62007CC0198
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. október 16. (
1
)
C-198/07. P. sz. ügy
Donal Gordon
kontra
az Európai Közösségek Bizottsága
„Fellebbezés — Szakmai előmeneteli jelentés — Megsemmisítés iránti kereset — Az eljáráshoz fűződő érdek — Tartós teljes rokkantságban szenvedő tisztviselő”
1.
A jelen fellebbezés középpontjában álló kérdés arra vonatkozik, hogy a tisztviselő megőrzi-e az értékelő jelentésének megtámadásához fűződő érdekét, ha azt követően, hogy ezen jelentés ellen keresetet indított, tartósan és teljesen rokkanttá válik.
2.
Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága a Gordon kontra Bizottság ügyben 2007. február 7-én hozott ítéletében (
2
) az Európai Közösségek Bizottságának érvelését követve úgy ítélte meg, hogy az ilyen tisztviselő többé nem rendelkezik az eljáráshoz fűződő érdekkel, és hogy a keresetét elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
3.
Az Elsőfokú Bíróság ezen álláspontját azon ítélkezési gyakorlatra alapította, amely szerint a tisztviselő kizárólag akkor rendelkezik az értékelő jelentés megtámadásához fűződő érdekkel, ha e tisztviselő előmenetelre számíthat, azaz addig, amíg a szolgálati jogviszonyát véglegesen meg nem szüntetik. Az Elsőfokú Bíróság kifejtette, hogy a tartósan és teljesen rokkantnak nyilvánított tisztviselőt az alkalmazandó jogszabályok értelmében nyugdíjazni kell, és hogy ezt a tisztviselőt úgy kell tekinteni, mint akinek a szolgálati jogviszonya véglegesen megszűnt, jóllehet adott esetben visszahelyezhető, ha az egészségi állapota ezt megengedi. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint e lehetőség önmagában nem elegendő annak megállapításához, hogy az ilyen helyzetben lévő tisztviselő az értékelő jelentésének megtámadásához fűződő létrejött és fennálló érdekkel rendelkezik.
4.
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság a fellebbező kártérítési kérelmét mint elfogadhatatlant szintén elutasította.
5.
A jelen főtanácsnoki indítványban először is azon okokat mutatom be, amelyek alapján véleményem szerint téves az az ítélkezési gyakorlat, miszerint a tisztviselő a szolgálati jogviszonyának végleges megszüntetését követően nem rendelkezik az értékelő jelentés megtámadásához fűződő érdekkel.
6.
Ezt követően azt állítom, hogy még ha feltételezzük is ezen ítélkezési gyakorlat megalapozottságát, az akkor sem alkalmazandó tartósan és teljesen rokkanttá nyilvánított tisztviselő esetében, mivel az ilyen tisztviselő visszahelyezhető beosztásába. A Bíróságnak annak megállapítását javasolom, hogy ez a tisztviselő igenis rendelkezik az értékelő jelentésének megtámadásához fűződő létrejött és fennálló érdekkel.
7.
Ebből arra következtetek, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, és hogy hatályon kívül kell helyezni a megtámadott ítélet azon részét, amely a megsemmisítés iránti keresetet okafogyottnak minősíti.
8.
Továbbá kifejtem, hogy helyben kell hagyni a megtámadott ítélet azon részét, amely a kártérítés iránti keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.
9.
Végül azt javasolom a Bíróságnak, hogy határozzon a fellebbező megsemmisítés iránti keresetéről, illetve felsorakoztatom azon okokat, amelyek alapján véleményem szerint azt teljesen megalapozottnak kell tekinteni.
I – Jogi háttér
10.
A vonatkozó jogi háttér a tisztviselők értékelésére vonatkozó rendelkezéseket és a rokkanttá nyilvánított tisztviselőkre vonatkozó rendelkezéseket foglalja magában.
A – A tisztviselők értékelésére vonatkozó rendelkezések
11.
A tisztviselők értékelését szabályozó rendelkezéseket a megtámadott ítélet a következőképpen írja le.
12.
Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának az eljárás tárgyát képező tényállás idején hatályos szövegének (
3
) (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 43. cikke értelmében a tisztviselők alkalmasságáról, teljesítményéről és feladataik teljesítése során tanúsított magatartásukról – az A 1 és A 2 besorolási fokozatba tartozók kivételével – rendszeresen, de legalább minden második évben egyszer az egyes intézmények által a személyzeti szabályzat 110. cikkével összhangban meghatározott feltételek szerint értékelést kell készíteni.
13.
A Bizottság 2002. április 26-án határozatot fogadott el a személyzeti szabályzat 43. cikkének általános végrehajtási rendelkezéseiről. (
4
) E határozat új értékelési rendszert vezetett be.
14.
Az általános végrehajtási rendelkezések 4. cikkének (1) bekezdésében szereplő átmeneti rendelkezés értelmében az ezen új rendszer alapján elvégzendő első értékelés alkalmával az általános végrehajtási rendelkezések 6. cikkében meghatározott szakmai előmeneteli jelentés (
5
) a 2001. július 1-jétől2002. december 31-ig terjedő időszakot fedi le.
15.
Az értékelési időszak és az előléptetés annyiban összefüggenek egymással, hogy a Bizottság által a személyzeti szabályzat 45. cikkére vonatkozóan 2002. április 26-án elfogadott általános végrehajtási rendelkezések 5. cikkének (3) bekezdése értelmében a tisztviselőt főszabály szerint akkor kell előléptetni, amikor egyfelől a szakmai előmeneteli jelentésben szereplő értékelésnek megfelelő, egy vagy több értékelési időszakban szerzett érdempontjainak, másfelől az egy vagy több értékelési időszakban juttatott elsőbbségi pontjainak összege meghaladja az „előléptetési küszöböt”.
16.
Ebben az összefüggésben a személyzeti szabályzat 45. cikke általános végrehajtási rendelkezései 6. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy azoktól a főigazgatóságoktól, ahol valamely besorolási fokozatban az érdempontok átlaga több mint egy ponttal meghaladja a Bizottság által meghatározott célátlagot, a többlettel megegyező számú elsőbbségi pont levonásra kerül, kivéve, ha a főigazgatóságok érvényesen igazolják e többlet indokoltságát.
17.
A Közigazgatási Tájékoztató2002. december 3-i 99-2002. számában a Bizottság által „Útmutatás a 2001–2002-es személyzeti értékeléshez (átmeneti időszak)” címen közzétett közlemény (
6
) arra hívja fel a főigazgatóságokat, hogy személyi állományukat a 20-as skálán 14 érdempontos átlag betartásával értékeljék, és emlékeztet arra, hogy azok a főigazgatóságok, amelyek egy adott besorolási fokozatban a 15 pontot meghaladó átlagot értek el, elsőbbségipont-mennyiség levonásában részesülnek, kivéve, ha igazolják e többlet indokoltságát.
B – A rokkanttá nyilvánított tisztviselőkre vonatkozó rendelkezések
18.
A személyzeti szabályzat 53. cikke kimondja, hogy:
„Azon tisztviselőt, akivel kapcsolatban a rokkantsági bizottság úgy találja, hogy alkalmazni kell a 78. cikk rendelkezéseit, azon hónap utolsó napján, amelyben a kinevezésre jogosult hatóság[ (
7
)] megállapítja a feladatainak ellátására való tartós alkalmatlanságot, automatikusan nyugdíjazni kell [helyesen: ellátására való végleges alkalmatlanságot, hivatalból nyugdíjazni kell].”
19.
A személyzeti szabályzat 78. cikke ekként rendelkezik:
„Az a tisztviselő, aki a csoportjába tartozó beosztáshoz kapcsolódó feladatok ellátásában akadályozó teljes végleges rokkantságban [helyesen: akadályozó tartós teljes rokkantságban] szenved, a [személyzeti szabályzat] VIII. melléklet 13–16. cikkében meghatározott módon rokkantsági támogatásra [helyesen: rokkantsági nyugdíjra] jogosult.
[…]”
20.
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 13–16. cikkének a szövege a következő:
„13. cikk
Az 1. cikk (1) bekezdésének rendelkezéseire is figyelemmel az a 65 évesnél fiatalabb tisztviselő, akire vonatkozóan a rokkantsági bizottság a nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt olyan tartós teljes rokkantságot állapít meg, amely megakadályozza egy, az előmeneteli csoportja szerinti beosztással járó feladatok ellátásában, és akinek erre való tekintettel meg kell szüntetnie a Közösségeknél fennálló szolgálati jogviszonyát, a munkaképtelenség időtartamára a személyzeti szabályzat 78. cikke szerinti rokkantsági nyugdíjra jogosult.
[…]
14. cikk
A rokkantsági nyugdíj folyósítása iránti jog a tisztviselő – a személyzeti szabályzat 53. cikke szerinti – nyugdíjazását követő naptári hónap első napján nyílik meg.
Amennyiben a volt tisztviselő a nyugdíjfolyósítás követelményeinek már nem felel meg, vissza kell helyezni az előmeneteli csoportjának megfelelő első beosztásba, amely a besorolási osztályán vagy szolgálatán belül megüresedik, feltéve hogy megfelel az adott beosztásra vonatkozó követelményeknek. Amennyiben visszautasítja a felajánlott beosztást, ugyanazon feltételek mellett megtartja a visszahelyezésre vonatkozó jogát, amennyiben az előmeneteli csoportjának megfelelő, besorolási osztályán vagy szolgálatán belüli következő hely megüresedik; amennyiben másodszor is visszautasítja a beosztást, lemondásra szólítható fel. […]
15. cikk
A rokkantsági nyugdíjra jogosult 60 évesnél fiatalabb volt tisztviselőt az intézmény időközönként orvosi vizsgálatra kötelezheti, hogy meggyőződjön arról, hogy a tisztviselő változatlanul megfelel a nyugdíjfolyósítás követelményeinek.
16. cikk
Amennyiben a rokkantsági nyugdíjban részesült volt tisztviselőt visszahelyezik az intézményéhez vagy a Közösségek bármely más intézményéhez, azon időszakot, amikor számára a rokkantsági nyugdíjat folyósították, öregségi nyugdíjának kiszámítása során a járulékhátralék megfizetése nélkül [helyesen: a járulékhátralék megfizetésére történő kötelezés nélkül] kell számításba venni.”
II – A tényállás
21.
A releváns tényállást a megtámadott ítélet a következőképpen írja le.
22.
A fellebbező a kereset benyújtásakor a Bizottság fordítási főigazgatóságához beosztott LA 5 besorolási fokozatú tisztviselő volt.
23.
A fellebbező 2003. március 11-én este megkapta a 2001. július 1-jétől2002. december 31-ig terjedő időszakra vonatkozóan róla készült szakmai előmeneteli jelentést. 2003. március 12-én reggel közölte az ellenjegyzővel, hogy az általános végrehajtási rendelkezések 7. cikkének (5) bekezdése alapján egyeztetni kíván vele. Ezután aznap délutántól két és fél napra szabadságra ment. Az ellenjegyző ugyanezen a napon megerősítette e szakmai előmeneteli jelentést, feljegyezve arra, hogy „[a fellebbező által kért egyeztetést] nem lehet[ett] megtartani, mert az érintett 2003. [március] 12-én délutántól szabadságon [volt]”.
24.
A fellebbező 2003. március 25-én beszélt az ellenjegyzővel. Ugyanezen a napon a fellebbező kérelmére összehívták az értékelési vegyes bizottságot. (
8
) Az értékelési vegyes bizottság 2003. április 11-én adott véleményt. E vélemény kimondja, hogy „az értékelési vegyes bizottság megállapítja, hogy nem tartottak alakszerű megbeszélést, [és k]övetkezésképpen azt javasolja, hogy a fellebbviteli értékelő hívja fel az értékelőt ezen alakszerű megbeszélés megtartására”. A fellebbező 2003. április 14-én ismét beszélt az ellenjegyzővel.
25.
A fellebbező 2003. április 25-én beszélt a fellebbviteli értékelővel. A fellebbviteli értékelő 2003. április 28-án meghozta döntését. Megerősítette a szakmai előmeneteli jelentést, rögzítve egyrészt, hogy „[m]egállapítást nyert, hogy [a fellebbező] [2003.] március 12-én kérte alakszerű megbeszélés megtartását, ám e megbeszélésre – tekintettel az értékelések véglegesítésének eredeti határidejére (2003. március 15.) – azért nem került sor, mert az érintett szabadságra ment […]”, másrészt hogy „[k]ét megbeszélés történt az ellenjegyzővel, 2003. március 25-én és 2003. április 14-én”. A fellebbviteli értékelő ugyanezen a napon kelt feljegyzésében közölte döntését az értékelési vegyes bizottság elnökével. E feljegyzésben megjelölte azon indokokat, amelyek miatt a fellebbező által kért alakszerű megbeszélést nem lehet megszervezni, és hozzátette, hogy „az ellenjegyző a megjegyzéseit […] e körülményekre és az érintett által közölt indokokra tekintettel, valamint a közvetlen felettes meghallgatását követően tette”. Emellett megemlítette, hogy „2003. március 25-én […] és 2003. április 14-én [k]ét alakszerű találkozó történt az ellenjegyzővel”.
26.
A fellebbező 2003. július 25-én a személyzeti szabályzat 90. cikke alapján panasszal élt az őt érintő szakmai előmeneteli jelentést megerősítő 2003. április 28-i határozattal szemben. E panaszt a kinevezésre jogosult hatóság a fellebbezővel 2004. február 2-án közölt határozattal (
9
) elutasította.
27.
A rokkantsági bizottság 2005. február 1-jei határozata alapján, amely megállapította, hogy a fellebbező „tartós teljes rokkantságban szenved, amely megakadályozza a besorolási fokozata szerinti munkakörhöz tartozó feladatok ellátásában” a kinevezésre jogosult hatóság 2005. február 15-i határozatában kimondta, hogy a fellebbezőt „nyugdíjazni kell, és a [s]zemélyzeti szabályzat 78. cikke [harmadik] bekezdésének […] rendelkezései szerint megállapítandó rokkantsági nyugdíjban kell részesíteni”. E határozat 2005. február 28-án lett hatályos.
III – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a felek kereseti kérelmei
28.
A fellebbező az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. május 7-én benyújtott keresetlevelében a vitatott határozat megsemmisítése és kártérítés iránti keresetet indított.
29.
A Bizottság 2005. március 1-jén az Elsőfokú Bíróságtól a megsemmisítés iránti kereset okafogyottságának megállapítását kérte, a fellebbező tartós teljes rokkantsága miatti nyugdíjazására hivatkozva. A Bizottság a kártérítési kereset elfogadhatóságát is vitatta. A fellebbező 2005. április 6-án benyújtotta az ezen kérelemmel kapcsolatos észrevételeit.
30.
Az Elsőfokú Bíróság 2005. június 10-i végzésével elrendelte az eljárás okafogyottságának megállapítása iránti kérelemnek az eljárást befejező határozatban való elbírálását, a költségekről pedig egyelőre nem határozott.
31.
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. október 6-án benyújtott beadványában a fellebbező azt kérte az Elsőfokú Bíróságtól, hogy az eljárás írásbeli szakaszát újra nyissa meg, illetve hogy új bizonyítékokat fogadjon el. A Bizottság ezen kérelemmel kapcsolatban nem nyújtott be észrevételeket. A fellebbező által a keresete alátámasztására benyújtott észrevételeket és tényállási elemeket ideiglenesen az aktához csatolták, és az elfogadhatósággal kapcsolatban egyelőre nem határoztak.
32.
A felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszait a 2006. május 31-én megtartott tárgyalás alkalmával meghallgatták. A Bizottság is benyújtotta a kért iratokat.
33.
Ezen alkalommal, a szóbeli szakasz lezárását megelőzően, döntés született arról, hogy a fellebbező a vitatott szakmai előmeneteli jelentésre vonatkozó időszak alatt lefordított oldalak számával kapcsolatban észrevételeket nyújthat be. A fellebbező a meghatározott határidőn belül benyújtotta az észrevételeit, míg a Bizottság az e válasszal kapcsolatos észrevételeit 2006. június 14-én nyújtotta be.
34.
A szóbeli szakaszt az Elsőfokú Bíróság harmadik tanácsa elnökének 2006. június 20-i határozata zárta le.
IV – A megtámadott ítélet
35.
Az Elsőfokú Bíróság a megsemmisítés iránti kereseti kérelemről, valamint a kártérítés iránti kérelemről, végül pedig a felperes által előterjesztett, pervezető intézkedés iránti kérelemről határozott.
A – A megsemmisítés iránti kérelemről
36.
Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a megsemmisítés iránti kereseti kérelem a következő indokok alapján vált okafogyottá:
„27
Emlékeztetni kell egyfelől arra, hogy noha az eljáráshoz fűződő érdek fennállását, amely a kereset elfogadhatóságának feltétele, a keresetindítás időpontjában kell vizsgálni,[ (
10
)] ez nem akadályozhatja meg az Elsőfokú Bíróságot a kereset okafogyottságának megállapításában olyan esetben, amikor az eljáráshoz fűződő érdekkel kezdetben még rendelkező fellebbező a keresetindítás után bekövetkezett esemény miatt a [megtámadott] határozat megsemmisítéséhez fűződő minden személyes érdekét elvesztette. A fellebbezőnek ugyanis ahhoz, hogy fenntarthassa a határozat megsemmisítése iránti keresetét, továbbra is rendelkeznie kell a megtámadott határozat megsemmisítéséhez fűződő személyes érdekkel.[ (
11
)] Emellett az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fellebbezőnek igazolnia kell a megtámadott aktus megsemmisítéséhez fűződő létrejött és fennálló érdekét, így ha az általa felhívott érdek jövőbeli jogi helyzetre vonatkozik, bizonyítania kell, hogy e helyzet sérelme már most bizonyos.[ (
12
)]
28
Másfelől a szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítése iránti keresetről szólva emlékeztetni kell arra, hogy a szakmai előmeneteli jelentés belső dokumentum, amelynek elsődleges célja bizonyos időszakonként információ biztosítása az adminisztráció részére a tisztviselő feladatteljesítéséről,[ (
13
)] és amely így a tisztviselő szempontjából jelentős szerepet játszik a tisztviselő előmenetelében, főleg az áthelyezés és előléptetés tekintetében. Következésképpen a szakmai előmeneteli jelentés csak addig érinti az értékelt személy érdekeit, amíg még van előmeneteli lehetősége, azaz feladatai ellátásának végleges abbahagyásáig. Következésképpen, ezt követően a tisztviselőnek nem fűződik érdeke a róla készült szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítése iránti kereset indításához vagy fenntartásához, kivéve ha a megsemmisítés iránti személyes és fennálló érdeket igazoló különös körülmény fennállását bizonyítja.[ (
14
)]
29
A jelen ügyben a Bizottság azt állítja, hogy a tartós teljes rokkantsága miatt a személyzeti szabályzat 78. cikke alapján nyugdíjazott fellebbező véglegesen abbahagyta feladatainak ellátását, és az ítélkezési gyakorlat szerint elvesztette a keresetének fenntartásához fűződő érdekét. A fellebbező viszont úgy véli, hogy ez az ítélkezési gyakorlat két okból nem alkalmazható a jelen ügyre. Egyrészt a jelen ügyben nincs szó feladatai ellátásának végleges abbahagyásáról, mert a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 14. cikke alapján a tisztviselőt vissza kell helyezni a szolgálatba, amint egészségi állapota ezt lehetővé teszi. Másrészt a nyugdíjazás kötelező volt, és arra a keresetindítás után került sor. A fellebbező e körülmények között úgy véli, hogy a bírói jogvédelemhez való joga megelőzi az egyéb megfontolásokat, és lehetővé teszi, hogy keresete alapján ítéletet hozzanak a vitatott szakmai előmeneteli jelentés jogszerűségéről. Következésképpen a fellebbező úgy véli, hogy még fűződik személyes és fennálló érdeke e szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítéséhez.
30
Elsősorban, a feladatok ellátása tartós teljes rokkantság miatti nyugdíjazás esetén bekövetkező abbahagyásának véglegességéről szólva megállapítandó: még ha a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 14. cikke lehetőséget ad is a rokkantsági nyugdíjban részesített tisztviselő szolgálatba való visszahelyezésére, a tartós teljes rokkantság fogalmát a jogalkotó az érintett tisztviselő előmenetelét lezárandó alkotta meg. Így a személyzeti szabályzat 53. cikke kimondja: »[a]zon tisztviselőt, akivel kapcsolatban a rokkantsági bizottság úgy találja, hogy alkalmazni kell a 78. cikk rendelkezéseit, azon hónap utolsó napján, amelyben a kinevezésre jogosult hatóság megállapítja a feladatainak ellátására való tartós alkalmatlanságot, automatikusan [helyesen: hivatalból] nyugdíjazni kell«. A személyzeti szabályzat 47. cikke pedig minden nyugdíjazást a szolgálati viszony megszűnésének minősít, így a tartós teljes rokkantság miatti nyugdíjazást is. A rokkantságot tehát a jogalkotó – azt illetően, hogy a rokkantsághoz kapcsolódóan a feladatok ellátásának abbahagyása végleges-e, vagy sem – ugyanúgy kezeli, mint a feladatok ellátása abbahagyásának kétségtelenül végleges más okait, mint például a lemondást, az alkalmatlanság miatti elbocsátást vagy a beosztásból való eltávolítást.
31
Ebből az következik, hogy a személyzeti szabályzat rendszerében az 53. és a 78. cikk értelmében vett, tartós teljes rokkantság miatti nyugdíjazás úgy tekintendő, mint amely főszabály szerint lezárja a tisztviselő előmenetelét. Ebben különbözik a személyzeti szabályzat 59. cikkében írt betegszabadságtól, amely nem érinti a feladatait átmenetileg ellátni nem tudó tisztviselő előmenetelének folyamatosságát.
32
Az Elsőfokú Bíróság ezért úgy véli, hogy a fent említett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a személyzeti szabályzat 78. cikke alapján történő nyugdíjazása érinti a fellebbezőnek a vitatott szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítéséhez fűződő érdekét, mivel az intézményén belüli előmenetele főszabály szerint végleg megszakad.
33
E következtetést nem rontja le a fellebbezőnek a szolgálatba való, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 14. cikke szerinti esetleges visszahelyezésen alapuló érve. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a fellebbezőnek a megtámadott jogi aktus megsemmisítéséhez fűződő, létrejött és fennálló érdeket kell igazolnia, és hogy amennyiben az általa felhívott érdek jövőbeli jogi helyzetre vonatkozik, bizonyítania kell, hogy e helyzetre vonatkozó várománya már most bizonyos. Márpedig megállapítandó, hogy a fellebbezőnek a Bizottság szolgálatába való visszahelyezése csupán esetleges esemény, melynek bekövetkezése jelenleg bizonytalan. Így ez az érdek pusztán hipotetikus, és így nem elégséges annak megállapításához, hogy a vitatott szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítésének elmaradása érintené a fellebbező jogi helyzetét.[ (
15
)]
34
Másodsorban, arról szólva, hogy a nyugdíjazás kötelező volt, és arra a keresetindítás után került sor, megállapítandó: egyrészt az Elsőfokú Bíróság már kimondta, hogy annak a tisztviselőnek, aki feladatai ellátását alkalmatlanság miatti elbocsátás, illetve a beosztásából bírósági jogorvoslat folytán való jogerős eltávolítás miatt hagyta abba, nem fűződik érdeke értékelő jelentésének megsemmisítéséhez.[ (
16
)] Az ítélkezési gyakorlatból tehát kitűnik, hogy a feladatellátás abbahagyásának szándékos vagy akaraton kívüli volta az eljáráshoz fűződő érdek meglétének vizsgálatakor közömbös. Másrészt a nyugdíjazás keresetindításhoz képesti időpontja tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 27. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlatból kitűnik: az Elsőfokú Bíróságot a kereset okafogyottá nyilvánításában nem akadályozza, hogy az eljáráshoz fűződő érdek csupán a keresetindítást követően enyészett el.[ (
17
)]
35
Mindezek alapján megállapítandó, hogy a vitatott szakmai előmeneteli jelentés fellebbező által kívánt módosítása főszabály szerint semmilyen következménnyel nem járna a fellebbező előmenetelére nézve, amely 2005. február 28-án véget ért. Így a fellebbező kötelessége a megsemmisítés iránti eljáráshoz fűződő személyes és fennálló érdek fennmaradását igazoló különös körülmény meglétének bizonyítása.[ (
18
)]
36
Megállapítandó, hogy a fellebbező – mivel vitatja a feladatai ellátása abbahagyásának végleges voltát – semmiféle, a fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzés értelmében vett különös körülményre nem hivatkozik. Előadja azonban, hogy a vitatott szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítéséhez fűződő érdekét a hatékony bírói jogvédelemhez való joga tiszteletben tartásának biztosítása végett el kell ismerni.
37
E tekintetben elegendő annyit megállapítani, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jog csupán a közösségi intézmények olyan aktusainak bíróság előtti megtámadásához való jogot foglalja magában, amelyek a fellebbező érdekeit érintik, és számára sérelmet okoznak.[ (
19
)] Márpedig a jelen ügyben megállapítandó: jelenleg a fellebbező nyugdíjazása folytán sem a [vitatott] határozat, sem a vitatott szakmai előmeneteli jelentés nem okoz sérelmet a fellebbezőnek, amíg őt a szolgálatba vissza nem helyezik. Ebből – anélkül, hogy állást kellene foglalni arról, hogy releváns lenne-e a fellebbező érve, ha azt a szolgálatba való esetleges visszahelyezése után előterjesztendő esetleges keresetének alátámasztásául adná elő – az következik, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jog nem biztosít a fellebbezőnek jogot arra, hogy az Elsőfokú Bíróság döntsön a jelen megsemmisítés iránti kérelemről.
38
Az eddigi megfontolások összességéből az következik, hogy a fellebbező nem bizonyította az eljáráshoz fűződő, létrejött és fennálló érdekének meglétét. Így a vitatott szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítése iránti kereseti kérelem okafogyottá vált.
39
Azon kereseti kérelemről szólva, hogy az Elsőfokú Bíróság nyilvánítsa jogellenessé a [43. cikk] általános végrehajtási rendelkezéseit és az átmeneti útmutatást, illetve a jelenleg hatályos rendelkezéseket, megállapítandó, hogy e kérelem – mint azt maga a fellebbező is közli – a megsemmisítés iránti kérelem keretében előadott jogellenességi kifogásnak minősül. Ezért tehát e kérelemről nem szükséges határozni.”
B – A kártérítés iránti kérelemről
37.
Az Elsőfokú Bíróság a kártérítés iránti kérelmet a következő indokok alapján mint elfogadhatatlant elutasította:
„42
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság alapokmánya 21. cikkének első bekezdése szerint, amely ezen alapokmány 53. cikkének (1) bekezdése szerint alkalmazandó az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásra, és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §-ának c) pontjára tekintettel minden keresetlevélnek meg kell jelölnie a jogvita tárgyát, és tartalmaznia kell a felhozott jogalapok rövid ismertetését. E követelmények teljesítése végett a valamely közösségi intézmény által okozott állítólagos károk megtérítésére irányuló keresetlevélnek tartalmaznia kell azokat az elemeket, amelyek azonosíthatóvá teszik a fellebbező által az intézménynek felrótt magatartást, és azokat az okokat, amelyek alapján a fellebbező úgy ítéli meg, hogy okozati összefüggés áll fenn e magatartás és az állítólagosan bekövetkezett kár között, valamint tartalmaznia kell a kár jellegét és terjedelmét. Ezzel szemben a bármiféle kártérítés iránti kérelem nem rendelkezik kellő pontossággal, és következésképpen elfogadhatatlannak tekintendő.[ (
20
)]
43
A jelen ügyben a fellebbező az előmenetelében, az egészségében és a jólétében okozott kár megtérítésének követelésére szorítkozik, anélkül hogy összegszerűen megjelölné a kárt, és anélkül, hogy kellő pontossággal közölné a kármérték meghatározását lehetővé tévő körülményeket. A keresetlevél ugyanis csupán annyit tartalmaz, hogy »[a]z ellenjegyző által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hiba és hatáskörrel való visszaélés súlyosan sértette a fellebbező előmeneteli kilátásait«, és hogy »[e] helyzet káros volt a fellebbező közérzetére és egészségére, ami pedig hozzáadódott az előmeneteli kilátásaiban esett sérelemhez«.
44
Noha az Elsőfokú Bíróság korábban elismerte, hogy egyes különleges helyzetekben nem szükséges a keresetlevélben meghatározni a pontos kármértéket, és összegszerűen megjelölni a kárt,[ (
21
)] a jelen ügyben megállapítandó, hogy a fellebbező nem bizonyította, de még csak nem is állította ilyen körülmények meglétét.[ (
22
)]
45
Emellett a nem vagyoni kárt illetően hangsúlyozandó, hogy a fellebbező e kár értéke közlésének elmulasztásán kívül nem is hozta az Elsőfokú Bíróságot olyan helyzetbe, hogy az megállapíthassa a kár mértékét és jellegét. Márpedig függetlenül attól, hogy a nem vagyoni kár megtérítését jelképes vagy tényleges kártérítésként kérik, a fellebbező köteles pontosan meghatározni az állítólagos nem vagyoni kárt, tekintettel a Bizottság terhére rótt magatartásra, továbbá meghatározni, még ha megközelítőlegesen is, e kár összegzett értékét.[ (
23
)]”
C – A fellebbező által előterjesztett, pervezető intézkedések iránti kérelemről
38.
Az Elsőfokú Bíróság a fenti indokok alapján arra következtetett, hogy a fellebbező arra irányuló kérelme, hogy kötelezzék a Bizottságot különféle okiratok – az értékelési vegyes bizottság üléseinek jegyzőkönyvei, az egységének tisztviselőiről a 2001. július 1-jétől2002. december 31-ig terjedő időszakra vonatkozóan készült két legkedvezőbb és két legkedvezőtlenebb szakmai előmeneteli jelentés, valamint a fordítási egységek ugyanezen időszakra vonatkozó hivatalos mennyiségi normáit tartalmazó dokumentum – bemutatására, semmilyen jelentőséggel nem bír a jogvita eldöntése szempontjából.
V – A fellebbezés
39.
A fellebbező a 2007. április 6-i beadvánnyal, amely ugyanezen a napon érkezett a Bíróság Hivatalához, a megtámadott ítélet ellen fellebbezést nyújtott be. A Bizottság a válaszbeadványát 2007. június 12-én nyújtotta be. A fellebbező nem kérelmezte a válasz benyújtásának lehetőségét, illetve a felek nem kérték tárgyalás megtartását.
40.
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
„i)
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és saját maga határozzon a kereset érdeméről;
ii)
mondja ki, hogy a fellebbezőnek a közigazgatás érdekétől független érdeke fűződik a rá vonatkozó szakmai előmeneteli jelentéshez;
iii)
mondja ki, hogy a rokkantság meghatározásánál fogva visszafordítható állapot, és hogy arra a Bizottság orvosi szolgálata is így tekint, azt így kezeli;
iv)
biztosítsa a fellebbezőnek a szakmai előmeneteli jelentésével kapcsolatos bírói jogvédelemhez való jogot;
v)
járulékosan adjon helyt a fellebbező kártérítési kérelmének, és ítéljen meg neki e címen 1,5 millió eurót;
vi)
az ellenérdekű felet kötelezze a költségek viselésére.”
41.
A Bizottság a fellebbezés elutasítását és a fellebbező minden költség viselésére való kötelezését kéri.
A – A szakmai előmeneteli jelentés megtámadásához fűződő érdekről
42.
A fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor akként vélekedett, hogy egyrészt a szakmai előmeneteli jelentéshez az értékelt tisztviselőnek csak akkor fűződik érdeke, ha még van előmeneteli lehetősége, másrészt hogy a tartós teljes rokkantság miatti nyugdíjazás a feladatok ellátásának végleges abbahagyásával egyenértékű, és harmadszor, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való, foglalkozási megbetegedés esetén fennálló jog nem jogosítja a fellebbezőt a vitatott határozat megtámadására.
43.
A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbezőnek a megtámadott ítélettel szemben előadott kifogásai megalapozatlanok. Azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen értékelte úgy, hogy azon ítélkezési gyakorlat, miszerint a tisztviselőnek az előmenetele befejezését követően többé nem fűződik érdeke az értékelő jelentés megtámadásához, alkalmazandó a szakmai előmeneteli jelentésre, illetve hogy a személyzeti szabályzat 53. és 78. cikkéből következően a tartós teljes rokkantság az érintett személy hivatalból történő nyugdíjazásához vezet, és végül, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jog csakis sérelmet okozó jogi aktus megtámadását teszi lehetővé. A Bizottság e legutóbbi ponthoz hozzáfűzi, hogy az Elsőfokú Bíróság nem zárta ki annak lehetőségét, hogy a fellebbezőnek a későbbiekben – szolgálatba való visszahelyezése esetén – érdeke fűződhessen a szakmai előmeneteli jelentés vitatásához, és hogy az Elsőfokú Bíróság tiszteletben tartotta a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot, mivel a megtámadott ítéletet azt követően hozta meg, hogy a fellebbező az álláspontját teljes körű eljárásban érvényesíthette.
44.
A felek által e fellebbezés keretében felhozott érvek tehát két kérdést vetnek fel. Az első azon ítélkezési gyakorlat megalapozottságára vonatkozik, amely szerint a tisztviselőnek többé nem fűződik érdeke az olyan értékelő jelentés, mint a szakmai előmeneteli jelentés megtámadásához azt követően, hogy az ezen jelentést elfogadó intézményben a szolgálati jogviszonya megszűnt. A második annak megválaszolására vonatkozik, hogy ez az ítélkezési gyakorlat – feltéve, hogy megalapozott – alkalmazandó-e az olyan tisztviselőre, aki teljesnek tekinthető tartós rokkantságban szenved.
45.
Az első kérdéssel kapcsolatban a megtámadott ítélet az Elsőfokú Bíróság azon ítélkezési gyakorlatán alapszik, amely szerint a feladatai ellátásának végleges abbahagyását követően a tisztviselőnek nem fűződik érdeke a szakmai előmeneteli jelentés megtámadásához, kivéve, ha a megsemmisítés iránti személyes és fennálló érdeket igazoló különös körülmény fennállását bizonyítja. (
24
) Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében a tisztviselő azon óhaja, hogy egyrészről erkölcsi szinten, másrészről pedig az új munkahely keresésének esetére a valóságnak megfelelő jelentéssel rendelkezzen, önmagában nem bizonyítja az eljáráshoz fűződő érdeket. (
25
)
46.
Ezen ítélkezési gyakorlattal, következésképpen a megtámadott ítélet e pontjával nem értek egyet, mivel azt jelenti, hogy a tisztviselőnek az értékelő jelentés tartalmát illető jogait kizárólag a kiállító intézménynek e jelentéshez fűződő haszna határozza meg.
47.
Ugyanakkor bizonyos, hogy egy olyan értékelő jelentés, mint a szakmai előmeneteli jelentés a tisztviselő alkalmassága, teljesítménye és feladatai teljesítése során tanúsított magatartása értékelésének minősül, ahogyan azt a személyzeti szabályzat 43. cikke kimondja. Olyan értékítéletről van tehát szó, amelyet rendszeres jelleggel végeznek arról, hogy az értékelt tisztviselő hogyan látta el a rábízott feladatokat.
48.
Nyilvánvaló, hogy az ilyen dokumentum célja az, hogy lehetővé tegye a tisztviselő felettesei számára az esetlegesen előléptetésre jelölt vagy áthelyezésre jelentkező tisztviselők érdemeinek összehasonlítását, és az értékelt tisztviselő előmenetelét érintő döntések meghozatalát. Mindazonáltal nem gondolom, hogy az értékelő jelentés e funkciójából arra lehetne következtetni, hogy e jelentés csakis akkor sértheti a tisztviselőt, ha e tisztviselőnek a jelentést kiállító intézménynél még van előmeneteli lehetősége.
49.
Egyrészt ugyanis, mivel az értékelő jelentés értékítéletnek minősül arról, hogy a tisztviselő hogyan látta el a rábízott feladatokat, a jelentés érinti minden tisztviselőnek a tárgyilagos és méltányos értékeléshez való, személyhez fűződő jogát.
50.
Úgy vélem, hogy az ilyen jogot azért kell elismerni, mert az egyén önmagát, a társadalomban egyes emberként betöltött helyzetétől függetlenül, aszerint méri, hogy mit valósított meg, mit ért el. Ebben a vonatkozásban a munka meghatározó helyet foglal el az ember életében. A tisztviselőnek joga van a munkája tárgyilagos és méltányos értékeléséhez, hiszen a teljesítménye ezen értékelésen keresztül jut kifejezésre és feljegyzésre. Ez véleményem szerint annál is inkább érvényes, mert annak értékelése, hogy valamely személy hogyan látta el a rábízott feladatokat, nem csupán a vizsgált időszakban teljesített feladatok leírásának tekintendő, hanem tartalmazza az értékelt személy olyan emberi tulajdonságainak értékelését is, amelyek a szakmai tevékenysége gyakorlása során megmutatkoztak.
51.
Ily módon az értékelő jelentés nem tekinthető az intézmény szempontjából pusztán archiválandó dokumentumnak, mivel az értékelt tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnésével érdektelenné vált. Egy tisztviselőnek véleményem szerint személyhez fűződő joga van ahhoz, hogy a rábízott feladatok elvégzésének módja megfelelő módon visszavezethető legyen, mivel e tevékenység az életútjának fontos részét képezi, amelynek rögzítését az értékelő jelentés biztosítja.
52.
Másrészt, a tisztviselő jogszerűen kívánhatja felhasználni ezt az értékelő jelentést későbbi álláskeresés során. Az, hogy belső dokumentumról van szó, nem akadályozhatja az ilyen felhasználást. Az ilyen dokumentum az értékelt tisztviselő által teljesített feladatokat és a feladatteljesítés módját rögzíti, így az önéletrajz igen fontos részét képezheti a megszerzett tapasztalat és a szakmai képességek bizonyítékaképpen. Ugyanakkor köztudott, hogy a közösségi tisztviselők rendszeres értékelést kapnak, ily módon az új munkahelyet kereső tisztviselőt a potenciális munkáltató az értékelő jelentés bemutatására kérheti.
53.
E két okból az álláspontom az, hogy hibás az az ítélkezési gyakorlat, amely szerint az olyan értékelő jelentés, mint a szakmai előmeneteli jelentés főszabály szerint csakis addig érinti az értékelt személy érdekeit, amíg előmeneteli lehetősége van, azaz a szolgálati jogviszonyának végleges megszűnéséig. E téves jogalkalmazás véleményem szerint elegendő ahhoz, hogy indokolja a megtámadott ítélet azon részének hatályon kívül helyezését, amely az okafogyottságról határoz.
54.
A második kérdéssel kapcsolatban az a véleményem, hogy még ha feltételezzük is ezen ítélkezési gyakorlat megalapozottságát, e gyakorlat nem vezethetne az Elsőfokú Bíróság azon megállapításához, hogy a tartós teljes rokkantságban szenvedő tisztviselő – csupán ezen okból – nem rendelkezik az értékelő jelentése megtámadásához fűződő joggal.
55.
Ugyanis még akkor is, ha az ilyen helyzetben lévő tisztviselőt a személyzeti szabályzat 53. és 78. cikkének megfelelően hivatalból nyugdíjba helyezik, ez a helyzet visszafordítható, ahogyan azt a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13–16. cikke mutatja. E cikkek kifejezetten kimondják, hogy a tisztviselő tevékenysége az intézménye szolgálatában csupán szünetel, és e szünetelés a munkaképtelenség fennállásától függ, amelyet rendszeresen felülvizsgálnak.
56.
A tartós teljes rokkantságban szenvedő tisztviselő helyzete tehát eltér a nyugdíjkorhatárt elérő vagy felmondó, illetve elbocsátott tisztviselő helyzetétől, mivel fennáll annak a lehetősége, hogy egy napon az intézményen belüli tevékenységét folytatja.
57.
Az ilyen tisztviselővel szemben az intézményen belüli szolgálati jogviszony végleges megszűnése esetén az értékelő jelentés megtámadásához fűződő érdek hiányával kapcsolatos ítélkezési gyakorlat alkalmazása tehát megdöbbentőnek tűnhet, hiszen ez az álláspont azt támasztja alá, hogy a munka újrafelvételének eshetősége, következésképpen az érintett gyógyulása figyelmen kívül hagyandó. Más szavakkal, e tisztviselővel azt tudatja, hogy már törölték a foglalkoztatottak listájáról, és az igazgatás abból indul ki, hogy semmi esélye a gyógyulásra.
58.
Ebben a vonatkozásban hangsúlyozandó, hogy a megtámadott ítélet a fellebbező eljáráshoz fűződő érdekének hiányára egyedül a tartós teljes rokkantságának megállapításából következtetett, az elemzés további folytatása és annak megvizsgálása nélkül, hogy az érdekelt konkrét helyzetére tekintettel a tevékenység újrafelvétele elképzelhető-e. A megtámadott ítélet további lépést jelent az eljáráshoz fűződő érdek fogalmának megszorító értelmezése felé azon állásponthoz képest, amelyet hasonló helyzetben, például a fent hivatkozott Ross kontra Bizottság ügyben hozott végzésben, elfogadtak.
59.
Ebben a végzésben az Elsőfokú Bíróság azt a választ adta B. Rossnak a szolgálati jogviszonya tartós teljes rokkantság miatti megszűntetésének végleges jellegét vitató érveire, hogy B. Ross nem adott elő a munka ismételt felvételét valószínűsítő érveket. Továbbá arra támaszkodott, hogy a rokkantsági bizottság az érdekelt betegségének állandó jellegére tekintettel úgy értékelte, hogy nincs szükség további orvosi felülvizsgálatra. (
26
)
60.
Amennyiben az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyben elvégezte volna a fellebbező konkrét helyzetének vizsgálatát, ugyanúgy mint a fent hivatkozott Ross kontra Bizottság ügyben hozott végzésben, akkor a keresetet elfogadhatónak lehetett volna nyilvánítani, mivel a fellebbező 1955. február 4-én született, és az iratokból az derül ki, hogy a rokkantsági bizottság a 2005. február 7-i határozatában úgy döntött, hogy a fellebbező helyzetét két év múlva felül kell vizsgálni. Ugyanezen bizottság a 2007. év során úgy határozott, hogy a fellebbező rokkanttá nyilvánításának hatálya csupán egy évvel hosszabbítható meg.
61.
Ugyanakkor a munka újrafelvételének elvi jellege önmagában nem képezi az eljáráshoz fűződő létrejött és fennálló érdek elismerésének leküzdhetetlen jogi akadályát.
62.
Ennek bizonyítékául szolgál az intézmények tisztviselőinek a jövőbeli nyugdíjhoz való jogát rögzítő határozat elleni keresetekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat. Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében a tisztviselő jogosult az ilyen határozatot megtámadni, noha a nyugdíjazása, következésképpen e jogok érvényesítése a kereset benyújtásának pillanatában bizonytalan és feltételezett eseménynek minősül. (
27
)
63.
A Bíróság úgy értékelte, hogy ilyen esetben a tisztviselő megtámadhatja a jövőbeli pénzügyi helyzetére kiható határozatot, hiszen jogos – létrejött és fennálló – érdeke fűződik ahhoz, hogy a közigazgatási helyzetének valamely bizonytalan tényezőjét a Bíróság előre tisztázza. (
28
) A Bíróság álláspontja szerint, amennyiben egy ilyen kereset elfogadhatatlannak minősülne, akkor az érintett tisztviselő csakis a nyugdíjazása pillanatában ismerhetné meg a jogait, és ezen időpontig a pénzügyi helyzetét illetően bizonytalan helyzetben lenne, ily módon nem tudná azonnal megtenni a megfelelő személyes lépéseket a jövője biztosítása érdekében. (
29
)
64.
Ez az ítélkezési gyakorlat a jelen ügyre is átültethető. Elfogadható, hogy a tartósan és teljesen rokkanttá nyilvánított tisztviselőnek létrejött és fennálló érdeke fűződik ahhoz, hogy a közösségi bíróság a további előmenetelét meghatározó értékelést felülvizsgálja annak érdekében, hogy azt adott esetben megváltoztassa.
65.
Ennek átültetése számomra azért is tűnik indokoltnak, mert ellenkező esetben a fellebbezőhöz hasonló helyzetben lévő, tartós teljes rokkantságban szenvedő tisztviselő akadályozva volna abban, hogy megfelelő feltételek mellett vitassa az értékelő jelentést.
66.
Igaz, hogy a fellebbező újbóli alkalmazását „lényeges új tényként” lehetne értelmezni azon ítélkezési gyakorlat értelmében, amely szerint az ilyen tény felmerülése lehetővé teszi a tisztviselő számára, hogy a közigazgatástól a véglegessé vált jogi aktus felülvizsgálatát kérje, (
30
) ahogyan azt a Bizottság az Elsőfokú Bíróság által feltett írásbeli kérdésre adott válaszában kifejtette. Így ha a fellebbező újra a Bizottság szolgálatába állt volna, ezen ítélkezési gyakorlat értelmében a vitatott értékelés felülvizsgálatát kérhetné az adminisztrációtól, és adott esetben e kérelem elutasítását a közösségi bíróság előtt megtámadhatná.
67.
Ugyanakkor ezen értékelő jelentés tartalmi felülvizsgálata, amelyre adott esetben akár évekkel később lefolytatott eljárás keretében kerülhetne sor, bizonyosan nem ugyanazon biztosítékokat szolgáltatná, mint ha a fellebbezőnek lehetősége lenne arra, hogy a szóban forgó jelentést közvetlenül a közlését követően megtámadja. Fennáll ugyanis annak bizonyos veszélye, hogy a jogvita eldöntéséhez szükséges bizonyítékok már nem fognak rendelkezésre állni, ha a közösségi bíróságnak az értékelő jelentés kiállítását követően csupán évekkel később kell ezzel kapcsolatban állást foglalnia. (
31
)
68.
Ezen megfontolások összességére tekintettel az az álláspontom, hogy az Elsőfokú Bíróság, mivel arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbezőnek nem fűződött érdeke a vitatott határozat megtámadásához csupán amiatt, hogy teljesnek tekinthető tartós rokkantságban szenvedett, ismételten tévesen alkalmazta a jogot, ami a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését indokolja.
B – A kártérítési kérelemről
69.
A fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy a kártérítési kérelmét azzal az indokkal utasította el, hogy nem határozták meg pontosan a kár jellegét és terjedelmét, noha a kártérítési kérelem és az ügy érdemi elbírálása két különböző kérdés.
70.
Ez a megkülönböztetés a fellebbező véleménye szerint azért szükséges, mert a helyzete a szakmai előmeneteli jelentés ellen 2003 júliusában tett panasza óta állandó fejlődésben van. Így 2003 júliusában, mivel az előmeneteli bizottság abban az évben tartandó ülésére még nem került sor, a fellebbező nem tudta, hogy előléptetik-e vagy sem. Ugyanígy, amikor a keresetét 2004 júliusában benyújtotta, még nem nyilvánították rokkanttá. Végül, a fellebbezés megírása idején még nem tudta, hogy visszahelyezhető-e a beosztásába, és ha igen, mikor.
71.
Ebből a fellebbező véleménye szerint az következik, hogy az ügy különleges körülményeire tekintettel a bíróságnak a kártérítési kérelemről csak azt követően kell határoznia, hogy az ügy érdemével kapcsolatban állást foglalt, ily módon az ügy érdemére vonatkozó ítéletre várva a megtámadott ítéletet a kártérítési kérelmet elutasító részében hatályon kívül kell helyezni.
72.
A fellebbező továbbá előadja, hogy amennyiben a Bíróság a fellebbezését elfogadhatónak nyilvánítja, és amennyiben az ügy érdemi vizsgálata keretében megállapítja, hogy úgy az értékelő jelentés tartalmát, mint az eljárás lefolytatását illetően súlyos igazságtalanság érte, valamint hogy ezért előmenetelében valóban helyrehozhatatlan kár esett, akkor 1,5 millió euró összegű kártérítésre lenne jogosult.
73.
A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbező nem fejti ki, miért tévesek azok az okok, amelyek alapján az Elsőfokú Bíróság a kérelmét mint elfogadhatatlant elutasította. Ebből a Bizottság arra következtet, hogy a fellebbezés ezen a ponton elfogadhatatlan vagy nyilvánvalóan megalapozatlan.
74.
Osztom a Bizottság álláspontját. A fellebbező által a megtámadott ítélettel szemben a kártérítési kérelmet illetően felhozott kifogás nem alkalmas annak bizonyítására, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, vagy e kérelmet tévesen értelmezte.
75.
Az Elsőfokú Bíróság helyesen emlékeztetett arra a szabályra, miszerint a valamely közösségi intézmény által okozott állítólagos károk megtérítésére irányuló keresetlevélnek tartalmaznia kell az intézménynek felrótt magatartást, e magatartás által a fellebbezőnek okozott kárt, valamint e magatartás és az állítólagosan bekövetkezett kár között fennálló okozati összefüggést. Az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a fellebbező e követelménynek nem tett eleget, mivel a keresetében megelégedett annak megjelölésével, hogy „[a]z ellenjegyző által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hiba és hatáskörrel való visszaélés súlyosan sértette a [fellebbező] előmeneteli kilátásait”, és hogy „[e] helyzet káros volt a [fellebbező] közérzetére és egészségére, ami pedig hozzáadódott az előmeneteli kilátásaiban esett sérelemhez”.
76.
Az Elsőfokú Bíróság továbbá kifejtette, hogy a fellebbező nem szolgáltatott magyarázatot arra nézve, hogy számára miért volt lehetetlen a kár pontos terjedelmének meghatározása és összegszerűsítése.
77.
Ahogyan azt a Bizottság állítja, a fellebbező által a jelen fellebbezés keretében e kérdéssel kapcsolatban szolgáltatott magyarázatok olyan új szempontoknak minősülnek, amelyek nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy a megtámadott ítélet téves jogalkalmazáson nyugszik. A fellebbező fellebbezése annyiban, amennyiben a kártérítési kérelmének a megtámadott ítéletben való elutasítását vitatja, véleményem szerint tehát nyilvánvalóan megalapozatlan.
78.
Mindemellett az 1,5 millió euró összegű kártérítés követelése arra az esetre nézve, ha a Bíróság érdemben foglalkozik a jogvitával, a Bíróság eljárási szabályzatának 113. cikke értelmében olyan új kérelemnek minősül, melyet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
C – A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésének következményeiről
79.
Azt javasolom a Bíróságnak, hogy foglaljon állást a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése iránti kérelemről a Bíróság alapokmánya 61. cikkének megfelelően, amely szerint az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon kívül helyezése esetén a Bíróság, ha a per állása megengedi, az ügyet maga is érdemben eldöntheti.
80.
A fellebbező a 2001. július 1-jétől2002. december 31-ig terjedő időszakra vonatkozóan róla készült szakmai előmeneteli jelentést megerősítő, 2003. április 28-i határozattal szemben benyújtott panaszt elutasító vitatott határozat megsemmisítését kéri.
81.
E kereset alátámasztására a fellebbező három jogalapot ad elő, melyek közül az elsőt a lényeges eljárási szabályok és a védelemhez való jog megsértésére alapítja.
82.
A fellebbező e jogalap keretében azzal érvel, hogy a vitatott szakmai előmeneteli jelentés elleni, az általános végrehajtási rendelkezések által előírt belső jogorvoslati eljárásban több szabálytalanságot is elkövettek. Azt állítja többek között, hogy ezen eljárás második szakaszát, amely a szakmai előmeneteli jelentéssel kapcsolatos alaki és érdemi körülményeknek az értékelési vegyes bizottság általi vizsgálatából áll, nem folytatták le szabályosan.
83.
A fellebbező így kifejti, hogy az értékelési vegyes bizottság által végzett vizsgálat eljárási szempontokra korlátozódott, és nem terjedt ki érdemi kérdésekre. Megjegyzi, hogy e bizottság megállapítása szerint a szakmai előmeneteli jelentés ellenjegyzőjével nem került sor alakszerű megbeszélésre, e bizottság tehát e megbeszélés megtartását javasolta. Hangsúlyozza, hogy a rá vonatkozó iratokat e megbeszélés után nem terjesztették ismét az értékelési vegyes bizottság elé annak vizsgálata végett, hogy a szakmai előmeneteli jelentést méltányosan, tárgyilagosan és a szokásos értékelési szabályoknak megfelelően készítették-e el.
84.
A fellebbező álláspontja szerint e hiányosság a belső jogorvoslati eljárás súlyos szabálytalanságának minősül. Egyrészt, az értékelési vegyes bizottság összetétele folytán az egyetlen olyan jogorvoslati szerv, amelyben a fellebbezővel azonos feladatokat teljesítő alkalmazottak vizsgálhatták volna a fellebbező értékelését. Másrészt, az értékelési vegyes bizottság véleménye jelentős súllyal rendelkezik, mert a fellebbviteli értékelőnek indokolnia kell határozatát, ha nem követi e bizottság véleményét.
85.
A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbező nem használhatja fel érvként azt, hogy az értékelési vegyes bizottság annak megállapítására szorítkozott, hogy a szakmai előmeneteli jelentés ellenjegyzőjével nem került sor alakszerű megbeszélésre, mert ő maga mulasztotta el tájékoztatni e bizottságot, hogy e megbeszélés 2003. március 25-én megtörtént.
86.
Véleményem szerint a fellebbező érvelése megalapozott, és a vitatott határozat valóban lényeges eljárási szabályok megsértésén nyugszik. Ezt az értékelést az általános végrehajtási rendelkezéseknek a szakmai előmeneteli jelentés elleni belső jogorvoslati eljárást szabályozó rendelkezéseire alapítom.
87.
E rendelkezések értelmében az olyan tisztviselőről, mint a fellebbező, az egység vezetője, mint értékelő, és az ellenjegyzőként fellépő igazgatója tesznek szakmai előmeneteli jelentést. Ezt a jelentést eljuttatják az értékelt tisztviselőnek, akinek öt munkanap áll rendelkezésére, hogy annak tartalmát aláírásával elfogadja, vagy azt vitassa. Amennyiben az értékelt tisztviselő nem ért egyet a szakmai előmeneteli jelentésével, akkor erről tájékoztatja az értékelőt, és közli, hogy egyeztetni kíván az ellenjegyzővel. Ez utóbbi az érintettel öt munkanapon belül megbeszélést tart a megegyezés érdekében.
88.
Az általános végrehajtási rendelkezések 7. cikkének (5) bekezdése értelmében, ezen megbeszélésnek megfelelően az ellenjegyző a szakmai előmeneteli jelentést megváltoztatja vagy megerősíti, majd újból megküldi azt az érintettnek. Ha ez utóbbi nem ért egyet az ellenjegyző döntésével, kérheti tőle az értékelési vegyes bizottság összehívását.
89.
Az értékelési vegyes bizottság egy igazgatói beosztási fokozatú elnökből és négy más tagból áll, akik közül kettőt a személyzeti központi bizottság nevez ki a személyzet képviseletében. Az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (5) bekezdése az értékelési vegyes bizottság feladatát a következőképpen határozza meg:
„Jóllehet az értékelési vegyes bizottság az érintett munkájának értékelése tekintetében nem helyezkedhet az értékelő szerepébe, azonban meg kell bizonyosodnia arról, hogy a jelentést méltányosan, tárgyilagosan és a szokásos értékelési szabályoknak megfelelően készítették el. E bizottság felülvizsgálja az eljárási szabályok (a megbeszélés[ek] szabályai, határidők stb.) betartását is […].”
90.
Az értékelési vegyes bizottságnak ily módon e kérdésekkel kapcsolatos véleményét a szakmai előmeneteli jelentés hozzá való beterjesztésétől számított nyolc munkanapon belül kell meghoznia. E vélemény joghatásait az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (7) bekezdése a következőképpen határozza meg:
„[A]z értékelési vegyes bizottság véleményét közölni kell a munkakört betöltő személlyel, az értékelővel és az ellenjegyzővel, majd meg kell küldeni a fellebbviteli értékelőnek. A fellebbviteli értékelő a jelentést három munkanapon belül megerősíti vagy módosítja, ezután megküldi azt az érintettnek. Ha a fellebbviteli értékelő eltér az értékelési vegyes bizottság véleményében szereplő javaslattól, döntésének indokait igazolnia kell […].”
91.
E rendelkezésekből tehát két, a jelen jogvita megoldása szempontjából releváns következtetést lehet levonni. Egyrészt, az értékelési vegyes bizottság véleménye nem csupán az eljárási szabályok betartására kell, hogy irányuljon, hanem az értékelés tárgyilagos és méltányos jellegére is. Másrészt, ez a vélemény viszonylag nagy jelentőséggel bír, mivel a fellebbviteli értékelőnek indokolnia kell az álláspontját, ha az a szóban forgó véleménytől eltér.
92.
Ugyanakkor a jelen ügyben bizonyos, hogy az értékelési vegyes bizottság a vitatott értékelő jelentés tartalmával kapcsolatban nem foglalt állást. A fellebbviteli értékelőnek 2003. április 1-jén megküldött véleményében megállapította, hogy az ellenjegyzővel nem tartottak olyan alakszerű megbeszélést, amelyet az általános végrehajtási rendelkezések 7. cikke ír elő a szakmai előmeneteli jelentésének tartalmával egyet nem értő értékelt tisztviselőre nézve.
93.
Az, hogy az értékelési vegyes bizottság e megállapítást követően nem vizsgálta meg az értékelő jelentés tartalmát, számomra logikusnak tűnik, mivel egyrészt jogszerűen feltételezhette, hogy valóban sor kerül erre a megbeszélésre, miáltal az eljárás szabályszerűvé válik, másrészt e megbeszélést követően az ellenjegyzőnek lehetősége lenne a vitatott szakmai előmeneteli jelentés módosítására. Másképp fogalmazva, az értékelési vegyes bizottság az ellenjegyzővel lefolytatandó alakszerű megbeszélés hiányában nem tekinthette véglegesnek a szakmai előmeneteli jelentés tartalmát.
94.
Ebből következően a fellebbviteli értékelő a 2003. április 28-i határozatában véleményem szerint nem foglalhatott állást a fellebbező belső jogorvoslati kérelméről azt megelőzően, hogy maga az értékelési vegyes bizottság véleményét adta volna a vitatott szakmai előmeneteli jelentés tartalmáról.
95.
A fellebbviteli értékelő ebben a határozatában azonban ezt figyelmen kívül hagyva megállapította, hogy az ellenjegyzővel való alakszerű megbeszélésre 2003. március 25-én és 2003. április 14-én, azaz „az értékelési vegyes bizottság 2003. április 7-i ülése előtt és azt követően” sor került. Ez a megállapítás azonban nem volt elegendő ahhoz, hogy a fellebbviteli értékelő állást foglaljon. Vagy azt kellett volna megállapítania, hogy az értékelési vegyes bizottság véleményében megjelölttel ellentétben az alakszerű megbeszélésre 2003. március 25-én sor került, és fel kellett volna kérnie az értékelési vegyes bizottságot, hogy érdemben foglaljon állást. Vagy pedig a fellebbviteli értékelőnek úgy kellett volna értékelnie, hogy az alakszerű megbeszélésre az értékelési vegyes bizottság javaslatának megfelelően 2003. április 14-én került sor, és akkor is be kellett volna szereznie ezen bizottságnak az alakszerű megbeszélést követően az ellenjegyző által megerősített értékelő jelentés tartalmával kapcsolatos véleményét.
96.
Mivel a 2003. április 28-i határozatában az említett módon járt el, a fellebbezési értékelő a fellebbezőnek az értékelési vegyes bizottság előtti jogorvoslati jogát tisztán formális lépésként kezelte. Márpedig ez a jogorvoslati jog lényeges, ahogyan azt a fellebbező hangsúlyozza, mivel egyrészt az értékelési vegyes bizottság az egyetlen olyan, az értékelési eljárásba beavatkozó egység, amelyben a személyi állomány képviselteti magát, másrészt pedig ennek véleményét a fellebbezési értékelőnek figyelembe kell vennie.
97.
E tényezők véleményem szerint azt mutatják, hogy ez az eljárási hiba valóban sérthette a fellebbező jogait.
98.
A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbező nem hivatkozhat a szabályok e megsértésére, mivel azt maga idézte elő azzal, hogy elmulasztotta az értékelési vegyes bizottság tudomására hozni, hogy 2003. március 25-én sor került az alakszerű megbeszélésre az ellenjegyzővel.
99.
Ez az érvelés számomra nem tűnik elfogadhatónak az alábbi okok miatt. Elsősorban az általános végrehajtási rendelkezések 7. cikkének (5) bekezdése értelmében az alakszerű megbeszélést követően a szóban forgó értékelő jelentést – miután megerősítették vagy módosították – ismételten megküldik az érintett tisztviselőnek. Ezen alakszerű megbeszélés megtartását tehát a vitatott értékelő jelentés ismételt megküldése kell, hogy igazolja. Ugyanakkor, az értékelési vegyes bizottság összehívására – ahogyan azt az általános végrehajtási rendelkezések 7. cikkének (6) bekezdése kimondja – az értékelt tisztviselőnek az ellenjegyzővel közölt kérelme alapján kerül sor.
100.
Nehéz tehát elképzelni, hogy az értékelési vegyes bizottságnak a jelen ügyben tett azon megállapítása, miszerint a fellebbezővel való alakszerű megbeszélésre nem került sor, csupán ez utóbbinak az értékelési vegyes bizottság előtti jogorvoslat iránti kérelmébe foglalt magyarázataira vezethető vissza.
101.
Másodsorban az, hogy alakszerű megbeszélést tartottak 2003. április 14-én, azaz az értékelési vegyes bizottságnak e megbeszélés megtartását javasoló véleményének kinyilvánítását követően, ellentmond a Bizottság álláspontjának.
102.
E megfontolásokra tekintettel az a véleményem, hogy a vitatott határozatot az eljárási szabályok megsértésével hozták, ami sérti a fellebbező érdekeit, a határozatot ezért meg kell semmisíteni.
D – A költségekről
103.
Amennyiben a Bíróság követi a javaslatomat, és a fellebbező a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetének elfogadhatóságát és megalapozottságát illetően pernyertes lesz, mivel e két kérdés képezi a jelen eljárás fő tényezőjét, azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Bizottságot az eljárási szabályzat 122. cikke értelmében kötelezze az összes költség viselésére.
VI – Végkövetkeztetések
104.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
—
a Bíróság hatályon kívül helyezi az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T-175/04. sz., Gordon kontra Bizottság ügyben 2007. február 7-én hozott ítéletének azt a részét, amelyben az Elsőfokú Bíróság okafogyottnak minősíti a megsemmisítés iránti keresetet;
—
a Bíróság a fellebbezésnek a kártérítési keresetnek ezen ítéletében való elutasítását vitató részét elutasítja mint elfogadhatatlant;
—
a Bíróság megsemmisíti a Bizottságnak a 2001. július 1-je és 2002. december 31-e közötti időszakra vonatkozólag a fellebbezőről készült szakmai előmeneteli jelentést megerősítő, 2003. április 28-i határozat ellen benyújtott panaszt elutasító, 2003. december 11-i határozatát, és
—
a Bíróság az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi az összes költség viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A T-175/04. sz. ügyben hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé; a továbbiakban: megtámadott ítélet).
(
3
)	A továbbiakban: személyzeti szabályzat.
(
4
)	A továbbiakban: általános végrehajtási rendelkezések.
(
5
)	A továbbiakban: szakmai előmeneteli jelentés.
(
6
)	A továbbiakban: átmeneti útmutatás.
(
7
)	A továbbiakban: kinevezésre jogosult hatóság.
(
8
)	A továbbiakban: értékelési vegyes bizottság.
(
9
)	A továbbiakban: vitatott határozat.
(
10
)	A Bíróság 14/63. sz., Forges de Clabecq kontra Főhatóság ügyben 1963. december 16-án hozott ítélete (EBHT 1963., 719. o., 748. o.) és az Elsőfokú Bíróság T-97/94. sz., N kontra Bizottság ügyben 1998. november 30-án hozott végzésének (EBHT-KSZ 1998., I-A-621. o. és II-1879. o.) 23. pontja.
(
11
)	Az Elsőfokú Bíróság T-159/98. sz., Torre és társai kontra Bizottság ügyben 2001. április 24-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2001., I-A-83. o. és II-395. o.) 30. pontja, a T-105/03. sz., Dionyssopoulou kontra Tanács ügyben 2005. május 31-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2005., I-A-137. o. és II-621. o.) 18. pontja, valamint a T-274/04. sz., Rounis kontra Bizottság ügyben 2005. december 8-án hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2005., I-A-407. o. és II-1849. o.) 21. és 22. pontja.
(
12
)	Az Elsőfokú Bíróság T-138/89. sz., NVB kontra Bizottság ügyben 1992. szeptember 17-én hozott ítéletének (EBHT 1992., II-2181. o.) 33. pontja, a T-141/03. sz., Sniace kontra Bizottság ügyben 2005. április 14-én hozott ítéletének (EBHT 2005., II-1197. o.) 26. pontja, valamint a T-28/02. sz., First Data és társai kontra Bizottság ügyben 2005. október 17-én hozott végzésének (EBHT 2005., II-4119. o.) 42. és 43. pontja.
(
13
)	Lásd ilyen értelemben a Bíróság 6/79. és 97/79. sz., Grassi kontra Tanács ügyben 1980. július 3-án hozott ítéletének (EBHT 1980., 2141. o.) 20. pontját, és az Elsőfokú Bíróság T-59/96. sz., Burban kontra Parlament ügyben 1997. május 28-án hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1997., I-A-109. o. és II-331. o.) 73. pontját.
(
14
)	Lásd ilyen értelemben a fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzés 26. pontját és a fent hivatkozott Dionyssopoulou kontra Tanács ügyben hozott ítélet 20. pontját.
(
15
)	Lásd ilyen értelemben a Bíróság 204/85. sz., Stroghili kontra Számvevőszék ügyben 1987. január 21-én hozott ítéletének (EBHT 1987., 389. o.) 11. pontját.
(
16
)	A fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzés 27. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T-200/03. és T-313/03. sz., V kontra Bizottság ügyben 2006. február 21-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2006., I-A-2-15. o. és II-A-2-57. o.) 184. pontja.
(
17
)	Az Elsőfokú Bíróság T-20/89. sz., Moritz kontra Bizottság ügyben 1990. december 13-án hozott ítéletének (EBHT 1990., II-769. o.) 16. pontja, a fent hivatkozott Dionyssopoulou kontra Tanács ügyben hozott ítélet 18. pontja és a fent hivatkozott Rounis kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 21. pontja.
(
18
)	A fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzés 26. és 27. pontja.
(
19
)	Lásd ilyen értelemben a Bíróság C-379/03. P. sz., Pérez Escolar kontra Bizottság ügyben 2004. október 1-jén hozott végzésének 41. és 42. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T-276/02. sz., Forum 187 kontra Bizottság ügyben 2003. június 2-án hozott végzésének (EBHT 2003., II-2075. o.)50. pontját.
(
20
)	A Bíróság 5/71. sz., Zuckerfabrik Schöppenstedt kontra Tanács ügyben 1971. december 2-án hozott ítéletének (EBHT 1971., 975. o.) 9. pontja, az Elsőfokú Bíróság T-505/93. sz., Osório kontra Bizottság ügyben 1994. július 1-jén hozott végzésének (EBHT-KSZ 1994., I-A-179. o. és II-581. o.) 33. pontja és a T-112/94. sz., Moat kontra Bizottság ügyben 1995. február 15-én hozott végzésének (EBHT-KSZ 1995., I-A-37. o. és II-135. o.) 32. pontja.
(
21
)	Az Elsőfokú Bíróság T-64/89. sz., Automec kontra Bizottság ügyben 1990. július 10-én hozott ítéletének (EBHT 1990., II-367. o.) 75–77. pontja és T-37/89. sz., Hanning kontra Parlament ügyben 1990. szeptember 20-án hozott ítéletének (EBHT 1990., II-463. o.) 82. pontja.
(
22
)	Lásd ilyen értelemben a fent hivatkozott Osório kontra Bizottság ügyben hozott végzés 35. pontját és a fent hivatkozott Moat kontra Bizottság ügyben hozott végzés 37. pontját.
(
23
)	A fent hivatkozott Moat kontra Bizottság ügyben hozott végzés 38. pontja és az Elsőfokú Bíróság T-157/96. sz., Affatato kontra Bizottság ügyben 1998. január 29-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1998., I-A-41. o. és II-97. o.] 38. pontja.
(
24
)	Az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzésének 26. pontja és a T-147/04. sz., Ross kontra Bizottság ügyben 2005. június 28-án hozott végzésének (EBHT-KSZ 2005., I-A-171. o. és II-771. o.) 27. pontja.
(
25
)	A fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzés 30. pontja, valamint a fent hivatkozott Ross kontra Bizottság ügyben hozott végzés 29. és 30. pontja.
(
26
)	A fent hivatkozott Ross kontra Bizottság ügyben hozott végzés 31. és 32. pontja.
(
27
)	A 17/78. sz., Deshormes kontra Bizottság ügyben 1979. február 1-jén hozott ítélet (EBHT 1979., 189. o.) 10–12. pontja és a 167/86. sz., Rousseau kontra Számvevőszék ügyben 1988. május 31-én hozott ítélet (EBHT 1988., 2705. o.) 7. pontja.
(
28
)	Ua.
(
29
)	A fent hivatkozott Deshormes kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 11. pontja.
(
30
)	A 127/84. sz., Esly kontra Bizottság ügyben 1985. május 15-én hozott ítélet (EBHT 1985., 1437. o.) 10. és 12. pontja és az Elsőfokú Bíróság T-202/97. sz., Koopman kontra Bizottság ügyben 1998. március 25-én hozott végzésének (EBHT-KSZ 1998., I-A-163. o. és II-511 . o.) 23. pontja.
(
31
)	Ily módon a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság felkérte a Bizottságot, hogy terjessze be az értékelési időszakban az EN.3 egységben foglalkoztatott LA 5 besorolási osztályba tartozó tisztviselők számát feltüntető hivatalos iratokat, valamint a fellebbező egységébe tartozó tisztviselők rovatonkénti értékelési eredményeit.