62022CJ0035
PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
13. srpnja 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Članak 6. stavak 1. – Opći uvjeti ugovora o zajmu koje su nacionalni sudovi proglasili ništavima – Sudski postupak – Priznanje tužbenog zahtjeva prije podnošenja odgovora na tužbu – Nacionalni propis koji od potrošača zahtijeva pokretanje presdsudskog postupka u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga o kojem je riječ kako mu se ne bi naložilo snošenje troškova sudskog postupka – Načelo dobrog sudovanja – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu”
U predmetu C‑35/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Audiencia Provincial de Málaga (Provincijski sud u Malagi, Španjolska), odlukom od 14. prosinca 2021., koju je Sud zaprimio 17. siječnja 2022., u postupku
CAJASUR Banco SA
protiv
JO,
IM,
SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, L. Bay Larsen, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, L. S. Rossi, S. Rodin (izvjestitelj) i O. Spineanu‑Matei, suci,
nezavisni odvjetnik: A. M. Collins,
tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 11. siječnja 2023.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za CAJASUR Banco SA, V. Rodríguez de Vera Casado,
–
za španjolsku vladu, A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, J. Ruiz Sánchez i J. Rodríguez de la Rúa Puig, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, J. Baquero Cruz i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. ožujka 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim [odredbama] u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva CAJASUR Banco SA i osoba JO i IM u vezi s troškovima nastalima u okviru sudskog postupka koji su one pokrenule radi utvrđenja ništavosti odredbe općih uvjeta ugovora o hipotekarnom zajmu zbog, osobito, nepoštenosti te odredbe.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
4
Člankom 7. stavkom 1. te direktive određuje se:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Španjolsko pravo
5
U skladu s člankom 1303. Códiga civil (Građanski zakonik):
„Kada se obveza proglasi ništavom, ugovorne strane moraju jedna drugoj vratiti stvari koje su bile predmet ugovora, plodove tih stvari i cijenu uvećanu za kamate, osim ako je drugačije određeno u sljedećim člancima.”
6
Člankom 395. Leya 1/2000, de Enjuiciamiento Civil (Zakon 1/2000 o Zakoniku o građanskom postupku) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: LEC), koji uređuje snošenje troškova u slučaju priznanja tužbenog zahtjeva, propisuje se:
„1.   Ako se tužbeni zahtjev prizna prije odgovora na tužbu, ne nalaže se snošenje troškova osim ako sud uz odgovarajuće obrazloženje ne utvrdi da tuženik postupa u zloj vjeri.
Smatra se da postoji zla vjera ako je prije podnošenja tužbe tuženiku podnesen vjerodostojan i obrazložen zahtjev za plaćanje, ako je pokrenut postupak medijacije ili je tuženiku upućen prijedlog za mirenje.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
7
Stranke iz glavnog postupka sklopile su ugovor o hipotekarnom zajmu. Osobe JO i IM 2018. podnijele su Juzgadu de Primera Instancia no 18 bis de Málaga (Prvostupanjski sud br. 18 bis u Malagi, Španjolska) tužbu za poništenje odredbe općih uvjeta tog ugovora koja se odnosila na hipotekarne troškove i za povrat iznosa plaćenog na temelju te odredbe zbog njezine nepoštenosti. Nakon podnošenja te tužbe, društvo CAJASUR Banco priznalo je nepoštenost navedene odredbe, ali je, smatrajući da je iznos koji se na toj osnovi potražuje bio prekomjeran, pristalo vratiti samo jedan njegov dio.
8
Presudom od 2. ožujka 2020. Juzgado de Primera Instancia no 18 bis de Málaga (Prvostupanjski sud br. 18 bis u Malagi) proglasio je tu odredbu ništavom zbog njezine nepoštenosti i naložio društvu CAJASUR Banco, s jedne strane, da vrati dio potraživanog iznosa osobama JO i IM te, s druge strane, snošenje troškova postupka.
9
Društvo CAJASUR Banco podnijelo je žalbu Audienciji Provincial de Málaga (Provincijski sud u Malagi, Španjolska), sudu koji je uputio zahtjev, osporavajući samo dio koji se odnosi na snošenje troškova. Ono ističe da je, budući da je priznalo tužbeni zahtjev prije podnošenja odgovora na tužbu, navedeno nalaganje snošenja troškova protivno članku 395. LEC‑a, s obzirom na to da taj članak predviđa da se snošenje troškova može naložiti samo kada se utvrdi zla vjera tuženika. U tom pogledu podsjeća na to da se, u skladu s navedenim člankom, smatra da zla vjera postoji samo ako je prije podnošenja tužbe tuženiku podnesen vjerodostojan i obrazložen zahtjev za plaćanje, ako je pokrenut postupak medijacije ili je tuženiku upućen prijedlog za mirenje.
10
Kao što to proizlazi iz rješenja kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, to je stajalište u skladu s ustaljenom sudskom praksom Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) koja se odnosi na primjenu tog članka.
11
Iz rješenja kojim se upućuje prethodno pitanje također proizlazi da osobe JO i IM nisu pokrenule predsudski postupak u odnosu na društvo CAJASUR Banco.
12
U tim je okolnostima Audiencia Provincial de Málaga (Provincijski sud u Malagi) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se pravu na djelotvoran pravni lijek i članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima to da se od potrošača zahtijeva da je prije pokretanja sudskog postupka podnio prethodni izvansudski zahtjev za plaćanje kako bi proglašenje općeg uvjeta određenog ugovora ništavim zbog nepoštenosti proizvelo sve učinke u pogledu naknade štete (uključujući troškove sudskog postupka) svojstvene navedenoj ništavosti, u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive [93/13]?
2.
Je li u skladu s pravom na potpunu naknadu štete i djelotvornost prava Europske unije te člankom 6. stavkom 1. navedene direktive to da se utvrdi kriterij za snošenje troškova (uključujući sudske troškove) koji ovisi o postojanju prethodnog izvansudskog zahtjeva koji je potrošač podnio financijskoj instituciji radi uklanjanja navedene odredbe?”
Dopuštenost
13
Prema mišljenju španjolske vlade, zahtjev za prethodnu odluku treba proglasiti nedopuštenim s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev nije pravilno iznio pravni i činjenični okvir glavnog predmeta. Naime, on nije Sudu pružio činjenične i pravne elemente nužne za davanje korisnog odgovora na postavljena pitanja, koja su hipotetska, jer bi taj sud, u skladu s nacionalnim pravom, mogao donijeti odluku u glavnom postupku i da nije Sudu uputio prethodno pitanje u tom pogledu.
14
Valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, nacionalni sud jedini ovlašten utvrditi i ocijeniti činjenice glavnog postupka te tumačiti i primijeniti nacionalno pravo. Isto tako, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Stoga, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (presude od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 76. i od 22. rujna 2022., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, t. 26.).
15
Stoga Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presude od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 77. i od 22. rujna 2022., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, t. 27.).
16
To u ovom predmetu nije slučaj.
17
Naime, valja utvrditi da se zahtjev za prethodnu odluku osobito odnosi na tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 i cilj mu je utvrditi protivi li se toj odredbi nacionalno pravilo poput članka 395. LEC‑a, koje se odnosi na raspodjelu troškova u sudskim postupcima koje su pokrenuli potrošači radi ostvarivanja prava koja imaju na temelju te direktive.
18
Usto, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da bi se na temelju članka 395. LEC‑a, kako ga tumači nacionalna sudska praksa, potrošaču, u smislu Direktive 93/13, moglo naložiti snošenje troškova sudskog postupka koji je pokrenuo u vezi s odredbama ugovora sklopljenog s prodavateljem robe ili pružateljem usluga, unatoč utvrđenju nadležnog suda o nepoštenosti jedne od odredbi tog ugovora.
19
S obzirom na prethodna razmatranja, valja smatrati da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
Meritum
20
Iako u svojem prvom pitanju sud koji je uputio zahtjev osobito upućuje na članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, iz obrazloženja rješenja kojim se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se taj sud u biti pita o tumačenju članka 6. Direktive 93/13 s obzirom na doseg načela djelotvornosti, na koje se odnosi drugo pitanje.
21
Stoga valja smatrati da svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg, ako potrošač nije pokrenuo predsudski postupak u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga s kojim je sklopio ugovor koji sadržava nepoštenu odredbu, taj potrošač mora snositi vlastite troškove u vezi sa sudskim postupkom koji je pokrenuo protiv tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga kako bi ostvario prava koja su mu dodijeljena Direktivom 93/13 kad navedeni prodavatelj robe ili pružatelj usluga prizna tužbeni zahtjev navedenog potrošača prije nego što odgovori na tužbu, iako je utvrđena nepoštenost te odredbe.
22
Uvodno, valja podsjetiti na to da, s obzirom na prirodu i važnost javnog interesa koji se temelji na zaštiti potrošača koji se nalaze u slabijem položaju u odnosu na prodavatelje robe ili pružatelje usluga, Direktiva 93/13 državama članicama nalaže, kao što to proizlazi iz njezina članka 7. stavka 1., u vezi s njezinom dvadeset i četvrtom uvodnom izjavom, da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklapaju s potrošačima (presuda od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 78. i navedena sudska praksa).
23
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku posebnih propisa Unije u tom području podrobna pravila za provedbu zaštite potrošača predviđena Direktivom 93/13 stvar su unutarnjeg pravnog poretka država članica na temelju načela njihove postupovne autonomije. Međutim, ta pravila ne mogu biti manje povoljna od onih kojima se uređuju slične unutarnje situacije (načelo ekvivalentnosti) niti smiju biti oblikovana tako da je u praksi nemoguće ili pretjerano otežano ostvarivati prava dodijeljena pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, t. 27. i navedena sudska praksa).
24
U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da raspodjela troškova sudskog postupka pred nacionalnim sudovima ulazi u postupovnu autonomiju država članica pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (presuda od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 95.).
25
Kad je riječ o načelu djelotvornosti, koje je jedino obuhvaćeno zahtjevom za prethodnu odluku, valja istaknuti da svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje onemogućuje li nacionalna postupovna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava Unije mora biti analiziran uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti potonjeg pred različitim nacionalnim sudovima. U tom pogledu valja, prema potrebi, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravosudni sustav, kao što su to zaštita pravâ obrane, načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka (vidjeti osobito presudu od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
26
Direktivom 93/13 potrošaču se daje pravo da se obrati sudu kako bi se utvrdila nepoštenost ugovorne odredbe ugovora koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluga s njim sklopio i kako se ona ne bi primijenila. S tim u vezi, Sud je presudio da bi, kad bi ishod raspodjele troškova takvog postupka ovisio samo o neosnovano plaćenim iznosima čiji se povrat nalaže, to bi potrošača moglo odvratiti od ostvarivanja navedenog prava, s obzirom na troškove koji bi nastali pokretanjem sudskog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 98. i navedenu sudsku praksu).
27
Nadalje, Sud je presudio da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 te načelo djelotvornosti treba tumačiti na način da im se protivi sustav koji dopušta da dio postupovnih troškova snosi potrošač, ovisno o visini neosnovano plaćenih iznosa koji su mu vraćeni nakon utvrđenja ništavosti ugovorne odredbe zbog njezine nepoštenosti, s obzirom na to da takav sustav stvara znatnu prepreku koja potrošača može odvratiti od ostvarivanja prava na djelotvorni sudski nadzor eventualne nepoštenosti ugovornih odredaba, kako je to pravo dodijeljeno Direktivom 93/13 (presuda od 16. srpnja 2020, Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 99).
28
Također valja istaknuti da iako poštovanje načela djelotvornosti ne može u cijelosti nadoknaditi potpunu pasivnost potrošača o kojem je riječ, ipak valja analizirati postoji li u odnosu na posebnosti predmetnog nacionalnog postupka nezanemariv rizik od toga da se potonjeg odvrati od ostvarivanja prava koja ima na temelju Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2022., Vicente (Postupak za naplatu nagrada za rad odvjetnika), C‑335/21, EU:C:2022:720, t. 56. i navedena sudska praksa.).
29
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev ističe da članak 395. LEC‑a, kako ga tumači Tribunal Supremo (Vrhovni sud), predviđa da se tuženiku nalaže snošenje troškova sudskog postupka samo ako se utvrdi zla vjera potonjeg, za koju se smatra da postoji u slučaju u kojem je prije podnošenja tužbe tužitelj uzalud uputio tom tuženiku vjerodostojan i obrazložen zahtjev za plaćanje, pokrenuo postupak medijacije ili je navedeni tužitelj tuženiku uputio prijedlog za mirenje.
30
U tom pogledu valja istaknuti da je, u okviru uobičajenih postupaka pokrenutih na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 93/13, „potrošač” u smislu te direktive u većini slučajeva tužitelj, a prodavatelj robe ili pružatelj usluga, u smislu navedene direktive, u većini slučajeva tuženik, što podrazumijeva da članak 395. LEC‑a, kako ga tumači Tribunal Supremo (Vrhovni sud), zapravo zahtijeva od potrošača da prije pokretanja bilo kakvog sudskog postupka uputi tom prodavatelju robe ili pružatelju usluga vjerodostojan i obrazložen zahtjev za plaćanje, pokrene postupak medijacije ili mu uputi prijedlog za mirenje. Ako to ne učini, u slučaju da navedeni prodavatelj robe ili pružatelj usluga prizna tužbeni zahtjev prije odgovora na tužbu, pretpostavlja se da je potonji postupao u dobroj vjeri i ne može mu se naložiti snošenje troškova, i to čak i ako je na temelju tako pokrenutog sudskog postupka utvrđena nepoštenost odredbe koja je sadržana u predmetnom ugovoru.
31
Iako se, kao što je to navela španjolska vlada, ciljevi tog članka 395., odnosno rasterećenje nacionalnog pravosudnog sustava i dobro sudovanje, moraju smatrati legitimnima i iako se čini da, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 48. svojeg mišljenja, pokretanje jednog od predsudskih postupaka iz te odredbe za predmetnog potrošača predstavlja razuman postupovni zahtjev, ipak obveza poduzimanja predsudskog postupka u konačnici ide isključivo na teret tog potrošača.
32
Međutim, u području nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklapa s potrošačem, a koji su predmet opsežne nacionalne sudske prakse, takva bi obveza trebala na jednak način teretiti obje ugovorne strane. Naime, kada se prema ustaljenoj nacionalnoj sudskoj praksi utvrdi nepoštenost određenih standardiziranih odredbi, od bankarskih institucija može se jednako tako očekivati da preuzmu inicijativu i obrate se svojim klijentima čiji ugovori sadržavaju takve odredbe prije nego što potonji pokrenu bilo kakav sudski postupak radi poništenja tih odredbi.
33
Usto, iako nije isključeno da opći interes dobrog sudovanja može kao takav prevladati nad pojedinačnim interesima potrošača, ipak postupovna pravila kojima se provodi taj opći interes ne smiju onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava koja potrošači imaju na temelju Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2015.Baczó i Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, t. 51. i 52. i navedenu sudsku praksu).
34
Osim toga, nacionalni propis poput članka 395. LEC‑a, koji svu odgovornost za pokretanje predsudskog postupka stavlja na potrošača o kojem je riječ, neće potaknuti prodavatelje robe ili pružatelje usluga da dobrovoljno i spontano, na temelju sudske prakse, donesu zaključke o posljedicama nepoštenih ugovornih odredaba te zapravo na taj način potiče daljnje postojanje učinaka tih odredbi. Naposljetku, nametanjem dodatnog financijskog rizika tom potrošaču takav bi propis mogao stvoriti prepreku koja bi navedenog potrošača mogla odvratiti od izvršavanja njegova prava na djelotvoran sudski nadzor moguće nepoštenosti odredaba ugovora koji je sklopio s prodavateljem robe ili pružateljem usluga.
35
Konačno, potrošaču koji je sklopio ugovor koji sadržava nepoštenu odredbu ne može se prigovoriti to što se obratio nadležnom nacionalnom sudu kako bi ostvario prava koja su mu zajamčena Direktivom 93/13 u slučaju pasivnosti prodavatelja robe ili pružatelja usluga o kojem je riječ unatoč tomu što je utvrđena nepoštenost analognih odredaba na temelju ustaljene nacionalne sudske prakse, a koja je trebala potaknuti potonjeg da se na vlastitu inicijativu obrati tom potrošaču i da što je prije moguće okonča učinke te nepoštene odredbe.
36
Doista, prema navodu suda koji je uputio zahtjev, postoji ustaljena sudska praksa Tribunala Supremo (Vrhovni sud) kojom se utvrđuje nepoštenost iste vrste ugovorne odredbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku. U tom pogledu navodi da kreditne institucije, umjesto da obavijeste potrošače o posljedicama koje ta nacionalna sudska praksa ima na nepoštene odredbe u ugovorima, čekaju da im se dostavi predsudski zahtjev koji prihvate ili čekaju da potrošači pokrenu sudski postupak, nakon čega odmah priznaju tužbeni zahtjev, a prije podnošenja odgovora na tužbu, kako bi izbjegle snošenje troškova postupka.
37
Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 50. svojeg mišljenja, s obzirom na znanja koja te institucije imaju o tim pitanjima i na slabiji položaj potrošača u odnosu na navedene institucije, postupanja iz točke 36. ove presude mogu predstavljati ozbiljne indicije o zloj vjeri tih institucija. Stoga je važno da nadležni sud provede potrebne provjere u tom pogledu i, prema potrebi, utvrdi posljedice koje iz toga proizlaze.
38
S obzirom na sva prethodna razmatranja, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg, ako potrošač nije pokrenuo predsudski postupak u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga s kojim je sklopio ugovor koji sadržava nepoštenu odredbu, taj potrošač mora snositi vlastite troškove u vezi sa sudskim postupkom koji je pokrenuo protiv tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga kako bi ostvario prava koja su mu dodijeljena Direktivom 93/13 kada je navedeni prodavatelj robe ili pružatelj usluga priznao tužbeni zahtjev navedenog potrošača prije podnošenja odgovora na tužbu, čak i ako je utvrđena nepoštenost te odredbe, pod uvjetom da nadležni nacionalni sud uzme u obzir postojanje ustaljene nacionalne sudske prakse kojom se utvrđuje nepoštenost analognih odredbi i postupanja tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga, kako bi zaključio je li potonji postupao u zloj vjeri te mu, prema potrebi, stoga naložio snošenje tih troškova.
Troškovi
39
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
Članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim [odredbama] u potrošačkim ugovorima, u vezi s načelom djelotvornosti,
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg, ako potrošač nije pokrenuo predsudski postupak u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga s kojim je sklopio ugovor koji sadržava nepoštenu odredbu, taj potrošač mora snositi vlastite troškove u vezi sa sudskim postupkom koji je pokrenuo protiv tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga kako bi ostvario prava koja su mu dodijeljena Direktivom 93/13 kada je navedeni prodavatelj robe ili pružatelj usluga priznao tužbeni zahtjev navedenog potrošača prije podnošenja odgovora na tužbu, čak i ako je utvrđena nepoštenost te odredbe, pod uvjetom da nadležni nacionalni sud uzme u obzir postojanje ustaljene nacionalne sudske prakse kojom se utvrđuje nepoštenost analognih odredbi i postupanja tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga, kako bi donio zaključak o tome je li potonji postupao u zloj vjeri te mu, prema potrebi, stoga naložio snošenje tih troškova.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski