Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 19 martie 2026(1)
Cauza C‑808/24 [Zálečta](i)
M. R.
împotriva
Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
[cerere de decizie preliminară formulată de
Okresný súd Lučenec (Tribunalul districtual din Lučenec, Slovacia)]
„ Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 2003/88/CE – Organizarea timpului de lucru – Articolul 2 punctul 1 – Timp de lucru – Articolul 6 litera (b) – Timp de lucru maxim săptămânal – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor – Timpul de lucru al pompierilor și al salvatorilor – Timp de gardă la locul de muncă neinclus în timpul de lucru – Încălcare simultană a limitei timpului de lucru săptămânal – Drept la repararea unui prejudiciu moral invocat împotriva unui stat membru pentru încălcarea dreptului Uniunii – Transpunere incorectă – Condiții – Stabilirea cuantumului reparației ”
I.      Introducere
1.        Un membru al unui corp comunal de pompieri și salvatori din Slovacia a introdus o acțiune împotriva statului în fața Okresný súd Lučenec (Tribunalul districtual din Lučenec, Slovacia) pentru repararea prejudiciului moral pe care consideră că l‑a suferit ca urmare a transpunerii incorecte în ordinea juridică slovacă a Directivei 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru(2).
2.        Cererea de decizie preliminară formulată de această instanță privește interpretarea articolului
2 punctul 1 din directiva menționată coroborat cu articolul
6 litera (b) din aceasta și modalitățile de reparare a prejudiciului invocat. Astfel, Curții i se solicită din nou să se pronunțe cu privire la condițiile de punere în aplicare a răspunderii unui stat membru în legătură cu timpul de lucru al unui pompier angajat în sectorul public.
3.        Prin urmare, vom propune Curții să se întemeieze pe principiile amintite în special în Hotărârea din 25 noiembrie 2010, Fuß(3), pentru a statua că:
–        dintre aceste două dispoziții ale Directivei 2003/88, numai articolul
6 litera (b) poate conferi drepturi individuale particularilor care le pot acorda un drept la repararea prejudiciului ca urmare a încălcării acestui articol de către statul membru în cauză;
–        numai prejudiciul moral cauzat de depășirea timpului de lucru maxim săptămânal stabilit la articolul
6 litera (b) din această directivă poate fi reparat în cazul încălcării de către un stat membru a articolului
2 punctul 1 din directiva menționată și
–        stabilirea cuantumului despăgubirii care ar fi datorată ca urmare a acestei depășiri ține de dreptul național, cu respectarea principiilor echivalenței și efectivității.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
4.        Articolul 2 punctul 1 din Directiva 2003/88 definește „timpul de lucru” ca fiind „orice perioadă în care lucrătorul se află la locul de muncă, la dispoziția angajatorului și își exercită activitatea sau funcțiile, în conformitate cu legislațiile și practicile naționale”.
5.        Articolul 6 din această directivă, intitulat „Timpul de lucru maxim săptămânal”, prevede:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru ca, în funcție de necesitățile de protecție a sănătății și securității lucrătorilor:
(a)      timpul de lucru săptămânal să fie limitat prin acte cu putere de lege și acte administrative sau prin convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali;
(b)      timpul mediu de lucru pentru fiecare perioadă de șapte zile, inclusiv orele suplimentare, să nu depășească 48 de ore.”
B.      Dreptul slovac
6.        Articolul
85 alineatul
1 din zákon č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore (Legea nr. 315/2001 privind corpul pompierilor și salvatorilor) din 2 iulie 2001 (denumită în continuare „Legea nr. 315/2001”) prevede:
„Timpul de lucru al membrului [corpului pompierilor și salvatorilor] este perioada în care acesta desfășoară activitatea de serviciu public și este la dispoziția autorității de serviciu public.”
7.        Potrivit articolului
86 alineatul
2 din această lege(4):
„În cazul repartizării neuniforme a timpului de lucru, durata timpului de serviciu nu poate depăși 18 ore pe zi de serviciu. Durata totală de executare a activității de serviciu public și a timpului de gardă impus imediat după aceasta la locul desfășurării activității de serviciu public nu poate depăși 24 de ore pe zi de serviciu.”
8.        Articolul
92 alineatul
1 din legea menționată prevede:
„Autoritatea de serviciu public stabilește, pentru membrul [corpului de pompieri și salvatori], timpul de gardă în cadrul activității de serviciu public la locul de executare a activității menționate, care urmează imediat după executarea activității de serviciu public în aplicarea articolului 86 alineatul 2 în cadrul repartizării timpului de serviciu.”
9.        Articolul
122 alineatul
3 din Legea nr. 315/2001 prevede:
„Indemnizația pentru timpul de gardă […] nu este datorată pentru perioada în care activitatea de serviciu public a fost executată; activitatea de serviciu public desfășurată în aceste împrejurări este o activitate care dă naștere la ore suplimentare.”
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
10.      M. R., membru al unui corp comunal de pompieri și salvatori, solicită repararea unui prejudiciu moral care decurge din faptul că timpul său de gardă la locul de muncă nu este inclus în timpul său de lucru(5), cu încălcarea articolului
2 punctul 1 din Directiva 2003/88, ceea ce, potrivit lui M. R., a condus de asemenea la o încălcare a articolului
6 litera (b) din această directivă. Prejudiciul pe care îl invocă este întemeiat pe transpunerea incorectă a primei dintre aceste dispoziții, care ar fi determinat o depășire a timpului de lucru maxim săptămânal, astfel cum este definit de cea de a doua dintre dispozițiile menționate. M. R. nu solicită o despăgubire pecuniară cu acest din urmă titlu.
11.      Prin hotărârea din 20 decembrie 2023, Okresný súd Lučenec (Tribunalul Districtual din Lučenec), care este instanța de trimitere, a statuat mai întâi că reglementarea slovacă permite angajatorului lui M. R. să nu contabilizeze timpul de gardă în timpul de lucru, cu încălcarea articolului
2 punctul 1 din Directiva 2003/88, astfel cum a fost interpretat de Curte(6). În continuare, acesta a apreciat că o astfel de încălcare dădea dreptul la reparație numai dacă timpul de lucru al lui M. R. care includea timpul de gardă depășea timpul de lucru maxim săptămânal, cu încălcarea articolului
6 litera (b) din această directivă.
12.      În sfârșit, instanța de trimitere a constatat că, în perioada în litigiu, timpul de lucru al lui M. R., inclusiv perioada de gardă, depășea cu 28 de zile limita prevăzută la articolul
6 litera (b) din directiva menționată coroborat cu articolul
2 punctul 1 din aceasta și că încălcarea acestor dispoziții avusese o incidență asupra vieții private și de familie a lui M. R. În consecință, ea a dispus ca statul să îi plătească anumite sume pentru repararea prejudiciului său moral atât în acest temei, cât și în legătură cu pierderea speranței unei modificări legislative.
13.      Prin ordonanța din 30 mai 2024, Krajský súd v Banskej Bystrici (Curtea Regională din Banská Bystrica, Slovacia), pronunțându‑se asupra apelului declarat de stat, a anulat hotărârea din 20 decembrie 2023 pentru motivul că instanța de trimitere se pronunțase ultra petita. Acesta a arătat că M. R. nu invoca nici un drept întemeiat pe pierderea speranței unei modificări a legislației, nici un drept la repararea prejudiciului moral legat de numărul de ore lucrate peste limita stabilită la articolul
6 litera (b) din Directiva 2003/88. În plus, acesta a reținut că prejudiciul moral cauzat de contrarietatea dreptului național cu articolul
2 punctul 1 din această directivă dă naștere unei despăgubiri fără a fi necesar să se constate o încălcare a articolului
6 litera (b) din directiva menționată.
14.      Cauza a fost trimisă spre rejudecare instanței de trimitere, care are îndoieli cu privire la pertinența unei astfel de interpretări. Ea precizează că aceasta are consecințe atât asupra dobândirii dreptului la reparație, cât și asupra bazei de calcul al despăgubirii, după cum acest drept este sau nu este legat de numărul de ore lucrate peste limita stabilită la articolul
6 litera (b) din aceeași directivă.
15.      În aceste condiții, Okresný súd Lučenec (Tribunalul Districtual din Lučenec) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Faptul că, în temeiul reglementării naționale, timpul de gardă al unui angajat nu este contabilizat ca timp de lucru, contrar articolului 2 punctul 1 din Directiva [2003/88], dă naștere unui drept la despăgubire împotriva statului membru pentru încălcarea dreptului Uniunii, fără a fi necesar să se demonstreze că, în privința angajatului, a existat o încălcare concomitentă a articolului 6 litera (b) din această directivă?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea anterioară, instanța de trimitere, pentru a stabili cuantumul adecvat al indemnizației, ar trebui să ia în considerare numărul orelor de gardă care, având în vedere legislația națională, nu au fost contabilizate ca făcând parte din timpul de lucru al angajatului sau cuantumul indemnizației datorate de statul membru ar trebui să fie stabilit în raport cu durata încălcării ce rezultă ca urmare a legislației naționale care permite ca timpul de gardă să nu fie contabilizat ca făcând parte din timpul de lucru al angajatului, contrar Directivei 2003/88?
3)      În cazul unui răspuns negativ la [prima întrebare], instanța de trimitere, pentru a stabili cuantumul adecvat al indemnizației, ar trebui să ia în considerare numărul orelor de gardă care au determinat încălcarea articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88 sau cuantumul indemnizației datorate de statul membru ar trebui să fie stabilit în raport cu durata încălcării ce rezultă ca urmare a legislației naționale care permite ca timpul de gardă să nu fie contabilizat ca făcând parte din timpul de lucru al angajatului, contrar Directivei 2003/88?”
16.      Guvernul slovac, Irlanda și Comisia Europeană au depus observații scrise.
IV.    Analiză
17.      Întrucât instanța de trimitere este sesizată cu o acțiune în repararea unui prejudiciu cauzat de încălcarea dreptului Uniunii de către un stat membru, trebuie prezentate normele generale aplicabile în materie înainte de a examina, succesiv, prima întrebare preliminară și, în funcție de răspunsul propus la aceasta, una sau cealaltă întrebare care o completează, referitoare la criteriile de stabilire a despăgubirii care ar fi datorată.
A.      Normele generale în materie de angajare a răspunderii unui stat membru în cazul încălcării dreptului Uniunii și în special a Directivei 2003/88
18.      În primul rând, trebuie să se verifice dacă instanța de trimitere nu menționează condiții speciale pentru angajarea răspunderii statului care ar fi prevăzute de dreptul național în condiții mai puțin restrictive decât cele prevăzute de dreptul Uniunii(7).
19.      În al doilea rând, în caz contrar, sunt aplicabile principiile dreptului Uniunii amintite de Curte în ceea ce privește Directiva 2003/88, și anume:
–        această directivă nu cuprinde nicio dispoziție în ceea ce privește sancțiunile aplicabile în cazul încălcării cerințelor minime pe care le prevede, în special în ceea ce privește durata timpului de lucru, și, prin urmare, nu cuprinde nicio normă specială în ceea ce privește repararea prejudiciului eventual suferit de lucrători ca urmare a unei astfel de încălcări(8) și
–        cu toate acestea, principiul răspunderii statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii care îi sunt imputabile este inerent sistemului tratatelor pe care aceasta din urmă se întemeiază(9).
20.      Pentru ca persoanele prejudiciate să aibă un drept la despăgubiri, Curtea a statuat că trebuie îndeplinite următoarele trei condiții(10):
–        norma de drept al Uniunii încălcată are ca obiect conferirea de drepturi particularilor(11);
–        încălcarea acestei norme este suficient de gravă și
–        există o legătură directă de cauzalitate între această încălcare și prejudiciul suferit de particulari.
21.      În al treilea rând, Curtea oferă instanțelor naționale îndrumări pentru punerea în aplicare a acestor condiții care permit stabilirea răspunderii statelor membre pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii(12).
B.      Cu privire la prima întrebare preliminară, referitoare la prima condiție a angajării răspunderii statului
22.      Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere urmărește să afle în esență dacă articolul
2 punctul 1 din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că are ca obiect conferirea unor drepturi individuale particularilor susceptibile să dea naștere unui drept la reparare de către un stat membru, în temeiul principiului răspunderii statului pentru prejudicii cauzate particularilor printr‑o încălcare a dreptului Uniunii care îi este imputabilă.
23.      Precizăm, pe de o parte, că, în speță, este cert că, potrivit criteriilor definite de jurisprudența Curții, timpul de gardă al lui M. R. era inclus în timpul de lucru în sensul articolului
2 punctul 1 din această directivă, că reglementarea slovacă nu respecta dreptul Uniunii(13) și că timpul de lucru mediu săptămânal, prevăzut la articolul
6 litera (b) din directiva menționată, fusese depășit pentru o parte din perioada invocată de M. R.(14).
24.      Pe de altă parte, dreptul slovac nu prevede condiții speciale mai puțin restrictive decât cele prevăzute de dreptul Uniunii pentru angajarea răspunderii statului(15).
25.      În ceea ce privește aspectul dacă articolul
2 punctul 1 din Directiva 2003/88 conferă drepturi particularilor pe care aceștia le pot invoca în fața instanțelor naționale, subliniem, în primul rând, lipsa unei jurisprudențe a Curții cu privire la această dispoziție.
26.      În al doilea rând, trebuie subliniat că:
–        articolul 2 punctul 1 din Directiva 2003/88, astfel cum indică titlul său, dă o definiție a „timpul[ui] de lucru” ca fiind „orice perioadă în care lucrătorul se află la locul de muncă, la dispoziția angajatorului și își exercită activitatea sau funcțiile, în conformitate cu legislațiile și practicile naționale”(16),
–        această definiție a fost interpretată de Curte. Potrivit unei jurisprudențe constante, întreaga perioadă de gardă trebuie calificată drept „timp de lucru”, în sensul Directivei 2003/88, independent de prestațiile de muncă efectuate în mod real de lucrător în această perioadă atunci când acesta este obligat să rămână la locul său de muncă la dispoziția imediată a angajatorului său(17) ori atunci când, în timpul de gardă petrecut la domiciliu, lucrătorul are obligația de a răspunde la apelurile angajatorului său în termen de 8 de minute(18). Astfel, în ceea ce privește timpul de gardă al pompierilor, examinarea de către Curte se face de la caz la caz(19). Nu a fost recunoscut niciun efect direct al articolului
2 punctul 1 din această directivă.
27.      Prin urmare, propunem Curții, asemenea tuturor părților care au depus observații scrise, să rețină că articolul
2 punctul 1 din Directiva 2003/88 se limitează să definească noțiunea de „timp de lucru”. El nu conferă în sine drepturi individuale a căror încălcare ar fi susceptibilă să angajeze răspunderea unui stat membru pentru prejudiciile cauzate particularilor în cazul nerespectării de către acesta a definiției respective în reglementarea națională.
28.      În această privință, împărtășim de asemenea opinia Irlandei potrivit căreia interpretarea articolului
2 punctul 1 din această directivă „în sensul că permite o reparare automată a prejudiciilor ar avea consecințe considerabile, inclusiv în măsura în care un stat ar fi obligat la reparație chiar și în lipsa oricărui prejudiciu dovedit”(20).
29.      În consecință, în lipsa atribuirii de drepturi în favoarea particularilor prin articolul
2 punctul 1 din directiva menționată, a doua întrebare preliminară rămâne fără obiect. Nu este, așadar, necesar să se răspundă la aceasta.
C.      Cu privire la a treia întrebare preliminară
30.      Pentru a răspunde la această întrebare, care privește modalitățile de reparare a prejudiciului moral suferit ca urmare a pretinsei încălcări a dreptului Uniunii, trebuie să se examineze în prealabil dacă sunt îndeplinite condițiile angajării răspunderii statului, menționate la punctul 20 din prezentele concluzii, ca urmare a încălcării articolului
6 litera (b) din Directiva 2003/88(21). Constatarea că aceasta rezultă din încălcarea articolului
2 punctul 1 din directiva menționată este lipsită de relevanță.
1.      Cu privire la condițiile angajării răspunderii statului în cazul încălcării articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88
a)      Prima condiție: norma de drept al Uniunii conferă drepturi particularilor
31.      Curtea a statuat că articolul
6 litera (b) din Directiva 2003/88 constituie o normă de drept social al Uniunii care conferă particularilor drepturi pe care le pot invoca direct în fața instanțelor naționale pentru motivul că „impune statelor membre, cu titlu de cerință minimă, o limită maximă în ceea ce privește timpul de lucru mediu săptămânal de care trebuie să beneficieze fiecare lucrător”(22).
b)      A doua condiție: încălcarea acestei norme trebuie să fie suficient de gravă
32.      În Hotărârea Fuß(23) se amintește că:
–        este necesar să se examineze dacă încălcarea dreptului Uniunii a intervenit cu ignorarea vădită a jurisprudenței Curții în materie(24) și
–        revine, în principiu, instanțelor naționale sarcina de a verifica dacă sunt îndeplinite condițiile răspunderii statelor care decurg din încălcarea dreptului Uniunii, cu excepția cazului în care, în cauza principală care a determinat trimiterea preliminară, Curtea dispune de toate elementele necesare pentru a aprecia dacă situația de fapt din speță trebuie calificată drept încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii.
33.      În speță, pronunțându‑se asupra cererii lui M. R. privind perioada de muncă cuprinsă între 1 august 2020 și 30 iunie 2023, instanța de trimitere, pe de o parte, a constatat că M. R. a „petrec[ut] un total de 24 de ore în serviciu, dintre care exact 18 ore clasificate ca timp de lucru” în temeiul articolului
86 alineatul
2 din Legea nr. 315/2001(25), orele de gardă nefiind contabilizate în timpul de lucru. Pe de altă parte, ea a stabilit că, în această situație, în perioada de referință de șase luni, durata timpului de lucru al lui M. R. depășise durata maximă de 48 de ore într‑o perioadă de șapte zile, prevăzută la articolul
6 litera (b) din Directiva 2003/88(26).
34.      Or, în această perioadă, jurisprudența Curții cu privire la noțiunea de „timp de lucru” al pompierilor era suficient dezvoltată în sensul că „activitățile desfășurate de forțele de intervenție ale unui serviciu public de pompieri […] intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/88, astfel încât, în principiu, articolul 6 litera (b) din aceasta se opune depășirii plafonului de 48 de ore prevăzut pentru timpul de lucru maxim săptămânal, inclusiv serviciile de gardă”(27).
35.      În aceste condiții, din moment ce nerespectarea prevederilor articolului
6 litera (b) din Directiva 2003/88 în perioada în discuție în litigiul principal a intervenit cu ignorarea vădită a jurisprudenței Curții, ar trebui să se considere că aceasta constituie o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii. În consecință, a doua condiție care trebuie îndeplinită pentru ca existența dreptului la despăgubiri să fie recunoscută este de asemenea îndeplinită în cauza principală.
c)      A treia condiție: trebuie să existe o legătură de cauzalitate între încălcarea articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88 și prejudiciul suferit
36.      Din moment ce, potrivit instanței de trimitere, depășirea timpului de lucru al lui M. R. cu 28 de zile în perioada de referință a „trebuie să fi avut un efect obiectiv asupra vieții sale private și de familie”(28), considerăm că existența unei legături de cauzalitate necesare este dovedită.
37.      Întrucât cele trei condiții ale angajării răspunderii statului care rezultă din încălcarea articolului
6 litera (b) din Directiva 2003/88 sunt îndeplinite(29), trebuie dat, prin urmare, un răspuns la a treia întrebare preliminară privind modalitățile de reparare.
2.      Cu privire la modalitățile de reparare a încălcării articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88
38.      Instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la elementele care trebuie luate în considerare pentru a stabili cuantumul reparării prejudiciului moral invocat de M. R. Aceasta are în vedere ca bază de calcul fie numărul de ore care au depășit durata maximă a timpului de lucru prevăzută la articolul
6 litera (b) din Directiva 2003/88, fie perioada în care statul membru nu și‑a modificat reglementarea care permite să nu se includă timpul de gardă în timpul de lucru.
39.      Prin urmare, trebuie amintit, în primul rând, că Curtea a reținut că această directivă nu cuprinde nicio normă specială în ceea ce privește repararea eventualului prejudiciu suferit de lucrători ca urmare a unei încălcări a cerințelor minime pe care le prevede, în special în ceea ce privește durata timpului de lucru(30).
40.      În al doilea rând, în Hotărârea Fuß, Curtea a statuat de asemenea că:
–        „statului îi revine obligația ca, în cadrul dreptului național al răspunderii, să repare prejudiciul cauzat, condițiile stabilite de legislațiile naționale în domeniul reparării prejudiciilor neputând fi mai puțin favorabile decât cele referitoare la acțiuni asemănătoare de drept intern (principiul echivalenței) și nici concepute astfel încât să facă, în practică, imposibilă sau excesiv de dificilă obținerea reparării prejudiciului (principiul efectivității)”(31);
–        „[î]n ceea ce privește forma și modul de calcul ale reparării prejudiciului, trebuie subliniat că repararea prejudiciilor cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii trebuie să fie corespunzătoare prejudiciului suferit, astfel încât să asigure o protecție efectivă a drepturilor acestora”(32);
–        „în lipsa unor dispoziții de drept al Uniunii în acest domeniu, ordinea juridică din fiecare stat membru are sarcina de a stabili, sub rezerva respectării principiilor echivalenței și efectivității, criteriile care permit determinarea întinderii reparării prejudiciului”(33) și
–        „[r]ezultă că dreptului național al statelor membre îi revine sarcina, cu condiția respectării [acestor] [principii] […] pe de o parte, să stabilească dacă repararea prejudiciului cauzat unui particular prin încălcarea dispozițiilor Directivei 2003/88 trebuie să fie efectuată prin acordarea de timp liber suplimentar sau a unei indemnizații financiare și, pe de altă parte, să definească normele privind modul de calcul al acestei reparări”(34).
41.      Subliniem că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Fuß, prejudiciul invocat era de ordin material(35) și că Verwaltungsgericht Halle (Tribunalul Administrativ din Halle, Germania) ridica problema acordării în favoarea domnului Günter Fuß cu titlu de reparație fie timp liber suplimentar, fie o indemnizație pecuniară(36).
42.      Or, în spe
ță, M. R. solicită repararea pecuniară numai a prejudiciului său moral suferit ca urmare a încălcării de către reglementarea slovacă a calculului timpului său de lucru, care nu include timpul său de gardă(37). În aceste condiții, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, se ridică mai multe întrebări: în ceea ce privește repararea unui prejudiciu moral, răspunsul Curții amintit la punctul 40 (ultima liniuță) din prezentele concluzii ar trebui să fie mai precis sau diferit? Ce criterii ar trebui utilizate în acest caz?
43.      În observațiile lor scrise, guvernul slovac, Irlanda și Comisia au adoptat poziții convergente cu anumite nuanțe.
44.      Comisia propune să se reitereze răspunsul dat de Curte la punctele 93 și 94 din Hotărârea Fuß. Guvernul slovac subliniază necesitatea de a stabili două limite. Pe de o parte, instanțele naționale sunt îndreptățite să se asigure că protecția drepturilor garantate de ordinea juridică a Uniunii nu duce la o îmbogățire fără justă cauză(38). Pe de altă parte, regimul răspunderii statelor membre nu impune ca acestea să plătească particularilor despăgubiri de natură punitivă care depășesc prejudiciul real care le‑a fost cauzat prin încălcarea dreptului lor(39).
45.      Irlanda arată că cuantumul despăgubirii trebuie stabilit în funcție de numărul de ore care nu au fost luate în considerare drept „timp de lucru”, cu încălcarea articolului
6 litera (b) din Directiva 2003/88, care stabilește existența unui prejudiciu și îndeplinește cerința efectivității. Acesta apreciază că trebuie înlăturat criteriul duratei situației ilicite care rezultă din reglementarea națională.
46.      În ceea ce privește acest din urmă criteriu, împărtășim opinia potrivit căreia condițiile de punere în aplicare a răspunderii statului pentru încălcarea dreptului Uniunii și în special cea referitoare la existența unei legături de cauzalitate între această încălcare și prejudiciul suferit efectiv sau concret exclud admiterea unei despăgubiri legate de perioada în care reglementarea națională nu a fost pusă în conformitate cu dreptul Uniunii de către statul membru în cauză.
47.      Pe de altă parte, în ceea ce privește modul de calcul al reparării încălcării dreptului Uniunii, nu vedem niciun motiv pentru a completa jurisprudența Curții, chiar dacă s‑ar fi constatat un prejudiciu moral. Revine, așadar, instanțelor naționale sarcina de a aprecia, potrivit dreptului lor național, repararea adecvată a prejudiciului suferit, de natură să asigure protecția efectivă a drepturilor particularilor(40).
48.      Prin urmare, despăgubirea pentru o încălcare a articolului
6 litera (b) din Directiva 2003/88 nu ar trebui calculată în mod sistematic pe baza numărului de ore lucrate peste limita pe care acesta o stabilește.
49.      Singurul element care trebuie luat în considerare, în opinia noastră, este modul de calcul propus de particulari în susținerea cererii lor introductive.
50.      Astfel, despăgubirea solicitată se poate întemeia, desigur, precum în speță, pe un număr de ore(41) în legătură cu atingerea adusă vieții private și de familie invocată ca urmare a încălcării articolului
6 litera (b) din Directiva 2003/88. Cu toate acestea, o astfel de încălcare ar putea cauza alte tipuri de prejudicii morale, cum ar fi cele legate de o vătămare fizică (de exemplu, o boală gravă) sau psihică (de exemplu, un sindrom de epuizare profesională sau o stare depresivă). În acest caz, cuantumul despăgubirii ar putea fi evaluat în mod diferit, fără o corelație strictă cu o depășire temporală.
51.      Prin urmare, propunem Curții, ca răspuns la a treia întrebare preliminară, să considere, în continuarea Hotărârii Fuß(42), că revine dreptului național al statului membru în cauză sarcina de a stabili, sub rezerva respectării principiilor echivalenței și efectivității, modul de calcul al cuantumului reparării prejudiciului moral cauzat de acest stat în cazul încălcării articolului
6 litera (b) din Directiva 2003/88.
V.      Concluzie
52.      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Okresný súd Lučenec (Tribunalul Districtual din Lučenec, Slovacia) după cum urmează:
1)      Articolul
2 punctul 1 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru
trebuie interpretat în sensul că
nu are ca obiect conferirea unor drepturi individuale particularilor susceptibile să dea naștere unui drept la reparare de către un stat membru, în temeiul principiului răspunderii statului pentru prejudicii cauzate particularilor printr‑o încălcare a dreptului Uniunii care îi este imputabilă.
2)      Atunci când încălcarea articolului
2 punctul 1 din această directivă a determinat o încălcare a articolului
6 litera (b) din directiva menționată, repararea, aflată în sarcina autorităților statelor membre, a prejudiciilor pe care acestea le‑au cauzat particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii trebuie să fie corespunzătoare prejudiciului suferit. În lipsa unor dispoziții de drept al Uniunii în materie, revine dreptului național al statului membru în cauză sarcina de a stabili, cu respectarea principiilor echivalenței și efectivității, modul de calcul al cuantumului reparării prejudiciului moral invocat.
1      Limba originală: franceza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      JO 2003, L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3.
3      C‑429/09, denumită în continuare „Hotărârea Fuß”, EU:C:2010:717.
4      Instanța de trimitere precizează că această dispoziție reglementează repartizarea neuniformă a timpului de lucru al reclamantului pentru o perioadă de șase luni.
5      Instanța de trimitere precizează în această privință că nu se contestă că, în perioada de gardă, M. R. era obligat să se afle la locul său de muncă și să se pună la dispoziția angajatorului său, fără a se putea îndepărta de acest loc.
6      Instanța de trimitere citează Hotărârea din 21 februarie 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82).
7      A se vedea Hotărârea Fuß (punctul 66). A se vedea de asemenea Hotărârea din 28 iunie 2022, Comisia/Spania (Încălcarea dreptului Uniunii de către legiuitor) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punctul 179), în care Curtea a statuat că principiul echivalenței nu poate constitui temeiul unei obligații a statelor membre de a permite nașterea unui drept la reparație în condiții mai favorabile decât cele prevăzute de jurisprudența sa.
8      A se vedea Hotărârea Fuß (punctul 44) și Hotărârea din 20 iunie 2024, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, punctul 26).
9      A se vedea Hotărârea Fuß (punctul 45) și, pentru o reamintire generală a acestui temei, Hotărârea din 22 decembrie 2022, Ministre de la Transition écologique et Premier ministre (Răspunderea statului pentru poluarea aerului) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, punctul 43).
10      A se vedea printre altele Hotărârea Fuß (punctul 47 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 1 august 2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ș.a. (C‑97/24, EU:C:2025:594, punctul 27 și jurisprudența citată).
11      A se vedea, cu titlu de ilustrare recentă a unui caz în care această primă condiție nu este îndeplinită, Hotărârea din 22 decembrie 2022, Ministre de la Transition écologique și Premier ministre (Răspunderea statului pentru poluarea aerului) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, punctul 56). Curtea a reținut că nu reieșea nici explicit, nici implicit din dispozițiile dreptului Uniunii examinate referitoare la valorile‑limită pentru anumite particule nocive pentru sănătatea umană că particularilor li s‑ar fi conferit drepturi individuale a căror încălcare ar putea angaja răspunderea unui stat membru pentru prejudiciile cauzate acestora.
12      A se vedea printre altele Hotărârea Fuß (punctul 48).
13      Observăm că Comisia a exprimat o opinie diferită cu privire la reglementarea națională.
14      A se vedea punctul 12 din prezentele concluzii.
15      A se vedea punctul 18 din prezentele concluzii.
16      Cu privire la referirea la „legislațiile și practicile naționale”, a se vedea Hotărârea din 9 martie 2021, Stadtoffenbach am main (Perioadă de permanență a unui pompier)
(C‑580/19, denumită în continuare „Perioadă de permanență a unui pompier”, EU:C:2021:183, punctul 32 și jurisprudența citată, referitoare la interdicția de a subordona unor condiții sau restricții dreptul ca perioadele de muncă, precum și, corelativ, cele de repaus să fie luate în considerare în mod corespunzător pentru a garanta efectul util al Directivei 2003/88 și respectarea finalității sale). La punctele 26-28 din această hotărâre, Curtea a subliniat că obiectivul acestei directive este de a stabili cerințe minime destinate îmbunătățirii condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor și că, prin aceste cerințe, atât în ceea ce privește timpul maxim de lucru, cât și timpul minim de repaus, directiva menționată precizează dreptul fundamental consacrat în mod expres la articolul
31 alineatul
(2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
17      A se vedea printre altele hotărârea Perioadă de permanență a unui pompier (punctul 36 și jurisprudența citată).
18      A se vedea Hotărârea din 21 februarie 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, punctul 66). A se vedea de asemenea Hotărârea Perioadă de permanență a unui pompier (punctele 36, 38 și 39). Pe scurt, criteriul general este „marjă redusă pentru a gestiona timpul în care serviciile profesionale [ale lucrătorului] nu sunt solicitate”.
19      A se vedea de asemenea Hotărârea Perioadă de permanență a unui pompier (punctele 41 și 42), precum și Hotărârea din 11 noiembrie 2021, Dublin City Council (C‑214/20, EU:C:2021:909, punctele 43-45 și 48).
20      Sublinierea noastră. Irlanda subliniază impactul financiar al unei astfel de interpretări. Cu toate acestea, revine fiecărui stat membru să decidă dacă intenționează să adopte dispoziții mai favorabile (a se vedea punctul 18 din prezentele concluzii). În plus, se poate reține că modul de remunerare a lucrătorilor pentru perioadele de gardă nu intră sub incidența Directivei 2003/88, ci a dispozițiilor relevante din dreptul național. Prin urmare, aceasta nu se opune ca, în ceea ce privește perioadele de gardă care ar trebui să fie considerate integral în sensul că nu intră în sfera noțiunii de „timp de lucru” în vederea aplicării directivei menționate, o reglementare, printre altele, să prevadă totuși plata către lucrătorul în cauză a unei sume prin care se urmărește compensarea neplăcerilor pe care i le ocazionează aceste perioade de gardă în gestionarea timpului său și a intereselor sale private. A se vedea Hotărârea Perioadă de permanență a unui pompier (punctele 57 și 58, precum și jurisprudența citată).
21      A se vedea punctul 23 din prezentele concluzii.
22      A se vedea Hotărârea Fuß (punctele 49 și 50).
23      A se vedea Hotărârea Fuß (punctele 52 și 53, precum și jurisprudența citată).
24      A se vedea de asemenea Hotărârea din 1 august 2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ș.a. (C‑97/24, EU:C:2025:594, punctul 30).
25      A se vedea punctul 7 din prezentele concluzii.
26      După consultarea, pe baza indicațiilor guvernului slovac, a hotărârii instanței de trimitere din 20 decembrie 2023 (a se vedea punctul 11 din prezentele concluzii), disponibil la următoarea adresă de internet: (https://www.justice.gov.sk/sudy‑a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401-6f01-447a‑afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4-4193-8022-29e14a926b6d/(punctele 4 și 17) și a ordonanței Krajský súd v Banskej Bystrici (Tribunalul regional din Banská Bystrica) din 30 mai 2024 (a se vedea punctul 13 din prezentele concluzii), disponibilă la următoarea adresă de internet: https://www.justice.gov.sk/sudy‑a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606-9661-d5ab2077894d:80ac45f7-45b5-49d5-aed7-cc4094dbaba7 (punctul 7.2), pot fi confirmate indicațiile furnizate de instanța de trimitere la punctul 8 din cererea de decizie preliminară, care par să difere de cele care figurează la punctul 13 din această cerere.
27      A se vedea Hotărârea Fuß (punctul 57).
28      A se vedea punctul 12 din prezentele concluzii.
29      A se vedea punctul 20 din prezentele concluzii.
30      A se vedea Hotărârea Fuß (punctele 44, 96 și 98). A se vedea, pentru o evocare a acestei constatări în cazul unei acțiuni în despăgubire îndreptate împotriva unui angajator care a încălcat dispoziții naționale de protecție a lucrătorilor de noapte care pun în aplicare dreptul Uniunii, Hotărârea din 20 iunie 2024, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, punctele 26 și 27).
31      Hotărârea Fuß (punctul 62). A se vedea de asemenea jurisprudența citată. A se vedea de asemenea Hotărârea din 28 iunie 2022, Comisia/Spania (Încălcarea dreptului Uniunii de către legiuitor) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punctele 176-184).
32      Hotărârea Fuß (punctul 92). A se vedea de asemenea jurisprudența citată. Sublinierea noastră.
33      Hotărârea Fuß (punctul 93). A se vedea de asemenea jurisprudența citată. Sublinierea noastră.
34      Hotărârea Fuß (punctul 94). Sublinierea noastră.
35      A se vedea Hotărârea Fuß (punctul 23).
36      A se vedea Hotărârea Fuß (punctul 30, a treia întrebare preliminară).
37      A se vedea punctele 10 și 13 din prezentele concluzii.
38      Guvernul slovac citează Hotărârea din 21 martie 2023, Mercedes‑Benz Group (Răspunderea producătorilor de vehicule echipate cu dispozitive de manipulare) (C‑100/21, EU:C:2023:229, punctul 94).
39      Guvernul slovac citează prin analogie Hotărârea din 4 octombrie 2024, Agentsia po vpisvaniyata (C‑200/23, EU:C:2024:827, punctul 153).
40      A se vedea, în ceea ce privește repararea unui prejudiciu moral invocat împotriva operatorului unei prelucrări de date, Hotărârea din 4 octombrie 2024, Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C‑507/23, EU:C:2024:854, punctul 37). Curtea a concluzionat că articolul
82 alineatul
(1) din Regulamentul (UE) 2016/679 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Directivei 95/46/CE (Regulamentul general privind protecția datelor) (JO 2016, L 119, p. 1) trebuie interpretat în sensul că prezentarea unor scuze poate constitui o despăgubire adecvată a unui prejudiciu moral în temeiul acestei dispoziții, în special atunci când este imposibil să se restabilească situația anterioară producerii prejudiciului respectiv, cu condiția ca această formă de despăgubire să fie de natură să compenseze integral prejudiciul suferit de persoana vizată.
41      Instanța de trimitere precizează că, „[î]n opinia instanței de apel, [M. R.]
a formulat în realitate cererea sa arătând că invocă un drept care decurgea pentru el din atingerea adusă în mod durabil drepturilor legate de persoana sa. Acesta a solicitat repararea prejudiciului moral pe care l‑a cuantificat în funcție de numărul de ore de gardă pe care le‑a efectuat efectiv și care, cu încălcarea articolului
2 punctul 1 și a articolului
6 litera (b) din Directiva 2003/88, nu au fost contabilizate în timpul său de lucru”. Sublinierea noastră.
42      A se vedea Hotărârea Fuß (punctul 98).