Predmet C-435/18
Otis GmbH i dr.
protiv
Land Oberösterreich i dr.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof)
Presuda Suda (peto vijeće) od 12. prosinca 2019.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 101. UFEU-a – Naknada šteta nastalih zabranjenim sporazumom – Pravo na naknadu štete osobama koje ne djeluju kao ponuditelj ili kupac na tržištu zahvaćenom zabranjenim sporazumom – Štete koje su nastale javnom tijelu koje je dodijelilo zajmove pod povoljnim uvjetima radi stjecanja dobara koja su predmet zabranjenog sporazuma”
1.        Zabranjeni sporazumi – Zabrana – Izravan učinak – Pravo svake osobe da zahtijeva naknadu nastale štete – Načini korištenja – Primjena nacionalnog prava – Pretpostavke – Poštovanje načela djelotvornosti prava Unije – Ograničenje prava na naknadu štete samo osobama koje djeluju kao ponuditelj ili kupac na dotičnom tržištu – Nedopuštenost
(čl. 101. st. 1. UFEU-a)
(t. 21.-27. i izreka)
2.        Zabranjeni sporazumi – Zabrana – Izravan učinak – Pravo svake osobe da zahtijeva naknadu nastale štete – Načini korištenja – Primjena nacionalnog prava – Pretpostavke – Poštovanje načela djelotvornosti prava Unije – Nacionalni propis koji isključuje naknadu štete nastale javnim tijelima koja su dodijelila poticajne zajmove kupcima karteliziranih proizvoda – Nedopuštenost
(čl. 101. st. 1. UFEU-a)
(t. 28.-32. i izreka)
Kratki prikaz
Članak 101. UFEU-a treba tumačiti na način da osobe koje ne djeluju kao ponuditelj ili kao kupac na tržištu zahvaćenom zabranjenim sporazumom mogu zahtijevati naknadu štete nastale tim sporazumom
Presudom u prethodnom postupku Otis i dr. (C-435/18), donesenom 12. prosinca 2019., Sud je dao važna pojašnjenja o odnosu odredaba prava Unije i odredaba nacionalnog prava kojima se uređuju tužbe za naknadu štete nastale zabranjenim sporazumom time što je presudio da članak 101. UFEU-a treba tumačiti na način da javno tijelo koje je dodijelilo poticajne zajmove kupcima karteliziranih proizvoda može zahtijevati naknadu štete nastale zabranjenim sporazumom.
Predmet se vodi pred Oberster Gerichtshofom (Vrhovni sud, Austrija) povodom tužbe za naknadu štete koju je podnio, među ostalim, Land Oberösterreich (u daljnjem tekstu: tužitelj) protiv pet društava aktivnih na tržištu instalacije i održavanja dizala i pokretnih stepenica, čije je sudjelovanje u protutržišnom ponašanju u okviru zabranjenog sporazuma prethodno utvrđeno. Tužitelju nije nastala šteta kao kupcu proizvoda zahvaćenih zabranjenim sporazumom. Nasuprot tomu, zbog porasta građevinskih troškova prouzročenog zabranjenim sporazumom, on je dodijelio poticaje u obliku poticajnih zajmova namijenjenih financiranju građevinskih projekata na koje je zabranjeni sporazum utjecao u iznosu višem od iznosa bez tog zabranjenog sporazuma, čime je tužitelj lišen mogućnosti da tu razliku koristi u druge, isplativije svrhe. Međutim, prema mišljenju Oberster Gerichtshofa, načela kojima se u nacionalnom pravu uređuje naknada isključivo imovinskih šteta ograničava naknadu samo na štete čiji se nastanak nastojao spriječiti prekršenom normom, a čime bi se moglo isključiti naknadu štete koja je nastala osobama koje na tržištu zahvaćenom zabranjenim sporazumom ne djeluju ni kao ponuditelj ni kao kupac.
Sud, kojemu je Oberster Gerichtshof postavio pitanje o usklađenosti takvog ograničenja s člankom 101. UFEU-a, najprije je podsjetio na to da članak 101. stavak 1. UFEU-a proizvodi izravne učinke u odnosima između pojedinaca i osobito dodjeljuje svakoj osobi kojoj je nastala šteta prouzročena ugovorom ili ponašanjem koje može ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje pravo da za to zahtijeva naknadu štete ako postoji uzročna veza između štete i povrede pravila tržišnog natjecanja. Usto, Sud je također naveo da nacionalna pravila o načinima korištenja tog prava na naknadu štete ne smiju ugroziti učinkovitu primjenu članka 101. UFEU-a.
Sud je smatrao da bi učinkovita zaštita od štetnih posljedica povrede pravila tržišnog natjecanja Unije bila ozbiljno narušena ako bi pravo na naknadu šteta nastalih zabranjenim sporazumom bilo unaprijed ograničeno na ponuditelje i kupce na tržištu zahvaćenom zabranjenim sporazumom. Međutim, u glavnom predmetu, ograničenje propisano nacionalnim pravom u pogledu štete koja se može naknaditi imala je za učinak upravo to da se isključi naknada štete koju tužitelj ističe zbog toga što on nema svojstvo ponuditelja ili kupca na tržištu zahvaćenom zabranjenim sporazumom. U tom pogledu Sud je pojasnio da, kako se ne bi dogodilo da sudionici u zabranjenom sporazumu ne budu dužni naknaditi svu štetu koju su mogli prouzročiti, nije nužno da šteta koja je nastala dotičnoj osobi ima posebnu vezu sa zadanim zaštitnim ciljem članka 101. UFEU-a.
Prema mišljenju Suda, članak 101. UFEU-a stoga znači da svatko tko ne djeluje kao ponuditelj ili kao kupac na tržištu zahvaćenom zabranjenim sporazumom, ali je dodijelio poticaje u obliku poticajnih zajmova kupcima proizvoda koji se nude na tom tržištu, može zahtijevati naknadu štete koja mu je nastala zbog toga što, s obzirom na to da je iznos tih poticaja bio viši nego što bi bio bez navedenog zabranjenog sporazuma, nije mogao koristiti tu razliku u druge, isplativije svrhe. Naposljetku, Sud je pojasnio da je na nacionalnom sudu da odredi je li tužitelj mogao izvršiti isplativija ulaganja i je li dokazao postojanje uzročne veze između te štete i zabranjenog sporazuma o kojem je riječ.