Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA TAMARA ĆAPETA
prezentate la 16 aprilie 2026(1)
Cauza C‑23/25 [Sutuska(i)]
AS
împotriva
Bank Millennium S.A.
[cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia)]
„ Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Directiva 93/13/CEE – Articolul 6 alineatul (1) – Articolul 7 alineatul (1) – Efecte ale constatării caracterului abuziv al unei clauze contractuale – Contract nul – Contracte de asigurare încheiate ca garanție a unui contract de credit nul – Posibilitatea de a valorifica creanțe care depășesc rambursarea sumelor convenite în contract și plata dobânzilor moratorii – Dreptul unui consumator la rambursarea primelor de asigurare – Polițe de asigurare care acoperă fie riscurile creditorului, fie riscurile împrumutatului – Proporționalitate ”
I.      Introducere
1.        Prezenta cauză privește consecințele anulării unui contract încheiat cu un consumator care conținea clauze abuzive în sensul Directivei privind clauzele abuzive(2).
2.        Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia), instanța de trimitere, a statuat că un contract de credit ipotecar încheiat între un consumator și o bancă era nul, deoarece a constatat că respectivul contract conținea clauze abuzive. Instanța menționată trebuie să se pronunțe acum cu privire la aspectul dacă banca este obligată să ramburseze consumatorului sumele plătite în legătură cu o serie de polițe de asigurare la care banca respectivă l‑a obligat pe acesta să subscrie la momentul încheierii contractului.
II.    Istoricul litigiului, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
3.        La 14 martie 2007, AS, împrumutata
și reclamanta din litigiul principal, a încheiat cu Bank Millennium, pârâta în litigiul principal, un contract de credit ipotecar pe termen lung indexat în funcție de francul elvețian.
4.        Contractul conținea o clauză care prevedea că ratele împrumutului urmau să fie achitate în zloți polonezi (PLN) după conversie, prin aplicarea cursului de vânzare al francului elvețian în conformitate cu tabelul cursurilor de schimb valutar aplicate de bancă în ziua plății. Instanța de trimitere a constatat caracterul abuziv al acestei clauze privind cursul de schimb valutar și, prin urmare, printr‑o hotărâre parțială pronunțată la 16 ianuarie 2025, a constatat nulitatea întregului contract. Potrivit dreptului național, nulitatea unui contract impune părților contractante să restituie toate prestațiile de care au beneficiat în temeiul respectivului contract.
5.        Pe lângă rambursarea ratelor împrumutului, AS solicită suma de 15 108,15 PLN (aproximativ 3 573 de euro), care reprezintă primele plătite pentru cele patru polițe de asigurare încheiate în legătură cu contractul de împrumut.
6.        Din decizia de trimitere reiese că aceste polițe erau (i) asigurarea pentru contribuție proprie redusă (loan‑to‑value, LTV)(3), (ii) asigurarea‑punte(4), (iii) asigurarea imobiliară și (iv) asigurarea de viață.
7.        Instanța de trimitere arată că, în cadrul procedurii pendinte în fața sa, nu s‑a contestat faptul că banca trebuie să ramburseze împrumutatei cuantumul primelor plătite pentru asigurarea care acoperă riscul propriu al băncii, și anume polițele de asigurare pentru contribuție proprie redusă și de tip punte.
8.        Există însă o controversă cu privire la aspectul dacă împrumutatul poate recupera primele achitate pentru asigurarea care îi protejează riscurile proprii, și anume polițele de asigurare imobiliară și de viață.
9.        Astfel cum explică instanța de trimitere, punctul de vedere care prevalează în jurisprudența internă este că banca nu este obligată să ramburseze împrumutatului primele de asigurare din aceste din urmă categorii, deoarece contractele respective nu sunt legate intrinsec de contractul de împrumut, chiar dacă băncii i se cesionează drepturile în temeiul acestor polițe. Instanța de trimitere argumentează că împrumutatul (în cazul asigurării imobiliare) și moștenitorii săi (în cazul asigurării de viață) rămân beneficiarii reali în temeiul acestor polițe; dacă suma asigurată depășește suma datorată băncii, surplusul este plătibil direct împrumutatului în temeiul asigurării imobiliare sau celorlalți beneficiari în temeiul asigurării de viață.
10.      Această interpretare se bazează, după cum explică instanța de trimitere, pe faptul că un contract de împrumut obligă numai împrumutatul să constituie o garanție; acesta nu impune obligația de a achita primele de asigurare. Această din urmă obligație decurge din contractele de asigurare propriu‑zise și din dispozițiile relevante ale Ustawa – Kodeks cywilny (Legea privind Codul civil) din 23 aprilie 1964 (Dz. U. nr. 16, poziția 93), în versiunea aplicabilă litigiului principal, care reglementează polițele de asigurare imobiliară și de viață. În consecință, contractul de împrumut, contractul de asigurare imobiliară și contractul de asigurare de viață reprezintă raporturi juridice independente. Declararea nulității contractului de împrumut nu lipsește de validitate contractele de asigurare, ci doar lipsește de eficacitate mecanismele de garanție aferente acestora, și anume cesiunea dreptului la despăgubire ce rezultă din asigurarea imobiliară în favoarea băncii și desemnarea băncii drept beneficiar al sumei asigurate în temeiul poliței de asigurare de viață. Prin urmare, împrumutatul păstrează dreptul la despăgubire în temeiul poliței de asigurare imobiliare, iar moștenitorii păstrează orice beneficiu ar putea decurge din polița de asigurare de viață.
11.      Instanța de trimitere arată în continuare că, dacă contractul de asigurare imobiliară ar fi declarat nul, împrumutatul ar fi considerat neasigurat de la data încheierii contractului de împrumut, o ipoteză factuală pe care instanțele sunt reticente să o transforme în realitate. În plus, întrucât beneficiarii reali ai primelor sunt împrumutatul sau moștenitorii acestuia, orice cerere de rambursare a acestor prime ar trebui să fie îndreptată împotriva societății de asigurări, iar nu împotriva băncii. În acest context, banca acționează doar ca intermediar, prin colectarea primelor de la împrumutat și transferarea acestora către asigurator fără a primi niciun beneficiu. Această situație este diferită de asigurarea pentru riscul propriu a băncii (polițele de asigurare de tip punte și pentru contribuție proprie redusă), unde banca este titularul poliței și unicul beneficiar, ceea ce face ca rambursarea primelor respective să constituie o chestiune distinctă.
12.      În pofida interpretării dispozițiilor naționale care prevalează în jurisprudența internă, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă privarea unui consumator de dreptul de a solicita rambursarea primelor în discuție, ca urmare a pronunțării unei decizii de anulare a unui contract de împrumut, este contrară articolului 6 alineatul (1) și articolului 7 alineatul (1) din Directiva privind clauzele abuzive.
13.      Instanța de trimitere arată că, potrivit jurisprudenței Curții, este necesar să se considere în principiu că o clauză contractuală declarată abuzivă nu a existat niciodată, astfel încât aceasta nu poate avea efect în ceea ce privește consumatorul(5).
14.      Prin urmare, instanța de trimitere ridică problema dacă lipsa de validitate a contractului de împrumut trebuie să conducă de asemenea la rambursarea primelor de asigurare legate de acest contract. Această instanță exprimă îndoieli cu privire la proporționalitatea unei asemenea soluții. O interpretare mai adecvată, în opinia sa, ar fi aceea că invalidarea unui contract de împrumut nu determină anularea contractelor de asigurare în sine, ci doar lipsește de eficacitate mecanismele de garanție aferente acestora (cesiunea dreptului la despăgubire ce rezultă din asigurarea imobiliară și desemnarea băncii ca beneficiar al sumei aferente asigurării de viață).
15.      Având îndoieli cu privire la corecta interpretare a dispozițiilor menționate anterior ale Directivei privind clauzele abuzive, instanța trimitere a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții de Justiție următoarea întrebare preliminară:
„În contextul constatării nulității în totalitate a unui contract de credit încheiat de un profesionist cu un consumator pentru motivul că conținea clauze abuzive fără care nu putea continua să existe, articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din [Directiva privind clauzele abuzive], precum și principiile efectivității și proporționalității trebuie interpretate în sensul că se opun unei interpretări jurisprudențiale a dispozițiilor naționale potrivit căreia:
–        banca este obligată să restituie consumatorului valoarea costurilor suportate de consumator pentru asigurarea riscurilor bancare, cum ar fi asigurarea pentru contribuție proprie redusă și asigurarea‑punte, care constituiau garanții pentru rambursarea creditului;
–        banca nu este obligată să restituie consumatorului valoarea costurilor suportate de consumator pentru asigurarea riscurilor consumatorului, cum ar fi asigurarea imobiliară și asigurarea de viață, care constituiau garanții pentru rambursarea creditului?”
16.      AS, Bank Millennium, guvernele polonez și portughez, precum și Comisia Europeană au prezentat Curții observații scrise.
17.      La 22 ianuarie 2026 a avut loc o ședință în cadrul căreia Bank Millennium, guvernul polonez și Comisia au prezentat observații orale.
III. Analiză
18.      Prezenta cauză se înscrie într‑o lungă serie de hotărâri în care Curtea a interpretat efectele declarării nulității contractelor de credit indexate în funcție de francul elvețian în temeiul Directivei privind clauzele abuzive.
19.      Cu toate acestea, prezenta trimitere preliminară ridică o problemă inedită privind efectele declarării nulității unui contract de credit ipotecar asupra mai multor contracte de asigurare legate de acest contract, o chestiune care nu a fost încă abordată în jurisprudența Curții.
20.      Reclamanta din litigiul principal susține că toate primele de asigurare plătite de un consumator în executarea unui contract de credit a cărui nulitate este constatată ulterior în temeiul faptului că conținea o clauză abuzivă ar trebui restituite pentru motivul că au fost plătite în cadrul unui contract de credit nul și că erau, așadar, nedatorate.
21.      În schimb, Bank Millennium, guvernele polonez și portughez, precum și Comisia susțin că, spre deosebire de polițele aferente asigurării pentru contribuție proprie redusă și asigurării‑punte, obligația împrumutatului de a plăti primele de asigurare imobiliară și de asigurare de viață nu decurge din dispozițiile contractului de credit, ci din clauzele contractelor de asigurare însele. În consecință, nulitatea contractului de credit nu ar avea ca efect nulitatea contractelor de asigurare imobiliară și de asigurare de viață, ci doar ineficacitatea cesiunii către bancă a creanțelor care decurg din aceste contracte.
22.      În acest sens, instanța de trimitere solicită în esență Curții să confirme dacă este permisă, în temeiul Directivei privind clauzele abuzive, o interpretare a dreptului național care conferă împrumutatului dreptul de a solicita restituirea primelor plătite pentru asigurarea pentru contribuție proprie redusă și pentru asigurarea‑punte, dar nu și a primelor plătite pentru asigurarea imobiliară și asigurarea de viață.
23.      Pentru a răspunde la această întrebare, vom aminti mai întâi pe scurt jurisprudența pertinentă (A), înainte de a ne prezenta punctul de vedere cu privire la această situație particulară (B).
A.      Jurisprudența pertinentă a Curții
24.      Astfel cum se prevede în mod expres la articolul 6 alineatul (1) din Directiva privind clauzele abuzive și se precizează în jurisprudența Curții, atunci când o instanță constată caracterul abuziv al unei clauze cuprinse într‑un contract încheiat cu un consumator, acea clauză nu creează obligații pentru consumator(6).
25.      Deși revine în principiu statelor membre sarcina de a defini efectele juridice ale constatării caracterului abuziv al unei clauze contractuale(7), Curtea a precizat că instanțele naționale sunt obligate să elimine clauza abuzivă din contract și nu o pot înlocui nici cu o interpretare a voinței părților pentru a evita anularea contractului, nici cu o dispoziție națională cu caracter supletiv(8). Din acest motiv, în cazul în care un contract nu poate continua să existe fără clauza abuzivă, instanțele naționale sunt obligate să anuleze contractul în întregime. Tocmai aceasta a fost situația în speță, întrucât instanța de trimitere a statuat că contractul nu putea continua să existe fără clauza abuzivă și, în consecință, a declarat nulitatea întregului contract. Această constatare a instanței naționale nu a fost contestată.
26.      În plus, deși în principiu revine statelor membre sarcina de a determina consecințele juridice pe care le implică constatarea nulității unui contract, aceste consecințe trebuie să fie compatibile cu dreptul Uniunii și în special cu obiectivele urmărite de Directiva privind clauzele abuzive(9).
27.      În această privință, Curtea a statuat că dreptul național de transpunere a directivei menționate trebuie în special să faciliteze realizarea a două obiective.
28.      În primul rând, dreptul național trebuie să permită restabilirea în drept și în fapt a situației în care s‑ar fi găsit consumatorul în lipsa acestei clauze abuzive, mai concret prin instituirea unui drept la restituirea avantajelor dobândite în mod nejustificat, în detrimentul său, de profesionist în temeiul respectivei clauze abuzive(10). Este necesar să se recunoască un efect restitutoriu similar atunci când caracterul abuziv al clauzelor unui contract încheiat între un consumator și un profesionist determină nu numai nulitatea acestor clauze, ci și nevaliditatea contractului în totalitate(11).
29.      În al doilea rând, dreptul național nu trebuie să compromită efectul disuasiv urmărit de Directiva privind clauzele abuzive. Acest obiectiv are un caracter mai general și urmărește să descurajeze profesioniștii să utilizeze clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii(12).
30.      În Hotărârea Bank M, invocată de părțile din prezenta procedură, Curtea a sintetizat această jurisprudență după cum urmează: „compatibilitatea cu dreptul Uniunii a normelor naționale care reglementează consecințele practice ale nulității unui contract de împrumut ipotecar ca urmare a prezenței unor clauze abuzive depinde de aspectul dacă normele respective, pe de o parte, permit restabilirea în drept și în fapt a situației în care s‑ar fi aflat consumatorul în lipsa acestui contract și, pe de altă parte, nu compromit efectul disuasiv urmărit de [Directiva privind clauzele abuzive]”(13).
31.      În ceea ce privește restabilirea în drept și în fapt a situației în care s‑ar găsi consumatorul în lipsa acestei clauze abuzive, reiese în mod clar din jurisprudență că consumatorii trebuie să aibă dreptul cel puțin la rambursarea ratelor lunare plătite și a costurilor plătite pentru executarea acestui contract, precum și la plata dobânzilor de întârziere la rata legală începând cu data punerii în întârziere(14). În plus, în Hotărârea Bank M, Curtea a statuat în general că nu rezultă că creanțele care depășesc rambursarea ratelor plătite și a costurilor suportate pentru executarea acestui contract compromit cele două obiective ale Directivei privind clauzele abuzive(15). Cu toate acestea, Curtea nu a examinat încă dreptul consumatorilor de a solicita rambursarea plăților aferente polițelor de asigurare legate de contractul de credit ipotecar.
32.      În opinia noastră, acceptarea solicitărilor de restituire a plăților aferente tuturor celor patru tipuri de asigurări în discuție în prezenta cauză nu ar compromite, ci mai curând ar contribui atât la obiectivul de a restabili situația în care se găsea împrumutata anterior încheierii contractului lovit de nulitate, cât și la efectul disuasiv urmărit de Directiva privind clauzele abuzive.
33.      Cu toate acestea, Curtea a statuat de asemenea că, atunci când evaluează dreptul național, instanțele naționale trebuie să țină seama de principiul proporționalității. Aceasta înseamnă că, deși este adevărat că restituirea plăților aferente celor patru tipuri de asigurare ar putea contribui la obiectivele Directivei privind clauzele abuzive, dreptul național nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor urmărite(16).
34.      Din această perspectivă, instanța de trimitere a explicat în decizia sa de trimitere că a permite consumatorilor să solicite restituirea sumelor plătite cu titlu de asigurare imobiliară și de asigurare de viață poate fi disproporționat. Un astfel de argument ar pleda în favoarea confirmării jurisprudenței interne care prevalează, care se opune ca un împrumutat să solicite restituirea primelor plătite pentru polițele de asigurare de viață și de asigurare imobiliară, chiar și atunci când încheierea acestor polițe a constituit o condiție a contractului de credit care a fost declarat nul deoarece conținea o clauză abuzivă. Potrivit instanței de trimitere, o interpretare mai adecvată ar putea fi aceea că nulitatea unui contract de credit nu determină nulitatea acestor contracte de asigurare în sine, ci doar lipsește de eficacitate mecanismele de garantare aferente acestora, și anume cesiunea creanței de asigurare imobiliară și desemnarea băncii ca beneficiar al sumei asigurate prin asigurarea de viață. Potrivit unei astfel de interpretări, împrumutatul ar rămâne acoperit de ambele polițe de asigurare și, prin urmare, nu ar putea solicita rambursarea primelor plătite pentru aceste polițe.
B.      Analiza prezentei cauze
35.      Jurisprudența Curții citată anterior permite să se concluzioneze că o bancă este în principiu obligată să ramburseze toate plățile efectuate de împrumutat în legătură cu un contract care a fost ulterior declarat nul deoarece conținea clauze abuzive.
36.      După cum s‑a arătat mai sus, plățile efectuate de împrumutată în legătură cu primele două tipuri de asigurare, și anume asigurarea pentru contribuție proprie redusă și asigurarea‑punte, par a fi indisolubil legate de contractul de credit în sine.
37.      Potrivit deciziei de trimitere și interpretării instanței de trimitere, pare a fi de necontestat faptul că banca trebuie să restituie unei consumatoare primele plătite pentru cele două polițe care acoperă riscurile proprii ale băncii. Într‑adevăr, se poate afirma că aceste polițe sunt indisociabile de contractul declarat nul, întrucât nu ar exista fără contractul de credit ipotecar; banca, iar nu împrumutata, este titulara poliței de asigurare și banca este singura beneficiară a oricărei plăți.
38.      În această privință, nu există niciun motiv pentru ca Curtea să nu fie de acord cu instanța de trimitere și, în consecință, ar trebui să răspundă în acest sens la prima parte a întrebării preliminare.
39.      Prin urmare, singurele două plăți care necesită o evaluare suplimentară sunt primele plătite pentru polițele de asigurare imobiliară și de asigurare de viață, pentru care jurisprudența națională dominantă pare să priveze debitorii de dreptul de a solicita rambursarea.
40.      În primul rând, trebuie amintit că Directiva privind clauzele abuzive, care constituie un instrument de armonizare minimă(17), lasă la latitudinea statelor membre să adopte normele detaliate privind protecția consumatorilor împotriva clauzelor abuzive din contractele încheiate cu consumatorii. În acest sens, statele membre dispun de putere de apreciere și pot aplica soluții juridice diferite pentru a asigura restabilirea situației în care s‑ar fi găsit împrumutatul în lipsa clauzei abuzive și pentru a descuraja profesioniștii să includă clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii. Directiva privind clauzele abuzive impune doar ca cel puțin aceste două obiective să fie îndeplinite.
41.      În acest sens, instanța națională, iar nu Curtea, este cea mai în măsură să concluzioneze dacă normele de drept național, apreciate în contextul întregii sale ordini juridice naționale, sunt adecvate și necesare pentru îndeplinirea obiectivelor Directivei privind clauzele abuzive.
42.      În consecință, Curtea poate doar să ofere îndrumări instanței naționale cu privire la elementele care trebuie luate în considerare la efectuarea unei astfel de aprecieri.
43.      Astfel, în sensul prezentei cauze, vom propune câteva elemente care ar putea fi pertinente pentru instanța de trimitere atunci când decide dacă este necesar să infirme interpretarea dominantă a dreptului național, potrivit căreia reclamanta din litigiul principal nu ar avea dreptul de a solicita restituirea primelor plătite pentru polițele de asigurare de viață și de asigurare imobiliară, nici chiar atunci când încheierea acestor polițe a constituit o condiție a contractului de credit care a fost declarat nul deoarece conținea o clauză abuzivă.
44.      Aceste două polițe de asigurare, pe de o parte, acoperă anumite riscuri pentru bancă, ce apar în cazul deteriorării bunului imobil ipotecat sau în cazul decesului împrumutatului, dar, pe de altă parte, acoperă și anumite riscuri pe care împrumutatul le suportă independent de împrumut. Toți participanții la ședință, precum și instanța de trimitere(18) au convenit că aceste polițe de asigurare au funcția dublă menționată.
45.      Având în vedere dubla funcție a acestor două polițe de asigurare, plățile efectuate în legătură cu acestea ar putea fi interpretate fie ca fiind indisolubil legate de contractul de credit ipotecar, fie ca fiind independente de acest contract.
46.      Pe de o parte, s‑ar putea afirma că împrumutata a încheiat aceste polițe de asigurare doar pentru că reprezentau condiții pentru obținerea creditului(19). Într‑o asemenea interpretare, restituirea plăților aferente acestor polițe putea fi considerată necesară pentru restabilirea situației în care se găsea împrumutata înainte de încheierea contractului, ea neavând nicio obligație de a efectua astfel de plăți înainte de existența contractului de credit.
47.      În plus, solicitarea restituirii plăților pentru aceste polițe de asigurare, care erau legate de contractul de credit despre care s‑a constatat că conține clauze abuzive, ar putea într‑adevăr spori efectul disuasiv urmărit de Directiva privind clauzele abuzive.
48.      Aceste argumente pledează în favoarea constatării potrivit căreia consumatorii au dreptul de a solicita restituirea primelor plătite pentru aceste polițe.
49.      Pe de altă parte, jurisprudența Curții impune în principiu „restituirea avantajelor dobândite în mod nejustificat, în detrimentul [consumatorului], de către profesionist în temeiul [clauzei] abuzive”(20).
50.      În prezenta cauză, dat fiind că primele respective sunt aferente unor polițe de asigurare de viață și de asigurare imobiliară, ambele fiind în beneficiul consumatoarei, acestea nu sunt în sine în detrimentul consumatoarei. În primul rând, astfel cum s‑a confirmat în cadrul ședinței, AS a avut libertatea de a alege compania de asigurări cu care a încheiat polițele. În al doilea rând, în litigiul principal nu s‑a contestat faptul că polițele de asigurare au fost executate în mod corespunzător; asigurătorul a oferit o garanție efectivă asupra bunului și persoanei consumatoarei, care acoperă riscuri precum incendiile, inundațiile, decesul, invaliditatea etc. Aceste beneficii nu erau doar ipotetice. Chiar și în absența unui eveniment care să dea naștere unei cereri de despăgubire, asigurătorul a suportat riscul în bilanțul său, a menținut rezervele necesare și a suportat costurile reale de reasigurare pentru a‑și acoperi expunerea potențială. Pe toată durata acestor polițe, asigurătorul a rămas „expus riscului”, oferind consumatoarei protecție continuă și o garanție financiară imediată. Întrucât primele constituiau o contraprestație legitimă pentru riscurile asumate, plata acestora reprezintă un serviciu care a fost efectiv prestat și evaluat din punct de vedere economic.
51.      Prin urmare, orice solicitare de restituire a acestor prime este nu numai post festum, ci se dovedește de asemenea dificil de evaluat în contextul unei prestări de servicii atât de incontestabile. Astfel, s‑ar putea afirma că restituirea valorii aferente polițelor de asigurare de viață și de asigurare imobiliară în împrejurări precum cele din litigiul principal ar depăși simpla restabilire a situației în care s‑ar fi aflat consumatorul în lipsa clauzei abuzive; aceasta ar oferi de fapt consumatorului o asigurare gratuită, fără nicio cheltuială personală.
52.      Este adevărat că, în cadrul politicilor Uniunii, articolul 169 TFUE și articolul 38 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene impun conferirea unui nivel înalt de protecție consumatorilor, care se află într‑o poziție de inferioritate în raport cu profesioniștii, întrucât trebuie considerați ca fiind mai puțin informați, mai slabi din punct de vedere economic și mai puțin experimentați din punct de vedere juridic decât cocontractanții lor(21). Cu toate acestea, este la fel de adevărat că jurisprudența Curții recunoaște că protecția consumatorului nu are un caracter absolut(22).
53.      În acest sens, chiar dacă polițele de asigurare imobiliară și de asigurare de viață în cauză sunt profitabile și pentru bancă(23), aceste beneficii nu rezultă din clauza abuzivă în sine. În această privință, este important să se sublinieze că Directiva privind clauzele abuzive are ca obiectiv nu să determine nulitatea contractelor care conțin clauze abuzive, ci să realizeze un echilibru între drepturile și obligațiile părților contractante, de natură să restabilească egalitatea între acestea(24).
54.      Astfel, normele naționale, al căror obiectiv este de a readuce consumatorul în situația sa inițială în lipsa clauzei abuzive, nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv principal al Directivei privind clauzele abuzive, impunând o sarcină disproporționată băncilor. Înclinarea balanței prea mult în partea opusă ar putea pune în pericol stabilitatea pieței financiare, rezultat care ar fi contrar finalității Directivei privind clauzele abuzive.
55.      Din acest motiv, Curtea a recunoscut că obiectivele care constau în asigurarea stabilității sistemului bancar și financiar, precum și în evitarea unui risc sistemic constituie obiective de interes general urmărite de Uniune(25).
56.      Aceste obiective sunt de interes general și sunt ancorate constituțional în misiunea de asigurare a stabilității sistemului financiar încredințată Sistemului European al Băncilor Centrale (SEBC) prin articolul 127 alineatul (5) TFUE, precum și în necesitatea de a menține stabilitatea Uniunii Economice și Monetare prevăzută la articolul 3 alineatul (4) TUE.
57.      Trebuie subliniat faptul că cerințele prudențiale au fost stabilite la nivelul Uniunii pe baza articolului 114 TFUE (piața internă), în temeiul Regulamentului privind cerințele de capital(26) și pe baza articolului 63 alineatul (1) TFUE (libera circulație a capitalurilor), în temeiul Directivei privind cerințele de capital(27). Aceste cerințe se aplică tuturor statelor membre și depășesc granițele zonei euro.
58.      Aceste cerințe sunt consolidate în diverse norme de drept derivat al Uniunii privind protecția consumatorilor, cum ar fi Directiva 2014/17/UE privind contractele de credit pentru bunuri imobile rezidențiale(28).
59.      Chiar dacă polițele de asigurare de viață și de asigurare imobiliară nu sunt impuse de dreptul Uniunii aplicabil acordării creditelor ipotecare, acestea servesc la asigurarea respectării de către bancă a cerințelor prudențiale esențiale și a standardelor de reglementare. În litigiul principal nu se contestă faptul că obligația impusă împrumutaților de către bănci de a încheia astfel de polițe de asigurare nu este în sine abuzivă sau nulă din punct de vedere juridic.
60.      În definitiv, punerea în aplicare a unor astfel de garanții servește atât intereselor private ale băncii și ale împrumutatului, cât și interesului public mai larg. Prin protejarea debitorului împotriva unor circumstanțe neprevăzute și a băncii împotriva neîndeplinirii obligațiilor, aceste măsuri protejează stabilitatea sistemului bancar și financiar – un obiectiv de interes general al dreptului Uniunii.
61.      Există nenumărate cheltuieli pe care le poate suporta un împrumutat în legătură cu încheierea unui contract care este ulterior declarat nul(29). În această privință, dreptul național poate face distincție între acele costuri care trebuie restituite consumatorului și cele a căror rambursare nu decurge în mod automat din faptul că un contract de contract de credit ipotecar a fost declarat nul deoarece conținea o clauză abuzivă(30).
62.      În concluzie, problema rambursării celor două tipuri de prime de asigurare nu este o chestiune de favorizare a unui principiu în detrimentul altuia, ci de punere în balanță a diverselor interese.
63.      Cu condiția restituirii tuturor plăților efectuate de împrumutat în beneficiul băncii ca urmare a clauzei abuzive cuprinse în contractul de contract de credit ipotecar, nu considerăm că dreptul Uniunii se opune unei interpretări a dreptului național potrivit căreia împrumutatul nu are dreptul de a solicita restituirea primelor plătite pentru polițele de asigurare de viață și de asigurare imobiliară, nici chiar atunci când încheierea acestor polițe a constituit o condiție a contractului de împrumut care a fost declarat nul deoarece conținea o clauză abuzivă.
IV.    Concluzie
64.      Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia) după cum urmează:
În cazul anulării în totalitate a unui contract încheiat cu un consumator, articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii coroborate cu principiile eficacității și proporționalității
trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei interpretări jurisprudențiale a dispozițiilor naționale potrivit căreia:
–        banca este obligată să restituie consumatorului valoarea costurilor suportate de consumator pentru asigurarea riscurilor bancare, cum ar fi asigurarea pentru contribuție proprie redusă și asigurarea‑punte, care constituiau garanții pentru rambursarea creditului;
–        banca nu este obligată să restituie consumatorului valoarea costurilor suportate de consumator pentru asigurarea riscurilor consumatorului, cum ar fi asigurarea imobiliară și asigurarea de viață, care constituiau garanții pentru rambursarea creditului.
1      Limba originală: engleza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. Acesta nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273, denumită în continuare „Directiva privind clauzele abuzive”).
3      Asigurarea pentru contribuție proprie redusă compensează riscul care revine unui creditor în situațiile în care valoarea împrumutului corespunde unei părți semnificative (peste 80 %) din valoarea imobilului finanțat. Cu cât raportul între valoarea împrumutului și valoarea imobilului este mai ridicat, cu atât este mai ridicat pentru creditor riscul asociat împrumutului, motiv pentru care împrumutatului i se poate solicita să încheie o asigurare suplimentară.
4      Asigurarea‑punte este o garanție pe termen scurt care acoperă riscul unei bănci în perioada intermediară dintre acordarea împrumutului și înscrierea legală formală a ipotecii în
registrul funciar și ipotecar.
5      A se vedea în această privință Hotărârea din 21 decembrie 2016, Gutiérrez Naranjo ș.a. (C‑154/15, C‑307/15 și C‑308/15, EU:C:2016:980, punctul 61).
6      A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2016, Gutiérrez Naranjo ș.a. (C‑154/15, C‑307/15 și C‑308/15, EU:C:2016:980, punctele 53-57 și jurisprudența citată).
7      A se vedea în această privință Hotărârea din 21 decembrie 2016, Gutiérrez Naranjo ș.a. (C‑154/15, C‑307/15 și C‑308/15, EU:C:2016:980, punctul 66),
și Hotărârea din 15 iunie 2023, Bank M. (Consecințele anulării contractului) (C‑520/21, denumită în continuare Hotărârea „Bank M”, EU:C:2023:478, punctul 61).
8      A se vedea Hotărârea din 8 septembrie 2022, D.B.P. ș.a. (Credit ipotecar încheiat în monedă străină) (C‑80/21-C‑82/21, EU:C:2022:646, punctul 68). Într‑adevăr, după cum explică doamna avocată generală Trstenjak la punctele 86-88 din Concluziile prezentate în cauza Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:74), perspectiva ca instanțele naționale să „revizuiască” un contract care conține o clauză abuzivă, fie prin modificarea, fie prin înlocuirea acestei clauze, „nu numai că ar atenua efectul disuasiv care reiese din articolul 6 din [Directiva privind clauzele abuzive], ci ar avea chiar efectul opus”, prin încurajarea profesionistului pur și simplu „să își încerce norocul” și să introducă cât mai multe clauze abuzive în contract în speranța că o mare parte dintre acestea vor fi trecute cu vederea de instanța națională.
9      A se vedea în acest sens Hotărârea Bank M, punctul 64.
10      A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2016, Gutiérrez Naranjo ș.a. (C‑154/15, C‑307/15 și C‑308/15, EU:C:2016:980, punctul 66),
și Hotărârea din 31 martie 2022, Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242, punctele 50-55 și jurisprudența citată).
11      A se vedea în acest sens Hotărârea Bank M, punctul 66.
12      A se vedea de exemplu Hotărârea Bank M, punctele 67 și 68. Acest obiectiv decurge din articolul
7 din Directiva privind clauzele abuzive.
13      Hotărârea Bank M, punctul 68.
14      A se vedea Hotărârea din 30 aprilie 2025, AxFina Hungary (Continuarea existenței contractului) (C‑630/23, EU:C:2025:302, punctul 77 și jurisprudența citată). Instanța a recunoscut de asemenea dreptul consumatorilor de a solicita restituirea unor cheltuieli precum taxele notariale și costurile de administrare în cazul în care aceste cheltuieli rezultă dintr‑o clauză abuzivă. A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2020, Caixabankși Banco Bilbao VizcayaArgentaria (C‑224/19 și C‑259/19, EU:C:2020:578).
15      Hotărârea Bank M, punctele 69 și 74.
16      A se vedea în acest sens Hotărârea Bank M, punctul 73.
17      Aceasta înseamnă că statele membre pot adopta de asemenea dispoziții care să asigure consumatorilor un nivel de protecție mai ridicat decât cel impus de directiva menționată. A se vedea al doisprezecelea considerent al acesteia și Hotărârea din 3 iunie 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309, punctul 28), și Hotărârea din 18 ianuarie 2024, Getin Noble Bank ș.a. (Control din oficiu al caracterului abuziv al clauzelor) (C‑531/22, EU:C:2024:58, punctul 68).
18      Punctul 5 din memoriul în răspuns al instanței de trimitere la întrebările Curții.
19      Este însă de asemenea posibil ca împrumutata să fi avut deja o asigurare imobiliară pentru bunul imobil oferit ca garanție ipotecară sau o asigurare de viață și să se limiteze la cesiunea către bancă a creanțelor sale în temeiul acestor polițe în limita valorii creditului.
20      Hotărârea din 21 decembrie 2016, Gutiérrez Naranjo ș.a. (C‑154/15, C‑307/15 și C‑308/15, EU:C:2016:980, punctul 66), sublinierea noastră. A se vedea de asemenea punctul 28 din prezentele concluzii.
21      Hotărârea din 7 noiembrie 2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 și C‑483/18, EU:C:2019:930, punctul 46)
22      Hotărârea din 21 decembrie 2016, Gutiérrez Naranjo ș.a. (C‑154/15, C‑307/15 și C‑308/15, EU:C:2016:980, punctul 68), și Hotărârea din 13 martie 2025, Banco Santander  (C‑230/24, EU:C:2025:177, punctul 30 și jurisprudența citată).
23      De exemplu, în cazul în care bunul ipotecat nu este asigurat de împrumutat, banca ar putea fi nevoită să încheie astfel de polițe de asigurare pe speze proprii, ceea ce ar putea conduce la oferirea de către aceasta a împrumutului la un preț mai ridicat.
24      A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 noiembrie 2023, ProvidentPolska (C‑321/22, EU:C:2023:911, punctele 81 și 87 și jurisprudența citată).
25      A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2020, Adusbefș.a. (C‑686/18, EU:C:2020:567, punctul 92 și jurisprudența citată). Mai concret, în contextul interpretării Directivei privind clauzele abuzive, a se vedea Hotărârea din 8 mai 2025, Myszak (C‑324/23, EU:C:2025:324, punctul 71 și jurisprudența citată).
26      Regulamentul (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investiții și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012 (JO 2013, L 176, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul delegat (UE) 2025/1496 al Comisiei din 12 iunie 2025 de modificare a Regulamentului nr. 575/2013 în ceea ce privește data aplicării cerințelor privind fondurile proprii pentru riscul de piață (JO L, 2025/1496).
27      Directiva 2013/36/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 cu privire la accesul la activitatea instituțiilor de credit și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a firmelor de investiții, de modificare a Directivei 2002/87/CE și de abrogare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE (JO 2013, L 176, p. 338), astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2024/1619 a Parlamentului European și a Consiliului din 31 mai 2024 de modificare a Directivei 2013/36/UE în ceea ce privește competențele de supraveghere, sancțiunile, sucursalele din țări terțe și riscurile de mediu, sociale și de guvernanță (JO L, 2024/1619).
28      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 60, p. 34). A se vedea în special articolul
12 alineatul
(4) din directiva menționată.
29      Acestea pot include cheltuieli banale, cum ar fi prețul unui serviciu de taxi care transportă consumatorul la bancă pentru a semna contractul sau costurile de traducere a documentelor care trebuie puse la dispoziție în limba statului în care se află banca pentru a solicita împrumutul.
30      Chiar presupunând că astfel de cheltuieli suplimentare pot fi excluse din sfera de aplicare a dreptului de a solicita restituirea ca urmare a declarării nulității unui contract de credit pentru motivul că acesta conținea o clauză abuzivă, nu se poate exclude posibilitatea recuperării unor astfel de cheltuieli în cadrul unei acțiuni în despăgubire, în măsura în care sunt îndeplinite condițiile de obținere a unei astfel de despăgubiri.