kaip sąmoningas Sąjungos teisės vengimas, taigi ir akivaizdus pažeidimas.
3.      Pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimą indėlis į pakankamai sunkaus pažeidimo konstatavimą
48.      Vis dėlto kai pažeidimas, kurį sudaro neteisingas byloje taikytos Sąjungos teisės aiškinimas, nėra tyčinis, iš Köbler jurisprudencijos atrodo, kad jis vis dėlto gali būti laikomas pakankamai sunkiu, jei paskutinės instancijos teismas, pažeisdamas SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje nustatytą pareigą, nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
49.      Taigi, priklausomai nuo aplinkybių, paskutinės instancijos teismui iš principo gali būti atleidžiama už tai, kad jis neteisingai suprato Sąjungos teisę ir dėl to priėmė klaidingą sprendimą, tačiau jam negali būti atleidžiama už tokią klaidą, jei neprašė Teisingumo Teismo išaiškinimo per prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą, nors tokią pareigą turėjo.
50.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiuoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar Portugalijos Aukščiausiojo Teismo padarytas pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pažeidimas yra pakankamai sunkus. Tai paskatino šios bylos dalyvių diskusiją, ar pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas pats savaime gali lemti valstybės atsakomybę.
51.      Mano nuomone, pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas pats savaime negali lemti valstybės atsakomybės.
52.      Valstybės atsakomybe grindžiamu ieškiniu siekiama ištaisyti Sąjungos teise grindžiamų asmens teisių pažeidimo žalingas pasekmes. Jei šis pažeidimas yra nacionalinio paskutinės instancijos teismo teisminės klaidos rezultatas, pažeista Sąjungos teisės nuostata turi būti siekiama suteikti asmenims teises.
53.      Paskutinės instancijos nacionalinis teismas bylos šalių atžvilgiu neturi pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą. Kitaip tariant, kaip šioje byloje teigia ieškovai ir Vokietijos ir Ispanijos vyriausybės, SESV 267 straipsnio trečia pastraipa nėra norma, kuria siekiama asmenims suteikti teises(39). Kadangi teisės nėra, negali būti ir jos pažeidimo, taigi ir valstybės atsakomybės už šį pažeidimą. Trumpai tariant, ieškinys dėl žalos atlyginimo, grindžiamas valstybės atsakomybe, nėra pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą vykdymo užtikrinimo būdas(40).
54.      Atsižvelgiant į tą veiksmą, pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas tampa svarbus tik kaip veiksnys, prisidedantis prie išvados, kad neteisingas Sąjungos teisės, kuria siekiama asmenims suteikti teises, aiškinimas ar taikymas yra pakankamai sunkus, kad atsirastų valstybės atsakomybė(41). Jeigu paskutinės instancijos teismas nesikreipė į Teisingumo Teismą, nors turėjo pareigą tai padaryti, bet Sąjungos teisę vis dėlto aiškino ir taikė teisingai, atlygintinos žalos neatsiranda ir valstybės atsakomybė nekyla.
55.      Vis dėlto, jei paskutinės instancijos teismas neteisingai aiškino ar taikė Sąjungos teisę ir dėl to iš asmens buvo atimtos Sąjungos teise grindžiamos teisės, toks pažeidimas turi būti laikomas pakankamai sunkiu, jei teismas nepagrįstai nesikreipė į Teisingumo Teismą. Taip yra todėl, kad asmens teisių pažeidimo nebūtų buvę, jei teismas būtų laikęsis pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą ir taip sudaręs galimybę Teisingumo Teismui pateikti teisingą Sąjungos teisės išaiškinimą.
56.      Atitinkamai formulė, pagal kurią vertinama, ar paskutinės instancijos teismo netyčinis Sąjungos teisės pažeidimas yra pakankamai sunkus, atrodo taip: Sąjungos teisės, asmenims suteikiančios teises, pažeidimas + pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas = pakankamai sunkus pažeidimas.
57.      Dėl šios formulės kyla du klausimai, svarbūs atsakant į trečiąjį prejudicinį klausimą; juos aptarsiu paeiliui. Pirma, ar paskutinės instancijos teismas turi pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą, jeigu nėra tikras dėl teisingo Sąjungos teisės taikymo, o ne dėl teisingo aiškinimo? Jei abejonės dėl taikymo nesukelia pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą, tai sprendimas nesikreipti negali būti veiksnys, lemiantis pakankamai sunkų pažeidimą. Antra, jei paskutinės instancijos teismas pažeidžia pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą, gali kilti klausimas, ar vis dėlto šis pažeidimas gali būti pateisinamas, taigi pakankamai sunkaus pažeidimo nebūtų.
58.      Pastaruoju atveju formulė turėtų būti šiek tiek pakeista: Sąjungos teisės, asmenims suteikiančios teises, pažeidimas +
nepateisinamas pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas =
pakankamai sunkus pažeidimas.
59.      Apibendrinant galima teigti, kad siekiant nustatyti, ar paskutinės instancijos teismo padaryta teisminė klaida yra pakankamai sunkus pažeidimas, kad užtrauktų valstybės atsakomybę, pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas yra tik vienas iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti. Pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas pats savaime negali lemti valstybės atsakomybės. Jeigu teismas klaidingai nesikreipia į Teisingumo Teismą, bet teisingai taiko Sąjungos teisę, tokia atsakomybė negali būti taikoma. Jeigu teismas tyčia neteisingai taiko Sąjungos teisę, pažeidimas savaime yra pakankamai sunkus. Vis dėlto netyčia pažeidus Sąjungos teisę, kuria siekiama asmenims suteikti teises, šis pažeidimas yra pakankamai sunkus, jei teismas pažeidė SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje numatytą pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą.
B.      Kada atsiranda pareiga kreiptis į Teisingumo Teismą
1.      Sprendimas CILFIT
60.      Pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą nacionaliniai paskutinės instancijos teismai privalo kreiptis į Teisingumo Teismą Sąjungos teisės aiškinimo (arba galiojimo) klausimais, kurie jiems reikalingi sprendžiant nagrinėjamą bylą.
61.      Sprendime CILFIT Teisingumo Teismas nustatė tris situacijas: nesvarbumą, acte éclairé ir acte clair, kai nacionaliniai paskutinės instancijos teismai tokios pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą neturi(42).
62.      Nenagrinėjant pirmosios situacijos, kuri nėra aktuali šioje byloje, acte éclairé situacija taikoma tais atvejais, kai Teisingumo Teismas jau yra išaiškinęs taikytiną Sąjungos teisės normą identiškoje arba panašioje situacijoje, net jei nagrinėjami klausimai nebuvo visiškai identiški(43). Acte claire
situacija yra tada, kai Sąjungos teisės teisingas taikymas yra toks akivaizdus, „kad dėl jo negali kilti jokių pagrįstų abejonių“(44).
63.      Taikant nagrinėjamoje byloje, man nėra visiškai aišku, ar Portugalijos Aukščiausiojo Teismo sprendimas nepateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą gali būti suprantamas kaip galimai pateisinamas pagal acte éclairé arba acte clair kriterijų. Tuo metu, kai Portugalijos Aukščiausiasis Teismas priėmė 2009 m. sprendimą, jau buvo priimta nemažai sprendimų, kuriuose Teisingumo Teismas aiškino direktyvose 77/187 ir 2001/23 vartojamą sąvoką „verslo perdavimas“. Vis dėlto situacijos, kuriose buvo pateikti šie išaiškinimai, nebuvo tapačios šios bylos aplinkybėms.
64.      Jei situacijos, kuriose Teisingumo Teismas jau aiškino sąvoką „verslo perdavimas“, būtų pakankamai panašios, klausimą, ar buvo pažeista pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, būtų galima vertinti atsižvelgiant į acte éclairé kriterijų. Jeigu ne, galima manyti, kad esama jurisprudencija padėjo išaiškinti šią sąvoką, todėl 2009 m. Portugalijos Aukščiausiajam Teismui priimant sprendimą jau nekilo pagrįstų abejonių, kaip ši sąvoka turi būti taikoma naujomis nagrinėjamos bylos aplinkybėmis. Tuomet klausimas, ar buvo pažeista pareiga kreiptis į Teisingumo Teismą, būtų vertinamas atsižvelgiant į acte clair
situaciją(45).
65.      Mano nuomone, šios bylos nereikia priskirti prie vienos iš šių dviejų situacijų. Kadangi pagrindinis pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą tikslas yra užtikrinti Sąjungos teisės vienodumą, norint nuspręsti, ar buvo pažeista ši pareiga, reikia atsakyti į tą patį klausimą: ar Portugalijos Aukščiausiasis Teismas galėjo padaryti išvadą, jog nėra jokių pagrįstų abejonių, kad Teisingumo Teismas ar kitų valstybių narių aukščiausios instancijos teismai vienodai aiškintų sąvoką „verslo perdavimas“, taikydami ją konkrečioms minėtame teisme nagrinėjamos bylos aplinkybėms.
66.      Jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, pareiga kreiptis į Teisingumo Teismą nebuvo pažeista, todėl Sąjungos teisės pažeidimas, jeigu nebuvo tyčinis, negali būti laikomas pakankamai sunkiu.
2.      Sprendimas „Consorzio“: aiškinimas ir taikymas
67.      CILFIT jurisprudencija buvo patikslinta Sprendime Consorzio. Šioje byloje Teisingumo Teismas patvirtino tris CILFIT
situacijas su dviem potencialiai svarbiais skirtumais.
68.      Pirma, Sprendime Consorzio Teisingumo Teismas, kaip pažymėta doktrinoje, pakeitė formuluotę, pagal kurią prejudicinis klausimas nėra būtinas, jeigu teisingas Sąjungos teisės aiškinimas (o ne teisingas Sąjungos teisės taikymas) yra toks akivaizdus, kad nelieka jokių pagrįstų abejonių(46). Lieka neatsakytas klausimas, ar Teisingumo Teismas norėjo panaikinti pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą tais atvejais, kai paskutinės instancijos teismas turi abejonių dėl teisingo Sąjungos teisės taikymo.
69.      Antra, Teisingumo Teismas nusprendė, kad paskutinės instancijos teismas, nusprendęs nesikreipti į Teisingumo Teismą, turi pateikti tokio sprendimo motyvus, atsižvelgdamas į tris bylos CILFIT
situacijas(47). Mano nuomone, toks tinkamas motyvavimas gali pateisinti pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimą, todėl galima daryti išvadą, kad pakankamai sunkaus pažeidimo nebuvo padaryta.
70.      Formuluotės pakeitimas Sprendime Consorzio
iš „taikymas“ į „aiškinimas“ sukėlė gyvas akademines diskusijas dėl to, ar Teisingumo Teismas priėmė generalinio advokato M. Bobek, kuris rėmėsi Sąjungos teisės aiškinimo ir taikymo skirtumu, pasiūlymą šioje byloje(48). Jo pasiūlymas buvo toks, kad paskutinės instancijos teismai turėtų būti įpareigoti kreiptis į Teisingumo Teismą tik tada, kai tai būtina vienodam Sąjungos teisės aiškinimui, o ne tada, kai jie turi abejonių dėl teisingo Sąjungos teisės taikymo(49).
71.      Generalinis advokatas M. Bobek paaiškino, kad prejudicinio sprendimo procedūros tikslas padėti nacionaliniams teismams taikyti Sąjungos teisę pasiekiamas teismams suteikiant teisę kreiptis į Teisingumo Teismą; dėl šios priežasties bet kuris nacionalinis teismas visada gali kreiptis į Teisingumo Teismą. Vis dėlto prejudicinio sprendimo priėmimo procedūra taip pat siekiama bendro tikslo užtikrinti vienodą Sąjungos teisės aiškinimą; tai yra priežastis, dėl kurios paskutinės instancijos teismai privalo kreiptis į Teisingumo Teismą. Generalinio advokato M. Bobek nuomone, SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje nustatyta pareiga siekiama pastarojo tikslo ir neturėtų būti reikalaujama, kad paskutinės instancijos teismai kreiptųsi į Teisingumo Teismą visada, kai dėl Sąjungos teisės taikymo gali kilti problemų. Kitaip tariant, jei paskutinės instancijos teismas taiko Sąjungos teisę, kuri jau buvo išaiškinta arba aiški pati savaime, pareiga kreiptis į Teisingumo Teismą nekyla.
72.      Teisės mokslininkai nesutaria dėl formuluotės Sprendime Consorzio pakeitimo reikšmės. Vienų manymu, tai rodo, jog Teisingumo Teismas pritarė generalinio advokato M. Bobek siūlymui atskirti aiškinimą nuo taikymo(50), kiti yra atsargesni ir aiškina, kad formuluotė „teisingas Sąjungos teisės aiškinimas“ apima ir teisingą Sąjungos teisės taikymą(51).
73.      Kodėl šis klausimas yra svarbus šios bylos aplinkybėmis?
74.      Iš esmės nacionaliniams teismams reikės, kad Teisingumo Teismas išaiškintų Sąjungos teisę, kad jie galėtų taikyti Sąjungos teisę, spręsdami savo nagrinėjamą ginčą. Sąjungos teisės aiškinimo klausimas visada susijęs su nagrinėjamos bylos faktinėmis aplinkybėmis. Generalinio advokato M. Bobek nuomone, galimi skirtumai, kaip skirtingi nacionaliniai teismai taiko Sąjungos teisę, neturėtų kelti susirūpinimo dėl tikslo užtikrinti vienodą Sąjungos teisės aiškinimą. Todėl, jo nuomone, teismas, kuriam reikia Teisingumo Teismo pagalbos taikant Sąjungos teisę, neturi pareigos kreiptis dėl prejudicinio sprendimo. Iš to išplauktų, kad jei nėra pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą, negali būti ir šios pareigos pažeidimo, į kurį būtų galima atsižvelgti vertinant, ar Sąjungos teisės, kuria asmenims suteikiamos teisės, pažeidimas yra pakankamai sunkus, kad užtrauktų valstybės atsakomybę.
75.      Jei šiam pasiūlymui būtų pritarta, teismas, nagrinėjantis ieškinį dėl valstybės atsakomybės, turėtų nustatyti, ar paskutinės instancijos teismas suklydo aiškindamas arba taikydamas Sąjungos teisę. Pastaruoju atveju jis gali atmesti pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimą kaip veiksnį, dėl kurio būtų galima daryti išvadą, kad Sąjungos teisės, kuria asmenims suteikiamos teisės, pažeidimas yra pakankamai sunkus.
76.      Vis dėlto, jei Teisingumo Teismo pakeista formuluote Sprendime Consorzio Sąjungos teisės taikymo klausimai nebuvo pašalinti iš pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą, nereikia nustatyti, ar paskutinės instancijos teismas aiškino, ar taikė Sąjungos teisę.
77.      Portugalijos Aukščiausiojo Teismo 2009 m. sprendime padaryta klaida gali būti suprantama kaip Sąjungos teisės taikymo klaida, nes šis teismas atsižvelgė į Sąjungos teisės aktuose įtvirtintą sąvoką „verslo perdavimas“, kaip ji yra išaiškinta atitinkamoje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, tačiau vėliau ją neteisingai pritaikė nagrinėjamai situacijai(52). Jei Sąjungos teisės taikymas nesukelia pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą, šios pareigos pažeidimas, kaip pažeidimo sunkumo vertinimo veiksnys, neatsiranda(53).
78.      Vis dėlto Sprendime Ferreira I Teisingumo Teismas padarė ne tokią išvadą. Priešingai, Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas turėjo į jį kreiptis(54). Tai leidžia daryti išvadą, kad arba Teisingumo Teismas neskiria aiškinimo ir taikymo, kiek tai susiję su pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, arba mano, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas padarė aiškinimo, o ne taikymo klaidą.
79.      Taigi Teisingumo Teismo išaiškinimas dėl formuluotės Sprendime Consorzio pakeitimo turėtų įtakos atsakymui, kurį reikia pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
80.      Tiesą sakant, nesu įsitikinusi, kad aiškinimo ir taikymo skirtumą Teisingumo Teismas turėtų naudoti kaip kriterijų, patvirtinantį arba paneigiantį pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą buvimą. Taip yra dėl dviejų pagrindinių priežasčių.
81.      Pirmoji priežastis yra ta, kad šių dviejų aspektų negalima atskirti remiantis objektyvia taisykle. Aiškinimą galima apibūdinti kaip procesą, per kurį siekiama suprasti taisyklės prasmę. Taikymas gali būti suprantamas kaip silogizmas, kuriame premissa maior yra bendroji teisinė taisyklė, o premissa minor – bylos faktinės aplinkybės. Vis dėlto problema yra ta, kad, kaip byloje CILFIT teigė generalinis advokatas F. Capotorti, taikymas be aiškinimo yra neįmanomas; norėdamas taikyti taisyklę faktinėms bylos aplinkybėms, teismas pirmiausia turi ją išaiškinti, kad įsitikintų, kad jos prasmė yra visiškai aiški(55). Todėl, norėdamas nuspręsti, ar premissa maior yra aiški acte clair atveju, teismas pirmiausia turi išaiškinti šią prielaidą.
82.      Taigi negalima nustatyti ribos tarp aiškinimo ir taikymo, grindžiamos tam tikru iš anksto nustatytu bendrumo lygiu. Skirtingi asmenys gali skirtingai vertinti, kur baigiasi aiškinimas ir prasideda taikymas(56).
83.      Antroji priežastis, dėl kurios, mano nuomone, Teisingumo Teismas neturėtų atskirti aiškinimo ir taikymo, yra ta, kad taikymo skirtumai taip pat gali būti svarbūs Sąjungos teisės vienodumo požiūriu.
84.      Paimkime generalinio advokato M. Bobek pateiktą pavyzdį dėl Sąjungos teisės taikymo, pagal kurį paskutinės instancijos nacionalinis teismas neturėtų būti įpareigotas kreiptis į Teisingumo Teismą: ar lėktuvo susidūrimas su paukščiu yra ypatingos aplinkybės, dėl kurių, remiantis taikytina Sąjungos teise(57), oro transporto bendrovė atleidžiama nuo pareigos sumokėti kompensaciją keleiviui, kurio skrydis buvo atšauktas arba atidėtas?(58) Generalinis advokatas atkreipė dėmesį į tai, kad Teisingumo Teismas jau yra pateikęs sąvokos „ypatingos aplinkybės“ aiškinimą kaip „įvyk[į], kuris <...> nėra būdingas normaliai oro vežėjo veiklai ir kurio dėl jo pobūdžio ir atsiradimo priežasčių negalima realiai valdyti“(59). Jo nuomone, spręsdamas, ar lėktuvo susidūrimas su paukščiu yra ypatinga aplinkybė, teismas taiko Sąjungos teisę.
85.      Vis dėlto, net jei ir sutikčiau, kad tai yra taikymo pavyzdys (jei pripažįstamas skirtumas tarp aiškinimo ir taikymo), šioje situacijoje, siekiant užtikrinti Sąjungos teisės vienodumą, gali prireikti pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Gali būti, kad vienas teismas mano, jog lėktuvo susidūrimas su paukščiu yra neatsiejamas nuo įprastos oro vežėjo veiklos (juk lėktuvai skraido), net jeigu jis nepriklauso nuo jo valios, todėl nėra ypatinga aplinkybė. Kitas teismas galėtų priimti kitokį sprendimą, padaręs išvadą, kad tokia avarija yra išskirtinė aplinkybė, nes įvyksta retai ir oro vežėjas jokiu būdu negali jos numatyti. Tai reikštų, kad pirmasis teismas, kuris, kaip šiandien žinome, priėmė neteisingą sprendimą(60), įpareigotų oro vežėją sumokėti kompensaciją, o antrasis teismas to nepadarytų. Todėl toje pačioje situacijoje atsidūrę keleiviai ir oro transporto bendrovės būtų vertinami skirtingai.
86.      Bendras tikslas užtikrinti Sąjungos teisės vienodumą nėra savitikslis; vienodumas būtinas tam, kad Sąjungos teisės subjektai esant vienodoms situacijoms būtų vertinami vienodai. Tai reiškia, kad, vertinant pagal tikslą užtikrinti Sąjungos teisės vienodumą, pavyzdyje nurodyti teismai gali būti įpareigoti kreiptis į Teisingumo Teismą, nors jie tik taikė Sąjungos teisę.
87.      Apibendrindama norėčiau pasakyti, jog, mano nuomone, Teisingumo Teismas neturėtų remtis aiškinimo ir taikymo skirtumu, kad netaikytų SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje numatytos pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą(61). Taigi, jei paskutinės instancijos teismas neteisingai taikė Sąjungos teisę, kuria siekiama asmenims suteikti teises, sprendimas nesikreipti į Teisingumo Teismą valstybės atsakomybės aspektu gali lemti pakankamai sunkų pažeidimą. Kitaip tariant, neteisingas taikymas gali būti antrasis šios išvados 56 punkte nurodytos lygties elementas.
88.      Net jei nagrinėjamu atveju būtų galima manyti, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas taikė, o ne aiškino Sąjungos sąvoką „verslo perdavimas“, vien dėl to jis neturėtų būti atleistas nuo pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą. Jo sprendimas nesikreipti į Teisingumo Teismą gali būti pateisinamas tik tuo atveju, jeigu jis manytų, kad Teisingumo Teismas ir kiti paskutinės instancijos teismai nagrinėjamos bylos aplinkybėmis šią sąvoką taikytų taip pat.
89.      Sprendime Ferreira I, kaip paaiškinta, Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis Portugalijos Aukščiausiasis Teismas privalėjo į jį kreiptis. Atrodo, tai leidžia manyti, jog nacionalinis teismas pažeidė SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje numatytą pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą, o iš to būtų galima daryti išvadą, jog tai, kad jis neteisingai taikė Sąjungos sąvoką „verslo perdavimas“, yra pakankamai sunkus pažeidimas.
90.      Vis dėlto vis dar galima kelti klausimą, ar pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimą galima pateisinti.
91.      Mano nuomone, paskutinės instancijos teismui iš tiesų gali būti atleidžiama už tai, kad nesikreipė į Teisingumo Teismą, net jei Teisingumo Teismas a posteriori nustato, kad jis turėjo kreiptis. Taigi Teisingumo Teismo retrospektyvus konstatavimas savaime nereiškia, kad buvo padarytas nepateisinamas pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas.
92.      Jei teismas pateikė pagrįstą paaiškinimą, kodėl priimdamas sprendimą manė, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis tokios pareigos nėra, jo padarytas pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas nelemia pakankamai sunkaus Sąjungos teisės taikymo pažeidimo. Dėl to pereinu prie antrosios naujovės Sprendime Consorzio, pagal kurią reikalaujama, kad paskutinės instancijos teismai motyvuotų savo sprendimus nesikreipti į Teisingumo Teismą.
C.      Motyvavimo svarba
93.      Net jei manau, kad atskirti aiškinimą ir taikymą negali būti naudinga siekiant atleisti paskutinės instancijos teismus nuo pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą, manau, kad tokiems teismams turi būti suteikta pakankamai laisvės aiškinti ir taikyti Sąjungos teisę.
94.      Kaip jau buvo pripažinta Sprendime
van Gend & Loos(62), nacionaliniai teismai yra Sąjungos teismų sistemos dalis. Naujesnėje jurisprudencijoje jų, kaip Sąjungos teismų, padėtis buvo pabrėžta ir sustiprinta(63).
95.      Tokioje sistemoje Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų santykiai turi būti grindžiami abipusiu pasitikėjimu. Iš esmės nėra jokios priežasties abejoti, kad paskutinės instancijos teismai kreipsis į Teisingumo Teismą, jei manys, kad tai svarbu siekiant Sąjungos teisės vienodumo. Todėl manau, kad baiminimasis dėl nevienodumo, kuris gali atsirasti pažeidus pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą, yra perdėtas(64).
96.      Mano nuomone, pareiga motyvuoti, kuri yra privaloma nacionaliniams teismams pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnį ir kuri Sprendime Consorzio buvo sugriežtinta, kiek tai susiję su sprendimo nesikreipti į Teisingumo Teismą priežasčių nurodymu, yra pakankama, kad teismai, spręsdami, ar jie turi kreiptis į Teisingumo Teismą konkrečiu atveju, būtų priversti atsižvelgti į Sąjungos teisės vienodumo interesą.
97.      Kaip jau minėta, Sprendime Consorzio Teisingumo Teismas pareikalavo, kad paskutinės instancijos teismai nurodytų priežastis, dėl kurių nusprendė nesikreipti į Teisingumo Teismą, atsižvelgdami į tris Sprendime
CILFIT
paminėtas situacijas. Mano nuomone, toks motyvavimas yra tinkamas būdas, kuriuo galima apsaugoti Sąjungos teisės vienodumą ir kartu užtikrinti veiksmingą asmens teisių apsaugą.
98.      Kaip pažymėjau savo išvadoje byloje Remling(65), tinkamas motyvų išdėstymas, paaiškinantis, kodėl paskutinės instancijos teismas nusprendė nesikreipti į Teisingumo Teismą, gali atleisti šį teismą nuo atsakomybės pagal Köbler kriterijų.
99.      Kokio pobūdžio motyvų išdėstymas gali pateisinti sprendimą nesikreipti į Teisingumo Teismą? Tinkamu motyvavimu iš esmės reikalaujama, kad paskutinės instancijos teismas paaiškintų, kodėl, kaip jis mano, nekyla pagrįstų abejonių, kad Sąjungos taisyklė, atsižvelgiant į ją aiškinančią jurisprudenciją, tam tikroms faktinėms aplinkybėms taikoma tam tikru būdu.
100. Jeigu teismas paaiškina, kodėl mano, kad toks taikymas yra teisingas, tai kartu parodo, kad šis teismas nemanė, jog Teisingumo Teismas ar kitų valstybių narių paskutinės instancijos teismai nuspręstų kitaip.
101. Negalima pateikti teismams tinkamų paaiškinimų kontrolinio sąrašo, nes tai priklauso nuo kiekvienos bylos aplinkybių. Vis dėlto galima pasakyti, kas nėra tinkamas motyvavimas: pavyzdžiui, tuščias teiginys, kad teismas neabejoja, jog Sąjungos teisė taikoma teisingai, nepaaiškinant priežasties, arba mechaniškas atitinkamų Teisingumo Teismo sprendimų išvardijimas, nepaaiškinant, kodėl dėl jų teismas priėmė konkretų sprendimą byloje.
102. Nagrinėjama byla buvo išnagrinėta anksčiau, nei paskutinės instancijos teismams buvo nustatyta pareiga motyvuoti savo sprendimą nesikreipti į Teisingumo Teismą atsižvelgiant į CILFIT kriterijus, kurie iki Sprendimo Consorzio nebuvo aiškiai paminėti.
103. Nepaisant to, pareiga motyvuoti bet kuriuo atveju grindžiama ne SESV 267 straipsniu, o Chartijos 47 straipsniu, kaip teisės į teisingą bylos nagrinėjimą dalis, ir egzistuoja tam, kad bylos šalys galėtų suprasti priimto sprendimo motyvus(66). Iš esmės tinkamame paaiškinime, kodėl taisyklė buvo taikoma tam tikru būdu, net jeigu jis nėra aiškus, turėtų būti nurodyta, kodėl teismas nesikreipė į Teisingumo Teismą.
104. Taigi, net jei vertindamas retrospektyviai, kaip šiuo atveju, Teisingumo Teismas gali manyti, kad paskutinės instancijos teismas turėjo jį kreiptis, tai nereiškia, kad šios pareigos (dabar jau akivaizdus) pažeidimas savaime reiškia, jog Sąjungos teisės, kuria asmenims suteikiamos teisės, pažeidimas yra pakankamai sunkus.
105. Tinkamas sprendimo nesikreipti į Teisingumo Teismą paaiškinimas gali pateisinti pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimą ir nelemti pakankamai sunkaus pažeidimo.
106. Toks Sąjungos teisės normos, kuria suteikiamos teisės, pažeidimo ir pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimo sąveikos aiškinimas atitinka Sprendimo Köbler rezultatą. Toje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, kad Austrijos paskutinės instancijos teismas neteisingai taikė Sąjungos teisę ir neturėjo atsiimti prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Vis dėlto Teisingumo Teismas pripažino, kad sprendimas neteikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra pateisinamas, nes teismas neteisingai suprato atitinkamą Teisingumo Teismo sprendimą. Dėl to Teisingumo Teismas nusprendė, kad pakankamai sunkaus pažeidimo nebuvo padaryta(67).
107. Apibendrinant šią dalį, galima teigti, kad jei paskutinės instancijos teismas pateikia pagrįstą paaiškinimą, kodėl būtent taip taikė Sąjungos teisę, įskaitant susijusią jurisprudenciją, tuomet, net jei retrospektyviai toks taikymas laikomas neteisingu, teismo sprendimas nesikreipti į Teisingumo Teismą gali būti pateisinamas ir nelemti išvados, kad valstybės atsakomybės aspektu buvo padarytas pakankamai sunkus pažeidimas.
D.      Taikymas šioje byloje
108. Kalbant apie šią bylą, reikia pažymėti, kad, kai bylos sprendimas priklauso nuo sąvokų, kurios labai priklauso nuo faktinių aplinkybių, pavyzdžiui, sąvokos „verslo perdavimas“, taikymo, gali būti, kad du teisėjai tomis pačiomis aplinkybėmis padarys skirtingas išvadas dėl to, ar įvyko verslo perdavimas(68).
109. Iš tiesų Portugalijos Aukščiausiasis Teismas 2009 m. sprendime ir Teisingumo Teismas Sprendime Ferreira I padarė skirtingas išvadas.
110. Jeigu Teisingumo Teismas, atsakydamas į pirmąjį klausimą, patvirtins, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas neteisingai taikė Sąjungos sąvoką „verslo perdavimas“, šio teismo apsisprendimas 2009 m. sprendime nesikreipti į Teisingumo Teismą gali prisidėti prie išvados, kad toks neteisingas sąvokos taikymas yra pakankamai sunkus pažeidimas. Vis dėlto taip būtų tik tuo atveju, jei šis teismas 2009 m. sprendime nebūtų tinkamai paaiškinęs, kodėl mano, jog, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, buvo galima daryti išvadą, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis verslo perdavimas neįvyko.
111. Net jei Teisingumo Teismas Sprendime Ferreira I laikėsi nuomonės, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas turėjo kreiptis į Teisingumo Teismą, tai nereiškia, kad toks pažeidimas negali būti pateisinamas. Byloje Ferreira I Teisingumo Teismo nebuvo klausiama, kaip pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas prisideda prie išvados, kad yra pakankamai sunkus pažeidimas, susijęs su valstybės atsakomybe.
112. Man atrodo, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas atsižvelgė į susijusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją ir paaiškino, kaip remdamasis šia jurisprudencija jis galėjo padaryti išvadą, kad konkrečiomis bylos aplinkybėmis verslo perdavimas neįvyko (žr. šios išvados 13 punktą)(69). Vis dėlto tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis 2009 m. sprendime pateiktais paaiškinimais.
113. Be to, man atrodo, kad būtent dėl šios Teisingumo Teismo jurisprudencijos Portugalijos Aukščiausiasis Teismas manė, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nėra būtinas. Jis laikėsi nuomonės, kad sąvoka „verslo perdavimas“ buvo pakankamai paaiškinta Teisingumo Teismo išaiškinimu, kad būtų galima išspręsti tą bylą.
114. Visgi Teisingumo Teismas Sprendime Ferreira I laikėsi nuomonės, kad viena iš priežasčių, dėl kurių Portugalijos Aukščiausiasis Teismas privalėjo kreiptis į Teisingumo Teismą, buvo būtent tai, kad kiti nacionaliniai teismai nustatė, jog sąvoka „verslo perdavimas“ yra sudėtinga, ir dažnai kreipdavosi į Teisingumo Teismą (žr. šios išvados 19 punktą). Todėl kiek paradoksalu, kad Teisingumo Teismas manė, jog Portugalijos Aukščiausiasis Teismas turėjo dar kartą kreiptis į Teisingumo Teismą būtent dėl daugybės išaiškinimų, kuriuos jis yra pateikęs skirtingose bylose. Portugalijos Aukščiausiasis Teismas, priešingai, manė, kad šie išaiškinimai yra priežastis, dėl kurios jam nereikia kreiptis į Teisingumo Teismą, ir nusprendė, jog remdamasis esama jurisprudencija jis yra pakankamai informuotas, kad galėtų taikyti šią sąvoką naujoms bylos aplinkybėms.
115. Portugalijos Aukščiausiojo Teismo pozicija man atrodo priimtinas paaiškinimas, kodėl jis manė, kad nereikia kreiptis į Teisingumo Teismą. Vis dėlto taip yra su sąlyga, kad jis iš tiesų paaiškino, kodėl esamoje jurisprudencijoje pateiktas sąvokos „verslo perdavimas“ išaiškinimas nekelia jokių pagrįstų abejonių taikant
ją šios bylos aplinkybėms.
IV.    Išvada
116. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas, Portugalija) trečiąjį prejudicinį klausimą:
Siekiant nustatyti, ar paskutinės instancijos teismo padaryta teisminė klaida yra pakankamai sunkus pažeidimas, kad užtrauktų valstybei atsakomybę, pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas yra tik vienas iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti. Pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pažeidimas gali prisidėti prie išvados, kad Sąjungos teisės, kuria suteikiamos teisės, pažeidimas yra pakankamai sunkus, tačiau pats savaime negali lemti valstybės atsakomybės.
Neatsižvelgiant į tai, ar paskutinės instancijos teismas neteisingai išaiškino arba neteisingai taikė Sąjungos teisę, kuria asmenims suteikiamos teisės, sprendimas nesikreipti į Teisingumo Teismą valstybės atsakomybės aspektu gali lemti pakankamai sunkų pažeidimą.
Jei paskutinės instancijos teismas tinkamai pagrindžia, kodėl būtent taip taikė Sąjungos teisę, įskaitant atitinkamą jurisprudenciją, tuomet jo sprendimas nesikreipti į Teisingumo Teismą gali būti pateisinamas ir nelemti išvados, kad valstybės atsakomybės aspektu buvo padarytas pakankamai sunkus pažeidimas.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2003 m. rugsėjo 30 d. sprendimas (C224/01 P, EU:C:2003:513; toliau – Sprendimas Köbler).
3      1982 m. spalio 6 d. Sprendimas CILFIT
ir kt. (283/81, EU:C:1982:335; toliau –Sprendimas CILFIT).
4      2021 m. spalio 6 d. Sprendimas Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799; toliau – Sprendimas Consorzio).
5      1977 m. vasario 14 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 61, 1977, p. 26). Ši direktyva buvo iš dalies pakeista 1998 m. birželio 29 d. Tarybos direktyva 98/50/EB (OL L 201, 1998, p. 88).
6      2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 82, 2001, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 98).
7      Šiuo klausimu žr. Direktyvos 77/187 3 ir 4 straipsnius ir antrą konstatuojamąją dalį, taip pat Direktyvos 2001/23 3 ir 4 straipsnius ir 3 konstatuojamąją dalį.
8      Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies b punktą ir 1, 7 ir 8 konstatuojamąsias dalis.
9      Dėl proceso trukmės Europos Žmogaus Teisių Teismas (EŽTT) priėmė sprendimą, kuriuo nustatė Europos žmogaus teisių konvencijos (EŽTK) 6 straipsnio 1 dalies pažeidimą dėl pagrįsto termino viršijimo, taip pat EŽTK 13 straipsnio pažeidimą, grindžiamą veiksmingos teisinės gynybos priemonės, pagal kurią būtų galima skųstis dėl pernelyg ilgos proceso trukmės, nebuvimu. Žr. 2012 m. gegužės 22 d. EŽTT sprendimą Ferreira da Silva e Brito ir kiti prieš Portugaliją, CE:ECHR:2012:0522JUD004627309.
10      Žr. visų pirma 74–79 punktus (perskaityta naudojant automatinį vertimą).
11      Žr. visų pirma 49–57 punktus (perskaityta naudojant automatinį vertimą).
12      Žr. visų pirma 157–181 punktus (perskaityta naudojant automatinį vertimą). Šio sprendimo santrauka pateikta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje.
13      Pagal 2009 m. sprendimą Portugalijos Aukščiausiasis Teismas iš esmės nusprendė taip. Pirma, šis teismas išdėstė verslo perdavimą reglamentuojančius teisės aktus, atsižvelgdamas į nacionalinės teisės aktų tikslus ir direktyvų 77/187 ir 2001/23 nuostatas, taip pat į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su vertinimu, ar įvyko verslo perdavimas. Antra, šis teismas, atsižvelgdamas į nacionalinėje ir Sąjungos teisėje nustatytus kriterijus, atliko tokį vertinimą nagrinėjamoje byloje. Jis atsižvelgė, be kita ko, į tai, kad tarp AIA ir TAP nebuvo jokio formalaus perdavimo akto, taip pat nebuvo de facto perduoti keli atskiri elementai, TAP reorganizuota kaip savarankiškas verslo subjektas ir net darant prielaidą, kad atskiras turto perdavimas galėtų leisti atkurti verslą kaip ekonominį vienetą gavėjo struktūroje, toje byloje tai nebuvo įrodyta. Teismas taip pat atsižvelgė į įvairias aplinkybes ir nustatė, jog nė viena iš jų neleidžia daryti išvados, kad AIA perdavė verslą bendrovei TAP, šiuo klausimu remdamasis Teisingumo Teismo jurisprudencija.
14      Pagal 2009 m. sprendimą Portugalijos Aukščiausiojo Teismo motyvai iš esmės buvo tokie. Pirma, atsižvelgiant į atitinkamų direktyvų turinį, Teisingumo Teismo pateiktą jų išaiškinimą ir nagrinėjamos bylos elementus, nekilo jokių svarbių abejonių dėl išaiškinimo, dėl kurių reikėtų kreiptis dėl prejudicinio sprendimo. Antra, Teisingumo Teismas suformavo jurisprudenciją dėl sąvokos „verslo perdavimas“ aiškinimo, atsižvelgiant į tai, kad Direktyvoje 2001/23 atsispindėjo šioje jurisprudencijoje konsoliduotos sąvokos ir kad teisminio (Sąjungos ir nacionalinio) aiškinimo požiūriu šios sąvokos dabar yra aiškios, o tai reiškia, kad nebūtina iš anksto konsultuotis su Teisingumo Teismu. Trečia, tam tikrų nacionalinės teisės nuostatų suderinamumo su šia direktyva klausimas negalėjo būti prejudicinio klausimo dalykas. Ketvirta, Teisingumo Teismas neturėjo nustatyti, ar Sąjungos teisės norma taikytina konkrečioje situacijoje įvairių valstybių narių nacionaliniuose teismuose; taigi jam negalėjo būti pateiktas klausimas, ar jo pateiktą direktyvų 77/187 ir 2001/23 išaiškinimą atitinka Lisabonos apeliacinio teismo atliktas nacionalinės teisės aktų dėl verslo perdavimo aiškinimas ir taikymas.
15      C‑160/14, EU:C:2015:565.
16      Sprendimas Ferreira I (35 punktas).
17      Žr. Sprendimą Ferreira I (29–31 punktai).
18      2009 m. vasario 12 d. sprendimas (C‑466/07, EU:C:2009:85; toliau – Sprendimas Klarenberg). Primenu, kad 2009 m. sprendimas buvo priimtas 2009 m. vasario 25 d.
19      Žr. Sprendimą Ferreira I (32–34 punktai).
20      Žr. Sprendimą Ferreira I (45 punktas). Šiuo atžvilgiu to sprendimo 41 ir 42 punktuose Teisingumo Teismas paaiškino, kad vien tai, jog žemesnės instancijos teismai priėmė prieštaringus sprendimus, nėra svarbiausia aplinkybė, lemianti pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą atsiradimą. Tai atitiko 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą
X ir van Dijk (C‑72/14 ir C‑197/14, EU:C:2015:564, 52–63 punktai), kurį Teisingumo Teismas priėmė tą pačią dieną toje pačioje kolegijoje kaip ir Sprendimą Ferreira I ir kuriame konstatavo, kad paskutinės instancijos teismas neturi pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą, remdamasis vien tuo, kad žemesnės instancijos teismas panašioje byloje pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, ir neprivalo laukti, kol bus pateiktas atsakymas į šį klausimą.
21      Sprendimas Ferreira I (43 ir 44 punktai).
22      Žr. visų pirma 203–215 punktus (perskaityta naudojant automatinį vertimą).
23      Remiantis šiuo sprendimu, Lisabonos apylinkės teismas laikėsi nuomonės, kad išaiškinant Direktyvoje 2001/23 įtvirtintą sąvoką „verslo perdavimas“ klaidos nebuvo padaryta. Jis, be kita ko, pabrėžė, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas pateikė išsamius motyvus, atsižvelgdamas į Sąjungos teisę, ir pripažino, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją būtina atlikti bendrą bylos aplinkybių analizę. Taip pat negalima teigti, jog Portugalijos Aukščiausiasis Teismas suklydo dėl to, kad nesivadovavo Sprendimu Klarenberg, nes šį klausimą nagrinėjo bendrai. Lisabonos apylinkės teismas taip pat nustatė, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas logiškai ir nuosekliai išdėstė savo sprendimo nepateikti prašymo dėl prejudicinio sprendimo motyvus ir, net jei sprendimas būtų neteisingas remiantis vėliau sužinota informacija, ši klaida negalėtų būti apibūdinta kaip pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas.
24      Žr. visų pirma 318–382 punktus (perskaityta naudojant automatinį vertimą).
25      Remiantis šiuo sprendimu, Lisabonos apeliacinis teismas konstatavo, kad, atsižvelgiant į bendrą visų veiksnių ir aplinkybių vertinimą, kurį reikia atlikti pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, Portugalijos Aukščiausiasis Teismas teisingai išaiškino sąvoką „verslo perdavimas“. Jis, be kita ko, pabrėžė, kad Sprendimas Klarenberg nepakeitė šio vertinimo ir kad būtent nacionalinis teismas turi jurisdikciją nuspręsti, ar konkrečiu atveju įvyko verslo perdavimas. Lisabonos apeliacinis teismas taip pat laikėsi nuomonės, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas pažeidė pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą, nes neteisingai įvertino, ar yra atleidimo šios pareigos pagrindų, tačiau konkrečiomis bylos aplinkybėmis tai nebuvo akivaizdu. Jis visų pirma nurodė, kad Portugalijos Aukščiausiasis Teismas atsižvelgė į atitinkamas nagrinėjamų direktyvų nuostatas ir Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su sąvoka „verslo perdavimas“.
26      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad Sprendime Köbler ir 2016 m. liepos 28 d. Sprendime Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602) Teisingumo Teismas nustatė, kad nebuvo padaryta pakankamai sunkaus Sąjungos teisės pažeidimo.
27      Pagal 1989 m. vasario 27 d. Dekreto-įstatymo Nr. 64-A/89, kuriuo nustatomos teisės normos, reglamentuojančios individualių darbo sutarčių nutraukimą ir terminuotų darbo sutarčių sudarymą ir pabaigą, 23 straipsnio 3 dalį tai, kad darbuotojai, kurių darbo sutartis buvo nutraukta dėl kolektyvinio atleidimo, pasiima kompensaciją, prilygo jų sutikimui su atleidimu iš darbo.
28      Frazė pasiskolinta iš generalinio advokato M. Bobek išvados byloje Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:340, 131 punktas).
29      Žr. Sprendimą Köbler (visų pirma 30–50 punktus).
30      Žr. visų pirma 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428) ir 1996 m. kovo 5 d. Sprendimą Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79).
31      Žr. Sprendimą Köbler (51 ir 52 punktai).
32      Dėl Sąjungos deliktinės atsakomybės pagal analogiją žr. 2019 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą HTTS / Taryba (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 34 punktas), kuriame Teisingumo Teismas pripažino, kad „reikalavimas nustatyti pakankamai aiškų Sąjungos teisės normos pažeidimą kyla iš būtinybės derinti privačių asmenų interesus būti apsaugotiems nuo institucijų neteisėtų veiksmų ir šių institucijų diskreciją, pripažintiną siekiant, kad nebūtų stabdoma jų veikla“.
33      Sprendimas Köbler (53 punktas) (išskirta mano). Teisingumo Teismas tai pakartojo ir kitose bylose dėl valstybės atsakomybės, priskirtinos nacionaliniams paskutinės instancijos teismams. Žr., pvz., 2006 m. birželio 13 d. Sprendimą Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 32 ir 42 punktai), 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 24 punktas) ir 2019 m. liepos 29 d. Sprendimą Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, 41 punktas).
34      Žr. Sprendimą Köbler (55 punktas). Panašūs veiksniai buvo išdėstyti ir vėlesniuose sprendimuose, susijusiuose su valstybės atsakomybe, priskiriama nacionaliniams paskutinės instancijos teismams. Žr., pvz., 2006 m. birželio 13 d. Sprendimą Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 43 punktas) ir 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 25 punktas).
35      Šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 5 d. Sprendimą Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 56 punktas).
36      Dėl ryškaus pavyzdžio žr. 1998 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą Brinkmann (C‑319/96, EU:C:1998:429, ypač 30–33 punktai), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, jog tai, kad nacionalinė administracinė institucija netinkamai taikė Sąjungos direktyvą apmokestinimo srityje ir todėl apmokestinama prekė buvo neteisingai klasifikuota, nėra pakankamai sunkus pažeidimas.
37      Taigi, nors visi veiksniai išvardyti kartu, atrodo, kad veiksnys, susijęs su pateisinamu ar nepateisinamu pažeidimo pobūdžiu, yra pagrindinis, apimantis kitus veiksnius. Šiuo klausimu žr. generalinio advokato P. Léger išvadą byloje Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, 139 punktas) ir byloje Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, 71 punktas).
38      Taip suprantu Teisingumo Teismo teiginį Sprendime Köbler (56 punktas), kad „[b]et kuriuo atveju [Sąjungos] teisės pažeidimas yra pakankamai [sunkus], kai atitinkamas sprendimas buvo priimtas akivaizdžiai pažeidžiant Teisingumo Teismo praktiką toje srityje“.
39      Šiuo klausimu žr. mano išvadą byloje Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 46 ir 47 punktai).
40      Kadangi pareiga kreiptis į Teisingumo Teismą buvo nustatyta siekiant bendro intereso užtikrinti Sąjungos teisės vienodumą, jos vykdymas gali būti užtikrinamas pareiškiant ieškinį dėl pažeidimo pagal SESV 258–260 straipsnius. Žr., pvz., 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (Mokestis prie šaltinio) (C‑416/17, EU:C:2018:811) ir 2024 m. kovo 14 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
41      Šiuo klausimu žr. naujausią 2025 m. birželio 5 d. ELPA teismo sprendimą Dartride AS / Norvegijos valstybė (E-25/24, 36 punktas), kuriame šis teismas nurodė: „Taigi SESV 267 straipsnio trečia pastraipa atlieka svarbų vaidmenį vertinant pažeidimo sunkumą, bet nėra vienas iš atsakomybės buvimo sudėtinių elementų <...>.“
42      Žr. Sprendimą CILFIT (10, 13, 14 ir 16 punktai).
43      Žr. Sprendimą CILFIT (13 ir 14 punktai).
44      Sprendimas CILFIT (16 punktas). Tris CILFIT
situacijas išsamiau aptariau savo išvadoje byloje Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 24–35 punktai).
45      Šiuo atžvilgiu, mano supratimu, acte clair nereiškia, kad aiškią Sąjungos taisyklę galima mechaniškai taikyti bylos aplinkybėms. Veikiau tai reiškia, kad paskutinės instancijos teismas turi aiškinti taikytiną Sąjungos teisę pagal Teisingumo Teismo naudojamas aiškinimo taisykles (CILFIT kriterijus) ir nuspręsti, ar lieka pagrįstų abejonių, kad Teisingumo Teismas, remdamasis tomis pačiomis aiškinimo taisyklėmis, gali padaryti kitokią išvadą. Šiuo klausimu žr. Petrić, D., „How to make a unicorn or „there never was an „acte clair“ in EU law“: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management“, Croatian Yearbook of European Law & Policy, vol. 17, 2021, p. 307–328.
46      Plg. Sprendimą CILFIT (16 ir 21 punktai) ir Sprendimą Consorzio (33, 39 ir 66 punktai).
47      Žr. Sprendimą Consorzio (51 punktas). Taip pat žr. mano išvadą byloje Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, ypač 43–61 punktus), kurioje aptariau tokios pareigos priežastis ir teisinį pagrindą.
48      Žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, visų pirma 131–181 punktai).
49      Išvadoje byloje Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 134 punktas) generalinis advokatas M. Bobek pasiūlė, kad nacionalinis paskutinės instancijos teismas turi pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą tik tuo atveju, jei: i) jo nagrinėjamoje byloje kyla bendras Sąjungos teisės aiškinimo (o ne jos taikymo) klausimas; ii) dėl jo objektyviai galimas daugiau negu vienas pagrįstai įmanomas aiškinimas; iii) atsakymo į šį klausimą neįmanoma rasti esamoje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje (arba dėl jo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori nukrypti nuo šios jurisprudencijos).
50      Žr., pvz., Broberg, M. ir Fenger, N., „If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine“, Common Market Law Review, vol. 59, Nr. 3, 2022, p. 711–738, visų pirma p. 735 ir 736, kur pažymima, kad pakeisdamas formuluotę Teisingumo Teismas pritarė aiškinimui, pagal kurį SESV 267 straipsnio tikslas yra užtikrinti vienodą aiškinimą, o ne įtraukti Teisingumo Teismą į kiekvieną sudėtingą Sąjungos teisės taikymo atvejį, kurį nagrinėja paskutinės instancijos teismai.
51      Žr., pvz., Cecchetti, L. ir Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: „CILFIT Strategy“ 2.0 and its loopholes“, Review of European Administrative Law, vol. 15, Nr. 3, 2022, p. 29–61, visų pirma p. 52 ir 53.
52      Pvz., Broberg, M. ir Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3-iasis leidimas, Oxford University Press, Oxford, 2021, p. 216–218, teigia, kad Sprendimas Ferreira I yra Sąjungos teisės taikymo pavyzdys.
53      Teisingumo Teismo sprendimą Ferreira I taip pat galima suprasti kaip Sąjungos teisės taikymo atvejį, nes Teisingumo Teismas aiškino sąvoką „verslo perdavimas“ konkrečiomis tos bylos aplinkybėmis (žr. šios išvados 17 punktą). Vis dėlto, kadangi prejudicinio sprendimo priėmimo procedūros užduočių pasiskirstymas aprašytas taip, kad Teisingumo Teismas aiškina, o nacionaliniai teismai taiko Sąjungos teisę, tikėtina, kad toje byloje pateiktas Teisingumo Teismo atsakymas būtų apibūdintas kaip Sąjungos teisės aiškinimas.
54      Žr. šios išvados 19 punktą.
55      Žr. generalinio advokato F. Capotorti išvadą byloje CILFIT
ir kt. (283/81, EU:C:1982:267, 4 punktas; 1982 m.
Rink. p. 3432, visų pirma 3435 punktas). Tokį argumentą jis naudojo siekdamas atmesti acte clair teoriją, suprantamą taip, kad jei taisyklė yra aiški, jos nereikia aiškinti, tik taikyti.
56      Savo išvadoje byloje Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 149 punktas) generalinis advokatas M. Bobek iš tiesų pripažino šį nepatogumą, nurodydamas, kad jis nesiūlo „atsikratyti vieno vienaragio ir iš karto pakeisti jį kitu“.
57      2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 261/2004, nustatantis bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinantis Reglamentą (EEB) Nr. 295/91 (OL L 46, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 8 t., p. 10).
58      Generalinio advokato M. Bobek išvada byloje Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 140 punktas).
59      Žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 140 punktas, 115 išnaša) (kurioje visų pirma daroma nuoroda į 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Wallentin-Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, 23 punktas)).
60      Šiandien žinome, kad lėktuvo susidūrimas su paukščiu yra ypatinga aplinkybė, kaip Teisingumo Teismas nurodė 2017 m. gegužės 4 d. Sprendime Pešková ir Peška (C‑315/15, EU:C:2017:342, 26 punktas).
61      Tai nereiškia, kad įgyvendindamas savo teisminę politiką Teisingumo Teismas, paprašytas išaiškinti Sąjungos teisę, negali nuspręsti pateikti bendresnio atsakymo. Šiuo klausimu žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą byloje Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352, visų pirma 8–21 ir 48 punktus), kurioje rekomenduojamas pastarasis požiūris, be kita ko, tais atvejais, kai nagrinėjama, kaip Teisingumo Teismas aiškina sąvoką „verslo perdavimas“.
62      1963 m. vasario 5 d. sprendimas (26/62, EU:C:1963:1).
63      Žr., pvz., 2018 m. vasario 27 d. Sprendimą Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117).
64      Vis dėlto sutinku, kad tuo metu, kai buvo priimtas Sprendimas CILFIT, galėjo būti kitaip. Žr., pvz., Rasmussen, H., „The European Court’s acte clair strategy in CILFIT Or: acte clair, of course! But what does it mean?“, European Law Review, vol. 40, Nr. 4, 2015, p. 475–489 (šiame straipsnyje pakartojamas senesnis straipsnis, paskelbtas leidinyje European Law Review, 9 t., 1984, p. 242–259).
65      Žr. mano išvadą byloje Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 50 punktas). Taip pat žr. Krommendijk, J., „„Open sesame!“: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer“, European Law Journal, vol. 42, Nr. 1, 2017, p. 46–62, visų pirma 59 punkte esančią 104 išnašą, kurioje pažymima: „Be to, nacionaliniam teismui, nagrinėjančiam Köbler pobūdžio ieškinį, lengviau patikrinti, ar teismas iš tiesų atitiko atsakomybės kriterijus. Neatrodo nepagrįsta daryti prielaidą, kad pateikdami atsisakymo kreiptis į Teisingumo Teismą motyvus nacionaliniai teismai gali lengviau išvengti atsakomybės, nes nesielgia nesąžiningai“.
66      Žr. mano išvadą byloje Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 52 ir 59 punktai).
67      Žr. Sprendimą Köbler (123 ir 124 punktai).
68      Žr., pvz., Beltzer, R. M., „The Transfer of Undertakings and the Importance of Taking Over Personnel – A Vicious Circle?“, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, vol. 23, Nr. 1, 2007, p. 139–155, visų pirma p. 141 ir 142, kur išreikšta autoriaus nuomonė, kad net jei Teisingumo Teismas nurodė tam tikrus aiškinamuosius veiksnius, „gali būti, kad, pavyzdžiui, du teisėjai skirtingai vertins tą pačią faktinę informaciją, atsakydami į klausimą, ar įvyko įmonės perdavimas. Tokio subjektyvumo pateikti Sąjungos teismui praktiškai neįmanoma, nes Spijkers veiksnių vertinimas yra faktų nustatymo, o ne teisinis klausimas“.
69      Šiuo aspektu tai, kad neatsižvelgta į Sprendimą Klarenberg, kurį Teisingumo Teismas priėmė tik kelios dienos prieš 2009 m. sprendimą, neturi esminės reikšmės vertinant, ar Portugalijos Aukščiausiasis Teismas galėjo manyti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nėra būtinas. Šis sprendimas buvo tik vienas iš daugelio sprendimų, kuriuose sąvoka „verslo perdavimas“ aiškinama skirtingomis aplinkybėmis.