62024CC0134
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
RIMVYDAS NORKUS
prednesené 27. februára 2025 (
1
)
Vec C‑134/24 [Tomann] (
i
)
UR, ako správca konkurznej podstaty spoločnosti V GmbH,
proti
DF
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Smernica 98/59/ES – Hromadné prepúšťanie – Článok 4 ods. 1 – Absencia predchádzajúceho oznámenia príslušnému orgánu o hromadnom prepúšťaní – Dôsledky pre platnosť prepustenia – Určenie dátumu uplynutia zákazu prepúšťania príslušným orgánom“
I. Úvod
1.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorého právnym rámcom je smernica 98/59/ES (
2
), patrí do línie načrtnutej rozsudkom Junk (
3
), v ktorom Súdny dvor konštatoval, že články 3 a 4 tejto smernice nezakazujú, aby pracovné zmluvy boli vypovedané počas prebiehajúceho postupu stanoveného týmito článkami, pokiaľ boli tieto výpovede podané po oznámení príslušnému orgánu verejnej moci o plánovanom hromadnom prepúšťaní.
2.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania má svoj pôvod v spore medzi správcom konkurznej podstaty spoločnosti založenej podľa nemeckého práva a zamestnancom tejto spoločnosti vo veci platnosti vypovedania jeho pracovnej zmluvy, ku ktorému došlo v rámci hromadného prepúšťania.
3.
V prejednávanej veci otázky položené druhým senátom Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko) povedú Súdny dvor k tomu, aby sa opätovne zaoberal postupom predchádzajúceho oznámenia o hromadnom prepúšťaní, ktorý stanovuje smernica 98/59, v osobitnom kontexte vypovedania pracovných zmlúv zo strany zamestnávateľa v prípade, že k takémuto oznámeniu nedošlo. Konkrétne sa tieto otázky predovšetkým týkajú na jednej strane rozsahu oznamovacej povinnosti podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice, ako aj rozsahu účinkov lehoty stanovenej v článku 4 ods. 1 uvedenej smernice a na druhej strane možnosti a podmienok následnej nápravy situácie vyplývajúcej z porušenia takejto oznamovacej povinnosti zo strany zamestnávateľa.
4.
Keďže vnútroštátny súd sa obrátil na Súdny dvor v rámci interného konzultačného postupu, ktorého cieľom je odstrániť rozdiely vo výklade medzi jednotlivými senátmi Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd), v prejednávanej veci vzniká najprv otázka prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
II. Právny rámec
A. Právo Únie
5.
Článok 2 smernice 98/59, ktorý je súčasťou jej oddielu II s názvom „Informácie a porady“, v odsekoch 1 a 3 stanovuje:
„1.   Ak zamestnávateľ uvažuje o hromadnom prepúšťaní, začne s poradami [prerokovanie – neoficiálny preklad] so zástupcami zamestnancov včas, aby sa mohla dosiahnuť dohoda.
…
3.   Aby zástupcovia zamestnancov mohli predkladať konštruktívne návrhy, zamestnávatelia včas v priebehu porád [prerokovania – neoficiálny preklad]:
a)
poskytnú im všetky príslušné informácie a
b)
v každom prípade ich písomne upovedomia o:
i)
dôvodoch plánovaného prepúšťania;
ii)
počte a kategóriách pracovníkov, ktorí budú prepustení;
iii)
počte a kategóriách bežne zamestnaných pracovníkov;
iv)
období, za ktoré sa plánované prepustenie uskutoční;
v)
navrhovaných kritériách pre výber pracovníkov určených na prepustenie, ak vnútroštátne právne predpisy a/alebo prax pripúšťajú takúto právomoc pre zamestnávateľa;
…
Zamestnávateľ predloží príslušnému verejnému orgánu aspoň kópiu základných prvkov písomného upovedomenia, ktoré sú stanovené v prvom pododseku, písmeno b), podbody i) až v).“
6.
Článok 3 tejto smernice, ktorý sa nachádza v jej oddiele III, s názvom „Postupy hromadného prepúšťania“ v odseku 1 prvom a štvrtom pododseku uvádza:
„1.   Zamestnávatelia písomne upovedomia príslušný verejný orgán o každom hromadnom prepúšťaní.
…
Toto oznámenie obsahuje všetky dôležité informácie, ktoré sa týkajú plánovaného hromadného prepúšťania a porád [prerokovania – neoficiálny preklad] so zástupcami zamestnancov podľa článku 2, a najmä dôvody prepúšťania, počet pracovníkov, ktorí majú byť prepustení, počet bežne zamestnaných pracovníkov a obdobie, za ktoré sa prepustenie má uskutočniť.“
7.
Článok 4 uvedenej smernice, ktorý sa tiež nachádza v jej oddiele III, v odsekoch 1 až 3 stanovuje:
„1.   K plánovanému hromadnému prepúšťaniu oznámenému príslušnému verejnému orgánu môže dôjsť najskôr 30 dní po oznámení uvedenom v článku 3 ods. 1 bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia upravujúce individuálne práva vzhľadom na oznámenie o prepustení.
Členské štáty môžu udeliť príslušnému verejnému orgánu právomoc skrátiť lehotu uvedenú v predchádzajúcom pododseku.
2.   Lehotu uvedenú v odseku 1 využije príslušný verejný orgán na nájdenie riešení vzniknutých problémov, ktoré boli spôsobené plánovaným hromadným prepúšťaním.
3.   Ak je počiatočná lehota uvedená v odseku 1 kratšia ako 60 dní, môžu členské štáty udeliť príslušnému verejnému orgánu právomoc predĺžiť počiatočnú lehotu na 60 dní po oznámení, ak problémy spôsobené plánovaným hromadným prepúšťaním nebudú pravdepodobne vyriešené v počiatočnom období.
Členské štáty môžu udeliť príslušnému verejnému orgánu väčšie právomoci týkajúce sa predĺženia.
Zamestnávateľ musí byť informovaný o predĺžení a dôvodoch, ktoré k nemu viedli, pred uplynutím počiatočnej lehoty uvedenej v odseku 1.“
B. Nemecké právo
8.
Ustanovenie § 134 Bürgerliches Gesetzbuch (Občiansky zákonník) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „BGB“) uvádza:
„Ak zákon nestanovuje inak, akýkoľvek právny úkon odporujúci zákonnému zákazu je neplatný.“
9.
Ustanovenie § 615 BGB znie:
„Ak je príjemca služby v omeškaní s prijatím služby, môže poskytovateľ požadovať dohodnutú odmenu za služby, ktoré neboli vykonané z dôvodu omeškania, bez toho, aby bol povinný ich vykonať neskôr…“
10.
V § 17 Kündigungsschutzgesetz (zákon o ochrane pred neoprávneným prepustením) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „KSchG“) sa uvádza:
„1.   Zamestnávateľ je povinný vopred oznámiť hromadné prepúšťanie úradu práce, ak sa prepúšťanie vzťahuje na:
(1)
v zariadeniach, ktoré obvykle zamestnávajú aspoň 20 a menej ako 60 zamestnancov: viac ako 5 zamestnancov,
…
počas obdobia 30 kalendárnych dní. …
…
3.   … Oznámenie podľa odseku 1 sa vyhotoví písomne a priloží sa k nemu stanovisko zamestnaneckej rady týkajúce sa prepúšťania. Ak stanovisko zamestnaneckej rady nie je k dispozícii, oznámenie je platné, ak zamestnávateľ preukáže, že zamestnaneckú radu informoval aspoň dva týždne pred vyhotovením oznámenia podľa odseku 2 prvej vety, a opíše stav prerokovaní. Oznámenie musí obsahovať informácie o názve zamestnávateľa, sídle a druhu zariadenia, ďalej dôvody plánovaného prepúšťania, počet a kategórie zamestnancov, ktorí sa majú prepustiť, ako aj bežne zamestnaných zamestnancov, obdobie, v ktorom má dôjsť k prepúšťaniu, a kritéria stanovené pre výber zamestnancov, ktorí sa majú prepustiť. V oznámení sa ďalej po dohode so zamestnaneckou radou na účely sprostredkovania práce uvedú informácie o pohlaví, veku, povolaní a štátnej príslušnosti zamestnancov, ktorí sa majú prepustiť…“
11.
Ustanovenia § 18 ods. 1 a 2 KSchG znejú:
„1.   Prepustenie, ktoré sa oznamuje podľa § 17, nadobudne účinnosť pred uplynutím jedného mesiaca od doručenia oznámenia úradu práce len so súhlasom úradu; súhlas možno udeliť aj spätne ku dňu podania žiadosti.
2.   V určitých prípadoch môže úrad práce rozhodnúť, že prepustenie nenadobudne účinnosť pred uplynutím najviac dvoch mesiacov po prijatí oznámenia.“
12.
V § 45 Arbeitsgerichtsgesetz (zákon o pracovných súdoch) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „ArbGG“) sa stanovuje:
„1.   Na [Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd)] sa zriaďuje veľký senát.
2.   Veľký senát rozhoduje, ak sa chce senát v určitej právnej otázke odchýliť od rozhodnutia iného senátu alebo veľkého senátu.
3.   Postúpenie veci veľkému senátu je prípustné len vtedy, ak senát, od ktorého rozhodnutia je zamýšľané sa odchýliť, na žiadosť senátu, ktorý prejednáva vec, vyhlásil, že trvá na svojom právnom názore… Dotknutý senát rozhoduje o žiadosti a odpovedi uznesením prijatým v zložení požadovanom na prijatie rozsudkov.
…“
III. Skutkový stav sporu vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
13.
DF bol zamestnancom spoločnosti V Handelsgesellschaft mbH (ďalej len „V“) od roku 1994. Dňa 1. decembra 2020 bolo voči tejto spoločnosti začaté konkurzné konanie a UR bol vymenovaný za správcu konkurznej podstaty.
14.
Dňa 2. decembra 2020 UR vypovedal pracovnú zmluvu DF s účinnosťou k 31. marcu 2021 a v období do 29. decembra 2020 ukončil všetkých 22 pracovných zmlúv spoločnosti dlžníčky, ktoré boli v októbri 2020 ešte platné. V priebehu 30 kalendárnych dní tak prepustil viac ako 5 zamestnancov.
15.
DF následne podal na Arbeitsgericht Hamburg (Pracovný súd Hamburg, Nemecko) žalobu na ochranu proti prepusteniu, ktorou sa domáhal jednak určenia, že pracovný pomer trvá, a jednak toho, aby bola UR uložená povinnosť ďalej zamestnávať DF až do právoplatného skončenia konania o ochrane proti prepusteniu. Na podporu svojej žaloby DF uvádza, že vypovedanie jeho pracovnej zmluvy je neplatné, keďže UR vopred neoznámil hromadné prepúšťanie v zmysle § 17 ods. 1 KSchG.
16.
UR navrhol zamietnuť žalobu DF, pričom tvrdil, že právna úprava týkajúca sa hromadného prepúšťania nebola uplatniteľná, keďže V mala v čase začatia konkurzného konania len 19 zamestnancov. Nebola tak dosiahnutá prahová hodnota na podanie uvedeného oznámenia stanovená v § 17 ods. 1 KSchG. Takéto oznámenie bolo vyhotovené až po 31. marci 2021.
17.
Rozsudkom z 20. apríla 2021 Arbeitsgericht Hamburg (Pracovný súd Hamburg) vyhovel žalobe DF.
18.
Rozsudkom z 3. februára 2022 Landesarbeitsgericht Hamburg (Krajinský pracovný súd Hamburg, Nemecko) zamietol odvolanie, ktoré podal UR proti tomuto rozsudku.
19.
UR následne podal proti tomuto rozsudku opravný prostriedok „Revision“ na Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, pričom prejednanie tohto opravného prostriedku bolo pridelené šiestemu senátu (Sechster Senat) tohto súdu (ďalej len „šiesty senát“).
20.
Uznesením z 11. mája 2023 tento senát konštatoval, že V v čase predmetného prepustenia „obvykle“ zamestnávala viac ako 20 pracovníkov, takže UR mal pred vypovedaním pracovnej zmluvy DF podať oznámenie o hromadnom prepúšťaní podľa § 17 ods. 1 bodu 1 KSchG.
21.
V ďalšom uznesení zo 14. decembra 2023 uvedený senát uviedol, že má pochybnosti, pokiaľ ide o sankciu, ktorá sa má uložiť v prípade nepodania takéhoto oznámenia, ako aj v prípade existencie ďalších možných porušení povinností v rámci postupu oznamovania podľa KSchG. Na rozdiel od svojej skoršej judikatúry ten istý senát usúdil, že táto sankcia nemôže byť dôvodom neplatnosti vypovedania zmluvy podľa § 134 BGB. Na jednej strane § 17 ods. 1 a 3 KSchG, ktorý stanovuje povinnosť predchádzajúceho oznámenia o hromadnom prepúšťaní, nemožno považovať za zákonný zákaz v zmysle § 134 BGB. Na druhej strane sankcia neplatnosti nie je stanovená ani v článku 4 ods. 1 smernice 98/59.
22.
Šiesty senát sa tak domnieva, že sankcia za pochybenia, ktorými je poznačený postup oznámenia o hromadnom prepúšťaní alebo jeho neoznámenie, nemôže byť dôvodom neplatnosti vypovedania pracovnej zmluvy. Stanovenie takejto sankcie prináleží výlučne vnútroštátnemu zákonodarcovi.
23.
Tento senát sa však domnieva, že v prejednávanej veci nemôže rozhodnúť v tomto zmysle, keďže súdna prax druhého senátu (Zweiter Senat) Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) (ďalej len „druhý senát“) týkajúca sa sankcií, ktoré sa majú uložiť v prípade porušenia povinností v rámci postupu oznamovania, mu neumožňuje odchýliť sa od skoršej judikatúry tohto posledného uvedeného senátu, keďže § 45 ods. 3 ArbGG stanovuje interný konzultačný postup, ktorého cieľom je odstrániť rozdiely vo výklade medzi jednotlivými senátmi tohto súdu.
24.
Na základe tohto ustanovenia tak šiesty senát svojím uznesením zo 14. decembra 2023 položil druhému senátu otázku, či „zotrváva na analýze…, podľa ktorej vypovedanie pracovnej zmluvy ako právny úkon porušuje zákonný zákaz v zmysle § 134 [BGB], čo spôsobuje neplatnosť [výpovede], ak v čase, keď došlo k tejto [výpovedi], nebolo podané platné oznámenie podľa § 17 ods. 1 a 3 [KSchG]“. Druhý senát totiž v doterajších rozhodnutiach zastával názor, že vypovedanie pracovnej zmluvy, ku ktorému došlo bez takéhoto predchádzajúceho oznámenia, je neplatné a nemôže viesť k ukončeniu uvedenej pracovnej zmluvy.
25.
Vzhľadom na otázku, ktorá mu bola položená, druhý senát pritom tiež považuje za možné, že – najmä na základe povinností uložených právom Únie – je neprimerané, aby sa takéto vypovedanie pracovnej zmluvy, ku ktorému došlo bez predchádzajúceho oznámenia o hromadnom prepúšťaní, stalo neplatným.
26.
Za týchto podmienok druhý senát Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) rozhodnutím z 1. februára 2024, ktoré bolo doručené Súdnemu dvoru 20. februára 2024, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 4 ods. 1 [smernice 98/59] vykladať v tom zmysle, že výpoveď v rámci hromadného prepúšťania, ktoré podlieha oznamovacej povinnosti, môže ukončiť pracovný pomer dotknutého zamestnanca až po uplynutí zákazu prepúšťania?
Ak je odpoveď na prvú otázku kladná:
2.
Vyžaduje sa na uplynutie zákazu prepúšťania nielen oznámenie o hromadnom prepúšťaní, ale aj to, že toto oznámenie spĺňa požiadavky článku 3 ods. 1 štvrtého pododseku smernice 98/59?
3.
Môže zamestnávateľ, ktorý dal výpovede podliehajúce oznamovacej povinnosti bez (riadneho) oznámenia o hromadnom prepúšťaní, podať riadne oznámenie s tým dôsledkom, že po uplynutí zákazu prepúšťania môže byť pracovný pomer dotknutých zamestnancov ukončený už skôr oznámenými výpoveďami?
Ak je odpoveď na prvé [dve] otázky kladná:
4.
Je v súlade s článkom 6 smernice 98/59, ak vnútroštátne právo ponecháva na príslušnom verejnom orgáne, aby nespochybniteľným spôsobom pre zamestnanca a záväzným pre pracovné súdy určil, kedy sa v konkrétnom prípade skončí zákaz prepúšťania, alebo musí mať zamestnanec nevyhnutne prístup k súdnemu preskúmaniu správnosti stanoviska verejného orgánu?“
27.
UR a Európska komisia predložili Súdnemu dvoru písomné pripomienky. Súdny dvor rozhodol, že v tejto veci nenariadi pojednávanie.
IV. Analýza
28.
Ako som už uviedol v úvode týchto návrhov, hoci prípustnosť tohto návrhu nebola spochybnená žiadnym z účastníkov konania, ktorí predložili písomné pripomienky, zdá sa mi vhodné vzhľadom na osobitosti konania, v rámci ktorého sa druhý senát obrátil na Súdny dvor, zaoberať sa týmto aspektom s cieľom rozptýliť prípadné pochybnosti o prípustnosti uvedeného návrhu (časť A), a až následne pristúpim k analýze podstaty návrhu na začatie prejudiciálneho konania (časť B)..
A. O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
29.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že § 45 ArbGG stanovuje osobitný postup v prípade rozdielov vo výklade medzi senátmi Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd). Vnútroštátny súd vysvetľuje, že podľa § 45 ods. 2 a 3 ArbGG sa senát Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) môže odchýliť od judikatúry iného senátu tohto súdu len pod podmienkou, že tento senát upustí od svojej analýzy v odpovedi na žiadosť v tomto zmysle, alebo pokiaľ tak neurobí, veľký senát Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) rozhodne o správnej odpovedi na právnu otázku, ktorá je podstatou rozporu. Ide teda o interný konzultačný postup, ktorého cieľom je odstrániť rozdiely vo výklade medzi jednotlivými senátmi tohto súdu a ktorého uplatnenie je podmienkou prípustnosti prejednania veci veľkým senátom. (
4
) Práve v rámci tohto postupu šiesty senát rozhodnutím zo 14. decembra 2023 položil druhému senátu otázku podľa § 45 ods. 3 prvej vety ArbGG.
30.
Vzhľadom na osobitosti uvedeného postupu by mohla vzniknúť otázka, či druhý senát predstavuje súdny orgán v zmysle článku 267 ZFEÚ. Zastávam však názor, že prístup, ktorý sa má v tomto kontexte prijať, by sa mohol riadiť nasledujúcimi úvahami.
31.
V prvom rade je ustálené, že mechanizmus návrhu na začatie prejudiciálneho konania predstavuje nástroj spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi. Podľa článku 267 ZFEÚ sú všetky súdy členských štátov oprávnené podať návrh na začatie prejudiciálneho konania. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pri posudzovaní, či má dotknutý orgán podávajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania povahu „súdneho orgánu“ v zmysle článku 267 ZFEÚ, čo je otázka, ktorá spadá výlučne do práva Únie, berie Súdny dvor do úvahy celý súbor prvkov, akými sú zriadenie tohto orgánu zákonom, jeho trvalá povaha, záväzný charakter jeho právnych aktov, kontradiktórna povaha konania, uplatňovanie právnych noriem uvedeným orgánom, ako aj jeho nezávislosť. (
5
)
32.
V tejto súvislosti je jasné, že z inštitucionálneho hľadiska druhý senát spĺňa všetky tieto kritériá. S výhradou overenia vnútroštátnym súdom totiž spis, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, neobsahuje žiadny prvok, ktorý by mohol spochybniť povahu súdneho orgánu v zmysle článku 267 ZFEÚ. (
6
)
33.
V druhom rade je dôležité pripomenúť, že podmienky, za akých Súdny dvor vykonáva svoju úlohu v oblasti prejudiciálnych konaní, nezávisia od povahy a cieľa sporových konaní začatých na vnútroštátnych súdoch. Článok 267 ZFEÚ odkazuje na rozhodnutie, ktoré má vydať vnútroštátny súd, bez toho, aby upravoval osobitný režim v závislosti od jeho povahy. (
7
) V tomto kontexte judikatúra Súdneho dvora pripisuje osobitný význam otázke, či je na vnútroštátnych súdoch prejednávaný spor a či majú tieto súdy rozhodnúť v rámci konania, ktoré sa má ukončiť rozhodnutím súdnej povahy. Len ak sú splnené tieto dve podmienky, môžu sa tieto súdy obrátiť na Súdny dvor. (
8
)
34.
Okrem toho Súdny dvor vo svojej judikatúre zdôrazňuje, že dôvodom podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je formulovanie poradných názorov na všeobecné alebo hypotetické otázky, ale potreba, ktorá je vnútorne spätá s efektívnym riešením takéhoto sporu. Ako vyplýva zo samotného znenia článku 267 ZFEÚ, požadované rozhodnutie o prejudiciálnej otázke musí byť „nevyhnutné“ na to, aby umožnilo vnútroštátnemu súdu „vydať rozsudok“ vo veci, ktorá mu bola predložená. (
9
) Súdny dvor tak už viackrát pripomenul, že tento súd má vydať rozhodnutie, pri ktorom bude môcť zohľadniť rozsudok z prejudiciálneho konania. (
10
)
35.
Je pravda, že druhý senát neprejednáva žiadny spor, keďže konkrétny spor medzi účastníkmi konania vo veci samej je prejednávaný pred šiestym senátom. Cieľom tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania je teda odpovedať na právne otázky, ktoré sú podstatou rozdielov vo výklade medzi týmito dvoma senátmi. Ako však vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, druhý senát sa obrátil na Súdny dvor v rámci povinného interného konzultačného postupu na Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd), ktorý má podľa môjho chápania § 45 ArbGG povahu incidenčného konania. Táto procesná fáza je teda s výhradou overenia vnútroštátnym súdom neoddeliteľnou súčasťou nemeckého súdneho konania prebiehajúceho na tomto súde, ktoré je ako celok spôsobilé umožniť vyriešenie sporu medzi UR a DF. Inými slovami, interný konzultačný mechanizmus stanovený v § 45 ArbGG je začlenený ako prechodná fáza do nemeckého súdneho konania, ktoré ako celok vedie k rozsudku šiesteho senátu. (
11
) V dôsledku toho odpoveď druhého senátu na základe § 45 ods. 3 ArbGG vzhľadom na skutkové okolnosti sporu prejednávaného pred šiestym senátom, ktorá bude poskytnutá na základe rozsudku z prejudiciálneho konania vydaného Súdnym dvorom, umožní šiestemu senátu rozhodnúť o podstate sporu vo veci samej, ktorý prejednáva.
36.
Postup týkajúci sa internej konzultácie, ktorý je neoddeliteľnou súčasťou celého súdneho konania prebiehajúceho na Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd), preto zodpovedá objektívnej potrebe, a to odstrániť rozdiely vo výklade medzi rôznymi senátmi tohto súdu, (
12
)čím sa umožní vyriešenie prebiehajúceho sporu. (
13
)
37.
Domnievam sa, že iný prístup, ako je uvedený v bode 35 vyššie, by v konečnom dôsledku mohol viesť k „fiktívnemu rozdrobeniu“ tohto typu vnútroštátnych konaní, hoci ide o jediný spor, keďže vychádza z tých istých skutkových okolností. Takéto umelé rozdrobenie nemeckého súdneho konania by malo za následok, že Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) by sa v rámci mechanizmu prejudiciálneho konania nemohol obrátiť na Súdny dvor počas fázy internej konzultácie medzi jeho senátmi, zatiaľ čo táto možnosť existuje v iných fázach toho istého konania. (
14
) Podľa môjho názoru by takýto výsledok nebol koherentný v tom zmysle, že z dôvodov hospodárnosti konania by mal mať tento súd možnosť obrátiť sa na Súdny dvor hneď, ako je potrebná otázka týkajúca sa výkladu práva Únie, a to aj vtedy, ak sa táto otázka vynára v rámci fázy internej konzultácie medzi jeho senátmi.
38.
V tejto súvislosti by som chcel na jednej strane pripomenúť, že Súdny dvor už konštatoval, že pojem „vydanie jeho rozhodnutia“ v zmysle článku 267 druhého odseku ZFEÚ „treba vykladať extenzívne“ a že tento pojem „treba chápať v tom zmysle, že zahŕňa celé konanie vedúce k rozsudku vnútroštátneho súdu“. (
15
) Podľa Súdneho dvora tento pojem zahŕňa teda „celý proces tvorby rozhodnutia“. (
16
)
39.
Na druhej strane v rozsudku Garofalo a i. (
17
) Súdny dvor už rozhodol, že návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ o otázkach položených vnútroštátnym súdom vyššieho stupňa, ktoré sa týkajú výkladu tohto článku a smernice 86/457/EHS (
18
) a ktoré boli vznesené v rámci viacerých mimoriadnych opravných prostriedkov podaných pani Garofalovou a desiatimi ďalšími lekármi, je prípustný. Generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer vo svojich návrhoch zastával názor, že tento orgán „si môže zachovať svoju súdnu povahu, aj keď sám nerozhoduje, ale vydáva stanoviská v rámci konania o spochybnení správnych aktov, ktoré je rovnako osobitným konaním ako mimoriadny opravný prostriedok“. (
19
) Súdny dvor tým, že konštatoval, že „toto stanovisko, ktoré obsahuje tak odôvodnenie, ako aj výrok, je neoddeliteľnou súčasťou konania, ktoré… ako jediné môže umožniť vyriešenie sporu medzi jednotlivcami a správnym orgánom“, teda uznal prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania, pričom vyhlásil, že „ak [uvedený orgán] vydáva stanovisko v rámci mimoriadneho opravného prostriedku, je súdnym orgánom v zmysle článku [267 ZFEÚ]“. (
20
)
40.
Chcem uviesť, že v prejednávanej veci podľa § 45 ods. 3 ArbGG fáza internej konzultácie, ktorej cieľom je odstrániť rozdiely vo výklade medzi jednotlivými senátmi Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd), povedie k rozhodnutiu súdnej povahy, a to k uzneseniu obsahujúcemu odôvodnenie a výrok. (
21
)
41.
V treťom a poslednom rade treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že súd, ktorý nerozhoduje v poslednom stupni, musí mať možnosť položiť Súdnemu dvoru otázky, ktoré mu robia starosti. (
22
) V dôsledku toho, pokiaľ vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje vo veci, zastáva názor, že v tejto veci vzniká otázka týkajúca sa výkladu práva Únie, má možnosť, prípadne povinnosť obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania bez toho, aby tejto možnosti alebo povinnosti mohla brániť vnútroštátna legislatíva alebo judikatúra. (
23
)
42.
Treba preto konštatovať, že v kontexte fázy internej konzultácie, ktorej cieľom je odstrániť rozdiely vo výklade medzi jednotlivými senátmi Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd), druhý senát z dôvodov uvedených v predchádzajúcich bodoch vyššie spĺňa podmienky stanovené Súdnym dvorom v jeho judikatúre, (
24
) a je teda oprávnený obrátiť sa na Súdny dvor s týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania.
43.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania musí byť vyhlásený za prípustný.
B. O prejudiciálnych otázkach
44.
Ďalej v týchto návrhoch v prvom rade preskúmam, či druhá a štvrtá otázka sú neprípustné vzhľadom na tvrdenia, ktoré v tejto súvislosti uviedli UR a Komisia. Keďže sa domnievam, že je to tak, budem v druhom rade analyzovať podstatu prvej a tretej otázky.
1.
O prípustnosti
45.
UR vo svojich písomných pripomienkach namieta neprípustnosť druhej a štvrtej otázky. V tejto súvislosti tvrdí, že vnútroštátny súd konkrétne neuviedol dôvody, pre ktoré sú tieto otázky relevantné pre vyriešenie sporu. Zamestnávateľ totiž nepodal žiadne oznámenie o hromadnom prepúšťaní, a preto uvedené otázky nie sú rozhodujúce.
46.
Komisia sa zase domnieva, že štvrtá otázka je neprípustná. Spor vo veci samej sa totiž netýka súladu oznámenia so smernicou 98/59, ale dôsledkov, ktoré má podľa tejto smernice absencia predchádzajúceho oznámenia o hromadnom prepúšťaní zo strany zamestnávateľa.
47.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že je ustálené, že konanie zavedené článkom 267 ZFEÚ je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého im Súdny dvor poskytuje výklad práva Únie potrebný pre tieto súdy na vyriešenie sporu, o ktorom majú rozhodnúť. (
25
) Cieľom tohto konania je priamo a vzájomne prispieť k vypracovaniu rozhodnutia, aby sa zabezpečilo jednotné uplatňovanie práva Únie vo všetkých členských štátoch. (
26
)
48.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora v rámci tejto súdnej spolupráce prináleží iba vnútroštátnym súdom, ktoré prejednávajú spor a ktoré musia niesť zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti každej veci posúdili tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní pre vyhlásenie ich rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladú Súdnemu dvoru. (
27
) Preto pokiaľ sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. (
28
)
49.
Hoci je pravda, že v prípade prejudiciálnych otázok týkajúcich sa práva Únie platí prezumpcia relevantnosti, treba zdôrazniť, že podľa ustálenej judikatúry dôvodom podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je formulovanie poradných názorov na všeobecné alebo hypotetické otázky, ale potreba, ktorá je vnútorne spätá s efektívnym riešením takéhoto sporu. (
29
)
50.
Pokiaľ ide o druhú otázku, vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či v prípade kladnej odpovede na prvú otázku sa má článok 4 ods. 1 smernice 98/59 vykladať v tom zmysle, že uplynutie doby zákazu prepúšťania v trvaní 30 dní (ďalej len „doba zákazu prepúšťania“) uvedenej v tomto ustanovení predpokladá nielen podanie oznámenia o hromadnom prepúšťaní, ale aj to, aby toto oznámenie bolo v súlade s článkom 3 ods. 1 štvrtým pododsekom tejto smernice.
51.
V prejednávanej veci sa domnievam, že táto otázka patrí medzi vyššie uvedené situácie, v ktorých môže byť prezumpcia relevantnosti prejudiciálnej otázky vyvrátená. (
30
) Cieľom tejto otázky je totiž určiť dôsledky prípadného predchádzajúceho oznámenia o hromadnom prepúšťaní príslušnému orgánu verejnej moci, ktoré nie je v súlade s požiadavkami článku 3 ods. 1 štvrtého pododseku smernice 98/59. Inak povedané, vnútroštátny súd chce vedieť, či hromadné prepúšťanie môže nadobudnúť účinnosť uplynutím doby zákazu prepúšťania napriek tomu, že oznámenie podané zamestnávateľom nie je v súlade s týmto ustanovením. Požadovaný výklad práva Únie v rámci uvedenej otázky sa teda netýka priamo predmetu sporu vo veci samej.
52.
V tejto súvislosti zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, jasne vyplýva, že v rámci sporu vo veci samej si dotknutý zamestnávateľ pred vypovedaním predmetnej pracovnej zmluvy nesplnil povinnosť podať takéto predchádzajúce oznámenie, stanovenú v článku 3 ods. 1 prvom pododseku smernice 98/59. Skutočnosť, že táto otázka by sa mohla ukázať ako relevantná v rámci interného konzultačného postupu podľa § 45 ArbGG, nemôže zbaviť uvedenú otázku jej hypotetickej povahy. (
31
)
53.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor konštatoval, že táto otázka je neprípustná.
54.
Pokiaľ ide o štvrtú otázku, vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či sa má v prípade kladnej odpovede na prvé dve otázky vykladať článok 6 smernice 98/59 v tom zmysle, že vnútroštátne právo ponecháva na príslušnom orgáne verejnej moci, aby spôsobom nespochybniteľným pre zamestnanca a záväzným pre pracovné súdy určil, kedy sa v konkrétnom prípade skončí doba zákazu prepúšťania, alebo či zamestnanec musí mať nevyhnutne prístup k súdnemu preskúmaniu dôvodnosti určenia vykonaného uvedeným orgánom.
55.
Chcem poznamenať, že vzhľadom na to, že za okolností sporu vo veci samej nedošlo k predchádzajúcemu oznámeniu o hromadnom prepúšťaní, zo žiadnej skutočnosti uvedenej v spise, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, nevyplýva, že by príslušný orgán verejnej moci skutočne s konečnou platnosťou a záväzne určil pre zamestnancov dátum skončenia doby zákazu prepúšťania, stanovenej v článku 4 ods. 1 smernice 98/59. V dôsledku toho má problém nastolený touto otázkou hypotetickú povahu, a teda nie je relevantný na účely vyriešenia sporu vo veci samej. Za týchto podmienok je prezumpcia relevantnosti tejto otázky, ako bola pripomenutá vyššie, vyvrátená. (
32
)
56.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor vyhlásil štvrtú otázku za neprípustnú.
2.
O veci samej
57.
Ďalej sa v týchto návrhoch budem zaoberať najskôr právnymi dôsledkami nesplnenia oznamovacej povinnosti voči príslušnému orgánu verejnej moci podľa článku 3 ods. 1 smernice 98/59, a najmä účinkami lehoty stanovenej v článku 4 ods. 1 tejto smernice a následne preskúmam možnosť a podmienky neskoršej nápravy situácie vyplývajúcej z tohto pôvodne opomenutého oznámenia.
a)
O rozsahu oznamovacej povinnosti voči príslušnému orgánu verejnej moci: účinky lehoty stanovenej v článku 4 ods. 1 prvom pododseku smernice 98/59
58.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 1 smernice 98/59 vykladať v tom zmysle, že vypovedanie pracovnej zmluvy v rámci hromadného prepúšťania, ktoré musí byť vopred oznámené príslušnému orgánu verejnej moci podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice, môže ukončiť pracovný pomer zamestnanca až po uplynutí doby zákazu prepúšťania stanovenej v tomto článku.
59.
V tejto súvislosti sa tento súd domnieva, že je rozhodujúce rozlišovať medzi situáciou neoznámenia hromadného prepúšťania a situáciou jeho oznámenia, ktoré nespĺňa formálne alebo hmotnoprávne podmienky stanovené vnútroštátnym právom alebo právom Únie. (
33
)
60.
V prejednávanej veci, ako som už uviedol, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že zamestnávateľ si pred vypovedaním pracovnej zmluvy DF nesplnil povinnosť predchádzajúceho oznámenia stanovenú v článku 3 ods. 1 prvom pododseku smernice 98/59. (
34
) Ide teda o situáciu, v ktorej hromadné prepúšťanie nebolo vopred oznámené a v súvislosti s ktorou tento súd vysvetľuje, že podľa vnútroštátneho práva pracovný pomer, ktorého sa týka vypovedanie zmluvy, pokračuje v súlade s § 18 ods. 1 KSchG až do uplynutia jednomesačnej doby zákazu prepúšťania.
61.
V tomto kontexte teda vzniká otázka, aké sú právne dôsledky nedodržania povinností stanovených v článkoch 3 a 4 smernice 98/59 zo strany zamestnávateľa.
62.
UR a Komisia sa rozchádzajú, pokiaľ ide o výklad tohto ustanovenia.
63.
V tejto súvislosti by som chcel na úvod pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry treba na účely výkladu ustanovenia práva Únie zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. Aj vývoj vzniku uvedeného ustanovenia môže poskytnúť relevantné prvky pre jeho výklad. (
35
) Začnem teda stručným preskúmaním znenia dotknutého ustanovenia.
1) Znenie
64.
Podľa článku 4 ods. 1 prvého pododseku smernice 98/59 „k plánovanému hromadnému prepúšťaniu oznámenému príslušnému verejnému orgánu môže dôjsť najskôr 30 dní po oznámení uvedenom v článku 3 ods. 1 bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia upravujúce individuálne práva vzhľadom na oznámenie o prepustení“.
65.
V tejto súvislosti, ako tvrdí Komisia, je nepochybné, že vypovedanie pracovnej zmluvy môže ukončiť pracovný pomer až po uplynutí lehoty stanovenej v článku 4 ods. 1 prvom pododseku smernice 98/59. (
36
)
66.
Tento výklad podľa môjho názoru vyplýva nielen z jasného znenia článku 4 ods. 1 prvého pododseku smernice 98/59, ale aj z kontextu a všeobecnej štruktúry tohto ustanovenia.
2) Kontext a všeobecná štruktúra
67.
Na úvod treba pripomenúť, že ak sú na uplatnenie smernice 98/59 splnené kvantitatívne a časové podmienky stanovené v jej článku 1, musia byť splnené aj dva súbory procesných povinností uložených zamestnávateľovi, ktorý uvažuje o hromadnom prepúšťaní. (
37
)
68.
Pokiaľ ide v prvom rade o povinnosti stanovené v rámci postupu informovania zástupcov zamestnancov a poradenia sa s nimi, (
38
) ktorý je stanovený v článku 2 smernice 98/59, treba zdôrazniť, že článok 2 ods. 2 prvý pododsek tejto smernice uvádza, že porady sa týkajú možností, ako zabrániť hromadnému prepúšťaniu alebo znížiť počet postihnutých pracujúcich a ako zmierniť následky prijatím sprievodných sociálnych opatrení, zameraných okrem iného na pomoc pri opätovnom zamestnaní alebo rekvalifikácii prepustených pracovníkov. (
39
) Konkrétne podľa článku 2 ods. 3 prvého pododseku uvedenej smernice je zamestnávateľ povinný poskytnúť zástupcom zamestnancov všetky potrebné informácie a v každom prípade im písomne oznámiť informácie uvedené v tomto ustanovení. Predloženie informácií príslušnému orgánu verejnej moci uvedené v článku 2 ods. 3 druhom pododseku tej istej smernice sa tak uskutočňuje výlučne na informačné a prípravné účely, aby príslušný orgán verejnej moci mohol prípadne účinne vykonávať svoje výsady uvedené v článku 4 smernice 98/59. (
40
)
69.
Pokiaľ ide v druhom rade o povinnosti stanovené v rámci postupu oznamovania zavedeného normotvorcom Únie v článkoch 3 a 4 smernice 98/59, treba pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice „zamestnávatelia písomne upovedomia príslušný verejný orgán o každom hromadnom prepúšťaní“. (
41
) Chcem poznamenať, že toto ustanovenie obsahuje hmotnoprávne pravidlo zahŕňajúce povinnosť zamestnávateľa vopred oznámiť každé plánované hromadné prepúšťanie.
70.
V tejto súvislosti netreba zabúdať na to, že skutočnosť, že táto povinnosť patrí do rámca postupu predchádzajúceho oznámenia príslušnému orgánu verejnej moci, znamená, že na rozdiel od povinností stanovených v rámci postupu informovania zástupcov zamestnancov a poradenia sa s nimi zamestnanci, ktorých sa bude týkať hromadné prepúšťanie, už boli určení, a že k tomuto prepúšťaniu nepochybne dôjde. V dôsledku toho, hoci povinnosti stanovené na jednej strane v článku 2 ods. 3 a na druhej strane v článku 3 ods. 1 smernice 98/59 majú zjavnú súvislosť, ide o odlišné povinnosti uložené v rámci dvoch rôznych postupov v priebehu procesu hromadného prepúšťania, a teda ich nevykonanie má odlišné právne dôsledky. Zdá sa, že tento rozdiel je dôvodom pochybností vnútroštátneho súdu.
71.
Po tomto objasnení musím pripomenúť, že Súdny dvor konštatoval, že články 3 a 4 smernice 98/59 stanovujú, že plánované hromadné prepúšťanie sa musí oznámiť príslušnému orgánu verejnej moci a že takéto prepúšťanie môže nadobudnúť účinnosť až po uplynutí určitej lehoty, ktorú tento orgán musí využiť na hľadanie riešení problémov vzniknutých na základe takto plánovaného hromadného prepúšťania. (
42
) Toto hľadanie riešení je totiž podľa článku 4 ods. 2 tejto smernice cieľom postupu oznamovania.
72.
Konkrétnejšie, ako už Súdny dvor vysvetlil, takáto oznamovacia povinnosť musí príslušnému orgánu verejnej moci umožniť, aby na základe všetkých informácií, ktoré mu predloží zamestnávateľ, preskúmal možnosti obmedzenia nepriaznivých dôsledkov uvedeného prepúšťania prostredníctvom opatrení prispôsobených údajom týkajúcim sa trhu práce a ekonomickej činnosti, v rámci ktorých dochádza k tomuto hromadnému prepúšťaniu. (
43
) Na tieto účely lehota 30 dní stanovená v článku 4 ods. 1 prvom pododseku smernice 98/59 v prípade, že si zamestnávateľ splnil oznamovaciu povinnosť podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice, zodpovedá podľa Súdneho dvora „minimálnej lehote“, ktorá je poskytnutá príslušnému orgánu verejnej moci. (
44
) Súdny dvor v tejto súvislosti už uviedol, že keďže článok 4 ods. 1 prvý pododsek uvedenej smernice výslovne ponecháva nedotknuté ustanovenia upravujúce individuálne práva vzhľadom na výpovednú lehotu, musí sa toto ustanovenie nutne vzťahovať na už podané výpovede, ktoré spôsobili začiatok plynutia takejto lehoty. (
45
)
73.
Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že právnym následkom doby zákazu prepúšťania je pozastavenie účinkov skončenia pracovného pomeru pre každého zamestnanca dotknutého hromadným prepúšťaním, ktorého pracovná zmluva bola vypovedaná, aby sa v konečnom dôsledku umožnilo príslušnému orgánu verejnej moci preskúmať možné riešenia v súlade s článkom 4 ods. 2 smernice 98/59. Tento orgán sa teda môže oprávnene domnievať, že pracovnoprávne vzťahy s dotknutými pracovníkmi sa neskončia pred uplynutím doby zákazu prepúšťania. Zastávam preto názor, že vypovedanie pracovnej zmluvy môže ukončiť pracovný pomer až po uplynutí lehoty stanovenej v článku 4 ods. 1 prvom pododseku tejto smernice.
74.
Domnievam sa, že tento výklad potvrdzujú aj ciele sledované uvedenou smernicou, ako aj jej genéza.
3) Ciele a genéza smernice 98/59
75.
V prvom rade pripomínam, že z odôvodnenia 2 smernice 98/59 vyplýva, že jej cieľom je posilniť ochranu pracujúcich v prípade hromadného prepúšťania pri zohľadnení potreby rovnovážneho hospodárskeho a sociálneho rozvoja v rámci Európskej únie. Podľa odôvodnení 3 a 7 tejto smernice majú byť konkrétne predmetom aproximácie právnych predpisov najmä pretrvávajúce rozdiely medzi platnými ustanoveniami členských štátov o opatreniach zameraných na zmiernenie následkov hromadného prepúšťania. (
46
) Ďalej podľa odôvodnenia 4 uvedenej smernice rozdiely medzi úrovňami ochrany, ktoré v oblasti hromadného prepúšťania zabezpečujú vnútroštátne právne predpisy, môžu mať priamy vplyv na fungovanie vnútorného trhu. (
47
)
76.
Ďalej chcem uviesť, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že hlavný cieľ smernice 98/59 spočíva v tom, aby hromadnému prepúšťaniu predchádzali porady so zástupcami zamestnancov, a v informovaní príslušného orgánu verejnej správy. (
48
) Táto smernica totiž zaisťuje len čiastočnú harmonizáciu pravidiel ochrany zamestnancov v prípade hromadného prepúšťania, konkrétne postupu, ktorý treba dodržať pri takomto prepúšťaní. (
49
)
77.
V súvislosti s postupom poradenia sa a informovania Súdny dvor už spresnil, že predovšetkým vzhľadom na účel povinnosti poskytnúť informácie a skutočnosť, že prichádza do úvahy vo fáze, keď zamestnávateľ iba plánuje hromadné prepúšťanie, činnosť príslušného orgánu verejnej moci nie je zameraná na posudzovanie individuálnej situácie každého z pracovníkov, ale jej cieľom je celkovo pochopiť plánované hromadné prepúšťanie. (
50
)
78.
Analogicky by sa dalo tvrdiť, že účelom povinnosti predchádzajúceho oznámenia o hromadnom prepúšťaní nemôže byť ani priznanie individuálnej ochrany pracovníkom, ktorých sa toto hromadné prepúšťanie týka. (
51
) V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že cieľom smernice 98/59 nie je zaviesť mechanizmus všeobecnej finančnej náhrady na úrovni Únie v prípade straty zamestnania. (
52
) Podmienky ochrany, ktorá sa má priznať zamestnancovi, ktorý bol prepustený v rámci protiprávneho hromadného prepúšťania v dôsledku porušenia kritérií, z ktorých má zamestnávateľ vychádzať pri určovaní zamestnancov, ktorí majú byť prepustení, totiž zjavne nemajú žiaden vzťah k povinnostiam oznámenia a poradenia sa vyplývajúcim z tejto smernice. Podľa Súdneho dvora ani tieto podmienky, ani uvedené kritériá výberu nepatria do pôsobnosti uvedenej smernice. V dôsledku toho zostávajú v pôsobnosti členských štátov. (
53
)
79.
Hlavný cieľ smernice 98/59, ktorým je zabezpečiť, aby pred hromadným prepúšťaním došlo k prerokovaniu so zástupcami zamestnancov a k informovaniu príslušného orgánu verejnej moci, by však bol ohrozený, ak by v rozpore s tým, čo stanovuje článok 4 ods. 1 tejto smernice, zamestnávateľ mohol ukončiť pracovný pomer zamestnanca pred oznámením, a teda pred uplynutím doby zákazu prepúšťania, ktorá začína plynúť od tohto oznámenia, čo by príslušnému orgánu verejnej moci zabránilo hľadať riešenie problémov, ktoré vznikli na základe plánovaného hromadného prepúšťania, ako to vyžaduje článok 4 ods. 2 uvedenej smernice.
80.
Napokon musím zdôrazniť, že na rozdiel od úvah UR je tento výklad podporený aj genézou smernice 98/59. Touto smernicou sa totiž prepracovala smernica 75/129/EHS (
54
), pričom do jej článkov 3 a 4 boli prebraté články 3 a 4 tejto poslednej uvedenej smernice bez toho, aby došlo k akejkoľvek podstatnej zmene. (
55
) Skutočnosť, že tieto články zostali nezmenené, podľa môjho názoru svedčí o rozhodnutí normotvorcu Únie zaviesť v týchto ustanoveniach povinnosť predchádzajúceho písomného oznámenia príslušnému orgánu verejnej moci o každom plánovanom prepúšťaní, ktoré nadobudne účinnosť najskôr 30 dní po tomto oznámení, čím sa táto lehota ponecháva na využitie tomuto orgánu.
81.
Je pravda, ako tvrdí UR, že pôvodný návrh Komisie týkajúci sa smernice 75/129 predpokladal zahrnutie povinnosti členských štátov zabezpečiť, „aby zástupcovia zamestnancov a zamestnanci mohli využiť súdne konania na účely plnenia povinností stanovených touto smernicou…, najmä konania
na zrušenie dotknutého hromadného prepúšťania bez ohľadu na možnosť začať ďalšie konania“. (
56
) UR z toho vyvodzuje, že normotvorca Únie sa neriadil návrhom Komisie zahrnúť povinnosť vyhlásiť za neúčinné hromadné prepúšťanie v prípade nedodržania smernice 98/59. Preto tvrdí, že tieto právne dôsledky nevyplývajú z tejto smernice, a teda môžu byť stanovené v právnej úprave členských štátov.
82.
Zastávam však názor, že toto tvrdenie UR nespochybňuje vyššie uvedený výklad, podľa ktorého zamestnávateľ nemôže ukončiť pracovný pomer zamestnanca pred podaním oznámenia, a teda pred uplynutím doby zákazu prepúšťania, ktorá začína plynúť od tohto oznámenia. (
57
) Uvedené tvrdenie má navyše tendenciu zamieňať (neprijatý) návrh Komisie stanoviť osobitné súdne konania v členských štátoch na účely vykonávania povinností stanovených v budúcej smernici s právnymi dôsledkami nedodržania smernice 98/59. Aj keď totiž neplatnosť dotknutého hromadného prepúšťania výslovne nevyplýva zo znenia ustanovení tejto smernice, vyplýva zo znenia článku 4 ods. 1 prvého pododseku, ako aj zo systému a štruktúry uvedenej smernice. Stačí poznamenať, že podľa tohto ustanovenia vykladaného a contrario hromadné prepúšťanie, ktorého zámer bol oznámený príslušnému orgánu verejnej moci, nemôže nadobudnúť účinnosť pred uplynutím lehoty 30 dní po oznámení, takže tento právny následok je implicitne stanovený v uvedenom ustanovení. (
58
)
83.
Výklad, podľa ktorého by členské štáty mohli stanoviť odlišné právne následky, najmä správne sankcie, ako to navrhol UR, by bol teda v rozpore jednak s hlavným cieľom smernice 98/59, ktorým je upraviť postup hromadného prepúšťania, t. j. zabezpečiť, aby takémuto prepúšťaniu predchádzala porada so zástupcami zamestnancov, ako aj oznámenie príslušnému orgánu verejnej moci, a jednak s cieľom posilniť ochranu pracovníkov v prípade hromadného prepúšťania. (
59
) Okrem toho by takýto výklad nezaručoval spravodlivú hospodársku súťaž. (
60
)
84.
Možno teda zhrnúť, že podľa môjho názoru je jasné, že nesplnenie povinností stanovených v článkoch 3 a 4 smernice 98/59 zo strany dotknutého zamestnávateľa nesmie zostať bez následkov, inak by bol ohrozený nielen cieľ tejto smernice, ale aj jej potrebný účinok.
85.
Preto sa domnievam, že na prvú prejudiciálnu otázku treba odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 smernice 98/59 sa má vykladať v tom zmysle, že vypovedanie pracovnej zmluvy v rámci hromadného prepúšťania, ktoré musí byť vopred oznámené príslušnému orgánu verejnej moci podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice, môže ukončiť pracovný pomer zamestnanca až po uplynutí doby zákazu prepúšťania stanovenej v tomto článku.
b)
O možnosti a podmienkach neskoršej nápravy predchádzajúceho oznámenia
86.
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 3 ods. 1 a článok 4 ods. 1 smernice 98/59 majú vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ, ktorý vypovedal pracovné zmluvy bez predchádzajúceho oznámenia príslušnému orgánu verejnej moci o hromadnom prepúšťaní v zmysle článku 3 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice, môže neskôr vykonať takéto oznámenie, v dôsledku čoho po uplynutí doby zákazu prepúšťania stanovenej v článku 4 ods. 1 prvom pododseku uvedenej smernice môžu pracovné pomery zaniknúť na základe predchádzajúceho vypovedania pracovných zmlúv.
87.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že výpoveď v rámci hromadného prepúšťania, na ktorú sa vzťahuje povinnosť predchádzajúceho oznámenia, môže nadobudnúť účinnosť až od okamihu, keď došlo k takémuto oznámeniu. Podľa tohto súdu sú účinky takejto výpovede „pozastavené“ podľa § 18 ods. 1 KSchG až do okamihu, kým nedôjde k podaniu pôvodne opomenutého oznámenia, aby príslušný úrad práce mohol pripraviť sprostredkovanie práce pre pracovníkov dotknutých hromadným prepúšťaním. V tejto súvislosti sa uvedený súd domnieva, že skutočnosť, že doba zákazu prepúšťania začína plynúť až od neskoršieho oznámenia, zaručuje, že príslušný orgán verejnej moci má k dispozícii minimálnu lehotu, teda dobu zákazu prepúšťania, na hľadanie riešení problémov vzniknutých na základe dotknutého hromadného prepúšťania v súlade s článkom 4 ods. 2 a 3 smernice 98/59. Podľa jeho názoru rozsudok Junk tomu nebráni.
88.
UR a Komisia sa nezhodujú v otázke, či zamestnávateľ, ktorý vypovedal pracovné zmluvy bez predchádzajúceho oznámenia, môže podať oznámenie neskôr, v dôsledku čoho vypovedanie dotknutých pracovných zmlúv nadobudne účinnosť uplynutím doby zákazu prepúšťania bez toho, aby bolo potrebné nové vypovedanie pracovnej zmluvy.
89.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí UR, podľa ktorého v prípade nedodržania smernice 98/59 nesmie byť dotknutá platnosť hromadného prepúšťania a pracovný pomer sa má skončiť uplynutím výpovednej lehoty, z mojej analýzy prvej prejudiciálnej otázky vyplýva, že keďže vypovedanie pracovnej zmluvy v rámci hromadného prepúšťania, ktoré musí byť predmetom oznámenia, môže ukončiť pracovný pomer zamestnanca až po uplynutí doby zákazu prepúšťania stanovenej v tejto smernici, výklad, podľa ktorého by výpovede mohli nadobudnúť účinnosť pred predchádzajúcim oznámením, nie je vzhľadom na znenie, štruktúru a ciele uvedenej smernice možný. Takýto výklad nevyplýva ani z rozsudku Junk.
90.
Po prvé, pokiaľ ide o význam procesných povinností stanovených v smernici 98/59, treba ešte raz pripomenúť, že čiastočná harmonizácia pravidiel ochrany zamestnancov v prípade hromadného prepúšťania sa týka len postupu, ktorý treba dodržať pri takomto prepúšťaní. (
61
) To znamená, že na vypovedanie pracovných zmlúv zamestnávateľ, ktorý plánuje hromadné prepúšťanie, musí splniť povinnosti uložené touto smernicou, ktoré patria do dvoch odlišných a po sebe nasledujúcich postupov týkajúcich sa v prvom rade informovania a poradenia sa (článok 2 tejto smernice) a následne oznamovania (články 3 a 4 uvedenej smernice). (
62
) Inými slovami, tieto dva postupy tvoria dvojfázovú postupnosť, kde na jednej strane rámec týkajúci sa prerokovania zamestnávateľa so zástupcami zamestnancov a ich informovania v súvislosti s hromadným prepúšťaním, ktoré plánuje uskutočniť, navrhol zákonodarca EÚ tak, aby predchádzal oznámeniu príslušnému orgánu verejnej moci o plánovanom hromadnom prepúšťaní, a na druhej strane sa toto povinné oznámenie chápe tak, že predchádza zamýšľanému vypovedaniu pracovných zmlúv v rámci uvedeného plánu.
91.
V tejto súvislosti by som chcel zdôrazniť, že doslovný, systematický a teleologický výklad nepodporuje možnosť zmeniť poradie povinností zamestnávateľa stanovených v článkoch 2, 3 a 4 smernice 98/59 ani ich vynechať. (
63
) Treba predovšetkým pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 1 štvrtého pododseku tejto smernice musí oznámenie obsahovať „všetky dôležité informácie, ktoré sa týkajú plánovaného hromadného prepúšťania a porád so zástupcami zamestnancov podľa článku 2, a najmä dôvody prepúšťania, počet pracovníkov, ktorí majú byť prepustení, počet bežne zamestnaných pracovníkov a obdobie, za ktoré sa prepustenie má uskutočniť“. (
64
)
92.
Inými slovami, z existujúcich väzieb medzi dvoma postupmi stanovenými v smernici 98/59 vyplýva, že v súlade článkom 3 ods. 1 tejto smernice úloha príslušného orgánu verejnej moci závisí od priebehu a výsledku postupu informovania zástupcov zamestnancov a poradenia sa s nimi. Cieľom povinnosti zamestnávateľa predložiť písomné informácie zástupcom zamestnancov, stanovenej v článku 2 ods. 3 prvom pododseku tejto smernice, je totiž celkovo pochopiť plánované hromadné prepúšťanie. Neexistencia povinnosti predloženia informácií príslušnému orgánu verejnej moci uvedenej v článku 2 ods. 3 druhom pododseku uvedenej smernice by mu tak bránila účinne vykonávať svoje výsady uvedené v článku 4 tej istej smernice. (
65
)
93.
Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že na účely posúdenia významu dodržiavania procesných povinností stanovených v smernici 98/59 treba pripomenúť, že tieto postupy boli normotvorcom Únie koncipované tak, aby prispievali k ochrane zamestnancov a tým zabezpečili, aby sa zamestnávateľ pri hromadnom prepúšťaní najskôr poradil so zástupcami zamestnancov a informoval ich, a následne písomne oznámil príslušnému orgánu verejnej moci každý plán hromadného prepúšťania, aby sa zachovala právna istota týchto pracovníkov počas celého postupu hromadného prepúšťania.
94.
Po druhé, pokiaľ ide o judikatúru Súdneho dvora, ako som už uviedol, z rozsudku Junk jasne vyplýva, že zamestnávateľ nemôže vypovedať pracovné zmluvy pred tým, ako začne uvedené postupy. (
66
) Práve preto Súdny dvor pripomenul, že v súlade s článkom 4 ods. 1 prvým pododsekom smernice 98/59 je vypovedanie pracovných zmlúv účinné až uplynutím 30-dňovej lehoty po oznámení, čo zodpovedá minimálnej lehote, ktorá musí byť poskytnutá príslušnému orgánu verejnej moci na hľadanie riešení pre dotknutých pracovníkov. (
67
) Zdôraznil tak skutočnosť, že výpovedná lehota uplynie len pod podmienkou dodržania tejto lehoty po oznámení a že táto výhrada uplynutia výpovednej lehoty odlišnej od lehoty stanovenej touto smernicou by stratila zmysel, ak by žiadna výpoveď nezačala plynúť. (
68
) Za týchto podmienok Súdny dvor konštatoval, že články 3 a 4 uvedenej smernice nezakazujú, aby pracovné zmluvy boli vypovedané počas prebiehajúceho postupu stanoveného týmito článkami, pokiaľ tieto výpovede boli podané po oznámení o plánovanom hromadnom prepúšťaní príslušnému orgánu verejnej moci. (
69
)
95.
Po tretie a v závere súhlasím s názorom Komisie, podľa ktorého tento výklad na jednej strane zaručuje nielen to, že príslušný orgán verejnej moci má k dispozícii účinnú dobu zákazu prepúšťania na hľadanie riešení pre dotknutých pracovníkov, ale rovnako aj to, že títo pracovníci môžu predpokladať, že vypovedanie ich pracovnej zmluvy nadobudne voči nim účinnosť. Na druhej strane takýto výklad umožňuje dotknutým zamestnancom disponovať touto lehotou na účely overenia, či bolo oznámenie podané v súlade s požiadavkami uplatniteľnými na hromadné prepúšťanie podľa smernice 98/59. Uvedený výklad tak môže zaručiť ochranu zamestnancov v prípade hromadného prepúšťania a zároveň zabrániť negatívnym dôsledkom vyplývajúcim z nedodržania procesných povinností stanovených touto smernicou zo strany zamestnávateľa, a to konkrétne jednak absencii informovania zástupcov zamestnancov a poradenia sa s nimi, a jednak neistote týchto zamestnancov, pokiaľ ide o okamih nadobudnutia účinnosti vypovedania ich pracovných zmlúv, aby bola zachovaná ich právna istota. (
70
)
96.
Na rozdiel od vnútroštátneho súdu sa teda nedomnievam, že právne dôsledky v prípade oneskoreného oznámenia v riadnej a náležitej forme môžu spočívať v dočasnom pozastavení právnych účinkov uvedeného vypovedania pracovných zmlúv. Poradie postupov a s tým súvisiacich povinností stanovených v rámci týchto postupov, ako sú koncipované normotvorcom Únie, by totiž bolo spochybnené, ak by zamestnávateľ mohol podať oznámenie po vypovedaní dotknutých pracovných zmlúv prostredníctvom takéhoto dočasného pozastavenia. Podľa môjho názoru by konštatovanie, že po uplynutí doby zákazu prepúšťania stanovenej v článku 4 ods. 1 prvom pododseku smernice 98/59 možno pracovné pomery ukončiť v dôsledku predchádzajúcich vypovedaní pracovných zmlúv, bolo v rozpore s potrebným účinkom tejto smernice.
97.
Keďže v prejednávanej veci bolo vypovedanie sporných pracovných zmlúv uskutočnené bez toho, aby došlo k predchádzajúcemu oznámeniu o hromadnom prepúšťaní, z článku 4 ods. 1 prvého pododseku smernice 98/59 vyplýva, že toto vypovedanie nikdy nenadobudlo účinnosť, keďže vzhľadom na absenciu tohto oznámenia lehota 30 dní nikdy nezačala plynúť.
98.
Zastávam teda názor, že článok 3 ods. 1 a článok 4 ods. 1 smernice 98/59 sa majú vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ, ktorý vypovedal pracovné zmluvy bez predchádzajúceho oznámenia príslušnému orgánu verejnej moci o hromadnom prepúšťaní v zmysle článku 3 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice, nemôže neskôr vykonať takéto oznámenie, pretože by to malo za následok, že po uplynutí doby zákazu prepúšťania stanovenej v článku 4 ods. 1 prvom pododseku uvedenej smernice môžu pracovné pomery zaniknúť na základe predchádzajúceho vypovedania pracovných zmlúv. Na nápravu situácie vyplývajúcej z oznámenia, ktoré bolo pôvodne opomenuté, musí zamestnávateľ najprv v riadnej a náležitej forme oznámiť plánované hromadné prepúšťanie príslušnému orgánu verejnej moci a následne pristúpiť k novému vypovedaniu dotknutých pracovných zmlúv, ktoré v súlade s článkom 4 ods. 1 prvým pododsekom smernice 98/59 nadobudne účinnosť najskôr 30 dní po podaní oznámenia. (
71
)
V. Návrh
99.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal druhému senátu Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko) takto:
1.
Článok 4 ods. 1 smernice Rady 98/59/ES z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/1794 zo 6. októbra 2015,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
vypovedanie pracovnej zmluvy v rámci hromadného prepúšťania, ktoré musí byť vopred oznámené príslušnému orgánu verejnej moci podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice, môže ukončiť pracovný pomer zamestnanca až po uplynutí doby zákazu prepúšťania stanovenej v tomto článku.
2.
Článok 3 ods. 1 a článok 4 ods. 1 smernice 98/59, zmenenej smernicou 2015/1794,
sa majú vykladať v tom zmysle:
zamestnávateľ, ktorý vypovedal pracovné zmluvy bez predchádzajúceho oznámenia príslušnému orgánu verejnej moci o hromadnom prepúšťaní v zmysle článku 3 ods. 1 prvom pododseku tejto smernice, nemôže neskôr vykonať takéto oznámenie, pretože by to malo za následok, že po uplynutí doby zákazu prepúšťania stanovenej v článku 4 ods. 1 prvom pododseku uvedenej smernice môžu pracovné pomery zaniknúť na základe predchádzajúceho vypovedania pracovných zmlúv.
Na nápravu situácie vyplývajúcej z oznámenia, ktoré bolo pôvodne opomenuté, musí zamestnávateľ najprv v riadnej a náležitej forme oznámiť plánované hromadné prepúšťanie príslušnému orgánu verejnej moci a následne pristúpiť k novému vypovedaniu dotknutých pracovných zmlúv, ktoré v súlade s článkom 4 ods. 1 prvým pododsekom smernice 98/59, zmenenej smernicou 2015/1794, nadobudne účinnosť najskôr 30 dní po podaní oznámenia.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Smernica Rady z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania (Ú. v. ES L 225, 1998, s. 16; Mim. vyd. 05/003, s. 327), zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/1794 zo 6. októbra 2015 (Ú. v. EÚ L 263, 2015, s. 1) (ďalej len „smernica 98/59“).
(
3
)	Rozsudok z 27. januára 2005 (C‑188/03, ďalej len „rozsudok Junk, EU:C:2005:59, bod 53).
(
4
)	Pokiaľ ide o zloženie veľkého senátu, pozri WULLENKORD, S.: ArbGG § 45. In: ROLFS, C., GIESEN, R., MEßLING, M., UDSCHING, P: Beck’scher Online-Kommentar, 73. vyd. Munich: Beck, 1. septembra 2024, bod 1.
(
5
)	Pozri najmä rozsudky z 30. júna 1966, Vaassen-Göbbels (61/65, EU:C:1966:39, s. 395); zo 17. septembra 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, bod 23); z 31. mája 2005, Syfait a i. (C‑53/03, EU:C:2005:333, bod 29), ako aj z 26. septembra 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, bod 35 a citovaná judikatúra). Kritérium nestrannosti bolo doplnené Súdnym dvorom v rozsudku z 19. septembra 2006, Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, bod 48).
(
6
)	Tento aspekt je naproti tomu nastolený vo veci C‑402/24, Sewel, v súčasnosti prebiehajúcej na Súdnom dvore, ktorú inicioval šiesty senát v rámci iného vnútroštátneho konania týkajúceho sa odlišných situácií a skutkových okolností, ktoré však súvisia so situáciami a skutkovými okolnosťami prejednávanej veci (pozri v tejto súvislosti poznámku pod čiarou 33 nižšie). Tento senát vyjadruje pochybnosti o kontradiktórnej povahe konania uvedeného v § 45 ArbGG, a teda o povahe druhého senátu ako „súdneho orgánu“ v zmysle článku 267 ZFEÚ. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 267 ZFEÚ nepodmieňuje podanie na Súdny dvor kontradiktórnou povahou tohto konania. V tejto fáze stačí poukázať na to, že Súdny dvor už rozhodol, že požiadavka kontradiktórneho konania nie je absolútnym kritériom na určenie povahy orgánu ako súdneho orgánu v zmysle tohto článku. Účastníci konania však musia mať možnosť byť vypočutí aj bez toho, aby konanie malo nevyhnutne kontradiktórnu povahu [pozri najmä rozsudky zo 17. septembra 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, bod 31); zo 16. decembra 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, bod 63), ako aj z 31. januára 2013, D. a A. (C‑175/11, EU:C:2013:45, bod 88)]. Hoci v rámci konzultačného postupu vo veci samej pred druhým senátom účastníci konania nemuseli proti sebe oficiálne vystupovať ako navrhovateľ a odporca, v každom prípade sa zdá, že títo účastníci konania zjavne mali napriek tomu možnosť predložiť písomné a ústne pripomienky. Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, totiž vyplýva, že pojednávanie pred šiestym senátom bolo prerušené až do rozhodnutia druhého senátu. Okrem toho autori z oblasti nemeckej právnej vedy, ktorí komentujú § 45 ArbGG, v tejto súvislosti vysvetľujú, že účastníci konania majú možnosť predložiť pripomienky v rámci prípadného postúpenia veľkému senátu Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd). Navyše, ak si riešenie sporu prejednávaného pred príslušným senátom (v tomto prípade šiestym senátom) vyžaduje nové pojednávanie, rozhodnutie vydané veľkým senátom sa oznámi účastníkom konania a následne sa uskutoční pojednávanie. Naopak, ak v tomto štádiu už nie je potrebné pojednávanie, účastníci konania musia byť vypočutí (pozri ZIMMERMANN, B.: ArbGG § 45 Großer Senat. In: NATTER, E. a GROSS, R. (ed.): Arbeitsgerichtsgesetz, Handkommentar. 2. vyd. Baden-Baden: Nomos, 2013, body 1 až 27, § 23 a 24).
(
7
)	Rozsudky zo 16. decembra 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302, bod 33), a zo 6. októbra 2021, W.Ż. (Senát Najvyššieho súdu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné – Vymenovanie) (C‑487/19, ďalej len „rozsudok W.Ż., EU:C:2021:798, bod 83).
(
8
)	Pozri najmä rozsudky z 31. mája 2005, Syfait a i. (C‑53/03, EU:C:2005:333, bod 29); z 31. januára 2013, Belov (C‑394/11, EU:C:2013:48, bod 39); W.Ż. (bod 84 a citovaná judikatúra), ako aj z 26. septembra 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, bod 36 a citovaná judikatúra).
(
9
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. marca 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, body 44 a 45); z 23. novembra 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvosť rodiny) (C‑374/22, EU:C:2023:902, bod 15), ako aj zo 16. mája 2024, Toplofikacija Sofija (Pojem bydlisko žalovaného) (C‑222/23, EU:C:2024:405, bod 40 a citovaná judikatúra).
(
10
)	Pozri rozsudok zo 16. mája 2024, Toplofikacija Sofija (Pojem bydlisko žalovaného) (C‑222/23, EU:C:2024:405, bod 41 a citovaná judikatúra).
(
11
)	Podľa môjho chápania § 45 ArbGG a s výhradou overenia vnútroštátnym súdom nemecké súdne konanie prebiehajúce v tejto veci zahŕňa niekoľko fáz, konkrétne spor prejednávaný pred príslušným senátom (v tomto prípade šiestym senátom), konzultácie s iným senátom v prípade rozdielov vo výklade (v tomto prípade s druhým senátom), postúpenie veci veľkému senátu, ak dožiadaný senát vyhlási, že trvá na svojom stanovisku, a rozsudok vydaný príslušným senátom na účely rozhodnutia sporu, ktorý prejednáva.
(
12
)	Chcem zdôrazniť, že Súdny dvor v rozsudku W.Ż. (bod 94 a citovaná judikatúra) rozhodol, že návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podal Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) [Najvyšší súd (občianskoprávny senát), Poľsko] zasadajúci v zložení siedmich sudcov a ktorých cieľom bolo umožniť mu rozhodnúť o otázkach nastolených v rámci sporu na Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) [Najvyšší súd (občianskoprávny senát)] zasadajúcom v zložení troch sudcov, sú prípustné, aby tento posledný uvedený súd mohol prípadne rozhodnúť o merite sporu vo veci samej, ktorý prejednával.
(
13
)	V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor sa už vecne zaoberal návrhom na začatie prejudiciálneho konania, v rámci ktorého vznikla otázka deklaratórnej povahy, keďže vnútroštátne právo umožňovalo podať takýto návrh a táto otázka zodpovedala objektívnej potrebe vyriešiť spor, ktorý bol riadne predložený vnútroštátnemu súdu. Pozri rozsudok z 10. decembra 2018, Wightman a i. (C‑621/18, EU:C:2018:999, bod 31 a citovaná judikatúra).
(
14
)	Pozri poznámku pod čiarou 6 vyššie. Pozri tiež WULLENKORD, S.: ArbGG § 45. In: ROLFS, C., GIESEN, R., MEßLING, M., UDSCHING, P.: Beck’scher Online-Kommentar, bod 1, c. d.
(
15
)	Pozri analogicky rozsudok z 11. júna 2015, Fahnenbrock a i. (C‑226/13, C‑245/13 a C‑247/13, EU:C:2015:383, bod 30 a citovaná judikatúra). Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V týchto spojených veciach išlo o otázky výkladu procesných ustanovení práva Únie, ktoré sa týkali konaní vo veci samej len nepriamo.
(
16
)	Pozri analogicky rozsudok zo 17. februára 2011, Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, bod 42).
(
17
)	Rozsudok zo 16. októbra 1997 (C‑69/96 až C‑79/96, EU:C:1997:492).
(
18
)	Smernica Rady z 15. septembra 1986 o špecializačnej lekárskej príprave vo všeobecnej lekárskej praxi (Ú. v. ES L 267, 1986, s. 26).
(
19
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer v spojených veciach Garofalo a i. (C‑69/96 až C‑79/96, EU:C:1997:330, bod 27).
(
20
)	Rozsudok zo 16. októbra 1997, Garofalo a i. (C‑69/96 až C‑79/96, EU:C:1997:492, body 24 a 27). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
21
)	Je pravda, že v uznesení z 9. januára 2024, Sąd Najwyższy (C‑658/22, EU:C:2024:38, bod 35), Súdny dvor vyhlásil návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný plénom občianskoprávneho senátu Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) za zjavne neprípustný. Ak totiž tomuto súdu predloží právne otázky jeho prvý predseda s cieľom odstrániť rozdiely vo výklade medzi súdmi rozhodujúcimi vo veci samej, rozhoduje toto zloženie všeobecným rozhodnutím, ktoré nadobudne silu právnej zásady bez toho, aby sa rozhodoval akýkoľvek spor medzi účastníkmi konania. Ako som však už uviedol, v prejednávanej veci je situácia odlišná, keďže uznesenie druhého senátu, ktoré bude vydané v rámci fázy internej konzultácie a ktoré zohľadní rozsudok Súdneho dvora, umožní šiestemu senátu rozhodnúť o podstate sporu, ktorý prejednáva (pozri v tejto súvislosti body 35 a 40 vyššie).
(
22
)	Rozsudky zo 16. januára 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, bod 4); z 9. marca 2010, ERG a i. (C‑378/08, EU:C:2010:126, bod 32); z 15. novembra 2012, Bericap Záródástechnikai (C‑180/11, EU:C:2012:717, bod 55), ako aj zo 6. novembra 2014, Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345, bod 27). Pozri tiež rozsudok z 18. mája 2021, Asociaţia Forumul Judecătorilor din România a i. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19, EU:C:2021:393, bod 133).
(
23
)	Pozri najmä rozsudky z 5. apríla 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, bod 34), a z 23. novembra 2021, IS (Nezákonnosť uznesenia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania) (C‑564/19, EU:C:2021:949, bod 70).
(
24
)	Pozri body 33 a 34 vyššie.
(
25
)	Uznesenie z 26. januára 1990, Falciola (C‑286/88, EU:C:1990:33, bod 7). Pozri tiež rozsudky zo 16. júla 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, bod 22); z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 83), ako aj z 24. októbra 2024, Kwantum Nederland a Kwantum België (C‑227/23, EU:C:2024:914, bod 33).
(
26
)	Pozri rozsudok z 1. decembra 1965, Schwarze (16/65, EU:C:1965:117), a uznesenie z 5. marca 1986, Wünsche (69/85, EU:C:1986:104, bod 12).
(
27
)	Rozsudky z 29. novembra 1978, Redmond (83/78, EU:C:1978:214, bod 25); z 21. apríla 1988, Pardini (338/85, EU:C:1988:194, bod 8); zo 4. júla 2006, Adeneler a i. (C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 41), ako aj zo 14. septembra 2023, Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, bod 28).
(
28
)	Pozri rozsudky z 18. októbra 1990, Dzodzi (C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 35); z 15. decembra 1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, bod 59); z 22. novembra 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, bod 35), ako aj zo 6. októbra 2022, Contship Italia (C‑433/21 a C‑434/21, EU:C:2022:760, bod 23).
(
29
)	Pozri rozsudok zo 7. novembra 2024, Adusbef (Morandiho most) (C‑683/22, EU:C:2024:936, bod 38 a citovaná judikatúra).
(
30
)	Pozri bod 49 vyššie.
(
31
)	Pozri analogicky rozsudok z 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851, bod 58).
(
32
)	Pozri bod 49 vyššie.
(
33
)	Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že prejednávaná vec sa týka situácie neoznámenia hromadného prepúšťania. Naproti tomu vo veci C‑402/24, Sewel, ktorá v súčasnosti prebieha na Súdnom dvore, sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora najmä na možnosť opravy alebo doplnenia nesprávneho oznámenia podľa článku 3 smernice 98/59.
(
34
)	Pozri bod 51 vyššie.
(
35
)	Pozri najmä rozsudok z 13. júla 2023, G GmbH (C‑134/22, ďalej len „rozsudok G GmbH, EU:C:2023:567, bod 25 a citovaná judikatúra).
(
36
)	Rozsudok Junk (bod 50).
(
37
)	Hoci články 2 a 3 smernice 98/59 odkazujú jeden na druhý, treba rozlišovať medzi dvoma postupmi stanovenými touto smernicou. Ako uviedol generálny advokát Tizzano v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, body 57 a 61), z uvedenej smernice vyplýva „procesná postupnosť, ktorá sa člení na dve odlišné a po sebe nasledujúce fázy“. Pokiaľ ide o postup oznamovania, „zamestnávateľ sa v oznámení musí o tejto fáze [poradenia a informovania] zmieniť (článok 3 ods. 1 tretí pododsek [tej istej] smernice)“.
(
38
)	Tento postup predchádza každému vypovedaniu pracovnej zmluvy. Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Tizzano vo veci Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, bod 58).
(
39
)	Pozri rozsudok zo 17. marca 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, bod 40 a citovaná judikatúra).
(
40
)	Rozsudok G GmbH (bod 36).
(
41
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V tejto súvislosti je vhodné uviesť, že povinnosti zamestnávateľa stanovené smernicou 98/59 v rámci postupu informovania zástupcov zamestnancov a poradenia sa s nimi a povinnosti stanovené v rámci postupu predchádzajúceho oznámenia príslušnému orgánu verejnej moci, ako uviedol generálny advokát Pikamäe vo veci G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:268, body 38 až 41), „prispievajú k ochrane zamestnancov v prípade hromadného prepúšťania“ a „nie sú úplne oddelené. Naopak existujú súvislosti medzi týmito dvoma povinnosťami, z ktorých vyplýva, že úloha príslušného verejného orgánu závisí od priebehu a výsledku postupu informovania zástupcov zamestnancov a poradenia sa s nimi. Túto súvislosť preukazuje najmä člán[ok] 3 ods. 1 [tejto smernice]“.
(
42
)	Pokiaľ ide o výklad článku 2 ods. 3 smernice 98/59, pozri rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, bod 40), a rozsudok G GmbH (bod 35).
(
43
)	V tomto ohľade treba pripomenúť, že článok 4 ods. 3 prvý pododsek smernice 98/59 priznáva členským štátom možnosť „udeliť príslušnému verejnému orgánu právomoc predĺžiť počiatočnú lehotu na 60 dní po oznámení [plánu hromadného prepúšťania], ak problémy spôsobené plánovaným hromadným prepúšťaním nebudú pravdepodobne vyriešené v počiatočnom období“. Zároveň majú členské štáty v súlade s článkom 4 ods. 1 druhým pododsekom tejto smernice možnosť skrátiť túto 30-dňovú lehotu.
(
44
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Junk (bod 51).
(
45
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Junk (bod 52). Podľa Súdneho dvora by výhrada týkajúca sa uplynutia výpovednej lehoty odlišnej od lehoty stanovenej smernicou 98/59 stratila zmysel, ak by žiadna výpoveď nezačala plynúť.
(
46
)	Pozri rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, bod 27).
(
47
)	Ako už Súdny dvor uviedol, cieľom pravidiel ochrany stanovených smernicou 98/59 je aproximovať tiež povinnosti, ktoré z týchto pravidiel vyplývajú pre podniky Únie. Pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. mája 2015, Lyttle a i. (C‑182/13, EU:C:2015:317, bod 43 a citovaná judikatúra), ako aj z 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, bod 41).
(
48
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. marca 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, bod 40 a citovaná judikatúra).
(
49
)	Pozri v tejto súvislosti body 67 a 69 vyššie. V tomto zmysle, ako uviedol generálny advokát Pikamäe v návrhoch, ktoré predniesol vo veci G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:268, bod 23), smernica 98/59 prispieva k zabezpečeniu poctivej hospodárskej súťaže tým, že znižuje riziko, že zamestnávateľ sa rozhodne využiť existenciu právnych predpisov poskytujúcich nižšiu úroveň ochrany zamestnania v niektorých členských štátoch.
(
50
)	Pozri rozsudok G GmbH (bod 37).
(
51
)	V tejto súvislosti právna veda uvádza, že smernica 98/59 sa líši od mnohých iných smerníc Únie v oblasti pracovného práva tým, že neposkytuje pracovníkom základnú sociálnu ochranu v oblasti osobitných práv; pozri najmä Van der MEI, A. P.: Collective redundancies: judicial fine-tuning of a classic concept of EU labour law. In: European Law Review, zv. 42, č. 1, 2017, s. 82 až 91, najmä s. 82 a 91.
(
52
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 17. marca 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, bod 41 a citovaná judikatúra). Pre úplnosť je vhodné pripomenúť, že Súdny dvor v rozsudku z 30. apríla 2015, USDAW a Wilson (C‑80/14, EU:C:2015:291, bod 65), symetricky zdôraznil, že článok 5 smernice 98/59 priznáva členským štátom právo uplatňovať alebo prijať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú výhodnejšie pre pracujúcich, alebo podporovať či dovoliť uplatňovanie kolektívnych dohôd výhodnejších pre pracujúcich. Tiež však spresnil, že členský štát nemôže najmä prijať vnútroštátne opatrenie, ktoré by síce mohlo zaručiť posilnenú úroveň ochrany práv zamestnancov pred hromadným prepúšťaním, avšak malo by za následok, že zbaví články 2 až 4 uvedenej smernice ich potrebného účinku. O takú situáciu by šlo v prípade vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá podmieňuje hromadné prepúšťanie predchádzajúcemu súhlasu orgánu verejnej moci, ak z dôvodu napríklad kritérií, z hľadiska ktorých sa má uvedený orgán vyjadriť, alebo spôsobu, akým ich tento orgán konkrétne vykladá a uplatňuje, je akákoľvek skutočná možnosť zamestnávateľa pristúpiť k takémuto hromadnému prepúšťaniu v praxi vylúčená [rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, body 35 až 38)].
(
53
)	Rozsudok zo 17. marca 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, bod 42).
(
54
)	Smernica Rady zo 17. februára 1975 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 1975, L 48, s. 29). Táto smernica bola zmenená smernicou Rady 92/56/EHS z 24. júna 1992, ktorou sa mení smernica 75/29/EHS o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 245, 1992, s. 3), a následne bola prepracovaná smernicou 98/59.
(
55
)	Pozri v tejto súvislosti návrh smernice Rady z 13. novembra 1991, ktorou sa mení smernica 75/129 [KOM(91) 292 v konečnom znení], s. 14, ako aj zmenený návrh smernice Rady [KOM(92) 127 v konečnom znení] z 31. marca 1992, s. 2 a 3. Povinnosti podobné tým, ktoré sú obsiahnuté v článkoch 3 a 4 smernice 98/59, už boli stanovené v článku 1 ods. 1 a článku 2 pôvodného návrhu smernice 75/129 [pozri návrh Komisie Rade z 8. novembra 1972, KOM(72) 1400, s. 5 a 6].
(
56
)	Pozri návrh článku 5a v návrhu smernice Rady z 13. novembra 1991, ktorou sa mení smernica 75/129 [KOM(91) 292 v konečnom znení], s. 20, a zmenený návrh smernice Rady, ktorou sa mení smernica 75/129 [KOM(92) 127 v konečnom znení], s. 14. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
57
)	Pozri najmä bod 79 vyššie.
(
58
)	Pozri § 18 ods. 1 a 2 KSchG.
(
59
)	Pozri odôvodnenie 2 smernice 98/59, ako aj bod 75 vyššie.
(
60
)	Pre zamestnávateľa by mohlo byť najmä výhodnejšie zaplatiť pokutu ako platiť pracovníkom mzdu počas 30 dní. Pozri v tejto súvislosti poznámku pod čiarou 49 vyššie.
(
61
)	Pozri bod 76 vyššie.
(
62
)	Pozri body 67 až 69 vyššie.
(
63
)	Pokiaľ ide o hlavný cieľ smernice 98/59, pozri bod 76 vyššie.
(
64
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V tejto súvislosti – ako zdôrazňujú niektorí autori z oblasti právnej vedy – predchádzajúce oznámenie možno riadne vykonať až po úplnom ukončení postupu informovania a poradenia sa. Pozri v tomto zmysle najmä DORSSEMONT, F.: Case C‑55/02, Commission v. Portuguese Republic; Case C‑188/03, Imtraud Junk v. Wolfgang Kühnel. In: Common Market Law Review, zv. 43, 2006, s. 225 až 241, najmä s. 240.
(
65
)	Pozri body 68 a 70 vyššie, ako aj citovanú judikatúru.
(
66
)	Rozsudok Junk (bod 41).
(
67
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Junk (body 50 a 51). Pozri body 67 až 69 vyššie.
(
68
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Junk (bod 52). Pozri bod 72 vyššie.
(
69
)	Rozsudok Junk (bod 53).
(
70
)	Pozri bod 93 vyššie.
(
71
)	Ako uvádza Komisia, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vypovedanie pracovnej zmluvy DF listom z 2. decembra 2020 nikdy nenadobudlo účinnosť z dôvodu absencie oznámenia. Na nápravu tejto situácie zamestnávateľ najprv po uplynutí výpovednej lehoty, teda 31. marca 2021, podal oznámenie príslušnému orgánu verejnej moci, a následne 21. apríla 2021 opätovne vypovedal pracovnú zmluvu, ktorej výpovedná lehota uplynula 31. júla 2021.