62005CC0374
GENERALINIO ADVOKATO
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER IŠVADA,
pateikta 2007 m. vasario 13 d. (
1
)
Byla C-374/05
Gintec International Import-Export GmbH
prieš
Verband Sozialer Wettbewerb eV
„Direktyvos 2001/83/EB ir 92/28/EEB — Nacionalinės teisės aktai, draudžiantys reklamuoti vaistus trečiųjų asmenų pareiškimais arba loterijomis — Bendrų teigiamų vartotojų apklausos rezultatų naudojimas ir mėnesinė loterija, kurios prizas yra produkto dėžutė“
I — Įvadas
1.
Įvairūs prejudicinio recepto ingredientai aiškiai aprašyti Europos Sąjungos virtuvės knygoje, tačiau teorija susiduria su daugybe konkretaus atvejo aplinkybių kiekvieną kartą, kai siekiama pagaminti specialų patiekalą – naudojamas šilumos šaltinis, puodai, produktų šviežumas ir kilmė, netgi virėjo nuotaika niekada nebūna tie patys. Kadangi atsakomybė už pagamintą patiekalą tenka nacionaliniams teismams, Teisingumo Teismas tik pateikia jiems būtinus Bendrijos prieskonius ir nesikiša į su juo nesusijusias sritis. Vis dėlto Europos ir nacionaliniai ingredientai dažnai susimaišo, ir tam, kad visi vykdytų savo funkciją, būtina, kad kiekvienas prisigertų kito aromato ir jį ištobulintų.
2.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš tikrųjų sukelia daugiau klausimų nei atrodo. Jame pateikti trys klausimai, tačiau tarp pirmojo ir antrojo iškyla kitų nežinomųjų, į kuriuos Teisingumo Teismas turėtų pateikti atsakymą, kuris nulems bylos išsprendimą.
3.
Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis federalinis teismas) (Vokietija) pirmoji civilinių bylų kolegija nori sužinoti, ar 2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (
2
), nuostatos dėl reklamos, kuriomis siekiama daugiau nei minimalaus suderinimo, suformuoja išsamią sistemą, t. y. nepalikdamos valstybėms narėms jokios diskrecijos ir teisės numatyti kitus apribojimus, nei įtvirtintieji direktyvoje (pirmasis klausimas). Tačiau, kadangi Vokietijos teisės aktuose numatyti kiti nei Bendrijos teisės aktuose nurodyti apribojimai, iš esmės tikrasis klausimas – ar Bendrijos teisė sudaro kliūtis nustatyti šiuos nacionalinius draudimus ir koks yra šių kliūčių mastas.
4.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, Bundesgerichtshof iškelia dvi kitas abejones (antrasis klausimas), iš kurių pirmoji susijusi su klausimu, ar ne specialistų atlikta bendrojo vaisto vertinimo apklausa yra netinkamas ir klaidinantis būdas tvirtinti, kad žmogus, vartojantis vaistus, pasveiks, Direktyvos 2001/83/EB 90 straipsnio j punkto prasme; antroji susijusi su šios direktyvos 87 straipsnio 3 dalimi ir jos, kaip bendrosios, kitur nepatenkančius apimančios nuostatos, kuria remiantis draudžiama mėnesinė mažos vertės prizo loterija internete, pobūdžiu. Taigi jis daro prielaidą, kad nurodytos nuostatos yra tiesiogiai veikiančios, o tai ginčytina, todėl būtina patikrinti, ar reikia pirmąjį klausimą suprasti taip, kad atsirastų galimybė pagrindinėje byloje taikomas nacionalines normas laikyti neginčytinomis, ir panaikinti niekam nenaudingą spragą.
5.
Teisingumo Teismas, kaip atsargus pagalbinis virėjas, negalintis sudaryti valgiaraščio, bet konsultuojantis pagrindinį virėją, turi nurodyti Bundesgerichtshof taisykles, kurios padės pastarajam išaiškinti nacionalinę teisę ir bus naudingos sprendžiant bylą.
6.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą teismas nori sužinoti, ar 1992 m. kovo 31 d. Tarybos direktyva (
3
), kurios 2 straipsnio 3 dalies ir 5 dalies j punkto nuostatos pakartotos Direktyvos 2001/83 87 straipsnio 3 dalyje ir 90 straipsnio j punkte, turi būti vertinama taip pat (trečiasis klausimas).
II — Teisinis pagrindas
A — Direktyva 2001/83
7.
Šios direktyvos, priimtos remiantis EB 95 straipsniu (buvęs EB sutarties 100 A straipsnis), tikslas užtikrinti „visuomenės sveikatos apsaugą“ (2 konstatuojamoji dalis) nestabdant Bendrijos vaistų pramonės plėtros ar prekybos vaistais (3 konstatuojamoji dalis).
8.
Derinant nacionalines nuostatas ja siekiama pašalinti šios prekybos kliūtis, kylančias dėl teisės aktų skirtumų (4 ir 5 konstatuojamosios dalys) – reiškinį, kuris taip pat būdingas vaistų reklamai; iš esmės valstybės narės priėmė konkrečias priemones, turinčias kai kurių neatitikimų, kurie gali turėti įtakos vidaus rinkos veikimui (43 konstatuojamoji dalis).
9.
VIII dalyje (
4
) apibrėžta „vaistų reklama“ (86 straipsnis) ir po įtvirtinto bet kokių vaistų, kuriais prekiauti leidimas nebuvo išduotas, reklamos draudimo (87 straipsnio 1 dalis), joje nurodyta, jog reklama turi skatinti protingai vartoti vaistus, pristatydama juos objektyviai ir nepervertindama jų savybių, ir negali būti klaidinanti (87 straipsnio 3 dalis).
10.
Vaistų, kuriuos galima įsigyti tik su receptu, reklama yra draudžiama (88 straipsnio 1 dalies a punktas) (
5
), bet galima reklamuoti vaistus, kurių dėl jų sudėties ir paskirties galima įsigyti be gydytojo nurodymo (88 straipsnio 2 dalis).
11.
Vis dėlto teisės aktų leidėjas ypač susirūpinęs šios reklamos poveikiu žmonių sveikatai, kuris būtų nepataisomas, jeigu ja būtų piktnaudžiaujama ir ji būtų neapgalvota. Dėl šios priežasties jis įsipareigoja nustatyti kai kuriuos esminius kriterijus (45 konstatuojamoji dalis).
12.
Būtent todėl draudžiamas tiesioginis vaistų platinimas reklamos tikslais (46 konstatuojamoji dalis ir 88 straipsnio 6 dalis) (
6
).
13.
89 straipsnyje nurodyti minimalūs visuomenei skirtos reklamos formos ir turinio reikalavimai, o 90 straipsnyje numatyta, jog reklamoje negali būti pateikta jokia informacija, kuri:
„<…>
f)
remiasi mokslininkų, sveikatos priežiūros specialistų ar asmenų, kurie nepriklauso nė vienai minimai grupei, bet, būdami įžymūs, galėtų paskatinti vartoti vaistus, rekomendacija;
<…>
j)
netinkamu, nerimą keliančiu ar klaidinančiu būdu tvirtina, kad žmogus, vartojantis vaistus, pasveiks;
<…>“
B — Vokietijos teisės aktai
14.
Ankstesnė Vokietijos įstatymo dėl nesąžiningos konkurencijos (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) (
7
) redakcija draudė veiksmus, darančius žalą konkurentams, vartotojams ar kitiems rinkos dalyviams (4 straipsnis); veiksmai, kurie prieštarauja teisės nuostatai, reglamentuojančiai veiklą rinkoje apsaugant ūkio subjektų interesus, laikytini nesąžiningos konkurencijos veiksmais (4 straipsnio 11 dalis).
15.
Tarp šių teisės aktų taip pat paminėtinas Vokietijos vaistų reklamos įstatymas (Heilmittelwerbegesetz, toliau – HWG) (
8
), kurio 11 straipsnio 1 dalyje draudžiama (vaistus) reklamuoti ne profesionalams:
„<…>
11)
naudojant trečiųjų asmenų pareiškimus, ypač padėkos, dėkingumo ar rekomendacinius laiškus, ar darant nuorodas į tokius pareiškimus;
<…>
13)
naudojant konkursus, loterijas ar kitus būdus, kurių rezultatus nulemia atsitiktinumas;
<…>“
III — Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
16.
Gintec International Import-Export GmbH (toliau – Gintec) prekiauja įvairiais ženšenio preparatais (
9
), kurie Vokietijos Federacinėje Respublikoje yra įregistruoti kaip be recepto parduodami vaistai.
17.
2000 m. gegužę ši bendrovė išleido brošiūras, kuriose yra kelios rubrikos, susijusios su „vartotojų apklausos rezultatų analize“:
—
„Dažnas <…> vartojimas. 41 % klientų Gintec raudonąjį ženšenį reguliariai vartoja 5 ar daugiau metų“;
—
„Ilgalaikis gydymas, stiprus prisirišimas <…>. Beveik pusė vartotojų renkasi ilgalaikį gydymą, nes jaučia teigiamą produkto poveikį ir vartoja jį kiekvieną dieną. <…>“;
—
„Kodėl renkamasi Gintec raudonąjį ženšenį? Du trečdaliai apklaustų asmenų vartoja Gintec raudonąjį ženšenį bendrai savijautai pagerinti. Pusė apklaustųjų taip pat nurodė konkrečius negalavimus, pavyzdžiui, širdies ar apytakos sutrikimus. <…>“;
—
„Bendrasis Gintec raudonojo ženšenio įvertinimas. Pusė klientų teigia esantys „labai patenkinti“ šiuo produktu, o trečdalis mano, kad jis „geras“. Tik 2 % apklaustųjų teigė, kad nepajuto pagerėjimo. <…>“.
18.
2000 m. gegužės 28 d.Gintec savo interneto svetainėje paskelbė mėnesinę loteriją, kurioje galima laimėti vieną dėžutę „Roter Imperial Ginseng von Gintec Extraktpulver“ (Gintec raudonojo imperatoriškojo ženšenio ekstrakto miltelių). Loterijoje dalyvauti buvo galima tik užpildžius ir išsiuntus atitinkamą formą.
19.
Konkurencijos apsaugos asociacija (Verband Sozialer Wettbewerb) pareiškė ieškinį Gintec, remdamasi tuo, kad abi reklamos kampanijos prieštarauja atitinkamai HWG 11 straipsnio 1 dalies 11 ir 13 punktams. Apeliacine tvarka Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukščiausiasis regioninis teismas) priėmė šias kampanijas draudžiantį sprendimą.
20.
Gintec pateikė kasacinį skundą Bundesgerichtshof, kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2001/83/EB nuostatomis, susijusiomis su rėmimusi trečiųjų asmenų ne specialistų atsiliepimais bei reklama naudojant loterijas, nustatomi ne tik minimalūs, bet ir maksimalūs leidžiami vaistų reklamos visuomenei apribojimai?
2.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
a)
Ar tvirtinimas, kad „žmogus, vartojantis vaistus, pasveiks“, Direktyvos 2001/83/EB 90 straipsnio j punkto prasme yra netinkamas arba klaidinantis, jei reklamuojantysis perteikia trečiųjų asmenų ne specialistų apklausos rezultatus, kuriuose pateikiamas bendras teigiamas reklamuojamo vaisto vertinimas, šio vertinimo nesiejant su konkrečiomis terapinėmis indikacijomis?
b)
Ar tai, kad Direktyvoje 2001/83/EB nėra nuostatos, aiškiai draudžiančios reklamą naudojant loteriją, reiškia, jog ji iš principo leidžiama, ar, atvirkščiai, šios direktyvos 87 straipsnio 3 dalies nuostata aiškintina plačiai ir ja remiantis galima uždrausti reklamą internete, kur kas mėnesį loterija nustatomas mažos vertės prizo laimėtojas?
3.
Ar atsakymai į šiuos klausimus taip pat galioja Direktyvos 92/28/EEB atveju?“
IV — Procesas Teisingumo Teisme
21.
Bundesgerichtshof nutartis buvo įregistruota Teisingumo Teismo kanceliarijoje 2005 m. spalio 12 dieną. Šalys pagrindinėje byloje, Vokietijos, Lenkijos, Slovėnijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija pateikė rašytines pastabas. Per 2006 m. gruodžio 7 d. posėdį buvo išklausyti šių šalių atstovai, išskyrus Slovėnijos vyriausybės atstovą.
V — Prejudicinių klausimų analizė
A — Pirmasis prejudicinis klausimas – visiškas suderinimas
22.
Direktyvos 2001/83 nuostatose, susijusiose su vaistų reklama, įtvirtintas suderinimo pobūdis yra esminis šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą klausimas. Abejonių kelia klausimas, ar šios nuostatos išsamiai reglamentuoja sritį, nepalikdamos galimybės nacionalinei diskrecijai, ar jose įtvirtinti minimalūs reikalavimai, leidžiantys valstybėms narėms laisvai nustatyti kitus griežtesnius reikalavimus ir apribojimus.
23.
Už pirmąją prielaidą pasisako Gintec, Slovėnijos vyriausybė ir Komisija, o už antrąją – Verband Sozialer Wettbewerb ir Vokietijos (
10
) bei Lenkijos vyriausybės, tačiau paradoksalu, jog abi šios grupės, darydamos skirtingas išvadas, remiasi tais pačiais vertinimo kriterijais.
24.
Direktyvos 2001/83 tikslų, struktūros, teksto bei teisinio pagrindo aiškinimas pagrindžia požiūrį, pagal kurį ši direktyva nustato sistemą, kuri nesuteikia kitos nei joje aiškiai įtvirtinta veikimo laisvės.
1. Teisinis Direktyvos 2001/83 pagrindas
25.
EB 95 straipsnis, kuriuo grindžiama Direktyva 2001/83, yra pirmas šio požiūrio įrodymas. Pagal šio straipsnio 1 dalį Europos Sąjungos Taryba EB 251 straipsnyje (buvęs EB sutarties 189B straipsnis) nurodyta tvarka ir pasikonsultavusi su Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu imasi priemonių valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatoms, skirtoms vidaus rinkos kūrimui ir veikimui, suderinti.
26.
Remiantis teismų praktika, šia nuostata (
11
) siekiama pagerinti rinką (
12
) ir pašalinti dėl nacionalinių skirtumų kylančias kliūtis prekybai (
13
), nes abstrakčios šių kliūčių atsiradimo rizikos nepakanka Bendrijos veiksmams pateisinti, reikia tam tikro tikrumo laipsnio bei kad nagrinėjama suderinimo priemone būtų siekiama užkirsti kelią tokioms kliūtims (
14
).
27.
Vokietijos ir Slovėnijos vyriausybės teisingai pažymi, jog EB 95 straipsnyje nepatikslinta rekomenduojama suderinimo rūšis (
15
), tačiau atrodo prieštaringa leisti egzistuoti specifinei vidaus tvarkai, siekiant panaikinti skirtumus (
16
). Vien visuomenės sveikatos apsaugos pripažinimas vienu iš Direktyvos 2001/83 tikslų (
17
) nepateisina griežtesnių nacionalinių priemonių, nes remiantis EB 95 straipsnio 3 dalimi derinimo pagrindas yra aukšto lygio sveikatos apsauga, o EB 152 straipsnio 1 dalyje (buvęs EB sutarties 129 straipsnis) numatyta, jog šie reikalavimai atitinka Sąjungos politikos kryptis (
18
).
28.
Vis dėlto turiu pripažinti, jog, priešingai nei įtvirtinta EB 94 straipsnyje (buvęs EB sutarties 100 straipsnis), EB 95 straipsnyje numatytos išimtys, leidžiančios valstybėms narėms nukrypti nuo suderinimo priemonių, tačiau joms taikoma speciali procedūra (
19
), kuri nebuvo taikyta šioje byloje.
29.
EB 153 straipsnis (buvęs EB sutarties 129A straipsnis) patvirtina mano siūlomą aiškinimą. Vadovaujantis šiuo straipsniu vartotojų apsauga užtikrinama EB 95 straipsnyje numatytomis suderinimo priemonėmis ir kitomis priemonėmis, kuriomis remiama, papildoma ir stebima valstybių narių vykdoma politika (3 dalis), kurių imasi Taryba EB 251 straipsnio nustatyta tvarka (4 dalis). Taigi nacionalinės nuostatos, numatančios didesnę apsaugą, leidžiamos tik pastaruoju atveju. Iš to darytina išvada, jog EB 95 straipsnyje nurodytas suderinimas yra visiškas, išskyrus šioje nuostatoje numatytas išimtis. Kitaip tariant, kaip patvirtinta 2002 m. balandžio 25 d. Sprendime Komisija prieš Prancūziją (
20
), EB 95 straipsnyje nurodytas suderinimas šiuo atžvilgiu atitinka numatytą EB 94 straipsnyje.
2. Teleologinis aiškinimas
30.
Direktyva 2001/83 siekiama panaikinti nacionalinių nuostatų skirtumų sudaromas kliūtis laisvam vaistų judėjimui, nedarant žalos visuomenės sveikatai (2–4 konstatuojamosios dalys). Tačiau, kai Bendrijos institucijos įsipareigoja užtikrinti šios kolektyvinės vertybės apsaugą pagal EB 95 ir 152 straipsnius, nėra jokio argumento, kuris pagrįstų nedidelį reguliavimą, toleruojantį kiekvienos valstybės specifinę sistemą, kuri, kaip nurodo Bendrijos teisės aktų leidėjas, trukdo įgyvendinti projektą. 2005 m. birželio 9 d. Sprendime HLM Warenvertriebs ir Orthica (
21
) Teisingumo Teismas nusprendė, jog valstybės narės negali priimti nacionalinės teisės aktų, kurie riboja laisvą prekių judėjimą EB 30 straipsnio pagrindu, pavyzdžiui, dėl žmonių sveikatos apsaugos pagrindų, tų vaistų atžvilgiu, kurių gaminimo, platinimo ir naudojimo tvarką suderina Direktyva 2001/83.
31.
Vokietijos vyriausybė teisingai pažymi, jog minimalus suderinimas ne visada apriboja šį laisvą judėjimą ir automatiškai nelemia vieningos rinkos suskaidymo. Vis dėlto, jei šio judėjimo kliūtys kyla iš nacionalinių nuostatų skirtumų ir jei reikia jas pašalinti suderinant šias nuostatas (Direktyvos 2001/83), nacionaliniams skirtumams nelieka jokios vietos. Be to, visiškas suderinimas yra būtinas, ypač jei kitas tikslas – sveikatos apsauga – pasiekiamas priėmus Bendrijos teisės aktus.
32.
Šie samprotavimai yra ypač svarbūs kalbant apie vaistų reklamą, nes nacionaliniai skirtumai taip pat turi įtakos vidaus rinkos veikimui (Direktyvos 2001/83 43 konstatuojamoji dalis) (
22
).
33.
Direktyvos 2001/83 42 konstatuojamojoje dalyje numatyta išlyga, pagal kurią ši direktyva nepažeidžia taikomų priemonių, kurios priimtos remiantis 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyva 84/450/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios reklamos suderinimo (
23
), neprieštarauja mano siūlomam požiūriui. Pripažįstu, jog pagal Direktyvos 84/450 (
24
) 7 straipsnio 1 dalį nedraudžiama priimti griežtesnių nacionalinių nuostatų, tačiau ši priemonė, leidžianti skirtumus atsižvelgiant į bendrąją normą (Direktyva 84/450), netaikytina specialiajai normai (Direktyva 2001/83), priimtai siekiant panaikinti kliūtis rinkai sukeliančias specifines sistemas, jas suderinant. Kitaip tariant, siekdamos apsaugoti piliečius nuo klaidinančios reklamos Europos Sąjungos valstybės narės gali užtikrinti didesnę jų apsaugą, nei numatyta Bendrijos teisėje, kuri yra mažiausias bendrasis vardiklis. Be to, kalbant apie vaistus, reikia nurodyti, jog apgaulinga arba tikrovę atitinkanti jų reklama turi atitikti Direktyvos 2001/83 įtvirtinto visiško suderinimo reikalavimus. Minėto 7 straipsnio 3 dalis (
25
) patvirtina šį aiškinimą tiek, kiek joje numatyta, jog Direktyva 84/450 taikoma nepažeidžiant nuostatų, priimtų dėl konkrečių gaminių ir paslaugų.
34.
Taigi darytina išvada, jog tiek Direktyvos 2001/83 teisinis pagrindas, tiek tikslai atitinka požiūrį, jog joje numatytas visiškas suderinimas. Tą taip pat patvirtina direktyvos struktūra bei tekstas.
3. Sistemos ir teksto kriterijai
35.
Po „vaistų reklamos“ (86 straipsnis) apibrėžimo Direktyvoje 2001/83 apibrėžiama jos taikymo sritis, nurodant valstybėms narėms uždrausti bet kokią vaistų, kuriais prekiauti leidimas nebuvo išduotas, reklamą (87 straipsnio 1 dalis). Kalbant apie vaistus, kuriais prekiauti leidimas yra išduotas, reikia pažymėti, jog Direktyvoje 2001/83 atskiriama pacientams skirta reklama, kuri formaliai yra uždrausta (valstybės narės draudžia), jei susijusi su vaistais, kurių galima įsigyti tik su receptu (
26
) ar kurie turi psichotropinių ar narkotinių medžiagų (88 straipsnio 1 ir 2 dalys) (
27
), ir reklama, skirta asmenims, turintiems teisę juos paskirti, kuri iš esmės nėra ribojama. Tiesioginis vaistų platinimas vartotojams reklamos tikslais taip pat draudžiamas (88 straipsnio 6 dalis (
28
)).
36.
Apibrėžus reklamos taikymo sritį šiame sektoriuje Direktyva 2001/83 ją griežtai riboja, numatydama, jog neatsižvelgiant į tai, kam ji skirta, reklama turi skatinti protingai vartoti vaistus, pristatydama juos objektyviai ir nepervertindama jų savybių, ir nebūti klaidinanti (87 straipsnio 3 dalis).
37.
Dėl ligoniams skirtos reklamos Direktyvoje 2001/83 numatyta minimali informacijos apimtis (vaistų pavadinimas, informacija apie teisingą jų vartojimą, raginimas perskaityti instrukciją) ir jos pateikimo būdas (89 straipsnio 1 d.) bei informacija, kuri neturi būti pateikiama (90 straipsnis). Panašios nuostatos numatytos ir dėl sveikatos apsaugos specialistams skirtos reklamos (91, 92 ir 96 straipsniai).
38.
Šioje aiškiai apibrėžtoje sistemoje valstybės narės turi tam tikrą su kai kuriais aspektais susijusią diskreciją. Jos gali uždrausti reklamuoti vaistus, kurių kaina gali būti kompensuojama (88 straipsnio 3 dalis), būti lankstesnės kalbant apie minimalią informaciją, nes gali reikalauti nurodyti tik vaisto pavadinimą (89 straipsnio 2 dalis ir 91 straipsnio 2 dalis), arba griežtesnės ir reikalauti nurodyti papildomos informacijos (91 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa). Galiausiai dėl nemokamo pavyzdžių platinimo Direktyva 2001/83 leidžia valstybėms narėms nustatyti griežtesnius, nei joje numatyti, apribojimus (96 straipsnio 2 dalis).
39.
Išsami Direktyvos 2001/83 VIII  dalies analizė parodo, jog joje įtvirtinta užbaigta sistema, nepaliekanti jokios veikimo laisvės valstybėms narėms, nebent tai joje būtų aiškiai numatyta.
40.
Tokią išvadą taip pat patvirtina 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Deutscher Apothekerverband (
29
), kuriame išnagrinėtos kitos trys su vaistais susijusios Vokietijos teisės priemonės. Pirmoji draudė reklamuoti vaistus, kuriems neišduotas leidimas prekiauti, antroji – su receptu parduodamus vaistus, o trečioji nuotolinės prekybos reklamą, nes vaistai galėjo būti pardavinėjami tik vaistinėse. Teisingumo Teismas nusprendė, kad pirmosios dvi priemonės atitiko Bendrijos teisę, nes buvo numatytos Direktyvoje 2001/83, priešingai nei trečioji, tiek, kiek ji buvo susijusi su nereceptiniais veistais, nes 88 straipsnio 1 dalis nedraudžia reklamuoti tokių vaistų ir negalima teigti, jog 2 dalis draudžia nuotolinę prekybą (
30
). Taigi, remiantis šiuo sprendimu, valstybės narės negali uždrausti veiklos, kurios nedraudžia Direktyva 2001/83.
4. Atsakymas į pirmąjį klausimą. Ryšys su antruoju klausimu.
a) HWG 11 straipsnio 1 dalies 11 ir 13 punktų netaikymas dėl jo formuluotės
41.
Direktyva 2001/83 dėl visuomenei skirtos vaistų reklamos nustato maksimalų reikalavimų lygį, kurio viršyti valstybės narės negali, nebent tai joms leistų pati direktyva.
42.
Taigi reikia atsakyti į klausimą, ar HWG 11 straipsnio 1 dalies 11 ir 13 punktai, tiek kiek jie visiškai draudžia reklamos kampanijas naudojant trečiųjų asmenų pareiškimus ir procedūras, kurių rezultatus nulemia atsitiktinumas, t. y. loterijas ir prizų laimėjimo konkursus, atitinka šiuos reikalavimus.
43.
Direktyvos 2001/83 VIII dalies tekstas verčia pateikti neigiamą atsakymą, nes panašūs draudimai nėra numatyti. Šios reklaminės kampanijos taip pat nepatenka į bendrosios taisyklės išimtis, nurodytas šios išvados 38 punkte, kurios leidžia valstybėms narėms taikyti griežtesnius apribojimus (
31
).
44.
Būtų galima pateikti Bundesgerichtshof platų Direktyvos 2001/83 išaiškinimą, kuris sudarytų galimybę išsaugoti šias nacionalines normas, tačiau taip būtų padaryta dviguba klaida.
45.
Pirmiausia šis aiškinimas būtų paremtas „ekstravagantiškais“ aiškinimo kriterijais, pagrįstais aiškinimu pagal analogiją, nors norma, kurioje įtvirtintas draudimas ir suderinimas, turi būti aiškinama griežtai. Kadangi Direktyva 2001/83, užtikrinanti aukštą sveikatos apsaugos lygį, siekiama panaikinti nacionalinių nuostatų vaistų reklamos srityje skirtumus įtvirtinant bendrą sistemą, kuri garantuoja laisvą vaistų judėjimą vieningoje rinkoje, platus išimčių aiškinimas nėra tinkamas.
46.
Be to, taip būtų padaryta žala „atitinkančio aiškinimo“ principui ir, užuot reikalaujant iš nacionalinio teismo stengtis suderinti savo teisės sistemą su Bendrijos teisę (
32
), ši pareiga būtų perkelta Teisingumo Teismui, kad šis, nesilaikydamas direktyvos teksto, įteisintų direktyvos neatitinkančią nacionalinę nuostatą.
47.
Apibendrinant reikia nurodyti, jog Direktyvoje 2001/83 nenumatytas bendras ir abstraktus reklaminių kampanijų, naudojant loterijas ar trečiųjų šalių pareiškimus, draudimas. Taigi Bundesgerichtshof reikėtų atsakyti, kad ši direktyva, kuria įtvirtinamas visiškas suderinimas, draudžia HWG 11 straipsnio 1 dalies 11 ir 13 punktus tiek, kiek juose visiškai uždraudžiama ši vaistų reklamos rūšis.
48.
Atsižvelgiant į aplinkybes, dėl Bendrijos teisės pirmenybės (
33
)Bundesgerichtshof turi išspręsti bylą netaikydamas HWG nuostatų, nes ši pirmenybė reiškia, kad valstybių narių teismai turi užtikrinti visišką Bendrijos teisės veiksmingumą, netaikydami jai prieštaraujančių nacionalinės teisės aktų, net priimtų vėliau, nelaukdami jų pakeitimo arba pašalinimo iš teisės sistemos naudojant bet kurią konstitucinę procedūrą (
34
).
b) Ieškant naudingo atsakymo
49.
Dėl priežasčių, kurias nurodysiu vėliau, jei Teisingumo Teismas atsakytų tik, kad Direktyva 2001/83 draudžia tokias nuostatas, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, jis turėtų apsiriboti tik šiuo atsakymu ir išvengti sukto antrojo prejudicinio klausimo.
50.
Pateikdamas šį klausimą Bundesgerichtshof nori sužinoti, ar Direktyvos 2001/83 87 straipsnio 3 dalis taikytina reklamai internete, kur kas mėnesį loterija nustatomas mažos vertės prizo laimėtojas, ir ar ši reklama, kuri perteikia trečiųjų asmenų ne specialistų apklausos rezultatus, kuriuose pateikiamas bendras teigiamas reklamuojamo vaisto vertinimas, 90 straipsnio j punkto prasme yra netinkamas arba klaidinantis būdas tvirtinti, kad žmogus, vartojantis vaistą, pasveiks.
51.
Toks klausimo pateikimo būdas, nedarant jokios nuorodos į nacionalinės teisės aktus, parodo, jos Vokietijos teismas nori išspręsti bylą atsižvelgdamas į Direktyvą 2001/83 ir kad jis daro prielaidą, jog nurodyti straipsniai yra tiesiogiai veikiantys, kuri, mano manymu, yra klaidinga.
52.
Iš esmės Bendrijos teisės pirmenybė susijusi su valstybių valdžios institucijų pareiga taikyti, net ex officio, vieną iš Bendrijos teisės normų, nepaisant jai prieštaraujančių nacionalinės teisės nuostatų (
35
). Ši pareiga išplaukia iš tiesioginio veikimo, kurio direktyvos paprastai neturi.
53.
Tam, kad direktyva būtų tiesiogiai veikianti, reikia ne tik kad ji nebūtų perkelta ar būtų perkelta neteisingai, bet ir kad joje įtvirtintos pareigos, atsižvelgiant į jų turinį, būtų tikslios ir besąlygiškos (
36
).
54.
Teisingumo Teismo praktika nustato šį direktyvų veikimą kaip automatinę „sankciją“ įsipareigojimų nesilaikančioms valstybėms narėms, kurios tuo atveju, kai neperkelia direktyvų ar perkelia jas neteisingai, negali remtis prieš privačius asmenis savo įsipareigojimų neįvykdymu, kad galėtų taikyti pastarosioms (direktyvoms) prieštaraujančią nacionalinę nuostatą ar atsisakyti pripažinti jiems šių direktyvų aiškiai ir besąlygiškai suteikiamas teises (
37
).
55.
Situacija yra kitokia, kai direktyvoje numatytos pareigos tenka kitam privačiam asmeniui. Šiuo atveju neperkelta direktyva nėra tiesiogiai veikianti ir pati savaime nesaisto šio asmens, kuris nėra atsakingas už direktyvos neperkėlimą į nacionalinę teisę (
38
). Iš tiesų neperkelta direktyva negalima remtis prieš kitą privatų asmenį (
39
); šį kriterijų nustatė Teisingumo Teismas, ir jis lieka nepakeistas (
40
).
56.
Taigi, antrasis klausimas pagrįstas tuščia prielaida – nebent būtų pateiktas naujas išaiškinimas – horizontaliu Direktyvos 2001/83 tiesioginiu veikimu, nes ja buvo remtasi ginče tarp privačių asmenų, kad Gintec būtų sutrukdyta imtis reklaminės kampanijos (
41
).
57.
Šie patikslinimai pateisina aiškinamąjį problemos sprendimą, kuris suteikia Bundesgerichtshof antrajam klausimui visą jo reikšmę, nes derindamas Vokietijos nuostatą su Direktyva 2001/83 Teisingumo Teismas galėtų nurodyti tam tikras sprendimo pagrindinėje byloje gaires.
c) Aiškinamasis sprendimas
58.
Dėl minėto atitinkančio aiškinimo principo, prieš pateikiant kategorišką atsakymą – paskelbti nacionalinės teisės aktą netaikytinu – reikia išnagrinėti, ar, nepaisant HWG nuostatų turinio, reikia suteikti joms prasmę, kuri priderintų jas prie Direktyvos 2001/83. Šiuo atžvilgiu dvi antrajame prejudiciniame klausime nurodytos direktyvos nuostatos pateikia naudingas nuorodas.
59.
Esu įsitikinęs, kad kituose punktuose susidursiu su pavojingu lyno akrobato darbu, kad galėčiau išlaikyti pusiausvyrą ir nenukrypti nuo linijos, padalijančios kompetencijas prejudicinio bendradarbiavimo procedūroje. Iš esmės galėčiau paskatinti Teisingumo Teismą „įžengti“ į svetimą teritoriją ir užimti nacionalinio teismo vietą. Primintina, jog ne kartą Teisingumo Teismas ne tik skelbė šį atitinkančio aiškinimo principą, bet ir siūlydavo tinkamą sprendimą (
42
). Tam tikroje doktrinoje, būtent vokiečių, Bendrijos teisės pirmenybės principas taikomas ir nacionaliniam aiškinimui, o tai reiškia, jog Liuksemburgo teismo priimtas sprendimas yra svarbesnis nei bet kuris kitas sprendimas, susijęs su nacionalinėmis įgyvendinimo priemonėmis (
43
).
60.
Mano nuomone, neabejotina, jog Direktyva 2001/83, kurioje ypač atsižvelgiama į EB sutartyje skiriamą dėmesį sveikatos apsaugai, siekiama užtikrinti tinkamą ir protingą vaistų vartojimą (43 konstatuojamoji dalis, 87 straipsnio 3 dalies pirma įtrauka ir 89 straipsnio 1 dalies b punkto antra ir trečia įtrauktos), uždraudžiant reklamą, kuria piktnaudžiaujama ir kuri yra neapgalvota (45 konstatuojamoji dalis).
61.
Šiomis aplinkybėmis tam, kad būtų išvengta teisinių spragų, kurios, kaip nurodžiau šios išvados pradžioje, nebūtų niekam naudingos ir pažeistų Direktyvos 2001/83 tikslus, patarčiau Bundesgerichtshof aiškinti HWG 11 straipsnio 1 dalies 11 punktą taip, kad jis draudžia vaistų reklamą, „naudojant trečiųjų asmenų pareiškimus, ypač padėkos, dėkingumo ar rekomendacinius laiškus, ar darant nuorodas į tokius pareiškimus“, kai juose direktyvos 90 straipsnio j punkto prasme netinkamu, nerimą keliančiu ar klaidinančiu būdu tvirtinama, kad žmogus, vartojantis vaistus, pasveiks.
62.
Panašiai HWG 11 straipsnio 1 dalies 13 punktas galėtų būti aiškintinas ta prasme, kad pagal jį draudžiama reklaminė kampanija „naudojant konkursus, loterijas ar kitus būdus, kurių rezultatus nulemia atsitiktinumas“, jei ji skatina neprotingai vartoti vaistus, pažeidžiant Direktyvos 2001/83 87 straipsnio 3 dalį.
B — Antrasis prejudicinis klausimas – pareiškimai, jog žmogus, vartojantis vaistus, pasveiks, ir protingas vaistų vartojimas
63.
Po šių samprotavimų tam, kad būtų išspręstas ginčas pagrindinėje byloje, Teisingumo Teismas būtinai turi išnagrinėti Direktyvos 2001/83 87 straipsnio 3 dalį ir 90 straipsnio j punktą.
1. Pareiškimai, jog žmogus, vartojantis vaistą, pasveiks
64.
Pirmiausia reikia laikytis nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą apibrėžtos faktinės situacijos, net jeigu Slovėnijos vyriausybė (jos pastabų 4.11 punktas) nurodo kitas faktines aplinkybes. Taigi Vokietijos teismas nori sužinoti, ar Direktyvos 2001/83 90straipsnio j punktas, pagal kurį draudžiama vaistų reklama, kurioje netinkamu, nerimą keliančiu ar klaidinančiu būdu tvirtinama, kad žmogus, vartojantis vaistus, pasveiks, prieštarauja reklaminei kampanijai, kuri perteikia trečiųjų asmenų ne specialistų apklausos rezultatus, kuriuose pateikiamas bendras teigiamas reklamuojamo vaisto vertinimas, šio vertinimo nesiejant su konkrečiomis terapinėmis indikacijomis.
65.
Visų pirma konstatuotina, jog 90 straipsnio j punktas susijęs su asmenų, neturinčių jokių žinių farmacijos ir medicinos srityse, pareiškimais, nes mokslininkų, sveikatos priežiūros specialistų ar įžymių asmenų rekomendacijos nurodytos 90 straipsnio f punkte.
66.
Formuluotė „pareiškimai, jog žmogus, vartojantis vaistus, pasveiks“ ir trys būdvardžiai „netinkamas“, „nerimą keliantis“ ir „klaidinantis“ yra teisiškai neapibrėžtos kategorijos, kurios gali būti patikslintos atsižvelgiant į vieną iš Direktyvos 2001/83 tikslų: sveikatos apsauga protingai ir atsakingai vartojant vaistus.
67.
Šiuo požiūriu ši nuostata apima tiek „pareiškimus“ griežtąja tvirtinimo ar neginčijamo fakto konstatavimo, kuris įrodo ir pateisina, prasme, tiek pareiškimus plačiąja prasme, kurie reiškia nuomonės pareiškimą ar minčių išdėstymą. Atsižvelgiant į šiuos skirtingus požiūrius bei siekiant nepažeisti direktyvos tikslų, reikia pripažinti, jog ši sąvoka apima tiek konstatavimus, įrodančius visišką pasveikimą, tiek priskiriančius produktui teigiamo poveikio sveikatai savybių.
68.
Atvirkščiai, abstrakčių nuorodų į vaisto skatinamą gerą savijautą, energijos ar gyvybingumo suteikimą nepakanka, dar būtina, kad būtų remiamasi terapiniu jo poveikiu, t. y. ligų ir sužalojimų sumažinimo ar išgydymo poveikiu.
69.
Remiantis šiuo neginčijamai plačiu aiškinimu, ši nuostata nedraudžia pagrindinėje byloje aptariamų pareiškimų – iš tiesų paprastai vaistai skiriami ligų prevencijai ir gydymui (
44
) – o draudžia tik netinkamus pareiškimus, kurie dėl nederamo, perdėto ar perteklinio (netinkamo), susirūpinimą ar jaudulį keliančio (nerimą keliančio) ar neteisingo (
45
) (klaidinančio) (
46
) pobūdžio skatina neprotingą vaistų vartojimą.
70.
Šiomis aplinkybėmis manau, jog „bendras teigiamas“ raudonojo ženšenio vertinimas, nesuteikiant jam konkrečių sveikatos sutrikimų ar negalavimų gydymo savybių, neturėtų būti priskirtas prie Direktyvos 2001/83 90 straipsnio j punkte numatytų „pareiškimų, jog žmogus, vartojantis vaistą, pasveiks“ ir jam negalima pritaikyti šiame punkte pavartotų būdvardžių, nes, Bundesgerichtshof teigimu, Gintec atlikta apklausa tik parodo, jog didelis vaistą vertinusių vartotojų skaičius yra juo patenkinti, net jei didelė dalis jų rekomenduoja jį vartoti kaip sukeliantį teigiamą poveikį.
71.
Todėl į šią antrojo prejudicinio klausimo pirmą dalį reikėtų atsakyti neigiamai, t. y. jog reklama, kurioje perteikiami ne specialistų apklausos rezultatai, kuriuose pateikiamas „bendras teigiamas vaisto vertinimas“, iš esmės nėra netinkamas arba klaidinantis būdas tvirtinti, jog žmogus, vartojantis vaistą pasveiks, Direktyvos 2001/83/EB 90 straipsnio j punkto prasme.
2. Reklama organizuojant loterijas
72.
Loterijos ir prizų laimėjimo konkursai yra būdai, kuriuose rezultatą nulemia atsitiktinumas ar likimas (
47
). Lošimai – ideali terpė priklausomybę nuo azartinių lošimų turintiems lošėjams (
48
) – gali turėti milžiniškų neigiamų pasekmių, kai jie susiję su tokia sritimi, kokia yra sveikata, kurioje pasitaiko kitų psichologinių sutrikimų, pavyzdžiui, hipochondrijos (
49
) ir manijų, pavyzdžiui, savarankiško gydymosi manija.
73.
Atsargus ir atsakingas vaistų vartojimas, kuris, kaip jau minėjau, minimas visoje Direktyvoje 2001/83, konkrečiai jos 87 straipsnio 3 dalyje, nelabai dera su reklama, kuri kelia vartotojų susidomėjimą su produktų savybėmis ir paskirtimi nesusijusiais būdais.
74.
Galima numatyti du atvejus: vaisto pirkimas suteikia galimybę dalyvauti loterijoje arba patys vaistai yra prizas, nesant reikalo jų pirkti.
75.
Pirmuoju atveju neakivaizdu, jog vaistas pasirenkamas dėl jo savybių, nes numatoma galimybė išbandyti sėkmę ir laimėti vertingą daiktą. Didelis ar mažas susidomėjimas prizu nėra lemiamas, nes niekuomet negalima tiksliai žinoti lošėjo motyvų, t. y. ar jam svarbus prizas, ar tiesiog malonu lošti.
76.
Ši loterijų rūšis, kurią galima pateisinti kitose srityse, sunkiai priimtina kalbant apie visuomenės sveikatą. Todėl Direktyvos 2001/83 87 straipsnio 3 dalies pirma įtrauka, pagal kurią reikalaujama, kad vaistų reklama skatintų protingai vartoti vaistus, pristatydama juos objektyviai ir nepervertindama jų savybių, draudžia reklamą, kurioje naudojant loteriją nenurodomos produkto savybės ir vartotojas gundomas būdais, kurie neturi nieko bendra su žinomomis vaisto savybėmis.
77.
Antrasis atvejis, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje, taip pat kritikuotinas, nors ir dėl kitų priežasčių. Direktyvos 46 konstatuojamoji dalis ir 88 straipsnio 6 dalis draudžia tiesioginį ir nemokamą vaistų platinimą reklamos tikslais, nes jis skatina su palankiu terapiniu poveikiu nesusijusį vaistų vartojimą.
78.
Jeigu, kaip teigia Gintec, jos reklaminės kampanijos tikslas – paskatinti vartotojus dalyvauti apklausoje dėl raudonojo ženšenio, tam, kad būtų laikomasi Direktyvos 2001/83 reikalavimų, pakaktų pasiūlyti kitą prizą, o ne vaistus.
C — Trečiasis prejudicinis klausimas – Direktyva 92/28
79.
Pateikdamas trečiąjį klausimą Bundesgerichtshof siekia sužinoti, ar atsakymai į pirmus du klausimus galioja ir Direktyvos 92/28/EEB, galiojusios iki Direktyvos 2001/83 priėmimo, atveju. Galima pateikti tik teigiamą atsakymą, nes pastaroji direktyva apima 1992 m. Direktyvą, pakartodama jos nuostatas.
80.
Šiuose samprotavimuose patiekti ingredientai, kurie leis sukurti receptą, nurodantį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui prieskonius, reikalingus bylos šalių poreikius atitinkančiam patiekalui paruošti ir atsakymui į jų atitinkamus reikalavimus pateikti.
VI — Išvada
81.
Apibendrindamas siūlau Teisingumo Teismui į Bundesgerichtshof klausimus atsakyti taip:
„1.
2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus, nuostatos dėl reklamos (VIII dalis) įtvirtina visišką suderinimą, todėl valstybės narės negali nustatyti griežtesnių draudimų ar apribojimų, nebent tą daryti leistų pati direktyva.
2.
Direktyva 2001/83 draudžia nacionalines nuostatas, kurios bendrai ir abstrakčiai draudžia visuomenei skirtą vaistų reklamą naudojant:
a)
trečiųjų asmenų pareiškimus, nebent šis draudimas būtų taikomas, tik jei reklamoje netinkamu, nerimą keliančiu ar klaidinančiu būdu tvirtinama, kad žmogus, vartojantis vaistus, pasveiks Direktyvos 2001/83 90 straipsnio j punkto prasme, tačiau tai iš esmės nėra reklamos, kuri perteikia ne specialistų apklausos rezultatus, kuriuose pateikiamas bendras teigiamas vaisto vertinimas, šio vertinimo nesiejant su konkrečiais terapiniais tikslais, atvejis;
b)
konkursus, loterijas ar kitus būdus, kurių rezultatus nulemia atsitiktinumas, nebent draudimas būtų susijęs su tuo, kad šie lošimai skatina neprotingą vaistų vartojimą, pažeidžiant Direktyvos 2001/83 87 straipsnio 3 dalį. Pastaroji nuostata ir šios direktyvos 88 straipsnio 6 dalis draudžia vaisto reklamą internete, kur kas mėnesį loterija nustatomas mažos vertės prizo, t. y. vaisto, laimėtojas.
3.
Atsakymas į pirmesnius klausimus mutatis mutandis taikytinas 1992 m. kovo 31 d. Direktyvai 92/28/EEB dėl žmonėms skirtų vaistų reklamos.“
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	2001 m. lapkričio 6 d. Direktyva (OL L 311, 2001, p. 67), iš dalies pakeista 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/27/EB (OL L 136. 2004, p. 34), (toliau – Direktyva 2001/83).
(
3
)	Direktyva dėl žmonėms skirtų vaistų reklamos (OL L 113, 1992, p. 13).
(
4
)	Ši dalis, kurią sudaro 86–100 straipsniai, beveik pažodžiui pakartoja Direktyvos 92/28 1–14 straipsnius.
(
5
)	Remiantis Direktyva 2004/27 pakeista redakcija.
(
6
)	2004 m. padarytais pakeitimais buvo panaikinta pirminėje šios nuostatos redakcijoje numatyta galimybė išimtiniais atvejais leisti platinti vaistus kitais tikslais.
(
7
)	BGBl. 1909 I, p. 499, vėliau kelis kartus keistas; paskutiniai pakeitimai padaryti 2002 m. liepos 23 d. (BGBl. I, p. 2850); šiuo metu pakeistas to paties pavadinimo 2004 m. liepos 3 Įstatymu (BGBl. I, p. 1414).
(
8
)	BGB1. 1994 I, p. 3068.
(
9
)	Ženšenis, kuris gali būti laikomas žinomiausia vaistažole, priklauso panax (panacea) genčiai ir auga Šiauriniame pusrutulyje Azijoje ir Amerikoje. Ši gentis apima 6 daugiamečių augalų, kurioms būdinga stambi šaknis, rūšis. Iš šių augalų išgaunama veiklioji medžiaga, rekomenduojama kaip stimuliuojanti ir stiprinanti priemonė kovojant su fiziniu ir psichiniu nuovargiu bei stresu.
(
10
)	Vokietijos vyriausybės manymu, tai, kad nėra jokios nuorodos Direktyvos 2001/83 tekste į visišką suderinimą, įrodo, jog teisės aktų leidėjas to nesiekė. Tačiau ji pamiršta, kad šis argumentas taip pat leistų užginčyti riboto suderinimo požiūrį ir kad šis prejudicinis klausimas susijęs su voluntas legis nustatymo problema.
(
11
)	EB 95 straipsnis, skaitomas kartu su EB 3 straipsnio 1 dalies c punktu ir 14 straipsnio 2 dalimi (atitinkamai EB sutarties 3 straipsnio c punktas ir 7 A straipsnio 2 dalis). Pagal šiuos straipsnius vidaus rinką sudaro vidaus sienų neturinti erdvė, kurioje užtikrinamas laisvas prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimas.
(
12
)	2000 m. spalio 5 d. Sprendimas Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą (C-376/98, Rink. p. I-8419, 83 punktas).
(
13
)	1994 m. gegužės 17 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (C-41/93, Rink. p. I-1829, 22 punktas) ir 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimas Vokietija prieš Tarybą (C-359/92, Rink. p. I-3681, 22 punktas).
(
14
)	Minėtas sprendimas Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą (84 ir 86 punktai) bei 2001 m. spalio 9 d. Sprendimas Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą (C-377/98, Rink. p. I-7079, 15 punktas).
(
15
)	Toliau Vokietijos vyriausybė tvirtina, jog EB 95 straipsniu pagrįstos direktyvos įtvirtina tik minimalų suderinimą. Šiam teiginiui pagrįsti ji remiasi generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvados byloje, kurioje 2002 m. sausio 22 d. buvo priimtas Sprendimas Canal Satélite Digital (C-390/99, Rink. p. I-607), 31 punktu, tačiau jį iškreipia, iš esmės tvirtindama, kad ši idėja yra bendra taisyklė, nors kartais šios direktyvos gali įtvirtinti visišką suderinimą, atsižvelgiant į jų turinį ir tikslą.
(
16
)	Manau, kad Vokietijos vyriausybės rėmimasis subsidiarumo principu grindžiant suderinimą, leidžiantį valstybėms narėms nukrypti nuo bendros taisyklės, nepagrįstas. Šis principas leidžia Bendrijos veiksmus srityse, kurios nepriklauso jos išimtinei kompetencijai, tik tada, kai tikslus galima pasiekti tik Bendrijos lygyje (EB 5 straipsnio antroji pastraipa, buvusi EB sutarties 3B straipsnio antroji pastraipa). Direktyva 2001/83 buvo priimta būtent šiame kontekste, nes, kaip nurodyta jos priėmimo motyvų santraukoje, kiekvienos valstybės narės specifinė tvarka sudaro kliūtis vaistų prekybai, todėl reikia sumažinti ir net panaikinti šiuos skirtumus. Minėtame sprendime Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą Teisingumo Teismas nurodė, jog šis principas taikomas, kai nacionalinės teisės aktai ir praktika kelia grėsmę tinkamam vidaus rinkos veikimui ir kai suderinimas yra būtinas. 2005 m. liepos 12 d. Sprendimas Aliance for Natural Health ir kt. (C-154/04 ir C-155/04, Rink. p. I-6452, 101–107 punktai) patvirtino šį požiūrį.
(
17
)	Šis pripažinimas netrukdo remtis EB 95 straipsniu, kai įvykdyti būtini reikalavimai (minėto sprendimo Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą 88 punktas).
(
18
)	Šie samprotavimai pateikti minėtame sprendime Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą (88 punktas) dėl 1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/43/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tabako produktų reklamą ir rėmimą, suderinimo (OL L 213, 1998, p. 9).
(
19
)	EB 95 straipsnio 4–10 dalys.
(
20
)	Sprendimas C-52/00, Rink. p. I-3827.
(
21
)	Sprendimai C-211/03, C-299/03 ir C-316/03-C-318/03 (Rink. p. I-5141, 58 punktas).
(
22
)	2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendime Cindu Chemicals ir kt. (C-281/03 ir C-282/03, Rink. p. I-8069, 44 punktas) dėl 1976 m. liepos 27 d. Tarybos direktyvos 76/769/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tam tikrų pavojingų medžiagų ir preparatų pardavimo ir naudojimo apribojimais, suderinimo (OL L 262, 1976, p. 201), iš dalies pakeistos 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 94/60/EB (OL L 365, 1994, p. 1), išaiškinimo Teisingumo Teismas nusprendė, jog, kadangi direktyva siekiama pašalinti prekybos kliūtis bendrojoje rinkoje, šios nuostatos buvo išsamios ir neleido priimti ar išsaugoti kitų nuostatų valstybėse narėse.
(
23
)	Direktyva susijusi su valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų klaidinančios reklamos srityje suderinimu (OL L 250, 1984, p. 17).
(
24
)	Direktyva, iš dalies pakeista 1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB, kad būtų įtraukta lyginamoji reklama (OL L 290, 1997, p. 18).
(
25
)	Įtvirtinta Direktyva 97/55.
(
26
)	Atvirkščiai, leidžiama reklamuoti vaistus, kuriuos galima be gydytojo nurodymo vartoti diagnozei nustatyti arba gydymui skirti ar stebėti (88 straipsnio 2 dalis).
(
27
)	Remiantis Direktyva 2004/27 pakeista redakcija.
(
28
)	Taip pat remiantis Direktyva 2004/27 pakeista redakcija.
(
29
)	C-322/01, Rink. p. I-14887.
(
30
)	138–144 punktai, skaitomi kartu su minėto sprendimo Deutscher Apothekerverband 112–116 punktais.
(
31
)	Dėl šios priežasties keista, jog pirmajame prejudiciniame klausime yra nuoroda į „Direktyvos 2001/83/EB nuostatas, susijusias su trečiųjų asmenų ne specialistų atsiliepimais bei reklama naudojant loterijas“. Iš esmės klausimas pagrįstas prielaida, kad Bendrijos teisės aktai nereglamentuoja šių reklamos rūšių ir kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti taikomo suderinimo pobūdį tam, kad nuspręstų, ar Vokietijos teisės aktuose numatytos priemonės yra tinkamos. Todėl Teisingumo Teismo atsakyme neturėtų būti kreipiama į tai dėmesio.
(
32
)	Valstybių narių pareiga pasiekti direktyvoje numatytą rezultatą, kaip ir jų pareiga pagal EB 10 straipsnį užtikrinti jos įgyvendinimą, taikoma visoms nacionalinės valdžios institucijoms, įskaitant teismus (1984 m. balandžio 10 d. Sprendimo Von Colson ir Kamann, 14/83, Rink. p. 1891, 26 punktas), kurie turi užtikrinti „atitinkantį“ nacionalinės teisės aktų aiškinimą, kad leistų juos taikyti direktyvą atitinkančiu būdu ir taip įgyvendinti EB 249 straipsnio trečiąją pastraipą (1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Marleasing, C-106/89, Rink. p. I-4135, 8 punktas).
(
33
)	Įtvirtinta 1962 m. vasario 27 d. Sprendime Komisija prieš Italiją (10/61, Rink. p. 1) ir iškilmingai paskelbta 1964 m. liepos 15 d. Sprendime Costa (6/64, Rink. p. 1114).
(
34
)	1978 m. kovo 9 d. Sprendimas Simmenthal (106/77, Rink. p. 629).
(
35
)	1989 m. birželio 22 d. Sprendimas Fratelli Costanzo (103/88, Rink. p. 1839, 33 punktas).
(
36
)	1982 m. sausio 19 d. Sprendimas Becker (8/81, Rink. p. 53, 25 punktas).
(
37
)	Minėto sprendimo Becker 24 punktas.
(
38
)	1986 m. vasario 26 d. Sprendimas Marshall (152/84, Rink. p. 723, 48 punktas).
(
39
)	Kitaip yra, kaip, pavyzdžiui, byloje Delena Wells (2004 m. sausio 7 d. Sprendimas C-201/02, Rink. p. I-723), kai jos taikymas prieš valstybę narę paveikia kito privataus asmens teisinę padėtį.
(
40
)	2004 m. spalio 5 d. Sprendime Pfeiffer ir kt. (C-397/01–C-403/01, Rink. p. I-8835, 108 ir 109 punktai) Teisingumo Teismas, pritardamas mano 2004 m. balandžio 27 d. pateiktai išvadai, laikosi nuomonės, jog neperkeltos direktyvos nuostatos nėra tiesiogiai veikiančios ginče tarp privačių asmenų.
(
41
)	Šis požiūris paremtas klaidingu Bendrijos teismų praktikos dėl direktyvų tiesioginio veikimo, pagal kurią nuo valstybės narės neveikimo apsaugomas asmuo, kuriam tinkamas šalies valdžios institucijų elgesys būtų naudingas, suteikiant jam dėl šio neveikimo iš jo atimtas teises, aiškinimu. Šioje byloje tinkamas šios teismų praktikos aiškinimas reikalautų leisti Gintec skleisti reklaminę kampaniją pažeidžiant HWG nuostatas. Tačiau, pateikdamas antrąjį klausimą Bundesgerichtshof siekia priešingo tikslo: užkirsti kelią šiai reklaminei kampanijai vadovaujantis tokiu Direktyvos 2001/83 aiškinimu, pagal kurį nepaisant jos teksto ir nesusijusioje su Vokietijos valstybe byloje jai pripažįstama tokia pat taikymo sritis kaip šio nesuderinto nacionalinio įstatymo.
(
42
)	Darau nuorodą į minėtos bylos Pfeiffer ir kt. 26 ir paskesniuose punktuose nurodytus pavyzdžius.
(
43
)	V. Götz „Europäische Gesetzgebung durch Richtlinien – Zusammenwirken von Gemeinschaft und Staat“, Neue Juristische Wochenschrift, 1992, p. 1854.
(
44
)	Vaisto reklamos, kurioje pareiškiama, kad jis gali pagerinti ligonio sveikatos būklę, draudimas, numatytas Direktyvos 2001/83 90 straipsnio c punkte, stebina. C. Lema Devesa panašiai teigia veikale „La Directiva de la CEE sobre la publicidad de los medicamentos“, Actas de derecho industrial, XIV tomas, 1991–1992, leid. Marcial Pons, Madridas, 1993, p. 57. HWG 11 straipsnio 1 dalies 11 punkte draudžiamas bet koks pareiškimas apie teigiamą vaisto poveikį.
(
45
)	Klaidinančios reklamos apibrėžimas, pateiktas Direktyvos 84/450 2 straipsnio 2 punkte.
(
46
)	Nuolat kritikuojamas perteklinis vartojimas yra pavojingas sveikatos srityje. Vaistų atžvilgiu reklamos kaip meno paveikti sąmonę, kad tai atsilieptų piniginei (S. Vogt „Lexikon des Wettbewerbsrechts“, Verlag C. H. Beck, Miunchenas 1994, p. VII), supratimas nėra priimtinas.
(
47
)	Išvados, pateiktos bylose Placanica ir kt., C-338/04, C-359/04 ir C-360/04, dar neišspręstose iš esmės, 95–97 punktuose pateikiu savo samprotavimus dėl lošimų ir jų teisinės taikymo srities.
(
48
)	Aleksandras Puškinas (1799–1837) apsakyme „Pikų dama“ pristato caro laikų aukštuomenę, kurioje dėl aistros lošimams išprotėja jaunas karininkas.
(
49
)	Vienoje iš savo pamokomųjų novelių „El Licenciado Vidriera“, M. Servantesas (1547–1616) aprašo Tomás Rodaja, kuris manė, jog yra stiklinis, ir gyveno bijodamas sudužti į tūkstantį šukių, peripetijas.