62004CC0368_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az osztrák Verwaltungsgerichtshof (közigazgatási bíróság) által előterjesztett jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem az állami támogatásokkal kapcsolatban vet fel néhány kérdést.
2. Ausztria 1996‑ban energiaadó‑visszatérítést nyújtott a materiális javakat előállító olyan vállalkozások részére, amelyek adójának összege meghaladta a nettó termelési értékük 0,35%‑át, ezt az intézkedést azonban nem jelentette be a Bizottságnak támogatás címén. Miután 2001‑ben a Bíróság úgy ítélte meg,(2) hogy az adott visszatérítés támogatásnak minősül, mert azt a szolgáltató vállalkozások nem vehették igénybe, tehát az szelektív volt, a Bizottság kivizsgálta az intézkedést, és 2002‑ben úgy határozott, hogy az az 1996‑tól 2001‑ig terjedő időszakban összeegyeztethető volt a közös piaccal; ekkor a Bizottság nem vizsgálta, hogy a 0,35%‑os küszöbérték is szelektivitást eredményezhet‑e. Ezt követően a Bizottság 2004‑ben újra megvizsgálta a támogatást, amelyet időközben a szolgáltató vállalkozásokra is kiterjesztettek, ez alkalommal azonban úgy határozott, hogy a 0,35%‑os küszöbérték miatt a támogatás szelektívnek minősül. A küszöbérték ugyanis a nagy energiafogyasztó vállalkozásoknak kedvezett, és így az 2002‑ben és 2003‑ban nem volt összeegyeztethető a közös piaccal.
3. Az alapeljárás több szolgáltató vállalkozás által az 1996‑tól 2001‑ig terjedő időszak vonatkozásában benyújtott visszatérítési kérelmek ügyében indult, amely időszak alatt a támogatást annak eredeti formájában nem jelentették be.
4. E körülmények között a nemzeti bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a visszatérítést a materiális javak előállítóira korlátozó rendelkezésnek a szóban forgó időszakban történő alkalmazása ellentétes‑e az EK 88. cikk (3) bekezdésével, még akkor is, ha a Bizottság azóta megállapította, hogy a támogatás az adott időszakban a közös piaccal összeegyeztethető; és ha igen, úgy az EK 88. cikk (3) bekezdése azt is megköveteli‑e, hogy a visszatérítésben az abból kizártak is részesüljenek, még akkor is, ha kérelmeiket azután nyújtották be, hogy a Bizottság megállapította, hogy a támogatás a közös piaccal összeegyeztethető.
5. Kifejezetten tehát az a kérdés merült fel, hogy a Bizottság jóváhagyhat‑e egy támogatást visszaható hatállyal. Ezenfelül a nemzeti bíróságoknak az állami támogatásokra vonatkozó szabályok betartatásában játszott szerepét is vizsgálni kell, így különösen azt, hogy jogszerűvé tehetik‑e a jogellenes támogatást azáltal, hogy elrendelik annak nem szelektív módon történő nyújtását, és ha igen, úgy ezt milyen feltételekkel vagy kötelezettségek mellett tehetik meg. Végül a Bíróság előtti eljárásban az a kérdés is felmerült, hogy a Bizottság 2004‑es határozata kihat‑e valamilyen módon a 2002‑es határozatára.
Az állami támogatásra vonatkozó közösségi szabályok
6. Az EK 87. cikk (1) bekezdése(3) alapján, ha a Szerződés másként nem rendelkezik, „a közös piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet”.
7. A támogatások bizonyos típusai azonban a 87. cikk (2) bekezdése szerint automatikusan összeegyeztethetőek a közös piaccal, a 87. cikk (3) bekezdésében meghatározott egyéb típusok pedig azzal összeegyeztethetőnek tekinthetők. Az utóbbiak közé tartozik a 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja alapján „az egyes gazdasági tevékenységek vagy gazdasági területek fejlődését előmozdító támogatás, amennyiben az ilyen támogatás nem befolyásolja hátrányosan a kereskedelmi feltételeket a közös érdekkel ellentétes mértékben”(4) .
8. Az EK 88. cikk (1) bekezdése előírja a Bizottság számára, hogy vizsgálja a vállalkozásoknak nyújtott állami támogatással kapcsolatos valamennyi intézkedést. A 88. cikk (2) bekezdése alapján a Bizottság, azt követően, hogy lehetőséget adott az érintett feleknek észrevételeik megtételére, az általa kialakított álláspontnak megfelelően felszólíthatja a tagállamot egy meghatározott támogatás megszüntetésére vagy módosítására.
9. Az EK 88. cikk (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A Bizottságot az észrevételei megtételéhez szükséges időben tájékoztatni kell minden támogatás nyújtására és módosítására irányuló szándékról. Ha a Bizottság úgy ítéli meg, hogy ez a szándék a 87. cikk értelmében nem egyeztethető össze a közös piaccal, haladéktalanul megindítja a (2) bekezdés szerinti eljárást. Amíg ebben az eljárásban végső határozat nem születik, az érintett tagállam a tervezett intézkedéseket nem hajthatja végre.”
10. Az EK 88. cikk alkalmazásának gyakorlatát a 659/1999/EK tanácsi rendelet(5) kodifikálta. A rendelet 1999. április 16‑án lépett hatályba.
11. A rendelet 2‑9. cikke a bejelentett támogatásokkal kapcsolatos eljárásra vonatkozik. Ha a Bizottságnak kételyei vannak egy támogatási intézkedés közös piaccal történő összeegyeztethetősége kapcsán, úgy hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményez, amelyet a 6. és 7. cikk szabályoz. Ha úgy találja, hogy a támogatás nem összeegyeztethető a közös piaccal, „elutasító határozatot” kell hoznia.
12. A 10‑15. cikk a jogellenes támogatásokkal kapcsolatos eljárásra vonatkozik, vagyis – ebben az összefüggésben – az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével nyújtott támogatásokra. A rendelet 10. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint, amennyiben bármilyen forrásból a Bizottság tudomására feltételezett jogellenes támogatásra vonatkozó információ jut, a Bizottság késedelem nélkül megvizsgálja az információt. A Bizottság szükség esetén információt kér az érintett tagállamtól. A 13. cikk (1) bekezdése szerint a vizsgálatot szükség esetén a 6. és 7. cikkben szabályozott hivatalos vizsgálati eljárás kezdeményezése követi.
13. Ha a Bizottság e körülmények között elutasító határozatot hoz, a 14. cikk alapján fel kell szólítania a tagállamot a támogatás visszavételére, kivéve ha a visszakövetelés ellentétes a közösségi jog valamelyik általános elvével.
A nemzeti eljárás és az előzmények
14. Ausztria 1996. június 1‑jei hatállyal egyidejűleg bevezette (i) a villamosenergia és a földgáz értékesítésének és fogyasztásának adóztatását, valamint (ii) egy olyan eljárást, amellyel a fogyasztó vállalkozások visszaigényelhették az adójuknak a nettó termelési értékük 0,35%‑át meghaladó részét. A visszaigénylés jogát azonban azokra a vállalkozásokra korlátozták, amelyek fő tevékenysége materiális javak előállítása volt.(6) Erre a szabályozásra az „eredeti rendszer” kifejezéssel fogok hivatkozni.
15. Az osztrák hatóságok az eredeti rendszert nem tekintették állami támogatásnak, ezért azt nem jelentették be a Bizottságnak az EK 88. cikk (3) bekezdésének megfelelően.
16. 1999. március 10‑én az osztrák Verfassungsgerichtshof (alkotmánybíróság), amelynek több, elsősorban szolgáltató vállalkozás által igényelt visszatérítés elutasításának jogszerűségéről kellett döntenie, két kérdést terjesztett a Bíróság elé, azt kérdezvén, hogy az eredeti rendszer állami támogatásnak minősül‑e.
17. 2001. november 8‑án a Bíróság ítéletet hozott az ügyben, amelyben alapvetően azt mondta ki, hogy az energiaadó‑visszatérítés előírása nem minősül állami támogatásnak, ha az minden vállalkozásra vonatkozik, azonban annak minősül, ha csak a fő tevékenységként materiális javakat előállító vállalkozásokra vonatkozik.(7)
18. Ez az ítélet számos következménnyel járt.
19. Először is 2001. december 13‑án a Verfassungsgerichtshof megsemmisítette az 1996‑tól 2001‑ig terjedő időszakra vonatkozó, több fél által előterjesztett visszaigénylést elutasító határozatokat, köztük a jelen eljárás első két felpereséét abban az eljárásban, amely a jelen előzetes döntéshozatali eljárás alapjául szolgál. A Verfassungsgerichtshof a Bíróság Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítéletéből arra következtetett, hogy megengedhető a termelő vállalkozásoknak visszatérítést juttatni, de nem lehet azokat más vállalkozásoktól megtagadni az őket kizáró rendelkezés alapján, amely utóbbi rendelkezést mellőzni kell, lévén azon rendszer alapeleme, amelynek végrehajtása az EK 88. cikk (3) bekezdése szerint – a bejelentés elmulasztása miatt – tilos.
20. Másodszor a hivatalos megkeresésre adott 2002. január 15‑i és március 1‑jei válaszlevelében Ausztria tájékoztatta a Bizottságot az eredeti rendszer részleteiről. A Bizottság, vizsgálatát követően, 2002. május 22‑én határozatot fogadott el (a továbbiakban: 2002‑es határozat)(8) . Kifejtette, hogy a rendszer egyértelműen szelektív, és ily módon támogatásnak minősül, mert csak termelő vállalkozásokra vonatkozik;(9) a Bizottság ezért kifejezetten eltekintett annak vizsgálatától, hogy a rendszer a 0,35%‑os küszöbérték miatt is szelektívnek minősül‑e. A Bizottság vizsgálta továbbá a támogatás tartalmát az állami környezetvédelmi támogatásokhoz meghatározott, 1994‑es közösségi keretrendszer fényében,(10) és kiemelte, hogy az eredeti rendszer összeegyeztethető a hivatkozott keretrendszer 3.4. pontjával,(11) amely szerint megengedhetőek az új környezetvédelmi adókkal kapcsolatos átmeneti mentességek, ha a versenyképesség terén jelentkező hátrányok kiegyenlítése szükséges, különösen nemzetközi szinten. A Bizottság ezért – miközben „helytelenítette”, hogy a támogatás nyújtása az EK 88. cikk (3) bekezdését sértette – az eredeti rendszert összeegyeztethetőnek találta az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontjával. Az értékelésben kifejezetten kimondták, hogy az a 1996. június 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakra vonatkozik.
21. Harmadszor, 2002. október 8‑án, azonban 2002. január 1‑jei hatállyal az osztrák hatóságok úgy módosították az eredeti rendszert, hogy törölték belőle a visszaigénylésre jogosultak körét a termelő vállalkozásokra korlátozó feltételt (a továbbiakban: módosított rendszer)(12) . A módosítást bejelentették a Bizottságnak, amely 2003. április 30‑án tájékoztatta Ausztriát a vizsgálati eljárást megindító döntéséről.
22. A jelen előzetes döntéshozatali eljárás alapjául szolgáló ügyek felperesei valamennyien olyan vállalkozások, amelyek fő tevékenysége szolgáltatások nyújtása.
23. Az első kettő, a Transalpine Ölleitung in Österreich GmbH (a továbbiakban: TAL) és a Planai‑Hochwurzen‑Bahnen GmbH (a továbbiakban: Planai) felek voltak a Verfassungsgerichtshof előtti korábbi eljárásokban. Az általuk az 1996. és 1998., valamint az 1996. és 1997. közötti időszakra vonatkozóan igényelt energiaadó‑visszatérítések ügyében hozott elutasító határozatokat e bíróság 2001. december 13‑i ítéletével megsemmisítette. Ezt követően új, visszatérítés iránti kérelmeket terjesztettek elő az illetékes adóhatóságokhoz, azonban ezeket a 2002‑es határozat alapján elutasították. Az adóhatóságok lényegében úgy ítélték meg, hogy ez a határozat visszaható hatállyal és kötelező erővel módosította a Verfassungsgerichtshof ítéletét megalapozó jogi helyzetet, ezért az az adott összefüggésben többé nem releváns.
24. A harmadik felperes, a Gerlitzen‑Kanzelbahn‑Touristik GmbH & Co. KG (a továbbiakban: Gerlitzen) 2002. szeptemberében igényelt visszatérítést az 1999. és 2001. közötti évek vonatkozásában; az ő kérelmét is hasonlóképpen elutasították.
25. A Planai és a Gerlitzen az elutasító határozatokat megtámadta a Verfassungsgerichtshof előtt, amely úgy ítélte meg, hogy már nem állapítható meg nyilvánvaló jogellenesség fennállása, de a felperesek kérelmére a Verwaltungsgerichtshof elé utalta az ügyeket.(13) A TAL a maga részéről közvetlenül a Verwaltungsgerichtshofhoz fordult, amely 2004. augusztus 12‑én előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) Abban az esetben is megakadályozza‑e az EK 88. cikk (3) bekezdése szerinti végrehajtási tilalom azon belső jogi rendelkezés alkalmazhatóságát, amely kizárja az energiaadó‑visszatérítésből azokat a vállalkozásokat, amelyek bizonyítottan főként nem materiális javakat állítanak elő, és amely rendelkezés emiatt az EK 87. cikk szerinti állami támogatásnak minősül, ám azt a rendelkezés belső hatálybalépését megelőzően nem jelentették be a Bizottságnak, ha a Bizottság az EK 87. cikk (3) bekezdése alapján megállapította a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét valamely múltbeli időszakra vonatkozóan, és a visszatérítés iránti kérelem az erre az időszakra fizetendő adókra vonatkozik?
2) Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
Hasonló esetben olyan körülmények között is megköveteli‑e a visszatérítést a végrehajtási tilalom, hogy a szolgáltató vállalkozások a bizottsági határozat meghozatala után az ezt megelőző elszámolási időszakra vonatkozóan nyújtották be kérelmeiket?”
26. Időközben azonban a Bizottság 2004. március 9‑én újabb határozatot hozott a módosított rendszer összeegyeztethetőségével kapcsolatban, a 2002. és a 2003. évek vonatkozásában (a továbbiakban: 2004‑es határozat)(14) .
27. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a rendszer szelektív volt, így támogatást keletkeztetett, mert bár elméletileg a nettó termelési érték 0,35%‑os küszöbértékét elérő minden vállalkozásra alkalmazható volt, az gyakorlatilag a nagy energiafogyasztókra volt szabva; és nem felelt meg az energiaadó belső logikájának sem.(15)
28. A Bizottság a támogatást az állami környezetvédelmi támogatásokhoz meghatározott 2001‑es közösségi keretrendszer(16), különösen annak 45. és 46.(17), valamint 51‑53. pontja(18) fényében értékelte, és úgy ítélte meg, hogy a támogatás nem felelt meg a keretrendszernek. Nem bizonyították, hogy az adó észlelhető pozitív hatást gyakorolna a környezetvédelem szempontjából, sem azt, hogy a visszatérítés a gazdasági feltételek oly jelentős mértékű változása miatt vált szükségessé, amely az érintett vállalkozások számára különösen nehéz versenyhelyzetet eredményezett; az adót nem emelték jelentős mértékben; a visszatérítést nem korlátozták a többletkiadások 50%‑ában, és az nem is volt degresszív; végül pedig az sem volt bizonyított, hogy az adó jelentős hányadát a vállalkozások fizették volna.(19)
29. A Bizottság ily módon megállapította, hogy a módosított rendszer a közös piaccal összeegyeztethetetlen, és felszólította Ausztriát annak megszüntetésére.
30. Mindazonáltal a 659/1999 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése alapján nem rendelte el a támogatás visszavételét, amennyiben a visszavétel sértheti a jogos bizalmat. Különösen kimondta, hogy „elképzelhető, hogy az Adria‑Wien ügyben […] hozott ítéletben a Bíróság által […] adott válasz megfogalmazásából egyes kedvezményezettek jóhiszeműen abból indulhattak ki, hogy amennyiben a kedvezményt a materiális javak előállításától eltérő más ágazatra is kiterjesztik, akkor a nemzeti bíróság által vizsgált, vitatott nemzeti intézkedések szelektivitása megszűnik, így azok már nem képeznek állami támogatást”(20) .
31. Írásbeli és szóbeli észrevételeikben a TAL, a Planai, Ausztria és a Bizottság nem csak a kérdéseket vitatták meg, azoknak a nemzeti bíróság által előterjesztett formájában (vagy ahogy azokat a felek szerint elő kellett volna terjeszteni), hanem a Bizottság 2004‑es határozatának a módosított rendszerrel kapcsolatos jelentőségét is.
Értékelés
32. Nagy vonalakban látható, hogy a jelen ügyben kifejezetten felmerült kérdések bizonyos mértékben egyéb, alapvető kérdésektől függnek.
33. Számomra fontosnak tűnik annak az alapkérdésnek az átgondolása, amelyre a Verwaltungsgerichtshof az előtte folyamatban lévő eljárások kapcsán választ vár: a közösségi jog szerint milyen mértékben megengedett, illetve kötelező mellőzni az olyan nemzeti rendelkezés alkalmazását, amely a visszatérítésre való jogosultságot a termelő vállalkozásokra korlátozza?
34. Javasolom a kérdés több lépésben történő vizsgálatát.
A 2002‑es határozat előtti helyzet
35. Első lépésként azt kell figyelembe venni, hogy mi volt a helyzet az eredeti rendszer bevezetése és a 2002‑es határozat elfogadása közötti időszakban.
36. Az eredeti rendszer alapján történt visszatérítések ezen időszak teljes tartama alatt be nem jelentett támogatásnak minősültek.
37. Ebből következően az osztrák hatóságok nem hajthatták volna végre a támogatást, figyelemmel az EK 88. cikk (3) bekezdésére.
38. E kötelezettségüknek azonban nem tettek eleget, abban a hiszemben, hogy általános intézkedésről van szó.
39. Amikor a Bíróság Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítélete megállapította, hogy a visszatérítés szelektív, és ily módon támogatásnak minősül, az osztrák hatóságoknak a rájuk vonatkozó rendes eljárás követelménye szerint vissza kellett volna követelniük azt.
40. Ezt nem tették meg, de több eljárás indult az osztrák bíróságok előtt azt megelőzően, hogy a Bizottság megvizsgálta volna a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét.
41. E körülmények között, mint arra a Bíróság az Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben emlékeztetett,(21) a nemzeti bíróságok – a tervezett támogatási intézkedés végrehajtásának az EK 88. cikk (3) bekezdésében előírt tilalmának közvetlen hatálya révén – részesei az állami támogatásokat ellenőrző rendszernek. A jogalanyok számára a nemzeti bíróságoknak kell biztosítaniuk azt, hogy megállapítsanak a nemzeti joguknak megfelelően valamennyi jogkövetkezményt mind a szóban forgó támogatási intézkedések végrehajtásáról szóló jogi aktusok érvényességét, mind az e rendelkezés vagy az esetleges ideiglenes intézkedések megsértésével nyújtott pénzügyi támogatások visszatérítését illetően.
42. Vagy miként a Bíróság azt nemrégiben a Streekgewest Westelijk Noord‑Brabant ügyben hozott ítéletében kifejtette:(22)
„A nemzeti bíróságok feladata a jogalanyok jogainak védelme akkor, amikor a nemzeti hatóságok a támogatások végrehajtási tilalmát megszegik. Az arra jogosult által hivatkozott és a nemzeti bíróságok által megállapított ilyen jogsértés esetén a nemzeti bíróságok kötelesek a nemzeti joguknak megfelelően minden jogkövetkezményt alkalmazni.”
43. Ezek a megállapítások azon az egyértelmű helyzeten alapulnak, hogy az EK 88. cikk (3) bekezdésének utolsó mondata „a cikkben megalapított ellenőrzési rendszer garanciája, amely pedig létfontosságú a közös piac működésének biztosításához”(23) .
44. Így a 2002‑es határozat elfogadását megelőző időszakban az osztrák bíróságokra hárult az érintettek jogainak védelme, egyrészt azáltal, hogy minden megfelelő következtetést levonnak abból a tényből, hogy az eredeti rendszer végrehajtása az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével történt, másrészt azáltal, hogy a nemzeti jog szerint ebből következő valamennyi intézkedést megtesznek.
45. A jelen ügyben azonban az a kérdés, hogy ezeknek a bíróságoknak hogyan kell eljárniuk most, és ebben az összefüggésben azt is meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság 2002‑es és 2004‑es határozatainak milyen hatásai lehettek.
A 2002‑es határozat hatása
46. A következő kérdés tehát az, amint azt az osztrák adóhatóságok is láthatólag hiszik, hogy a Bizottságnak az eredeti rendszert az 1996. június 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakra vonatkozóan az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító 2002‑es határozata megváltoztatta‑e a jogi helyzetet arra tekintettel, hogy a rendszer végrehajtása az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével történt.
47. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a válasznak egyértelműen nemlegesnek kell lennie.
48. Amikor a Bizottság be nem jelentett állami támogatásról szerez tudomást, meg kell vizsgálnia a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét, és nem nyilváníthatja azt kizárólag azon az alapon összeegyeztethetetlennek, hogy a tagállam a bejelentési kötelezettségét nem teljesítette.(24)
49. A Bizottság által e körülmények között hozott döntés azonban „nem eredményezi az e rendelkezésben rögzített tilalom megszegésével, és ezért érvénytelen végrehajtási intézkedések utólagos legalizálását, mivel ellenkező esetben csorbulna [az EK 88. cikk (3) bekezdése] utolsó mondatának közvetlen hatálya, és sérülnének a jogalanyok érdekei, amelyek megóvása a nemzeti bíróságok feladata. Minden más értelmezés támogatná azt, hogy az érintett tagállam figyelmen kívül hagyja az említett rendelkezést, és meggátolná a rendelkezés hatékony érvényesülését”(25) .
50. Ha valamely, a közös piaccal akár összeegyeztethető, akár összeegyeztethetetlen támogatási terv keretében az a körülmény, hogy nem tartják be az EK 88. cikk (3) bekezdését, nem járna több kockázattal és joghátránnyal, mint e rendelkezés betartása, akkor az sokkal kevésbé ösztönözne arra, hogy a tagállamok bejelentsék a támogatást, és megvárják az összeegyeztethetőségről szóló határozatot, és következésképpen csökkenne a bizottsági ellenőrzés terjedelme is.
51. Az állami támogatásokra vonatkozó szabályok Szerződésen belüli rendszeréből levonható szükségszerű következtetést nézetem szerint nem kérdőjelezi meg az Elsőfokú Bíróság által az RJB Mining ügyben hozott ítéletben(26) tett azon megállapítás, amely szerint a Bizottság utólagos értékelési kötelezettsége szükségszerűen azt jelenti, hogy a Bizottság jogosult az engedély megadása előtt kifizetett támogatás utólagos jóváhagyására. Bár a megállapítás a jelenleg az EK 88. cikk (3) bekezdésében szabályozott helyzetre utalt, ezt csak szemléltetés céljából tette, mivel az Elsőfokú Bíróság által eldöntendő kérdés az ESZAK‑Szerződés különböző szabályaira és a szénipari támogatásoknak az ESZAK‑Szerződés alapján elfogadott rendszerére vonatkozott. Véleményem szerint ez nem kerekedhet felül a Bíróság egyértelmű jogi megállapításain, amelyek az EK 88. cikk (3) bekezdésében foglalt tilalom tényleges érvényesülésének szükségszerű következményei.
52. Mindazonáltal kérdéses lehet, hogy a Bizottságnak a be nem jelentett támogatás összeegyeztethetőségével kapcsolatos határozathozatali kötelezettsége milyen célt szolgál, ha ez a határozat nem orvosolhatja a bejelentés elmaradásából következő kezdeti jogellenességet.
53. Először is, ha a támogatás folyamatos jellegű, a határozat teljes körű hatállyal bír a jövőre nézve, bármi is legyen annak tartalma. A jelen ügyben, ha az osztrák hatóságok nem módosították volna a rendszert 2002. január 1‑jétől, a Bizottságnak a 2001. december 31‑ig terjedő időszakra vonatkozó megállapításai vélhetően a következő időszakra is érvényesek lehettek volna, ami a 2004‑es határozat fényében meglehetősen ironikus feltételezés.
54. Másodszor, a Bizottságnak egy meghatározott típusú támogatással kapcsolatos értékelése, még ha az adott támogatást már nem is folyósítják, segítséget nyújt a tagállamoknak annak meghatározásában, hogy a jövőben tervezett, azonos típusú támogatás megengedett‑e.
55. Harmadszor, az eljárási következmények a Bizottság határozatának eredményeképpen még mindig változhatnak, még az elfogadást megelőző időszak tekintetében is. Ha a támogatási intézkedés végrehajtása az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével történt, a nemzeti bíróságoknak kell e jogellenes helyzetből levonni a megfelelő következtetéseket, ahogy fent kifejtésre került. Hogy melyek lehetnek e következtetések, azt az alábbiakban részletesen fogom vizsgálni.(27) Valamennyi szóba jöhető választási lehetőség azonban kizárólag a támogatás visszakövetelésére korlátozódik, ha a Bizottság végső határozatában ezt írja elő.(28)
56. Ezért nincs ok azt feltételezni, hogy a jelen ügyben a Bizottság 2002‑es határozata, amely a vitatott támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánította, és így nem írta elő annak visszakövetelését, érintette volna az osztrák bíróságok arra vonatkozó jogait vagy kötelezettségeit, hogy vonják le a megfelelő következtetéseket abból, hogy az eredeti rendszernek a határozatot megelőző végrehajtása az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével történt.
A 2004‑es határozat hatásai
57. Az eljárások során az a kérdés is vita tárgyát képezte, hogy a Bizottságnak a módosított rendszert a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító 2004‑es határozatának van‑e valamilyen hatása az eredeti rendszert a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító 2002‑es határozatának érvényességére, tekintettel arra, hogy a Bizottság második értékelését megalapozó szempontok látszólag nem különböznek lényegesen a rendszer két változata szerint.
58. Véleményem szerint ilyen hatás nincs.
59. A 2002‑es határozat elfogadásának alapja az állami környezetvédelmi támogatásokhoz meghatározott 1994‑es keretrendszer volt, míg a 2004‑es határozat a 2001‑es keretrendszeren alapult.(29) Az utóbbi elfogadásának egyik kiemelt célja volt az egyre gyakoribb és egyre változatosabb, különösen adókedvezmények és adómentességek formájában nyújtott energiaszektorbeli támogatások figyelembevétele.(30) A két keretrendszer tartalmilag jelentősen különbözik egymástól. Különösen szembetűnő, hogy az 1994‑es keretrendszer támogatásokra vonatkozó szakasza három bekezdésből áll, amelyek a Hivatalos Lapban
kevesebb mint fél oldalt foglalnak el, míg a 2001‑es keretrendszer vonatkozó szakasza a 42‑67. pontig terjed, ami a Hivatalos Lapban
mintegy három és fél oldalt jelentett. Azok a szempontok, amelyeken a Bizottság a 2004‑es határozatának összeegyeztethetetlenségre vonatkozó megállapításai alapultak, nagyrészt hiányoznak az 1994‑es keretrendszerből. E körülmények között számomra nem tűnik lehetségesnek annak feltételezése, hogy a 2004‑es határozatban tett értékelés bármilyen kételyt vetne fel a 2002‑es határozatban foglalttal kapcsolatban.
60. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a 2004‑es határozat megállapításainak ne lenne jelentőségük az 1996. és 2001. közötti időszak értékelésével kapcsolatban, és ne kellene őket figyelembe venni, még ha olyan szempontokra vonatkoznak is, amelyek az eredeti és a módosított rendszer között nem változtak. Különösen, mivel véleményem szerint fontos lehet az a megállapítás, amely szerint a rendszer a nettó termelési érték 0,35%‑ának megfelelő küszöbérték miatt is szelektív volt.(31)
Megfelelő következtetések
61. A nemzeti bíróságok által levonandó megfelelő következtetéseket fő szabály szerint nem a közösségi jog határozza meg, hanem azok a nemzeti jog által biztosított jogorvoslatoktól függnek.(32)
62. A megfelelő eljárás függhet a támogatás természetétől, aszerint hogy az például állami támogatás vagy valamely közteher alóli mentesség formáját ölti. Részben függhet a nemzeti eljárási követelményektől is, valamint az adott esetben ténylegesen kért jogorvoslat típusától is. Továbbá, ha következetes eredmény elérése a cél, valamely jogorvoslatnak egy adott esetben történő biztosítása valószínűsíthetően kizárja más típusú jogorvoslat más eljárásban történő jövőbeli igénybevételét.
63. Azonban lehetőség szerint bármely megtett intézkedésnek a következő célok elérését kell szolgálnia: a jogsértően nyújtott támogatás vagy legalább a következményeinek a megszüntetése, az EK 88. cikk (3) bekezdése tényleges érvényesülésének biztosítása és az érintett harmadik személyek jogainak védelme.
64. Ily módon olyan szelektív adóvisszatérítés esetén, mint a jelen ügyben érintett, nyilvánvalóan felmerülhet a visszatérítést létrehozó teljes intézkedés vagy intézkedésrendszer mellőzésének a lehetősége, amely vélhetően a már kifizetett visszatérítések visszafizetését, így a támogatás visszavételét eredményezné.
65. Ebben a tekintetben nem osztom a Bizottság azon álláspontját, amely szerint a 2002‑es határozat után a támogatást már nem kellett visszakövetelni. Ez az álláspont nem felel meg az EK 88. cikk (3) bekezdésének tényleges érvényesülésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatnak, különösen a fent hivatkozott Van Calster és társai egyesített ügyekben hozott ítéletben tett megállapításoknak, mint azt a fentiekben kifejtettem.(33)
66. További lehetőség lenne kártérítést megítélni azoknak, akik a hatályos szabályok alapján nem voltak jogosultak a visszatérítésre.
67. A jelen ügyben vizsgált jogorvoslat típusa szerint azon rendelkezések mellőzését jelenti, amelyek az energiaadó‑visszatérítést szelektívvé teszik, ezáltal más gazdasági szereplők számára is lehetővé téve a visszaigénylést.
68. Ezen intézkedés indoka egyértelműen az, hogy – amint az az Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítéletben is kimondásra került – a visszatérítés nem minősül állami támogatásnak, ha a nemzeti területen minden vállalkozásra vonatkozik. A szelektivitás feltételének megszüntetésével és a visszatérítés minden vállalkozás számára való biztosításával az osztrák bíróságok célja a támogatásminősítés megszüntetése.
69. Ezen eljárással szemben azonban két kifogás merül fel.
70. Először is úgy tűnik, hogy az osztrák bíróságok csak azon jogszabályok mellőzését határozták el, amelyek a visszaigénylés jogát a termelő vállalkozásokra korlátozzák, holott egy további rendelkezés – más okból – szintén szelektívvé teszi a visszatérítést: ez pedig a nettó termelési érték 0,35%‑ának megfelelő küszöbérték.
71. Ha a bíróságok nem határozzák el az utóbbi rendelkezés mellőzését is, ennek oka pusztán az lehet, hogy nem terjesztettek eléjük erre irányuló kérelmet. Annak is lehet jelentősége, hogy a 0,35%‑os küszöbérték hatását sem a Bíróság nem vizsgálta az Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben, sem a Bizottság a 2002‑es határozatban.
72. Mégis valószínűnek tűnik, hogy az eredeti rendszer ebből a szempontból is szelektív volt. A Bizottság 2004‑es határozata meggyőző indokolást tartalmaz a módosított rendszerben alkalmazott 0,35%‑os küszöbérték szelektív természetével kapcsolatban, és a határozatban, illetve az ítélkezési gyakorlatban sem utal semmi arra, hogy az eredeti rendszer és a módosított rendszer között olyan különbségek lennének, hogy ezen az alapon csak az utóbbi rendszer lenne szelektív.
73. Ily módon, amint arra a Bizottság rámutat, ha a visszatérítést (a termelő vállalkozásokon felül) csak olyan szolgáltató vállalkozásoknak nyújtanák, amelyeket a 0,35%‑os küszöbérték nem zár ki, az pusztán növelné a támogatás kedvezményezettjeinek körét. Ez azonban nem mentesítené a támogatást az ilyen hatásoktól, mivel az egyik szelektivitási szempont fennmaradna.
74. A nemzeti bíróságoknak ezért ügyelniük kell annak biztosítására, hogy az általuk elrendelt bármilyen jogorvoslati intézkedések ténylegesen meg is szüntessék az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével nyújtott támogatás következményeit,(34) és ne egyszerűen csak kiterjesszék a támogatást egy szélesebb – azonban szintén korlátozott – kedvezményezetti körre.
75. Másodszor egy általánosabb kifogás is felhozható. A Bizottság hivatkozik a Bíróság Banks‑ügyben hozott ítéletében(35) tett megállapítására a tekintetben, hogy ha a közteher alóli mentesség formájában nyújtott támogatást lehetetlen visszakövetelni, ez nem vezethet ahhoz, hogy más vállalkozások visszamenőleg mentesülnek az adott teher alól: „valamely adó alanyai ugyanis nem hivatkozhatnak arra, hogy állami támogatásnak minősül az olyan mentesség, amelyben más személyek részesülnek, annak érdekében, hogy kivonják magukat az említett adó megfizetése alól”. A Bizottság ezen álláspontja alátámasztására hivatkozik az EKW és Wein & Co. ügyben, az Idéal Tourisme ügyben és a Sea‑Land Service és Nedlloyd Lijnen egyesített ügyekben hozott ítéletekre(36) is, és azt a következtetést vonja le, hogy a közösségi jog szerint nem jelenthet megfelelő megoldást az, ha minden vállalkozást feljogosítanak a visszaigénylésre.
76. Számomra több okból is kétségesnek tűnik, hogy az az elv, amely szerint a nemzeti bíróságoknak a be nem jelentett támogatások visszakövetelését bármilyen későbbi engedélyezésre tekintet nélkül biztosítaniuk kell, igazolhatja‑e azt, hogy más vállalkozások számára is lehetővé tegyék, hogy ugyanannak a támogatásnak a kedvezményeire tartsanak igényt.
77. Először is az EK 88. cikk (3) bekezdésének utolsó mondata meghatározza, hogy alapvetően mi a negatív – vagy standstill – kötelezettség. A cél annak biztosítása, hogy semmiféle támogatásnyújtás ne történjék meg addig, amíg a Bizottság azt nem ítélte a közös piaccal összeegyeztethetőnek, és nem pedig annak megkövetelése a nemzeti hatóságoktól és bíróságoktól, hogy azokat a jellemzőket megszüntessék, amelyek miatt megítélésük szerint valamely intézkedés támogatásnak minősül.
78. Másodszor: a jogsértő (vagyis be nem jelentett) támogatás esetében a Bizottságra ruházott jogköröket a 659/1999 rendelet 14. cikke a visszakövetelés előírására korlátozza. Ily módon a rendelet ilyen esetekben kifejezetten kizárja az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti lehetőséget, hogy a támogatás módosítását követeljék a tagállamtól, és azt lehet gondolni, hogy az EK 88. cikk rendszere már hallgatólagosan kizárta azt. Furcsa lenne, ha a nemzeti bíróságok jogkörei az EK 88. cikk (3) bekezdésének alapvetően megelőző jellegű összefüggésében meghaladnák a tartalmi értékelést követően a Bizottságot megillető jogköröket.
79. Harmadszor: az EK 87. és EK 88. cikk célja a tagállamok közötti kereskedelemre kiható versenytorzulások megelőzése. Ha a kedvezményezettek körét valamely tagállam valamennyi vállalkozására kiterjesztik, ez nem szünteti meg az ilyen torzulást, hanem éppen ellenkezőleg, szélesíti annak körét.
80. Negyedszer: még ha az ilyen kiterjesztés egyébként igazolható is lenne, nem a bírósági út tűnik legalkalmasabbnak a cél tényleges elérésére. Könnyen előfordulhat, hogy nem az összes lehetséges „kiterjesztés révén kedvezményezett” fog jogi vagy közigazgatási jogorvoslatot igénybe venni, vagy nem fogja mindnyájukat érinteni az adott összefüggésben tett bármely intézkedés. Mint az ugyanis az alábbi fejtegetésből(37) látható lesz, nehezen lehet meghatározni, kinek is lehet kereshetőségi joga. Ha ilyen kiterjesztés volna a cél, úgy perindítás helyett inkább a jogalkotás tűnne megfelelő megoldásnak.
81. Ötödször: az EK 88. cikk (3) bekezdése által szabályozott bejelentési és standstill kötelezettségből, valamint a 659/1999 rendelet 14. cikke által előírt visszakövetelési kötelezettségből együttesen az következik, hogy az ilyen visszakövetelés veszélye annak ellenőrzésére ösztönzi a kedvezményezett vállalkozásokat, hogy az általuk kapott támogatás Bizottsághoz való bejelentése megtörtént. Ha legfeljebb attól tarthatnak, hogy a saját tagállamukbeli versenytársaik szintén részesülhetnek a támogatásban, ez az ösztönzés és azzal együtt a támogatások nyomon követésének rendszere gyengülne.
82. Hatodszor: míg emiatt ésszerűnek tűnhet, hogy a be nem jelentett támogatás visszakövetelését annak megállapítása esetén is el kell rendelni, hogy a támogatás jelenlegi formájában összeegyeztethető, nehezen belátható az, hogy milyen célt szolgálna a támogatás kiterjesztése, akár ilyen körülmények között, akár az összeegyeztethetőséggel kapcsolatos határozat meghozataláig tartó időszakban.
83. Végül, bár meglehetősen eltérő szinten, de a jelen ügyben gyakorlati megfontolás lehet az is, hogy a visszatérítés minden ausztriai vállalkozásra történő kiterjesztése valószínűleg jelentős következményekkel járna az energiaadók rendszerére és talán még az állami pénzügyekre is, így emiatt más jogorvoslatok megfelelőbbnek bizonyulhatnak.
84. Természetesen más érvek is felhozhatók azzal szemben, hogy a nemzeti bíróságok szerepe ebben az esetben a nyújtott támogatás visszakövetelésének elrendelésére korlátozódjék, ahelyett hogy a visszaigénylést más vállalkozások számára is elérhetővé tennék.
85. Először is a Bíróság által a nemzeti bíróságoknak az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértése esetén játszott szerepével kapcsolatban tett megállapítások alapján azt lehet gondolni, hogy a biztosítandó jogorvoslatok a nemzeti jog által meghatározott jogorvoslatok; mivel ezeknek a bíróságoknak „minden megfelelő intézkedést” meg kell tenniük, feltételezhető, hogy a Bíróság ezen azt is értette, hogy ezen intézkedések nem korlátozódhatnak egyetlen típusra. Azonban az intézkedéseknek megfelelőnek kell lenniük; és a fenti okokból kifolyólag a visszatérítés kiterjesztése nem tűnik az EK 88. cikk (3) bekezdése szerinti, megfelelő jogorvoslatnak.
86. Másodszor: bizonyos körülmények esetén – például ha a támogatás tényleges visszakövetelése nem lehetséges – a legmegfelelőbb intézkedés vélhetően kártérítés megítélése a támogatás által hátrányosan érintett versenytárs javára, és gazdasági szempontból nehéznek tűnhet különbséget tenni e kártérítés és a támogatásra való jogosultság kiterjesztése között. Mégis van azonban gazdasági különbség, mivel nem valószínű, hogy az összes felmerült kár orvoslását célzó kártérítés összege egyenlő volna a meg nem kapott visszatérítés összegével, és a két jogorvoslat nyilvánvalóan különböző jogi szempontból: a kártérítésnek nincs köze az EK 88. cikk (3) bekezdésének közvetlen hatályához.
87. Harmadszor: a jelen ügyben – jóllehet hallgatólagosan – az Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítélet igazolhatja a Verfassungsgerichtshof által követett eljárást, amelyről a Bíróság teljes tudomással bírt. Mindenképpen úgy tűnik, hogy ez nemcsak az alapeljárások felperesei által levont és az ő eljárásukat megalapozó következtetés volt (és hasonló helyzetben kétségtelenül mások is így jártak volna el), de ez volt a helyzet a Verfassungsgerichtshof és a Verwaltungsgerichtshof esetében is. Ezzel együtt nehéz ebből bármilyen következtetésre jutni, mivel a kérdés az Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben fel sem merült.
88. Ennek megfelelően a be nem jelentett támogatás kedvezményezetti körének bírósági jogorvoslat útján történő kiterjesztésének kizárására vonatkozó indokokat jelentősen meggyőzőbbnek vélem azoknál, amelyek megengedik az ilyen kiterjesztést. Az utóbbi megoldás idegennek tűnik az állami támogatásokra vonatkozó közösségi jogszabályok rendszerétől, különösen az annak biztosítására irányuló alapvető céloktól, hogy ne nyújtsanak addig támogatást, amíg nem nyilvánították azt a közös piaccal összeegyeztethetőnek, és egyáltalán ne nyújtsanak támogatást, ha az a tagállamok közötti kereskedelem területén a verseny torzulásához vezethet.
89. E kérdéssel kapcsolatban ezért az a véleményem, hogy az eredeti rendszer által lefedett időszak tekintetében az osztrák bíróságok továbbra is kötelesek a megfelelő esetekben olyan jogorvoslatot biztosítani, amellyel megvalósítható az a cél, hogy az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével végrehajtott támogatási intézkedést vagy legalább e támogatás következményeit megszüntessék; továbbá hogy a Bizottság 2002‑es vagy 2004‑es határozata nincs hatással sem az e vonatkozásban fennálló kötelezettségeik terjedelmére, sem az általuk biztosítható jogorvoslatok körére. A jogorvoslatok körébe azonban nem tartozik bele az, hogy az eredeti rendszerből kizárt vállalkozások visszatérítést igényelhetnének.
90. Másrészről, ha a Bíróság egy ilyen jogorvoslatot megengedhetőnek ítélne, annak nemcsak a 0,35%‑os küszöbérték alapján jogosultnak minősülők számára, hanem minden érintett gazdasági szereplő számára hozzáférhetőnek kell lennie. Sőt döntésük meghozatalakor a nemzeti bíróságoknak figyelembe kell venniük e megoldás valószínű, gazdaságilag igencsak jelentős következményeit.
A visszatérítés igénylésével kapcsolatos kereshetőségi jog
91. Azt minden esetben vizsgálni kell, hogy mely felek lehetnek jogosultak jogaik védelme érdekében eljárást indítani.
92. Az osztrák kormány és a Bizottság arra hivatkozik, hogy az alapeljárások felpereseit és más hasonló kérelmezőket a termelő vállalkozásoknak nyújtott visszatérítések nem érintik, és közösségi jog által biztosított jogok megsértésére nem került sor. Szolgáltató vállalkozásokként nem voltak versenyhelyzetben a visszatérítésben részesülő termelő vállalkozásokkal; nem kellett megfizetniük semmiféle olyan járulékot vagy hozzájárulást, amelyet kifejezetten a visszatérítések finanszírozása céljából vetettek ki;(38) és az általuk fizetett energiaadó önmagában nem ütközött a közösségi jogba.
93. E tekintetben fő szabály szerint a nemzeti jog feladata a kereshetőségi jog és az eljárás kezdeményezéséhez fűződő jogi érdek meghatározása; a közösségi jog csak azt követeli meg, hogy a nemzeti törvényhozás ne csorbítsa a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot.(39)
94. Ily módon a kereshetőségi jog kérdését, különösen amennyiben az a versenyhelyzet fennállásán alapul, – fő szabály szerint eseti alapon – a nemzeti bíróságoknak kell meghatározniuk.
95. Egyáltalán nem tűnik azonban számomra nyilvánvalónak az, hogy – miként Ausztria és a Bizottság érvel – a visszatérítés előnyeiből kizárt vállalkozások nem lehetnek versenyben az igénylésre jogosultakkal.
96. Az eredeti rendszerben az különbözteti meg a termelő vállalkozásokat a szolgáltatóktól, hogy előbbiek fő tevékenysége materiális javak előállítása. Ezért két olyan vállalkozás, amelyek ugyanazokat a termékeket állítják elő, és ugyanazokat a szolgáltatásokat nyújtják, tevékenységeik széles köre tekintetében közvetlen versenytársak lehetnek, a visszatérítésből azonban mégis fő tevékenységük alapján részesülnek vagy maradnak ki. Jelentősen gyakoribbak a részleges verseny egyéb esetei, és a torzulás még akkor is be fog következni, ha a visszatérítésre való jogosultságot nem az azon ágazaton belüli tevékenység határozza meg, amelyben a vállalkozások versenyben vannak. Mindenképpen lehetnek olyan területek, ahol bizonyos szolgáltatások helyettesíthetők, és így versenyben vannak bizonyos árukkal. És egyértelmű, hogy a 0,35%‑os küszöbérték által kizárt vállalkozások valószínűleg versenyben vannak más, ily módon ki nem zárt vállalkozásokkal. Továbbá mindaddig, amíg bizonyos kedvezményezettekkel a kedvezményből kizártak (akár részleges) versenyben vannak, ez utóbbiak (akár részleges) versenyben lesznek más, nem kedvezményezett vállalkozásokkal, és ezáltal minden gazdasági szereplőre kiterjedő „hullámeffektus” jön létre.
97. Ha megállapítható, hogy az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével nyújtott támogatás eredményeként valamely vállalkozás hátrányt szenvedett el egy másik vállalkozáshoz viszonyítva – márpedig minden esetben ez a helyzet, ha egyesek részesülnek a visszatérítésből, míg mások nem –, és ők ketten versenyben vannak egymással – amely helyzet általánosnak tekinthető az imént említett hullám‑effektusból kifolyólag –, úgy nézetem szerint az első vállalkozásnak a közösségi jog alapján olyan jogosultságokkal kell rendelkeznie, amelyeket a nemzeti bíróságoknak védeniük kell.
98. Ha ezekből a megfontolásokból az következik, hogy az adott állam területén minden vállalkozás jogosult a visszaigénylését elutasító határozat megtámadására, ez megfelel a fent kifejtett azon feltételnek, hogy a bíróságok a támogatás következményeinek megszüntetése helyett a visszatérítésre való jogosultság korlátozott kiterjesztésével ne csak a kedvezményezettek körét növeljék.
99. E következtetés jelentősége azonban attól függ, hogy a visszatérítésre jogosultak körét korlátozó rendelkezések eltörlése megengedett jogorvoslatnak minősül‑e; saját – fentiekben kifejtett – véleményem szerint nem minősül annak.
Határidők
100. A Verwaltungsgerichtshof második kérdésében azt veti fel, hogy az eredeti rendszerből kizárt vállalkozás által benyújtott visszaigénylést eltérően kell‑e kezelni attól függően, hogy azt a 2002‑es határozat előtt vagy után nyújtották be.
101. Ez a kérdés csak akkor merül fel, ha az EK 88. cikk (3) bekezdéséből az következik, hogy a visszatérítést az eredeti rendszerből kizártak számára biztosítani kell.
102. Azt mindenesetre egyértelművé tettem, hogy álláspontom szerint a 2002‑es határozatnak nincs hatása a nemzeti bíróságok jogaira és kötelezettségeire, és ily módon az előttük eljáró egyéni kérelmezők helyzetére, mégpedig azon időszakra vonatkozó kérelmek tekintetében, amíg a támogatást nem jelentették be, és nem hagyták végleg jóvá, és így az osztrák hatóságok nem hajthatták azt végre.
103. Bármilyen természetű eljárásról legyen is azonban szó, a megindításukra nyitva álló határidő kérdése a legkevésbé sem merülhet fel, különösen azért, mert mostanáig csaknem tíz év eltelt az energiaadók és a visszatérítések rendszerének bevezetése óta.
104. Megjegyzendő, hogy a rendszer természetét és az azzal kapcsolatban érvényesíthető jogokat illetően fennálló bizonytalanságot nagyban eloszlatta a Bíróság Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítélete és a Verfassungsgerichtshof azt követően, 2001. decemberében hozott ítéletei, amely bizonytalanság azonban ismét felmerült a Bizottság 2002‑es határozatának, valamint az osztrák adóhatóságok által a visszatérítésekkel kapcsolatban hozott elutasító határozatok második körének eredményeként.
105. Mi több, a 0,35%‑os küszöbérték szelektív természetét, amelyről feltehető lett volna, hogy azt a Bíróság kizárta az Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítéletében,(40) a Bizottság sem mondta ki a 2004‑es határozat előtt.
106. Ily módon sok kérelmező vagy lehetséges kérelmező jogai nem lesznek biztosak addig, amíg a Bíróság meg nem hozza előzetes döntését a jelen ügyben, és a Verwaltungsgerichtshof nem hoz az alapeljárásban ítéletet.
107. E körülmények között szükséges lehet megfontolni, hogy az imént felsorolt esetek közül egy vagy több miatt újból kell‑e kezdődnie az eljárások megindítására nyitva álló határidőknek. A TAL és a Planai ügyvédje által a tárgyaláson előadottakból ugyanis az tűnik valószínűnek, hogy az osztrák hatóságok a Verfassungsgerichtshof 2001‑es ítéleteit követően meghosszabbították a visszaigénylésre nyitva álló határidőt.
108. Ebben a kérdésben a nemzeti jognak megfelelő döntés meghozatala a nemzeti bíróságok feladata. Azt azonban szem előtt kell tartaniuk, hogy a nemzeti szabályok a közösségi jog által biztosított jogok gyakorlását nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé, és nem lehetnek kedvezőtlenebbek azoknál, mint amelyek hasonló kérelmekre a nemzeti jog alapján vonatkoznak.
Végkövetkeztetések
109. A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság az alábbiak szerint válaszolja meg a Verwaltungsgerichtshof által előterjesztett kérdéseket:
„Ha az adóvisszatérítést előíró nemzeti intézkedés azért szelektív, mert csak bizonyos vállalkozásokat juttat kedvezményhez, és ezért azt az EK 87. cikk szerinti támogatásnak kell minősíteni, továbbá ha ezt az intézkedést annak hatálybalépése előtt az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével nem jelentették be a Bizottságnak, a nemzeti bíróságok kötelesek olyan jogorvoslatot biztosítani, amely megszünteti a jogsértően nyújtott támogatást vagy legalább annak következményeit, és védi az érintett harmadik személyek jogait.
Azon időszak tekintetében, amelynek során a támogatási intézkedést jogsértően, az EK 88. cikk (3) bekezdésébe ütközően hajtották végre, sem a bíróságok vonatkozó kötelezettségeinek terjedelmét, sem az általuk nyújtható jogorvoslatot nem érinti az olyan későbbi bizottsági határozat, amely a támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítja.
A jogorvoslatok körébe azonban nem tartozik bele az, hogy az eredeti rendszerből kizárt vállalkozások is jogot kapjanak a visszaigénylésre.”
(1) .
(2)  –	A C‑143/99. sz., Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben 2001. november 8‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑8365. o.).
(3)  –	Mielőtt az Amszterdami Szerződés 1999. május 1‑jén hatályba lépett volna, tehát a jelen ügyben érintett időszak nagy részében, az EK 87. és 88. cikk az EK‑Szerződés 92. és 93. cikke volt. Az indítványban azonban végig az új számozást fogom használni; jóllehet történt néhány változás, amikor a 92. cikk 87. cikkre módosult, a két változat között a jelen ügyet érintő alapvető különbség nincs.
(4)  –	Az EK‑Szerződés 93. cikkének (3) bekezdéséhez hasonlóan, ez is szabályozott a jelen ügyben nem releváns, egyéb típusú támogatásokat is.
(5)  –	Az EK‑Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 1999. március 22‑i rendelet (HL 1999. L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.).
(6)  –	Némileg részletesebb magyarázatért lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott, Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítélet 3‑8. pontját és Mischo főtanácsnok indítványának 2‑7. pontját.
(7)  –	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítélet.
(8)  –	Az NN 165/2001. sz. állami támogatásról szóló, C(2002) 1890 végleges határozat – Ausztria.
(9)  –	A Bizottság azon feltételezése, hogy a támogatás kiterjedt az elsősorban mezőgazdasági, erdőgazdálkodási és halászati termelőkre, nem tűnik teljesen összhangban lévőnek az Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítéletben használt „materiális javak előállítása” [manufacture of goods] (franciául „fabrication de biens corporels”; az osztrák tövényhozásban „Herstellung von körperlichen Gütern”) kifejezéssel, de ez nem érinti a szolgáltató vállalkozások kizárásának tényét.
(10)  –	HL 1994. C 72., 3. o.
(11)  –	Nevezetesen a „Működési támogatás” című szakasz.
(12)  –	A 158/2002. sz. szövetségi törvény, BGBl. I‑1643. o.
(13)  –	A nemzeti eljárási helyzet leírására lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítélet 15. pontját.
(14)  –	A 2002. és 2003. években földgázra és villamos energiára nyújtott energiaadó‑visszatérítésre vonatkozóan Ausztria által alkalmazott támogatási programról szóló, 2004. március 9‑i bizottsági határozat (az értesítés a C(2004) 325. számú dokumentummal történt) (HL 2005. L 190., 13. o.).
(15)  –	A határozat 45‑55. pontja, különösen a 46. és 53. pont.
(16)  –	HL 2001. C 37., 3. o.
(17)  –	A „minden […] energiatakarékosságot előmozdító működési támogatásról” szóló részben.
(18)  –	A „minden […] adókedvezmény vagy mentesség formájában nyújtott működési támogatásról” szóló részben.
(19)  –	A határozat 56‑59. pontja, különösen az 57. és 58. pont.
(20)  –	A határozat 66. pontja.
(21)  –	A 26. és 27. pontban a C‑354/90. sz., Fédération Nationale du Commerce Extérieur des Produits Alimentaires és Syndicat National des Négociants et Transformateurs de Saumon („FNCE”) ügyben 1991. november 21‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑5505. o.) 12. pontját idézi.
(22)  –	A C‑174/02. sz. ügyben 2005. január 13‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑85. o.) 17. pontja.
(23)  –	A fent hivatkozott Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítélet 25. pontja.
(24)  –	Lásd pl. a C‑301/87. sz., Franciaország kontra Bizottság („Boussac”) ügyben 1990. február 14‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑307. o.) 21‑23. pontját, valamint a 21. lábjegyzetben hivatkozott, FNCE‑ügyben hozott ítélet 13. és 14. pontját.
(25)  –	Az FNCE‑ügyben hozott ítélet 16. pontja; a C‑261/01. és C‑262/01. sz., Van Calster és társai egyesített ügyekben 2003. október 21‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑12249. o.) 63. pontja.
(26)  –	A T‑110/98. sz. 1999. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 1999., II‑2585. o.) 78. pontja.
(27)  –	Lásd lent a 61. és az azt követő pontokat.
(28)  –	Természetesen anélkül, hogy ez érintené a még végre nem hajtott támogatás nyújtását megakadályozó lehetséges ideiglenes intézkedéseket, ami egy más helyzet.
(29)  –	A 2001‑es keretrendszer már hatályban volt a 2002‑es határozat meghozatalakor, azonban annak 82. pontja szerint az nem volt alkalmazható a közzététele előtt nyújtott, be nem jelentett támogatásokra.
(30)  –	Lásd a fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott 2001‑es keretrendszer 2. pontját.
(31)  –	Lásd lent a 69. és az azt követő pontokat.
(32)  –	Lásd például a 120/73. sz. Lorenz‑ügyben 1973. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 1973., 1471. o.) rendelkező részének 4. pontját (és a Bíróság által ugyanazon a napon hozott három soron következő ítéletet).
(33)  –	A 46. és az azt követő pontok.
(34)  –	Figyelembe véve, hogy ez az ügy csak a 2001 végéig nyújtott támogatásra vonatkozik, a 2004‑es határozattal érintett, bejelentett támogatásra pedig nem.
(35)  –	A C‑390/98. sz. ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6117. o.) 80. pontja.
(36)  –	A C‑437/97. sz., EKW 2000. március 9‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1157. o.) 51‑53. pontja, a C‑36/99. sz., Idéal Tourisme‑ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑6049. o.) 26‑29. pontja (mindkét ítéletre hivatkozik a Banks‑ügyben hozott ítélet is), valamint a C‑430/99. és C‑431/99. sz., Sea‑Land Service és Nedlloyd Lijnen egyesített ügyekben 2002. június 13‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑5235. o.) 45‑48. pontja (amely forrásként hivatkozik a Banks‑ügyben hozott ítéletre).
(37)  –	Lásd a 91. és az azt követő pontokat.
(38)  –	Lásd a 25. lábjegyzetben hivatkozott Van Calster és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 54. pontját.
(39)  –	A C‑87/90–C‑89/90. sz., Verholen és társai egyesített ügyekben 1991. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑3757. o.) 24. pontja; a C‑13/01. sz. Safalero‑ügyben 2003. szeptember 11‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑8679. o.) 50. pontja; a 22. lábjegyzetben hivatkozott Streekgewest‑ügyben hozott ítélet 18. pontja.
(40)  –	Lásd a fenti 30. pontot.