62016CC0255
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
MICHAL BOBEK
prezentate la 26 iulie 2017 (
1
)
Cauza C‑255/16
Anklagemyndigheden
împotriva
Bent Falbert,
Poul Madsen,
JP/Politikens Hus A/S
[cerere de decizie preliminară formulată de Københavns Byret (Tribunalul Municipal din Copenhaga, Danemarca)]
„Procedură de notificare pentru reglementări tehnice – Reglementări tehnice în sectorul jocurilor de noroc – Obligația statelor membre de notificare a Comisiei cu privire la proiectele de reglementări tehnice – Reglementare națională care sancționează oferirea de jocuri, loterii sau pariuri care nu intră sub incidența unei autorizații și publicitatea pentru jocuri, loterii sau pariuri neautorizate”
I. Introducere
1.
Bent Falbert, Poul Madsen și JP/Politikens Hus A/S (denumiți în continuare „pârâții”) sunt urmăriți penal în Danemarca pentru implicarea în publicitate de servicii de jocuri online neautorizate în ziarul Ekstra Bladet și pe site‑ul web al acestuia. Lov om visse spil, lotterier og væddemål (Legea daneză privind jocurile de noroc, loteriile și pariurile) prevede sancțiuni pentru publicitatea jocurilor de noroc, a loteriilor și a pariurilor neautorizate.
2.
Pârâții susțin în esență că dispoziția națională constituie o „reglementare tehnică” în înțelesul Directivei 98/34/CE (
2
), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/48/CE (
3
), care nu a fost notificată Comisiei. Pentru acest motiv, dispoziția menționată nu poate fi invocată împotriva pârâților. În acest context, Københavns Byret (Tribunalul Municipal din Copenhaga) solicită să se stabilească dacă ar fi trebuit făcută o notificare în temeiul Directivei 98/34.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1.
Directiva 98/34
3.
Articolul 1 din Directiva 98/34, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/48/CE, conține următoarele definiții:
„În sensul prezentei directive, termenii utilizați au următoarele înțelesuri:
[…]
2.
«serviciu» – orice serviciu al societății informaționale, adică orice serviciu prestat în mod normal în scopul obținerii unei remunerații, la distanță, prin mijloace electronice și la solicitarea individuală a beneficiarului serviciului.
În sensul prezentei definiții:
–
«la distanță» înseamnă că serviciul este prestat fără ca părțile să fie prezente simultan;
–
«prin mijloace electronice» înseamnă că serviciul este transmis inițial și primit la destinație prin intermediul echipamentului electronic pentru prelucrarea (inclusiv arhivarea digitală) și stocarea datelor, și este transmis integral, transferat și recepționat prin cablu, radio, mijloace optice sau alte mijloace electromagnetice;
–
«la solicitarea individuală a beneficiarului serviciilor» înseamnă că serviciul este prestat prin transmiterea datelor în urma solicitării individuale.
[…]
5.
«norme pentru servicii» - cerințe de natură generală referitoare la inițierea și desfășurarea activităților de prestări de servicii în sensul [punctului] 2, în special prevederi referitoare la prestatorul de servicii, la servicii și la beneficiarul serviciilor, exclusiv normele care nu se referă în mod special la serviciile definite la alineatul respectiv.
[…]
În sensul acestei definiții:
–
o normă este considerată ca fiind destinată în mod special serviciilor societății informaționale dacă, având în vedere expunerea de motive și partea dispozitivă, aceasta are ca scop și obiect specific, în totalitate sau în unele din dispozițiile sale, reglementarea acestor servicii într‑o manieră explicită și direcționată;
–
o normă nu este considerată ca fiind destinată în mod special serviciilor societății informaționale în cazul în care aduce atingere numai într‑o manieră implicită sau în mod accidental unor asemenea [servicii].”
[…]
11.
«reglementare tehnică» - specificațiile tehnice sau alte cerințe sau norme cu privire la servicii, inclusiv dispozițiile administrative relevante, a căror respectare este obligatorie, de iure sau de facto, în cazul comercializării, prestării unui serviciu, stabilirii unui prestator de servicii sau utilizării într‑un stat membru sau într‑o parte semnificativă a acestuia, precum și actele cu putere de lege sau actele administrative ale statelor membre, cu excepția celor menționate la articolul 10, care interzic fabricarea, importul, comercializarea sau utilizarea unui produs sau care interzic prestarea sau utilizarea unui serviciu sau stabilirea în calitate de prestator de servicii.”
4.
Articolul 8 prevede următoarele:
„(1)   În conformitate cu articolul [a se citi «sub rezerva articolului»] 10, Comisiei îi este comunicat, de îndată, de către statele membre, orice proiect de reglementare tehnică, cu excepția situației în care acesta transpune integral textul unui standard internațional sau european, caz în care este suficientă informația referitoare la standardul în cauză; de asemenea, acestea înaintează Comisiei o expunere a motivelor care fac necesară elaborarea unei astfel de reglementări, în cazul în care acest lucru nu a fost clarificat suficient în proiectul de reglementare tehnică.
[…]”
B.
Dreptul național
5.
Lov nr. 204 af 26. marts 2003 om ændring af lov om visse spil, lotterier og væddemål og andre love og om ophævelse af lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb (Legea nr. 204 din 26 martie 2003 de modificare a Legii privind anumite jocuri, loterii și pariuri și a altor legi și de abrogare a Legii privind pariurile pe cursele de cai și de câini, denumită în continuare „modificarea din 2003”) a unificat două legi, anterior separate, privind jocurile și, respectiv, pariurile pe cursele de cai și de câini și a introdus modificări la anumite dispoziții.
6.
Modificările se regăsesc printre altele în partea introductivă a articolului 10 (
4
), care are următorul cuprins:
„Se aplică o amendă sau pedeapsa cu închisoarea de până la șase luni oricărei persoane care, în mod intenționat sau printr‑o neglijență gravă,
1)
oferă jocuri, loterii sau pariuri în Danemarca fără a deține o autorizație în conformitate cu articolul 1,
2)
intermediază participarea la jocuri, loterii sau pariuri care nu intră sub incidența autorizației prevăzute la articolul 1.
[…]
3 Se aplică o amendă oricărei persoane care, în mod intenționat sau printr‑o neglijență gravă,
[…]
3)
face publicitate jocurilor, loteriilor sau pariurilor care nu intră sub incidența autorizației prevăzute la articolul 1.”
7.
În conformitate cu articolul 2 alineatul 1 din aceeași lege, autorizația poate fi acordată unei singure companii (creând un monopol).
8.
Potrivit observațiilor care însoțeau proiectul modificării din 2003 (
5
), scopul articolului 10 alineatul 3 punctul 3) era formulat în felul următor:
„Se propune interzicerea publicității pentru jocuri, loterii și pariuri care nu sunt autorizate prin lege.
Prezenta modificare corespunde cu interdicția care apare în prezent la articolul 12 alineatul 3 din Legea privind pariurile hipice, dar reprezintă o clarificare a articolului 10 alineatul 4 din Legea privind pariurile și loteriile.
Această interdicție vizează protejarea operatorilor de jocuri autorizați de autoritățile daneze împotriva concurenței din partea societăților care nu dețin o astfel de autorizație și care nu pot comercializa sau distribui în mod legal jocuri în Danemarca.
Prin publicitate în sensul prezentei legi trebuie să se înțeleagă toate formele de anunțare sau de comunicare de informații cu privire la activitățile și oferta comercială a operatorilor de jocuri.
Această interdicție nu se aplică totuși trimiterilor editoriale din presa scrisă sau digitală.
Interdicția se aplică întregii mass‑medii. În consecință, publicitatea este interzisă în aceeași măsură în presa scrisă, la radio, la televiziune și în media digitală, de exemplu sub formă de bannere.
De asemenea, în temeiul articolului 10 alineatul 3 punctul 3), se interzice publicitatea pentru activitățile operatorilor de jocuri, în special site‑urile web, adresele acestora etc.”
9.
Ca urmare a unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, modificarea din 2003 a fost abrogată și a fost înlocuită printr‑o lege nouă care a fost notificată Comisiei. Cu toate acestea, modificarea din 2003 se aplică situației de fapt din litigiul principal.
III. Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
10.
Pârâții sunt fostul și, respectiv, actualul redactor șef și proprietar al ziarului Ekstra Bladet. Ei sunt urmăriți penal în Danemarca pentru publicarea în ziarul Ekstra Bladet și pe site‑urile web www.ekstrabladet.dk și www.ekstrabladet.tv a unor reclame pentru societăți de pariuri care furnizau jocuri sau pariuri în Danemarca, fără ca aceste societăți să dețină o autorizație.
11.
Articolul 10 alineatul 1 punctul 1) din Legea daneză privind jocurile, loteriile și pariurile prevede sancțiuni pentru oferirea de servicii de jocuri, de loterii și de pariuri fără a deține autorizație (în continuare „norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1)”. Articolul 10 alineatul 3 punctul 3) din aceeași lege (în continuare „norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3)” prevede sancțiuni pentru publicitatea jocurilor de noroc, a loteriilor și a pariurilor neautorizate. Ambele norme au fost adoptate ca parte a modificării din 2003, modificând și consolidând dispozițiile corespunzătoare ale legislației existente în acest sector.
12.
Modificarea din 2003 a fost ulterior abrogată în 2010, ca parte a liberalizării pieței în Danemarca. Cu toate acestea, procedura penală împotriva pârâților a fost inițiată atunci când era încă aplicabilă norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3).
13.
În fața Københavns Byret (Tribunalului Municipal din Copenhaga), pârâții susțin că norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) este o „norm[ă] pentru servicii [ale societății informaționale]” în sensul articolului 1 punctul 5 din Directiva 98/34. Astfel, în conformitate cu articolul 8 alineatul (1) din Directiva 98/34, aceasta ar fi trebuit să fie notificată Comisiei. Întrucât nu a fost notificată, pârâții susțin că această normă nu poate fi invocată împotriva lor.
14.
Textul articolului 10 alineatul 3 punctul 3) nu menționează în mod explicit serviciile societății informaționale. Cu toate acestea, instanța națională face trimitere în cererea sa la extrase din observațiile care au însoțit proiectul modificării din 2003. Aceste extrase se referă printre altele la serviciile de jocuri online. În consecință, instanța de trimitere consideră că norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) ar putea, eventual, să intre sub incidența noțiunii „norme pentru servicii [ale societății informaționale]” și a obligației de notificare prevăzute la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 98/34.
15.
În lumina considerațiilor de mai sus, Københavns Byret (Tribunalul Municipal din Copenhaga) adresează Curții următoarele întrebări:
„Este vorba, în prezenta cauză, despre o normă care trebuie notificată potrivit articolului 8 alineatul (1), în conformitate cu articolul 1 primul paragraf punctele 2, 5 și 11 din Directiva 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iulie 1998 de modificare a Directivei 98/34 […] de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice, în ipoteza în care:
a)
trebuie adoptată o lege de modificare a Legii privind anumite jocuri, loterii și pariuri (lov om visse spil, lotterier og væddemål) prin care să se introducă o dispoziție care să prevadă sancțiuni penale împotriva oricărei persoane care în mod intenționat sau printr‑o neglijență gravă «furnizează jocuri, loterii sau pariuri în Danemarca fără a deține o autorizație în conformitate cu articolul 1» și împotriva oricărei persoane care în mod intenționat sau printr‑o neglijență gravă «face publicitate jocurilor, loteriilor sau pariurilor care nu intră sub incidența autorizației menționate la articolul 1» și
b)
în observațiile referitoare la proiectul de act legislativ de modificare [bemærkningerne til forslaget til ændringsloven] se menționează că scopul dispozițiilor de condamnare indicate mai sus este de a clarifica sau de a introduce o interdicție privind jocurile furnizate online de companiile de jocuri din afara Danemarcei și care vizează în mod direct piața daneză, parțial prin interzicerea publicității, printre altele pentru jocurile furnizate online de companiile de jocuri din afara Danemarcei, în măsura în care în aceleași observații se precizează că nu există nicio îndoială că, în temeiul normelor în vigoare înainte de modificări, măsurile privind jocurile sunt ilegale dacă o companie de jocuri din afara Danemarcei utilizează canale de vânzare în care dispozitivul de joc este vândut efectiv în mod fizic pe teritoriul Danemarcei; cu toate acestea, nu este clar dacă jocurile din afara Danemarcei destinate participanților la jocuri din Danemarca, dar care, din punct de vedere fizic, sunt situate efectiv în afara Danemarcei intră de asemenea sub incidența acestei dispoziții; prin urmare, este necesar să se clarifice dacă formele respective de jocuri sunt acoperite. Din observații rezultă de asemenea că se sugerează introducerea unei interdicții privind publicitatea pentru jocurile, loteriile și pariurile care nu sunt autorizate în temeiul legislației respective și că modificarea respectă interdicția actuală de la articolul 12 alineatul 3 din Legea privind pariurile hipice (hestevæddeløbsloven), dar că este o clarificare a articolului 10 alineatul 4 din Legea privind pariurile și loteriile (Tips- og lottoloven) [în prezent abrogată]. În observații se precizează în continuare că scopul interdicției este de a proteja furnizorii de jocuri care dețin o autorizație emisă de autoritățile daneze împotriva concurenței din partea societăților care nu dețin o astfel de autorizație și care, prin urmare, nu pot furniza și nu pot intermedia în mod legal jocuri în Danemarca?”
16.
Au prezentat observații scrise pârâții din litigiul principal, guvernele danez și portughez și Comisia. Părțile interesate care au participat la faza scrisă, precum și guvernul român au prezentat observații orale în cadrul ședinței care a avut loc la 11 mai 2017.
IV. Analiză
17.
Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1 și/sau norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3, care prevăd sancțiuni pentru oferirea de servicii de jocuri neautorizate și pentru publicitatea unor astfel de servicii neautorizate, constituie „norme pentru servicii [ale societății informaționale]” și, așadar, „reglementări tehnice” care trebuie notificate (și astfel sunt „notificabile”) în temeiul Directivei 98/34. Adresând această întrebare, instanța de trimitere indică motivul care a stat la baza modificării din 2003, astfel cum este stabilit în observațiile care au însoțit proiectul de lege.
A.
Admisibilitate
18.
Potrivit cererii de decizie preliminară, pârâții din litigiul principal sunt acuzați numai de publicitatea pentru servicii neautorizate. În consecință, în măsura în care întrebările privesc și norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) (care sancționează oferirea de servicii neautorizate), pertinența acestora poate fi pusă sub semnul întrebării.
19.
Cu toate acestea, nu considerăm că întrebările ar trebui să fie declarate parțial inadmisibile pe acest temei.
20.
Există un raport evident între norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3). O normă care sancționează publicitatea serviciilor neautorizate este strâns legată de norma de bază care prevede obligativitatea autorizării. Într‑adevăr, fără aceasta din urmă, prima normă menționată nu are, fără îndoială, niciun sens. Astfel, în cazul în care însăși cerința privind autorizarea serviciilor de jocuri ar trebui să fie declarată o reglementare tehnică ce ar fi trebuit, dar nu a fost notificată, aceasta nu ar putea, în principiu, să fie invocată împotriva particularilor. Este dificil să nu se aibă în vedere faptul că o astfel de afirmație nu are un anumit „efect de domino” asupra eventualei (ne)legalități a publicității acelorași servicii de jocuri.
21.
Natura exactă a acestei interdependențe este, în cele din urmă, o problemă de drept național. Cu toate acestea, cel puțin la prima vedere, este necesar să existe o coerență cu privire la respectivele cerințe de notificare legate de aceste norme. Astfel, aspectul dacă norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) ar trebui să fie notificată nu este, în mod evident, irelevant sau ipotetic.
22.
În plus, întrucât în general întrebările adresate Curții beneficiază de o prezumție de pertinență (
6
), întrebările instanței de trimitere sunt, în opinia noastră, admisibile în totalitate.
B.
Cu privire la fond
1. Observații preliminare
23.
Normele naționale care fac obiectul cererii instanței naționale reglementează (i) serviciile de jocuri și (ii) serviciile de publicitate.
24.
În prezentele concluzii, vom analiza dacă, prin faptul că reglementează aceste două tipuri de servicii, norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) sau norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) constituie „norme pentru servicii [ale societății informaționale]” în sensul articolului 1 punctul 5 din Directiva 98/34.
25.
În cadrul titlului 2 de mai jos, vom pleca de la premisa că serviciul de jocuri ar fi un serviciu al societății informaționale și vom stabili dacă norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) sau norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3). În opinia noastră, niciuna dintre aceste norme nu poate fi calificată astfel. În schimb, ambele par să constituie măsuri de punere în aplicare a unei cerințe privind autorizarea. Potrivit unei linii constante de jurisprudență, începând cu Hotărârea CIA Security (
7
), astfel de măsuri nu constituie „reglementări tehnice”.
26.
În cadrul titlului 3 vom analiza, în ipoteza în care Curtea va statua că nu se aplică excepția privind autorizarea CIA, dacă norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și/sau norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) ar putea fi în acest caz calificată drept o normă pentru serviciile de jocuri ale societății informaționale. De asemenea, vom analiza dacă norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) ar putea fi calificată drept o „normă pentru servicii de publicitate ale societății informaționale”. În opinia noastră și sub rezerva aprecierii finale a instanței naționale, aceste norme nu pot fi calificate astfel. Niciuna dintre ele nu este „destinată în mod special serviciilor societății informaționale” în sensul articolului 1 punctul 5 din Directiva 98/34.
27.
Înainte de a intra în analiza detaliată, dorim să subliniem că prezentele concluzii nu abordează problema compatibilității modificării din 2003 cu dispozițiile privind libera circulație din Tratatul UE. Instanța națională a menționat în cererea sa existența unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor privind respectiva reglementare, care a fost întreruptă de Comisie ca urmare a liberalizării ulterioare a pieței naționale de jocuri (care a abrogat dispozițiile de drept național care sunt supuse analizei în prezenta cauză). Cu toate acestea, instanța națională a exclus în mod specific din obiectul întrebărilor sale orice aspecte privind compatibilitatea respectivelor dispoziții naționale cu normele privind libera circulație.
2.
Servicii de jocuri: excepția privind autorizarea CIA
a) Natura excepției privind autorizarea CIA
28.
Noțiunea „reglementare tehnică” se extinde la patru categorii de măsuri, și anume: (i) „specificația tehnică”, în sensul articolului 1 punctul 3 din Directiva 98/34; (ii) „alte cerințe”, conform definiției de la articolul 1 punctul 4 din directiva menționată; (iii) „norme pentru servicii”, care figurează la articolul 1 punctul 5 din această directivă și (iv) „actele cu putere de lege sau actele administrative ale statelor membre […] care interzic fabricarea, importul, comercializarea sau utilizarea unui produs sau care interzic prestarea sau utilizarea unui serviciu sau stabilirea în calitate de prestator de servicii”, în conformitate cu articolul 1 punctul 11 din directiva menționată (
8
).
29.
Potrivit unei jurisprudențe constante, „dispozițiile de drept național care se limitează să prevadă condițiile de stabilire a întreprinderilor sau de prestare a serviciilor de către acestea, precum dispozițiile care supun exercitarea unei activități profesionale unei autorizații prealabile, nu constituie reglementări tehnice în sensul articolului 1 punctul 11 din Directiva 98/34” (
9
). Aceeași situație se aplică și în cazul dispozițiilor de drept național care interzic operatorilor să desfășoare o numită activitate fără autorizație. Este vorba despre două fațete ale aceleiași monede (
10
).
30.
În continuare, ne vom referi la această excludere a obligațiilor de autorizare prealabilă din sfera noțiunii „reglementare tehnică” ca la „excepția privind autorizarea CIA” (după denumirea primei hotărâri care a aplicat această regulă) (
11
).
b)
Norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1)
31.
Excepția privind autorizarea CIA vizează dispozițiile de drept național care interzic operatorilor să desfășoare o anumită activitate fără autorizație. În mod logic, aceasta trebuie să vizeze și dispozițiile care prevăd sancțiuni pentru încălcarea cerinței privind autorizarea (
12
). Într‑adevăr, ar fi lipsit de sens ca norma materială prin care se solicită autorizarea prealabilă să fie exclusă de la obligația de notificare (pentru motivul că nu este o „reglementare tehnică”), în timp ce dispozițiile de punere în aplicare conexe, adoptate pentru a consolida și a pune în aplicare norma de autorizare primară, să fie calificate drept „cerințe tehnice” și în cazul lor să se impună o obligație de notificare.
32.
Rezultă, așadar, că o normă precum cea prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1), care prevede aplicarea de amenzi sau pedeapsa cu închisoarea în cazul în care s‑au oferit jocuri, loterii sau pariuri fără autorizație, intră în domeniul de aplicare al excepției privind autorizarea CIA. Aceasta nu constituie o „reglementare tehnică” în sensul articolului 1 punctul 11 din Directiva 98/34, conform interpretării date în jurisprudența Curții.
c)
Norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) ca normă privind serviciile de jocuri
33.
Care este atunci situația în cazul normei prevăzute la articolul 10 alineatul 3 punctul 3), care prevede sancțiuni pentru publicitatea serviciilor de jocuri neautorizate?
34.
Cerința autorizării drept condiție prealabilă pentru prestarea serviciului principal (de jocuri) intră sub incidența excepției privind autorizarea CIA. În consecință, Comisia nu trebuie să fie notificată cu privire la această normă.
35.
Solicitarea obținerii unei autorizații pentru servicii de jocuri drept condiție prealabilă pentru prestarea de servicii auxiliare (publicitatea jocurilor) ar trebui să intre de asemenea, în mod logic, sub incidența excepției privind autorizarea CIA. Prin urmare, nici aceasta nu trebuie notificată. Pentru motivele descrise la punctele 31 și 32 de mai sus, aceeași abordare se aplică dispozițiilor care prevăd sancțiuni pentru încălcarea acestor cerințe.
36.
Dintr‑o altă perspectivă, la baza normei prevăzute la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și a normei prevăzute la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) se află exact aceeași cerință: o autorizație prealabilă pentru servicii de jocuri. Potrivit unei jurisprudențe constante, o astfel de cerință intră sub incidența excepției privind autorizarea CIA și nu trebuie să fie notificată.
37.
Vom adăuga două observații suplimentare cu privire la acest aspect.
38.
În primul rând, raționamentul de mai sus subliniază o distincție importantă care stă la baza excepției privind autorizarea CIA, și anume diferența dintre (i) existența unei cerințe cu privire la autorizarea prealabilă și (ii) condițiile autorizării. Primul tip de normă, menționat la punctul (i), cu privire la existență, exemplificat prin norma de la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și prin norma de la articolul 10 alineatul 3 punctul 3), intră sub incidența excepției privind autorizarea CIA. În principiu, al doilea tip de normă, menționat la punctul (ii), cu privire la condiții, nu intră sub incidența acestei excepții și poate fi notificat.
39.
Această distincție se află în centrul soluției adoptate de Curte în Hotărârile M. și S. și Fortuna, ambele privind legislația poloneză în materie de jocuri (
13
). Cauza M. și S. privea o dispoziție de drept polonez care interzicea jocurile fără autorizație prealabilă (
14
). Cauza Fortuna privea o dispoziție din aceeași lege poloneză care limita din punct de vedere geografic autorizațiile pentru cazinouri (
15
). În Hotărârea Fortuna, Curtea a concluzionat că dispoziția „privind cazinourile” trebuia să fie notificată. În schimb, în Hotărârea M. și S., Curtea a concluzionat că dispoziția privind autorizarea intra sub incidența excepției privind autorizarea CIA și nu trebuia să fie notificată. Procedând astfel, Curtea a decis că „deținerea unei concesiuni cerută de această dispoziție națională pentru organizarea jocurilor de noroc constituie o condiție impusă în ceea ce privește activitatea de organizare a unor astfel de jocuri, spre deosebire de articolul 14 alineatul 1 din această lege, care prevede condiții în ceea ce privește produsele în cauză prin interzicerea exploatării lor în afara cazinourilor” (sublinierea noastră) (
16
).
40.
În al doilea rând, deși instanța națională nu face trimitere la acesta în mod explicit, considerăm relevant să menționăm articolul 10 alineatul 1 punctul 2) din modificarea din 2003.
41.
Această dispoziție prevede sancțiuni în cazul persoanelor care „intermediază participarea” la jocuri neautorizate [spre deosebire de „oferirea” de jocuri neautorizate (norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și „publicitatea” de jocuri neautorizate (norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3)]. Potrivit observațiilor daneze cu privire la proiectul de modificare din 2003, „intermedierea participării” la jocuri neautorizate privește „toate activitățile care au drept scop organizarea de jocuri sau acordarea posibilității de a participa la jocuri ilegale”. Observațiile continuă cu exemple privind (a) furnizarea de servicii bancare; (b) spațiul de pe un server; (c) serviciile de colectare de informații prestate către operatori care furnizează servicii de jocuri neautorizate sau (d) legătura către site‑uri web care oferă servicii de jocuri neautorizate.
42.
În mod similar cu publicitatea serviciilor de jocuri neautorizate, toate acestea par să fie în esență exemple a ceea ce ar putea fi denumit în mod general „complicitate” (
17
) la infracțiunea principală de oferire de servicii de jocuri neautorizate. Și de această dată, ar părea lipsit de coerență dacă aceste tipuri de norme, care toate interzic sau sancționează în esență sprijinirea unei activități neautorizate, ar trebui să fie notificate, în timp ce interzicerea sau sancționarea activității neautorizate în sine nu intră sub incidența acestei cerințe de notificare.
43.
În concluzie, în măsura în care privesc reglementarea serviciilor de jocuri, considerăm că atât norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1), cât și norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) intră sub incidența excepției privind autorizarea CIA și nu trebuiau să fie notificate în conformitate cu Directiva 98/34.
d)
Domeniul de aplicare al excepției privind autorizarea CIA ulterior Directivei 98/48
44.
În această etapă, considerăm că este necesar să se analizeze în mod mai detaliat un argument referitor la domeniul de aplicare al excepției privind autorizarea CIA, care a fost discutat într‑o anumită măsură în cursul audierii.
45.
Dispozițiile care intră sub incidența excepției privind autorizarea CIA „nu constituie reglementări tehnice în sensul articolului 1 punctul 11 din Directiva 98/34” (
18
) (sublinierea noastră). Altfel spus, excepția privind autorizarea CIA se aplică tuturor celor patru categorii enumerate la articolul 1 punctul 11 din Directiva 98/34 și în mod independent de categoria de reglementare tehnică analizată. Subliniem faptul că citatul de mai sus este preluat printre altele din două hotărâri pronunțate ulterior Directivei 98/48, aceasta fiind directiva care a extins definiția reglementării tehnice la articolul 1 punctul 11 din directivă pentru a include „norme[le] pentru servicii [ale societății informaționale]”.
46.
În pofida acestor afirmații în mod evident clare, Comisia susține că excepția privind autorizarea CIA nu se aplică tuturor categoriilor de reglementări tehnice enumerate la articolul 1 punctul 11. În special, în opinia Comisiei, aceasta nu se aplică „[normelor] pentru servicii [ale societății informaționale]” (
19
).
47.
În sprijinul argumentului său, Comisia a invocat două aspecte, pe baza (i) punctelor 75 și 76 din Hotărârea Curții în cauza Ince (
20
) și a (ii) considerentelor Directivei 98/48.
48.
La punctul 75 din Hotărârea Ince, Curtea a enumerat mai multe dispoziții naționale despre care a considerat că reprezintă în mod clar norme pentru servicii ale societății informaționale (
21
). Curtea a continuat prin a compara aceste dispoziții cu alte norme „cum ar fi dispozițiile care stabilesc obligația de a obține o autorizație pentru organizarea sau pentru colectarea de pariuri sportive, precum și imposibilitatea de a elibera o astfel de autorizație operatorilor privați, [care] nu constituie «reglementări tehnice» în sensul articolului 1 punctul 11 din această directivă. Astfel, dispozițiile naționale care se limitează să prevadă condițiile de stabilire a întreprinderilor sau de prestare a serviciilor de către acestea, precum dispozițiile care supun exercitarea unei activități profesionale unei autorizații, nu constituie reglementări tehnice în sensul dispoziției amintite (a se vedea în acest sens Hotărârea Lindberg, C‑267/03, EU:C:2005:246, punctul 87)” (
22
).
49.
Potrivit Comisiei, citarea de către Curte a Hotărârii Lindberg în susținerea excepției privind autorizarea CIA implică faptul că respectiva normă se aplică numai categoriilor de reglementări tehnice care erau relevante la data pronunțării Hotărârii Lindberg. Aceasta ar exclude, așadar, normele pentru servicii ale societății informaționale, care au fost adăugate definiției reglementării tehnice abia ulterior pronunțării Hotărârii Lindberg (
23
).
50.
Nu suntem de acord cu acest punct de vedere.
51.
Curtea nu statuează la punctul 76 din Hotărârea Ince „în sensul articolului 1 punctul 11 din această directivă conform versiunii aplicabile situației de fapt din cauza Lindberg”. Este adevărat că Hotărârea Lindberg este citată de Curte drept precedent, însă trimiterea sa la articolul 1 punctul 11 din directivă nu poate fi interpretată, în opinia noastră, decât ca fiind o trimitere la această dispoziție la momentul situației de fapt din cauza Ince, aceasta fiind cauza care se afla pe rolul Curții în acel moment.
52.
Nu considerăm convingătoare nici trimiterea Comisiei la considerentul (18) al Directivei 98/48. Acest considerent conține teza „[…] întrucât, de exemplu, normele de stabilire a prestatorilor de servicii, în special acelea referitoare la normele de autorizare sau acordare de licențe, sunt reglementate în mod corespunzător […]”.
53.
În opinia noastră, acest considerent trebuie interpretat în lumina distincției menționate la punctele 38 și 39 de mai sus dintre existența unei cerințe privind autorizarea (sau acordarea unei licențe) și condițiile cu privire la acestea. Întrucât cerința privind notificarea se aplică în legătură cu condițiile pentru prestarea unui serviciu al societății informaționale (incluzând, în general, condițiile de autorizare, acordarea unei licențe și conținutul unui serviciu), simpla existență a unei cerințe de autorizare prealabilă nu implică, în sine, obligativitatea notificării (
24
).
54.
În sfârșit, există și un argument sistemic mai larg care militează împotriva interpretării excepției privind autorizarea CIA astfel cum este sugerată de Comisie: coerența și consecvența legislativă. Comisia susține în esență că normele pentru servicii ale societății informaționale sunt, prin natura lor, atât de diferite, încât jurisprudența aplicabilă în general Directivei 98/34 ar trebui să fie diferențiată în ceea ce le privește. Dar dacă situația ar fi fost într‑adevăr aceasta, nu se poate decât să fim surprinși de tehnica legislativă aleasă de Comisie pentru reglementarea obligației de notificare în legătură cu aceste servicii. În definitiv, Directiva 98/48 (
25
) a intrat în vigoare după numai o lună de la adoptarea Directivei 98/34 ca urmare a propunerii Comisiei, aceasta introducând, într‑un instrument legislativ care anterior avea drept obiect în principal produse, o categorie specifică de servicii ale societății informaționale.
55.
În acest context, nu este deloc surprinzător că Curtea, ca orice altă instanță de grad superior, este obligată să fie în favoarea unei interpretări care promovează abordarea comună și coerența în cadrul aceluiași instrument legislativ, în loc să particularizeze o materie de drept deja complexă.
56.
În consecință, nu considerăm că este necesar să se repună în discuție Hotărârile Ince și M. și S. pentru a restrânge domeniul de aplicare al excepției privind autorizarea CIA (
26
).
e)
Concluzie
57.
În lumina celor de mai sus și în măsura în care dispozițiile naționale relevante privesc serviciile de jocuri, propunem Curții să răspundă întrebărilor adresate de Københavns Byret (Tribunalul Municipal din Copenhaga, Danemarca) în felul următor:
În măsura în care privesc serviciile de jocuri, normele naționale precum cele cuprinse la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) din Legea nr. 204 din 26 martie 2003 de modificare a Legii privind anumite jocuri, loterii și pariuri și a altor legi și de abrogare a Legii privind pariurile pe cursele de cai și de câini nu sunt norme care constituie „reglementări tehnice” în sensul articolului 1 punctul 11 din Directiva 98/34 astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/48.
3. Cerința privind specificitatea
58.
Din analiza efectuată în cadrul secțiunii 2 de mai sus rezultă că, în măsura în care reglementează servicii de jocuri, norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) intră sub incidența excepției privind autorizarea CIA și, prin urmare, nu reprezintă „reglementări tehnice” care trebuie notificate în temeiul Directivei 98/34.
59.
Cu toate acestea, în ipoteza în care Curtea ar ajunge la o concluzie diferită și ar decide că aceste dispoziții nu intră sub incidența excepției privind autorizarea CIA, este necesar să se analizeze dacă ele constituie „norme pentru servicii [de jocuri ale societății informaționale]” în sensul articolului 1 punctul 5 din Directiva 98/34.
60.
Cu toate acestea, în orice caz și indiferent de aplicarea excepției privind autorizarea CIA, trebuie de asemenea să se stabilească dacă norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3), interpretată și abordată în mod independent, constituie o „normă pentru servicii [de publicitate] ale societății informaționale” în sensul dispoziției menționate.
61.
În ambele cazuri, analiza juridică este similară. Aceasta depinde, în cele din urmă, de aspectul dacă norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) sau norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) este „destinată în mod special” reglementării serviciilor societății informaționale, „având în vedere expunerea de motive și partea dispozitivă”. Revine instanței de trimitere obligația să efectueze analiza finală a acestui aspect. Cu toate acestea, în opinia noastră, există mai multe elemente care tind să demonstreze că niciuna dintre aceste norme nu are acest scop specific.
62.
Începem analiza prin abordarea, în secțiunea următoare, a noțiunii „scop specific” în contextul modificărilor legislative.
a)
Aplicarea noțiunii „norme pentru servicii” în contextul adaptărilor legislative
63.
Considerentele (7) și (8) ale Directivei 98/48 subliniază preocuparea că adaptarea legislației naționale pentru a ține seama de noile servicii aferente societății informaționale ar conduce la „refragmentarea pieței interne, la suprareglementare și la inconsecvențe de reglementare”. Acesta a fost unul dintre obiectivele principale aflate la baza extinderii noțiunii „reglementări tehnice” (și a cerinței de notificare) pentru a include „norme[le] pentru servicii”. Atunci când o astfel de adaptare este „destinată în mod special” asigurării reglementării noilor servicii ale societății informaționale, ea ar intra sub incidența noțiunii „norme pentru servicii [ale societății informaționale]”.
64.
În observațiile lor, pârâții și Comisia susțin că modificarea din 2003 este un exemplu al unei astfel de adaptări, care este „destinată în mod special” reglementării serviciilor societății informaționale. Aceasta este situația chiar dacă, la prima vedere, legea modificată este în aparență neutră în ceea ce privește mediul (și anume privește fără distincție serviciile online și offline). Într‑adevăr, faptul că adaptările la noua economie sunt prezentate ca atare în mod explicit sau că acestea sunt prezentate în termeni mai neutri din punct de vedere tehnologic reprezintă o simplă problemă de tehnică legislativă. Aceasta nu ar trebui să influențeze calificarea acestor adaptări drept „norme pentru servicii”.
65.
Acesta este contextul în care pârâții și Comisia subliniază importanța analizei dincolo de textul în sine și a luării în considerare a „expunerii de motive” atunci când se apreciază „scopul specific” al unei norme.
66.
La rândul său, guvernul danez observă că modificarea din 2003 a abrogat și a unificat legislația anterioară existentă cu privire la pariuri. Acesta susține că atât norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1), cât și norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) existau deja în cuprinsul a două instrumente legislative anterioare prezentei legislații. Normele respective au fost întotdeauna neutre din punctul de vedere al mediului (întrucât erau aplicabile publicității în toate mediile și tuturor jocurilor neautorizate, indiferent de canalul de distribuție) (
27
). Modificarea din 2003 nu a schimbat domeniul de aplicare al restricțiilor cu privire la serviciile de jocuri și de publicitate. În schimb, aceasta a precizat pur și simplu domeniul lor de aplicare existent, pentru a rezolva orice eventuală îndoială în această privință, ceea ce a fost de asemenea important având în vedere că aceste dispoziții implicau pedepse penale.
67.
În continuare, vom efectua mai întâi o analiză mai detaliată a diferitor componente ale definiției noțiunii „norme pentru servicii”, astfel cum este definită în Directiva 98/34 [la literele (b), (c) și (d)], și apoi vom analiza modul în care poate fi aplicată această noțiune în prezenta cauză [la litera (e)].
b)
Elemente pozitive și negative ale definiției noțiunii „norme pentru servicii”
68.
Articolul 1 punctul 5 din Directiva 98/34 exclude în mod explicit din noțiunea „norme pentru servicii” orice normă care nu este „destinată în mod special [serviciilor societății informaționale]”. Dispoziția continuă prin a preciza delimitările pozitive și negative a ceea ce se înțelege prin sintagma „destinată în mod special”:
„– o normă este considerată ca fiind destinată în mod special serviciilor societății informaționale dacă, având în vedere expunerea de motive și partea dispozitivă, aceasta are ca scop și obiect specific, în totalitate sau în unele din dispozițiile sale, reglementarea acestor servicii într‑o manieră explicită și direcționată;
– o normă nu este considerată ca fiind destinată în mod special serviciilor societății informaționale în cazul în care aduce atingere numai într‑o manieră implicită sau în mod accidental unor asemenea [servicii].”
69.
În concluziile sale, Comisia a susținut că definiția negativă de mai sus trebuie să fie înțeleasă ca o excepție și, în consecință, trebuie să fie de strictă interpretare.
70.
Nu suntem de acord cu acest punct de vedere.
71.
Faptul că excepțiile trebuie să fie de strictă interpretare este, într‑adevăr, o regulă constantă a interpretării juridice. Cu toate acestea, în opinia noastră, această regulă nu este aplicabilă în cazul de față: articolul 1 punctul 5 conține o definiție formată din două părți. Prima parte este definită în termeni pozitivi. A doua parte, cu valoare și statut egal (
28
), este formulată în termeni negativi. Din perspectiva tehnicii legislative, elementele pozitive și negative ale definiției sunt complementare. Coroborate, acestea definesc domeniul de aplicare al noțiunii „norme pentru servicii”.
c)
A fi sau a nu fi „destinată în mod special”
72.
Pentru a constitui o „normă pentru servicii”, norma trebuie să fie „destinată în mod special” serviciilor societății informaționale. În termeni diferiți, toate sau unele dintre dispozițiile sale trebuie să selecteze în vederea reglementării serviciile societății informaționale.
73.
Pentru a fi considerată „destinată în mod special” serviciilor societății informaționale, partea pozitivă a definiției prevede două condiții cumulative: norma – sau unele dintre dispozițiile sale – trebuie să vizeze „reglementarea” serviciilor societății informaționale într‑o manieră „explicită și direcționată”. În schimb, conform părții negative a definiției, o normă nu intră în domeniul de aplicare al noțiunii „norme pentru servicii” atunci când „aducere atingere” într‑o manieră „implicită sau în mod accidental” unor asemenea servicii.
74.
Ca observație preliminară, în opinia noastră, utilizarea sintagmei „aduce atingere” în partea negativă a definiției nu ar trebui interpretată în sensul că se referă la modul în care norma are impact în
practică asupra serviciilor societății informaționale ulterior intrării sale în vigoare. Este adevărat că la o citire literală, de exemplu, a versiunilor engleză și germană, o astfel de interpretare este posibilă. Cu toate acestea, situația respectivă nu se regăsește în cazul multor versiuni lingvistice, inclusiv în cazul versiunii daneze (
29
). În plus, o astfel de interpretare ar fi în totalitate imprevizibilă și neadecvată în lumina naturii ex ante a obligației de notificare (
30
). Aceasta ar impune ca legiuitorul național să cunoască momentul în care trebuie notificată reglementarea respectivă atunci când elaborează normele, mai exact care ar fi impactul acesteia în realitate.
75.
Într‑adevăr, de un astfel de refuz de a lua în considerare efectele viitoare poate beneficia un legiuitor vizionar, extrem de necinstit, un geniu al răului, care elaborează în mod intenționat legi astfel încât să le ascundă sensul lor adevărat, cunoscând deja în etapa respectivă că impactul va fi diferit față de ceea ce prevede textul lor. Cu toate acestea, astfel de scenarii puțin probabile nu ar trebui să reprezinte, în opinia noastră, factori determinanți în interpretarea normelor Uniunii (
31
).
76.
Ambele părți ale definiției ar trebui să fie mai degrabă interpretate în sensul că privesc în principal textul normei și intenția legislativă care stă la baza acestuia, astfel cum era aceasta la momentul elaborării și adoptării.
77.
Elementul‑cheie al definiției, care este comun ambelor sale părți, reprezintă faptul că norma trebuie să fie „destinată în mod special” serviciilor societății informaționale. În opinia noastră, se poate aștepta în general ca, în cazul în care „scopul specific” al unei norme sau al unei dispoziții este de a reglementa un serviciu într‑un anumit mediu, să existe un indiciu explicit al acestui fapt chiar în textul măsurii, de exemplu prin utilizarea unei anumite terminologii („online”, „internet”, „electronic” ș.a.m.d.).
78.
Din nou, din punct de vedere teoretic este posibil ca o anumită abordare a modului de elaborare să urmărească în mod deliberat disimularea „scopului specific”. Astfel cum am încercat să explicăm la punctele precedente, nu se pot exclude astfel de situații, dar acestea ar trebui să rămână întrutotul excepționale. În general, dacă există într‑adevăr „scopuri specifice” care au legătură cu serviciile societății informaționale, putem spera să obținem măcar o sugestie cu privire la acestea din modul de redactare.
79.
Partea pozitivă a definiției normelor pentru servicii se referă de asemenea la scopul specific care rezultă din natura „direcționată” a reglementării. Termenul „direcționat” ar sugera că, în ceea ce privește specificitatea mediului (online sau offline), normei îi este atribuit un domeniu de aplicare material limitat. Și de această dată, este posibil ca, la rândul său, acesta să se reflecte în modul de redactare a normei.
80.
Din cele ce precedă rezultă că, în cazul în care, la prima vedere, o normă se aplică serviciilor fără distincție în ceea ce privește mediul (online sau offline), în opinia noastră există deja un indiciu clar că „scopul specific”nu este reglementarea serviciilor societății informaționale.
d)
Expunerea de motive
81.
Cu toate acestea, nu este suficient ca analiza scopului specific să se întemeieze exclusiv pe textul normei. Astfel cum prevede definiția pozitivă, trebuie să se aibă în vedere atât „partea dispozitivă”, cât și „expunerea de motive” ale acesteia.
82.
Directiva 98/34 nu explică semnificația acestor termeni. Considerăm totuși că „partea dispozitivă” se referă în mod clar la modul de formulare – la textul normei în sine.
83.
Semnificația termenilor „expunerea de motive” este mai puțin clară. Semnificația obișnuită a acestor termeni este o trimitere la documentele justificative pentru adoptarea normei. Directiva nu conține niciun element care să sugereze modul de identificare a acestei justificări. Din punct de vedere instrumental, aceasta trebuie să figureze în corpul măsurii înseși (de exemplu sub formă de considerente) sau ar putea eventual să se refere și la documente separate (de exemplu expunere de motive prezentată de legiuitor împreună cu reglementarea)? Din punct de vedere instituțional, această expunere de motive trebuie să emane și trebuie să fie aprobată de aceeași instituție ca și norma însăși (
32
)? Din punct de vedere temporal, expunerea de motive trebuie să fie anterioară sau simultană cu norma (
33
)?
84.
Pentru a răspunde la aceste întrebări, trebuie să se acorde importanța cuvenită statelor membre și instituțiilor acestora, atât la nivel general, cât și la nivel specific în funcție de caz.
85.
În primul rând, la nivel general, ceea ce reprezintă o astfel de „expunere de motive” în sensul documentelor justificative pentru adoptarea unei norme va depinde de procedurile legislative ale fiecărui stat membru și de valoarea acordată documentelor individuale elaborate înainte sau în cursul acestor proceduri.
86.
În al doilea rând, având în vedere norma supusă analizei, trebuie luate în considerare de asemenea elementele specifice ale fiecărui caz individual. De exemplu, se poate întâmpla ca norma, astfel cum a fost propusă inițial de către guvernul național în cadrul unei reglementări (și astfel cum a fost documentată în mod corespunzător în expunerea de motive prezentată Parlamentului împreună cu reglementarea respectivă) să fi fost modificată în mod substanțial în Parlament. Sau chiar să fi fost introdusă din nou într‑o comisie parlamentară, fără prea multă dezbatere. Sau s‑ar putea ca versiunea normei adoptate în cele din urmă să fi apărut numai după o discuție îndelungată care a implicat mai multe instituții și membrii acestora, astfel făcând ca orice „expunere de motive” obiectivă să fie dificil sau chiar imposibil de urmărit (
34
).
87.
Și de această dată, toate aceste considerații cântăresc în mod substanțial în favoarea următoarei abordări: atunci când se analizează dacă o normă națională este „destinată în mod special” serviciilor societății informaționale, cel mai important element trebuie să fie reprezentat de textul normei în sine, și anume de partea sa dispozitivă. Expunerea de motive ar putea fi de folos pentru interpretarea normei. Aceasta ar putea clarifica îndoielile sau întrebările cu privire la normă, însă expunerea de motive nu poate și nu ar trebui să fie interpretată în sensul că ar fi echivalentă din punct de vedere juridic cu însăși „partea dispozitivă” a normei.
e)
Aplicare în prezenta cauză
88.
În cele din urmă, revine instanței naționale sarcina de a analiza, în lumina principiilor enunțate mai sus, scopul specific al normei prevăzute la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și al normei prevăzute la articolul 10 alineatul 3 punctul 3), astfel cum au fost introduse prin modificarea din 2003. Pentru a oferi asistență în efectuarea acestei analize, facem următoarele observații.
89.
În primul rând, părțile propun interpretări diferite, în mod mai general, ale acestor norme și ale modificării din 2003. Pe de o parte, guvernul danez prezintă modificările ca fiind o simplă clarificare a legii existente. Pe de altă parte, pârâții și Comisia prezintă modificările ca fiind destinate în mod special extinderii domeniului de aplicare al normelor anterioare pentru a include serviciile societății informaționale. În opinia lor, acest scop specific este „ascuns” în textul normei în sine, dar rezultă în mod clar din observațiile cu privire la proiectul de modificare din 2003.
90.
În cazul în care instanța națională concluzionează că norma prevăzută la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și/sau norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) au constituit într‑adevăr doar o simplă clarificare a dispozițiilor corespunzătoare pe care le‑au înlocuit, acestea nu ar reprezenta și nici nu ar putea să reprezinte reglementări tehnice care trebuie să fie notificate (
35
). Observăm în această privință că, astfel cum se reflectă în întrebările instanței de trimitere, extrasul din observațiile cu privire la proiectul de modificare din 2003, care privește în mod specific obiectivul normei prevăzute la articolul 10 alineatul 3 punctul 3), menționează că aceasta din urmă este „în conformitate” sau „corespunde” cu [„overensstemmelse”] o dispoziție care există deja în Legea privind pariurile hipice și reprezintă „o clarificare” [„præcisering”] a unei dispoziții din Legea privind pariurile și loteriile (
36
). În plus, în ședință s‑a confirmat că ambele dispoziții preexistente erau „neutre din punctul de vedere al mediului”, în sensul că nu priveau în mod explicit un anumit mediu de furnizare (hârtie, radio, televiziune, online și altele).
91.
În al doilea rând, în măsura în care nu este vorba despre o simplă clarificare, trebuie să se acorde, în opinia noastră, o importanță semnificativă faptului că, la prima vedere, o normă este aplicabilă fără discriminare tuturor serviciilor, indiferent dacă acestea sunt prestate online sau offline. În această privință, facem trimitere la motivele menționate în special la punctele 72-80. În astfel de împrejurări, ar fi necesar ca în expunerea de motive să existe o dovadă foarte clară și convingătoare a naturii „explicite și direcționate” a reglementării serviciilor societății informaționale.
92.
În al treilea rând, atunci când interpretează expunerea de motive, revine instanței naționale sarcina să decidă valoarea care trebuie acordată unor documente specifice sau unor părți din documente, în special din perspectiva rolului pe care îl joacă acestea în procesul legislativ, precum și valoarea interpretativă acordată acestora la modul mai general.
93.
Cu toate acestea, în special în ceea ce privește aspectul dacă norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) constituie o normă pentru servicii de publicitate ale societății informaționale, observăm următoarele. Pe baza cererii instanței de trimitere, obiectivul acestei norme este de a asigura în mod indirect o mai bună punere în aplicare a interdicției cu privire la oferirea neautorizată de jocuri. Reglementarea publicității și cu atât mai mult a publicității online nu pare a fi un scop specific. Mai degrabă pare a fi un mijloc pentru realizarea unui scop: o mai bună reglementare a serviciilor de jocuri. Într‑adevăr, nici instanța de trimitere, nici vreuna dintre părți nu a susținut opinia conform căreia scopul specific al modificării din 2003 ar fi fost să extindă reglementarea publicității la serviciile de publicitate online.
94.
Dintr‑o perspectivă neavizată asupra dreptului danez, aceasta pare într‑adevăr să se reflecte în extrasele din observațiile cu privire la proiectul de modificare din 2003 care privește în mod specific norma de la articolul 10 alineatul 3 punctul 3 (
37
). Referirea în aceste observații la publicitatea sub formă de servicii ale societății informaționale nu ni se pare, la prima vedere, că reprezintă centrul de interes.
95.
În concluziile lor, pârâții și Comisia au citat în mod repetat alte părți ale observațiilor cu privire la proiectul de modificare din 2003. Din nou, în opinia noastră, este însă neclar ce importanță trebuie să se acorde acestor trimiteri și dacă ele contribuie la configurarea unui „scop specific”. De asemenea, nu este clar nici în ce măsură aceste alte părți ale observațiilor sunt relevante pentru aprecierea scopului normei prevăzute la articolul 10 alineatul 3 punctul 3), care reprezintă, în final, temeiul urmăririi penale în prezenta cauză. Încă o dată, acestea reprezintă toate, într‑o foarte mare măsură, aspecte de drept național care trebuie abordate de instanța națională.
V. Concluzie
96.
În lumina celor de mai sus și în măsura în care dispozițiile naționale relevante privesc serviciile de publicitate, propunem Curții să răspundă întrebărilor adresate de Københavns Byret (Tribunalul Municipal din Copenhaga Danemarca) în felul următor:
„În măsura în care privesc serviciile de jocuri, normele naționale precum cele cuprinse la articolul 10 alineatul 1 punctul 1) și la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) din lov nr. 204 af 26. marts 2003 om ændring af lov om visse spil, lotterier og væddemål og andre love og om ophævelse af lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb (Legea nr. 204 din 26 martie 2003 de modificare a Legii privind anumite jocuri, loterii și pariuri și a altor legi și de abrogare a Legii privind pariurile pe cursele de cai și de câini) nu sunt norme care constituie «reglementări tehnice» în sensul articolului 1 punctul 11 din Directiva 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iulie 1998.
În măsura în care privesc serviciile de publicitate, o modificare a normelor naționale precum norma cuprinsă la articolul 10 alineatul 3 punctul 3) din Legea nr. 204 din 26 martie 2003 de modificare a Legii privind anumite jocuri, loterii și pariuri și a altor legi și de abrogare a Legii privind pariurile pe cursele de cai și de câini nu este o normă care constituie o «reglementare tehnică» în sensul articolului 1 punctul 11 din Directiva 98/34, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/48, cu excepția cazului în care o astfel de modificare este destinată în mod special serviciilor societății informaționale. Pentru a stabili dacă norma este destinată în mod special serviciilor societății informaționale, instanța națională ar trebui să ia în considerare în special:
–
aspectul dacă modificarea nu face altceva decât să clarifice sau dacă modifică domeniul de aplicare al normei;
–
textul normei anterior și ulterior modificării și orice formulare explicită în cuprinsul modificărilor care ar putea fi interpretată ca fiind o trimitere specifică la serviciile societății informaționale;
–
dovada scopului (scopurilor) modificării aduse normei, astfel cum este exprimată în expunerea de motive.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Directiva din 22 iunie 1998 a Parlamentului European și a Consiliului de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (JO 1998, L 204, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207).
(
3
)	Directiva din 20 iulie 1998 a Parlamentului European și a Consiliului de modificare a Directivei 98/34/CE de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (JO 1998 L 217, p. 18, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 282).
(
4
)	Strict vorbind, nu este vorba despre articolul 10 din modificarea din 2003, ci despre articolul 10 din Legea of privind anumite jocuri, loterii și pariuri, care a fost modificată prin articolul 1 alineatul 20 din modificarea din 2003. Cu toate acestea, din considerente de concizie vom face referire la articolul 10 din modificările din 2003.
(
5
)	Astfel cum s‑a explicat în ședință, ca parte a procesului legislativ din Danemarca, autorul unei legi trebuie să prezinte adunării legislative o expunere de motive împreună cu această lege. Documentul este intitulat „proiect de lege cu observații” (lovforslag med bemærkninger). În cuprinsul prezentelor concluzii, atunci când ne vom referi la cazul specific danez, vom utiliza termenul „observații [cu privire la proiectul de modificare din 2003]”. Vom discuta în mod mai general despre noțiunea „expunere de motive” în sensul articolului 1 punctul 5 din Directiva 98/34 mai jos, la punctele 81-87.
(
6
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 11 noiembrie 2015, Pujante Rivera (C‑422/14, EU:C:2015:743, punctul 20).
(
7
)	Hotărârea din 30 aprilie 1996, CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172).
(
8
)	Hotărârea din 4 februarie 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, punctul 70).
(
9
)	Hotărârea din 4 februarie 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, punctul 76), și Hotărârea din 13 octombrie 2016, M. și S. (C‑303/15, EU:C:2016:771, punctul 30). Această jurisprudență preia un text similar existent în hotărâri anterioare, în care se făcea aplicarea dispoziției corespunzătoare din directiva care a precedat actuala directivă [articolul 1 punctul 9 din Directiva 83/189/CEE a Consiliului din 28 martie 1983 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (JO 1983, L 109, p. 8)]. A se vedea de exemplu Hotărârea din 21 aprilie 2005, Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, punctul 87).
(
10
)	Hotărârea Ince oferă o bună ilustrare a acestei probleme. Această cauză privea o lege germană privind jocurile de noroc, în care era inclusă o dispoziție care prevedea: „Organizarea sau intermedierea jocurilor de noroc publice nu se poate realiza decât cu autorizație din partea autorităților competente ale landului respectiv. Se interzic orice organizare și orice intermediere de asemenea jocuri fără această autorizație (joc de noroc ilicit).” În acest caz, cele două fațete ale monedei sunt în mod clar „juxtapuse”, pentru a ne exprima astfel. În hotărârea menționată, s‑a statuat că dispoziția respectivă intra sub incidența excepției privind autorizarea CIA. Hotărârea din 4 februarie 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, punctele 11 și 76).
(
11
)	Cu privire la geneza și la evoluția acestei norme, a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza M. și S. (C‑303/15, EU:C:2016:531, punctul 30 și următoarele).
(
12
)	În acest sens, a se vedea Hotărârea Lidl Italia, care descrie interdicția și sancționarea în caz de încălcare ca făcând parte din norma tehnică ce trebuie notificată. Hotărârea din 8 septembrie 2005, Lidl Italia (C‑303/04, EU:C:2005:528, punctul 13).
(
13
)	Hotărârea din 19 iulie 2012, Fortuna și alții (C‑213/11, C‑214/11 și C‑217/11, EU:C:2012:495), și Hotărârea din 13 octombrie 2016, M. și S. (C‑303/15, EU:C:2016:771).
(
14
)	Articolul 6 alineatul 1 din Ustawa o grach hazardowych (Legea privind jocurile de noroc) din 19 noiembrie 2009 (Dz. U. din 2009, nr. 201, poziția 1540) prevede: „Activitățile privind jocurile de ruletă, de cărți, de zaruri și pe aparatele de joc trebuie să fie desfășurate în temeiul unei concesiuni de exploatare a unui cazinou.” (sublinierea noastră)
(
15
)	Potrivit articolului 14 alineatul 1 din Legea privind jocurile de noroc: „Jocurile de ruletă, de cărți, de zaruri și pe aparatele de joc pot fi organizate doar în cadrul cazinourilor.” (sublinierea noastră)
(
16
)	Hotărârea din 13 octombrie 2016, M. și S. (C‑303/15, EU:C:2016:771, punctul 29).
(
17
)	Astfel cum este utilizat acest termen în limbajul comun, fără a i se atribui vreun sens sau vreo consecință juridică specifică.
(
18
)	Hotărârea din 4 februarie 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, punctul 76), și Hotărârea din 13 octombrie 2016, M. și S. (C‑303/15, EU:C:2016:771, punctul 30).
(
19
)	Reamintim că în Hotărârea M. și S. Comisia a susținut că această normă ar trebui abandonată în totalitate [a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza M. și S. (C‑303/15, EU:C:2016:531, punctul 34)]. O astfel de excludere a fost respinsă de Curte în hotărârea sa.
(
20
)	Hotărârea din 4 februarie 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72).
(
21
)	Interdicția de a oferi jocuri de noroc pe internet și excepțiile; limitările aduse posibilității de a oferi pariuri sportive prin mijloace de telecomunicații; interdicția de a difuza publicitate privind jocurile de noroc pe internet sau prin mijloace de telecomunicații. Hotărârea din 4 februarie 2016, Ince (C-336/14, EU:C:2016:72).
(
22
)	Hotărârea din 4 februarie 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, punctul 76).
(
23
)	Hotărârea din 21 aprilie 2005, Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246).
(
24
)	S‑ar putea adăuga că o distincție similară este reflectată și în alte părți ale dreptului de reglementare al Uniunii, de exemplu în legătură cu regimurile de autorizare prealabilă aplicabile unor produse alimentare specifice care nu sunt reglementate la nivelul Uniunii. Într‑un astfel de caz, se consideră că existența regimului de autorizare nu ridică în general niciun fel de probleme, accentul punându‑se pe procedura de obținere a autorizației și pe condițiile de fond aferente. A se vedea de exemplu Hotărârea din 5 februarie 2004, Greenham și Abel (C‑95/01, EU:C:2004:71), și Hotărârea din 27 aprilie 2017, Noria Distribution (C‑672/15, EU:C:2017:310).
(
25
)	A se vedea mai sus, notele de subsol 2 și 3.
(
26
)	Hotărârea din 4 februarie 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72), și Hotărârea din 13 octombrie 2016, M. și S. (C‑303/15, EU:C:2016:771).
(
27
)	În ceea ce privește norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3), în observațiile cu privire la proiectul de modificare din 2003 se face trimitere la articolul 12 alineatul 3 din lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb (Legea privind pariurile hipice) și la articolul 10 alineatul 4 din tips- og lottoloven (Legea privind pariurile și loteriile).
(
28
)	Din punct de vedere sistematic, ambele părți ale definiției se află la același nivel (fac parte din același paragraf și ambele figurează după liniuță), a cărui utilizare în această dispoziție și în alte dispoziții care conțin definiții din Directiva 98/34 indică în mod clar informații (condiții, situații, liste) de aceeași valoare.
(
29
)	Diferitele versiuni lingvistice utilizează verbe foarte diferite în cadrul acestei prevederi specifice. Astfel, de exemplu, versiunile daneză, franceză și italiană utilizează „vedrører”, „concerne” and „riguarda” (în limba engleză „concern”). Versiunile cehă și germană „působí-li” și „aufwirkt” sunt apropiate de termenul din limba engleză „affects”. Versiunile polonă și spaniolă utilizează verbele „odnosi” și „se refiere” (în limba engleză „refers to”).
(
30
)	Pentru aspecte similare, a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza M. și S. (C‑303/15, EU:C:2016:531).
(
31
)	Alternativa ar fi în mod clar în dezacord cu noțiunea de încredere reciprocă și cooperare. Mai practic, reglementarea care enunță ceva diferit față de ceea ce urmărește nu este susceptibilă să fie respectată de destinatarii săi care, probabil așa cum era de așteptat, sunt de asemenea înclinați să se bazeze pe textul reglementării.
(
32
)	Pentru a da un exemplu propriu Uniunii Europene, ca bază pentru o anumită interpretare a unei directive a Parlamentului European și a Consiliului, se poate face trimitere la propunerea Comisiei și la expunerea de motive care o însoțește. Cu toate acestea, intențiile Comisiei nu pot fi, până la urmă, echivalate cu intențiile legiuitorului.
(
33
)	A se vedea în această privință Concluziile noastre prezentate în cauza Scialdone (C‑574/15, EU:C:2017:553, punctele 37 și 38).
(
34
)	Pentru a ne exprima în termeni mai direcți cu privire la acest aspect, cu ajutorul unui citat popular pe care nu putem să îl atribuim unui singur autor: cămila este un cal desemnat de o comisie.
(
35
)	Hotărârea din 21 aprilie 2005, Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, punctele 82 și 83). În acest sens, observațiile cu privire la proiectul de modificare din 2003, care privesc în mod specific norma prevăzută la articolul 10 alineatul 3 punctul 3), menționează că „modificarea corespunde interdicției prevăzute în prezent la articolul 12 alineatul 3 din Legea privind pariurile pe cursele de cai, dar constituie o clarificare a articolului 10 alineatul 4 din Legea privind loteriile și pariurile”.
(
36
)	A se vedea mai sus, la punctul 8 din prezentele concluzii.
(
37
)	Reprodusă mai sus, la punctul 8 din prezentele concluzii.