HOTĂRÂREA CURȚII11 noiembrie 1997(*)(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Verwaltungsgericht Gelsenkirchen)„Egalitate
de tratament între bărbați și femei – Calificări egale ale unor
candidați de sexe diferite – Prioritate acordată candidaților femei –
Clauză de rezervă”În cauza C‑409/95_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CE de Verwaltungsgericht
Gelsenkirchen (Germania), în litigiul aflat pe rolul acestei instanțe
întreHellmut MarschallșiLand Nordrhein‑Westfalen_cu
privire la interpretarea articolului 2 alineatele (1) și (4) din
Directiva 76/207/CEE a Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea
în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și
femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și
la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă (JO
L 39, p. 40, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 164)_CURTEA_compusă
din domnii G. C. Rodriguez Iglesias, președinte, C. Gulman, H.
Ragnemalm și M. Wathelet, președinți de cameră, G. F. Mancini,
J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn (raportor),
J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, G.
Hirsch, P. Jann și L. Sevón, judecători,
avocat general: domnul F. G. Jacobs, grefier: domnul H. A. Rühl, administrator principal, luând în considerare observațiile scrise prezentate:–        pentru
Land Nordrhein‑Westfalen, reprezentat de Bezirksregierung Arnsberg, de
doamna Juliane Kokott, profesor la Heinrich Heine Universität
Düsseldorf; –        pentru
guvernul spaniol, de domnul Alberto José Navarro González, director
general pentru coordonare juridică și instituțională comunitară și de
doamna Gloria Calvo Díaz, abogado del Estado, din cadrul Serviciului
Juridic al Statului, în calitate de agenți; –        pentru
guvernul francez, de doamnele Catherine de Salins, director adjunct în
cadrul Direcției afaceri juridice a Ministerului Afacerilor Externe, și
Anne de Bourgoing, chargé de mission în cadrul aceleiași direcții, în
calitate de agenți; –        pentru
guvernul austriac, de domnul Wolf Okresek, Ministerialrat în cadrul
Bundeskanzleramt, Verfassungsdienst, în calitate de agent; –        pentru
guvernul finlandez, de doamna Tuula Pynnä, consilier juridic în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent; –        pentru
guvernul suedez, de doamna Lotty Nordling, rättschef în cadrul
Departamentului de comerț exterior din Ministerul Afacerilor Externe, în
calitate de agent; –        pentru
guvernul Regatului Unit, de doamna Lindsey Nicoll, de la Treasury
Solicitor’s Department, în calitate de agent, asistată de doamna Eleanor
Sharpston, barrister; –        pentru
guvernul norvegian, de doamna Beate B. Ekeberg, șef de serviciu în
cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent; –        pentru
Comisia Comunităților Europene, de domnul Jürgen Grunwald, consilier
juridic, și de doamna Marie Wolfcarius, membru al Serviciului juridic,
în calitate de agenți, având în vedere raportul de ședință, după
ascultarea observațiilor orale ale Land Nordrhein‑Westfalen,
reprezentat de doamna Juliane Kokott, ale guvernului olandez,
reprezentat de domnul Hans van den Oosterkamp, consilier juridic în
cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent, ale
guvernului finlandez, reprezentat de domnul Holger Rotkirch, șef al
Serviciului afaceri juridice din cadrul Ministerului Afacerilor Externe,
în calitate de agent, ale guvernului suedez, reprezentat de doamna
Lotty Nordling, ale guvernului Regatului Unit, reprezentat de doamnele
Lindsey Nicoll, Eleanor Sharpston și Michael Beloff, QC, și ale
Comisiei, reprezentată de domnul Jürgen Grunwald și de doamna Marie
Wolfcarius, în ședința din 11 martie 1997, după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 1997, pronunță prezenta Hotărâre1        Prin
ordonanța din 21 decembrie 1995, primită de Curte la 29 decembrie 1995,
Verwaltungsgericht Gelsenkirchen a adresat, în temeiul articolului 177
din Tratatul CE, o întrebare preliminară privind interpretarea
articolului 2 alineatele (1) și (4) din Directiva 76/207/CEE a
Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a
principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce
privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea
profesională, precum și condițiile de muncă (JO L 39, p. 40,
Ediție specială, 05/vol. 1, p. 164, denumită în continuare
„directiva”).2        Această
întrebare a fost adresată în cadrul unui litigiu între domnul
Marschall, pe de o parte, și Land Nordrhein‑Westfalen (landul Renania de
Nord‑Westfalia, denumit în continuare „landul”), pe de altă parte,
referitor la candidatura domnului Marschall pentru promovarea într‑un
post la o instituție școlară din Schwerte (Germania).3        Articolul
25 alineatul (5) a doua teză din Beamtengesetz (Statutul funcționarilor
landului), în versiunea publicată la 1 mai 1981 (GVNW,
p. 234), modificat ultima dată prin articolul 1 din A șaptea lege
de modificare a anumitor norme privind funcția publică, din 7 februarie
1995 (GVNW, p. 102, denumit în continuare „dispoziția în litigiu”), prevede:„În
cazul în care, în sectorul autorității competente pentru promovare,
numărul femeilor este inferior numărului bărbaților la nivelul postului
respectiv, femeile trebuie să fie promovate cu prioritate, în caz de
egalitate în ceea ce privește aptitudinile, competența și performanțele
profesionale, cu excepția cazului în care motive care țin de persoana
unui candidat fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia.”4        Conform
observațiilor landului, regula de prioritate prevăzută de această
dispoziție introduce un criteriu suplimentar de promovare, respectiv
calitatea de a fi femeie, care are ca scop neutralizarea situației de
inegalitate în care se află candidații de sex feminin în raport cu
candidații de sex masculin care candidează pentru același post. Astfel,
în cazul unor calificări egale, angajatorul ar avea tendința de a
promova un bărbat în locul unei femei ca urmare a aplicării anumitor
criterii tradiționale de promovare care le defavorizează în fapt pe
femei, precum vârsta, vechimea și calitatea candidatului de sex masculin
de cap de familie și singur întreținător al acesteia.5        Potrivit
observațiilor landului, prevăzând că femeile trebuie promovate cu
prioritate „cu excepția cazului în care motive care țin de persoana unui
candidat fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia”,
legiuitorul a ales cu bună știință o noțiune juridică imprecisă cu
scopul de a asigura o flexibilitate suficientă și, în special, de a lăsa
administrației o libertate de apreciere care să permită luarea în
considerare a tuturor motivelor care ar putea ține de persoana
candidaților. Prin urmare, în pofida existenței regulii de prioritate,
administrația ar putea să opteze oricând pentru un candidat de sex
masculin pe baza criteriilor, tradiționale sau nu, de promovare.6        Din
ordonanța de trimitere reiese că domnul Marschall lucrează, în calitate
de profesor titular, ca salariat al landului, remunerația acestuia
corespunzând nivelului de bază al gradului A 12.7        La
8 februarie 1994, acesta și‑a prezentat candidatura pentru promovarea
pe un post de gradul A 13 („profesor calificat și angajat pentru
predare în învățământul secundar de gradul I”) la instituția școlară din
Schwerte. Cu toate acestea, Bezirksregierung Arnsberg l‑a informat pe
domnul Marschall că intenționează să numească o contracandidată în
postul respectiv.8        Domnul
Marschall a depus o reclamație pe care Bezirksregierung a respins‑o
prin decizia din 29 iulie 1994, pe motiv că contracandidata selecționată
trebuia în mod obligatoriu să fie promovată în temeiul dispoziției în
litigiu, din moment ce rapoartele de evaluare arătau că persoana
respectivă și domnul Marschall aveau aceleași calificări, iar numărul
femeilor care ocupă posturi de gradul A 13 era inferior numărului
bărbaților la momentul anunțului privind vacanța postului.9        Prin
urmare, domnul Marschall a introdus o acțiune la Verwaltungsgericht
Gelsenkirchen, pentru a se dispune ca landul să fie obligat să îl
promoveze pe postul în cauză.10      Constatând
că domnul Marschall și contracandidata selecționată prezintă calificări
egale pentru postul scos la concurs, instanța de trimitere consideră că
soluționarea litigiului depinde de compatibilitatea dispoziției în
litigiu cu articolul 2 alineatele (1) și (4) din directivă.11      În
acest sens, Verwaltungsgericht Gelsenkirchen subliniază, bazându‑se pe
Hotărârea Curții din 17 octombrie 1995, Kalanke (C‑450/93, Rec.,
p. I‑3051), că prioritatea pe care dispoziția în litigiu o acordă
din principiu femeilor poate constitui o discriminare în sensul
articolului 2 alineatul (1) din directivă. Această discriminare nu ar fi
înlăturată de existența posibilității de a opta, cu titlu excepțional,
pentru candidatul de sex masculin.12      De
asemenea, instanța de trimitere pune la îndoială faptul că dispoziția
în litigiu ține de domeniul de aplicare al excepției prevăzute la
articolul 2 alineatul (4) din directivă privind măsurile de promovare a
egalității șanselor între bărbați și femei. Baza de apreciere a
candidaților ar fi restrânsă în mod necorespunzător, având în vedere că
singurul criteriu reținut este proporția numerică de bărbați și de femei
la nivelul postului vizat. În plus, dispoziția în litigiu nu ar
ameliora capacitatea femeilor de a concura pe piața muncii și de a urma o
carieră în condiții de egalitate cu bărbații, ci ar prevedea un
rezultat, în timp ce articolul 2 alineatul (4) din directivă nu ar
autoriza decât măsuri vizând egalitatea șanselor.13      În
aceste condiții, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea
cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:„Articolul
2 alineatele (1) și (4) din Directiva 76/207/CEE a Consiliului
Comunităților Europene din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a
principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce
privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea
profesională, precum și condițiile de muncă interzice ca o reglementare
națională să impună promovarea cu prioritate a femeilor în sectoarele de
activitate din serviciul public în care acestea sunt mai puțin
numeroase decât bărbații la nivelul postului vizat, atunci când
calificările (aptitudini, competență și performanțe profesionale)
candidaților de sex masculin și de sex feminin sunt egale, cu excepția
cazului în care motive care țin de persoana unui candidat de sex
masculin fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia («sofern
nicht in der Person eines männlichen Mitbewerbers liegende Gründe
überwiegen»)?”14      Landul,
guvernele austriac, spaniol, finlandez, norvegian și suedez, precum și
Comisia consideră că o normă națională precum dispoziția în litigiu
constituie o măsură care vizează promovarea egalității șanselor între
bărbați și femei care intră în domeniul de aplicare al articolului 2
alineatul (4) din directivă.15      În
această privință, landul arată că prioritatea acordată candidaților de
sex feminin urmărește să realizeze o contrapondere în raport cu
criteriile tradiționale de promovare, fără însă a le înlocui. Guvernul
austriac consideră că o normă națională precum cea în discuție are ca
scop corectarea proceselor discriminatorii de selecție a personalului.16      Guvernele
finlandez, suedez și norvegian susțin în plus că norma națională în
cauză favorizează accesul femeilor la posturi de răspundere și
contribuie astfel la reechilibrarea piețelor muncii care, în starea
actuală a acestora, sunt încă în mare măsură compartimentate pe criterii
de sex în ceea ce privește munca prestată de femei în posturile
inferioare din ierarhia profesională. Conform guvernului finlandez,
experiența anterioară arată tocmai faptul că acțiunile care se limitează
la o intervenție asupra orientării și formării profesionale a femeilor
sau asupra repartizării responsabilităților profesionale și familiale nu
sunt suficiente pentru a pune capăt acestei compartimentări a piețelor
muncii.17      În
sfârșit, landul și toate aceste guverne consideră că dispoziția în
litigiu nu garantează prioritatea absolută și necondiționată a femeilor.
Aceasta rămâne astfel în limitele stabilite de Curte prin Hotărârea
Kalanke, citată anterior.18      În
schimb, guvernul francez și cel al Regatului Unit consideră că
dispoziția în litigiu nu este reglementată prin derogarea prevăzută la
articolul 2 alineatul (4) din directivă.19      În
acest sens, cele două guverne susțin că, acordând prioritate
candidaților de sex feminin, dispoziția respectivă depășește simpla
promovare a egalității șanselor și are ca scop stabilirea unei egalități
de reprezentare între bărbați și femei. Prin urmare, s‑ar aplica
raționamentul urmat în Hotărârea Kalanke, citată anterior.20      Guvernul
francez și cel al Regatului Unit adaugă faptul că prezența unei clauze
de derogare nu modifică cu nimic caracterul discriminatoriu al
dispoziției în litigiu. Această clauză nu s‑ar aplica decât în mod
excepțional și, prin urmare, nu ar avea incidență într‑o cauză
„obișnuită” în care niciun motiv legat în mod specific de persoana
candidatului de sex masculin nu este de natură să prevaleze față de
obligația generală de promovare a candidatului de sex feminin. În plus,
formulată în termeni generali și impreciși, clauza respectivă contravine
principiului securității juridice.21      Din
articolul 1 alineatul (1) din directivă reiese că aceasta are ca scop
punerea în aplicare în statele membre a principiului egalității de
tratament între bărbați și femei, printre altele, în ceea ce privește
accesul la încadrarea în muncă, inclusiv promovarea. Acest principiu al
egalității de tratament presupune, în conformitate cu articolul 2
alineatul (1) din directivă, „inexistența oricărei discriminări pe
criterii de sex, […] direct[e] sau indirect[e] […]”.22      În
conformitate cu articolul 2 alineatul (4), directiva „nu aduce atingere
măsurilor de promovare a egalității de șanse între bărbați și femei, în
special prin înlăturarea inegalităților de fapt care afectează șansele
femeilor în domeniile menționate la articolul 1 alineatul (1)”.23      La
punctul 16 din Hotărârea Kalanke, citată anterior, Curtea a constatat
că o normă națională care, în cazul unei promovări, acordă în mod
automat prioritate candidaților de sex feminin cu o calificare egală cu
cea a contracandidaților de sex masculin în domeniile de activitate în
care numărul femeilor este inferior celui al bărbaților la nivelul
postului respectiv implică o discriminare pe motive de sex.24      Cu
toate acestea, trebuie să se constate că, spre deosebire de
reglementarea în discuție în Hotărârea Kalanke, dispoziția în litigiu
conține o clauză conform căreia femeile nu trebuie promovate cu
prioritate în cazul în care motive care țin de persoana unui candidat de
sex masculin fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia
(„Öffnungsklausel”, denumită în continuare „clauza de rezervă”).25      Prin
urmare, trebuie analizat dacă o normă națională care cuprinde o
asemenea clauză are ca scop promovarea egalității șanselor între bărbați
și femei în sensul articolului 2 alineatul (4) din directivă.26      Această
ultimă dispoziție are scopul precis și limitat de autorizare a unor
măsuri care, fiind discriminatorii în aparență, urmăresc să elimine sau
să reducă în mod efectiv inegalitățile de fapt care pot exista în
realitatea vieții sociale (Hotărârea din 25 octombrie 1988,
Comisia/Franța, 312/86, Rec., p. 6315, punctul 15, și Hotărârea
Kalanke, citată anterior, punctul 18).27      Astfel,
prin această dispoziție se autorizează unele măsuri naționale
referitoare la accesul la încadrarea în muncă, inclusiv la promovare, și
care, favorizând în special femeile, au ca scop creșterea capacității
acestora de a concura pe piața muncii și de a urma o carieră în condiții
de egalitate cu bărbații (Hotărârea Kalanke, citată anterior, punctul
19).28      Conform
celui de al treilea considerent al Recomandării nr. 84/635/CEE din
13 decembrie 1984 privind promovarea unor acțiuni pozitive în favoarea
femeilor (JO L 331, p. 34), „normele juridice privind
egalitatea de tratament existente, care au ca obiect acordarea de
drepturi persoanelor fizice, nu sunt suficiente pentru a elimina orice
formă de inegalitate de fapt dacă, în paralel, nu se întreprind acțiuni
din partea guvernelor, a partenerilor sociali și a altor organisme
interesate în vederea compensării efectelor prejudiciabile care, în
cazul femeilor din viața activă, rezultă din atitudini, comportamente și
structuri ale societății” [traducere neoficială] (Hotărârea Kalanke,
punctul 20).29      Or,
astfel cum au subliniat landul și mai multe guverne interveniente, se
pare că, chiar în cazul unor calificări egale, există tendința de a fi
promovați de preferință candidații de sex masculin în defavoarea celor
de sex feminin, ca urmare, în special, a anumitor prejudecăți și
stereotipuri privind rolul și capacitățile femeii în viața activă și de
teama, de exemplu, că femeile își întrerup cariera mai des, că, din
cauza sarcinilor gospodărești și familiale, acestea își organizează
timpul de lucru într‑un mod mai puțin suplu sau că înregistrează mai des
absențe pe motiv de sarcină, de naștere sau de alăptare.30      Din
aceste motive, faptul că doi candidați de sex diferit au calificări
egale nu implică de la sine că aceștia au șanse egale.31      Reiese
astfel că poate intra sub incidența articolului 2 alineatul (4) o normă
națională potrivit căreia, în cazul unei promovări, femeile cu o
calificare egală cu cea a concurenților de sex masculin beneficiază, sub
rezerva clauzei de rezervă, de un tratament preferențial în sectoarele
în care sunt subreprezentate, atât timp cât o astfel de normă poate
contribui la crearea unei contraponderi față de efectele prejudiciabile
pentru candidații de sex feminin rezultate din atitudinile și
comportamentele descrise anterior, precum și la reducerea inegalităților
de fapt care pot exista în realitatea vieții sociale.32      Cu
toate acestea, trebuie amintit faptul că, întrucât articolul 2
alineatul (4) constituie o derogare de la un drept individual consacrat
prin directivă, această măsură națională care îi favorizează în mod
special pe candidații de sex feminin nu poate garanta prioritate
absolută și necondiționată femeilor, în cazul unei promovări, fără a
depăși limitele excepției prevăzute de această dispoziție (Hotărârea
Kalanke, citată anterior, punctele 21 și 22).33      Contrar
reglementării în discuție în Hotărârea Kalanke, o normă națională care,
precum în acțiunea principală, conține o clauză de rezervă nu depășește
aceste limite dacă, în fiecare caz în parte, aceasta garantează
candidaților de sex masculin cu o calificare egală cu cea a candidaților
de sex feminin că toate candidaturile fac obiectul unei aprecieri
obiective care ia în considerare toate criteriile legate de persoana
candidaților și înlătură prioritatea acordată candidaților de sex
feminin în cazul în care unul sau mai multe dintre aceste criterii fac
ca balanța să se încline în favoarea candidatului de sex masculin. Cu
toate acestea, trebuie amintit în această privință că astfel de criterii
nu trebuie să fie discriminatorii față de candidații de sex feminin.34      Instanței
naționale îi revine sarcina de a stabili dacă aceste condiții sunt
îndeplinite, pe baza unei examinări a sferei de aplicare a dispoziției
în litigiu, astfel cum aceasta a fost pusă în aplicare de land.35      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea instanței de trimitere că
articolul 2 alineatele (1) și (4) din directivă nu interzice ca o normă
națională care obligă, în cazul unor calificări egale ale unor candidați
de sex diferit privind aptitudinile, competența și performanțele lor
profesionale, să promoveze cu prioritate candidații de sex feminin în
sectoarele de activitate din serviciul public în care femeile sunt mai
puțin numeroase decât bărbații la nivelul postului respectiv, cu
excepția cazului în care motive care țin de persoana unui candidat de
sex masculin fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia, cu
condiția ca:–        norma
să garanteze, în fiecare caz în parte, candidaților de sex masculin
având calificări egale cu cele ale candidaților de sex feminin că toate
candidaturile fac obiectul unei aprecieri obiective care ia în
considerare toate criteriile legate de persoana candidaților și înlătură
prioritatea acordată candidaților de sex feminin în cazul în care unul
sau mai multe dintre aceste criterii fac ca balanța să se încline în
favoarea candidatului de sex masculin și –        astfel de criterii să nu fie discriminatorii față de candidații de sex feminin. Cu privire la cheltuielile de judecată36      Cheltuielile
efectuate de guvernele spaniol, francez, olandez, austriac, finlandez,
suedez, al Regatului Unit și norvegian, precum și de Comisia
Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții, nu pot face
obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința părților din acțiunea
principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța
de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la
cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebarea adresată de Verwaltungsgericht Gelsenkirchen,
prin ordonanța din 21 decembrie 1995, hotărăște:Articolul
2 alineatele (1) și (4) din Directiva 76/207/CEE a Consiliului din 9
februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului egalității de
tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la
încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum
și condițiile de muncă nu interzice ca o normă națională care obligă, în
cazul unor calificări egale ale unor candidați de sex diferit privind
aptitudinile, competența și performanțele lor profesionale, să promoveze
cu prioritate candidații de sex feminin în sectoarele de activitate din
serviciul public în care femeile sunt mai puțin numeroase decât
bărbații la nivelul postului respectiv, cu excepția cazului în care
motive care țin de persoana unui candidat de sex masculin fac ca balanța
să se încline în favoarea acestuia, cu condiția ca:–        norma
să garanteze, în fiecare caz în parte, candidaților de sex masculin
având calificări egale cu cele ale candidaților de sex feminin că toate
candidaturile fac obiectul unei aprecieri obiective care ia în
considerare toate criteriile legate de persoana candidaților și înlătură
prioritatea acordată candidaților de sex feminin în cazul în care unul
sau mai multe dintre aceste criterii fac ca balanța să se încline în
favoarea candidatului de sex masculin și –        astfel de criterii să nu fie discriminatorii față de candidații de sex feminin.Rodríguez IglesiasGulmann      RagnemalmWatheletManciniMoitinho de AlmeidaKapteynMurray            EdwardPuissochetHirsch      Jann       Sevón Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 11 noiembrie 1997.Grefier       PreședinteR. Grass G. C. Rodríguez Iglesias* Limba de procedură: germana.