61998CC0286_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Stora Kopparbergs Bergslags AB (nedan kallat Stora) har genom ansökan, som inkom den 27 juli 1998, överklagat förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen(1) (nedan kallad den överklagade domen), och framställt yrkande om att domstolen skall upphäva den överklagade domen.
2 Den överklagade domen är en följd av att klaganden väckte talan mot kommissionens beslut 94/601/CE av den 13 juli 1994 om ett förfarande för tillämpning av artikel 85 i EG-fördraget (IV/C/33.833 - kartong)(2) (nedan kallat beslutet), genom vilket 19 tillverkare och leverantörer av kartong inom gemenskapen bötfälldes för att ha överträtt artikel 85.1 i EG-fördraget (nu artikel 81.1 EG). Stora ålades böter om 11 250 000 ecu. Förstainstansrätten varken upphävde eller nedsatte bötesbeloppet.
3 Klaganden har i överklagandet yrkat att domstolen skall
"1) upphäva förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-354/94, Stora Kopparbergs Bergslags AB mot kommissionen, i den del yrkandet om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 13 juli 1994 (IV/C/33.833 - kartong) ogillades,
2) ogiltigförklara det ovannämnda beslutet i den del det berör klaganden,
3) i andra hand, upphäva eller åtminstone nedsätta de böter som klaganden ålades,
4) förplikta Europeiska gemenskapernas kommission att ersätta rättegångskostnaderna."
4 Kommissionen har yrkat att domstolen skall
"1) ogilla överklagandet i den del det kan tas upp till sakprövning,
2) i andra hand, återförvisa målet till förstainstansrätten för förnyad prövning av bötesnivån inom ramen för dess fulla prövningsrätt,
3) i vart fall förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna."
5 Klaganden har till stöd för sin talan åberopat tre grunder, under vilka bolaget har gjort gällande
- att artikel 85 i fördraget, artikel 15.2 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86,(3) samt gemenskapsrättens allmänna principer åsidosattes,
- att motiveringen beträffande beräkningen av böterna var bristfällig, samt
- att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fastställde att det saknade betydelse för bedömningen av överträdelsens svårighetsgrad att den påstådda inverkan på priserna inte förelåg
Den första grunden: Huruvida artikel 85 i fördraget, artikel 15.2 i förordning nr 17 samt gemenskapsrättens allmänna principer åsidosattes
6 Klaganden anser att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den
- fastställde att Stora skulle hållas ansvarigt för de överträdelser av artikel 85 i fördraget som dess dotterbolag Kopparfors AB (nedan kallat Kopparfors) hade gjort sig skyldigt till, utan att beakta att kommissionen inte hade kunnat styrka att klaganden verkligen hade haft något inflytande över Kopparfors handelspolitik (punkt 80 i den överklagade domen), och
- fastställde att Stora skulle hållas ansvarigt för de överträdelser som Feldmühle och Papeteries Béghin-Corbehem (nedan kallat CBC) hade gjort sig skyldiga till före och efter klagandens förvärv av dessa bolag på grundval av att Stora måste ha känt till att de deltog i överträdelsen och underlät att vidta lämpliga åtgärder för att förhindra att överträdelsen fortsatte (punkt 83 i den överklagade domen).
7 Klagandens första grund är således uppdelad i två delgrunder. Den första delgrunden avser Storas ansvar för dotterbolaget Kopparfors agerande, den andra avser Storas ansvar för dotterbolagen Feldmühles och CBC:s agerande.
Den omständigheten att Stora hölls ansvarigt för Kopparfors agerande
8 Stora har under den första delgrunden kritiserat punkt 80 i den överklagade domen, vilken lyder enligt följande:
"I förevarande fall har sökanden inte bestritt att den kunde ha ett avgörande inflytande över Kopparfors handelspolitik. Det finns således enligt domstolens rättspraxis inget behov av att undersöka om den i själva verket har utnyttjat denna möjlighet. Kopparfors är nämligen sedan den 1 januari 1987 ett helägt dotterbolag till sökanden och följer därför oundvikligen den politik som utstakas av de organ som enligt bolagsordningen fastställer moderbolagets politik (se domen i ... målet AEG mot kommissionen ... (4)). Sökanden har i varje fall inte åberopat någon uppgift till stöd för sitt påstående att Kopparfors kunde agera på kartongmarknaden som en självständig juridisk enhet som i stora delar själv bestämde över sin handelspolitik och att den hade en egen styrelse samt externa representanter."
9 Klaganden anser att denna punkt omfattar två argument. Ett huvudargument, som bygger på att Kopparfors är ett helägt dotterbolag till Stora, och ett argument av underordnad betydelse som bygger på att Stora inte hade styrkt sitt påstående att Kopparfors bedrev sin verksamhet såsom en självständig juridisk enhet. Stora anser att båda argumenten är oriktiga.
10 När det gäller det första argumentet har Stora utvecklat ett resonemang för att styrka att varken domen i det ovannämnda målet AEG mot kommissionen, vilken förstainstansrätten hänvisade till, eller domstolens övriga domar rörande företagskoncerner skall tolkas på så sätt, att de fastslår att moderbolaget till ett helägt dotterbolag automatiskt blir ansvarigt för dotterbolagets agerande.
11 För det första har Stora hävdat att förstainstansrätten gjorde en felaktig tolkning av domen i det ovannämnda målet AEG mot kommissionen. Enligt Stora krävs det i enlighet med punkt 50 i denna dom, vilken förstainstansrätten återgett i stort sett ordagrant, att båda bolagen har samma ledning för att ett moderbolag automatiskt skall hållas ansvarigt för ett helägt dotterbolags rättsstridiga agerande.
12 Om bolagen inte har samma ledning skall inte ansvaret för överträdelsen läggas på moderbolaget såvida det inte kan styrkas att moderbolaget, tack vare sitt hundraprocentiga ägande, faktiskt avgör dotterbolagets agerande på marknaden.
13 För det andra anser Stora att moderbolagets ansvar för dotterbolagets agerande enligt domstolens och förstainstansrättens rättspraxis aldrig enbart ansetts bero på moderbolagets kapitalinnehav, utan alltid åtföljts av ett konstaterande av att moderbolaget utövat en faktisk ledningsmakt. I vissa domar har det till och med uttryckligen angetts att det är ett villkor för dylikt ansvar.
14 Stora har till för stöd denna tolkning av rättspraxis åberopat domstolens domar i målen ICI mot kommissionen,(5) BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen(6) och förstainstansrättens domar i målen Shell mot kommissionen(7) och Viho mot kommissionen.(8)
15 Slutligen har Stora påpekat att domstolen i domen i de förenade målen BMW Belgium m.fl. mot kommissionen(9) fastställde att det ekonomiska beroende som finns mellan moder- och dotterbolag inte utesluter skillnader i beteende eller ens en intressemotsättning mellan de båda bolagen (punkt 24).
16 Är dessa påståenden välgrundade?
17 Det kan direkt sägas att de tycks vara av varierande värde. Det första påståendet, enligt vilket förstainstansrätten skulle ha missförstått innebörden av domen i det ovannämnda målet AEG mot kommissionen, kan svårligen godtas. I punkterna 49 och 50 i denna dom uttalas nämligen följande:
"49 Domstolen har redan tidigare fastslagit, nämligen i sin dom av den 14 juli 1972 International Chemical Industries, mål 48/69 (Rec. s. 619), att 'den omständigheten att dotterbolaget är en särskild juridisk person räcker inte för att man skall kunna utesluta möjligheten att dess uppträdande skall tillskrivas moderföretaget', särskilt 'när dotterbolaget, fastän det är en särskild juridisk person, inte självständigt bestämmer sitt uppträdande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderföretaget'.
50 Eftersom AEG inte har bestritt att bolaget hade möjlighet att utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagens distributions- och prispolitik, återstår att pröva om bolaget faktiskt använt sig av den möjligheten. En sådan undersökning förefaller emellertid överflödig i fallet TFR som, genom att det är ett av AEG helägt dotterbolag, nödvändigtvis följer den politik som fastlagts av samma stadgeenliga organ som fastlagt AEG:s politik."
18 Denna formulering är oerhört tydlig: ett helägt dotterbolag följer nödvändigtvis den politik som moderbolaget har utstakat, vilket innebär att moderbolaget kan bli ansvarigt för dotterbolagets beteende utan att det över huvud taget måste anföras några omständigheter som styrker att moderbolaget gett dotterbolaget order eller riktlinjer.
19 Storas påstående, att det av meningen "nödvändigtvis följer den politik som fastlagts av samma stadgeenliga organ som fastlagt AEG:s politik" framgår att domstolen endast tillåter att moderbolaget till ett helägt dotterbolag kan hållas ansvarigt för dotterbolagets beteende om de båda bolagen även har samma ledningsorgan, är verkligen konstlat.
20 Domstolen konstaterade nämligen endast att effekten av att ett dotterbolag är helägt är att de organ som styr moderbolaget även fastlägger dotterbolagets politik, oberoende av vilka de fysiska personerna är som sitter i dessa organ.
21 Storas andra påstående, enligt vilket det enligt fast rättspraxis i allmänhet krävs att det styrks att moderbolaget faktiskt har påverkat dotterbolagets agerande genom att utnyttja den ledningsmakt bolaget har med stöd av sitt kapitalinnehav för att kunna hållas ansvarigt för dotterbolagets beteende, måste dock prövas noggrant.
22 Även om det förefaller lönlöst att utläsa någonting ur domen i det ovannämnda målet AEG mot kommissionen som inte står där, är det viktigt att undersöka om denna dom ligger helt i linje med fast rättspraxis eller om den faller lite utanför.
23 Innan domen i det ovannämnda målet AEG mot kommissionen avkunnades hade domstolen vid ett flertal tillfällen uttalat sig om vilken hänsyn som inom konkurrensrätten skall tas till förhållandet mellan två bolag som moder- och dotterbolag.
24 Det skedde första gången i målen rörande färgämnen där vissa tillverkare etablerade i tredje land ifrågasatte kommissionens behörighet att bötfälla dem på grundval av agerande på gemenskapsmarknaden som de själva inte varit delaktiga i, eftersom inte de utan endast deras dotterbolag var verksamma på denna marknad.
25 Ställd inför denna argumentation fastslog domstolen principen att "[d]en omständigheten att dotterbolaget är en särskild juridisk person ... [inte] räcker för att man skall kunna utesluta möjligheten att dess uppträdande skall tillskrivas moderföretaget" och förtydligade omedelbart att "[d]etta kan särskilt vara fallet när dotterbolaget, fastän det är en särskild juridisk person, inte självständigt bestämmer sitt uppträdande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget".(10)
26 Denna ansvarsfördelning verkar emellertid inte bara i en riktning, det vill säga den har inte som enda syfte att ålägga moderbolag ansvar för sina dotterbolags rättsstridiga beteenden, utan för också med sig att artikel 85 i EG-fördraget inte skall tillämpas på vissa ageranden, eftersom "[n]är dotterbolaget inte har faktisk självbestämmanderätt vad beträffar sitt handlingssätt på marknaden kan förbuden i artikel 85.1 anses icke tillämpliga på förhållandena mellan dotterbolaget och moderbolaget med vilket det bildar en ekonomisk enhet".(11)
27 När det gäller Imperial Chemical Industries Ltd (ICI) och dess dotterbolag som var verksamma inom den gemensamma marknaden anförde domstolen följande till stöd för att hålla moderbolaget ansvarigt för överträdelsen:
"Det är notoriskt att sökanden vid den aktuella tidpunkten var innehavare av hela aktiekapitalet i dessa dotterbolag eller i varje fall större delen därav.
Sökanden kunde på ett avgörande sätt utöva inflytande på dotterbolagens prispolitik på den gemensamma marknaden, och har faktiskt utnyttjat denna makt i samband med de tre ifrågavarande prishöjningarna."(12)
28 Domstolen intog samma hållning i domen i målet Europemballage och Continental Can mot kommissionen.(13) Domstolen fastställde nämligen, efter en erinran om att de principer, enligt vilka "[d]en omständigheten att dotterbolaget är en särskild juridisk person ... inte [räcker] för att utesluta att dotterbolagets agerande kan tillskrivas moderbolaget" och att detta "[f]ramför allt gäller ... när dotterbolaget inte självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden utan i allt väsentligt följer moderbolagets direktiv", att omständigheterna i det aktuella fallet kan ge vid handen att dotterbolaget anses ha följt moderbolagets direktiv.
29 Det är utifrån detta faktiska mått av självständighet som dotterbolaget åtnjuter som frågan huruvida det föreligger en ekonomisk enhet kan bedömas vilket domstolen även hänvisar till i sina domar i målen Sterling Drug,(14) Bodson(15) samt Ahmed Saeed Flugreisen och Silver Line Reisebüro.(16)
30 I dessa mål, precis som i domen i det ovannämnda målet Viho mot kommissionen, ankom det emellertid inte på domstolen att undersöka om dotterbolagens agerande skulle kunna tillskrivas moderbolaget, utan det handlade om att fastställa huruvida det mellan moder- och dotterbolag förelåg ett avtal eller ett samordnat förfarande som enligt artikel 85.1 i EG-fördraget eventuellt var otillåtet.
31 Låt oss till exempel granska domen i det ovannämnda målet Viho mot kommissionen, den senaste av de domar som klaganden har åberopat.
32 Det målet rörde ett grossistföretag som importerade och exporterade kontorsvaror. Det hade gjort en förfrågan hos företaget Parker Pen Ltd (nedan kallat Parker), vilket tillverkar pennor och andra liknande varor, om att leverera sina produkter under villkor som liknade dem som Parkers dotterbolag och självständiga distributörer erhöll. När Viho Europe BV (nedan kallat Viho) inte fick igenom sina krav lämnade företaget in ett klagomål till kommissionen med stöd av artikel 3 i förordning nr 17.
33 Kommissionen förklarade att "den inte förstår på vilket sätt Parkers distributionssystem skulle avvika från en normal arbetsfördelning inom en företagskoncern".
34 I anledning av Vihos talan har förstainstansrätten och därefter domstolen konstaterat att artikel 85.1 d i EG-fördraget inte är tillämplig på förhållandet mellan Parker och dess dotterbolag, eftersom de måste anses utgöra "en enda ekonomisk enhet" (punkt 63 i förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Viho mot kommissionen) eller "en ekonomisk enhet" (punkt 16 i domstolens dom i målet Viho mot kommissionen).(17)
35 Det är riktigt att domstolen till stöd för sitt resonemang klargjorde att Parker ägde sina dotterbolag till 100 procent och att dotterbolagen inte åtnjöt någon verklig rätt att själva bestämma sitt handlande på marknaden, utan tillämpade de anvisningar som lämnats av det moderbolag som kontrollerade dem (punkt 16 i domen i det ovannämnda målet Viho mot kommissionen).
36 I det sammanhanget rörde det sig om faktiska konstateranden för att styrka att det inte kunde finnas någon överenskommelse eller samordnat förfarande mellan Parker och dess dotterbolag.
37 Detta betyder inte att det alltid är nödvändigt med ett så nära förhållande för att kunna tillskriva ett moderbolag ansvar för sina dotterbolags agerande. Samma observationer kan göras vad gäller domarna i de ovannämnda målen Sterling Drug, Bodson samt Ahmed Saeed Flugreisen och Silver Line Reisebüro.
38 Är det således nödvändigt att i varje enskilt fall styrka att moderbolaget "faktiskt har utnyttjat" sin behörighet att påverka ett hel- eller majoritetsägt dotterbolag innan ett moderbolag kan anses ansvarigt för ett dotterbolags rättsstridiga agerande?
39 I domarna i de ovannämnda målen ICI mot kommissionen, Europemballage och Continental Can mot kommissionen samt BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen kunde det konstateras att moderbolagen verkligen hade gett sina dotterbolag instruktioner. Domstolen var därför föranledd att till stöd för sitt resonemang hänvisa till denna centrala omständighet. I dessa fall, i likhet med generaladvokaten Légers påpekande i dennes förslag till avgörande i domen i det ovannämnda målet BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen (vilket domstolen till fullo anslöt sig till i domen), finns det "inget att vinna på att pröva om ett moderbolag måste förutsättas påverka sitt helägda dotterbolag" på så sätt, att förstainstansrättens resonemang, enligt vilket det är motiverat att tillskriva moderbolaget ansvaret med stöd av domen i det ovannämnda målet AEG mot kommissionen (punkt 29), skall anses överflödigt.
40 Kan man med hänvisning till dessa domar a contrario sluta sig till att det i avsaknad av bevis för att moderbolaget har gett dotterbolaget instruktioner inte går att ålägga moderbolaget ansvar för dotterbolagets överträdelser? Det vore nog att gå för långt och jag tror inte att man kan kräva den typen av bevis. Trots detta anser jag att ett hundraprocentigt aktieinnehav inte ensamt kan utgöra grund för att hålla moderbolaget ansvarigt.
41 I det avseendet tror jag att det är nödvändigt att, såsom generaladvokaten Darmon gjorde i sitt förslag till avgörande i målet Orkem mot kommissionen,(18) föra argumentationen i två steg.
42 Efter en erinran om att domstolen i domen i de ovannämnda förenade målen BMW Belgium m. fl. mot kommissionen fastställde att det ekonomiska beroende som finns mellan moder- och dotterbolag inte utesluter skillnader i beteende eller ens en intressemotsättning mellan de båda bolagen uttalade generaladvokaten följande: "Jag anser att detta tydligt visar att ett helägt dotterbolags juridiska ställning inte räcker för att presumera ett enhetligt agerande på marknaden och för att inte respektera varje bolags juridiska status ur ett processuellt perspektiv. Det är i princip endast när kommissionen har fastslagit att ett sådant enhetligt agerande föreligger som detta kan beaktas" (punkt 19).
43 Men generaladvokaten tillade även följande:
"Med hänsyn till de två bolagens attityder, vilka med viss envetenhet visar att bolagen anses utbytbara i förhållande till kommissionens inlagor, kan inget av dessa bolag med stöd av någon sent påkommen hänvisning till sträng formalia anföra att det ingår i en separat ekonomisk enhet vars existens tidigare särskilt har förnekats" (punkt 20).
44 Domstolen anförde i huvudsak samma resonemang i punkt 6 i domen.
45 I det aktuella fallet är den faktiska situationen visserligen en annan, men på ett liknande sätt förs resonemanget i två steg. Förstainstansrätten begränsade sig nämligen inte till att förklara att ett helägt dotterbolag nödvändigtvis följer moderbolagets handelspolitik. Förstainstansrätten tillade följande: "Stora har i varje fall inte åberopat någon uppgift till stöd för sitt påstående att dotterbolaget kunde agera på kartongmarknaden som en självständig juridisk enhet som i stora delar själv bestämde över sin handelspolitik och att de[t] hade en egen styrelse samt externa representanter".
46 Har förstainstansrätten därmed ansett att Stora hade bevisbördan för att dess dotterbolag agerade självständigt? Klaganden har tolkat uttalandet på det sättet och om dennes tolkning är riktig kan jag inte hålla med förstainstansrätten.
47 Det framgår emellertid av punkt 72 i den överklagade domen att det var Stora självt som först påstod detta. Förstainstansrätten konstaterade således endast att påståendena inte hade styrkts. Genom att göra detta uttalande i det skedet av resonemanget (det vill säga i punkt 80 i den överklagade domen) medger förstainstansrätten implicit att ett hundraprocentigt ägande inte nödvändigtvis avgör saken.
48 Så långt i resonemanget bör domstolen komma fram till att även om kommissionen har bevisbördan för att moderbolaget faktiskt har haft ett avgörande inflytande över dotterbolaget, lättas bevisbördan vid hundraprocentigt ägande. Det är fortfarande nödvändigt att hänvisa till annat än aktieinnehavets omfattning, men det kan räcka med indicier.
49 När ett moderbolag äger ett bolag till hundra procent är det mer troligt att det noga kontrollerar sitt dotterbolag vad gäller strategiska beslut om prissättning, löner och större investeringar, än att det inte intresserar sig för sådana frågor och låter dotterbolaget agera helt självständigt.
50 Dessutom, när en råvaruproducent köper andra bolag som bearbetar dess råvaror gör den det för att ta del av det mervärde som en bearbetning av råvaran ger upphov till. Bolaget i fråga intresserar sig därför nödvändigtvis för prissättningen av den bearbetade produkten och det i sin tur föranleder nödvändigtvis att det får kännedom om en eventuell prissamverkan inom branschen för att höja priserna.
51 Även om Stora i det aktuella fallet inte instruerat Kopparfors att delta i den konkurrensbegränsande samverkan, eftersom det senare redan deltog i den innan det förvärvades, och även om Stora inte formellt godkänt att Kopparfors medverkade till de prisökningar som sedan genomfördes, kunde förstainstansrätten med rätta fastställa att Stora hade informerats och att det inte hade opponerat sig mot detta mot bakgrund av att Kopparfors fortsatte att medverka i ovannämnda agerande.
52 När det gäller de kompletterande indicier som krävs skall vederbörlig hänsyn tas till de faktiska slutsatser som förstainstansrätten drog på grundval av de faktiska omständigheter som hade framkommit med avseende på Storas agerande under det administrativa förfarandet och efter meddelandet om anmärkningar.
53 I punkt 48 i den överklagade domen har förstainstansrätten fastställt följande:
"[Kommissionen hade], med beaktande av de omständigheter som redovisas i punkt 43-47 ovan, rätt att med anledning av sökandens inställning dra slutsatsen att sökanden ansåg sig vara rätt mottagare av det kommande beslutet och att sökanden inte skulle komma med några invändningar på denna punkt vid förstainstansrätten."
54 I punkt 50 tillade förstainstansrätten följande:
"Det faktum att ett företag explicit eller implicit vitsordar vissa faktiska och rättsliga omständigheter under det administrativa förfarandet vid kommissionen kan visserligen utgöra bevisning vid bedömningen av om en talan vid en domstol är välgrundad. Detta faktum innebär dock inte att rätten att väcka talan vid förstainstansrätten med stöd av artikel 173 fjärde stycket i fördraget begränsas. I avsaknad av uttryckligt lagstöd strider en sådan begränsning mot den grundläggande legalitetsprincipen och den grundläggande principen om rätten till försvar.
I förevarande fall utgör Storas agerande under det administrativa förfarandet inför kommissionen och bland annat innehållet i de uttalanden som har riktats till denna omständigheter som skall beaktas vid prövningen i sak."
55 Även om domstolen godtar en prövning i sak av ett argument som inte bestritts efter meddelandet om anmärkningar är den inte förhindrad att dra vissa slutsatser av det förhållandet att vissa punkter i meddelandet om anmärkningar besvarades men inte den mest centrala, på
vilken allt annat beror, i det aktuella fallet frågan huruvida ansvaret för dotterbolagens beteende skall åläggas Stora (det skall påpekas att Stora självt inte medverkade i kartellen).
56 Jag anser att förstainstansrätten i punkt 85 i den överklagade domen med rätta fastställde att "sökandens agerande under det administrativa förfarandet under vilket den i fråga om bolagen inom Storakoncernen utgav sig vara kommissionens enda motpart beträffande den ifrågavarande överträdelsen (se jämförelsevis domstolens dom av den 18 oktober 1989 i mål 374/87, Orkem mot kommissionen...)", stödde de övriga argumenten som, enligt förstainstansrätten, klart visade att kommissionen hade rätt att hålla Stora ansvarigt för dotterbolagens agerande.
57 Slutligen skall erinras om att ett av Storas uttalanden i syfte att avhända sig ansvar, skulle kunna tolkas till Storas nackdel. Det handlar om påståendena i punkt 72 i den överklagade domen som lyder enligt följande:
"Kopparfors har emellertid ... fortsatt agera på kartongmarknaden som en självständig juridisk enhet och har i stora delar själv[t](19) bestämt över sin handelspolitik, eftersom de[t] under denna tid var det enda bolaget inom koncernen som var aktivt inom kartongsektorn. Kopparfors har för övrigt haft egen styrelse samt externa representanter".(20)
58 Det följer av det första uttalandet att Kopparfors inte bestämde över sin handelspolitik helt självständigt och att Stora således, nödvändigtvis, utövade ett visst inflytande över dotterbolaget. Uttalandet om att det i Kopparfors styrelse ingick "externa representanter" låter dessutom förstå att styrelsemedlemmar eller personal från moderbolaget ingick däri.
59 Samtliga dessa omständigheter uppfyller enligt min mening den lägsta bevisnivå vilken, enligt vad jag beskrivit ovan, krävs för att moderbolaget skall kunna hållas ansvarigt för ett helägt dotterbolags agerande.
60 Även om det var fel av förstainstansrätten att, med avseende på helägda dotterbolag, anse det onödigt att undersöka huruvida moderbolaget faktiskt hade utnyttjat denna möjlighet, vilken moderbolaget inte hade bestritt, att på ett avgörande sätt påverka dotterbolagets handelspolitik, har förstainstansrätten samtidigt beaktat tillräckligt många omständigheter för att i det aktuella fallet kunna komma fram till att det faktiskt förhöll sig på det viset.
61 Av domstolens rättspraxis framgår emellertid att, "om en dom från förstainstansrätten innehåller domskäl som strider mot gemenskapsrätten, men domslutet visar sig vara riktigt enligt andra rättsliga grunder, skall överklagandet ogillas".(21)
62 Det var således med rätta som förstainstansrätten konstaterade att klaganden skulle hållas ansvarig för Kopparfors beteende för perioden efter det att det hade förvärvats av Stora.
Den omständigheten att Stora hölls ansvarigt för Feldmühles och CBC:s agerande för perioden efter förvärvet
63 Från och med den dag Stora tog kontrollen över dotterbolagen Feldmühle och CBC skall, vid bedömningen av Storas ansvar för dessa bolags agerande, samma kriterier tillämpas.
64 I enlighet med förstainstansrättens påpekande, i framför allt punkterna 81 och 82 i den överklagade domen, hade det inte bestritts att de, vid tidpunkten för klagandens förvärv av 75 procent av aktiekapitalet i den tyska papperskoncernen Feldmühle-Nobel (nedan kallad FeNo), i vilken Feldmühle och CBC ingick, senare deltog i en överträdelse i vilken även Kopparfors deltog. Eftersom ansvaret för Kopparfors beteende skulle tillskrivas Stora var det med rätta som kommissionen ansåg att klaganden måste ha känt till Feldmühles och CBC:s konkurrensbegränsande agerande.
65 Jag finner förstainstansrättens konstaterade i den delen övertygande. Genom Kopparfors visste nämligen Stora hur prisökningarna genomfördes inom kartongbranschen. Genom sitt förvärv av FeNo och, genom detta, Feldmühle och CBC, var Stora väl medvetet om att de senare hade deltagit i samma konkurrensbegränsande samverkan. Stora måste även ha känt till att en av Feldmühles chefspersoner innehaft en ledande roll i den konkurrensbegränsande samverkan. Såsom förstainstansrätten framhöll (punkt 84 i den överklagade domen) har klaganden "nämligen inte ens gjort gällande att den har försökt få den aktuella överträdelsen att upphöra, exempelvis genom att anmoda Feldmühles styrelse om detta".
66 Dessutom är det befogat att anta att Stora, sedan ett flertal bolag inom samma verksamhetsområde förvärvats, med hjälp av dessa bolag följt en gruppstrategi i vilken även prissättningen ingick.
67 Jag föreslår därför att domstolen fastställer att förstainstansrätten inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den höll Stora ansvarigt för Feldmühles och CBC:s överträdelser efter det att bolagen hade förvärvats.
Den omständigheten att klaganden hölls ansvarig under tiden som föregick förvärvet av dotterbolagen
68 Det återstår att undersöka om det var riktigt av förstainstansrätten att fastslå att Stora dessutom skulle hållas ansvarigt för sina tre dotterbolags agerande under tiden som föregick klagandens förvärv av dem.
69 Av tabell 8 i beslutet framgår att
- Stora blev ägare till Kopparfors den 1 januari 1987,
- Stora förvärvade FeNo, inklusive CBC, mellan april och december 1990.
70 Förstainstansrätten har i punkt 81 i den överklagade domen fastslagit att "sökanden [i april] år 1990 ingick ett avtal om köp av ungefär 75 procent av aktierna i FeNo-koncernen, vilken ägde bolaget Feldmühle. Aktierna överläts emellertid inte förrän i september 1990. Vidare har sökanden själv uppgett att den vid slutet av år 1990 hade köpt aktier av mindre aktieägare i sådan utsträckning att den innehade 97,84 procent av aktierna i FeNo".
71 Man kan därför utgå ifrån att Stora från september månad 1990 utövade ett avgörande inflytande över FeNo.
72 Det återstår att undersöka om Stora kan hållas ansvarigt för sina tre dotterbolags beteenden under perioden som föregick förvärvet av dem.
73 Det har redan konstaterats att moderbolaget måste ha haft möjlighet att utöva ett avgörande inflytande över dotterbolagets handelspolitik och att det, förutom ett hundraprocentigt innehav av aktiekapitalet, måste föreligga tillräckligt tydliga indicier på att moderbolaget faktiskt har utnyttjat denna för att det skall kunna hållas ansvarigt för ett dotterbolags agerande.
74 Så förhåller det sig naturligtvis inte avseende en period under vilken ett framtida moderbolag varken ägde några aktier i sitt framtida dotterbolag eller kunde kontrollera dess agerande.
75 Om dotterbolaget sedermera hade inkorporerats i moderbolaget skulle moderbolaget naturligtvis ha övertagit dotterbolagets tillgångar och skyldigheter, inklusive ansvar för överträdelser av gemenskapsrätten. Kopparfors, Feldmühle och CBC fortsatte emellertid att existera såsom självständiga bolag sedan de förvärvats av Stora.
76 Det enda argument som skulle kunna utgöra skäl för att hålla Stora ansvarigt för Feldmühles och CBC:s rättsstridiga beteende är det förhållandet att Stora måste ha känt till deras medverkan i den konkurrensbegränsande samverkan, eftersom Stora självt deltog i överträdelsen från och med januari 1987 genom sitt dotterbolag Kopparfors och att Stora måste anses ha godkänt det konkurrensbegränsande agerandet genom att, trots sin kännedom därom, inte göra något för att förmå sina nya dotterbolag att upphöra därmed.
77 Det är detta argument som kommissionen har anfört och som förstainstansrätten implicit godtog, eftersom den inte uttryckligen motiverade varför Stora skall hållas ansvarigt för Feldmühles och CBC:s ageranden under tiden som föregick klagandens förvärv av dem.
78 Resonemanget är enkelt: Stora visste vad det förvärvade och eftersom bolaget trots detta inte vidtog några åtgärder för att förhindra att överträdelsen fortgick skall det hållas ansvarigt för de överträdelser dess nya dotterbolag hade gjort sig skyldiga till.
79 Resonemanget hade möjligen kunnat godtas om Stora självt hade deltagit i något av ledningsorganen för den konkurrensbegränsande samverkan.
80 Eftersom det var nödvändigt att föra ett ingående resonemang för att fastställa Storas ansvar för det helägda dotterbolaget Kopparfors deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan, kan jag inte acceptera att enbart det förhållandet att Stora visste att Feldmühle och CBC deltog i den konkurrensbegränsande samverkan även räcker för att anse Stora ansvarigt för de överträdelser som dessa bolag begick innan de förvärvades.
81 Jag måste därför sluta mig till att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i punkt 83 i den överklagade domen konstatera att kommissionen hade rätt att hålla klaganden ansvarig för Kopparfors, Feldmühles och CBC:s beteenden före klagandens förvärv av dem. Jag föreslår därför att domstolen skall upphäva domen i den delen.
82 Vi står emellertid inför ytterligare ett problem med anledning av att kommissionen ansåg att Stora, på grund av att Feldmühle och CBC deltagit i möten i "Presidents Working Group" (PWG), var en av "huvudmännen" i den konkurrensbegränsande samverkan och därför hade ett särskilt ansvar (se punkt 170 i övervägandena i beslutet och punkt 19 i den överklagade domen).
83 Eftersom Stora kontrollerade dessa två bolag först från september år 1990 och den konkurrensbegränsande samverkan upphörde i slutet av april 1991, är det inte möjligt att ålägga Stora böter om 9 procent av årsomsättningen för 1990 som hade reserverats för huvudmännen (även om beloppet har satts ned med två tredjedelar med hänsyn till klagandens samarbete).
84 Eftersom alla dessa omständigheter skall beaktas vid beräkningen av de böter som Stora slutligen skall åläggas, är målet inte färdigt för avgörande utan måste återförvisas till förstainstansrätten.
Den andra grunden: Huruvida beräkningen av böterna är bristfälligt motiverad
85 I mitt förslag till avgörande avseende det av Mo och Domsjö AB ingivna överklagandet (C-283/98 P), har jag förklarat varför överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund, vilken har framförts av flera klaganden.
Den tredje grunden: Felaktig rättstillämpning i fråga om inverkan på överträdelsens svårighetsgrad av att den påstådda inverkan av prissamverkan inte hade styrkts
86 Denna grund har även undersökts i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Mo och Domsjö mot kommissionen, vari föreslås att överklagandet inte skall vinna bifall på denna grund.
Rättegångskostnaderna
87 Enligt artikel 121 i förstainstansrättens rättegångsregler skall rätten besluta om rättegångskostnader som uppkommit under förfarandet dels i målet vid rätten, dels i det överklagade målet vid domstolen.
Förslag till avgörande
88 Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall
1) upphäva förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-354/94, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, i den del
- Stora Kopparbergs Bergslags AB åläggs ansvar för Kopparfors AB:s överträdelser före den 1 januari 1987 och för Feldmühles och för Papeteries Béghin-Corbehems överträdelser före september månad 1990,
- Stora Kopparbergs Bergslags AB bedöms vara "huvudman",
- klagandens yrkande om nedsättning av böterna ogillas,
- klaganden förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna,
2) ogilla överklagandet i övrigt,
3) återförvisa målet till förstainstansrätten.
(1) - T-354/94 (REG 1998, s. II-2111).
(2) - EGT L 243, s. 1.
(3) - EGT 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8.
(4) - Dom av den 25 oktober 1983 i mål 107/82 (REG 1983, s. 3151; svensk specialutgåva, volym 7, s. 287), punkt 50.
(5) - Dom av den 14 juli 1972 i mål 48/69 (REG 1972, s. 619; svensk specialutgåva, volym 2, s. 25).
(6) - Dom av den 6 april 1995 i mål C-310/93 P (REG 1995, s. I-865).
(7) - Dom av den 10 mars 1992 i mål T-11/89 (REG 1992, s. II-757; svensk specialutgåva, volym 12, s. 47).
(8) - Dom av den 12 januari 1995 i mål T-102/92 (REG 1995, s. II-17).
(9) - Dom av den 12 juli 1979 i de förenade målen 32/78, 36/78-82/78 (REG 1979, s. 2435).
(10) - Domen i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, punkterna 132 och 133, och dom av den 14 juli 1972 i mål 52/69, Geigy mot kommissionen (REG 1972, s. 787), punkt 44.
(11) - Domen i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, punkt 134 och den ovannämnda domen i målet Geigy mot kommissionen, punkt 44.
(12) - Domen i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, punkterna 136 och 137.
(13) - Dom av den 21 februari 1973 i mål 6/72 (REG 1973, s. 215; svensk specialutgåva, volym 2, s. 89), punkt 15.
(14) - Dom av den 31 oktober 1974 i mål 15/74 (REG 1974, s. 1147; svensk specialutgåva, volym 2, s. 367).
(15) - Dom av den 4 maj 1988 i mål 30/87 (REG 1988, s. 2479).
(16) - Dom av den 11 april 1989 i mål 66/86 (REG 1989, s. 803; svensk specialutgåva, volym 10, s. 9).
(17) - Dom av den 24 oktober 1996 i mål C-73/95 P (REG 1996, s. I-5457).
(18) - Dom av den 18 oktober 1989 i mål 374/87 (REG 1989, s. 3283; svensk specialutgåva, volym 10, s. 217)
(19) - Min kursivering.
(20) - Min kursivering.
(21) - Dom av den 9 juni 1992 i mål C-30/91 P, Lestelle mot kommissionen (REG 1992, s. I-3755), punkt 28.