62009CC0194_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prin recursul formulat, Alcoa Trasformazioni Srl (denumită în continuare „Alcoa”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 25 martie 2009, Alcoa Trasformazioni/Comisia (T‑332/06, denumită în continuare „hotărârea atacată”)(2), și anularea în parte a Deciziei 2006/C 214/03 a Comisiei de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE privind ajutorul de stat C 36/06 (ex NN 38/06) – Tarif preferențial la energia electrică acordat unor industrii mari consumatoare de energie în Italia(3) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care privește tarifele la energia electrică aplicabile uzinelor de aluminiu deținute de Alcoa.
2. Particularitatea acestei cauze rezidă în faptul că acțiunea introdusă de Alcoa are ca obiect o decizie a Comisiei referitoare la deschiderea unei proceduri oficiale de investigare a unei măsuri prin care se prelungește un mecanism acordat Alcoa ce constă într‑un tarif preferențial, calificat de Comisie în 1995 drept o măsură care nu reprezintă un ajutor, iar nu o decizie finală adoptată în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE.
3. În acest context, Curtea este solicitată să examineze, printre altele, efectele juridice ale unei decizii a Comisiei care a calificat o măsură în sensul că nu constituie ajutor de stat potrivit articolului 87 alineatul (1) CE, precum și aplicabilitatea principiului încrederii legitime.
I – Cadrul juridic
4. Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), intrat în vigoare la 16 aprilie 1999, conține următoarele definiții relevante:
„(a) «ajutor» înseamnă orice măsură care îndeplinește toate criteriile prevăzute la articolul [87] alineatul (1) [CE];
(b) «ajutor existent» înseamnă:
(i) […] orice ajutor care a existat înainte de intrarea în vigoare a tratatului în aceste state membre, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale puse în aplicare anterior și care se aplică și ulterior intrării în vigoare a tratatului;
(ii) ajutorul autorizat, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale care au fost autorizate de Comisie sau Consiliu;
[…]
(v) ajutorul considerat ajutor existent deoarece se poate dovedi că, în momentul punerii în aplicare, nu reprezenta un ajutor și că a devenit ajutor ulterior, datorită evoluției pieței comune și fără să fi fost modificat de statul membru. Atunci când anumite măsuri devin ajutoare ca urmare a liberalizării unei activități în conformitate cu dreptul comunitar, astfel de măsuri nu sunt considerate ajutor existent după data fixată pentru liberalizare;
(c) «ajutor nou» înseamnă orice ajutor, respectiv orice schemă de ajutor și orice ajutor individual care nu este ajutor existent, inclusiv modificările ajutoarelor existente;
[…]
(f) «ajutor ilegal» înseamnă un ajutor de stat nou, pus în aplicare cu încălcarea condițiilor prevăzute la articolul [88] alineatul (3) [CE];
[…]”
5. Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, „orice proiect de acordare a unui ajutor nou se notifică în timp util Comisiei de către statul membru în cauză”. Articolul 3 din acest regulament prevede că un ajutor nou „nu poate fi acordat decât în cazul în care Comisia a adoptat sau este considerată că a adoptat o decizie de autorizare a acestuia”.
6. Articolul 4 alineatul (4) din regulamentul menționat prevede:
„În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri notificate cu piața comună, aceasta decide să inițieze procedura prevăzută la articolul [88] alineatul (2) [CE] (denumită în continuare «decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare»).”
7. Articolul 6 alineatul (1) din același regulament prevede:
„Decizia de a deschide procedura oficială de investigare sintetizează elementele relevante de fapt și de drept, include o evaluare preliminară a Comisiei cu privire la caracterul de ajutor de stat al măsurii propuse și indică îndoielile privind compatibilitatea acesteia cu piața comună. Prin decizie, se solicită statului membru în cauză și celorlalte persoane interesate să‑și prezinte observațiile într‑un termen stabilit, care în mod normal nu depășește o lună. În cazuri întemeiate, Comisia poate prelungi termenul stabilit.”
8. Cu privire la măsurile care nu sunt notificate, articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999 prevede că „[î]n cazul în care deține informații privind un ajutor pretins ilegal, indiferent de sursa acestora, Comisia va examina aceste informații fără întârziere”. Articolul 13 alineatul (1) din același regulament prevede că această examinare se inițiază, după caz, pe baza unei decizii de deschidere a unei proceduri oficiale de investigare.
9. Procedura referitoare la schemele de ajutoare existente este prevăzută la articolele 17-19 din Regulamentul nr. 659/1999. Potrivit articolului 18 din acest regulament, în cazul în care Comisia „ajunge la concluzia că schema de ajutor existentă nu este sau nu mai este compatibilă cu piața comună, Comisia emite o recomandare prin care propune statului membru în cauză adoptarea de măsuri adecvate”. În cazul în care statul membru în cauză nu acceptă măsurile propuse, Comisia poate iniția, în temeiul articolului 19 alineatul (2) din același regulament, o procedură oficială de investigare.
II – Situația de fapt, procedura și hotărârea atacată
10. Alcoa este o societate de drept italian, proprietară a două uzine care produc aluminiu primar, stabilite, printre altele, la Portovesme, în Sardinia, și la Fusina, în Veneția. Aceste fabrici au fost cesionate recurentei de Alumix SpA, în cadrul privatizării acesteia din urmă.
11. Prin Decizia 96/C 288/04, notificată Republicii Italiene și publicată la 1 octombrie 1996(4) (denumită în continuare „Decizia Alumix”), Comisia a concluzionat, între altele, că tariful preferențial de furnizare a energiei electrice, facturat de ENEL uzinelor dobândite de Alcoa, nu constituia ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Acest tarif preferențial fusese stabilit în 1992 prin Decizia nr. 13 a Comitetului interministerial pentru prețuri din 24 iulie 1992. Potrivit articolului 2 din Decretul‑lege din 19 decembrie 1995(5) (denumit în continuare „Decretul‑lege din 1995”), tariful respectiv era aplicabil până la 31 decembrie 2005. În această privință, Comisia a considerat, între altele, că „prin facturarea unui tarif pentru producția de aluminiu primar [uzinelor dobândite de recurentă] care acoperă costurile [sale] variabile și care contribuie la costurile sale fixe, ENEL s[‑a] comport[at] [ca un operator care acționează în condiții normale de piață] din moment ce aceste tarife permit furnizarea energiei electrice clienților săi industriali celor mai importanți în regiuni în care există o supracapacitate importantă în termeni de producție de energie electrică”.
12. Din dosar reiese că prin Decizia nr. 148/04 a Autorității pentru Energie Electrică și Gaz (denumită în continuare „Autoritatea”) din 9 august 2004, organismul public Cassa Conguaglio per il settore elettrico (Fondul de compensare în sectorul energiei electrice, denumit în continuare „Fondul de compensare”) a fost însărcinat să gestioneze tariful preferențial. Pe această bază, fondul rambursa direct către Alcoa diferența dintre cuantumul tarifului facturat de ENEL și tariful preferențial prevăzut de Decretul‑lege din 1995 prin intermediul unei taxe parafiscale impuse tuturor consumatorilor de energie electrică din Italia.
13. În 2005, autoritățile italiene au adoptat Decretul‑lege nr. 35 din 14 martie 2005, devenit Legea nr. 80 din 14 mai 2005 (suplimentul normal la GURI nr. 91 din 14 mai 2005, denumit în continuare „Decretul‑lege din 2005”). În temeiul articolului 11 alineatul 11 din acest decret, tariful preferențial aplicat celor două uzine ale Alcoa a fost prelungit până la 31 decembrie 2010.
14. O decizie a autorității competente în sectorul energiei electrice (Decizia nr. 217/05 a Autorității din 13 octombrie 2005, adoptată în temeiul articolului 11 alineatele 11 și 13 din Decretul‑lege din 2005) a precizat modalitățile de aplicare a articolului 11 alineatul 11 menționat mai sus. Acestea prevedeau că tariful din 2004 continua să se aplice în 2005 și că, în cazul majorării prețurilor de referință anuale pe bursele de energie din Frankfurt am Main și Amsterdam, tariful acordat uzinelor deținute de Alcoa putea fi majorat numai cu maximum 4 % pe an.
15. Având în vedere aceste elemente, Comisia a adoptat decizia în litigiu privind deschiderea procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE referitoare la ajutoarele noi.
16. Prin cererea introductivă din 29 noiembrie 2006, Alcoa a introdus o acțiune la Tribunal în vederea anulării deciziei în litigiu privind deschiderea procedurii oficiale de investigare. În primul rând, aceasta a susținut că, în mod greșit, Comisia a calificat drept ajutor de stat tariful energiei electrice aplicabil uzinelor sale, deși tariful respectiv, care ar corespunde unui tarif de piață, nu le‑ar conferi niciun avantaj. În al doilea rând, aceasta a imputat Comisiei faptul că a încălcat principiile protecției încrederii legitime și securității juridice pentru motivul că decizia respectivă ar fi contrară Deciziei Alumix. În al treilea rând, aceasta a susținut, cu titlu subsidiar, că măsura în cauză fusese examinată în mod greșit de Comisie în cadrul procedurii aplicabile ajutoarelor noi, iar nu în cadrul procedurii aplicabile ajutoarelor existente.
17. Prin Hotărârea din 25 martie 2009, Tribunalul a respins acțiunea.
III – Cu privire la recurs
18. În susținerea recursului, Alcoa invocă două motive care cuprind mai multe critici punctuale.
19. Prin intermediul primului motiv, Alcoa impută Tribunalului faptul că a săvârșit o eroare de drept întrucât a considerat că Comisia putea iniția o procedură fără să examineze dacă concluziile cuprinse în Decizia Alumix deveniseră caduce. Așadar, Tribunalul ar fi săvârșit erori de drept, în primul rând, prin faptul că și‑a limitat controlul asupra deciziei în litigiu la eroarea vădită, în al doilea rând, prin faptul că nu a aplicat jurisprudența și principiile fundamentale ale dreptului Uniunii potrivit cărora Comisia trebuie să țină seama de deciziile sale anterioare în același caz, în al treilea rând, prin faptul că s‑a întemeiat pe elemente insuficiente pentru a constata că, în mod întemeiat, Comisia a putut să justifice inițierea procedurii oficiale de investigare, în al patrulea rând, prin faptul că a considerat că Decizia Alumix era limitată în timp, în al cincilea rând, prin faptul că nu a constatat că, în decizia în litigiu, Comisia a încălcat principiile bunei administrări și dreptul de a fi ascultat și, în al șaselea rând, prin faptul că a concluzionat că decizia în litigiu era suficient motivată.
20. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Alcoa susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că procedura aplicabilă ajutoarelor noi era aplicabilă în speță. În susținerea acestui motiv, Alcoa impută Tribunalului, în primul rând, că s‑a întemeiat pe o jurisprudență referitoare la prelungirea în timp a unui ajutor compatibil, în al doilea rând, pe faptul că a interpretat Decizia Alumix ca fiind limitată în timp, în al treilea rând, că s‑a întemeiat în mod greșit pe modificările tehnice intervenite în 1999 și în 2004 și, în al patrulea rând, că nu a respectat necesitatea de a proteja securitatea juridică și încrederea legitimă în cadrul inițierii unei proceduri oficiale.
21. Alcoa solicită, așadar, anularea hotărârii atacate și anularea Deciziei 2006/C 214/03 a Comisiei, notificată Republicii Italiene la 19 iulie 2006, în măsura în care privește tarifele de energie electrică aplicabile uzinelor de aluminiu deținute de Alcoa. Cu titlu subsidiar, aceasta solicită anularea hotărârii atacate și trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal, în conformitate cu hotărârea Curții. Alcoa solicită obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv rambursarea sumelor plătite acesteia drept cheltuieli efectuate în cadrul procedurii în primă instanță.
22. Comisia solicită respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor efectuate în prima instanță.
IV – Introducere
23. Cu titlu introductiv, observăm că problema care se ridică în cadrul prezentului recurs privește condițiile în care o măsură care a fost considerată de Comisie ca neconstituind ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, din moment ce autoritățile naționale îi aduc anumite modificări și decid să o prelungească în timp, poate fi considerată măsură distinctă.
24. Constatăm că diferența fundamentală dintre poziția Alcoa și cea a Comisiei rezidă în faptul că, în privința Alcoa, este vorba despre o prelungire a măsurii examinate deja de Comisie, în timp ce, din perspectiva Comisiei, este vorba despre o măsură distinctă care, prin urmare, poate fi examinată numai prin prisma ajutoarelor noi.
25. În această privință, trebuie arătat de la bun început că raționamentul Tribunalului s‑a întemeiat pe o constatare, cuprinsă la punctul 132 din hotărârea atacată, potrivit căreia măsura în cauză nu poate fi considerată ajutor existent, nu numai pentru motivul că acoperă o perioadă diferită de cea examinată în Decizia Alumix, ci și pentru motivul că aceasta nu mai constă în aplicarea de către ENEL a tarifului prevăzut de Decretul‑lege din 1995, care corespunde unui tarif de piață, ci în acordarea unei rambursări de către Fondul de compensare pentru a compensa diferența dintre tariful facturat de ENEL și cel prevăzut de Decretul‑lege din 1995, astfel cum a fost prelungit prin Decretul‑lege din 2005. În opinia Tribunalului, este vorba, așadar, despre o măsură distinctă.
V – Observații generale privind măsurile care nu constituie un ajutor de stat și privind o eventuală modificare a calificării acestora
26. Tratatul CE a prevăzut și a organizat, în cuprinsul articolului 88, verificarea permanentă și controlul ajutoarelor de stat de către Comisie. În temeiul articolului 88 alineatul (1) CE, Comisia are obligația să verifice permanent regimurile de ajutoare existente în statele membre. În ceea ce privește ajutoarele noi pe care statele membre ar avea intenția să le instituie, tratatul stabilește o procedură preliminară în lipsa căreia niciun ajutor nu poate fi considerat ca fiind instituit în mod legal. În temeiul articolului 88 alineatul (3) prima teză CE, proiectele ce urmăresc să instituie sau să modifice ajutoare trebuie notificate Comisiei înainte de punere a lor în aplicare.
27. În această privință, trebuie să se facă distincția, pe de o parte, între procedura preliminară de examinare a ajutoarelor, instituită de articolul 88 alineatul (3) CE, al cărei obiect este numai acela de a permite Comisiei să își formeze o primă opinie privind compatibilitatea parțială sau totală a ajutorului și, pe de altă parte, procedura oficială de investigare, prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE. Această a doua procedură permite o examinare aprofundată a măsurilor de stat și răspunde unei duble finalități. Aceasta urmărește, pe de o parte, să protejeze drepturile terților care ar putea prezenta un interes și, pe de altă parte, să permită Comisiei să fie complet edificată cu privire la toate datele cazului înainte de a adopta decizia(6) .
28. În cauza Belgia și Forum 187/Comisia, Curtea a avut deja ocazia să se pronunțe cu privire la consecințele unei decizii a Comisiei de modificare a aprecierii efectuate în legătură cu o decizie anterioară prin care s‑a constatat că o măsură nu constituia ajutor de stat(7) .
29. În plus, în concluziile prezentate în cauza menționată, avocatul general Léger a arătat că decizia prin care Comisia constată că o măsură nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE nu creează o situație juridică care poate fi modificată frecvent în cadrul unei puteri de apreciere a instituțiilor, care s‑ar regăsi într‑un domeniu precum cel al organizărilor comune ale piețelor, al căror obiect presupune o adaptare constantă în funcție de variațiile situației economice(8) .
30. În opinia avocatului general, rezultă că, atunci când o măsură națională a fost notificată Comisiei în conformitate cu articolul 88 alineatul (3) CE, iar aceasta a adoptat o decizie potrivit căreia măsura nu constituie ajutor în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, atât statul care a instituit acea măsură, cât și beneficiarii săi pot avea certitudinea, după expirarea termenului de introducere a acțiunii împotriva acestei decizii, că acea schemă nu contravine normelor comunitare în materia ajutoarelor de stat. Prin urmare, părțile interesate își pot întemeia credința că o asemenea decizie ar putea fi repusă în discuție, în principiu, numai în cazul evoluției pieței comune(9) .
31. Achiesând pe deplin la acest raționament, arătăm că diferențele esențiale dintre prezenta cauză și cauza Belgia și Forum 187/Comisia, citată anterior, nu permit limitarea analizei cauzei de față la această constatare.
32. În cauza Belgia și Forum 187/Comisia s‑a constatat că, în urma notificării, măsura nu suferise nicio modificare esențială(10) . Or, în cadrul prezentului recurs, problema principală privește efectele modificărilor aduse unei măsuri care anterior fusese considerată că nu intra în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE.
33. În această privință, din jurisprudența următoare pot fi extrase informații utile.
34. Pe de o parte, arătăm că, în cadrul măsurilor notificate, Curtea s‑a pronunțat în sensul că interdicția punerii în aplicare prevăzută la articolul 93 alineatul (3) ultima teză din Tratatul CE [devenit articolul 88 alineatul (3) ultima teză CE] se aplică în întregime schemei de ajutoare proiectate și în versiunea sa finală adoptată de autoritățile naționale. Dacă proiectul notificat inițial a suferit între timp modificări cu privire la care Comisia nu a fost informată, interdicția se aplică proiectului astfel modificat, cu excepția cazului în care pretinsa modificare nu constituie în realitate o măsură de ajutor distinctă care ar trebui să facă obiectul unei aprecieri separate și care, prin urmare, nu ar fi susceptibilă să influențeze aprecierea inițială a Comisiei asupra proiectului inițial. În acest din urmă caz, interdicția se aplică numai măsurii de ajutor instituite prin modificare(11) .
35. Pe de altă parte, în opinia Curții, atât din cuprinsul, cât și din obiectivele dispozițiilor articolului 93 din Tratatul CE (devenit articolul 88 CE) reiese că trebuie considerate ajutoare noi supuse obligației de notificare prevăzute de această din urmă dispoziție măsurile care urmăresc să instituie sau să modifice ajutoare, cu precizarea că modificările pot viza fie ajutoare existente, fie proiecte inițiale notificate Comisiei(12) .
36. În plus, observăm că, în jurisprudența sa, Tribunalul a urmărit să delimiteze natura modificării unui ajutor existent(13) . Cu toate acestea, considerăm că natura prelungirii sau a unei modificări, precum și efectele acestora trebuie examinate de la caz la caz, situație ce exclude, în opinia noastră, definiția unei norme sau a criteriilor generale referitoare la natura schimbărilor intervenite.
37. Apreciem că o măsură pe care Comisia a calificat‑o anterior în sensul că nu constituie ajutor de stat poate să facă parte din domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE, în special în următoarele ipoteze.
38. Mai întâi, prin aplicarea noțiunii „evoluția pieței comune”, cuprinsă la articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999, care precizează că o măsură care nu reprezenta un ajutor în momentul punerii sale în aplicare trebuie considerată însă existentă în condițiile în care a devenit „ajutor ulterior, datorită evoluției pieței comune”. Măsura devine, așadar, un ajutor existent.
39. În continuare, în cazul în care Comisia ar reveni asupra aprecierii sale privind măsura în special în temeiul unei aplicări mai riguroase a normelor tratatului în materia ajutoarelor de stat. Măsura poate fi supusă procedurii referitoare la ajutoarele existente(14) .
40. În sfârșit, atunci când statul membru modifică măsura astfel încât aceasta prezintă caracteristicile prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE și devine o măsură distinctă de cea examinată anterior, măsura devine astfel un ajutor nou.
41. Înclinăm a considera că în prezenta cauză este vorba despre acest ultim exemplu.
42. Desigur, în ceea ce privește ipoteza în care Comisia consideră că nu constituie ajutor de stat, simpla prelungire a acestei măsuri nu poate determina o schimbare a aprecierii Comisiei. Astfel, situația este identică, în sensul că mecanismul care rămâne în esență același, și anume că măsura încă nu prezintă caracteristicile unui ajutor de stat, este acoperit de asigurările în ceea ce privește compatibilitatea sa cu dreptul Uniunii pe care Comisia le‑a exprimat în decizia sa referitoare la măsură.
43. În cazul simplei prelungiri a unei scheme sau a unei măsuri, pare a fi adecvată, în cazul evoluției pieței, aplicarea prin analogie a dispozițiilor articolului 1 litera (b) punctul (v) și a articolelor 17-19 din Regulamentul nr. 659/1999.
44. Cu toate acestea, o prelungire intervenită după luarea deciziei de către Comisie, care a calificat acea măsură ca nefiind ajutor și care este legată de o schimbare substanțială a măsurii, constituind astfel o modificare esențială a acesteia, poate determina o revizuire a calificării mecanismului pus în aplicare. Astfel, măsura se poate transforma într‑o măsură susceptibilă să intre în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE. O asemenea măsură constituie neîndoielnic o măsură distinctă în raport cu mecanismul existent anterior.
45. În această privință, Comisiei îi revine o obligație de analiză transversală a naturii schimbărilor intervenite. Astfel, în cazul în care s‑a considerat că măsura nu constituie un ajutor de stat, înainte de a iniția o procedură preliminară, Comisia ar trebui să se asigure, pe calea unei investigări suficient de aprofundate, că este vorba despre o prelungire fără modificare sau despre o modificare esențială.
46. În opinia noastră, această cerință este legată de protecția încrederii legitime și a securității juridice.
47. Astfel cum a subliniat avocatul general Léger, problema dacă o măsură națională se încadrează sau nu se încadrează în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE nu depinde de o apreciere discreționară. Împrejurarea că, pentru a stabili dacă o măsură națională intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții atunci când examinarea condițiilor cerute de aceasta implică aprecieri economice complexe, Comisia dispune de o putere largă de apreciere nu are semnificația că această instituție își poate modifica în orice moment, în mod discreționar, aprecierea cu privire la existența unui ajutor(15) .
48. În această privință, arătăm că modificarea unei măsuri poate interveni la mai multe niveluri.
49. Trebuie subliniat că, în cazul schimbării autorității publice care acordă o măsură, și anume a celei care se află la originea unui mecanism considerat ca neconstituind ajutor, schimbarea în discuție poate fi pur formală. Astfel, în mod obișnuit, efectul economic al unei asemenea schimbări este cel care ar trebui să fie concludent pentru a se putea constata dacă a existat în cauză o modificare esențială.
50. O schimbare poate avea deopotrivă o natură de ordin material, în ceea ce privește modalitățile de punere în aplicare a măsurii, și anume modalitățile referitoare la canalizarea mijloacelor destinate finanțării măsurii.
51. În speță, considerăm că nu este vorba despre o modificare pur formală. Dubla schimbare, aferentă, pe de o parte, subiectului aflat la originea avantajului prezumat, și anume trecerea de la o întreprindere publică ce beneficiază de un monopol istoric la un organism public, și, pe de altă parte, mecanismului său de finanțare reflectat prin trecerea de la un tarif preferențial la o obligație parafiscală aplicată tuturor consumatorilor de energie electrică, poate contribui la calificarea acestei modificări ca fiind esențială. Aceasta poate determina ca măsura în cauză să fie considerată o măsură distinctă și este susceptibilă să întemeieze decizia Comisiei de a recurge la deschiderea procedurii oficiale de investigare.
52. În plus, examinarea anterioară a calificării juridice a unei măsuri nu ar trebui să împiedice autoritatea competentă să reexamineze mecanismul în cauză, din moment ce autoritatea respectivă exprimă, pe baza unor noi informații pertinente, îndoieli cu privire la compatibilitatea sa cu normele aplicabile. Din moment ce măsura în privința căreia s‑a considerat că nu constituie ajutor de stat poate fi modificată într‑un mod care o califică drept o măsură distinctă, într‑un asemenea caz Comisia trebuie să aibă posibilitatea să recurgă la procedura menționată.
53. La capătul etapei preliminare a examinării privind o măsură de stat, Comisia are o triplă opțiune: decide fie că măsura de stat în discuție nu constituie ajutor de stat, fie că această măsură, deși constituie ajutor, nu ridică îndoieli cu privire la compatibilitatea sa cu piața comună, fie inițierea procedurii oficiale de investigare(16) .
54. În speță, în privința tarifului preferențial acordat Alcoa, din dosar reiese că decizia în litigiu privind inițierea procedurii oficiale de investigare a fost adoptată după ce Comisia a exprimat îndoieli în etapa preliminară. Decizia definitivă de constatare a incompatibilității schemei de subvenții ale prețurilor în favoarea Alcoa a fost adoptată la 19 noiembrie 2009(17) .
VI – Cu privire la prima critică cuprinsă în al doilea motiv
55. Din moment ce această critică pare a evidenția elemente esențiale pentru soluționarea prezentei cauze, propunem examinarea acesteia cu prioritate.
A – Observațiile părților
56. Alcoa critică Tribunalul pentru faptul că și‑a întemeiat raționamentul pe Hotărârea Tribunalului Diputación Foral de Álava și alții(18) pentru a susține că numai o prelungire în timp poate să transforme o măsură într‑un ajutor nou. Or, acea hotărâre privește prelungirea unei măsuri care fusese calificată drept ajutor compatibil, în timp ce în speță este vorba despre o măsură cu privire la care Comisia a recunoscut că nu reprezintă un ajutor. În opinia Alcoa, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a ținut seama de diferențele juridice existente între faptul de a concluziona în sensul compatibilității unui ajutor și faptul de a concluziona în sensul lipsei acestuia.
57. În opinia Alcoa, atunci când s‑a concluzionat în sensul lipsei unui ajutor, modificarea condițiilor de piață poate transforma măsura în ajutor, însă prelungirea ca atare a măsurii nu poate produce un asemenea efect. Astfel, se aplică articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999, impunându‑se mai degrabă tratarea măsurii drept un ajutor existent decât drept un ajutor nou.
58. Comisia subliniază că decizia în litigiu nu s‑a întemeiat numai pe prelungirea măsurii, ci și pe modificarea măsurii într‑un tarif teoretic. Această modificare a măsurii este suficientă pentru justificarea calificării provizorii drept ajutor nou cuprinse la articolul 11 alineatul 11 din Decretul‑lege din 1995.
B – Apreciere
59. Prin intermediul acestei critici centrale, Alcoa impută Tribunalului faptul că, pentru a considera că în speță era aplicabilă procedura referitoare la ajutoarele noi, acesta a săvârșit o eroare de drept, în sensul că și‑a întemeiat raționamentul pe o jurisprudență care, în opinia Alcoa, nu se transpune măsurilor care nu constituie un ajutor.
60. În această privință, arătăm că la punctul 128 din hotărârea atacată, ca răspuns la argumentul prezentat de Alcoa, care susținea că măsura în cauză ar fi trebuit să fie examinată de Comisie în cadrul procedurii aplicabile ajutoarelor existente, iar nu în cadrul procedurii aplicabile ajutoarelor noi, pentru motivul că măsura respectivă nu ar constitui o modificare esențială a măsurii avute în vedere în Decizia Alumix, Tribunalul a amintit în mod corect jurisprudența referitoare la modificările unui ajutor existent. Acesta s‑a referit deopotrivă la jurisprudența referitoare la prelungirea ajutoarelor puse deja în aplicare.
61. În continuare, la punctul 129 din hotărâre, Tribunalul a aplicat această jurisprudență în cauza de față, considerând că prelungirea sau modificarea unei măsuri care nu constituie ajutor de stat trebuie să determine recurgerea la procedura aplicabilă ajutoarelor noi.
62. În susținerea acestei constatări, la punctele 130 și 131, Tribunalul a examinat în detaliu natura schimbărilor intervenite. De asemenea, la punctul 134, acesta a respins argumentația Alcoa potrivit căreia, în speță, era vorba despre modificări neesențiale.
63. În această privință, constatăm că din cuprinsul punctului 129 din hotărârea atacată reiese că, în urma unei prelungiri a unei măsuri pe care Comisia a considerat‑o ca neconstituind ajutor de stat, aceasta este abilitată să aplice numai procedura ajutoarelor noi.
64. Or, o asemenea constatare de principiu nu decurge direct din jurisprudența citată de Tribunal la punctul precedent al hotărârii acestuia care privește ipoteza modificării unui ajutor existent. În plus, pare contrară considerațiilor expuse mai sus referitoare la efectele deciziei în temeiul căreia Comisia consideră că măsura nu intră în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE.
65. O asemenea constatare de principiu nu respectă nici considerațiile ce rezultă din principiul încrederii legitime, din mome nt ce, în lipsa unor schimbări esențiale ale măsurii sau, excepțional, a unor informații pertinente noi, care nu erau disponibile la momentul exprimării poziției de către Comisie, beneficiarii și operatorii au avut temei pentru a avea încredere în aprecierea Comisiei reținută în decizia adoptată anterior, sub rezerva că articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999, referitor la efectele evoluției pieței comune asupra unei măsuri devenite ajutor de stat, nu se aplică prin analogie.
66. Așadar, aprecierea exprimată de Tribunal la punctul 129 din hotărârea atacată are aparența de a constitui o eroare de drept. Cu toate acestea, considerăm că nu este de natură să determine anularea hotărârii atacate.
67. În realitate, Tribunalul nu s‑a întemeiat pe această constatare pentru a confirma aplicarea procedurii ajutoarelor noi. Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 130 din hotărârea atacată, raționamentul Tribunalului se întemeiază nu pe ipoteza prelungirii măsurii vizate, ci pe caracterul distinct al acestei măsuri în raport cu cea pe care Comisia o examinase în prealabil în cadrul Deciziei Alumix.
68. După cum reiese din cuprinsul punctelor 131 și 132 din hotărârea atacată, în opinia Tribunalului, măsura examinată în decizia în litigiu acoperă o perioadă distinctă și este întemeiată pe un mecanism de gestionare distinct.
69. Astfel, din cuprinsul punctelor 130-133 rezultă că Tribunalul a efectuat o analiză de ansamblu a împrejurărilor care au determinat Comisia să adopte, în speță, decizia în litigiu. Această apreciere a Tribunalului în ceea ce privește caracterul substanțial al modificărilor intervenite în cadrul măsurii în cauză și care poate determina să se considere că este vorba despre o măsură distinctă constituie, așadar, o chestiune de apreciere factuală.
70. Or, trebuie amintit că recursul formulat împotriva unei hotărâri a instanței de fond este limitat, potrivit principiului general prevăzut la articolul 58 din Statutul Curții de Justiție, numai la chestiuni de drept. Astfel, sub rezerva cazului unei denaturări a faptelor sau a elementelor de probă, Curtea nu poate controla aprecierea situației de fapt realizată de Tribunal(19) .
71. Întrucât Tribunalului nu i se poate imputa nicio denaturare, trebuie să se considere că această critică este nefondată, în sensul în care ar viza eventual contestarea aprecierii Tribunalului, care a considerat că măsura examinată în decizia în litigiu constituie o măsură distinctă de cea examinată în prealabil de Comisie în cadrul Deciziei Alumix.
72. De asemenea, trebuie amintit că, atunci când Tribunalul a constatat sau a apreciat faptele, Curtea este competentă să exercite, în temeiul articolului 225 CE, un control asupra calificării juridice a acestor fapte și a consecințelor de drept care au fost deduse din acestea de către Tribunal(20) .
73. Astfel, având în vedere constatările factuale sus‑menționate, la punctul 132 din hotărârea atacată, Tribunalul a putut să constate în mod suveran, pentru a justifica aplicarea procedurii ajutoarelor noi la măsura considerată o măsură distinctă, că aceasta acoperea o perioadă diferită și consta în instituirea unui mecanism nou.
74. Prin urmare, chiar dacă prima critică cuprinsă în al doilea motiv este întemeiată în măsura în care vizează o eroare de drept săvârșită de Tribunal prin constatarea de principiu, în motivarea hotărârii atacate, potrivit căreia Comisia poate examina o măsură prelungită numai în cadrul procedurii aplicabile ajutoarelor noi, această critică nu poate însă determina punerea în discuție a hotărârii atacate.
VII – Cu privire la primul motiv
A – Cu privire la prima critică cuprinsă în primul motiv
1. Observațiile părților
75. Prin intermediul primei critici cuprinse în primul motiv, Alcoa susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că primul motiv invocat de Alcoa privea chestiuni provizorii în privința cărora controlul exercitat de Tribunal trebuie limitat la eroarea vădită.
76. Întrucât a arătat că există o diferență între deschiderea unei proceduri oficiale împotriva măsurilor în privința cărora s‑a concluzionat în mod specific că nu constituiau ajutor și deschiderea unei proceduri împotriva măsurilor care nu au făcut obiectul unei asemenea constatări, Alcoa susține că, pentru evitarea lipsei de pertinență a concluziilor anterioare întemeiate pe lipsa unui ajutor, în cadrul investigației sale preliminare anterioare
deschiderii unei proceduri oficiale, Comisia are cel puțin obligația să stabilească dacă există motive să se prezume că acele considerații pe care s‑a întemeiat pentru a ajunge la aceste concluzii au devenit caduce și să indice, prin urmare, motivele în decizia sa de deschidere.
77. Comisia răspunde că, în opinia sa, Tribunalul a aplicat nivelul de control adecvat, și anume cel aplicabil unei decizii provizorii(21) .
2. Apreciere
78. Considerând că în discuție este problematica întinderii controlului pe care îl exercită asupra deciziilor de inițiere, în opinia Alcoa, Tribunalul ar fi deplasat și ar fi limitat obiectul criticii formulate de Alcoa.
79. În această privință, dorim să facem observația că un principiu general de drept administrativ, recunoscut de sistemele juridice ale mai multor state membre, militează în favoarea limitării posibilității de a ataca printr‑o acțiune în anulare acte care prezintă doar un caracter pregătitor(22) . Arătăm că numai actele pregătitoare care determină efecte juridice autonome pot face obiectul unei proceduri jurisdicționale distincte. Or, deciziile de deschidere a unei examinări preliminare pot avea efecte juridice specifice și semnificative pentru părțile în cauză și trebuie să fie, așadar, atacabile. Cu toate acestea, în vederea păstrării efectului util al diferenței necesare dintre procedura preliminară și investigația pe fond, prevăzută la articolul 88 CE, nu este posibil ca prima ipoteză să fie supusă unor cerințe juridice la fel de constrângătoare ca în cazul celei de a doua.
80. Având în vedere caracterul provizoriu al deciziei de deschidere a procedurii oficiale de investigare, care include o evaluare preliminară a Comisiei asupra măsurii propuse, care urmărește să se stabilească dacă acea măsură prezintă caracteristicile unui ajutor de stat, controlul legalității exercitat de instanța comunitară trebuie restrâns, din moment ce toate elementele pertinente vor putea fi dezbătute și contestate de părțile interesate numai pe baza deciziei finale întemeiate pe informațiile colectate în etapa examinării.
81. Prin urmare, la punctele 60 și 61 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că trebuie restrâns controlul de legalitate pe care l‑a exercitat asupra unei decizii de deschidere oficială a investigării.
82. Prin urmare, trebuie să se considere că prima critică cuprinsă în primul motiv este nefondată.
83. Rămâne de examinat problematica demersurilor pe care Comisia avea obligația să le întreprindă înainte de decizia oficială de deschidere, problematică ce va fi examinată în comun cu a doua critică cuprinsă în primul motiv.
B – Cu privire la a doua critică cuprinsă în primul motiv
1. Observațiile părților
84. Prin intermediul acestei critici, Alcoa susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât nu a aplicat jurisprudența potrivit căreia Comisia trebuie să țină seama de deciziile sale anterioare adoptate în același caz(23) . Hotărârea ar fi afectată de erori din cauză că Tribunalul a concluzionat în sensul inexistenței obligației Comisiei de a stabili dacă erau încă valabile criteriile pe baza cărora se întemeiase pentru a concluziona în sensul lipsei unui avantaj în Decizia Alumix.
85. Comisia răspunde că evocarea nediferențiată a „măsurii” realizată de Alcoa este inadecvată. În plus, Comisia subliniază diferența în raport cu împrejurările factuale pe care se întemeia Decizia Alumix, potrivit cărora întreprinderea ENEL ar furniza ea însăși energie electrică către Alcoa la un tarif convenit. Or, decizia în litigiu este întemeiată pe faptul că statul ar acorda Alcoa o rambursare parțială a prețului plătit către ENEL. Așadar, jurisprudența Italgrani II, citată anterior, nu ar fi aplicabilă, iar Tribunalul nu ar fi săvârșit o eroare atunci când a statuat că nu erau pertinente argumentele Alcoa potrivit cărora tariful de care a beneficiat corespundea unui preț de piață.
2. Apreciere
86. Cu titlu introductiv, amintim că, în Hotărârea Italgrani I(24), Curtea a constatat că dacă există o schemă generală de ajutor, Comisia trebuie să țină seama de decizia anterioară privind această schemă atunci când examinează un ajutor individual care face parte din domeniul schemei în cauză. În Hotărârea Italgrani II(25), Curtea a adăugat că, în cazul în care Comisia putea în orice moment să repună în discuție propriile decizii, aceasta ar determina o incertitudine permanentă care ar putea încălca principiile încrederii legitime și securității.
87. Desigur, jurisprudența Italgrani I și Italgrani II subliniază necesitatea, din perspectiva Comisiei, de a examina constatările cuprinse într‑o decizie anterioară înainte de a iniția o procedură oficială de investigare. Cu toate acestea, jurisprudența menționată se referă la cazurile de ajutoare existente și privește raportul dintre o schemă de ajutor adoptată anterior și un ajutor individual acordat în aplicarea acesteia. Ajutoarele individuale sunt, așadar, simple măsuri de punere în aplicare a schemei generale de ajutoare. Se pare că această situație nu se regăsește în speță, din moment ce este vorba despre o măsură calificată de Tribunal drept măsură distinctă.
88. Prin urmare, deși Comisia are obligația să ia în considerare decizia sa anterioară, în cadrul investigării unei modificări a unui ajutor existent, această constatare nu ar trebui să restrângă conținutul aprecierii sale în ceea ce privește examinarea măsurilor care nu au fost notificate, ce rezultă din modificarea esențială a măsurii care a fost exclusă anterior de la calificarea drept ajutor de stat. Într‑un asemenea caz trebuie aplicat articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999.
89. În plus, în ceea ce privește condițiile privind adoptarea unei decizii formale, arătăm că, potrivit unei jurisprudențe constante, procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) are un caracter indispensabil, din moment ce Comisia întâmpină dificultăți serioase în a aprecia dacă un ajutor este compatibil cu piața comună. Așadar, Comisia nu se poate întemeia pe procedura preliminară prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE și nu poate adopta o decizie favorabilă pentru o măsură de stat notificată decât dacă este în măsură să aibă convingerea, în termenii unei prime examinări, că această măsură nu poate fi calificată drept ajutor în sensul articolului 87 alineatul (1) CE sau dacă acesta, deși constituie un ajutor, este compatibil cu piața comună. În schimb, dacă această primă examinare a determinat Comisia să aibă convingerea contrară în ceea ce privește compatibilitatea ajutorului sau nu a permis nici depășirea tuturor dificultăților ridicate de aprecierea măsurii în cauză, instituția are obligația să aibă la dispoziție toate opiniile necesare și să inițieze, în acest scop, procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE(26) .
90. Jurisprudența indică, așadar, cu claritate inexistența vreunei marje de apreciere a Comisiei cu privire la inițierea procedurii oficiale de investigare atunci când, la capătul examinării preliminare, aceasta are încă îndoieli serioase cu privire la natura măsurii în cauză sau cu privire la compatibilitatea acesteia cu piața comună.
91. Aceleași principii trebuie aplicate atunci când Comisia păstrează îndoieli cu privire la o eventuală calificare a măsurii examinate drept ajutor, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Nu se poate imputa, așadar, Comisiei deschiderea procedurii menționate nici în cazul în care, în decizia adoptată în acest scop, își exprimă îndoieli cu privire la caracterul de ajutoare, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, al măsurilor care fac obiectul acestora.
92. În sfârșit, în ceea ce privește raționamentul Tribunalului, din cuprinsul punctului 70 din hotărârea atacată reiese că, întrucât a recurs la noțiunea de aprecieri complexe pe care Comisia are obligația să le efectueze în cadrul procedurii oficiale de investigare, Tribunalul a calificat drept inoperant argumentul Alcoa potrivit căruia Comisia ar fi trebuit să stabilească dacă erau încă valabile criteriile pe care s‑a întemeiat pentru a concluziona în sensul lipsei unui avantaj în Decizia Alumix.
93. Având în vedere natura provizorie a deciziei în litigiu, care exprimă îndoielile Comisiei și nu privește o analiză aprofundată a măsurii examinate, un asemenea răspuns ni se pare fondat în drept.
94. Prin urmare, propunem respingerea acestei critici ca nefondată.
C – Cu privire la a treia critică cuprinsă în primul motiv
1. Observațiile părților
95. Alcoa susține că Tribunalul s‑a întemeiat numai pe două elemente pentru a concluziona în sensul în care Comisia era abilitată să inițieze o procedură oficială de investigare a tarifelor consimțite în favoarea Alcoa, și anume, în primul rând, constatarea că resursele care permiteau finanțarea reducerii tarifelor constituie resurse de stat și, în al doilea rând, faptul că rambursarea acordată Alcoa se realiza prin intermediul mecanismului Fondului de compensare a determinat o reducere a tarifului de furnizare a energiei electrice general aplicabil.
96. Or, în opinia Alcoa, aceste două elemente nu sunt suficiente pentru a justifica inițierea procedurii de către Comisie, din moment ce elementele respective existau deja în Decizia Alumix.
97. Comisia consideră că această critică reiterează doar alte argumente. Aceasta precizează că Tribunalul a respins argumentul Alcoa referitor la condițiile normale de piață, iar această respingere nu a fost contestată în recurs.
2. Apreciere
98. Arătăm că raționamentul Tribunalului contestat în cadrul prezentei critici privește aprecierea unei eventuale erori vădite din partea Comisiei.
99. Având în vedere răspunsul dat la prima critică cuprinsă în primul motiv, considerăm că se impune respingerea acestei critici ca nefondată.
D – Cu privire la a patra critică cuprinsă în primul motiv și la a doua critică cuprinsă în al doilea motiv
100. Din moment ce a patra critică cuprinsă în primul motiv se suprapune în mod larg cu a doua critică cuprinsă în al doilea motiv, se impune analizarea comună a acestora.
1. Observațiile părților
101. Alcoa consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că aprecierea Comisiei în Decizia Alumix era limitată în timp.
102. În opinia Alcoa, în hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că Decizia Alumix era limitată în timp. Cu toate acestea, decizia menționată nu conține, în opinia sa, nicio limitare expresă în timp în ceea ce privește durata validității sale. Contrar celor afirmate în hotărârea atacată, chiar dacă Decretul‑lege din 1995 era limitat în timp, nu se poate deduce în mod logic din această împrejurare că Decizia Alumix era supusă deopotrivă unei asemenea limitări.
103. Alcoa arată că cele trei elemente pe care Comisia și‑a întemeiat Decizia Alumix, și anume: (i) tariful propriu‑zis, (ii) condițiile de pe piața energiei electrice în regiunile Sardinia și Veneția, caracterizate de supracapacitate, și (iii) Alcoa în calitate de client care reprezenta unul dintre cei mai mari consumatori din Italia, nu s‑au schimbat. În plus, Republica Italiană și Alcoa aveau motive să considere că aveau dreptul să mențină tariful câtă vreme Comisia nu a indicat că, în opinia sa, aceste condiții se schimbaseră.
104. Comisia răspunde că, deși elementele pieței nu s‑au schimbat, este dificil de înțeles motivul pentru care ENEL nu putea, pur și simplu, să continue aplicarea tarifului în cauză în Decizia Alumix și motivul pentru care costul tarifului consimțit în favoarea Alcoa este calificat drept „onere” de legislația italiană. Analiza avantajelor efectuată în Decizia Alumix era întemeiată pe principiul operatorului într‑o economie de piață și, în niciun moment, Alcoa nu a încercat să explice modul în care plățile efectuate de Fondul de compensare erau conforme principiului menționat.
105. Comisia arată deopotrivă că o decizie precum Decizia Alumix nu este adoptată niciodată într‑un vid juridic. Astfel, Decretul‑lege din 1995 a precedat Decizia Alumix și nu s‑a contestat că tariful energiei electrice a fost stabilit de acest decret la 10 ani.
2. Apreciere
106. Mai întâi, observăm că, la punctul 106 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat în mod întemeiat că aprecierea Comisiei efectuată în decizie, potrivit căreia tariful pe care ENEL îl factura uzinelor în intervalul 1996-2005 nu constituia ajutor de stat, fusese formulată luându‑se în considerare condițiile de piață astfel cum puteau fi avute în vedere pentru acea perioadă.
107. La punctul 132 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat deopotrivă că măsura vizată de decizia în litigiu ar acoperi o perioadă diferită față de Decizia Alumix, aspect care nu este contestat de Alcoa în recursul formulat.
108. Această constatare unică răspunde, în opinia noastră, în mod util la critica formulată de Alcoa potrivit căreia Tribunalul ar fi constatat în mod greșit că Decizia Alumix era limitată în timp. Astfel, cu privire la acest aspect, reiese că Alcoa a realizat o lectură
eronată a hotărârii atacate.
109. În plus, la punctele 105 și 107 din hotărârea atacată, Tribunalul nu a examinat în realitate dacă Decizia Alumix era limitată în timp, ci a citat, în cadrul examinării privind încălcarea eventuală a principiului încrederii legitime, fragmentele relevante din decizia în litigiu din care rezultă că Comisia s‑a întemeiat pe o asemenea constatare.
110. Întrucât citatele din decizia în litigiu sunt exacte, Tribunalul nu a săvârșit nicio denaturare a unei acțiuni sau a unui act atacat(27) .
111. În sfârșit, este adevărat că Curtea are competența să controleze modul în care Tribunalul realizează lectura și interpretarea unui act juridic precum decizia Comisiei, din moment ce este vorba despre o eventuală eroare de drept. Or, în speță, nu a fost criticată și nu poate fi constatată nicio eroare la interpretarea punctelor (44) și (47) din motivarea deciziei în litigiu.
112. Arătăm că dimensiunea temporală a Deciziei Alumix este limitată la elementele examinate în perioada în care Comisia a adoptat acea decizie. În ceea ce privește constatarea potrivit căreia tarifele preferențiale nu constituiau un ajutor de stat, nu considerăm că ar fi existat o obligație a Comisiei de a stabili dimensiunea temporală într‑un mod mai precis. Cu toate acestea, dacă ar fi procedat astfel, ar fi trebuit să adauge condiții necesare ce rezultă din principiul general de drept rebus sic stantibus (28), din moment ce o schimbare esențială a împrejurărilor care au jucat un rol în cadrul exprimării poziției de către Comisie ar fi putut necesita o recalificare a statutului măsurii.
113. În cadrul interpretării Deciziei Alumix și a hotărârii atacate, considerăm că, având în vedere argumentele referitoare, pe de o parte, la legătura cu legislația națională care era limitată în mod clar în timp și, pe de altă parte, la caracterul distinct al măsurii stabilite prin Decretul‑lege din 2005, niciun operator rezonabil și avizat nu putea să se aștepte ca măsura ce făcea obiectul deciziei în litigiu să fie acoperită de Decizia Alumix. Afirmațiile Alcoa potrivit cărora mecanismul a fost introdus în anii 1999-2004 nu pot invalida această constatare(29) .
114. Prin urmare, propunem respingerea ca nefondate a celei de a patra critici cuprinse în primul motiv și a celei de a doua critici cuprinse în al doilea motiv.
E – Cu privire la a cincea critică cuprinsă în primul motiv
1. Observațiile părților
115. Alcoa susține că decizia în litigiu este afectată de erori de procedură determinate de încălcarea de către Comisie a principiilor bunei administrări și dreptului de a fi ascultat în cursul procedurii care a determinat adoptarea deciziei în litigiu, aspect pe care Tribunalul ar fi trebuit să îl ia în considerare. Astfel, Republica Italiană nu ar fi avut posibilitatea să prezinte observații cu privire la calificarea măsurii drept ajutor nou în cadrul etapei preliminare de examinare.
116. Comisia răspunde că această critică trebuie declarată inadmisibilă întrucât Alcoa nu a invocat‑o în acțiunea sa introdusă la Tribunal. În orice ipoteză, critica ar fi nefondată. Prin recursul formulat, Alcoa ar fi admis că Republica Italiană a avut ocazia să își prezinte observațiile cu privire la calificarea drept ajutor. În plus, Republica Italiană ar fi recurs la această posibilitate, după cum se arată la punctul 40 din hotărârea atacată.
2. Apreciere
117. Trebuie amintit că, în cadrul unui recurs, competența Curții este în principiu limitată la aprecierea soluției legale care a fost dată motivelor dezbătute la instanța de fond(30) . Prin urmare, o parte nu poate, în principiu, să invoce pentru prima dată la Curte un motiv pe care nu l‑a invocat la Tribunal în măsura în care acest fapt ar permite Curții să controleze legalitatea soluției reținute de Tribunal având în vedere motivele pe care acesta nu a avut ocazia să le examineze.
118. Or, în cadrul interpretării hotărârii atacate, nu se poate susține în mod valabil că această problematică a făcut obiectul examinării de către Tribunal ca urmare a unui argument invocat de Alcoa.
119. Desigur, Tribunalul a analizat, în special la punctele 39 și 40 din hotărârea atacată, elementele referitoare la luarea de poziție din partea Republicii Italiene. Cu toate acestea, Tribunalul a analizat problematica sub aspectul admisibilității cererii introductive în prima instanță.
120. Prin urmare, propunem ca a cincea critică cuprinsă în primul motiv să fie considerată vădit inadmisibilă.
F – Cu privire la a șasea critică cuprinsă în primul motiv
1. Observațiile părților
121. Având în vedere consecințele ireversibile ale inițierii unei proceduri oficiale de investigare, Alcoa susține că Tribunalul ar fi ignorat conținutul obligației de motivare care revine Comisiei. Această obligație ar trebui să fie proporțională cu gravitatea consecințelor inițierii procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE.
122. Astfel, Tribunalul ar fi afirmat în mod greșit că nu era necesară motivarea diferenței dintre Decizia Alumix și decizia în litigiu. Având în vedere insecuritatea creată, Comisia ar fi avut cel puțin obligația să explice modul în care cele două decizii erau diferite, pentru a da persoanelor interesate posibilitatea de identificare a temeiului și a conținutului efectelor deciziei în litigiu.
123. Comisia răspunde că, în hotărârea atacată, Tribunalul nu a săvârșit o eroare prin faptul că a concluzionat în sensul că decizia în litigiu era suficient motivată.
2. Apreciere
124. În răspunsul la această critică se impun două categorii de observații.
125. Potrivit articolului 225 CE și articolului 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, recursul se limitează la chestiuni de drept și trebuie să fie întemeiat pe motive de lipsă de competență a Tribunalului, de nerespectare a procedurii în fața Tribunalului, care aduce atingere intereselor recurentei, precum și de încălcare a dreptului comunitar de către Tribunal(31) . Din aceleași dispoziții, precum și din articolul 112 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că recursul trebuie să indice cu precizie elementele criticate ale hotărârii a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod specific această cerere(32) .
126. Or, în cadrul răspunsului la a treia critică cuprinsă în primul motiv și la al doilea motiv, Tribunalul a examinat problematica legăturii dintre Decizia Alumix și decizia în litigiu. Din moment ce Alcoa nu arată cu precizie aspectele care pot constitui o eroare din partea Tribunalului, această critică ar putea fi considerată vădit inadmisibilă.
127. Se pare însă că, prin critica formulată, Alcoa are în vedere în special punctul 88 din hotărârea atacată, în cadrul căruia Tribunalul a respins argumentul recurentei potrivit căruia Comisia nu și‑ar fi îndeplinit obligația de motivare a deciziei în litigiu.
128. Deși obligația de motivare a unui act comunitar, prevăzută la articolul 253 CE, trebuie adaptată la natura acestui act și trebuie să evidențieze, în mod clar și neechivoc, raționamentul instituției emitente a actului, astfel încât să permită persoanelor interesate să ia cunoștință de justificarea măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul, nu este necesar să se impună Comisiei să indice motivele pentru care a apreciat diferit schema în cauză în deciziile sale anterioare. Astfel, noțiunea de ajutor de stat corespunde unei situații obiective care se apreciază la data la care Comisia a adoptat decizia(33) .
129. Prin urmare, se impune respingerea motivului întemeiat pe o eroare de drept săvârșită de Tribunal în sensul că acesta ar fi ignorat conținutul obligației de motivare a deciziilor Comisiei. Din considerațiile de mai sus rezultă că a șasea critică cuprinsă în primul motiv este fie vădit inadmisibilă, fie, în orice caz, nefondată.
VIII – Cu privire la al doilea motiv
A – Cu privire la a treia critică cuprinsă în al doilea motiv
1. Observațiile părților
130. Alcoa critică Tribunalul pentru faptul că și‑a întemeiat raționamentul pe modificările tehnice care nu făceau obiectul deciziei în litigiu. În opinia Alcoa, acordarea unei rambursări din partea Fondului de compensare intervenise în 1999 și în 2004 prin intermediul unor instrumente juridice diverse care nu făceau obiectul deciziei în litigiu. Așadar, Tribunalul ar fi extins în mod nelegal obiectul acestei decizii. În plus, transferarea gestionării tarifului preferențial de la ENEL către Fondul de compensare nu ar fi determinat nicio modificare juridică semnificativă esențială a tarifelor acordate Alcoa. Aceasta subliniază lipsa contestării din partea Comisiei în raport cu modificările tehnice din 1999 și 2004. În plus, la punctele 112 și 113 din hotărârea atacată, Tribunalul a exclus în mod greșit Decizia din 1 decembrie 2004 privind ajutorul de stat N/490/2000 – Italia, costuri nerecuperabile în sectorul energiei electrice(34) .
131. Comisia răspunde că Tribunalul a statuat în mod întemeiat că trecerea la un tarif pur teoretic constituia o modificare esențială a măsurii aprobate prin Decizia Alumix. Schema în cauză corectează prețul facturat de operatorii privați prin intermediul unei plăți compensatorii directe. În ceea ce privește Decizia din 2004 privind costurile nerecuperabile, Comisia susține că decizia respectivă privește costurile nerecuperabile suportate de ENEL și nu conține o concluzie explicită asupra gestionării regimului tarifar preferențial italian în ceea ce privește avantajele acordate Alcoa, care ar fi putut să îi producă o încredere legitimă. În plus, Comisia a inițiat procedura oficială de investigare privind ajutorul de stat C 38/04 (ex NN 04) – Ajutoare în favoarea societății Portovesme SRL(35) și a calificat în mod specific drept ajutor nou plățile efectuate de Fondul de compensare pentru a păstra tariful acordat Alcoa.
2. Apreciere
132. Mai întâi arătăm că, prin citarea punctului 132 din hotărârea atacată, Alcoa critică raționamentul Tribunalului cuprins în mai multe puncte din hotărâre, consacrate răspunsului la un motiv în cadrul căruia Tribunalul a examinat problematica încălcării eventuale a principiilor protecției încrederii legitime și securității legitime.
133. Cu toate acestea, deși această critică ar trebui interpretată în sensul că impută Tribunalului o interpretare eronată a deciziei în litigiu, ar trebui subliniate următoarele.
134. În primul rând, considerăm că este suficient să se constate că, în cuprinsul punctului 131 din hotărârea atacată, Tribunalul a prezentat corect elementele care au determinat Comisia să exprime îndoieli în ceea ce privește calificarea tarifului facturat de ENEL uzinelor deținute de Alcoa în perioada 2005-2010, fără ca raționamentul să depășească elementele examinate în decizia în litigiu.
135. În al doilea rând, în privința efectelor deciziei din 2004 care a introdus un mecanism de rambursare din partea Fondului de compensare, astfel cum subliniază Comisia, articolul 11 alineatul 11 din Decretul‑lege din 2005 nu constituie o dispoziție autonomă, ci este util în contextul altor dispoziții, în special al celor care determină gestionarea tarifului de către Fondul de compensare.
136. În această privință, din cuprinsul punctelor 64 și 65 din hotărârea atacată reiese că Tribunalul a rezumat situația de fapt, necontestată de Alcoa, pe de o parte, amintind că articolul 11 alineatul 11 din Decretul‑lege din 2005 și Decizia nr. 217/05 a Autorității, care punea în aplicare decretul‑lege menționat, prelungesc până la 31 decembrie 2010 acordarea către recurentă a tarifului de energie electrică de care beneficia în 2004 în temeiul Decretului‑lege din 1995 și, pe de altă parte, subliniind că, în temeiul Deciziei nr. 148/04, gestionarea tarifului a fost încredințată Fondului de compensare, fapt care determină existența unei taxe parafiscale asupra consumatorilor.
137. În ceea ce privește efectele schimbărilor măsurii examinate în decizia în litigiu, având în vedere răspunsul dat în cadrul examinării primei critici cuprinse în al doilea motiv, se impune respingerea acestui aspect din cadrul prezentei critici.
138. În sfârșit, astfel cum reiese din concluziile recurentei prezentate la punctul 28 din hotărârea atacată, în cadrul acțiunii în prima instanță s‑a analizat numai tariful energiei electrice acordat uzinelor deținute de Alcoa. Această constatare exclude orice referire la soluțiile aplicabile altor operatori.
139. Prin urmare și având în vedere obiectul deciziei privind costurile nerecuperabile, care viza costurile suportate de ENEL, iar nu de Alcoa, și care privește un mecanism în esență distinct față de problematica tarifului de care beneficia Alcoa, la punctul 112 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că argumentul recurentei era inoperant.
140. Având în vedere cele de mai sus, propunem respingerea acestei critici ca nefondată.
B – Cu privire la a patra critică cuprinsă în al doilea motiv
1. Observațiile părților
141. Alcoa critică Tribunalul pentru faptul că a săvârșit o eroare de drept prin ignorarea necesității de a proteja securitatea juridică și încrederea legitimă în cadrul inițierii unei proceduri oficiale.
142. Aceasta subliniază că principiile consacrate la articolul 88 CE și care rezultă din principiile menționate ar impune Comisiei, cel puțin, să considere tarifele acordate Alcoa drept un ajutor existent.
143. Comisia răspunde că argumentele invocate de Alcoa sunt întemeiate pe o supoziție eronată, conform căreia articolul 11 alineatul 11 din Decretul‑lege din 2005 reprezintă doar prelungirea măsurii care a fost aprobată prin Decizia Alumix. În opinia Comisiei, Decizia Alumix nu este pertinentă, deoarece decizia în litigiu nu vizează numai prelungirea tarifului preferențial acordat în 1995, care făcea obiectul Deciziei Alumix, ci schimbarea radicală intervenită în gestionarea tarifului energiei electrice, aspect pe care, în opinia sa, Tribunalul l‑a luat în considerare în mod corect.
2. Apreciere
144. Motivul formulat de Alcoa este întemeiat pe o coroborare a principiilor încrederii legitime și securității juridice.
145. Principiul securității, legitime, fundamental pentru dreptul Uniunii(36), impune în special ca o reglementare care produce consecințe nefavorabile față de particulari să fie clară și exactă, iar aplicarea ei să fie previzibilă pentru justițiabili(37) . Cu alte cuvinte, particularii trebuie să aibă posibilitatea să își cunoască în mod neechivoc drepturile și obligațiile și să procedeze în consecință(38) .
146. Dreptul de a se prevala de încrederea legitimă presupune că instituția a dat asigurări precise de natură să dea naștere unei așteptări legitime din partea persoanei căreia îi sunt adresate acestea și că aceste asigurări sunt conforme cu normele aplicabile(39) .
147. Cu privire la acest aspect, observăm că Tribunalul a examinat problematica unei eventuale încălcări a principiilor menționate în cadrul celui de al doilea motiv, în special la punctele 104-109 din hotărârea atacată.
148. Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 105-107, având în vedere jurisprudența amintită în mod corect la punctele 102 și 203 din hotărârea menționată, Tribunalul a explicat, pe de o parte, elementele principale ale Deciziei Alumix și, pe de altă parte, îndoielile care au determinat Comisia să considere că prelungirea până în 2010 a tarifului acordat uzinelor deținute de Alcoa prin Decretul‑lege din 2005 a putut constitui un ajutor de stat.
149. În speță, este cert, după cum Tribunalul a statuat în mod întemeiat, că Decizia Alumix a fost adoptată de Comisie luând în considerare condițiile pieței, astfel cum acestea puteau fi avute în vedere de Comisie pentru perioada în cauză.
150. De asemenea, arătăm că Curtea s‑a pronunțat deja în ceea ce privește aplicarea principiului încrederii legitime, precum și necesitatea adoptării de măsuri tranzitorii în cadrul unei decizii de modificare a aprecierii anterioare a Comisiei(40) . În special, Curtea a ținut seama de investițiile importante la care au recurs în cadrul unei scheme fiscale beneficiarii aprobării schemei care au solicitat prelungirea acesteia, precum și de angajamentele asumate pe termen lung(41) . Cu toate acestea, în speță, spre deosebire de condițiile de fond din cauza Belgia și Forum 187/Comisia, citată anterior, măsura anterioară a suferit modificări esențiale care au condus la admiterea existenței unui ajutor nou sub forma unei măsuri distincte. Prin urmare, Alcoa nu poate invoca încrederea legitimă întemeindu‑se pe Decizia Alumix în privința unui mecanism al cărei obiect este diferit de cel al deciziei în litigiu.
151. Având în vedere aceste considerații, la punctele 107 și 108 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a pronunțat în mod întemeiat în sensul că aprecierea asupra măsurii investigate în Decizia Alumix nu este repusă în discuție de Comisie și că, prin urmare, nu poate fi invocată în mod valabil nicio încălcare a principiului încrederii legitime.
152. În ceea ce privește principiul securității juridice, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 105-107 din hotărârea atacată, argumentele menționate în acel loc pledează în favoarea unei teze potrivit căreia Alcoa era evident în măsură să prevadă calificarea juridică a condițiilor tarifare ce îi fuseseră acordate în temeiul Decretului‑lege din 2005. Astfel cum am explicat deja la punctul 114 din concluziile de față, în cadrul interpretării Deciziei Alumix, niciun operator rezonabil și avizat nu ar putea să se aștepte ca măsura ce face obiectul deciziei în litigiu să fie acoperită de Decizia Alumix.
153. Prin urmare, propunem respingerea acestei critici ca nefondată.
IX – Concluzie
154. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
– respinge recursul în totalitate;
– obligă Alcoa Trasformazioni Srl la plata cheltuielilor de judecată.
(1) .
(2)
–	În măsura în care hotărârea atacată a fost pronunțată la 25 martie 2009, trimiterile la dispozițiile din Tratatul CE urmează numerotarea aplicabilă înainte de intrarea în vigoare a Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene.
(3)
–	JO C 214, p. 5.
(4)
– JO C 288, p. 4.
(5)
– GURI nr. 39 din 16 februarie 1996, p. 8.
(6)
–	A se vedea în special Hotărârea din 20 martie 1984, Germania/Comisia (84/82, Rec., p. 1451, p. 1492), și Hotărârea din 22 decembrie 2008, British Aggregates/Comisia (C‑487/06 P, Rep., p. I‑10505, punctul 27).
(7)
–	Hotărârea din 22 iunie 2006, Belgia și Forum 187/Comisia (C‑182/03 și C‑217/03, Rec., p. I‑5479).
(8)
– Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Belgia și Forum 187/Comisia (punctele 403-405).
(9)
– Ibidem
(punctul 404).
(10)
–	A se vedea punctul 77.
(11)
–	Hotărârea din 9 octombrie 1984, Heineken Brouwerijen (91/83 și 127/83, Rec., p. 3435, punctul 22).
(12)
–	Hotărârea din 17 iunie 1999, Piaggio (C‑295/97, Rec., p. I‑3735, punctul 48). A se vedea și Hotărârea din 23 februarie 2006, Atzeni și alții (C‑346/03 și C‑529/03, Rec., p. I‑1875, punctul 51 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 20 mai 2010, Todaro Nunziatina & C. (C‑138/09, Rep., p. I‑4561).
(13)
–	Hotărârea Tribunalului din 28 noiembrie 2008, Hôtel Cipriani/Comisia (T‑254/00, T‑270/00 și T‑277/00, Rep., p. II‑3269, punctul 358), și Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 2002, Government of Gibraltar/Comisia (T‑195/01 și T‑207/01, Rec., p. II‑2309, punctul 111).
(14)
–	A se vedea Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza Belgia și Forum 187/Comisia, citată anterior (punctele 36 și 208). A se vedea Hotărârea Belgia și Forum 187/Comisia, citată anterior (punctul 77).
(15)
– A se vedea Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza Belgia și Forum 187/Comisia, citată anterior (punctul 401).
(16)
–	A se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, Gestevisión Telecinco/Comisia (T‑95/96, Rec., p. II‑3407, punctul 55), Hotărârea Tribunalului din 3 iunie 1999, TF1/Comisia (T‑17/96, Rec., p. II‑1757, punctul 28), precum și Hotărârea Government of Gibraltar/Comisia, citată anterior (punctul 73).
(17)
–	În prezent, această decizie face obiectul unei acțiuni introduse de Alcoa la Tribunal în cauza T‑177/10.
(18)
–	Hotărârea Tribunalului din 6 martie 2002 (T‑127/99, T‑129/99 și T‑148/99, Rec., p. II‑1275, punctul 128).
(19)
–	Hotărârea din 22 noiembrie 2007, Spania/Lenzing (C‑525/04 P, Rep., p. I‑9947, punctul 54 și jurisprudența citată).
(20)
– A se vedea Hotărârea din 6 aprilie 2006, General Motors/Comisia (C‑551/03 P, Rec., p. I‑3173, punctul 51), Hotărârea din 22 mai 2008, Evonik Degussa/Comisia și Consiliul (C‑266/06 P, Rec., p. I‑81, punctul 72), și Hotărârea din 6 noiembrie 2008, Țările de Jos/Comisia (C‑405/07 P, Rep., p. I‑8301, punctul 44).
(21)
–	În această privință, Comisia se întemeiază pe Hotărârea Belgia și Forum 187/Comisia, citată anterior.
(22)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia (60/81, Rec., p. 2639, punctele 9 și 10), și Hotărârea Tribunalului din 10 iulie 1990, Automec/Comisia (T‑64/89, Rec., p. II‑367, punctul 42).
(23)
– A se vedea Hotărârea din 30 iunie 1992, Italia/Comisia (C‑47/91, Rec., p. I‑4145, cunoscută sub numele „Italgrani I”), și Hotărârea din 5 octombrie 1994, Italia/Comisia (C‑47/91, Rec., p. I‑4635, cunoscută sub numele „Italgrani II”).
(24)
– Hotărâre citată anterior (punctul 25).
(25)
– Hotărâre citată anterior (punctul 24).
(26)
–	Hotărârea Curții British Aggregates/Comisia, citată anterior (punctele 185-187, precum și punctul 113), și Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2001, Prayon‑Rupel/Comisia (T‑73/98, Rec., p. II‑867, punctul 42).
(27)
–	A se vedea, în sens contrar, Hotărârea din 27 ianuarie 2000 (DIR International Films și alții/Comisia, C‑164/98 P, Rec., p. I‑447).
(28)
–	În opinia noastră, acest principiu al cărui conținut este, în sine, contestat în dreptul obligațiilor sau în dreptul internațional a inspirat în mod clar dispozițiile articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999. O calificare a unei măsuri care „nu reprezintă ajutor” trebuie, așadar, supusă acestui principiu, evident în cadrul limitelor ce rezultă din principiile securității juridice și protecției încrederii legitime.
(29)
–	În opinia Alcoa, acordarea unei rambursări de către Fondul de compensare intervenise în 1999 și în 2004 prin intermediul unor instrumente juridice diverse care nu fac parte din obiectul deciziei în litigiu.
(30)
–	A se vedea în special Hotărârea din 1 februarie 2007, Sison/Consiliul (C‑266/05 P, Rep., p. I‑1233, punctul 95 și jurisprudența citată).
(31)
–	A se vedea Hotărârea din 16 martie 2000, Parlamentul European/Bieber (C‑284/98 P, Rec., p. I‑1527, punctul 30), precum și Ordonanța din 9 noiembrie 2007, Lavagnoli/Comisia (C‑74/07 P, punctul 20), și Ordonanța din 3 februarie 2009, Giannini/Comisia (C‑231/08 P, punctul 43).
(32)
–	A se vedea Hotărârea din 27 februarie 2007, Segi și alții/Consiliul (C‑355/04 P, Rep., p. I‑1657, punctul 22), și Ordonanța din 23 octombrie 2009, Comisia/Potamianos (C‑561/08 P și C‑4/09 P, punctul 58).
(33)
– Hotărârea Belgia și Forum 187/Comisia, citată anterior (punctul 137).
(34)
–	JO 2005, C 250, p. 9.
(35)
–	JO 2005, C 30, p. 7
(36)
–	Hotărârea din 14 aprilie 2005, Belgia/Comisia (C‑110/03, Rec., p. I‑2801, punctul 30), Hotărârea din 12 februarie 2008, Kempter (C‑2/06, Rep., p. I‑411, punctul 37), precum și Hotărârea din 10 septembrie 2009, Plantanol (C‑201/08, Rep., p. I‑8343, punctele 43 și 44).
(37)
–	Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Stadt Papenburg (C‑226/08, Rep., p. I‑131, punctul 45); în același sens, Hotărârea din 15 februarie 1996, Duff și alții (C‑63/93, Rec., p. I‑569, punctul 20), și Hotărârea din 7 iunie 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Comisia (C‑76/06 P, Rep., p. I‑4405, punctul 79).
(38)
–	Hotărârea din 21 iunie 2007, ROM‑projecten (C‑158/06, Rep., p. I‑5103, punctul 25), și Hotărârea din 10 martie 2009, Heinrich (C‑345/06, Rep., p. I‑1659, punctul 44).
(39)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2000, Comisia/Hamptaux (C‑207/99 P, Rec., p. I‑9485, punctul 47), și Hotărârea din 25 martie 2010, Sviluppo Italia Basilicata/Comisia (C‑414/08 P, Rep., p. I‑2559, punctul 107).
(40)
–	În Hotărârea Belgia și Forum 187/Comisia, citată anterior, și în Hotărârea din 17 septembrie 2009, Comisia/Koninklijke Friesland Campina (C‑519/07 P, Rep., p. I‑8495, punctul 94).
(41)
–	A se vedea cauza Comisia/Koninklijke Friesland Campina, citată anterior.