62020CC0716
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GIOVANNI PITRUZZELLA
prezentate la 10 martie 2022 (
1
)
Cauza C‑716/20
RTL Television GmbH
împotriva
Grupo Pestana S.G.P.S., S.A.,
SALVOR – Sociedade de Investimento Hoteleiro, S.A.
[cerere de decizie preliminară formulată de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție, Portugalia)]
„Trimitere preliminară – Dreptul de autor și drepturi conexe – Difuzarea de programe prin satelit și retransmisia prin cablu – Noțiunea de retransmisie prin cablu – Retransmiterea simultană și integrală prin cablu către public a unei transmisii de programe de televiziune destinate recepționării de către public – Distribuitor care nu este un organism de radiodifuziune – Difuzare prin intermediul televizoarelor instalate în camerele unui hotel”
1.
Un canal de radioteleviziune are dreptul să împiedice difuzarea și să încaseze o taxă pentru retransmiterea programelor sale gratuite, recepționate de o unitate hotelieră printr‑o antenă parabolică și transmise prin cablu coaxial în camerele sale în beneficiul clienților? Această retransmisie constituie o „retransmisie prin cablu” în sensul articolului 1 alineatul (3) din Directiva 93/83/CEE (
2
) și poate conferi drepturi specifice canalului de televiziune, în prezența unei reglementări naționale care pare să extindă catalogul drepturilor conferite de dreptul Uniunii?
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
2.
Articolul 1 alineatul (3) din Directiva 93/83 prevede:
„[…]
În înțelesul prezentei directive, «retransmisie prin cablu» înseamnă retransmiterea simultană, nealterată și integrală, prin cablu sau printr‑un sistem de difuzare prin unde ultrascurte pentru recepționarea de către public a unei transmisii inițiale pornind din alt stat membru, prin mijloace cu fir sau fără fir, inclusiv prin satelit, de programe de televiziune sau de radio destinate recepționării de către public, indiferent de modul în care operatorul unui serviciu de retransmisie prin cablu obține semnalele purtătoare de program de la organismul de radiodifuziune în scopul retransmisiei.”
3.
Articolul 8 din Directiva 93/83, intitulat „Dreptul de retransmisie prin cablu”, are următorul cuprins:
„(1)   Statele membre se asigură că, în cazul retransmiterii prin cablu a unor emisiuni din alte state membre pe teritoriul lor, se respectă dreptul de autor și drepturile conexe aplicabile, iar retransmisia are loc pe baza acordurilor contractuale individuale sau colective încheiate între titularii dreptului de autor și ai drepturilor conexe și operatorii de cablu.”
4.
Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 93/83, intitulat „Exercitarea dreptului de retransmisie prin cablu”, prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că dreptul titularilor dreptului de autor și drepturilor conexe de a acorda sau refuza autorizarea unui distribuitor prin cablu pentru retransmisia prin cablu a unei emisiuni nu poate fi exercitat decât de către un organism de gestiune colectivă.”
5.
Potrivit articolului 3 din Directiva 2001/29/CE (
3
), intitulat „Dreptul de comunicare publică a operelor și dreptul de a pune la dispoziția publicului alte obiecte protejate”:
„(1)   Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.
(2)   Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice punerea la dispoziția publicului, prin cablu sau fără cablu, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment:
[…]
(d)
pentru organismele de radiodifuziune sau televiziune, a fixărilor programelor difuzate de acestea, indiferent dacă difuzările se fac prin fir sau prin aer, inclusiv prin cablu sau prin satelit.
(3)   Drepturile menționate la alineatele (1) și (2) nu se epuizează prin niciun act de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului în sensul prezentului articol.”
6.
Potrivit articolului 8 alineatul (3) din Directiva 2006/115/CE (
4
), intitulat „Radiodifuziunea și comunicarea publică”:
„(3)   Statele membre prevăd pentru organismele de radiodifuziune dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice retransmiterea emisiunilor lor prin intermediul undelor radioelectrice, precum și comunicarea publică a emisiunilor lor, în cazul în care această comunicare este făcută în locuri accesibile publicului prin plata unei taxe de intrare.”
B.
Dreptul portughez
7.
Potrivit articolului 176 alineatele 9 și 10 din Código do Direito de Autor e dos Direitos Conexos (Codul portughez al dreptului de autor și al drepturilor conexe, denumit în continuare „CDADC”) (
5
):
„9   «Organism de radiodifuziune» înseamnă orice organism care realizează programe de radiodifuziune sonoră sau vizuală, care constau în difuzarea de sunete sau de imagini ori în reprezentarea acestora, în mod separat sau împreună, prin fir sau prin aer, în special prin unde hertziene, fibre optice, cablu sau satelit, destinate recepționării lor de către public.
10   «Retransmisie de emisiuni» înseamnă retransmiterea simultană efectuată de un organism de radiodifuziune a unei emisiuni a altui organism de radiodifuziune.”
8.
Potrivit articolului 187 din CDADC:
„1   Organismele de radiodifuziune au dreptul de a autoriza sau de a interzice:
a) retransmiterea programelor lor prin unde radio;
b) înregistrarea programelor lor pe suport fizic, indiferent dacă este vorba despre programe difuzate prin fir sau fără fir;
c) reproducerea înregistrării programelor lor în cazul în care difuzarea acestora nu a fost autorizată sau dacă este vorba despre o înregistrare de scurtă durată, iar reproducerea are alte scopuri decât cele pentru care a fost realizată;
d) punerea la dispoziția publicului a programelor lor, difuzate prin fir sau fără fir, inclusiv prin cablu sau prin satelit, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment;
e) comunicarea publică a programelor lor, în cazul în care această comunicare se realizează într‑un loc accesibil publicului prin plata unei taxe de intrare.
2   Drepturile prevăzute la prezentul articol nu se aplică unui distribuitor prin cablu care se limitează la a retransmite programele difuzate de organismele de radiodifuziune.
3   Se prezumă că persoana al cărei nume sau a cărei denumire au fost menționate ca atare în cadrul unui program este, potrivit unei practici consolidate, titularul drepturilor conexe aplicabile difuzării programului în cauză.”
9.
Potrivit articolului 3 (Definiții) și articolului 8 (Extinderea la titularii de drepturi conexe) din Decretul‑lege nr. 333/97 (
6
):
„Articolul 3
În sensul prezentului decret:
a) «satelit» înseamnă orice dispozitiv artificial plasat în spațiu care permite difuzarea de semnale purtătoare de programe destinate recepționării de către public;
b) «comunicare publică prin satelit» înseamnă actul de introducere, sub controlul și responsabilitatea organismului de radiodifuziune sau televiziune, a semnalelor purtătoare de programe destinate recepționării de către public într‑un lanț neîntrerupt de comunicare conducând la satelit și revenind spre pământ;
c) «retransmisie prin cablu» înseamnă difuzarea publică simultană și integrală prin cablu a unei transmisii inițiale de programe de televiziune sau radiofonice destinate recepționării de către public.
[…]
Articolul 8
Dispozițiile articolelor 178, 184 și 187 din CDADC și ale articolelor 6 și 7 din prezentul decret‑lege se aplică artiștilor, producătorilor de înregistrări audio și video și organismelor de difuzare în ceea ce privește comunicarea publică prin satelit a execuțiilor, a înregistrărilor audio, a înregistrărilor video și a programelor lor, precum și în ceea ce privește retransmisia prin cablu.”
II. Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare
10.
RTL TELEVISION GmbH este o societate cu sediul în Germania care are ca obiect de activitate difuzarea de programe de radiodifuziune și de televiziune prin diverse canale destinate recepționării de către publicul general.
11.
Difuzarea programelor de televiziune prin canalele de televiziune proprii se realizează prin „semnal deschis”, adică fără a se percepe vreo taxă pentru recepționarea sa în locuințe.
12.
RTL Television (denumit în continuare „RTL”), unul dintre canalele de televiziune care aparțin societății menționate mai sus, este recepționat pe teritoriul mai multor state membre și pune la dispoziția telespectatorilor săi o serie de programe de televiziune (filme, seriale de televiziune, spectacole, documentare, evenimente sportive, știri și rubrici de actualitate).
13.
Deși programele menționate vizează publicul cu reședința în Germania, în Austria și în Elveția, ele pot fi recepționate prin semnal de satelit pe întregul teritoriu european și, așadar, și în Portugalia, prin simpla utilizare a unei antene parabolice.
14.
RTL a încheiat diverse contracte de licență cu operatori de televiziune și cu unități hoteliere situate în diferite state membre ale Uniunii.
15.
Grupo Pestana S.G.P.S. (denumit în continuare „Grupo Pestana”) este societatea‑mamă a unuia dintre cele mai mari grupuri portugheze care își desfășoară activitatea în sectorul hotelier, din care face parte și filiala Salvor, Sociedade de Investimento Hoteleiro, S.A. (denumită în continuare „Salvor”). Aceasta din urmă, al cărei capital este deținut în proporție de 98,8 % de Grupo Pestana, exploatează diverse hoteluri situate în Portugalia și în special hotelurile „D. João II” și „Alvor Praia”.
16.
După cum a subliniat RTL, hotelurile „D. João II” și „Alvor Praia” au recepționat, într‑o perioadă cuprinsă cel puțin între luna mai a anului 2013 și luna februarie a anului 2014, emisiuni difuzate de RTL prin satelit, cu ajutorul unor antene parabolice instalate în hotelurile lor, și le‑au transmis, prin cabluri coaxiale, prin intermediul televizoarelor instalate în camere.
17.
Pentru acest motiv, RTL a introdus la Tribunal de Propriedade Intelectual (Tribunalul de proprietate intelectuală, Portugalia) o acțiune împotriva Grupo Pestana și Salvor, solicitând să se constatate că recepționarea și retransmiterea emisiunilor canalului RTL în camerele hotelurilor „D. João II” și „Alvor Praia” constituie un act de comunicare publică a emisiunilor RTL în sensul articolului 187 alineatul 1 litera e) din CDADC și un act de retransmitere a emisiunilor respective în sensul articolelor 3 și 8 din Decretul‑lege nr. 333/97 și, prin urmare, să fie supuse, în această calitate, autorizării prealabile de către RTL.
18.
În special, RTL a subliniat că, potrivit articolului 187 alineatul 1 litera e) din CDADC, în cazul unui act de comunicare publică a unor opere protejate, organismele de radiodifuziune dispun de o serie de drepturi, cum ar fi dreptul de a autoriza sau de a interzice comunicarea publică a emisiunilor lor.
19.
În plus, potrivit RTL, drepturile menționate ar fi fost extinse ulterior prin dispozițiile articolului 8 din Decretul‑lege nr. 333/97, potrivit căruia organismele de radiodifuziune au dreptul de a autoriza sau de a interzice retransmiterea prin cablu a emisiunilor lor, astfel cum este definită la articolul 3 litera c), și, prin urmare, și în caz de „difuzare publică simultană și integrală prin cablu a unei transmisii inițiale de programe de televiziune sau radiofonice destinate recepționării de către public”.
20.
Totuși, Tribunal de Propriedade Intelectual (Tribunalul de proprietate intelectuală) a respins acțiunea formulată de RTL, observând că transmiterea emisiunilor de televiziune ale canalului RTL în camerele hotelurilor deținute de Grupo Pestana și de societatea Salvor putea fi considerată un act de comunicare publică, dar că nu erau îndeplinite condițiile de exercitare a dreptului exclusiv prevăzut la articolul 187 alineatul 1 litera e).
21.
Tribunalul menționat a observat de asemenea că situația de fapt care face obiectul litigiului nu poate fi considerată un act de retransmisie, dat fiind că acesta nu a fost realizat de un organism de radiodifuziune.
22.
Împotriva hotărârii Tribunal de Propriedade Intelectual (Tribunalul de proprietate intelectuală), RTL a declarat apel la Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona, Portugalia).
23.
Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona) a confirmat constatările efectuate în primă instanță și, prin urmare, a respins cererile formulate de RTL.
24.
Împotriva deciziei Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona), RTL a formulat recurs la Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție, Portugalia), care a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Noțiunea de «retransmisie prin cablu», prevăzută la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 93/83/CEE a Consiliului din 27 septembrie 1993, trebuie interpretată în sensul că include, pe lângă retransmiterea simultană de către un organism de radiodifuziune a unei emisiuni a unui alt organism de radiodifuziune, retransmisia către public, în mod simultan și integral prin cablu, a unei transmisii inițiale de emisiuni de televiziune sau de radio destinate captării de către public (independent de aspectul dacă organismul care efectuează această retransmisie către public este sau nu organism de radiodifuziune)?
2)
Retransmiterea simultană a emisiunilor unui canal de televiziune difuzate prin satelit, prin intermediul diverselor televizoare instalate în camerele unui hotel, prin cablu coaxial, constituie o retransmisie a acestor emisiuni, inclusă în noțiunea prevăzută la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 93/83/CEE a Consiliului din 27 septembrie 1993?”
III. Analiză juridică
A.
Observații introductive
25.
Cele două întrebări preliminare adresate de instanța de trimitere pot fi rezumate în esență într‑o singură întrebare: Un canal de radioteleviziune are dreptul să împiedice difuzarea și să încaseze o taxă pentru retransmiterea programelor sale, recepționate de o unitate hotelieră printr‑o simplă antenă parabolică și transmise prin cablu coaxial în camerele sale în beneficiul clienților?
26.
Cererea recurentei din litigiul principal este întemeiată pe argumentul că reglementarea portugheză ar extinde drepturile de care beneficiază canalul de televiziune față de terții care efectuează acte de comunicare publică în temeiul dreptului Uniunii, în cazul în care această retransmisie are loc „prin cablu”.
27.
Cu alte cuvinte, dreptul portughez, prin transpunerea Directivei 93/83, ar fi introdus în favoarea canalelor de radioteleviziune dreptul de a interzice retransmisia și, în orice caz, de a pretinde plata unei taxe în situațiile în care o persoană retransmite „prin cablu” programele deschise (free on air) ale unui canal de radioteleviziune.
28.
Potrivit interpretării date de RTL, urmată cu anumite îndoieli de instanța națională, legiuitorul portughez ar fi introdus o noțiune de „distribuitor prin cablu” diferită de cea care poate fi desprinsă din dreptul Uniunii: entitățile care desfășoară această activitate cu titlu profesional prin intermediul unor rețele de cablu tradiționale ar fi asimilate prin interpretare unor entități, precum întreprinderile hoteliere, care, captând semnalul deschis (free on air) prin satelit, reproduc semnalul, cu ajutorul unui cablu coaxial, în camerele clienților.
29.
Prin urmare, problema se axează în jurul noțiunii de „retransmisie prin cablu” și, mai ales, al entității care poate fi considerată „distribuitor prin cablu”, cu alte cuvinte dacă este necesar ca o asemenea entitate să fie ea însăși un organism de radiodifuziune, dacă este suficient să utilizeze o tehnologie oarecare „prin cablu” sau dacă, în schimb, trebuie să fie vorba despre un „distribuitor prin cablu profesionist” care își desfășoară activitatea prin intermediul rețelelor de cablu tradiționale, aceasta din urmă fiind, în opinia noastră, soluția cea mai corectă.
30.
În opinia noastră, în acord cu cele arătate de Comisia Europeană în mod convingător în observațiile sale scrise și în ședință, situații precum cea în discuție în prezenta cauză se înscriu, în schimb, în categoria comunicării publice, în condițiile prevăzute de dreptul Uniunii, pentru ca retransmiterea unui program de televiziune deschis (free on air) să poată da naștere unor drepturi specifice în favoarea canalelor de radioteleviziune.
31.
Cu titlu introductiv, considerăm că este util să clarificăm încă de acum, în conformitate cu jurisprudența Curții, că sunt două categorii de persoane care pot invoca drepturi de proprietate intelectuală cu privire la emisiuni de televiziune: pe de o parte, autorii operelor în cauză și, pe de altă parte, organismele de radiodifuziune sau canalele de radioteleviziune (
7
).
32.
În ceea ce privește canalele de radioteleviziune, acestea pot invoca dreptul de a autoriza fixarea emisiunilor lor, prevăzut la articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2006/115, sau dreptul de comunicare publică a emisiunilor lor, prevăzut la articolul 8 alineatul (3) din aceeași directivă, ori dreptul de reproducere a emisiunilor lor, prevăzut la articolul 2 litera (e) din Directiva 2001/29 (
8
).
33.
Din motive de claritate a expunerii, vom examina împreună problemele juridice aflate la baza propunerilor de răspuns la cele două întrebări preliminare în lumina strânsei lor interconexiuni și vom propune un răspuns unic și nuanțat.
34.
Analiza pe care o vom efectua va porni de la o descriere succintă a finalității și a caracterului Directivei 93/83, precum și a contextului istoric și tehnologic în care aceasta a fost adoptată, de la analiza noțiunilor de cablu, de retransmisie prin cablu și de distribuitor prin cablu, printr‑o examinare sintetică a diverselor directive invocate și a jurisprudenței relevante a Curții.
35.
Vom ajunge astfel la esența problemei, și anume la raportul dintre noțiunea de retransmisie prin cablu și cea de comunicare publică pentru a califica situația de fapt în discuție în prezenta cauză.
1. Finalitatea și contextul Directivei 93/83
36.
Dispozițiile Directivei 93/83, care a fost adoptată ca răspuns la apariția unor noi tehnologii pentru „operatorii de cablu”, trebuie inserate în contextul lor istoric și tehnologic specific și trebuie interpretate în lumina jurisprudenței Curții pentru a ajunge la o interpretare sistematică și coerentă a acestora în raport cu normele europene în materie de proprietate intelectuală.
37.
Directiva 93/83 privind difuzarea de programe prin satelit și retransmisia prin cablu are „un domeniu de aplicare cert și destul de limitat, și anume promovarea serviciilor paneuropene de radiodifuziune prin facilitarea difuzării de programe prin satelit și a retransmiterii prin cablu a programelor de radioteleviziune” (
9
).
38.
Cu alte cuvinte, această directivă a fost adoptată pentru a facilita, pe de o parte, difuzarea de programe prin satelit și, pe de altă parte, retransmisia prin cablu, prin promovarea, la articolul 9 din aceeași directivă, a acordării de licențe pentru retransmiterea prin cablu a unui program de către societăți de gestiune colectivă (
10
).
39.
Așadar, directiva în discuție nu are ca obiectiv conferirea de drepturi, ci permiterea unei utilizări complete a noilor tehnologii de comunicare introduse în acea perioadă istorică determinată (satelit și cablu) și în special înlăturarea anumitor deficiențe din sistemul contractual în cadrul pieței pentru acordarea de licențe transfrontaliere în cazul retransmisiei prin cablu (
11
).
40.
Mai precis, din articolul 8 din Directiva 93/83 reiese că această directivă nu impune statelor membre să stabilească un drept specific de retransmisie prin cablu sau să definească domeniul de aplicare al unui astfel de drept. Ea prevede doar obligația statelor membre de a se asigura că, în cazul retransmiterii prin cablu a unor emisiuni din alte state membre pe teritoriul lor, se respectă drepturile de autor și drepturile conexe în vigoare.
41.
Pe de altă parte, directiva în discuție prevede un nivel minim de armonizare, în sensul că nu exclude posibilitatea de a prevedea forme de negociere contractuală a drepturilor legate de operațiunile de transmisie prin satelit și prin cablu (
12
).
42.
Astfel, Curtea a precizat că Directiva 93/83 „prevede o armonizare minimă a anumitor aspecte ale protecției drepturilor de autor și drepturilor conexe numai în cazul comunicării publice prin satelit sau al retransmisiei prin cablu a unor emisiuni care provin din alte state membre” (
13
).
43.
Aspectele reglementate și armonizate privesc, după cum s‑a afirmat, promovarea acordării de licențe pentru retransmiterea prin cablu a unui program de către societăți de gestiune colectivă.
44.
Aceasta nu înseamnă însă, după cum vom arăta, că, la transpunerea Directivei 93/83, noțiunile de drept al Uniunii pot fi utilizate într‑o accepțiune diferită de cea prevăzută și din care să poată rezulta conferirea unor drepturi incompatibile cu interpretarea sistematică a directivei menționate.
B.
Întrebările preliminare
1. Cu privire la noțiunea de „distribuitor prin cablu”
45.
Potrivit articolului 1 alineatul (3) din Directiva 93/83, retransmisie prin cablu înseamnă retransmiterea prin cablu a unei transmisii inițiale dintr‑un stat membru în altul. În plus, o astfel de retransmisie trebuie să fie simultană, nealterată și integrală în raport cu transmisia inițială care, la rândul său, poate avea loc prin fir sau fără fir, prin unde hertziene sau prin satelit. În sfârșit, se precizează că obiectul transmisiei inițiale și, prin urmare, al retransmisiei trebuie să se concretizeze în programe de radioteleviziune destinate recepționării de către public.
46.
La articolele 8 și 9 se prevede că condițiile de exercitare a dreptului de retransmisie prin cablu trebuie îndeplinite de un „distribuitor prin cablu”.
47.
Directiva 93/83 nu definește însă nici noțiunea de „cablu”, nici pe cea de „distribuitor prin cablu”, considerându‑le prezumate, și, prin urmare, nu se poate deduce care sunt organismele care pot să efectueze „retransmisia prin cablu”.
48.
Deși Curtea nu a abordat niciodată în mod direct această problemă într‑o hotărâre, este convingătoare și în acord cu interpretarea propusă opinia exprimată de avocatul general Saugmandsgaard Øe în Concluziile prezentate în cauza ITV 2 (ITV Broadcasting și alții, C‑275/15, EU:C:2016:649).
49.
Observațiile avocatului general Saugmandsgaard Øe priveau un litigiu diferit de cel din prezenta cauză, în care nu erau în discuție drepturile organismelor de radiodifuziune, ci drepturile de autor; în plus, dispozițiile de drept al Uniunii invocate în procedură nu erau exact cele cuprinse în Directiva 93/83 (
14
).
50.
Totuși, în opinia noastră, raționamentul urmat poate fi util și în prezenta cauză, în măsura în care oferă o interpretare convingătoare a noțiunilor de „cablu” și de „distribuitor prin cablu”, valabilă pentru ansamblul normelor privind dreptul de autor și drepturile conexe.
51.
Noțiunea de „cablu” nu apare numai în Directiva 2001/29, ci este utilizată și în unele dintre directivele pe care se întemeiază Directiva 2001/29, și anume Directivele 92/100, 93/83 și 93/98.
52.
Avocatul general Saugmandsgaard Øe afirmă că, ținând seama de cerințele unității ordinii juridice a Uniunii și de coerența sa, „noțiunile utilizate de toate aceste directive trebuie să aibă aceeași semnificație, cu excepția situației în care legiuitorul Uniunii a exprimat, într‑un anumit context legislativ, o voință diferită” (
15
).
53.
Prin urmare, dat fiind că niciuna dintre directivele menționate mai sus nu conține o definiție a noțiunii de „cablu”, această noțiune trebuie interpretată ținând seama de contextul (tehnologic) în care se înscrie și de obiectivele urmărite de directive.
54.
În continuare, avocatul general Saugmandsgaard Øe afirmă că, „[î]n ceea ce privește contextul în care se înscrie noțiunea de «cablu», trebuie arătat că noțiunea de «cablu» este utilizată, în toate directivele în discuție, în raport cu alte tehnologii, în special cea a difuzării prin «satelit». Formularea «prin fir sau prin aer, inclusiv prin cablu sau prin satelit», utilizată la articolul 2 litera (e) și la articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2001/29, lasă să se înțeleagă, de altfel, că noțiunile de «cablu» și de «satelit» constituie subcategoriile noțiunilor mai largi de «prin fir» și, respectiv, de «prin aer»” (
16
).
55.
Directiva 93/83 face de asemenea o distincție clară între „difuzarea de programe prin satelit” și „retransmisia prin cablu” și, prin urmare, considerăm că este convingător argumentul potrivit căruia, astfel cum afirmă avocatul general Saugmandsgaard Øe referindu‑se la obiectivele Directivei 2001/29, trebuie să se presupună că legiuitorul Uniunii era perfect conștient de alegerea terminologiei utilizate în această directivă. Altfel spus, dacă legiuitorul Uniunii ar fi dorit să confere noțiunii de „cablu”, în sensul Directivei 2001/29, un sens neutru din punct de vedere tehnologic, trebuie să se considere că acesta ar fi optat pentru o noțiune mai generală sau, cel puțin, că ar fi precizat că noțiunea de „cablu” include alte tehnologii (
17
).
56.
Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe în această privință: „Ansamblul considerațiilor care precedă militează în favoarea concluziei potrivit căreia noțiunea de «cablu» utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29 este limitată la rețelele de cablu tradiționale operate de furnizori de servicii de cablu convenționale” (
18
).
57.
Considerăm că această argumentație poate fi transpusă și în prezenta cauză: deși obiectivele Directivei 2001/29 (
19
) sunt diferite de cele ale Directivei 93/83, amintim că aceasta din urmă are ca obiectiv permiterea unei utilizări complete a noilor tehnologii de comunicare introduse în acea perioadă istorică determinată (satelit și cablu) și în special înlăturarea anumitor deficiențe din sistemul contractual în cadrul pieței pentru acordarea de licențe transfrontaliere în cazul retransmisiei prin cablu.
58.
Prin urmare, nu este vorba, în lumina contextului tehnologic și istoric și a finalității directivelor, despre a identifica semnificația unei noțiuni de drept al Uniunii prin a o face insensibilă la schimbările tehnologice, ci numai despre a interpreta sistemul în care noțiunile de cablu și de retransmisie prin cablu sunt utilizate în diversele directive relevante, exclusiv în scopul de a concluziona că „distribuitor prin cablu” nu poate fi decât o entitate care utilizează în scopuri profesionale rețeaua de cablu tradițională, alternativă celei prin satelit în summa divisio a Directivei 93/83.
59.
Așadar, pe de o parte, cu privire la prima întrebare preliminară, considerăm că aceasta ar putea fi rezultatul unei confuzii terminologice, în ceea ce privește noțiunea de „retransmisie”, între conținuturile diferitor surse citate de instanța de trimitere.
60.
Astfel, apreciem că nu se poate pune sub semnul întrebării faptul că „retransmisia prin cablu” poate fi efectuată și de entități care nu sunt organisme de radiodifuziune: este suficient să fie vorba despre „distribuitori (profesioniști) prin cablu”.
61.
Aceasta nu schimbă însă termenii problemei pentru soluționarea prezentei cauze și pune în mod inevitabil accentul pe a doua întrebare preliminară: după cum s‑a arătat mai sus, termenul „distribuitor prin cablu” trebuie să aibă semnificația sa tradițională, ținând seama de tehnologia care prevala la momentul adoptării Directivei 93/83 și în special de rețelele de cablu tradiționale și de operatorii lor profesioniști.
2. Cu privire la noțiunea de „act de comunicare publică” pentru retransmisiile în unități hoteliere
62.
În opinia noastră, este necesar să se examineze noțiunea de „act de comunicare publică”, noțiune care, după cum vom arăta, este mai potrivită pentru încadrarea situației de fapt care face obiectul prezentei cauze decât noțiunea de „retransmisie prin cablu” definită la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 93/83.
63.
Astfel, în temeiul acestei noțiuni, dreptul Uniunii, în cazul retransmiterii de către alte entități, conferă drepturi autorilor și, în anumite condiții, canalelor de televiziune.
64.
În ceea ce privește jurisprudența referitoare la comunicarea publică de către întreprinderi hoteliere, Curtea a statuat în Hotărârea Egeda (
20
) că faptul că o unitate hotelieră recepționează semnale de televiziune prin satelit sau pe cale terestră și le distribuie prin cablu în diferitele sale camere constituie un act de comunicare publică.
65.
Chiar și după intrarea în vigoare a Directivei 2001/29, prin mai multe hotărâri s‑a stabilit că o întreprindere hotelieră care dispune de televizoare sau de aparate de radio în camerele unui hotel către care transmite semnale purtătoare de programe efectuează o comunicare publică (
21
).
66.
În acord cu observațiile Comisiei, apreciem că activitatea unei întreprinderi hoteliere care transmite semnalul recepționat către camere în beneficiul clienților poate fi considerată o comunicare publică a operelor în sensul articolului 3 din Directiva 2001/29, în raport cu autorii.
67.
Totuși, în ceea ce privește canalele de televiziune, această activitate trebuie apreciată în conformitate cu articolul 8 alineatul (3) din Directiva 2006/115 (
22
).
68.
Prin urmare, deși activitatea întreprinderii hoteliere poate fi considerată o comunicare publică, condițiile prevăzute de dreptul Uniunii și de jurisprudența Curții (
23
) pentru exercitarea unor drepturi de către canalele de televiziune se raportează în esență la avantajul economic specific de care beneficiază entitatea care retransmite programul de televiziune transmis cu acces liber de organismul de radiodifuziune (de exemplu biletul de intrare).
3. Încadrarea situației de fapt care face obiectul prezentei cauze și răspunsul la întrebările preliminare
69.
Odată clarificați termenii noțiunilor de „retransmisie prin cablu” și de „distribuitor prin cablu” în dreptul Uniunii și odată prezentată succint noțiunea de comunicare publică, vom consacra câteva observații tezei propuse de recurenta din litigiul principal în ceea ce privește în special condițiile prevăzute pentru ca o comunicare publică de către un hotel să poată da naștere unor drepturi în favoarea canalului de radioteleviziune.
70.
Aceasta pentru a concluziona în sensul încadrării situației de fapt care face obiectul prezentei cauze în sfera comunicării publice, iar nu în cea a retransmisiei prin cablu.
71.
Interpretarea propusă de recurenta din litigiul principal, potrivit căreia retransmiterea unor programe de televiziune deschise (free on air) de către întreprinderile hoteliere în favoarea clienților cazați în camere reprezintă în același timp o comunicare publică și o retransmisie prin cablu, astfel încât canalele de televiziune ar putea beneficia în acest mod de drepturi specifice ca urmare a faptului că întreprinderile hoteliere menționate anterior sunt „distribuitori prin cablu”, este rezultatul unei confuzii.
72.
Confuzia se naște probabil din două interpretări eronate ale dispozițiilor relevante de drept al Uniunii și, probabil, din interpretarea eronată a dreptului intern în lumina dreptului Uniunii, însă acest aspect va face obiectul unei aprecieri specifice din partea instanței naționale.
73.
În primul rând, noțiunea de retransmisie prin cablu definită de Directiva 93/83, astfel cum a explicat foarte bine Comisia în observațiile sale și după cum s‑a arătat mai sus în contextul unei interpretări sistematice, este cea istorică, iar nu dinamică, și se referă, așadar, la retransmisia efectuată de o entitate care este, din punct de vedere profesional, un operator de cablu prin intermediul rețelelor de cablu tradiționale.
74.
În al doilea rând, condițiile de remunerare a unui act de comunicare publică, după cum s‑a arătat la punctul precedent, nu constau în împrejurarea „subiectivă” a naturii economice sau profesionale a entității care retransmite un program cu acces liber (în speță un grup hotelier), ci în avantajul economic specific pe care acea entitate îl obține prin retransmisia respectivă (împrejurare „obiectivă”).
75.
În al treilea rând, în opinia noastră, sub rezerva competenței instanței naționale de a stabili consecințele care decurg în speță, interpretarea dată de RTL potrivit căreia dreptul portughez ar fi extins noțiunea de retransmisie prin cablu definită de Directiva 93/83 și, prin urmare, având în vedere caracterul de armonizare minimă al directivei, organismele de radiodifuziune ar beneficia de drepturi specifice care nu sunt recunoscute de această directivă în privința unor entități precum întreprinderile hoteliere, asimilate prin interpretare „distribuitorilor prin cablu”, nu este singura posibilă și nu este conformă cu dreptul Uniunii.
76.
În opinia RTL, ar fi necesar să se interpreteze în mod extensiv Hotărârea Verwertungsgesellschaft Rundfunk (
24
), în măsura în care ar încuraja statele membre să introducă drepturi suplimentare pentru a remunera situații precum cea în discuție. Iar în Portugalia, o asemenea interpretare ar fi fost dată normelor citate de instanța națională în ordonanța de trimitere.
77.
Nu împărtășim concluziile RTL.
78.
Astfel, considerăm că prevederea în favoarea canalelor de televiziune a unor drepturi suplimentare în raport cu cele menționate în dreptul Uniunii ar fi trebuit să fie mai explicită și mai ales să fie susținută de motive care se regăsesc în interpretarea sistematică a ansamblului de norme conținute în dreptul european.
79.
Utilizarea acestui mecanism greoi de încadrare a situației de fapt în sfera retransmisiei prin cablu definite de Directiva 93/83 în scopul asimilării unor entități precum hotelurile cu operatorii de cablu tradiționali nu poate conduce, în opinia noastră, la rezultatele dorite.
80.
Considerăm că, deși dreptul Uniunii nu se opune, în principiu, posibilității legiuitorului național de a introduce, prin mecanisme de gestiune individuală și colectivă bine definite, care să nu provoace denaturări pe piețe, drepturi suplimentare față de cele prevăzute, ceea ce, în mod clar, nu poate să facă dreptul național este să dea o semnificație diferită unor noțiuni definite de dreptul Uniunii.
81.
S‑ar putea permite, astfel cum, în opinia noastră, se permite deja, încheierea, în temeiul libertății contractuale, a unor acorduri între canalele de televiziune și alte entități, iar din dosar reiese că astfel de acorduri au fost deja încheiate, ceea ce nu înseamnă însă că din dreptul Uniunii se poate deduce existența unor drepturi subiective în acest sens și nici că dispozițiile naționale pot prevedea asemenea drepturi prin simpla referire la noțiuni de drept al Uniunii cărora li s‑ar atribui un conținut diferit.
82.
În speță, este absolut evident că un hotel nu obține niciun avantaj economic specific prin retransmiterea în camere, în beneficiul clienților, a unor programe de televiziune cu acces liber, dat fiind că, în experiența comună, la stabilirea prețului camerei nu se ține nicidecum seama de această împrejurare.
83.
Astfel, după cum reiese din Hotărârea Verwertungsgesellschaft Rundfunk (
25
), comunicarea de programe de televiziune și de radio prin intermediul unor televizoare instalate în camerele unui hotel nu constituie o comunicare efectuată într‑un loc accesibil publicului prin plata unui bilet de intrare, întrucât prețul unei camere de hotel reprezintă contraprestația unui serviciu de cazare, la care se adaugă, în funcție de categoria hotelului, anumite servicii suplimentare, precum transmiterea de emisiuni televizate și radiofonice prin intermediul unor aparate de recepție din dotarea camerelor, care sunt în mod normal cuprinse nediferențiat în prețul nopții de cazare (
26
).
84.
În sfârșit, teza formulată de RTL în observațiile sale și reafirmată emfatic în ședință, potrivit căreia interpretarea propusă, susținută de asemenea de Comisie, ar risca să afecteze grav sistemul dreptului de autor în Europa, este nefondată.
85.
Mai întâi, cererile formulate de RTL în calitate de organism de radiodifuziune nu au niciun impact asupra dreptului de autor, care, după cum s‑a arătat mai sus și după cum se știe, beneficiază, în dreptul Uniunii, de o reglementare autonomă în raport cu cea a drepturilor în favoarea organismelor de radiodifuziune (atunci când nu sunt și autori din punct de vedere tehnic ai programelor, ci transmit, precum în speță, programe de televiziune gratuite).
86.
În al doilea rând, chiar dacă se iau în considerare drepturile organismelor de radiodifuziune, este cunoscut faptul că drepturile care decurg din retransmiterea unor programe de televiziune variază considerabil în sistemul de drept al Uniunii în funcție de modelul de afaceri ales: sistemul pay tv prevede un tip de remunerație specifică în sarcina utilizatorilor privați și comerciali (deși, în mod normal, într‑un cuantum diferențiat), retransmisia cu acces liber prevede, în schimb, remunerarea organismului de radiodifuziune prin intermediul publicității.
87.
Astfel, cu totul alta este situația transmiterii unor canale „cu plată”, pentru care clientului i se cere în mod normal un supliment specific la costul camerei și care, prin urmare, are drept consecință acordarea unor drepturi economice (o taxă) în favoarea organismului de radiodifuziune (
27
).
88.
Suprapunerea acestor două modele de afaceri este înșelătoare.
89.
În schimb, tocmai urmând interpretarea propusă de RTL s‑ar risca incertitudini legate de interpretare, dat fiind că s‑ar ieși din cadrul actual descris: retransmisia prin cablu este numai cea efectuată de operatori de cablu profesioniști, iar comunicarea publică, indiferent de sistemul de retransmisie, permite remunerarea organismelor de radiodifuziune în funcție de modelul de afaceri adoptat în condițiile prevăzute în mod clar de dreptul Uniunii și de jurisprudența Curții.
90.
S‑ar intra, în schimb, într‑un cadru în care, în esență, prin simplul fapt că entitatea care retransmite prin cablu coaxial programe de televiziune gratuite în interiorul unei unități este o entitate care desfășoară o activitate economică, aceasta este asimilată unui operator de cablu profesionist. Cu mari dificultăți de interpretare se poate face distincție între entitățile care au efectiv caracter economic și entitățile care prestează de asemenea servicii publice sau persoanele particulare care desfășoară activități economice.
91.
În sfârșit, în ceea ce privește existența unor acorduri specifice în temeiul cărora unele organisme de radiodifuziune ar fi obținut, pe cale contractuală, o remunerație pentru retransmiterea unor programe cu acces liber de către grupuri hoteliere, aceasta nu schimbă termenii problemei și nici nu infirmă corectitudinea interpretării propuse.
92.
Astfel, este vorba despre acorduri obținute pe cale contractuală, care sunt întotdeauna posibile și nu sunt interzise de dreptul Uniunii, însă de aici nu se poate deduce că dreptul Uniunii recunoaște anumite drepturi organismelor de radiodifuziune și nici că dreptul național le poate recunoaște, dând o semnificație diferită unor noțiuni definite de dreptul Uniunii.
4. Cu privire la consecințele pentru instanța de trimitere
93.
Vom consacra de asemenea câteva considerații finale problemei dreptului intern în discuție în prezenta cauză, precizând unele dintre noțiunile deja amintite mai sus.
94.
Odată precizați termenii în care, în opinia noastră, trebuie interpretat dreptul Uniunii, mai trebuie să dezvoltăm câteva considerații pentru a oferi instanței de trimitere elemente în vederea aprecierii aspectului dacă dreptul statului membru în care se desfășoară procedura principală este sau nu conform cu dreptul Uniunii.
95.
Astfel, instanței de trimitere îi va reveni sarcina de a aplica principiile dreptului Uniunii în ceea ce privește dreptul național și, prin urmare, de a aprecia posibilitatea unei interpretări conforme a acestuia.
96.
Deși, în principiu, introducerea unor dispoziții naționale mai favorabile privind protecția autorilor, dar și a organismelor de radiodifuziune, în limitele prevăzute de dreptul Uniunii, ține în mod clar de puterea discreționară a statelor membre, observăm, în concordanță cu considerațiile care precedă, următoarele.
97.
Directiva 93/83 nu conferă drepturi specifice organismelor de radiodifuziune, ci are o altă finalitate, și anume facilitarea difuzării de programe prin satelit și retransmisia prin cablu prin promovarea acordării de licențe pentru retransmiterea prin cablu a unui program de către societăți de gestiune colectivă.
98.
Noțiunile de „cablu”, de „retransmisie prin cablu” și de „distribuitor prin cablu”, deși nu sunt definite în mod expres de Directiva 93/83, pot fi deduse din finalitatea acestei directive, din contextul istoric și tehnologic al adoptării sale și din economia de ansamblu a directivelor relevante și, prin urmare, trebuie considerate noțiuni de drept al Uniunii.
99.
Pentru aceste motive, în opinia noastră, dispozițiile naționale ale unui stat membru nu pot da o semnificație diferită acestor noțiuni, nici chiar în scopul de a extinde catalogul drepturilor organismelor de radiodifuziune.
100.
Apreciem, așadar, sub rezerva competenței instanței naționale de a aplica principiile prezentate mai sus în ceea ce privește dreptul național, că este posibilă și chiar de dorit o interpretare a dreptului portughez, în conformitate cu dreptul Uniunii, în sensul că, fără a aduce atingere posibilității de a conferi organismelor de radiodifuziune drepturi suplimentare, în limitele prevăzute de dreptul Uniunii, acesta nu conferă, nici măcar prin interpretare, un conținut diferit unor noțiuni deja definite de dreptul Uniunii.
IV. Concluzii
101.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție, Portugalia) după cum urmează:
„Noțiunea de «retransmisie prin cablu», prevăzută la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 93/83/CEE a Consiliului din 27 septembrie 1993, se referă la retransmiterea unei transmisii inițiale de către distribuitori prin cablu, care efectuează această retransmisie în calitate de operatori profesioniști în cadrul unei rețele prin cablu convenționale.
Retransmiterea simultană a programelor difuzate prin satelit de un canal de televiziune, prin intermediul diverselor televizoare instalate în camerele unui hotel, prin cablu coaxial, nu constituie o «retransmisie prin cablu» în sensul articolului 1 alineatul (3) din Directiva 93/83, întrucât întreprinderea hotelieră nu poate fi considerată distribuitor prin cablu în sensul acestei directive.”
(
1
)	Limba originală: italiana.
(
2
)	Directiva 93/83/CEE a Consiliului din 27 septembrie 1993 privind coordonarea anumitor norme referitoare la dreptul de autor și drepturile conexe aplicabile difuzării de programe prin satelit și retransmisiei prin cablu (JO 1993, L 248, p. 15, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 134).
(
3
)	Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230, rectificare în JO 2008, L 314, p. 16).
(
4
)	Directiva 2006/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (JO 2006, L 376, p. 28, Ediție specială, 17/vol. 3, p. 14).
(
5
)	Decretul‑lege nr. 63/85 de aprobare a Código do Direito de Autor e dos Direitos Conexos, (Diário da República nr. 61, seria I, din 14 martie 1985, disponibil la adresa https://dre.pt/web/guest/legislacao‑consolidada/-/lc/34475475/view).
(
6
)	Decretul‑lege nr. 333/97 din 27 noiembrie 1997 de transpunere în ordinea juridică internă a Directivei 93/83/CEE a Consiliului din 27 septembrie 1993 privind coordonarea anumitor norme referitoare la dreptul de autor și drepturile conexe aplicabile difuzării de programe prin satelit și retransmisiei prin cablu (DR nr. 275, seria I‑A din 27 noiembrie 1997, disponibil la adresa https://dre.pt/web/guest/pesquisa/-/search/406485/details/normal?q=Decreto‑Lei+n.%C2 %BA%20333 %2F97).
(
7
)	A se vedea Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League și alții (C‑403/08 și C‑429/08, EU:C:2011:631, punctul 148).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League și alții (C‑403/08 și C‑429/08, EU:C:2011:631, punctul 150).
(
9
)	Rosén J., The satellite and cable directive, EU Copyright Law: A Commentary, Edward Elgar Law, 2014, p. 206.
(
10
)	Stamatoudi, I. A., și Torremans, P.: EU Copyright Law: A Commentary, Edward Elgar Law, 2014, p. 408.
(
11
)	A. Kur, T. Dreier și S. Luginbuehl, European Intellectual Property Law, Elgar, 2019, p. 304 și 305.
(
12
)	A se vedea în acest sens considerentele (33), (34) și (35).
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 1 martie 2017, ITV Broadcasting și alții (C‑275/15, EU:C:2017:144, punctul 21).
(
14
)	Instanța de trimitere solicita în esență să se stabilească dacă noțiunea de „cablu”, utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29, are un sens specific tehnologic, limitat la rețelele de cablu tradiționale operate de furnizori de servicii de cablu convenționale, sau are mai degrabă un sens neutru din punct de vedere tehnologic, care poate include servicii similare din punct de vedere funcțional transmise prin internet.
(
15
)	A se vedea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza ITV Broadcasting și alții (C‑275/15, EU:C:2016:649, punctul 70).
(
16
)	A se vedea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza ITV Broadcasting și alții (C‑275/15, EU:C:2016:649, punctul 72).
(
17
)	A se vedea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza ITV Broadcasting și alții (C‑275/15, EU:C:2016:649, punctul 73).
(
18
)	A se vedea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza ITV Broadcasting și alții (C‑275/15, EU:C:2016:649, punctul 74).
(
19
)	De a răspunde, la nivelul Uniunii, provocărilor pentru protecția dreptului de autor și a drepturilor conexe prezentate de noile servicii ale societății informaționale, făcute posibile prin internet.
(
20
)	A se vedea Hotărârea din 3 februarie 2000, EGEDA (C‑293/98, EU:C:2000:66, punctul 29).
(
21
)	A se vedea observațiile Comisiei, punctul 70 și jurisprudența citată.
(
22
)	Articolul 8 alineatul (3) din Directiva 2006/115 are următorul cuprins: „Statele membre prevăd pentru organismele de radiodifuziune dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice retransmiterea emisiunilor lor prin intermediul undelor radioelectrice, precum și comunicarea publică a emisiunilor lor, în cazul în care această comunicare este făcută în locuri accesibile publicului prin plata unei taxe de intrare”.
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 16 februarie 2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C‑641/15, EU:C:2017:131).
(
24
)	Hotărârea din 16 februarie 2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C‑641/15, EU:C:2017:131).
(
25
)	Hotărârea din 16 februarie 2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C‑641/15, EU:C:2017:131).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 16 februarie 2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C‑641/15, EU:C:2017:131, punctele 24 și 27).
(
27
)	Astfel cum se prevede la articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2001/29. Astfel, hotelurile în cauză nu distribuie „cu întârziere”, ci simultan, prin cablu coaxial, emisiunile transmise prin satelit de canalul de televiziune RTL, prin intermediul diverselor televizoare instalate în camerele unui hotel. Nu este vorba, așadar, despre punerea la dispoziția publicului a unor înregistrări ale programelor difuzate de un organism de radiodifuziune echivalent cu un serviciu de video‑on‑demand.