62019CC0012
GENERALINIO ADVOKATO
PRIIT PIKAMÄE IŠVADA,
pateikta 2020 m. balandžio 2 d. (
1
)
Byla C‑12/19 P
Mylène Troszczynski
prieš
Europos Parlamentą
„Apeliacinis skundas – Institucinė teisė – Europos Parlamento narys – Privilegijos ir imunitetai – Protokolas dėl privilegijų ir imunitetų – 8 ir 9 straipsniai – Sprendimas atšaukti Parlamento nario imunitetą – Veikla, nesusijusi su Parlamento nario pareigomis – Parlamento nario tviterio paskyroje paskelbta žinutė“
I. Įžanga
1.
Savo apeliaciniu skundu apeliantė prašo panaikinti 2018 m. lapkričio 8 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Troszczynski / Parlamentas (T‑550/17, nepaskelbtas Rink., toliau – skundžiamas sprendimas, EU:T:2018:754), kuriuo tas teismas atmetė jos ieškinį dėl 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento sprendimo atšaukti parlamentinį imunitetą panaikinimo (toliau – ginčijamas sprendimas).
2.
Šioje byloje Teisingumo Teismui reikės priimti sprendimą dėl imuniteto, kuriuo naudojasi kiekvienas Europos Parlamento narys pagal prie ESS ir SESV pridėtą Protokolą Nr. 7 dėl Europos Sąjungos privilegijų ir imunitetų (toliau – Protokolas) (
2
), apimties. Teisingumo Teismas turės galimybę patvirtinti savo jurisprudenciją šioje srityje, visų pirma 2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendime Patriciello (
3
) įtvirtintus principus, ir suteikti naudingus paaiškinimus bei gaires, kurios padės užtikrinti geresnį Europos Parlamento ir valstybių narių teisminių institucijų bendradarbiavimą.
II. Teisinis pagrindas
3.
Protokolo 8 straipsnyje nustatyta:
„Europos Parlamento nariai negali būti apklausiami, sulaikomi ar traukiami atsakomybėn dėl einant pareigas pareikštos nuomonės ar balsavimo.“
4.
Šio Protokolo 9 straipsnyje nurodyta:
„Europos Parlamento nariai sesijų metu naudojasi:
a)
savo valstybės teritorijoje – imunitetais, kurie toje valstybėje yra suteikiami parlamento nariams;
b)
visų kitų valstybių narių teritorijose – imunitetu nuo bet kokios sulaikymo priemonės ir patraukimo atsakomybėn.
Imunitetas taip pat galioja Europos Parlamento nariams vykstant į Europos Parlamento susitikimų vietą arba grįžtant iš jos.
Imunitetu negali naudotis narys, užkluptas darantis nusikaltimą, taip pat joks imunitetas negali sukliudyti Europos Parlamentui pasinaudoti savo teise atšaukti vieno iš narių imunitetą.“
5.
Europos Parlamento darbo tvarkos taisyklių (8-oji Parlamento kadencija – 2014 m. liepos mėn.) (toliau – Darbo tvarkos taisyklės) 5 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Parlamento nario imunitetas nėra jo asmeninė privilegija, bet viso Parlamento ir jo narių nepriklausomybės garantija.“
III. Ginčo aplinkybės
6.
Apeliantė Mylène Troszczynski (toliau – apeliantė) 2014 m. liepos 1 d. buvo išrinkta į Europos Parlamentą.
7.
2015 m. rugsėjo 23 d. apeliantės tviterio paskyroje buvo paskelbta nuotrauka, kurioje vaizduojama grupė moterų, vilkinčių visą veidą, išskyrus akis, dengiančius apdangalus ir, atrodo, laukiančių prie šeimos išmokų kasos (CAF). Prie nuotraukos buvo pridėtas toks komentaras: „2014 m. gruodžio 9 d. Roni su Bua CAF. Vilkėti visą veidą dengiantį apdangalą draudžiama pagal įstatymą <…>“ (toliau – ginčijama tviterio žinutė).
8.
2015 m. lapkričio 27 d. Sena-Sen Deni (Prancūzija) CAF generalinis direktorius pareiškė civilinį ieškinį dėl viešojo administravimo institucijos viešo šmeižimo.
9.
2016 m. sausio 19 d. Bobinji (Prancūzija) prokuroras pradėjo ikiteisminį tyrimą dėl neapykantos ar smurto prieš asmenį ar asmenų grupę dėl jų kilmės ar jų priklausymo tam tikrai etninei grupei, tautai, rasei ar religijai kurstymo ir dėl viešo šmeižimo.
10.
Apeliantė ikiteisminio tyrimo teisėjo buvo pakviesta pirmą kartą atvykti į teismą 2016 m. rugsėjo 20 d. Po to, kai remdamasi savo, kaip Europos Parlamento narės, imunitetu ji atsisakė vykdyti šį šaukimą, ikiteisminio tyrimo teisėjas 2016 m. rugsėjo 23 d. pateikė prašymą kreiptis į Parlamentą dėl minėto imuniteto atšaukimo.
11.
2016 m. gruodžio 1 d. raštu Cour d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas, Prancūzija) generalinis prokuroras, pareiškęs savo pritarimą, perdavė ikiteisminio tyrimo teisėjo prašymą Prancūzijos teisingumo ministrui, kad šis pateiktų minėtą prašymą Parlamento Pirmininkui. Tą pačią dieną Prancūzijos teisingumo ministras Parlamento Pirmininkui perdavė Tribunal de grande instance de Bobigny (Bobinij apygardos teismas, Prancūzija) ikiteisminio tyrimo teisėjo prašymą atšaukti apeliantės parlamentinį imunitetą.
12.
2017 m. sausio 16 d. Parlamento Pirmininkas plenariniame posėdyje pranešė, kad šis prašymas bus perduotas Teisės reikalų komitetui.
13.
2017 m. balandžio 11 d. Teisės reikalų komitetas išklausė apeliantę. 2017 m. birželio 12 d. šis komitetas pateikė savo ataskaitą.
14.
2017 m. birželio 14 d. sprendimu Parlamentas atšaukė apeliantės imunitetą.
15.
Po to, kai buvo pareikštas ieškinys Bendrajame Teisme, 2018 m. balandžio 26 d. nutartimi Tribunal de grande instance de Bobigny (Bobinji apygardos teismas) pirmininko pavaduotojas, atsakingas už tyrimą, perdavė apeliantės bylą tribunal correctionnel (baudžiamasis teismas, Prancūzija).
IV. Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
16.
2017 m. rugpjūčio 12 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį, kuriuo buvo prašoma panaikinti ginčijamą sprendimą ir atlyginti neturtinę žalą, tariamai patirtą dėl šio sprendimo.
17.
Grįsdama savo reikalavimus apeliantė nurodė keturis pagrindus: pirmasis buvo grindžiamas Protokolo 8 straipsnio pažeidimu, antrasis – Protokolo 9 straipsnio pažeidimu, trečiasis – pareigos motyvuoti ir vienodo požiūrio bei gero administravimo principų pažeidimu, ketvirtasis – teisės į gynybą pažeidimu ir Darbo tvarkos taisyklių 9 straipsnio 9 dalies ir 150 straipsnio 2 dalies neteisėtumu grindžiamu prieštaravimu.
18.
Bendrasis Teismas pirmuosius du pagrindus išnagrinėjo kartu ir pirmiausia priminė jurisprudenciją, pagal kurią, jei Parlamentas padaro išvadą, kad Protokolo 8 straipsnis neapima faktinių aplinkybių, kuriomis grindžiamas prašymas atšaukti Parlamento nario imunitetą, jis turi patikrinti, ar Parlamento nariui dėl šių faktinių aplinkybių taikytinas Protokolo 9 straipsnyje numatytas imunitetas, ir, jei taip, nuspręsti, ar reikia atšaukti šį imunitetą.
19.
Argumentus, kuriuos apeliantė pateikė šiems dviem pagrindams pagrįsti, Bendrasis Teismas savo analizės tikslais suskirstė į penkis prieštaravimus: pirmasis grindžiamas tuo, kad ginčijamajai tviterio žinutei taikytinas Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnis; antrasis – tuo, kad minėta tviterio žinutė yra apeliantės einant parlamentines pareigas pareikšta nuomonė, kaip tai suprantama pagal Protokolo 8 straipsnį; trečiasis – pagrindinės teisės į saviraiškos laisvę pažeidimu, kurį Parlamentas padarė nepagrįstai atšaukdamas apeliantės parlamentinį imunitetą; ketvirtasis – tuo, kad apeliantė nėra ginčijamos tviterio žinutės autorė; penktasis – apeliantės ir Parlamento nepriklausomumo pažeidimu.
20.
Pirmąjį prieštaravimą Bendrasis Teismas atmetė kaip nereikšmingą. Skundžiamo sprendimo 41 punkte jis konstatavo, kad motyvas, dėl kurio Parlamentas nusprendė, jog apeliantei negalėjo būti taikomas Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnis, yra ne tai, kad ginčijamas pareiškimas buvo padarytas tviteryje, o tai, kad ginčijama tviterio žinutė negali būti laikoma apeliantės einant parlamentines pareigas pareikšta nuomone ar balsavimu, kaip tai suprantama pagal Protokolo 8 straipsnį.
21.
Antrąjį prieštaravimą Bendrasis Teismas atmetė kaip nepagrįstą skundžiamo sprendimo 54 punkte. Jis konstatavo, kad ginčijama tviterio žinute iš esmės buvo siekiama išreikšti apgailestavimą dėl Prancūzijos įstatymo, draudžiančio dengti veidą viešojoje erdvėje, nesilaikymo. Kadangi ši tviterio žinutė buvo susijusi su konkrečiu įvykiu, kuris, pažeidžiant Prancūzijos įstatymą, įvyko įstaigoje, įpareigotoje teikti viešąją paslaugą Prancūzijos teritorijoje, ir tos žinutės negalima prilyginti bendresnei pozicijai dėl aktualių ar Parlamento nagrinėjamų klausimų, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Parlamentas nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos nutaręs, jog kaltinimai apeliantei nebuvo susiję su jai einant Parlamento nario pareigas pareikšta nuomone ar balsavimu, kaip tai suprantama pagal Protokolo 8 straipsnį.
22.
Trečiąjį prieštaravimą Bendrasis Teismas taip pat atmetė kaip nepagrįstą skundžiamo sprendimo 59 punkte, priminęs, kad Protokolo 8 straipsniu siekiama apsaugoti Parlamento narių žodžio laisvę ir nepriklausomumą ir todėl jis „glaudžiai susijęs su saviraiškos laisve“. Kadangi apeliantei inkriminuojamos veikos nepateko į minėto straipsnio taikymo sritį, Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad Parlamentas nepažeidė šios laisvės.
23.
Ketvirtąjį prieštaravimą Bendrasis Teismas atmetė kaip nereikšmingą. Skundžiamo sprendimo 61 ir 62 punktuose jis pažymėjo, kad, pirma, „klausimas, ar prašymo pateikimo momentu buvo įvykdytos imuniteto atšaukimo sąlygos, skiriasi nuo klausimo, ar yra įrodytos atitinkamam Parlamento nariui inkriminuojamos veikos“, ir, antra, Parlamentas neturi nei spręsti apeliantės atsakomybės už šias veikas klausimo, nei nustatyti, ar ji buvo ginčijamos tviterio žinutės autorė.
24.
Galiausiai penktasis prieštaravimas, kurį Bendrasis Teismas išskyrė nagrinėdamas pirmąjį ir antrąjį ieškinio pagrindus, buvo atmestas kaip nepagrįstas. Kaip nurodė Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 66 ir 67 punktuose, Protokolo 9 straipsnyje aiškiai numatyta galimybė atšaukti Parlamento narių imunitetą pagal šią nuostatą, „todėl negalima priekaištauti Parlamentui, kad jis, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes ir Prancūzijos teisingumo ministro pateiktą prašymą, nusprendė esant tikslinga atšaukti [Protokole] numatytą [apeliantės] imunitetą, kad Prancūzijos teisminės institucijos galėtų tęsti tyrimą“. Kad ir kaip būtų, Bendrojo Teismo teigimu, apeliantė nenurodė jokios aplinkybės, kuria remiantis būtų galima konstatuoti, jog nagrinėjamu atveju Parlamentas pažeidė apeliantės, kaip Parlamento narės, nepriklausomumą.
25.
Dėl trečiojo pagrindo, kurio pirma dalis grindžiama pareigos motyvuoti ir vienodo požiūrio principo pažeidimu, o antra – gero administravimo principo pažeidimu, pažymėtina, jog skundžiamo sprendimo 102 punkte Bendrasis Teismas atmetė visą šį pagrindą.
26.
Pirmoje dalyje apeliantė iš esmės tvirtino, kad jai turėjo būti taikomas 2003 m. birželio 6 d. Parlamento Teisės ir vidaus rinkos komiteto pranešimo Nr. 11/2003 (toliau – Pranešimas Nr. 11/2003) antrasis principas – „Imuniteto atšaukimas pagal Protokolo dėl privilegijų ir imunitetų [9] straipsnį. Principai, nustatyti bylose dėl nuomonės pareiškimo“, pagal kurį „pagrindinis principas yra tai, kad imunitetas neatšaukiamas, kai veiksmai, dėl kurių kaltinamas Parlamento narys, yra jo politinės veiklos dalis arba yra tiesiogiai su ja susiję“.
27.
Šiam teiginiui atmesti Bendrasis Teismas pasirėmė jurisprudencija, pagal kurią jis negali būti saistomas Pranešimo Nr. 11/2003, nes tai nėra Parlamento teisės aktas, kaip tai suprantama pagal SESV 288 straipsnį (
4
). Bendrasis Teismas iš pradžių pažymėjo, jog kadangi apeliantė nepatikslino nei veiksmų ar pareiškimų, inkriminuotų Parlamento nariams, kuriems, kaip ji teigia, buvo skirtas šis pranešimas, nei konteksto, kuriame buvo susiklosčiusios atitinkamos faktinės aplinkybės, ji neįrodė, kad tų Parlamento narių padėtis buvo panaši į jos padėtį. Antra, kadangi šioje byloje nebuvo tiesioginio ryšio tarp ginčijamos tviterio žinutės ir apeliantės parlamentinių pareigų, apeliantė taip pat neįrodė, kad Parlamentas nukrypo nuo antrojo principo (skundžiamo sprendimo 81 punktas).
28.
Trečiojo pagrindo antroje dalyje apeliantė iš esmės teigė, kad Parlamentas pažeidė gero administravimo principą, nes nekonstatavo fumus persecutionis, kaip jis apibrėžtas Pranešime Nr. 11/2003, buvimo šioje byloje, t. y. atvejo, kai reikėjo preziumuoti, kad apeliantės baudžiamasis persekiojimas buvo pradėtas siekiant pakenkti jos politinei veiklai. Apeliantės teigimu, šį persekiojimą pradėjo tuometinis Prancūzijos teisingumo ministras – Front national, t. y. politinės partijos, kuriai ji atstovavo, priešininkas. Tuo labiau kad šis persekiojimas buvo pradėtas rinkimų kampanijos išvakarėse.
29.
Bendrasis Teismas atmetė trečiojo pagrindo antrą dalį, pažymėdamas, pirma, kad apeliantė nepateikė „jokių konkrečių įrodymų, išskyrus skirtingą politinę ideologiją, kurie patvirtintų, kad Prancūzijos vyriausybė ir visų pirma Prancūzijos teisingumo ministras persekiojo Front national“ arba kad „ikiteisminį tyrimą šioje byloje nulėmė išimtinai, arba bent iš dalies, jos narystė Front national“ (
5
).
30.
Antra, Bendrasis Teismas konstatavo, kad jokia aplinkybė neleidžia manyti, jog prašymas atšaukti apeliantės parlamentinį imunitetą buvo pateiktas vykstant teismo procesui, kurio eiga buvo neįprasta, be kita ko, kiek tai susiję su terminais.
31.
Trečia, Bendrasis Teismas, dar kartą pažymėjęs, jog klausimas, ar Parlamento nario imuniteto atšaukimo sąlygos buvo įvykdytos prašymo pateikimo momentu, skiriasi nuo klausimo, ar buvo įrodytos atitinkamam Parlamento nariui inkriminuojamos veikos, nusprendė, kad nė viena iš apeliantės šiame kontekste nurodytų faktinių aplinkybių – t. y., primo, kad ginčijamą tviterio žinutę parašė jos padėjėjas jai nežinant, secundo, kad ginčijama nuotrauka buvo fotomontažas, atliktas pasinaudojant laisvai prieinama forma, ir kad ji jau buvo platinama internete ir ja buvo dalijamasi, tačiau nebuvo pradėta jokio teisminio proceso, be kita ko, Senos-Sen Deni CAF iniciatyva, tertio, kad apeliantė ištrynė tviterio žinutę, kai tik apie ją sužinojo, ir, quater, kad jei apeliantė būtų nuteista, pritaikius papildomą bausmę jai galėtų būti uždrausta kandidatuoti rinkimuose ir ji galėtų prarasti savo, kaip Europos Parlamento narės, mandatą bei kitus savo mandatus, – nėra „aplinkybė, į kurią Parlamentas turėjo atsižvelgti siekdamas nustatyti, ar šioje byloje tenkintos Parlamento nario imuniteto atšaukimo sąlygos“ (
6
).
32.
Papildomai Bendrasis Teismas konstatavo, kad nutartis dėl bylos perdavimo baudžiamajam teismui, kurią po ginčijamo sprendimo priėmimo priėmė Tribunal de grande instance de Bobigny (Bobinji apygardos teismas) pirmininko pavaduotojas ir kuri buvo pateikta per teismo posėdį, veikiau paneigia apeliantės argumentus dėl Prancūzijos teisminių institucijų fumus persecutionis buvimo. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo, kad pagal minėtą nutartį aplinkybė, jog apeliantė nėra ginčijamos tviterio žinutės autorė, netrukdo patraukti jos atsakomybėn pagal 1881 m. liepos 29 d. Prancūzijos įstatymą dėl spaudos laisvės (toliau – 1881 m. liepos 29 d. įstatymas).
33.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 105–120 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo ir atmetė ieškinio ketvirtąjį pagrindą dėl panaikinimo, grindžiamą teisės į gynybą pažeidimu ir Darbo tvarkos taisyklių 9 straipsnio 9 dalies ir 150 straipsnio 2 dalies neteisėtumu grindžiamu prieštaravimu.
V. Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
34.
Apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
priimti sprendimą dėl apeliantei priteistinos proceso išlaidų sumos,
–
priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas.
35.
Parlamentas Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti visą apeliacinį skundą,
–
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
VI. Teisinis vertinimas
A. Pirminės pastabos
1.
Europos Parlamento narių vaidmuo ir statusas
36.
Europos Parlamento nariai yra Sąjungos piliečių atstovai. Jie turi rūpintis piliečių, interesų grupių ir įmonių problemomis. Renkami per tiesioginius visuotinius rinkimus laisvu ir slaptu balsavimu penkerių metų kadencijai, jie užtikrina piliečių ir įvairių institucijų ryšį. Kaip Parlamento nariai jie suteikia demokratinį teisėtumą visam integracijos procesui. Europos Parlamento nariai, visų pirma turėdami įgaliojimus siūlyti jų balsavimui pateiktų aktų projektų pakeitimus, ne tik vaidina pagrindinį vaidmenį teisėkūros procedūroje, bet ir gali siūlyti rezoliucijas visose savo įgaliojimų srityse. Jie taip pat daro įtaką Tarybos ir Europos Komisijos veiklai, nes gali paskatinti šias institucijas imtis veiksmų. Taigi, jie dalyvauja priimant sprendimus pagrindiniais aktualiais klausimais, kaip klimato kaita, migracija, žmogaus teisės pasaulyje, susitarimai su trečiosiomis valstybėmis arba tarptautinėmis organizacijomis ir finansų rinkų reglamentavimas. Be to, Europos Parlamento nariai įgyvendina svarbius kontrolės įgaliojimus, nes balsuoja dėl Sąjungos biudžeto, tvirtina Komisijos sudėtį, gali sudaryti tyrimo komitetus ir net išreikšti nepasitikėjimą Komisijos nariais, kurie tokiu atveju privalo atsistatydinti.
37.
Siekiant užtikrinti, kad Europos Parlamento nariai įgaliojimus vykdytų visiškai nepriklausomai ir be kišimosi, jiems suteikiamas specialusis statusas. Kaip nurodė Teisingumo Teismas Sprendime Marra (
7
), priimtame sujungtose bylose C‑200/07 ir C‑201/07, Protokolo 8 ir 9 straipsniuose numatytas Europos Parlamento narių imunitetas apima dvi paprastai valstybių narių nacionalinių parlamentų nariams pripažįstamas apsaugos formas: imunitetą dėl einant parlamento nario pareigas pareikštos nuomonės ar balsavimo ir parlamento nario neliečiamybę, apimančią iš esmės apsaugą nuo patraukimo atsakomybėn (
8
). Pažymėtina, kad Protokole numatytu imunitetu visiškai nesiekiama suteikti asmeninės naudos Parlamento nariams, jo tikslas – kad savo veikloje Parlamentas būtų apsaugotas nuo kliūčių arba rizikos jo tinkamam veikimui, kaip neseniai priminė Teisingumo Teismas byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Junqueras Vies (
9
).
38.
Taigi yra logiška suteikti Parlamentui įgaliojimus pačiam nustatyti, ar pradėtu vieno iš jo narių teisminiu persekiojimu siekiama pakenkti Parlamento veikimui. Iš tiesų, kaip matyti iš Protokolo 9 straipsnio trečios pastraipos, šis specialusis statusas negali kliudyti Parlamentui pasinaudoti teise atšaukti vieno iš savo narių imunitetą. Remdamasis būtent šia nuostata Parlamentas atšaukė apeliantės imunitetą gavęs Prancūzijos valdžios institucijų prašymą. Bendrojo Teismo nagrinėtoje byloje apeliantė kaltino Parlamentą tuo, kad jis ne tik pažeidė kelias procedūrines garantijas, bet ir netinkamai taikė Protokolo nuostatas nepasydamas Parlamento nario imuniteto, kuriuo ji naudojosi, apimties. Tačiau šioje byloje apeliantė nurodo, kad Bendrasis Teismas padarė „akivaizdžią vertinimo klaidą“, kurią reikia apibrėžti procedūriniu požiūriu, kad apeliacinį skundą būtų galima tinkamai išnagrinėti.
2.
Procedūriniai aspektai, į kuriuos reikia atsižvelgti šiame apeliaciniame procese
39.
Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo du pagrindus, kurie kartu išdėstyti viename skyriuje „Bendrojo Teismo padarytas Sąjungos teisės pažeidimas – teisės klaida ir teisinio pobūdžio klaida kvalifikuojant faktines aplinkybes – akivaizdi vertinimo klaida“. Apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė „akivaizdžią vertinimo klaidą“ nagrinėdamas pagal SESV 263 straipsnį pareikšto ieškinio dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo antrąjį ir trečiąjį pagrindus. Jos teigimu, kiekviena iš nurodytų vertinimo klaidų turi „pasekmių teisiniam vertinimui, kurį Bendrasis Teismas atliko nagrinėdamas paskelbtus pareiškimus ir jų kontekstą, ir tam, kad [apeliantei] buvo netaikyti Protokolo 8 ir 9 straipsniai“.
40.
Prieš nagrinėdamas abu apeliacinio skundo pagrindus noriu pažymėti, kad apibūdindama tariamas Bendrojo Teismo klaidas apeliantė vartoja netikslius terminus. Be to, kaip matysime toliau, neaišku, kaip apeliantės nurodytos tariamos vertinimo klaidos gali paneigti tam tikrų išvadų, kurias Bendrasis Teismas padarė skundžiamame sprendime, teisinį galiojimą. Tai pažymėjus, man atrodo būtina priminti principus, kurie taikomi apeliaciniam procesui ir kurie bus naudojami kaip atspirties taškas atliekant analizę.
41.
Pagal SESV 256 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą apeliacinis skundas paduodamas tik teisės klausimais ir turi būti pagrįstas su Bendrojo Teismo kompetencijos trūkumu, procesiniais pažeidimais Bendrajame Teisme, kurie daro neigiamą poveikį apelianto interesams, arba Bendrojo Teismo padarytu Sąjungos teisės pažeidimu susijusiais pagrindais. Faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas, išskyrus jų iškraipymo atvejį, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui (
10
). Iškraipymas konstatuotinas tuomet, kai nesiremiant naujais įrodymais esamų įrodymų vertinimas yra akivaizdžiai neteisingas arba akivaizdžiai prieštarauja jų formuluotei (
11
). Tačiau Teisingumo Teismas turi kompetenciją vykdyti minėtų įrodymų teisinio vertinimo ir tuo vertinimu paremtų Bendrojo Teismo teisinių išvadų kontrolę (
12
). Remiantis būtent šiais principais toliau reikia išnagrinėti apeliantės nurodytus pagrindus.
B. Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo
1.
Šalių argumentai
42.
Visų pirma, kiek tai susiję su vertinimo klaida, tariamai padaryta analizuojant ieškinio antrąjį pagrindą, apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui, kad jis konstatavo, jog, pirma, ginčijama tviterio žinute komentuojamas įvykis nėra vienas iš klausimų, priskirtinų Europos Parlamento nario interesams, nes šio įvykio geografinė vieta yra Prancūzijoje, antra, pateikta nuomonė būtinai turi išreikšti bendrą poziciją ir negali būti susijusi su konkrečiu įvykiu ir, trečia, „tai, kad Parlamento narys pabrėžė tam tikrą elgesį, prieštaraujantį Prancūzijos įstatymui, nėra aktualus klausimas“.
43.
Ginčydama pirmąjį tariamai klaidingą Bendrojo Teismo konstatavimą apeliantė teigia, kad kiekvienas Parlamento narys yra išrinktas savo šalyje, kad jis atstovauja savo rinkėjams ir kad per savo kadenciją turi išlaikyti būtiną ryšį su jais, „visų pirma kalbėdamas apie juos dominančius arba su jais susijusius faktus“.
44.
Dėl antrojo tariamai klaidingo Bendrojo Teismo konstatavimo apeliantė teigia, kad, pirma, jis prieštarauja Pranešimui Nr. 11/2003, visų pirma šio pranešimo antrajam principui, antra, remiantis 1881 m. liepos 29 d. įstatymu ginčijama tviterio žinutė laikytina nuomone ir, trečia, kaip nurodė Europos Žmogaus Teisių Teismas savo 2009 m. spalio 8 d. Sprendime Brunet-Lecomte ir Tanant prieš Prancūziją (
13
), „įžeidžiantis, šmeižiantis ar kitos pasisakymas gali tapti politinės diskusijos elementu ir gali būti saugomas kaip pagrindinė saviraiškos teisė, jei yra bendrasis interesas tai aptarti“.
45.
Apeliantė ginčija trečiąjį tariamai klaidingą Bendrojo Teismo konstatavimą teigdama, kad, pirma, visą veidą dengiančio apdangalo vilkėjimas viešojoje vietoje, kaip išorinė priklausymo islamo tikėjimui išraiška, yra „bendrojo intereso klausimas, susijęs su visuomeniniu gyvenimu, kaip antai moterų teisėmis“, ir, antra, Bendrasis Teismas turėjo taikyti Sprendime Patriciello suformuotą jurisprudenciją, o būtent to sprendimo nuostatą, kurioje dėl atsisakymo atšaukti Parlamento nario imunitetą nurodyta, kad šis Parlamento narys „gynė savo rinkėjų interesus vykdydamas savo politinę veiklą“.
46.
Parlamentas teigia, kad šie trys prieštaravimai grindžiami klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu. Pirma, remdamasis skundžiamo sprendimo 53 punktu jis pažymi, kad Bendrasis Teismas netvirtino, jog komentuojamas įvykis nėra vienas iš klausimų, priskirtinų Europos Parlamento nario interesams, nes šio įvykio geografinė vieta yra Prancūzijoje, o rėmėsi veikiau tuo, kad ginčijama tviterio žinutė buvo susijusi su konkrečiu įvykiu, kuris negalėjo būti prilygintas bendresnei pozicijai dėl aktualių ar Parlamento nagrinėjamų klausimų.
47.
Antra, Parlamento teigimu, Bendrasis Teismas nurodė ne tai, kad pateikta nuomonė turėjo išreikšti bendrą poziciją, kuri negalėjo būti susijusi su konkrečiu įvykiu, o veikiau tai, kad nagrinėta konkreti nuomonė neturėjo akivaizdaus tiesioginio ryšio su apeliantės parlamentinėmis pareigomis.
48.
Trečia, Parlamento teigimu, Bendrasis Teismas nenusprendė, jog tai, kad Parlamento narys atkreipė dėmesį į tam tikrą elgesį, prieštaraujantį nacionaliniam įstatymui, nėra aktualus klausimas, o nusprendė tik tai, kad ginčijama tviterio žinutė negali būti prilyginta bendresnei pozicijai dėl aktualių klausimų.
49.
Be to, dėl nuorodos į Sprendimą Patriciello Parlamentas pabrėžia, kad nagrinėjama citata paimta iš minėto sprendimo 12 punkto, kuriame apibudinamos Teisingumo Teismui pateiktos bylos faktinės aplinkybės, o ne šio sprendimo motyvuojamosios dalies.
2.
Vertinimas
a)
Akivaizdaus tiesioginio ryšio tarp nagrinėjamos veiklos ir įprastai Europos Parlamento nario einamų pareigų nebuvimas
50.
Pirmiausia norėčiau pabrėžti, jog Protokolo 8 straipsnyje aiškiai įtvirtinta, kad Parlamento nariai „negali būti apklausiami, sulaikomi ar traukiami atsakomybėn dėl einant pareigas pareikštos nuomonės ar balsavimo“ (
14
). Remiantis šios nuostatos teksto analize galima daryti išvadą, kad Europos Parlamento narys gali remtis savo parlamentiniu imunitetu, kai yra pakankamai glaudus ryšys tarp jo pareikštos nuomonės ar balsavimo ir einamų įprastų pareigų. Tokią išvadą galima padaryti ir analizuojant šią nuostatą atsižvelgiant į jos tikslą apsaugoti tinkamą Parlamento veikimą nuo bet kokio kišimosi, kaip jau nurodžiau savo pirminėse pastabose (
15
).
51.
Šį aiškinimą patvirtina Sprendimas Patriciello, kuriame Teisingumo Teismas išaiškino šią nuostatą taip, jog joje numatyta, kad „ryšys tarp pareikštos nuomonės ir Parlamento nario pareigų turi būti tiesioginis ir akivaizdus“ (
16
). Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad Teisingumo Teismas sąvoką „imunitetas“ (
17
) išaiškino siaurai dėl priežasčių, kurios man atrodo svarbios. Jis nurodė, kad Protokolo 8 straipsnyje numatytas imunitetas „gali galutinai užkirsti kelią nacionalinėms teisėsaugos institucijoms ir teismams įgyvendinti kiekvienam savo kompetenciją baudžiamojo persekiojimo ir sankcijų už baudžiamuosius pažeidimus skyrimo srityse, siekiant užtikrinti viešosios tvarkos laikymąsi jų teritorijoje, ir atitinkamai atimti iš šiais pareiškimais įžeistų asmenų bet kokią galimybę kreiptis į teismą, įskaitant galimybę prireikus kreiptis į civilinį teismą dėl patirtos žalos atlyginimo“ (
18
). Tai reiškia, jog kiekvienu atveju būtina įvertinti, ar tenkintos sąlygos, leidžiančios Europos Parlamento nariui pagrįstai remtis imunitetu (
19
).
52.
Tai pažymėjus, konstatuotina, kad kai kurios iš šios bylos aplinkybių ir bylos Patriciello aplinkybių yra panašios ir man atrodo svarbu tai nurodyti šioje analizėje, siekiant geriau suprasti Bendrojo Teismo argumentus. Abiejose bylose Parlamento nariai patys ar per trečiuosius asmenis pareiškė nuomonę dėl faktų, tariamai įvykusių už Parlamento ribų ir neturinčių jokio akivaizdaus ryšio su Europos Parlamento nario pareigomis.
53.
Byloje Patriciello Parlamento narys kalbėjo apie tariamai neteisėtą policijos pareigūno elgesį šio Parlamento nario kilmės valstybėje narėje, t. y. apie aplinkybes, dėl kurių Teisingumo Teismas pripažino, „kad [jos] atrodo gana nutol[usios] nuo Europos Parlamento nario pareigų, todėl sunkiai galima įžvelgti tiesioginį ryšį su piliečiams rūpimu bendruoju interesu“. Taigi, kiek tai buvo susiję su prašymu priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnį, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „net jeigu tokį ryšį būtų galima įrodyti, jis neatrodytų akivaizdus“ (
20
).
54.
Šioje byloje Prancūzijos teisminės institucijos kaltina apeliantę tuo, kad ji savo tviterio paskyroje paskelbė nuotrauką, tariamai susijusią su galimu įvykiu viešosios valdžios institucijos pastate, esančiame vienoje iš apeliantės kilmės valstybės narės vietovių. Konkrečiai kalbant, iš skundžiamo sprendimo 52 punkto matyti, kad ginčijama tviterio žinute buvo siekiama „išreikšti apgailestavimą dėl to, kad grupė moterų, kurios vilkėjo visą jų veidą, išskyrus akis, dengiančius apdangalus ir kurios tariamai stovėjo prie Roni su Bua CAF, nesilaikė Prancūzijos įstatymo <…>, draudžiančio dengti visą veidą viešojoje vietoje“. Man atrodo, kad ryšys tarp šios veiklos ir tipinių Europos Parlamento nario pareigų, apibūdintų mano pirminėse pastabose (
21
), nėra visiškai akivaizdus. Bet kuriuo atveju jis nėra akivaizdesnis nei esant aplinkybėms, dėl kurių buvo priimtas Sprendimas Patriciello. Nematyti jokio ryšio su Sąjungos tikslais ar politikos sritimis, kurioms Parlamentas, kaip sprendimus priimantis subjektas, turėtų daryti įtaką. Taip pat neatrodo, kad nagrinėjama veikla gali peržengi išimtinai vietinio lygmens ribas. Todėl abiejų bylų aplinkybes teisės požiūriu reikėtų vertinti vienodai.
55.
Taigi pritariu skundžiamo sprendimo 54 punkte Bendrojo Teismo pateiktam vertinimui, kad nėra tiesioginio ir akivaizdaus ryšio tarp, pirma, veikų, kurias padarius kaltinama apeliantė ir jos pagalbininkai, ir, antra, jos, kaip Parlamento narės, pareigų. Darytina išvada, jog Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai patvirtino, kad tariama veikla nesusijusi su apeliantės einant Parlamento nario pareigas pareikšta nuomone ar balsavimu, kaip tai suprantama pagal Protokolo 8 straipsnį.
56.
Prieš užbaigdamas analizuoti šį aspektą norėčiau pateikti kelis paaiškinimus dėl Sprendimo Patriciello 12 punkto, kuriam apeliantė, atrodo, suteikia ypatingą reikšmę aiškinant Protokolą. Savo pastabose ji tvirtina, kad minėtoje ištraukoje yra įtvirtinti teisės „principai“, kuriuos Bendrasis Teismas turėjo taikyti jos atžvilgiu. Tačiau konstatuotina, kad nagrinėjama ištrauka yra ne sprendimo motyvų, o faktinių aplinkybių santraukos dalis. Todėl remiantis šia ištrauka negali būti nustatytas joks teisės principas, kuris galėtų saistyti Bendrąjį Teismą. Be to, minėtoje ištraukoje buvo nurodytos priežastys, dėl kurių Parlamentas tuo metu buvo nusprendęs ginti atitinkamo Parlamento nario imunitetą, t. y. tai, kad šis Parlamento narys „gynė savo rinkėjų interesus vykdydamas savo politinę veiklą“, todėl pakanka pažymėti, jog šį sprendimą pagrindžiantis vertinimas, paremtas Parlamento Teisės reikalų komiteto rekomendacija, neturėjo jokios įtakos Teisingumo Teismo pateiktam Protokolo 8 straipsnio išaiškinimui. Atvirkščiai, iš Sprendimo Patriciello rezoliucinės dalies aiškiai matyti, kad pirmiau aprašytai veiklai netaikomas šioje nuostatoje įtvirtintas imunitetas. Tai reiškia, kad apeliantė negali savo naudai remtis išimtinai faktinio pobūdžio konstatavimais, esančiais Sprendimo Patriciello 12 punkte.
57.
Kadangi netenkintas vienas iš esminių Protokolo 8 straipsnio kriterijų, iš esmės nebūtina nagrinėti, ar nagrinėjama veikla yra „nuomonės“ išraiška, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Iš tiesų Teisingumo Teismas Sprendime Patriciello tik priminė, kad ši sąvoka „turi būti suprantama plačiai, kaip apimanti teiginius arba pareiškimus, kurie pagal savo turinį prilygsta subjektyvų vertinimą išreiškiantiems teiginiams“ (
22
), tačiau nepateikė papildomų gairių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kad šis galėtų patikrinti, ar Parlamento nario pareiškimai pateko į šią sąvoką. Todėl negalima kategoriškai atmesti galimybės, kad koks nors pareiškimas, susijęs su konkrečiu klausimu, kuris sudaro viešosios diskusijos Europos mastu esmę, kaip antai mano pirminėse pastabose minėti klausimai (
23
), ir kuris išreiškia asmeninį Parlamento nario įsitikinimą, galėtų būti laikomas tokia nuomone.
58.
Institucijos, kurios yra atsakingos už Protokolo taikymą ir kurios turi pasirūpinti tinkamu jo taikymu, ir visų pirma Palamentas, kai jam pateikiamas prašymas atšaukti imunitetą, turi išnagrinėti šį klausimą kiekvienu konkrečiu atveju (
24
). Šioje byloje pažymiu, kad ginčijamame sprendime Parlamentas aiškiai nekvalifikavo nagrinėjamos veiklos kaip „nuomonės“, o tai galėtų būti aiškinama kaip noras suteikti apeliantei abejonės privilegiją. Tokį požiūrį galima suprasti atsižvelgiant į šios sąvokos plačią reikšmę (
25
). Be to, pažymiu, kad šis klausimas nebuvo aiškiai aptartas ir vykstant procesui Bendrajame Teisme.
59.
Kad ir kaip būtų, man neatrodo svarbu nagrinėti šį klausimą šiame apeliaciniame procese, nes apeliantės prieštaravimai susiję tik su Bendrojo Teismo atliktu „tiesioginio ir akivaizdaus ryšio“ su Europos Parlamento nario pareigomis kriterijaus vertinimu. Jei būtų nagrinėjamas klausimas, ar su įvykiu, kurio, tikėtina, niekada nebuvo, susijęs fotomontažas yra „nuomonės“, kaip tai suprantama pagal Protokolo 8 straipsnį, išraiška, būtų viršyta apeliaciniam procesui taikomos teisminės kontrolės apimtis.
b)
Apeliantės pateiktų prieštaravimų nagrinėjimas
60.
Pirma išdėstyti svarstymai – tai pagrindas, kuriuo remiantis reikia išnagrinėti apeliantės pateiktus prieštaravimus. Kaip paaiškinsiu šioje analizėje, šie prieštaravimai paremti neteisingu skundžiamo sprendimo aiškinimu ir sukelia abejonių dėl pirmojo pagrindo pagrįstumo (
26
).
1) Dėl pirmojo prieštaravimo
61.
Priešingai, nei teigia apeliantė, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 53 punkte netvirtino, kad tariamas įvykis, komentuojamas ginčijamoje tviterio žinutėje, nėra vienas iš klausimų, priskirtinų Europos Parlamento nario interesams, nes šio įvykio geografinė vieta yra Prancūzijoje. Atvirkščiai, Bendrasis Teismai kategoriškai neatmetė galimybės, jog įvykiai, susiję su problemomis, kurių kyla dėl islamizmo ir moterų teisių pažeidimo ir kurių esama daugelyje pasaulio šalių, įskaitant Prancūziją, iš tikrųjų gali būti bendrojo intereso klausimai.
62.
Reikia patikslinti, kad Bendrasis Teismas konkrečiai minėtame 53 punkte paaiškino, jog „nuotrauka ir ginčijama tviterio žinutė labiau panašios į norą pabrėžti Prancūzijos įstatymui prieštaraujantį elgesį, o ne į susirūpinimo moterų teisių gynimu išraišką“. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas padarė išvadą, jog „tai, kad [apeliantė] yra pakaitinė Parlamento moterų teisių ir lyčių lygybės komiteto narė, neleidžia susieti ginčijamos tviterio žinutės su pareigomis, kurias ji vykdo kaip Parlamento narė“. Šis faktinių aplinkybių vertinimas priklauso išimtinei Bendrojo Teismo jurisdikcijai, todėl jis negali būti ginčijamas apeliaciniame procese, juo labiau kad apeliantė nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių galimą teisės klaidą.
63.
Darytina išvada, kad šį prieštaravimą reikia atmesti, nes jis grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu.
2) Dėl antrojo prieštaravimo
64.
Priešingai, nei nurodo apeliantė, Bendrasis Teismas taip pat iš principo neteigė, kad nuomonė būtinai turi išreikšti bendrą poziciją ir negali būti susijusi su konkrečiu įvykiu. Iš tiesų iš skundžiamo sprendimo 46 punkto matyti, kad nagrinėdamas, ar ginčijama tviterio žinutė – tai apeliantės einant Parlamento nario pareigas pareikšta nuomonė, Bendrasis Teismas neapribojo šios sąvokos tik bendra pozicija, kuri turi būti visiškai nesusijusi su konkrečiu įvykiu. Atvirkščiai, Bendrasis Teismas pasirėmė pirmiau nurodytu (
27
) Teisingumo Teismo sąvokos „nuomonė“ aiškinimu, pagal kurį ši sąvoka turi būti suprantama plačiai, taigi, nėra atmetamas joks iš dviejų atvejų.
65.
Taigi, nors iš tiesų nuomonė gali būti pareikšta dėl konkretaus įvykio, šioje byloje yra aišku, kad ginčijama tviterio žinutė, susijusi su konkrečiu įvykiu, tariamai įvykusiu tam tikroje Prancūzijos vietovėje, negali būti prilyginta bendresnei pozicijai dėl aktualių klausimų arba klausimų, kuriuos Parlamentas paprastai nagrinėja vykstant diskusijoms ar darbui įvairiuose komitetuose (
28
), kaip minėjau pateikdamas savo pirmines pastabas (
29
). Reikia turėti omenyje, kad, kaip pirma nurodžiau, klausimas neturi akivaizdaus tiesioginio ryšio su apeliantės parlamentinėmis pareigomis, kaip to reikalaujama pagal Protokolo 8 straipsnį.
66.
Kadangi šis prieštaravimas grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu, siūlau jį atmesti.
3) Dėl trečiojo prieštaravimo
67.
Man atrodo, kad šiomis aplinkybėmis neturi reikšmės apeliantės nurodytas 1881 m. liepos 29 d. įstatymas, pagal kurį ginčijama tviterio žinutė laikytina „nuomone“, juo labiau kad Protokolo 8 straipsnyje numatyto imuniteto apimtis turi būti nustatyta remiantis vien Sąjungos teise. Iš tiesų, kaip yra nurodęs Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje, kitaip nei Protokolo 9 straipsnio pirmos pastraipos a punkte numatyta Parlamento nario neliečiamybė, kuri priklauso nuo nacionalinės teisės, Protokolo 8 straipsnyje numatyto imuniteto apimtis, nesant nuorodos į nacionalinę teisę, turi būti nustatyta remiantis vien Sąjungos teise (
30
).
68.
Taigi siūlau atmesti ir šį prieštaravimą, nes juo nepaisoma Sąjungos teisės autonomijos.
c)
Tarpinė išvada
69.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepagrįstą.
C. Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo
1.
Šalių argumentai
70.
Dėl akivaizdžios vertinimo klaidos, kurią Bendrasis Teismas tariamai padarė analizuodamas ieškinio trečiąjį pagrindą, apeliantė pateikia tris prieštaravimus.
71.
Pirmasis prieštaravimas grindžiamas tuo, kad Bendrasis Teismas konstatavo, jog „Parlamentas neturi nustatyti, ar yra įrodytos atitinkamam Parlamento nariui inkriminuojamos veikos“, nors pats Parlamentas buvo išnagrinėjęs šias veikas ir „savo sprendime pripažino, kad [apeliantė] nėra tviterio žinutės autorė“.
72.
Pateikdama savo antrąjį prieštaravimą apeliantė Bendrajam Teismui priekaištauja dėl to, kad jis nepadarė tinkamų teisinių išvadų remdamasis byloje pateiktais dokumentais, visų pirma 1881 m. liepos 29 d. įstatymo 42 straipsniu, kuriame numatyta „pakopinė atsakomybė“ (responsabilité en cascade), leidžianti kompetentingoms nacionalinėms institucijoms persekioti apeliantės padėjėją, tviterio žinutės autorių, atskirai nuo apeliantės.
73.
Galiausiai savo trečiuoju prieštaravimu apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad šis teismas, remdamasis nutartimi perduoti apeliantės bylą baudžiamajam teismui, padarė „priešingą teisinę išvadą, nei turėtų išplaukti iš [šios nutarties]“, kadangi apeliantė nebuvo ginčijamos tviterio žinutės autorė ir ištrynė šią žinutę, kai tik apie ją sužinojo, o tai įrodo, kad ji visiškai neketino padaryti teisės pažeidimo. Be to, ta aplinkybė, kad tik apeliantės byla buvo perduota baudžiamajam teismui, o ginčijamos tviterio žinutės autoriui buvo pritaikyta senatis, parodo „teisėjo atkaklumą“ jos atžvilgiu ir reiškia „ketinimą jai pakenkti politiniu lygmeniu, t. y. elgesį, būdingą fumus persecutionis“.
74.
Parlamentas mano, kad antrasis pagrindas yra nepriimtinas. Visų pirma, apeliantė nepatikslina, kodėl Bendrojo Teismo pateiktas Protokolo 9 straipsnio aiškinimas, pagal kurį Parlamentas neturi nustatyti, ar yra įrodytos atitinkamam Parlamento nariui inkriminuojamos veikos, yra klaidingas, taigi kas sudaro Bendrojo Teismo padarytą klaidą. Apeliantė taip pat pakankamai tiksliai nenurodė jos kritiką pagrindžiančių teisinių argumentų arba teisinio pagrindo, kuriuo remdamasis Bendrasis Teismas būtų turėjęs padaryti kitokią išvadą. Tas pats pasakytina apie kritiką, susijusią su skundžiamo sprendimo 100 punktu, kuriame Bendrasis Teismas konstatavo, jog Parlamentui negalima priekaištauti dėl to, kad šis neatsižvelgė į tai, kad apeliantė nebuvo ginčijamos tviterio žinutės autorė ir kad ji ištrynė šią žinutę, kai tik apie ją sužinojo.
75.
Be to, Parlamentas tvirtina, kad jis negali suprasti, kokias teisines išvadas, apeliantės nuomone, Bendrasis Teismas turėjo padaryti remdamasis 1881 m. liepos 29 d. įstatymo 42 straipsniu, nes apeliantė nepateikė jos kritiką pagrindžiančių teisinių argumentų ir nenurodė teisinio pagrindo, kuriuo remdamasis Bendrasis Teismas būtų turėjęs nuspręsti kitaip.
76.
Galiausiai Parlamentas teigia, kad apeliantė negali ginčyti to, kaip Bendrasis Teismas vertino nutartį perduoti apeliantės bylą baudžiamajam teismui, nes tai buvo vienas iš įrodymų. Tačiau faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas nėra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė nagrinėjant apeliacinį skundą, išskyrus šių faktinių aplinkybių ir įrodymų iškraipymo atvejį, o tokio iškraipymo apeliantė nenurodė ir jis nėra akivaizdžiai matyti iš bylos medžiagos.
2.
Vertinimas
a)
Dėl pirmojo prieštaravimo
77.
Kalbant apie pirmąjį prieštaravimą, pateiktą nurodant antrąjį pagrindą, visų pirma primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją iš SESV 256 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą, antraip apeliacinis skundas ar atitinkamas pagrindas gali būti pripažintas nepriimtinu (
31
). Šio reikalavimo netenkina ir todėl turi būti atmestas kaip akivaizdžiai nepriimtinas toks prieštaravimas, kuriuo tik komentuojamas skundžiamo sprendimo punktas ir nėra pateikta nuoseklių teisinių argumentų, kuriais remiantis būtų galima nustatyti šiame punkte padarytą teisės klaidą (
32
).
78.
Atsižvelgdamas į tai, pažymiu, kad apeliantė nenurodo, kas konkrečiai buvo Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida. Ji taip pat nepateikia pakankamai išsamių teisinių argumentų, pagrindžiančių jos kritiką, ir nepatikslina teisinio pagrindo, kuriuo remdamasis Bendrasis Teismas būtų turėjęs nuspręsti kitaip. Todėl galima daryti išvadą, kad šis prieštaravimas neatitinka minėtų priimtinumo sąlygų.
79.
Vis dėlto, kad neliktų abejonių, reikia išnagrinėti apeliantės nurodytas skundžiamo sprendimo ištraukas, kad būtų galima patikrinti, ar nėra akivaizdžių motyvavimo trūkumų, be kita ko, susijusių su faktinių aplinkybių vertinimu, kurie galėtų būti laikomi teisės klaida.
80.
Pirmiausia pažymėtina, jog apeliantės nurodytų skundžiamo sprendimo 60–62 punktų analizė neleidžia daryti išvados, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą vertindamas faktines aplinkybes. Atvirkščiai, Bendrasis Teismas tik teisingai priminė, kad Parlamento nario atsakomybės už jam inkriminuojamas veikas klausimas priklauso valstybės narės, pateikusios prašymą atšaukti imunitetą, valdžios institucijų kompetencijai.
81.
Taip pat reikia patikslinti, kad Bendrasis Teismas nenustatė, kad Parlamentas pažeidė šių institucijų kompetenciją. Iš tiesų Parlamentas ginčijamame sprendime nepateikė galutinio teisinio faktinių aplinkybių vertinimo pagal Prancūzijos baudžiamąją teisę, o tik pakartojo Prancūzijos teisminių institucijų apeliantei pareikštus kaltinimus. Be to, kadangi Parlamentas nurodė, kad tviteryje paskelbta nuotrauka iš tikrųjų buvo apeliantės padėjėjo paskelbtas ir vėliau ištrintas fotomontažas, jis tik apibendrino faktines aplinkybes, dėl kurių buvo pateiktas prašymas atšaukti imunitetą. Parlamentas nepareiškė nuomonės dėl apeliantės atsakomybės už tai, kad jos padėjėjas galimai naudojo jos tviterio paskyrą. Darytina išvada, kad, priešingai, nei, atrodo, teigia apeliantė, nagrinėjamo ginčijamo sprendimo dalys – tai tik Parlamento susipažinimas su faktinėmis aplinkybėmis. Be to, skundžiamame sprendime nėra nieko, kas leistų manyti, kad Bendrasis Teismas neteisingai suprato Parlamento pastabų prasmę ir teisinę galią.
82.
Kadangi Bendrasis Teismas nepadarė jokios vertinimo klaidos, kuri galėtų iškraipyti faktines aplinkybes, siūlau atmesti šį prieštaravimą.
b)
Dėl antrojo prieštaravimo
83.
Kalbant apie antrąjį prieštaravimą, pritariu Parlamento kritikai dėl apeliantės pateikto argumento, kad Bendrasis Teismas turėjo „padaryti teisines išvadas remdamasis 1881 m. liepos 29 d. įstatymo 42 straipsniu“, aiškumo stokos. Atsižvelgdamas į nepakankamą argumentavimą manau, kad šis prieštaravimas taip pat neatitinka jurisprudencijoje nustatytų ir pirma šioje išvadoje nurodytų (
33
) apeliacinio skundo priimtinumo sąlygų.
84.
Siekdamas išsamumo vis dėlto išnagrinėsiu šį prieštaravimą atsižvelgdamas į skundžiamo sprendimo 100 ir 101 punktus, kuriuose, apeliantės teigimu, Bendrasis Teismas padarė vertinimo klaidą, nors apeliantė nepaaiškino, kas sudaro šią klaidą ir kokios būtų jos teisinės pasekmės.
85.
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad 1881 m. liepos 29 d. įstatymo 42 straipsnyje, kurį cituoja apeliantė, nustatytos asmenų, atsakingų už spaudoje padarytus labai sunkius ir sunkius nusikaltimus, kategorijos. Taigi, konstatuotina, kad nagrinėjama Prancūzijos nuostata patenka į nacionalinės baudžiamosios teisės taikymo sritį. Net jei aiškiai nematyti, kokių konkrečiai Bendrojo Teismo veiksmų tikėjosi apeliantė, man atrodo, kad iš esmės ji reikalauja taikyti nacionalinę teisę nagrinėjamu atveju. Jei toks prieštaravimo aiškinimas pasitvirtintų, tai reikštų, kad apeliantė savo prašymą grindžia idėja, jog nagrinėjama nacionalinė nuostata gali būti jai palanki ir leistų išvengti baudžiamojo persekiojimo. Tačiau ši mintis nėra pagrįsta įrodymais ar faktinėmis aplinkybėmis. Be to, man atrodo abejotina, kad šis aspektas galėtų būti svarbus nagrinėjant šią bylą.
86.
Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad, kaip Bendrasis Teismas priminė skundžiamo sprendimo 62 punkte, Parlamentas neturi spręsti atitinkamo Parlamento nario atsakomybės už jam inkriminuojamas veikas klausimo, nes tokia kompetencija priklauso valstybės narės, pateikusios prašymą atšaukti imunitetą, valdžios institucijoms. Iš tiesų, tik minėtos institucijos yra įgaliotos aiškinti ir taikyti atitinkamos valstybės narės, įgyvendinančios valstybės suverenitetą (ius puniendi) (
34
), baudžiamąją teisę. Šie argumentai a fortiori galioja Bendrajam Teismui, kurio jurisdikcija apsiriboja ieškinio dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo nagrinėjimu. Iš to matyti, kad, priešingai, nei mano apeliantė, Bendrasis Teismas neturėjo teisės šioje byloje taikyti 1881 m. liepos 29 d. įstatymo 42 straipsnio.
87.
Todėl, nesant teisės klaidos, šį prieštaravimą taip pat reikia atmesti.
c)
Dėl trečiojo prieštaravimo
88.
Dėl trečiojo prieštaravimo pritariu Parlamento pozicijai, kad vien teiginys dėl akivaizdžios klaidos, kurią tariamai padarė Bendrasis Teismas vertindamas įrodymą, t. y. 2018 m. balandžio 26 d. nutartį, kuria už tyrimą atsakingas Tribunal de grande instance de Bobigny (Bobinji apygardos teismas) pirmininko pavaduotojas perdavė apeliantės bylą baudžiamajam teismui, neatitinka minėtų apeliacinio skundo pagrindo tikslumo kriterijų. Be kita ko, neaišku, kokia klaida padaryta ir kokias „teisines išvadas“ turėjo padaryti Bendrasis Teismas vertindamas šį įrodymą.
89.
Siekdamas išsamumo vis dėlto patikrinsiu, ar Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 101 punkte padarė teisės klaidą, kurią apeliantė nurodo savo pastabose.
90.
Kaip nurodžiau pateikdamas savo pirmines pastabas, Teisingumo Teismo jurisdikcija apeliaciniame procese apribota teisės klausimais, o tai reiškia, kad, vykdydamas faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo kontrolę, šis teismas, be kita ko, turi patikrinti, ar Bendrasis Teismas taikė tinkamus kriterijus, ar teisingai juos kvalifikavo teisiniu požiūriu ir ar remdamasis šiuo kvalifikavimu jis padarė teisiškai pagrįstas išvadas (
35
).
91.
Man atrodo, kad apeliantė remiasi minėtoje 2018 m. balandžio 26 d. nutartyje pateikta informacija kaip įrodymu, siekdama pagrįsti mintį, jog ji neturėjo būti patraukta atsakomybėn, nes ginčijamą tviterio žinutę paskelbė jos padėjėjas. Iš tiesų savo procesiniuose dokumentuose apeliantė skundžiasi, kad „tik jos byla perduota baudžiamajam teismui, nes senaties terminas suėjo jos padėjėjo atžvilgiu“. Darant prielaidą, kad toks apeliantės pozicijos aiškinimas yra teisingas, atrodo, ji priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis nepadarė „teisinių išvadų“, t. y. nepanaikino ginčijamo sprendimo dėl to, kad šis sprendimas buvo paremtas tariamai neteisinga prielaida, t. y. apeliantės baudžiamąja atsakomybe.
92.
Į šį argumentą reikia atsakyti taip, kad, kaip jau nurodžiau, Bendrasis Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl atitinkamo Parlamento nario atsakomybės už jam inkriminuojamas veikas, nes šis klausimas susijęs išimtinai su nacionaline teise (
36
). Todėl, nepaisant vykstančio baudžiamojo proceso, kuriuo būtent siekiama išsiaiškinti šį klausimą, baigties, t. y. galimo apeliantės nuteisimo arba išteisinimo, Bendrasis Teismas negalėjo pakeisti nacionalinių teisminių institucijų ir panaikinti ginčijamo sprendimo dėl galimos baudžiamosios atsakomybės nebuvimo. Taigi Bendrasis Teismas pagrįstai nepriėmė sprendimo dėl apeliantės baudžiamosios atsakomybės, o tik nurodė aptariamą nutartį, iš kurios matyti, jog ikiteisminio tyrimo teisėjas turėjo pakankamai įrodymų apeliantės bylos perdavimui baudžiamajam teismui pagrįsti.
93.
Kadangi apeliantės argumentai akivaizdžiai grindžiami nacionalinių teisminių institucijų ir Sąjungos teismo kompetencijų pasidalijimo nepaisymu, juos reikia atmesti.
94.
Atrodo, kad apeliantė taip pat kritikuoja motyvus, kuriuos Bendrasis Teismas nurodė sprendimo 101 punkte dėl tariamo fumus persecutionis nebuvimo. Jos teigimu, aptariama nutartis „parodo, jog teisėjas atkakliai siekia, kad deputato byla bet kokia kaina būtų perduota baudžiamajam teismui“ siekiant „jam pakenkti politiniu požiūriu“. Iš to galima daryti išvadą, kad apeliantė mano, jog Bendrasis Teismas neteisingai įvertino bylos aplinkybes ir todėl nepanaikino ginčijamo sprendimo.
95.
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad iš ginčijamo sprendimo aiškiai matyti, jog remdamasis faktinių aplinkybių vertinimu Parlamentas nusprendė, kad nėra įtarimų dėl fumus persecutionis. Iš tiesų Parlamento Teisės reikalų komiteto parengtoje ataskaitoje dėl prašymo atšaukti imunitetą aiškiai nurodyta, kad „nėra pakankamai rimtos prielaidos, jog teisminis tyrimas, pradėtas gavus CAF pateiktą skundą dėl viešojo administravimo institucijos šmeižimo, buvo pradėtas siekiant pakenkti [apeliantės] parlamentinei veiklai“. Todėl Bendrasis Teismas neturėjo jokios objektyvios priežasties abejoti šio vertinimo teisingumu ar galiojimu. Atvirkščiai, Bendrasis Teismas nutarė, kad šį vertinimą veikiau patvirtina informacija, pateikta 2018 m. balandžio 26 d. nutartyje nurodant, kad pakanka įrodymų, pagrindžiančių apeliantės bylos perdavimą baudžiamajam teismui. Taigi apeliantė klaidingai nusprendė, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą atsisakydamas pripažinti, jog egzistuoja persekiojimo rizika, pagrįsta vieninteliu tikslu pakenkti apeliantei.
96.
Siekiant išsamumo reikia pabrėžti, jog Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 83–101 punktuose kruopščiai išanalizavo visus apeliantės argumentus, kuriuos ji pateikė fumus persecutionis pagrįsti, ir, atlikęs šią analizę, visus šiuos argumentus atmetė. Atsižvelgiant į tai, kad faktinių aplinkybių vertinimas priklauso išimtinei Bendrojo Teismo kompetencijai ir kad apeliantė nepateikė jokio nuoseklaus ir pakankamai pagrįsto argumento, galinčio paneigti, kad Bendrojo Teismo motyvai atitiko procesinius principus, taikomus faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimui nagrinėjant ieškinį dėl panaikinimo, reikia patvirtinti Bendrojo Teismo išvadas dėl fumus persecutionis įrodymų nebuvimo šioje byloje.
97.
Darytina išvada, kad, nesant klaidos vertinant 2018 m. balandžio 26 d. nutartį kaip įrodymą, apeliantės nurodytas argumentas turi būti laikomas nepagrįstu.
98.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti šį prieštaravimą.
d)
Tarpinė išvada
99.
Atlikęs šią analizę, manau, kad apeliacinio skundo pirmajam pagrindui negali būti pritarta. Siūlau jį atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip akivaizdžiai nepagrįstą.
VII. Išvada
100.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus siūlau Teisingumo Teismui:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL C 202, 2016, p. 266.
(
3
)	2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Patriciello (C‑163/10, toliau – Sprendimas Patriciello, EU:C:2011:543).
(
4
)	2013 m. sausio 17 d. Sprendimas Gollnisch / Parlamentas (T‑346/11 ir T‑347/11, EU:T:2013:23, 107 punktas).
(
5
)	Skundžiamo sprendimo 88 ir 99 punktai.
(
6
)	Skundžiamo sprendimo 96 punktas.
(
7
)	2008 m. spalio 21 d. Sprendimas Marra (C‑200/07 ir C‑201/07, EU:C:2008:579).
(
8
)	2008 m. spalio 21 d. Sprendimas Marra (C‑200/07 ir C‑201/07, EU:C:2008:579, 24 punktas).
(
9
)	2019 m. gruodžio 19 d. sprendimas (C‑502/19, EU:C:2019:1115, 82–84 punktai).
(
10
)	2010 m. rugsėjo 16 d. Nutartis Dominio de la Vega / VRDT (C‑459/09 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2010:533, 44 punktas) ir 2019 m. kovo 21 d. Nutartis Gollnisch / Parlamentas (C‑330/18 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:240, 109 punktas).
(
11
)	2019 m. kovo 21 d. Nutartis Gollnisch / Parlamentas (C‑330/18 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:240, 110 punktas).
(
12
)	Generalinio advokato N. Jääskinen išvada byloje Belgija / Deutsche Post ir DHL International (C‑148/09 P, EU:C:2010:726, 76 punktas).
(
13
)	2009 m. spalio 8 d. EŽTT sprendimas (CE:ECHR:2009:1008JUD001266206).
(
14
)	Kursyvu išskirta mano.
(
15
)	Žr. šios išvados 38 punktą.
(
16
)	Sprendimo Patriciello 35 punktas. Kursyvu išskirta mano.
(
17
)	Šiuo klausimu žr. Mehta, R. S., „Sir Thomas’s blushes: protecting parliamentary immunity in modern parliamentary democracies“, European Human Rights Law Review, 2012, Nr. 3, p. 309. Autorius nurodo, kad nėra lengva tiksliai apibrėžti Parlamento nario pareigas, nes jų vaidmuo laikui bėgant keičiasi ir prisitaiko prie įvairių konkrečių aplinkybių. Autoriaus teigimu, nenoras sutikti su tuo, kad Parlamento narys reikštų nuomonę dėl vietinių klausimų, yra suprantamas, nes Sąjunga galiausiai yra „ribotos kompetencijos darinys“. Kita vertus, požiūris, kad veikla turi būti susijusi tik su viršnacionaliniais klausimais, būtų pernelyg siauras, be kita ko, kai vietos ir regioniniai aspektai tampa reikšmingi Sąjungos politikai, pavyzdžiui, paramos žemės ūkiui, regioninės plėtros ir migracijos teisės normų srityse.
(
18
)	Sprendimo Patriciello 34 punktas.
(
19
)	Sprendimo Patriciello 37 ir 38 punktai.
(
20
)	Sprendimo Patriciello 36 punktas. Kursyvu išskirta mano.
(
21
)	Žr. šios išvados 36 punktą.
(
22
)	Sprendimo Patriciello 32 punktas.
(
23
)	Žr. šios išvados 36 punktą.
(
24
)	Kaip Teisingumo Teismas nurodė 2008 m. spalio 21 d. Sprendime Marra (C‑200/07 ir C‑201/07, EU:C:2008:579, 32–42 punktai), Europos Parlamento nario imuniteto įgyvendinimo sąlygų vertinimas priklauso išimtinei nacionalinių teismų kompetencijai. Jeigu taikydami Protokolo 8 straipsnį šie teismai abejoja dėl šio straipsnio aiškinimo, pagal SESV 267 straipsnį jie gali pateikti Teisingumo Teismui klausimą dėl jo išaiškinimo, o galutinės instancijos teismai tokiu atveju privalo kreiptis į Teisingumo Teismą. Vis dėlto Teisingumo Teismas pabrėžė, kad Europos Parlamentas ir nacionalinės teisminės institucijos privalo lojaliai bendradarbiauti, kad išvengtų bet kokios Protokolo nuostatų aiškinimo ir taikymo kolizijos, o tai praktiškai reiškia, kad kai Europos Parlamento nariui pareiškiamas ieškinys nacionaliniame teisme ir šiam teismui pranešama, kad pradėta šio Parlamento nario privilegijų ir imunitetų gynimo procedūra, minėtas teismas turi sustabdyti bylos nagrinėjimą ir paprašyti Parlamento kuo greičiau pareikšti savo nuomonę.
(
25
)	Kaip nurodo generalinis advokatas N. Jääskinen savo išvadoje byloje Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:379, 80–87 punktai), aiškiai atskirti „vertinamojo pobūdžio pareiškimus“ nuo „faktinių tvirtinimų“ teisės srityje koncepciniu požiūriu yra sunku arba net neįmanoma. Be to, jis atkreipia dėmesį į tai, jog Europos Žmogaus Teisių Teismas netaiko tikrosios dichotomijos tarp šių sąvokų, t. y. daro skirtumą ne tarp „išimtinai nuomonės“ ir „faktinio tvirtinimo“, o tarp „išimtinai faktinių tvirtinimų“ ir „mišraus pobūdžio kalbų“, turinčių kartu faktų konstatavimo ir nuomonės elementų. Generalinis advokatas gina nuomonę, kad Parlamento narys turi turėti galimybę išreikšti savo susirūpinimą ir ginti rinkėjų interesus. Dėl šios priežasties jis turi turėti laisvę, išliekant materialinio imuniteto apsaugai, pateikti faktinius tvirtinimus, kurie nėra patikrinti arba kurių klaidingumas gali paaiškėti vėliau. Pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją dažniausiai tai bus „mišraus pobūdžio kalbos“. Taigi Parlamento nariui turi būti suteikta „abejonės privilegija“.
(
26
)	Žr. 2012 m. rugsėjo 13 d. Nutartį Total ir Elf Aquitaine / Komisija (C‑495/11 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2012:571, 21 punktas), 2019 m. birželio 19 d. Nutartį Linak / EUIPO (C‑820/18 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:514, 15 ir 18 punktai) ir 2019 m. liepos 2 d. Nutartį Seven / Shenzhen Jiayz Photo Industrial (C‑31/19 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:554, 9 ir 13 punktai).
(
27
)	Žr. šios išvados 57 punktą.
(
28
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:379, 97 punktas), kurioje jis siūlo imuniteto branduoliui priskirti veiklą, kuri yra Parlamento nario pareigų siaurąja prasme vykdymas. Ši veikla apimtų visų pirmą nuomonės pareiškimą ir balsavimą Parlamento plenariniuose posėdžiuose, komitetuose, delegacijose ir politiniuose Parlamento organuose, taip pat frakcijose. Jis siūlo šiam branduoliui priskirti tokią veiklą, kaip dalyvavimas naudojantis Parlamento nario statusu konferencijose, misijose ir susitikimuose už Parlamento ribų.
(
29
)	Žr. šios išvados 36 punktą.
(
30
)	2008 m. spalio 21 d. Sprendimas Marra (C‑200/07 ir C‑201/07, EU:C:2008:579, 26 punktas) ir Sprendimo Patriciello 25 punktas.
(
31
)	2018 m. vasario 28 d. Sprendimas mobile.de / EUIPO (C‑418/16 P, EU:C:2018:128, 35 punktas), 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Mallis ir kt. / Komisija ir ECB (C‑105/15 P–C‑109/15 P, EU:C:2016:702, 33 ir 34 punktai), 2011 m. kovo 24 d. Sprendimas ISD Polska ir kt. / Komisija (C‑369/09 P, EU:C:2011:175) ir 2007 m. lapkričio 22 d. Sprendimas Cofradía de pescadores San Pedro de Bermeo ir kt. / Taryba (C‑6/06 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2007:702, 34 punktas).
(
32
)	2012 m. kovo 21 d. Nutartis Fidelio / VRDT (C‑87/11 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2012:154, 62 punktas).
(
33
)	Žr. šios išvados 77 punktą.
(
34
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje Van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:381, 63 punktas), jis teigia, kad bet koks teismo sprendimas, apkaltinamasis ar išteisinamasis, yra „ius puniendi išraiška“.
(
35
)	Šiuo klausimu žr. Wathelet, M., Contentieux européen, 2-asis leidimas, Larcier, Bruxelles, 2014, p. 479.
(
36
)	Žr. šios išvados 86 punktą.