62018CC0349
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
GIOVANNI PITRUZZELLA
föredraget den 11 juni 2019 (
1
)
Förenade mål C‑349/18–C‑351/18
Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (NMBS)
mot
Mbutuku Kanyeba (C‑349/18)
Larissa Nijs (C‑350/18)
Jean-Louis Anita Dedroog (C‑351/18)
(begäran om förhandsavgörande från Vredegerecht te Antwerpen (fredsdomaren i Antwerpen, Belgien))
”Begäran om förhandsavgörande – Järnvägstransport – Resenärers rättigheter och skyldigheter – Förordning (EG) nr 1371/2007 – Artikel 9.4 – Tjuvåkare – Vägran att reglera förhållandet genom att betala en tilläggsavgift – Rättsförhållandets karaktär – Oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal – Direktiv 93/13/EEG – Artiklarna 2, 3 och 6.1 – Tillämpningsområde – Allmänna transportvillkor – Tilläggsavgift för tjuvåkning”
1.
Utgör rättsförhållandet mellan en tågresenär som inte köper någon biljett, eller som efter kontroller vägrar att reglera förhållandet genom att betala en tilläggsavgift, och transportföretaget ett avtal i unionsrättslig mening? Och kan nämnda rättsförhållande under alla omständigheter omfattas av bestämmelserna om oskäliga villkor, med den följden att den nationella domstolen ska betrakta de villkor som reglerar den tilläggsavgift som transportföretaget tar ut vid uteblivet köp av biljett som icke bindande för konsumenten-resenären?
2.
Dessa är i huvudsak de frågor som Vredegerecht te Antwerpen (fredsdomaren i Antwerpen, Belgien) har hänskjutit mot bakgrund av den aktuella nationella tvisten, där ett belgiskt järnvägsföretag ålägger tjuvåkare att betala det belopp som är fastställt i de allmänna transportvillkoren för det fall att tjuvåkare vägrar att reglera förhållandet genom att betala en tilläggsavgift.
I. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätten
3.
I tolfte skälet i direktiv 93/13/EEG (
2
) anges följande:
”…
Den nationella lagstiftningen medger för närvarande bara en partiell harmonisering, och detta direktiv täcker endast avtalsvillkor som inte förhandlats fram individuellt. Medlemsstaterna bör ha möjlighet att, med iakttagande av fördraget, ge konsumenterna ett bättre skydd genom strängare nationella bestämmelser än bestämmelserna i detta direktiv.”
4.
I artikel 1 i direktiv 93/13 stadgas:
”1.   Syftet med detta direktiv är att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra i fråga om oskäliga villkor i avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument.
2.   Avtalsvillkor som avspeglar bindande författningsföreskrifter samt bestämmelser eller principer i internationella konventioner som medlemsstaterna eller gemenskapen har tillträtt, särskilt inom transportområdet, är inte underkastade bestämmelserna i detta direktiv.”
5.
I artikel 3 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling skall anses vara oskäligt om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten.
2.   Det skall alltid anses att ett avtalsvillkor inte har varit föremål för individuell förhandling om det har utarbetats i förväg och konsumenten därför inte har haft möjlighet att påverka villkorets innehåll; detta gäller särskilt i samband med i förväg formulerade standardavtal.
Den omständigheten att vissa delar av ett villkor eller ett särskilt villkor har varit föremål för individuell förhandling utesluter inte att denna artikel tillämpas på resten av avtalet, om en samlad bedömning av avtalet leder till slutsatsen att det likväl rör sig om ett i förväg formulerat standardavtal.
Om en näringsidkare hävdar att ett standardvillkor har varit föremål för individuell förhandling, har han bevisbördan för sitt påstående.
3.   Bilagan innehåller en vägledande, inte uttömmande lista på villkor som kan anses oskäliga.”
6.
I artikel 6.1 stadgas:
”Medlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren.”
7.
I artikel 8 i direktiv 93/13 föreskrivs följande:
”För att säkerställa bästa möjliga skydd för konsumenten får medlemsstaterna, inom det område som omfattas av detta direktiv, anta eller behålla strängare bestämmelser som är förenliga med fördraget.”
8.
I artikel 4 i förordning (EG) nr 1371/2007 (
3
) stadgas:
”Ingående och genomförande av transportavtal och tillhandahållande av information och biljetter ska ske enligt bestämmelserna i avdelning II och avdelning III i bilaga I, varvid bestämmelserna i detta kapitel ska iakttas.”
9.
I artikel 9.4 i förordning (EG) nr 1371/2007 stadgas följande:
”Järnvägsföretagen ska erbjuda möjlighet att erhålla biljetter för respektive förbindelse ombord på tåget om inte detta begränsas eller vägras av säkerhetsskäl, enligt en policy mot bedrägerier, på grund av obligatorisk platsbokning eller på skäliga kommersiella grunder.”
10.
Enligt artikel 6 i avdelning II i bilaga I med rubriken ”Utdrag ur enhetliga rättsregler för avtal om internationell transport av resande på järnväg (CIV)” till förordning (EG) nr 1371/2007:
”1.   Genom transportavtalet förbinder sig transportören att transportera resande och i förekommande fall resgods och fordon till bestämmelseorten och att lämna ut resgodset och fordonen på bestämmelsestationen.
2.   Transportavtalet ska bekräftas genom en eller flera biljetter utfärdade till den resande. Om biljetten saknas, är felaktig eller har gått förlorad ska detta, om inte annat följer av artikel 9, dock inte påverka avtalets bestånd eller giltighet, utan det ska fortfarande lyda under dessa enhetliga rättsregler.
3.   Biljetten ska tills motsatsen bevisats gälla som bevis för ingåendet av och innehållet i transportavtalet.”
11.
Enligt artikel 9 i avdelning II i bilaga I till förordning (EG) nr 1371/2007:
”1.   Den resande ska från resans början vara försedd med en giltig biljett och visa upp den vid biljettkontrollen. I de allmänna transportvillkoren får föreskrivas
a)
att en resande som inte visar upp en giltig biljett ska betala en tilläggsavgift utöver transportavgiften,
b)
att en resande som vägrar att genast betala transportavgiften eller tilläggsavgiften kan förlora rätten till transport,
c)
om och under vilka omständigheter tilläggsavgiften ska återbetalas.”
B.
Belgisk rätt
12.
I artikel I.8.39 i Wetboek van Economisch Recht (ekonomilagen) (
4
) ges följande definition av begreppet ”näringsidkare”:
”Näringsidkare: fysisk eller juridisk person som på ett kontinuerligt sätt bedriver verksamhet i ekonomiskt syfte, inbegripet föreningar av dessa personer.”
13.
I artikel VI.83.24 i Wetboek van Economisch Recht anges:
”I avtal mellan en näringsidkare och en konsument är följande villkor eller kombinationer av villkor i alla händelser oskäliga:
…
24. Att, om konsumenten brister i eller är i dröjsmål beträffande uppfyllandet av sina skyldigheter, fastställa ett ersättningsbelopp som är uppenbart oproportionerligt i förhållande till den skada som näringsidkaren kan lida.”
14.
I artikel VI.84.1 i Wetboek van Economisch Recht anges:
”Samtliga oskäliga avtalsvillkor är förbjudna och ogiltiga. Avtalet förblir bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren. Konsumenten får inte avstå från rättigheter som konsumenter har enligt denna avdelning.”
15.
I artikel 2 i Algemene en bijzondere vervoersvoorwaarden van de Nationale Maatschappij van de Belgische Spoorwegen (belgiska nationella järnvägsbolagets allmänna och särskilda transportvillkor) som tillämpas av Nationale Maatschappij van de Belgische Spoorwegen (belgiska nationella järnvägsbolaget, nedan kallat NMBS), som har rubriken ”Godkännande av de allmänna och särskilda transportvillkoren”, anges:
”Genom att utnyttja NMBS transporttjänster erkänner du att du har tagit del av detta dokument och de allmänna och särskilda transportvillkoren (som finns att tillgå på webbplatsen snbc.be) och åtar dig att utan förbehåll följa dessa. NMBS kan när som helst på legitima grunder ändra förevarande dokument, däribland skyldigheter i samband med allmännyttiga tjänster, iakttagande av beslut meddelade av offentliga myndigheter, driftsmässiga krav med anknytning till infrastruktur, nät eller resurser. NMBS ser till att du informeras om alla eventuella ändringar av dessa allmänna transportvillkor genom NMBS kanaler (i synnerhet på webbplatsen snbc.be) samt i Moniteur Belge (Belgiens officiella tidning). Dessa ändringar kan göras gällande mot dig från och med det datum då de offentliggörs.”
16.
Det föreskrivs i artikel 4.3 i de allmänna och särskilda transportvillkoren:
”Fastställande av överträdelser till följd av att resenären inte fullgör sina förpliktelser avseende biljetten, vilket leder till att bestämmelserna i bilaga I ’Överträdelser och oegentligheter’ tillämpas, innebär inte i något fall att det uppstår ett transportavtal. Du har därför inte rätt att framställa krav på skadestånd eller ersättning.”
17.
I artikel 5.4 i de allmänna och särskilda transportvillkoren, som har rubriken ”Köp av biljett till ’Ombordtaxa’”, föreskrivs:
”1.   Utan att det påverkar fallen enligt punkt 1 i bilaga I ’Överträdelser och oegentligheter’, där rapport om fastställd överträdelse utfärdas direkt, erbjuder konduktören dig att ur det produktsortiment som säljs ombord på tåget köpa en biljett till ’Ombordtaxa’ i följande fall:
a)
Du kan oavsett anledning inte visa upp någon biljett för konduktören.
…
3.   ’Ombordtaxan’ utgörs av biljettpriset samt ett tillägg vars belopp fastställs i de särskilda transportvillkoren. Den är en del av biljettpriset.”
18.
I punkt 2.1.2 i bilaga I till de särskilda transportvillkoren, som har rubriken ”Fastställande av ’medelallvarlig’ överträdelse”, stadgas:
”Rapport om fastställd ’medelallvarlig’ överträdelse utfärdas om resenären befinns vara i någon av de situationer som avses i artikel 5.4 i de allmänna transportvillkoren och vägrar att köpa en biljett till ’Ombordtaxa’.”
19.
I punkt 4 i bilaga I till de särskilda transportvillkoren anges beloppet på den tilläggsavgift som ska betalas vid överträdelser avseende biljetten:
”Fast belopp (inklusive 6 % mervärdesskatt)
– Fastställande av överträdelser avseende biljetten.
Betalning inom 14 kalenderdagar (inbegripet dagen för överträdelsen): 75,00 euro.
Utebliven betalning inom 14 kalenderdagar (inbegripet dagen för överträdelsen): 225,00 euro.”
II. De faktiska omständigheterna, det nationella målet och tolkningsfrågorna
20.
Bakgrunden till förevarande mål är tre mål som har anhängiggjorts vid Vredegerecht te Antwerpen (fredsdomaren i Antwerpen, Belgien) där liknande tolkningsfrågor har hänskjutits till domstolen.
21.
Under 2015 fastställde NMBS att Mbutuku Kanyeba fyra gånger bröt mot transportvillkoren genom att åka tåg utan att ha köpt biljett. Dessutom utnyttjade inte Mbutuku Kanyeba den möjlighet att ”reglera förhållandet” som NMBS gav honom genom att på tåget köpa en biljett och betala en tilläggsavgift på 7,50 euro, eller genom att betala en tilläggsavgift på 75,00 euro inom 14 dagar från fastställandet av överträdelsen respektive genom att betala 225,00 euro efter utgången av denna fjortondagarsperiod.
22.
Under 2013 och 2015 fastställdes samma överträdelse fem gånger gentemot Larissa Nijs och under 2014 och 2015 elva gånger gentemot Jean-Louis Anita Dedroog.
23.
NMBS gav var och en av tjuvåkarna möjlighet att reglera förhållandet på det sätt som anges i punkt 21, men ingen av dem utnyttjade den möjligheten.
24.
NMBS väckte därför talan och yrkade att Mbutuku Kanyeba skulle åläggas att betala 880,20 euro, att Larissa Nijs skulle åläggas att betala 1103,90 euro och att Jean-Louis Anita Dedroog skulle åläggas att betala 2394,00 euro. Käranden gjorde i de nationella målen gällande att rättsförhållandet mellan bolaget och de tre personerna inte är av avtalskaraktär utan av rättsregelkaraktär, eftersom resenärerna inte köpte någon biljett.
25.
Den hänskjutande domstolen anser att det enligt unionsrättslig praxis ankommer på den nationella domstolen att ex officio undersöka om det går att tillämpa bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor varje gång en konsument tillhandahålls en tjänst, såsom i förevarande fall. I detta sammanhang aktualiseras dels frågan vilket rättsförhållande som råder mellan NMBS och konsumenterna, dels frågan huruvida avtalet kan anses vara ingått eller ej, trots att konsumenterna har tjuvåkt.
26.
Först och främst påpekar den hänskjutande domstolen att den rättsliga grunden för NMBS allmänna transportvillkor inte är tydlig. Enligt ett första synsätt är de allmänna villkoren, i vilka parternas rättigheter och skyldigheter anges, av ren avtalskaraktär. Enligt ett andra synsätt har de däremot rättsregelkaraktär enligt förvaltningsrättsliga bestämmelser.
27.
Den hänskjutande domstolen hänvisar även till en debatt i den belgiska doktrinen om karaktären av rättsförhållandet mellan NMBS och resenärerna. Vissa anser att detta förhållande är av avtalskaraktär – även om resenären inte köper biljett – eftersom det faktum att resenären beträder den zon för vilken en giltig biljett krävs innebär att det ingås ett standardtransportavtal. Andra hävdar däremot att förhållandet enbart har avtalskaraktär om resenären köper biljetten, och att det i motsatt fall är fråga om ett förhållande av rättsregelkaraktär.
28.
Den hänskjutande domstolen erinrar slutligen om att Grondwettelijk hof (Författningsdomstolen, Belgien) och Hof van cassatie (Högsta domstolen, Belgien) har preciserat att ”doktrinen om oskäliga avtalsvillkor” i belgisk rätt även är tillämplig på ett rättsförhållande som följer av en rättsregel.
29.
Vredegerecht te Antwerpen (fredsdomaren i Antwerpen, Belgien) har mot denna bakgrund vilandeförklarat målet och ställt följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Ska artikel 9.4 i förordning nr 1371/2001 av den 23 oktober 2007 om rättigheter och skyldigheter för tågresenärer, jämförd med artiklarna 2 a och 3 i direktiv 93/13 tolkas så, att det fortfarande finns ett avtalsförhållande mellan transportföretaget och resenären, även om denne utnyttjar transportörens tjänst utan att köpa en färdbiljett?
2)
För det fall ovannämnda fråga ska besvaras nekande, omfattar skyddet mot oskäliga avtalsvillkor då även den resenär som utnyttjar kollektivtrafiken utan att ha köpt en färdbiljett och till följd av detta, med stöd av transportörens allmänna villkor som på grund av sin rättsliga karaktär och den omständigheten att de har offentliggjorts i Belgiens officiella tidning måste anses allmänt bindande, åläggs att utöver priset för färdbiljetten betala en tilläggsavgift?
3)
Utgör artikel 6 i direktiv 93/13 om oskäliga avtalsvillkor vid konsumentavtal, enligt vilken ’[m]edlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren’, alltid ett hinder för den nationella domstolen att justera vad som bedömts vara oskäliga avtalsvillkor, eller i dess ställe tillämpa allmänna bestämmelser?
4)
Om ovannämnda fråga ska besvaras nekande, under vilka omständigheter kan den nationella domstolen i så fall justera vad som bedömts vara oskäliga avtalsvillkor, eller ersätta dessa med allmänna bestämmelser?
5)
För det fall ovannämnda frågor inte kan besvaras hypotetiskt, uppkommer följande fråga: För det fall det nationella järnvägsbolaget efter att ha tagit fast en tjuvåkare ålägger denne att betala en tilläggsavgift, oavsett om avgiften överstiger priset för färdbiljetten eller ej, och domstolen finner att den tilläggsavgift som tagits ut är oskälig i den mening som avses i artikel 2 a jämförd med artikel 3 i direktiv 93/13, utgör artikel 6 i direktiv 93/13 i så fall hinder för domstolen att ogiltigförklara villkoret och tillämpa de allmänna ansvarsbestämmelserna för att ersätta den skada som det nationella järnvägsbolaget har lidit?”
III. Rättslig bedömning
30.
I enlighet med domstolens anvisningar fokuserar detta förslag till avgörande på bedömningen av den andra tolkningsfrågan, som jag emellertid kommer att pröva tillsammans med den första eftersom de har nära samband med varandra. Den tredje, den fjärde och den femte tolkningsfrågan kommer att prövas gemensamt och jag kommer i detta sammanhang att begränsa mig till kortfattade överväganden om domstolens fasta praxis.
1.
Den första och den andra tolkningsfrågan
a) Inledande överväganden
31.
Genom den första och den andra tolkningsfrågan ombeds domstolen i huvudsak att klargöra huruvida det följer av förordning (EG) nr 1371/2007 om rättigheter och skyldigheter för tågresenärer och av direktiv 93/13 om oskäliga avtalsvillkor att det alltid föreligger ett avtalsförhållande mellan transportföretaget och resenären, även om denne utnyttjar transportörens tjänst utan att köpa en biljett. För det fall ovannämnda fråga ska besvaras nekande ombeds domstolen att klargöra huruvida situationen ändå omfattas av bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor i direktiv 93/13 så att det eventuella villkor enligt vilket resenären utan giltig biljett åläggs att betala en tilläggsavgift kan förklaras oskäligt av domstol och därmed inte är bindande för konsumenten.
32.
Två överväganden är nödvändiga för den fortsatta prövningen.
33.
För det första ger varken förordning (EG) nr 1371/2007 eller direktiv 93/13 någon indikation på den rättsliga karaktären av förhållandet mellan en tågresenär och transportföretaget.
34.
I artikel 4 i förordning (EG) nr 1371/2007 stadgas: ”Ingående och genomförande av transportavtal och tillhandahållande av information och biljetter ska ske enligt bestämmelserna i avdelning II och avdelning III i bilaga I, varvid bestämmelserna i detta kapitel ska iakttas.”
35.
I artikel 6.2 i avdelning II i bilaga I till förordning (EG) nr 1371/2007 föreskrivs enbart: ”Transportavtalet ska bekräftas genom en eller flera biljetter utfärdade till den resande. Om biljetten saknas, är felaktig eller har gått förlorad ska detta, om inte annat följer av artikel 9, dock inte påverka avtalets bestånd eller giltighet …”
36.
Det preciseras i artikel 9 i avdelning II i bilaga I till förordning (EG) nr 1371/2007: ”1. Den resande ska från resans början vara försedd med en giltig biljett och visa upp den vid biljettkontrollen. I de allmänna transportvillkoren får föreskrivas a) att en resande som inte visar upp en giltig biljett ska betala en tilläggsavgift utöver transportavgiften, b) att en resande som vägrar att genast betala transportavgiften eller tilläggsavgiften kan förlora rätten till transport …”
37.
Domstolen har redan klart slagit fast att dessa bestämmelser förutsätter att det föreligger ett transportavtal som har ingåtts på förhand. (
5
)
38.
Direktiv 93/13 innehåller ingen hänvisning till begreppet avtal eller den tidpunkt då avtalet ingås utan begränsar sig till att föreskriva att för det fall att det föreligger ett avtalsförhållande ska bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor tillämpas. (
6
)
39.
Med andra ord bestäms det inte i någon av de unionsbestämmelser som den hänskjutande domstolen har hänvisat till när ett rättsförhållande ska kvalificeras som transportavtal eller vid vilken tidpunkt ett transportavtal kan anses ha ingåtts.
40.
Medlemsstaterna får således helt fritt bestämma hur det rättsförhållande som uppstår i ovannämnda situationer ska kvalificeras. (
7
)
41.
Mot denna bakgrund utgör unionsrätten inte hinder för nationella bestämmelser i vilka det föreskrivs att en person som reser med tåg utan att inneha någon giltig biljett och som efter kontroller inte reglerar förhållandet genom att betala en tilläggsavgift inte har något avtalsförhållande med järnvägsföretaget. (
8
)
42.
Enligt min uppfattning kan artikel 9.4 i förordning (EG) nr 1371/2007 samt artiklarna 2 a och 3 i direktiv 93/13 inte tolkas så, att det alltid uppstår ett avtalsförhållande mellan transportföretaget och resenären.
43.
Det ankommer följaktligen på den nationella domstolen att mot bakgrund av nationell rätt pröva huruvida ett avtalsförhållande föreligger.
44.
För det andra utgör det aktuella beteendet ett brott mot samhället som enligt medlemsstaternas nationella rättsordningar rättsligt kan kvalificeras som rent avtalsbrott, administrativ överträdelse eller till och med straffrättslig överträdelse, (
9
) med hänsyn tagen till de intressen, även allmänna intressen, som är involverade i personbefordran.
45.
Vi ska nämligen ta ställning till en situation där, i den mån det framgår av handlingarna i målet, en resenär medvetet stiger ombord på tåget utan biljett och inte har någon som helst avsikt att uppfylla sin skyldighet att betala priset för en tjänst som resenären utnyttjar, trots att tjänstens koncessionshavare erbjuder resenären flera betalningsmöjligheter under eller efter det att tjänsten har utnyttjats.
b) Frågan huruvida bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor ska tillämpas på tjuvåkare
46.
På grundval av ovanstående har den hänskjutande domstolen ställt sin andra tolkningsfråga i huvudsak för att få klarhet i huruvida bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor i direktiv 93/13 även kan tillämpas på en resenär som stiger ombord på tåget utan biljett och mot vilken transportföretaget, efter det att resenären vid flera tillfällen har vägrat att reglera förhållandet genom att betala en tilläggsavgift enligt bestämmelserna i transportföretagets allmänna transportvillkor, väcker talan med yrkande att resenären utöver priset för biljetten ska betala en tilläggsavgift.
47.
Rättslig grund för att det ska betalas en tilläggsavgift om giltig biljett saknas (och ingen reglering genom betalning av tilläggsavgift sker trots upprepade anspråk på en allt högre tilläggsavgift) utgörs av järnvägsföretagets allmänna transportvillkor.
48.
Den hänskjutande domstolen anser att sådana allmänna villkor är tillämpliga på samtliga resenärer på grund av sin rättsliga karaktär eller den omständigheten att de har offentliggjorts i en officiell tidning.
49.
I princip kan det inte uteslutas att det snarare rör sig om ett avtalsförhållande. (
10
)
50.
Som sagt ankommer det på den nationella domstolen att mot bakgrund av nationell rätt pröva huruvida rättsförhållandet mellan transportföretag och tjuvåkare är av avtalskaraktär.
51.
Å ena sidan stämmer det att det ankommer på den nationella domstolen att kvalificera den beskrivna rättsliga situationen mot bakgrund av nationell rätt, i och med att ovannämnda unionsbestämmelser inte innehåller precisa hänvisningar till den tidpunkt då avtalet ingås, men å andra sidan – vilket kommissionen har framfört i sina skriftliga yttranden i målet (
11
) – är den gemensamma nämnaren i medlemsstaternas nationella rättsordningar för att ett rättsförhållande ska kvalificeras som avtalsförhållande att det föreligger en ömsesidig viljeförklaring.
52.
I en situation som den ovanför beskrivna kan det mycket väl råda tvivel om huruvida det föreligger en sådan ömsesidig viljeförklaring. Inte nog med att resenären bestämmer sig för att inte köpa biljetten trots att allmänheten erbjuds att göra detta – resenären vägrar dessutom att köpa biljetten när han eller hon ställs inför ett ytterligare avtalsförslag ombord på tåget.
53.
Det kan följaktligen råda tvivel om huruvida det, mot bakgrund av ett olagligt beteende som det ovan beskrivna, kan vara fråga om en lämplig ömsesidig viljeförklaring som kan utgöra ett avtal. Resenären accepterar nämligen inte det som kan betraktas som en väsentlig del av avtalet, nämligen priset för tjänsten och betalningen av detsamma.
54.
Om det antas att förhållandet mellan transportföretaget och den konsument som har vägrat att betala biljettpriset är av avtalskaraktär, ska bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor i princip tillämpas. Emellertid föreskrivs det i artikel 1.2 i direktiv 93/13 att avtalsvillkor som avspeglar bindande författningsföreskrifter inte är underkastade bestämmelserna i detta direktiv.
55.
Om det antas att de allmänna transportvillkoren i medlemsstatens nationella rättsordning har rättsregelkaraktär, ska ovannämnda artikel 1.2 tillämpas vilket innebär att bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor inte ska tillämpas.
56.
Om de allmänna transportvillkor som innehåller den klausul enligt vilken tjuvåkare ska betala en tilläggsavgift däremot kvalificeras som bestämmelser av avtalskaraktär, tillämpas inte artikel 1.2 i direktiv 93/13. I så fall kan det aktuella villkoret bedömas mot bakgrund av bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor.
57.
Vad gäller det specifika fallet med belgisk rätt har kommissionen i sina skriftliga yttranden påpekat att Konungariket Belgien med stöd av artikel 8 i direktiv 93/13 har valt att inte införliva artikel 1.2 i direktivet med sin nationella rätt. (
12
)
58.
Om det alltjämt förhåller sig så i belgisk rätt och om bestämmelsen i artikel 1.2 i direktiv 93/13 inte kan tillämpas direkt i medlemsstaternas nationella rättsordningar, ska den nationella domstolen under alla omständigheter pröva huruvida det aktuella villkoret är oskäligt.
59.
Om förhållandet mellan transportföretaget och den konsument som har vägrat att betala biljettpriset däremot – enligt medlemsstatens nationella rättsordning – inte är av avtalskaraktär, faller situationen utanför unionsrättens tillämpningsområde.
60.
Artikel 1.1 i direktiv 93/13 begränsar nämligen direktivets tillämpningsområde till avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument.
61.
Emellertid har den hänskjutande domstolen i sitt beslut att begära förhandsavgörande, som i detta avseende inte är särskilt tydligt, påpekat att det följer av Grondwettelijk hofs och Hof van Cassaties praxis att ”doktrinen om oskäliga avtalsvillkor” i belgisk rätt även är tillämplig på ett ”rättsförhållande som följer av en rättsregel”. (
13
)
62.
Om skyddet mot oskäliga avtalsvillkor i belgisk rätt utvidgas till att omfatta samtliga förhållanden mellan en konsument och en näringsidkare, även om de är av rättsregelkaraktär – vilket ankommer enbart på den nationella domstolen att pröva – ska det villkor enligt vilket en tilläggsavgift ska betalas av den resenär som vägrar att betala biljettpriset prövas mot bakgrund av bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor.
63.
Utöver de ovannämnda subjektiva aspekterna på det brott mot samhället som konsumentens beteende utgör, ska det under alla omständigheter beaktas att det är fråga om en mycket speciell situation, där privata intressen ska avvägas mot allmänna intressen: tillhandahållandet av tjänsten för personbefordran; den ”straffrättsliga” karaktären av tilläggsavgiften i händelse av upprepad vägran att betala biljettpriset, vilken samtidigt ska ha avskräckande verkan på det aktuella olagliga beteendet och ersätta näringsidkaren för de administrativa kostnaderna i samband med försök att driva in skulden; beteendet hos en person som medvetet vägrar att betala priset för en tjänst som han eller hon utnyttjar genom att först bryta mot skyldigheten att i förväg köpa en giltig biljett och sedan vägra att avhjälpa felet genom att betala ombord på tåget.
64.
Vad gäller de sätt på vilka den nationella domstolen konkret kan pröva huruvida det aktuella villkoret är oskäligt, bör den nationella domstolen vederbörligen beakta ovan beskrivna omständigheter för att fastställa huruvida det aktuella villkoret medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 93/13.
65.
I detta avseende är det enligt min uppfattning rimligt att ifrågasätta huruvida det förekommer en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter, vilket krävs för att det ska vara fråga om ett oskäligt avtalsvillkor, för det fall att de enskilda avtalsvillkoren visserligen ger näringsidkaren vissa fördelar, men har införts mot bakgrund av näringsidkarens berättigade organisatoriska och driftsmässiga krav, som måste uppfyllas för att näringsidkaren ska kunna bedriva sin verksamhet på ett effektivt och lönsamt sätt.
2.
Den tredje, den fjärde och den femte tolkningsfrågan
66.
Genom den tredje, den fjärde och den femte tolkningsfrågan önskar den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i räckvidden av den nationella domstolens skyldighet att konstatera att ett avtalsvillkor som bedömts vara oskäligt är ogiltigt och huruvida artikel 6.1 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att den nationella domstolen varken får justera det villkor enligt vilket tjuvåkare åläggs att betala en tilläggsavgift, som har bedömts vara oskäligt, eller ersätta det med de allmänna ansvarsbestämmelserna för att ersätta den skada som företaget har lidit.
67.
Som anförts i inledningen anser jag det vara lämpligt att pröva dessa frågor gemensamt och jag kommer att begränsa mig till kortfattade överväganden om domstolens fasta praxis på området.
68.
Jag finner inledningsvis det vara nödvändigt att bedöma huruvida dessa frågor ska tas upp till sakprövning.
69.
Av beslutet att begära förhandsavgörande framgår nämligen varken skälen till att den nationella domstolen hyser tvivel om dessa aspekter eller än mindre vilken nationell rättsordning som dessa frågor avser.
70.
De krav som gäller för innehållet i begäran om förhandsavgörande anges i artikel 94 i domstolens rättegångsregler, som den nationella domstolen inom ramen för det samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna som har införts genom artikel 267 FEUF ska kunna och iaktta noggrant. (
14
)
71.
Det råder inget tvivel om att den tredje, den fjärde och den femte tolkningsfrågan avser tolkningen av artikel 6 i direktiv 93/13, men det framgår emellertid inte klart av beslutet att begära förhandsavgörande vilka bestämmelser som berörs av oskälighetsbedömningen. Den hänskjutande domstolen har i sitt beslut inte heller specificerat med vilka ”allmänna bestämmelser” nämnda domstol avser att ersätta det avtalsvillkor som förklaras oskäligt.
72.
Det är under alla omständigheter tillräckligt att hänvisa till unionsrättslig praxis angående tolkningen av artikel 6.1 i direktiv 93/13, närmare bestämt att den utgör hinder för en nationell bestämmelse som innebär att en nationell domstol, när den fastställer att ett oskäligt villkor i ett avtal som ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument är ogiltigt, kan fylla ut detta avtal genom att ändra innehållet i detta villkor. (
15
)
73.
Som klargjorts i nämnda rättspraxis skulle en sådan möjlighet för den nationella domstolen kunna äventyra förverkligandet av det långsiktiga syftet med direktivet, det vill säga att avskräcka näringsidkarna från att införa oskäliga villkor. (
16
)
74.
I bestämmelsen i artikel 6.1 preciseras det dessutom tydligt att det villkor som fastställs vara oskäligt ska strykas ur avtalet så att det inte längre är bindande för konsumenten. Det är därför uppenbart att ett ingrepp från den nationella domstolens sida som avser att jämka eller lindra verkningarna av ett sådant oskäligt villkor klart strider mot både ordalydelsen i och den teleologiska tolkningen av den aktuella bestämmelsen.
75.
När det gäller den nationella domstolens möjlighet att ersätta ett oskäligt villkor ska det erinras om att det enda undantaget från denna regel har utvecklats i rättspraxis i domen Kásler, (
17
) enligt vilken den nationella domstolen endast får ingripa när två villkor är uppfyllda: för det första att avtalet enligt nationell rätt, när det oskäliga villkoret stryks, ogiltigförklaras i sin helhet, och för det andra att konsumenten skulle kunna komma att drabbas av mycket negativa och ofördelaktiga konsekvenser. (
18
)
76.
Utöver ovannämnda villkor har det i rättspraxis även preciserats att den nationella domstolen enbart får utfylla avtalet genom bestämmelser som har karaktär av utfyllnadsregler genom att det oskäliga villkoret ersätts med ett villkor som avspeglar utfyllnadsregeln utan att nämnda domstol ges utrymme för någon tolkning eller ”kreativitet”.
77.
I förevarande fall, som dessutom är mycket speciellt med tanke på konsumentens – som flera gånger påpekats – olagliga beteende, är det uppenbart att den hänskjutande domstolen har ställt den tredje, den fjärde och den femte frågan till domstolen inom en rättslig ram där de nationella bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor enligt de högsta rättsinstansernas tolkning å ena sidan tycks omfatta även situationer som inte är av avtalskaraktär, medan unionsrättslig praxis å andra sidan inte tillåter att villkoret ändras på så sätt att det är fördelaktigare för konsumenten.
78.
Med andra ord är den hänskjutande domstolen väl medveten om att konsumentens agerande är olagligt, men hyser ändå misstanke om att den tilläggsavgift som åläggs enligt de allmänna villkoren i händelse av uteblivet köp av biljetten är oproportionerlig.
79.
Utan att detta påverkar ovanstående överväganden, enligt vilka den nationella domstolen ska bedöma den i tvisten aktuella situationen på grundval av gällande nationell rätt inom den ovan beskrivna tolkningsramen för unionsrätten, anser jag att domstolen kan överväga att medge en begränsad utvidgning av de nationella domstolarnas befogenheter på så sätt att sådana avtalsvillkor får ändras i nationella rättsliga sammanhang där bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor hypotetiskt kan tillämpas även på situationer som den beskrivna.
IV. Förslag till avgörande
80.
Mot bakgrund av samtliga ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen enbart ska besvara den andra frågan från Vredegerecht te Antwerpen (fredsdomaren i Antwerpen, Belgien) och då på följande sätt:
Direktiv 93/13/EEG reglerar inte de villkor som ska vara uppfyllda för att ett avtal ska anses ha ingåtts och bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor i direktivet ska i princip enbart tillämpas på avtalsförhållanden, vilka ska kvalificeras som sådana av den nationella domstolen mot bakgrund av nationell rätt. Om en resenär utnyttjar transporttjänsten utan att köpa biljett och till följd av detta beteende åläggs att utöver priset för biljetten betala en tilläggsavgift, ska den nationella domstolen mot bakgrund av nationell rätt kvalificera huruvida förhållandet är av avtalskaraktär och pröva huruvida bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor kan tillämpas på samtliga förhållanden mellan näringsidkaren och konsumenten, däribland situationer som inte är av avtalskaraktär. Bedömningen av den oskäliga karaktären av ett villkor i de allmänna transportvillkoren enligt vilket resenären utöver priset för biljetten åläggs att betala en tilläggsavgift för det fall att resenären inte har köpt biljetten i förväg och därefter vägrat att reglera förhållandet ska dessutom ske genom att det fastställs om det har uppstått en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter i den mening som avses i artikel 3 i direktiv 93/13, varvid det ska beaktas att privata intressen i en sådan situation ska avvägas mot allmänna intressen samt tas hänsyn till samtliga omständigheter i det specifika fallet och, i synnerhet, konsumentens olagliga beteende.
(
1
)	Originalspråk: italienska.
(
2
)	Rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29, svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169).
(
3
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1371/2007 av den 23 oktober 2007 om rättigheter och skyldigheter för tågresenärer (EUT L 315, 2007, s. 14)
(
4
)	Wet van 28 februari 2013 tot invoering van het Wetboek van Economisch Recht (lag av den 28 februari 2013 om införande av ekonomilagen), Moniteur Belge, 29 mars 2013, s. 19975.
(
5
)	Dom av den 21 september 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (C‑261/15, EU:C:2016:709, punkt 26).
(
6
)	I artikel 1 stadgas: ”Syftet med detta direktiv är att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra i fråga om oskäliga villkor i avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument.”
(
7
)	I ovannämnda dom Demey påpekade domstolen även att villkoren för att ingå ett transportavtal regleras av relevanta nationella bestämmelser (dom av den 21 september 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C‑261/15, EU:C:2016:709, punkt 34).
(
8
)	Se, vad gäller artikel 6 i avdelning II i bilaga I till förordning (EG) nr 1371/2007, dom av den 21 september 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (C‑261/15, EU:C:2016:709, punkt 35).
(
9
)	Beslut av den 30 maj 2018, SNCB (C‑190/18, ej publicerat, EU:C:2018:355, punkt 7), och dom av den 21 september 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (C‑261/15, EU:C:2016:709, punkterna 12 och 13).
(
10
)	I domen Demey (dom av den 21 september 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C‑261/15, EU:C:2016:709), i punkt 27 vad gäller artikel 6 i avdelning II i bilaga I till förordning (EG) nr 1371/2007, slog domstolen fast att ”omnämnandet … av att biljett saknas [enbart kan] förstås så att ett transportavtal har ingåtts på förhand och att resenären inte kan bevisa att han eller hon har köpt en biljett”.
(
11
)	Skriftliga yttranden, punkt 19.
(
12
)	Skriftliga yttranden, punkt 12.
(
13
)	Beslutet om hänskjutande, s. 12. Kommissionen har i detta avseende anfört att Grondwettelijk hof i sitt avgörande nr 159 av den 26 oktober 2005 slog fast att det skulle strida mot principerna om likabehandling och förbud mot diskriminering enligt artiklarna 10 och 11 i den belgiska författningen att inte tillämpa skyddet mot oskäliga avtalsvillkor på offentliga organ eller bolag som bedriver kommersiell, finansiell och industriell verksamhet och erbjuder eller säljer varor och tjänster och i vilka offentliga myndigheter innehar en kontrollerande andel (skriftliga yttranden, punkt 12).
(
14
)	Se, bland annat, beslut av den 7 september 2017, Alandžak (C‑187/17, ej publicerat, EU:C:2017:662, punkt 13 och där angiven rättspraxis), och beslut av den 30 maj 2018, SNCB (C‑190/18, ej publicerat, EU:C:2018:355, punkt 19 och där angiven rättspraxis).
(
15
)	Dom av den 26 mars 2019, Abanca Corporación Bancaria (C‑70/17, EU:C:2019:250, punkt 53), dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 73), dom av den 30 maj 2013, Asbeek Brusse och de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, punkt 60), dom av den 30 april 2014, Kásler och Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 77), och förslag till avgörande av generaladvokaten Pitruzzella i målet Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:405, punkt 31).
(
16
)	Dom av den 26 mars 2019, Abanca Corporación Bancaria (C‑70/17, EU:C:2019:250, punkt 54), dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkterna 69 och 70), och beslut av den 16 november 2010, Pohotovost’ (C‑76/10, EU:C:2010:685, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
(
17
)	Dom av den 30 april 2014, Kásler och Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282).
(
18
)	Dom av den 30 april 2014, Kásler och Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 83).