62008CC0069
GENERALINĖS ADVOKATĖS
VERICA TRSTENJAK IŠVADA,
pateikta 2009 m. balandžio 2 d. (
1
)
Byla C-69/08
Raffaello Visciano
prieš
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
„Socialinė politika — Darbuotojų apsauga — Darbdavio nemokumas — Direktyva 80/987/EEB — Pareiga apmokėti visus nepatenkintus reikalavimus, neviršijant iš anksto nustatytos aukščiausios ribos — Darbuotojo reikalavimų garantijų institucijai pobūdis — Senaties terminas“
I — Įžanga
1.
Pagal EB 234 straipsnį pateiktu prašymu priimti prejudicinį sprendimą Tribunale di Napoli užduoda Teisingumo Teismui tris prejudicinius klausimus, susijusius su 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (
2
) išaiškinimu.
2.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp R. Visciano (toliau – ieškovas pagrindinėje byloje) ir Istituto Nazionale della Previdenza Soziale (toliau – INPS) dėl darbdaviui tapus nemokiam neapmokėtų reikalavimų už paskutinius tris darbo santykių mėnesius. Šalys pagrindinėje byloje iš esmės nesutaria dėl šių reikalavimų dydžio, ir siekiama išsiaiškinti, ar INPS gali remtis Italijos teisėje nustatytu vienų metų senaties terminu. INPS šuo klausimu nurodo Italijos aukščiausiojo teismo praktiką, kurioje šie reikalavimai laikomi socialinio draudimo reikalavimais, todėl jiems netaikomos nacionalinės teisės nuostatos, kurios gali sustabdyti ar nutraukti senaties termino skaičiavimą.
3.
Prejudiciniais klausimais siekiama išsiaiškinti darbuotojo reikalavimų garantijų institucijai teisinį pobūdį, pripažintiną pagal Direktyvą 80/987, bei Bendrijos reikalavimų, susijusių su tokių teisių apsauga teismuose, turinį.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisė
4.
Direktyvos 80/987 versijoje, galiojusioje šios bylos faktinių aplinkybių metu, įtvirtintos šios nuostatos.
5.
Pagal jos pirmą konstatuojamąją dalį „būtina apsaugoti darbuotojus jų darbdaviui tapus nemokiam, o ypač garantuoti neapmokėtų reikalavimų apmokėjimą <…>“.
6.
Direktyvos 80/987 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma darbuotojų reikalavimams, kylantiems dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams.
2.   Valstybės narės gali išimties tvarka netaikyti šios direktyvos kai kurių kategorijų darbuotojų reikalavimams dėl šių darbuotojų darbo sutarčių arba darbo santykių specialaus pobūdžio arba esant kitoms garantijų formoms, kurios teikia darbuotojams apsaugą, lygiavertę šios direktyvos teikiamai apsaugai.
Pirmoje pastraipoje minimos darbuotojų kategorijos yra nurodytos priede.“
7.
Pagal Direktyvos 80/987 2 straipsnio 2 dalį ši direktyva nepažeidžia nacionalinės teisės aktuose vartojamų sąvokų „darbuotojas“, „darbdavys“, „darbo užmokestis“, „neatidėliotina teisė“ ir „būsimoji teisė“.
8.
Direktyvos 80/987 3 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos, laikantis 4 straipsnio reikalavimų, užtikrintų darbdavio neapmokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir susijusių su darbo užmokesčiu už laikotarpį iki nustatytos datos, apmokėjimą.
2.   Valstybių narių pasirinkimu 1 dalyje nurodyta data gali būti:
—
darbdavio nemokumo pradžios data arba
—
pranešimo atitinkamam darbuotojui apie jo atleidimą iš darbo dėl darbdavio nemokumo data, arba
—
darbdavio nemokumo pradžios data arba data, kai su atitinkamu darbuotoju nutraukiama darbo sutartis arba darbo santykiai dėl darbdavio nemokumo.“
9.
Pagal šios direktyvos 4 straipsnį:
„1.   Valstybės narės turi teisę apriboti 3 straipsnyje nurodytų garantijų institucijų mokėjimo įsipareigojimus.
2.   Jeigu valstybės narės pasinaudoja 1 dalyje nurodyta galimybe, jos turi:
—
3 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje minimu atveju užtikrinti, kad būtų patenkinti reikalavimai, susiję su darbo užmokesčiu už paskutinius tris mėnesius pagal darbo sutartį arba darbo santykius, buvusius šešis mėnesius iki darbdavio nemokumo pradžios,
—
3 straipsnio 2 dalies antroje įtraukoje minimu atveju užtikrinti, kad būtų patenkinti reikalavimai, susiję su darbo užmokesčiu už paskutinius tris mėnesius pagal darbo sutartį arba darbo santykius, kurie tęsėsi iki pranešimo įteikimo atitinkamam darbuotojui apie jo atleidimą iš darbo dėl darbdavio nemokumo datos,
—
3 straipsnio 2 dalies trečioje įtraukoje minimu atveju užtikrinti, kad būtų patenkinti reikalavimai, susiję su darbo užmokesčiu už paskutinius 18 mėnesių pagal darbo sutartį arba darbo santykius, kurie tęsėsi iki darbdavio nemokumo pradžios arba iki datos, kai su atitinkamu darbuotoju nutraukiama darbo sutartis arba darbo santykiai dėl darbdavio nemokumo. Šiuo atveju valstybės narės gali apriboti mokėjimo įsipareigojimus įpareigojant atitinkamai sumokėti už aštuonių savaičių laikotarpį arba už kelis trumpesnius laikotarpius, kurių bendra trukmė yra aštuonios savaitės.
3.   Tačiau, siekiant išvengti mokėjimų, neatitinkančių šios direktyvos socialinio tikslo, valstybės narės gali nustatyti įsipareigojimų apmokėti darbuotojų reikalavimus aukščiausią ribą.
<…>“
10.
Direktyvos 80/987 5 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės išsamias garantijų institucijų organizavimo, finansavimo ir veiklos taisykles nustato pagal šiuos principus:
a)
institucijų turtas turi būti atskirtas nuo darbdavio apyvartinio kapitalo ir jam negali būti taikomi procesiniai veiksmai dėl jo nemokumo;
b)
darbdaviai prisideda prie garantijų institucijų finansavimo, išskyrus jei jas finansuoja tik valdžios institucijos;
c)
garantijų institucijų įsipareigojimai nepriklauso nuo to, ar įvykdyti visi jų finansavimo įsipareigojimai.“
11.
Pagal šios direktyvos 6 straipsnį:
„Valstybės narės gali nustatyti, kad 3, 4 ir 5 straipsniai netaikomi įmokoms, mokamoms pagal įstatymų numatytas valstybines socialinės apsaugos sistemas arba pagal papildomas bendrovės arba kelių bendrovių pensijų sistemas, nepriklausančias įstatymų numatytoms valstybinėms socialinės apsaugos sistemoms.“
B — Nacionalinė teisė
1. Įstatymas Nr. 297/82
12.
Įgyvendinant Direktyvą 80/987 priimto 1982 m. gegužės 29 d. Įstatymo Nr. 297 (
3
), nustatančio išeitinių išmokų ir pensijų mokėjimo taisykles (toliau – Įstatymas Nr. 297/82), 2 straipsnyje numatyta prie INPS įsteigti išeitinių išmokų garantijų fondą (toliau – Garantijų fondas), kuris pakeičia darbdavį jo nemokumo atveju, kai šis negali užtikrinti darbuotojams ar jų teisių perėmėjams priklausančių išeitinių išmokų mokėjimo pagal Italijos civilinio kodekso (Codice civile) 2120 straipsnį. Sumokėjęs išmokas, Garantijų fondas įgyja regreso teisę reikalauti iš darbdavio sumų, o jo pervestų sumų atžvilgiu jam suteikiama pirmumo teisė, kuri pagal Civilinio kodekso 2751a ir 2776 straipsnius yra pripažįstama darbuotojų reikalavimams.
2. Įstatyminis dekretas Nr. 80/92
13.
1992 m. sausio 27 d. Įstatyminio dekreto Nr. 80, įgyvendinančio Direktyvą 80/987/EEB (
4
) (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 80/92), 1 ir 2 straipsniai reglamentuoja su darbo santykiais susijusių reikalavimų garantiją ir INPS valdomo Garantijų fondo veikimą.
14.
Įstatyminio dekreto Nr. 80/92 1 straipsnio „Su darbo santykiais susijusių reikalavimų garantija“ 1 dalyje numatyta:
„Kai darbdavio atžvilgiu vykdoma bankroto, susitarimo su kreditoriais, privalomo administracinio likvidavimo ar ypatingo administravimo procedūra <…>, darbuotojui ar jo teisių perėmėjams pateikus prašymą, Garantijų fondas <…> apmoka 2 straipsnyje numatytus su nesumokėtu darbo užmokesčiu susijusius reikalavimus.“
15.
Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 80/92 2 straipsnio 1, 2, 4 ir 5 dalis:
„1.   Pagal šio dekreto 1 straipsnį Garantijų fondas padengia darbuotojų reikalavimus, išskyrus išeitines išmokas, už paskutinius tris darbo santykių mėnesius, buvusius dvylika mėnesių iki: a) sprendimo pradėti 1 straipsnio 1 dalyje nurodytas procedūras datos; b) privalomo vykdymo pradžios; c) sprendimo likviduoti ar laikinai nutraukti veiklą arba leisti tęsti įmonės veiklą darbuotojams, kurie tęsė savo veiklą, priėmimo datos arba darbo santykių nutraukimo datos, jei tai įvyko įmonei tęsiant savo veiklą.
2.   Garantijų fondo išmokos pagal šio straipsnio 1 dalį negali viršyti trijų ypatingų didžiausių nedarbo išmokų dydžio, atskaičius socialinio draudimo įmokas.
<…>
4.   Į šio straipsnio 1 dalyje nurodytą mokėjimą iki atitinkamų sumų nėra įskaičiuojama: a) ypatingos nedarbo išmokos, gautos per 1 dalyje numatytą dvylikos mėnesių laikotarpį; b) darbo užmokestis, pervestas per 1 dalyje numatytą trijų mėnesių laikotarpį; c) pagal 1991 m. liepos 23 d. Įstatymą Nr. 223 pripažinta mobilumo išmoka, mokama tris mėnesius po darbo santykių nutraukimo.
5.   1 dalyje nurodytos išmokos senaties terminas vieni metai. <…>“
III — Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
16.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ieškovas pagrindinėje byloje dirbo saugos bendrovėje Metropoli S.a.r.l. iki 2000 m. lapkričio 9 d., t. y. iki tos dienos, kai pagal 2000 m. spalio 24 d. Ministro dekretą pradėjus kolektyvinę privalomo administracinio likvidavimo procedūrą dėl nemokumo buvo atleistas pagal kolektyvinio atleidimo procedūrą remiantis 1991 m. liepos 23 d. Įstatymo Nr. 223 4 ir 24 straipsniais.
17.
2001 m. birželio 8 d. remdamasis Įstatyminio dekreto Nr. 80/92 1 ir 2 straipsniais ieškovas pagrindinėje byloje pateikė prašymą, kad prie INPS įsteigtas Garantijų fondas sumokėtų neišmokėtą darbo užmokestį už tris paskutinius darbo santykių mėnesius.
18.
IPNS, padengdama Garantijų fondo mokėtinas išmokas, ieškovui pagrindinėje byloje sumokėjo ne visą darbo užmokestį pagal Įstatyminį dekretą Nr. 80/92, t. y. neviršijant trijų didžiausių ypatingų išmokų, o atėmė iš maksimalios sumos darbuotojo avansu gautą darbo užmokestį, taip išmokėdama suinteresuotajam asmeniui mažesnę, nei jis turėjo gauti, sumą.
19.
Ieškovas pagrindinėje byloje nurodė, kad INPS taikytas metodas, t. y. iš maksimalios mokėtinos sumos atimant darbdavio avansu sumokėtą darbo užmokestį, turi būti laikomas neteisėtu, atsižvelgiant į sprendimą Barsotti ir kt. (
5
), ir todėl pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ieškinį, kad šis pripažintų jo teisę į jam išmokėtos sumos ir maksimalios priklausančios sumos skirtumą be atskaitymų.
20.
Atsakydamas į šį ieškinį INPS nurodė, kad buvo praleistas vienų metų senaties terminas. Šiuo klausimu jis nurodė, kad reikalavimai Garantijų fondui yra ne reikalavimai darbdaviui, o nepriklausoma ir atskira socialinio draudimo skola. Be to, INPS prieštaravo, kad reikalavimo nepriklausomas socialinis pobūdis neleidžia faktinių aplinkybių kvalifikuoti kaip teisės aktuose įtvirtinto įsipareigojimo ir neleidžia taikyti solidarių įsipareigojimų senatį numatančių nuostatų, taigi ir Bankroto įstatymo (legge fallimentare) 94 straipsnio, kuris numato senaties termino skaičiavimo sustabdymą iki kolektyvinės procedūros pabaigos. INPS mano, kad nesustabdžius ir nesant ankstesnių skaičiavimą stabdančių aktų nagrinėjamam reikalavimui turi būti pripažinta pasibaigusi senatis, nes praėjo vienų metų terminas, numatytas Įstatyminio dekreto Nr. 80/92 2 straipsnyje.
21.
Tribunale di Napoli mano, kad ginčo sprendimas priklauso nuo Bendrijos teisės taikymo. Jis taip pat pripažįsta turintis abejonių dėl Direktyvos 80/987 3 ir 4 straipsnių bei kitų Bendrijos teisės principų taikymo. Tokiomis aplinkybėmis šis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar <…> Direktyvos 80/987 3 ir 4 straipsniai – tiek, kiek juose numatytas darbdavio nesumokėtų reikalavimų, susijusių su darbo užmokesčiu, išmokėjimas – leidžia, kad tokie reikalavimai, pareikšti garantijų įstaigai, prarastų savo pirminį su darbo užmokesčiu susijusį pobūdį, pripažįstant juos socialinio draudimo (išmokomis) tik dėl to, kad valstybė narė jų mokėjimą patikėjo socialinio draudimo institucijai ir kad todėl nacionalinės teisės aktuose sąvoka „darbo užmokestis“ buvo pakeista į sąvoką „socialinio draudimo išmoka“?
2.
Ar siekiant Direktyvos (80/987) socialinio tikslo pakanka, kad nacionalinės teisės aktai pirminį su darbo užmokesčiu susijusį darbuotojo reikalavimą naudotų tik kaip palyginimo priemonę, kuria remiantis būtų galima per relationem nustatyti garantijų įstaigos užtikrinamą išmoką, ar vis dėlto reikia, kad darbuotojo su darbo užmokesčiu susijęs reikalavimas nemokiam darbdaviui būtų apsaugotas per garantijų įstaigą užtikrinant tokį patį jo turinį, garantijas, terminus ir įgyvendinimo tvarką kaip ir bet kuriam kitam su darbo santykiais susijusiam reikalavimui pagal tos valstybės teisės sistemą?
3.
Ar iš Bendrijos teisės išplaukiantys principai, būtent lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai, leidžia su darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams dėl pagal Direktyvos 80/987 4 straipsnį numatyto laikotarpio taikyti senaties terminą, kuris yra mažiau palankus už tą, kuris taikomas tokio paties pobūdžio reikalavimams?“
IV — Procesas Teisingumo Teisme
22.
2008 m. sausio 29 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2008 m. vasario 20 d., buvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.
23.
Ieškovas pagrindinėje byloje, INPS, Ispanijos, Italijos ir Nyderlandų vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija savo rašytines pastabas pateikė per Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje numatytą terminą.
24.
Per 2009 m. vasario 12 d. posėdį ieškovo pagrindinėje byloje, INPS, Ispanijos, Italijos ir Nyderlandų vyriausybių bei Komisijos atstovai pateikė savo pastabas žodžiu.
V — Pagrindiniai šalių argumentai
A — Dėl pirmojo klausimo
25.
Ieškovas pagrindinėje byloje į pirmąjį klausimą siūlo atsakyti taip, kad toks Direktyvos 80/987 aiškinimas, pagal kurį reikalavimams Garantijų fondui suteikiamas ne darbo užmokesčio, o kitoks pobūdis, yra nesuderinamas su minėtos direktyvos socialiniu tikslu, nes toks aiškinimas neužtikrina minimalios apsaugos Bendrijos lygiu. Ieškovas pagrindinėje byloje pabrėžia, kad Europos teisės aktų leidėjas norėjo darbo santykiams suteikti papildomą garantiją darbdavio nemokumo atveju, įpareigodamas valstybes nares išmokėti dalį nesumokėto darbo užmokesčio.
26.
INPS nurodo, kad prejudiciniai klausimai yra susiję tik su atveju, kai neapmokėti darbo užmokesčio reikalavimai yra vykdomi pagal kolektyvinę procedūrą. INPS nuomone, naujas Corte suprema di Cassazione pateiktas išaiškinimas, pagal kurį su Direktyva 80/987 susiję reikalavimai turi socialinį pobūdį, sustiprina šia direktyva nustatytą apsaugą. Direktyvos socialinis tikslas yra saugomas garantijų institucijos, kuri išmoka visą darbo užmokesčio sumą.
27.
Italijos vyriausybė į pirmąjį klausimą siūlo atsakyti taip: Direktyvos 80/987 3 ir 4 straipsniai nedraudžia, kad neapmokėti darbuotojo darbo užmokesčio reikalavimai, pareikšti garantijų institucijai, prarastų savo pradinį darbo užmokesčio pobūdį ir būtų laikomi socialinio pobūdžio reikalavimais, nes jų apmokėjimas valstybės buvo patikėtas garantijų institucijai, ir todėl nacionalinės teisės aktuose sąvoka „darbo užmokestis“ pakeista sąvoka „socialinio draudimo išmoka“.
28.
Ši vyriausybė mano, kad darbuotojas yra ypač apsaugotas garantijų institucijoms būdingos struktūros, nes šioms institucijoms netaikomos konfiskavimo procedūros. Be to, Direktyvoje 80/987 numatyta galimybė apriboti garantijų institucijų mokėjimo įsipareigojimus tam tikram laikotarpiui bei nustatyti šių mokėjimų ribas. Šitaip garantijų institucijos užtikrina minimalią visų darbuotojų apsaugą. Nesumokėtų darbo užmokesčių mokėjimas nebūtų užtikrintas, jei darbuotojas turėtų reikšti savo reikalavimus pačiam darbdaviui.
29.
Ispanijos vyriausybė į pirmąjį klausimą siūlo atsakyti neigiamai. Ji pirmiausia pabrėžia, kad Tarptautinės darbo organizacijos (TDO) konvencija Nr. 173 ir Rekomendacija Nr. 180 skirtos su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantijų institucijoms apsaugai. Antra, ji mano, kad institucijos užtikrinama išmoka yra su darbo užmokesčiu susijęs reikalavimas, nepaisant aplinkybės, kad garantijų institucijos turtas yra valdomas INPS paraleliai su kitomis socialinio draudimo išmokomis.
30.
Komisija mano, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, jog Direktyvos 80/987 3 ir 4 straipsniai nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kaip antai Įstatymas Nr. 297/82 ir Įstatyminis dekretas Nr. 80/92, kurie darbuotojo reikalavimams garantijų institucijai suteikia kitokį pobūdį nei šio reikalavimams darbdaviui.
31.
Komisija mano, kad Direktyva 80/987 iš tikrųjų nustato pareigą dėl rezultato, tačiau leidžia kiekvienai valstybei narei laisvai pasirinkti priemones šiam rezultatui pasiekti. Svarbu yra tai, kad garantijų institucija apmokėtų darbuotojo reikalavimus, kurių neapmokėjo darbdavys, nekreipiant dėmesio į reikalavimų garantijų institucijai pobūdį.
32.
Komisija nurodo, kad Italijos teisės aktai yra dviprasmiški dėl darbuotojo reikalavimų garantijų institucijai vertinimo, nes jie leidžia šiuos reikalavimus kvalifikuoti kaip „su darbo užmokesčiu susijusius reikalavimus“ arba kaip „socialinio draudimo reikalavimus“.
B — Dėl antrojo klausimo
33.
Komisija mano, jog Direktyva 80/987 turi būti aiškinama taip, kad norint ją perkelti laikantis jos socialinio tikslo, pakanka, kad nacionalinės teisės aktai pirminį darbuotojo su darbo užmokesčiu susijusį reikalavimą naudotų kaip paprastą palyginimo priemonę, kuria remiantis būtų galima per relationem nustatyti garantijų įstaigos užtikrinamą išmoką. Komisija nurodo, kad minėtos direktyvos tikslas yra garantuoti minimalias išmokas darbuotojams darbdavio nemokumo atveju, kad būtų užtikrintas neapmokėtų reikalavimų mokėjimas. Nors Bendrijos teisės aktų leidėjas visais atžvilgiais norėjo darbuotojo, kaip darbdavio kreditoriaus, vaidmenį prilyginti jo, kaip garantijų institucijos kreditoriaus, vaidmeniui, nebuvo susitarta su valstybėmis narėmis dėl teisės apriboti garantijų institucijos mokėjimų įsipareigojimus.
34.
Italijos vyriausybė į antrąjį klausimą siūlo atsakyti taip, jog atsižvelgiant į Direktyvos 80/987 socialinį tikslą, pakanka, kad nacionalinės teisės aktai su darbo užmokesčiu susijusį darbuotojo reikalavimą naudotų tik kaip palyginimo priemonę, kuria remiantis būtų galima per relationem nustatyti garantijų įstaigos užtikrinamą išmoką, nereikalaujant, kad darbuotojo su darbo užmokesčiu susijęs reikalavimas nemokaus darbdavio atžvilgiu, kalbant apie garantijų, terminų ir kitų priemonių išlaikymą, visiškai sutaptų su kitais teisiniu požiūriu panašiais su darbo santykiais susijusiais reikalavimais. Ši vyriausybė paaiškina, kad naujausia Corte suprema di cassazione praktika yra grindžiama idėja, jog teisė į Garantijų fondo išmokas kyla ne iš darbo santykių, o iš santykių su garantijų institucija. Dėl šio savarankiško, nuo reikalavimų darbdaviui nepriklausančio pobūdžio netaikomos nuostatos dėl su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų.
35.
Nyderlandų vyriausybė siūlo į šį klausimą atsakyti taip, kad atsižvelgiant į Direktyvos 80/987 socialinį tikslą pakanka, kad nacionalinės teisės aktuose su darbo užmokesčiu susijęs darbuotojo reikalavimas būtų naudojamas tik kaip palyginimo priemonė, kuria remiantis būtų galima per relationem nustatyti Garantijų fondo užtikrinamą išmoką. Nėra būtina, kad nacionalinės teisės aktuose šis reikalavimas būtų vertinamas pagal savo pirminį pobūdį.
36.
Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad neapmokėtiems su darbo užmokesčiu susijusiems reikalavimams darbdavio nemokumo atveju reikia suteikti tą pačią apsaugą kaip ir ta, kuri numatoma apsaugos normose, taikomose darbuotojams apskritai. Ji pabrėžia, kad su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai turi tam tikras garantijas, kurios turi būti užtikrintos.
C — Dėl trečiojo klausimo
37.
Ieškovas pagrindinėje byloje į šį klausimą siūlo atsakyti taip, kad Direktyvos 80/987 aiškinimas, pagal kurį reikalavimams Garantijų fondui suteikiamas ne darbo užmokesčio pobūdis, yra nepriimtinas, nes juo sukuriamas nevienodas požiūris į darbuotojus skirtingose valstybėse narėse, nelygu, ar egzistuoja socialinio draudimo sistema, ar ne. Be to, toks išaiškinimas sukelia skirtingą požiūrį į darbuotojus tos pačios valstybės viduje.
38.
Jis nurodo, kad pagal naujausią Corte suprema di cassazione praktiką reikalavimams, skirtiems Garantijų fondui, nustatomas kitoks senaties terminas nei visiems kitiems kreditoriniams reikalavimams.
39.
Be to, jis pabrėžia, kad nors dar vyko kolektyvinė procedūra, taigi kreditorinių reikalavimų senaties terminas buvo sustabdytas, darbuotojų, kurie iki šiol negavo minėtame sprendime Barsotti ir kt. nustatytos sumos, reikalavimų atžvilgiu buvo pripažinta suėjusi senatis, nes šie reikalavimai buvo kvalifikuojami kaip socialinio draudimo išmokos.
40.
Galiausiai ieškovas pagrindinėje byloje teigia, kad toks kvalifikavimas pažeidžia lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus.
41.
INPS nurodo, kad 2001 m. balandžio 18 d. Sprendimu Corte suprema di cassazione atmetė žalos atlyginimo reikalavimą, pagrįstą lygiavertiškumo principo pažeidimu, nes darbuotojas dėl vienų metų senaties termino nustatymo neatsiduria nepalankesnėje padėtyje, palyginti su padėtimi panašaus vidaus prašymo pateikimo atveju. Jis nurodo, kad pagrindinėje byloje darbuotojo, kuris ieškinį dėl nesumokėto darbo užmokesčio pateikė tik praėjus daugiau nei vieniems metams nuo mokėjimo prašymo Garantijų fondui pateikimo, neveiklumas yra susijęs su dėl teismų praktikos kaitos susidariusiais sunkumais tiksliai nustatyti senaties termino skaičiavimo pradžią. Vis dėlto Corte suprema di cassazione praktika negalėjo sutrukdyti darbuotojui pareikšti reikalavimus Garantijų fondui per šį terminą.
42.
Komisija mano, kad trečiasis klausimas susijęs su teiginiu, pagal kurį darbuotojo reikalavimai garantijų institucijai yra tokio paties teisinio pobūdžio kaip ir reikalavimai darbdaviui. Atsižvelgiant į siūlomą pirmojo klausimo atsakymą, Komisija mano, kad nereikia atsakyti į trečiąjį klausimą.
43.
Jei vis dėlto nacionalinis teismas turėtų nuspręsti, kad šios dvi reikalavimų kategorijos yra panašios, Komisija mano, kad lygybės ir nediskriminavimo principas reikalauja, jog reikalavimai darbdaviui, pareikšti per nemokumo procedūrą, būtų vertinami vienodai. Todėl šiems reikalavimams turi būti taikomos tos pačios senaties termino skaičiavimo sustabdymo ar nutraukimo taisyklės.
44.
Italijos vyriausybė į trečiąjį klausimą siūlo atsakyti taip, kad Bendrijos teismų praktikoje nustatyti principai, būtent lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai, leidžia neapmokėtiems su darbo užmokesčiu susijusiems reikalavimams taikyti mažiau palankų senaties termino skaičiavimą nei tas, kuris taikomas analogiškiems reikalavimams, nes atitinkamai taikomi teisės aktai turi būti vertinami kartu.
45.
Dėl veiksmingumo principo Italijos vyriausybė nurodo, kad Įstatyminis dekretas Nr. 80/92 labai aiškiai nustato vienų metų senaties terminą. Corte suprema di cassazione praktikos kaita yra susijusi tik su įsipareigojimo taikymu. Dėl lygiavertiškumo principo ši vyriausybė nurodo, kad vienų metų senaties terminas yra taikomas visoms socialinio draudimo išmokoms. Be to, ji nurodo, jog Corte suprema di cassazione laikosi bendros nuomonės, kad senaties terminas nepradedamas skaičiuoti, kol įvykdomos specialios teisę į socialinio draudimo išmokas suteikiančios sąlygos, t. y. ne nuo darbo santykių nutraukimo, o nuo tada, kai įvykdomos Bankroto įstatyme nustatytos sąlygos.
46.
Nyderlandų vyriausybė mano, jog Bendrijos teisė neprieštarauja, kad neapmokėtiems su darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams už Direktyvos 80/987 4 straipsnyje nustatytą laikotarpį būtų taikomos tokios senaties termino skaičiavimo taisyklės, kokios yra taikomos pagrindinėje byloje, jei šios taisyklės nepažeidžia lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
47.
Šiuo klausimu Nyderlandų vyriausybė remiasi sprendimu Pflücke (
6
), kuris leidžia valstybėms narėms nustatyti naikinamąjį terminą, per kurį darbuotojas, remdamasis nacionaline teise, gali pateikti prašymą sumokėti išmokas, kompensuojančias su dėl darbdavio nemokumo neišmokėtu darbo užmokesčiu susijusius reikalavimus, tačiau šis terminas negali pažeisti pagrindinių Bendrijos teisės principų. Todėl, remiantis lygiavertiškumo principu, šis naikinamasis terminas negali būti mažiau palankus nei tas, kuris nustatytas panašiems vidaus prašymams, o pagal veiksmingumo principą šis terminas negali būti toks, kad naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis taptų praktiškai neįmanomas.
48.
Be to, Nyderlandų vyriausybė nurodo, kad panašu, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nagrinėjamiems reikalavimams taikomos senaties termino skaičiavimo taisyklės yra mažiau palankios už tas, kurios taikomos analogiškiems reikalavimams. Ši vyriausybė nurodo, kad lygiavertiškumo principas turi būti taikomas lyginant panašiems reikalavimams taikomas procesines taisykles. Jei viena valstybė narė pasirenka taisykles, pagal kurias su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų užtikrinimas yra laikomas privatinės teisės reikalavimu, reikia atsižvelgti į senaties terminą, taikomą panašiems privatinės teisės reikalavimams. Tas pats pasakytina ir kai su darbo santykiais susijusių reikalavimų užtikrinimas laikomas socialinio draudimo išmoka.
49.
Ispanijos vyriausybė į trečiąjį klausimą siūlo atsakyti neigiamai. Ji iš esmės nurodo, kad nacionalinės teisės aktai, kurie nustato vienų metų naikinamąjį terminą, nenurodydami šio termino skaičiavimo pradžios, ir kuriuose neatsižvelgiama į darbdavio nemokumo procedūros ypatybes, gali sukelti tokią situaciją, kai Direktyvos 80/987 numatyta minimali apsauga nebus užtikrinta.
VI — Teisinis vertinimas
A — Pirminės pastabos
50.
Europos Sąjungos valstybių narių darbo teisė tam tikrose srityse buvo suderinta. Šiuo tikslu priimti teisės aktai teoriškai gali būti skirstomi į principus skelbiančius, nuostatas įtvirtinančius, darbuotojus krizės įmonėje atveju saugančius ir vienodą požiūrį į vyrus ir moteris užtikrinančius bei įtvirtinančius nuostatas, susijusias su darbo sauga (
7
).
51.
Direktyva 80/987 yra susijusi su antrąja Bendrijos nuostatų darbo teisės srityje (
8
) kategorija. Ši direktyva užtikrina minimalią darbuotojų apsaugą darbdaviui tapus nemokiam (
9
). Darbdavio neapmokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir susijusių su darbo užmokesčiu už laikotarpį iki nustatytos datos, apmokėjimą užtikrina šiam tikslui specialiai įkurtos garantijų institucijos. Be Direktyvos 80/987 apsaugos darbuotojų su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai dažniausiai atsidurdavo toje pačioje eilėje kaip ir kitų kreditorių reikalavimai. Tokiais atvejais jų įvykdymas buvo praktiškai pasmerktas (
10
). Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad šios direktyvos, kaip matyti iš jos pirmos konstatuojamosios dalies (kurioje nurodyta, kad „būtina apsaugoti <…> Bendrijos subalansuotos <…> socialinės plėtros poreikį“) ir kaip Teisingumo Teismas kelis kartus pabrėžė, tikslas yra socialinis, t. y ginti darbuotojų interesus (
11
). Tas pats pasakytina ir apie Direktyvą 2002/74/EB (
12
), kurią reikėjo perkelti į nacionalinę teisę iki 2005 m. spalio 8 d. ir kuri dėl valstybėse narėse pasikeitusių nemokumą reglamentuojančių teisės aktų ir vidaus rinkos plėtojimo pakoregavo ankstesnę direktyvą, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką.
52.
Direktyvos 80/987 užtikrinama apsauga yra suformuluota kaip minimali Bendrijos norma. Ji yra dalinio derinimo (
13
) rezultatas ir nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus bei kitus teisės aktus, kaip tai aiškiai matyti iš Direktyvos 80/987 9 straipsnio (
14
). Bendrijos teisės aktų leidėjas suteikia didelę diskreciją valstybėms narėms perkeliant Direktyvą 80/987 (
15
), leisdamas joms, be kita ko, nustatyti išsamias garantijų institucijų organizavimo, finansavimo ir veiklos taisykles (5 straipsnis) bei imtis priemonių, būtinų užtikrinti darbdavio nepatenkintų reikalavimų apmokėjimą (3 straipsnis). Be to, Bendrijos teisės aktų leidėjas atsisako apibrėžti tam tikras arbo teisės sąvokas, nurodytas minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje, ir vietoj to daro nuorodą į šias sąvokas apibrėžiančią nacionalinę teisę (
16
).
53.
Reikia pažymėti, kad tai ne pirmas kartas, kai Italijos teismai kreipiasi į Teisingumo Teismą pateikdami prejudicinius klausimus dėl Direktyvos 80/987 išaiškinimo. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą suteikia naują galimybę išaiškinti ryšius tarp Bendrijos darbo teisės, įtvirtintos Direktyvoje 80/987, ir nacionalinės teisės, kad būtų patikslintos valstybių narių teisėkūros kompetencijos ribos, veiksmingai įgyvendinant Bendrijos teisės aktuose nustatytas darbuotojų teises.
B — Dėl pirmojo klausimo
54.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar Direktyva 80/987 draudžia valstybės narės teisės aktus, pagal kuriuos darbuotojo reikalavimai laikomi nebe su darbo užmokesčiu susijusiais reikalavimais, o socialinio draudimo reikalavimais, nes jų apmokėjimą valstybė narė patikėjo socialinio draudimo institucijai.
55.
Nacionalinis teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodo, kad pastaraisiais metais Corte suprema di cassazione pateiktuose išaiškinimuose atsirado prieštaravimų dėl išmokų iš Garantijų fondo, apmokant darbuotojo dėl darbdavio nemokumo negautas sumas už tris paskutinius darbo santykių mėnesius, kurie turėjo įtakos bendrosios kompetencijos teismų praktikai, ypač dėl vienų metų senaties termino, kuris numatytas Italijos teisėje socialinio draudimo išmokoms, skaičiavimo pradžios nustatymo. Nors pagal pirmąją Corte suprema di cassazione Sezioni Unite (Jungtinė kolegija) nuomonę Garantijų fondo išmokos turi būti kvalifikuojamos kaip „darbo užmokestis“, pagal antrąją nuomonę reikalavimas garantijų institucijai yra susijęs su „socialinio draudimo išmoka“ ir turi būti laikomas nesusijusiu su darbo užmokesčio reikalavimu darbuotojui. Italijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose nurodo, kad šiuo metu Corte suprema di cassazione laikosi šio antrojo išaiškinimo.
56.
Detaliau nagrinėjant argumentus, kurie buvo pateikti dėl vieno ir dėl kito išaiškinimo, paaiškėja, kad Italijos aukščiausio teismo praktikoje ginti tvirtinimai grindžiami pirmiausia Italijos teisės aktų ypatumais. Tas pats pasakytina ir, pavyzdžiui, dėl nuostatų, nustatančių skirtingus senaties terminus, taikymo. Kaip teisingai įrodo Komisija ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgiant į nagrinėjamą nacionalinės teisės nuostatą, galima pateikti argumentus už ir prieš tam tikrą išaiškinimą.
57.
Vis dėlto reikia priminti, kad procese dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas nėra kompetentingas aiškinti nacionalinės teisės. Iš tikrųjų, remiantis nusistovėjusia teismo praktika (
17
), pagal 234 straipsnį Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nei aiškinti nacionalinių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatų, nei spręsti dėl tokių nuostatų atitikties Bendrijos teisei. Vis dėlto jis gali nacionaliniam teismui pateikti nuorodų dėl Bendrijos teisės išaiškinimo, kurios šiam gali būti naudingos sprendžiant jo nagrinėjamą ginčą.
58.
Šiuo klausimu reikia pirmiausia priminti jau nurodytą diskreciją, kurią turi valstybės narės perkeliant Direktyvą 80/987 (
18
) ir kuri joms leidžia pačioms įtvirtinti garantijų sistemos priemones, tačiau yra nustatyti ir tam tikri siektini Bendrijos apsaugos tikslai. Todėl Bendrijos teisės aktų leidėjas pagal Direktyvos 80/987 3 straipsnio 1 dalį paprasčiausia reikalauja, kad valstybės narės „imtųsi priemonių, būtinų“, kad garantijų institucijos „užtikrintų“ darbdavio neapmokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir susijusių su darbo užmokesčiu už laikotarpį iki nustatytos datos, apmokėjimą.
59.
Pagal EB 249 straipsnio trečiąją pastraipą direktyva privaloma siektino rezultato atžvilgiu, tačiau nacionalinės valdžios institucijos gali pasirinkti jos įgyvendinimo formą ir būdus. Todėl kiekvienos direktyvos perkėlimas visoms valstybėms nustato tam tikrą pareigą dėl rezultato (
19
), kuris Direktyvos 80/987 atžvilgiu apibrėžtinas kaip veiksmingos papildomos garantijos išmokėti nesumokėtą darbo užmokestį darbdavio nemokumo atveju suteikimas.
60.
Kaip jau nurodžiau, Bendrijos teisės aktų leidėjas leidžia valstybėms narėms nustatyti garantijų institucijos organizavimo, finansavimo ir veiklos taisykles, o pats tik apibrėžia tam tikrus privalomus principus, bet kuriuo atveju užtikrinančius direktyvos apsaugos tikslo įgyvendinimą.
61.
Kadangi valstybių narių pareiga iš esmės yra įtvirtinti direktyvos norimą situaciją, Bendrijos teisės aktų leidėjui nėra labai svarbus darbuotojo reikalavimų garantijų institucijai galutinis teisinis pobūdis, juo labiau kad Direktyvos 80/987 nuostatose nepateikiama jokia nuoroda dėl priešingo išaiškinimo. Todėl šiuo metu galiojančioje Bendrijos teisinėje sistemoje nacionalinės teisės aktų leidėjas iš esmės gali pats laisvai nustatyti šių reikalavimų teisinį pobūdį, tačiau tai neturi prieštarauti Bendrijos teisei. Nagrinėdama trečiąjį prejudicinį klausimą grįšiu prie nacionalinės teisės aktų leidėjo laisvės apribojimo įgyvendinant Direktyvą 80/987.
62.
Nacionalinės teisės aktų leidėjo kompetencija nustatyti reikalavimų garantijų institucijai teisinį pobūdį galiausiai paaiškintina ir aplinkybe, jog Direktyva 80/987 apsiriboja tik minimaliu suderinimu, kad būtų nustatytas minimalus darbuotojų apsaugos lygis. Ji buvo priimta remiantis EB sutarties 100 straipsniu (dabar – EB 94 straipsnis) ir turėjo skatinti teisės aktų suderinimą gerinant sąlygas EB sutarties 117 straipsnio prasme (117–120 straipsniai buvo pakeisti EB 136–143 straipsniais). Siekiamas suderinimas vis dėlto vyko etapais, nes Bendrijos teisės aktų leidėjas, kaip sprendime Francovich (
20
) konstatavo Teisingumo Teismas, susidūrė su sunkumais derinant labai skirtingas nacionalines sistemas, tarp kurių buvo neturinčių tokios rūšies garantijų mechanizmų (
21
). Todėl Teisingumo Teismas tame pačiame sprendime pripažino, kad nors minėta direktyva iš tikrųjų vertintina kaip progresas gerinant gyvenimo ir darbo sąlygas visoje Bendrijoje ir laipsniškai derinant teisės aktus šioje srityje, sistemų skirtumai įvairiose valstybėse narėse išliko ir gali turėti poveikį darbuotojų apsaugai (
22
).
63.
Priešingai nei tvirtina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, manau, kad vienintelė aplinkybė dėl „darbo užmokesčio“ klausimo Direktyvos 80/987 3 ir 4 straipsniuose neleidžia daryti išvados dėl galimo nagrinėjamų garantijų institucijos išmokų kvalifikavimo pagal Bendrijos teisę. Pagal šį visiškai pažodinį aiškinimą yra nepripažįstama, kad minėta direktyva pagal jos 2 straipsnio 2 dalį nepažeidžia nacionalinės teisės aktuose vartojamos sąvokos „darbo užmokestis“. Sprendime Rodríguez Caballero (
23
) Teisingumo Teismas šią nuostatą išaiškino taip, kad būtent nacionalinė teisė turi patikslinti darbo užmokesčio sąvoką ir apibrėžti jos turinį. Kaip Teisingumo Teismas nurodė minėtame sprendime, ši nuostata turi būti teisiškai suprantama kaip tiesioginė nuoroda į nacionalinę teisę.
64.
Be to, manau, kad darbuotojo reikalavimo garantijų institucijai kvalifikavimas kaip socialinio draudimo išmokos, nepažeidžia nei Direktyvos 80/987, nei jos siekiamo tikslo (
24
). Darbuotojo reikalavimų garantijų institucijai teisinis pobūdis priklauso nuo to, ar garantijų institucija gražina kito asmens, t. y. darbdavio, skolą, ar vis dėlto ji moka specialias išmokas, kurių dydį nustato atsižvelgdama į ankstesnį darbo užmokestį. Norint atsakyti į šį klausimą svarbu išsiaiškinti, koks yra pačios garantijų institucijos teisinis pobūdis direktyvos prasme. Šiuo klausimu Direktyvos 80/987 5 straipsnyje numatyta, kad garantijų institucija yra finansuojama darbdavių įmokomis ir valdžios institucijų. Valstybės narės pačios nustato finansavimo taisykles. Todėl labiausiai tikėtina, kad garantijų institucija yra socialinio draudimo sistemos institucija. Šis veiksnys palankus idėjai, kad Garantijų fondo išmokos kvalifikavimas kaip savarankiškos išmokos neprieštarauja Direktyvai 80/987, todėl darbuotojo reikalavimų minėtiems fondams teisinis pobūdis neprivalo būti toks pats kaip ir pradinių su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų, kad atitiktų minėtą direktyvą.
65.
Be to, Direktyvos 80/987 5 straipsnio c punkte numatyta, kad garantijų institucijos įsipareigojimai atitinkamiems darbuotojams nepriklauso nuo to, ar darbdavys vykdė garantijų institucijos finansavimo įsipareigojimus (
25
). Kitaip tariant, garantijų institucija privalo vykdyti mokėjimo įsipareigojimus bet kuriuo atveju, jei yra tenkinamos šiuo atveju reikalaujamos teisinės sąlygos. Toks sprendimas apsaugo nuo rizikos, kad darbdaviui tapus nemokiam darbuotojas prarastų savo reikalavimus garantijų institucijai, nors šios pagrindinė funkcija būtent ir yra apsaugoti šį darbuotoją darbdavio nemokumo atveju. Iš šios nuostatos galima daryti išvadą, kad reikalavimas garantijų institucijai nebūtinai privalo būti prilygintas reikalavimui darbdaviui. Jis egzistuoja nepaisant darbdavio galimybių ir noro jį apmokėti. Todėl manau, kad šis reikalavimas neprivalo būti tokio paties teisinio pobūdžio kaip ir jau egzistuojantis reikalavimas darbdaviui.
66.
Galiausiai nagrinėjant pirmąjį klausimą reikia atsižvelgti į tai, kad pagal Direktyvos 80/987 6 straipsnį valstybės narės gali atsisakyti darbdavio įmokų, mokamų pagal įstatymų numatytas socialinės apsaugos sistemas. Vis dėlto įmokos iš principo taip pat sudaro darbo užmokestį, nes jos kyla iš lygiaverčių darbo santykių ir mokamos kartu su darbo užmokesčiu, net jei šis, pavyzdžiui, nemokumo atveju, nėra mokamas. Direktyvos 80/987 palikta teisė skirtingai kompensuoti žalą, atsiradusią dėl socialinio draudimo įmokų nemokėjimo, rodo, kad Direktyva 80/987 su darbo užmokesčiu susijusių pirminių reikalavimų įtvirtinimo nacionalinėje teisėje nenustato kaip sąlygos.
67.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 80/987 3 ir 4 straipsniai nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kaip antai Įstatymo Nr. 297/82 ir Įstatyminio dekreto Nr. 80/92, kurie darbuotojo reikalavimams garantijų institucijai suteikia kitokį teisinį pobūdį nei darbuotojo reikalavimams darbdaviui.
C — Dėl antrojo klausimo
68.
Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar siekiant Direktyvos 80/987 socialinio tikslo pakanka, kad nacionalinės teisės aktuose pirminis su darbo užmokesčiu susijęs darbuotojo reikalavimas būtų naudojamas tik kaip palyginimo priemonė, kuria remiantis būtų galima per relationem nustatyti garantijų įstaigos užtikrinamą išmoką, ar vis dėlto reikia užtikrinti šiam reikalavimui tokiais pačias garantijas, terminus ir įgyvendinimo tvarką kaip ir bet kuriam kitam panašiam reikalavimui pagal tos valstybės teisės sistemą.
69.
Norint atsakyti į šį klausimą pirmiausia reikia išnagrinėti Direktyvos 80/987 4 straipsnį, kurio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės turi teisę apriboti 3 straipsnyje nurodytų garantijų institucijų mokėjimo įsipareigojimus. Galimybė riboti garantijų institucijų užtikrinamus reikalavimus tiek laiko, tiek dydžio atžvilgiu pirmiausia skirta išvengti šių institucijų per didelio finansinio krūvio ir, antra, užtikrinti apsaugą nuo nesąžiningo pasinaudojimo garantijų sistema (
26
). Didžiausios ribos nustatymas leidžia išvengti mokėjimo tokių sumų, kurių neapima direktyvos socialinis tikslas (
27
).
70.
Neatsižvelgiant į minėtą reglamentavimo tikslą, ši galimybė rodo, kad darbuotojo reikalavimas garantijų institucijai kiekybiniu požiūriu nėra identiškas jo reikalavimui nemokiam darbdaviui, ir jam taikomi apribojimai, kurių nustatymas, neperžengiant Direktyvos 80/987 4 straipsnio 2 ir 3 dalyse griežtai nustatytų ribų, priklauso valstybių narių diskrecijai. Nors Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo darbuotojo, kaip darbdavio kreditoriaus, vaidmenį prilyginti jo, kaip garantijų institucijos kreditoriaus, vaidmeniui, jis atsisakė tokio Direktyva 80/987 suteikiamos apsaugos ribojimo.
71.
Tik dėl šios priežasties išaiškinimas, pagal kurį Direktyvos 80/987 tikslas yra reikalavimams garantijų institucijai užtikrinti tokį patį turinį, garantijas, terminus ir įgyvendinimo tvarką kaip ir bet kuriam kitam su darbo santykiais susijusiam reikalavimui pagal tos valstybės teisės sistemą, negali būti pripažintas.
72.
Be to, kaip nurodžiau nagrinėdama pirmąjį klausimą, Direktyvoje 80/987 nesant aiškios nuostatos darbuotojo reikalavimo garantijų institucijai teisinio pobūdžio pasirinkimas iš esmės priklauso valstybės narės kompetencijai. Atsižvelgiant į galimus skirtumus dviejų rūšių reikalavimų teisinio pobūdžio atžvilgiu, negalima atmesti galimybės, kad reikalavimų garantijų institucijai ir reikalavimų darbdaviui turinys, garantijos, terminai ir įgyvendinimo tvarka taip pat skirsis. Vis dėlto tai neprieštarauja šiuo metu galiojančiai Bendrijos teisei.
73.
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, jog siekiant Direktyvos 80/987 socialinio tikslo pakanka, kad nacionalinės teisės aktuose pirminis su darbo užmokesčiu susijęs darbuotojo reikalavimas būtų naudojamas tik kaip palyginimo priemonė, kuria remiantis būtų galima per relationem nustatyti garantijų įstaigos užtikrinamą išmoką.
D — Dėl trečiojo klausimo
74.
Trečiuoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar Bendrijos teisė draudžia, kad senaties terminas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, būtų taikomas neapmokėtiems su darbo užmokesčiu susijusiems darbuotojo reikalavimams už pagal Direktyvos 80/987 4 straipsnyje numatytą laikotarpį.
75.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad ieškiniui pareikšti nustatyti terminai yra privalomi. Pagal bendrą taisyklę jiems pasibaigus suinteresuotasis asmuo negali toliau administraciniu ar teisminiu būdu kontroliuoti veiksmų, neatsižvelgdamas į teisinę situaciją dėl esmės. Tai lėmė nuolatinius prašymus, kad Teisingumo Teismas patikrintų nacionalinių terminų atitiktį Bendrijos teisei.
76.
Valstybių narių procesinė teisė nėra suderinta. Šioje srityje Bendrija neturi jokios bendros teisės aktų leidimo kompetencijos. Todėl Teisingumo Teismas savo praktikoje pabrėžia, kad Bendrijos teisėje įtvirtintų subjektyvių teisių gynimo procesą reglamentuoja nacionalinė teisė (
28
). Šis Bendrijos principas, vadinamas valstybių narių procesinės teisės autonomijos principu, yra pripažįstamas ir teisinėje doktrinoje (
29
).
77.
Direktyvoje 80/987 taip pat nėra jokių nuostatų, susijusių su naikinamųjų ar senaties terminų trukme. Sprendime Pflücke (
30
) Teisingumo Teismas vis dėlto nurodė, kad valstybės narės iš principo laisvai gali savo nacionalinėje teisėje numatyti nuostatas, nustatančias naikinamąjį terminą darbuotojui pateikti prašymą dėl išmokos nemokumo atveju („Konkursausfallgeld“) pagal Direktyvą 80/987, tačiau šios nuostatos negali pažeisti pagrindinių Bendrijos teisės principų.
78.
Dėl šių principų iš nusistovėjusios teismo praktikos (
31
) matyti, kad tokie nacionalinėje teisėje numatyti naikinamieji terminai negali būti mažiau palankūs už tuos, kurie taikomi panašiems vidaus prašymams (lygiavertiškumo principas), ir negali būti taikomi taip, kad naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis taptų praktiškai neįmanomas. Tačiau kadangi Bendrijos teisė neskiria naikinamojo ir senaties terminų ir tik pabrėžia realią galimybę ginti jos įtvirtintas teises, man atrodo protinga būtų vertinti šią teismo praktiką kaip apimančią ir senaties termino skaičiavimo taisykles.
79.
Iš principo konkrečią nacionalinės procesinės normos atitiktį minėtoms sąlygoms kontroliuoti turi nacionaliniai teismai, kurie, taikydami EB 10 straipsnyje nurodytą bendradarbiavimo principą, turi užtikrinti asmenų teisinę apsaugą, išplaukiančią iš Bendrijos teisės nuostatų tiesioginio poveikio. Todėl nacionalinis teismas, konstatavęs, kad nacionalinė norma šiuo požiūriu neatitinka Bendrijos teisės, turi atsisakyti ją taikyti (
32
).
80.
Vis dėlto abstrakčią minėtų sąlygų kontrolę atlieka Teisingumo Teismas, kuris, nagrinėdamas pagal EB 234 straipsnį pateiktus prašymus priimti prejudicinį sprendimą, turi užtikrinti vienodą Bendrijos teisės taikymą (
33
).
81.
Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad darbuotojo Garantijų fondui pateiktam reikalavimui suteikiant socialinio draudimo pobūdį minėtam reikalavimui yra nustatomos mažiau palankios sąlygos, palyginti su tomis, kurios nustatomos panašiems reikalavimams, pateiktiems per kolektyvinę procedūrą. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas lygina vienų metų senaties terminą, numatytą Įstatyminio dekreto Nr. 80/92 2 straipsnio 5 dalyje, su penkerių metų senaties terminu, taikomu su darbo užmokesčiu susijusiems reikalavimams.
82.
Todėl, atsižvelgdama į šiuos argumentus, pirmiausia išnagrinėsiu, ar nacionalinės teisės aktų leidėjas, perkeldamas Direktyvą 80/987, dėl senaties termino turi atsižvelgti į nacionalinės teisės aktuose su darbo užmokesčiu susijusiems reikalavimams pateikti nustatytą senaties terminą, kad nebūtų pažeisti minėtos direktyvos tikslai.
83.
Kaip jau nurodžiau atsakydama į pirmąjį ir antrąjį prejudicinius klausimus, darbuotojo reikalavimas garantijų institucijai kiekybiniu požiūriu neprivalo būti identiškas reikalavimui nemokiam darbdaviui (
34
). Atvirkščiai, šį reikalavimą valstybės narės pasinaudodamos savo diskreciją gali apriboti Direktyvos 80/987 griežtai nustatytose ribose. Todėl Bendrijos teisės aktų leidėjas nesiekė darbuotojo, kaip darbdavio kreditoriaus, vaidmenį teisiškai prilyginti jo, kaip garantijų institucijos kreditoriaus vaidmeniui. Šie tvirtinimai galioja ir senaties terminams, taikomiems atitinkamiems dviejų rūšų reikalavimams. Taigi negalima nuspręsti, kad su darbo užmokesčiu susijusio reikalavimo įgyvendinimo terminas taip pat nėra reikšmingas reikalavimo garantijų institucijai įgyvendinimo ir jo senaties termino atžvilgiu. Tai, kad įprastiems su darbo užmokesčiu susijusiems reikalavimams įgyvendinti nustatytas terminas yra penkeri metai, t. y. gerokai ilgesnis už terminą, numatytą reikalavimams garantijų institucijai, neturi jokios reikšmės, nes dvi sistemos nėra lygiavertės. Be to, jokiu kitu lygiavertiškumo principo aspektu negalima vienodai vertinti abiejų senaties terminų, nes penkerių metų senaties terminas reikalavimui, kuris de facto yra nesusigrąžinamas, negali būti prilyginamas vienų metų senaties terminui garantuojamam reikalavimui, kurio apmokėjimą užtikrina garantijų institucija. Tokiomis aplinkybėmis nacionalinės teisės aktai, mano nuomone, nepažeidžia lygiavertiškumo principo.
84.
Šią išvadą patvirtina ir tai, kad tam tikrose valstybėse narėse darbdavio nemokumo atveju terminas pateikti su darbo santykiais susijusius reikalavimus yra pakeičiamas specialiais terminais – visada trumpesniais – numatytais nuostatose įmonės bankroto srityje kaip lex specialis. Ši aplinkybė bendrai parodo, kad su darbo santykiais susijusių reikalavimų įgyvendinimo pobūdis gali kisti darbdavio nemokumo atveju, atsižvelgiant į nemokumo pobūdį, todėl net darant prielaidą, kad reikalavimai garantijų institucijai pripažįstami su darbo santykiais susijusiais reikalavimais, jokiu būdu negalima iš to daryti išvados apie poveikį jų senaties termino skaičiavimo būdams.
85.
Tai tikriausiai grindžiama idėja, kad, kalbant apie su darbo santykiais susijusių reikalavimų įgyvendinimo klausimą, neįmanoma remtis tik dvišaliu prievoliniu ryšiu tarp darbdavio ir darbuotojo. Iš tikrųjų nemokumo atveju vienu metu turi būti atsižvelgiama į daugelį interesų: darbuotojų socialinius interesus, administratoriaus interesus greitai pertvarkyti ar likviduoti, kuriuos ilgų terminų nustatymas gali pažeisti, ir nemokaus asmens kreditorių interesus – tarp kurių yra ir darbuotojai – susigrąžinti kuo daugiau skolų (
35
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi pasakyti, ar Italijoje taip pat egzistuoja darbo teisės terminų pakeitimas specialiomis normomis, susijusiomis su nemokumu.
86.
Nemokumas yra ne tik koncepcija, kuri pripažįstama daugelyje nacionalinių teisinių sistemų, tačiau, kaip ir Direktyvos 80/987 autorių mintyse, yra privalomas nenumatomas įvykis, kuriam reikalingas kiekvienu konkrečiu atveju specialus sprendimas. Direktyva 80/987, kaip matyti iš jos bendros struktūros, reglamentuoja šią ypatingą situaciją neišmokėtų darbo užmokesčių atžvilgiu. Kalbant apie terminus, ji leidžia valstybėms narėms įgyvendinti savo diskreciją, jei nepažeidžiamas finansinės paramos pereinamuoju nedarbo laikotarpiu užtikrinimo tikslas. Tačiau iš minėtos direktyvos negalima daryti išvados, kad jos tikslas – apsaugoti darbo teisės terminus, kurie daugelyje teisinių sistemų netaikomi nemokumo atveju ir kuriais nemokios įmonės darbuotojas pagal bendrą taisyklę nebegali pasinaudoti prieš savo darbdavį iki jų pabaigos (šiuo atveju penkerius metus).
87.
Galiausiai lieka patikrinti, ar Italijos teisės aktuose nustatytas vienų metų terminas socialinio draudimo reikalavimams nėra toks, kad naudojimasis teisėmis, kurias nacionaliniai teismai turi apsaugoti, tampa praktiškai neįmanomas. Kaip Teisingumo teismas nurodė sprendime Pflücke (
36
) dėl naikinamųjų terminų taikymo nacionaliniu lygiu, senaties terminas negali būti toks trumpas, kad minėti asmenys realiai nesugebėtų jo laikytis ir pasinaudoti konkrečiai jiems Direktyvos 80/987 suteikiama apsauga.
88.
Tame pačiame sprendime Teisingumo Teismas pabrėžė, kad dviejų mėnesių terminas, atsižvelgiant į jo trumpumą, turi būti grindžiamas labai svarbiomis priežastimis, susijusiomis su teisinio saugumo principu, būtent su tinkamu garantijų institucijos veikimu (
37
). Vis dėlto jis nenustatė konkretesnių reikalavimų dėl termino trukmės ir juo labiau dėl minimalaus termino pareikšti reikalavimus garantijų institucijai.
89.
Vis dėlto iš bendro reikšmingos teismo praktikos (
38
) vertinimo matyti, kad Teisingumo Teismas mano, jog protingų terminų, pavyzdžiui, ieškiniui pareikšti, nustatymas yra pagrindinio teisinio saugumo principo taikymo išraiška, todėl, jo nuomone, nacionaliniai naikinamieji ir senaties terminai iš principo atitinka Bendrijos teisę (
39
). Sprendime Palmesani (
40
) Teisingumo Teismas dėl asmens žalos, atsiradusios dėl pavėluoto Direktyvos 80/987 perkėlimo į nacionalinę teisę, bet kuriuo atveju pripažino, kad pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę vienų metų naikinamasis terminas pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo yra protingas. Tas pats pasakytina ir apie dvejų (
41
), trejų (
42
) ar penkerių metų (
43
) naikinamuosius ar senaties terminus pareikšti ieškinį dėl nepagrįstai sumokėtos sumos grąžinimo.
90.
Atsižvelgiant į šią teismo praktiką, aš neįsivaizduoju, kaip pats nacionalinio vienų metų senaties termino taikymas neapmokėtų darbuotojų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, mokėjimą, kurį garantuoja Bendrijos teisė, padarytų neįmanomą. Ieškovas pagrindinėje byloje objektyviai turėjo galimybę žinoti terminą, nes jis yra nurodytas nacionaliniame įstatyme ir todėl jam buvo lengvai prieinamas, priešingai nei dažnai būna tais atvejais, kai direktyvos yra dar neperkeltos ar perkeltos tik iš dalies. Be to, niekas neleidžia manyti, kad praktiškai buvo neįmanoma ar labai sunku laikytis reikalavimų pateikimo Garantijų fondui terminų. Man atrodo, kad vienų metų terminas pateikti šiuos reikalavimus yra ir protingas ir pakankamas. Konkrečiai darbdavio nemokumo atveju, kai reikalingas greitas įmonės gelbėjimas ar likvidavimas, siekiant apmokėti skolas, toks terminas yra pakankamas.
91.
Todėl remdamasi Teisingumo Teismo nustatytais principais darau išvadą, kad nacionalinės teisės aktai atitinka ir veiksmingumo principo reikalavimus.
92.
Kitas nacionalinės teisės aktų leidėjo turimos diskrecijos perkeliant Direktyvą 80/987 apribojimas išplaukia iš pagrindinių teisių. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką šios teisės yra sudedamoji pagrindinių teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis. Iš tikrųjų pripažįstama, kad reikalavimų, susijusių su pagrindinių teisių apsauga Bendrijos teisės sistemoje, valstybės narės turi laikytis perkeldamos ir įgyvendindamos Bendrijos teisės aktus. Todėl šios valstybės narės privalo kuo labiau stengtis taikyti šiuos teisės aktus nepažeidžiant minėtų reikalavimų (
44
). Tarp pagrindinių teisių yra ir pagrindinis lygybės bei nediskriminavimo principas. Šis principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, jeigu toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas (
45
).
93.
Šioje byloje nėra panašių situacijų. Pirma, Direktyva 80/987 visiškai nereikalauja, kaip jau buvo nurodyta, kad su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai darbdaviui būtų vertinami taip pat, kaip ir reikalavimai garantijų institucijai. Antra, ieškovas pagrindinėje byloje negali remtis aplinkybe, kad sukuriama nelygybė tarp darbuotojų skirtingose valstybėse narėse, nes Bendrijos teisės aktų leidėjas suteikė valstybėms narėms didelę diskreciją nustatant tiek reikalavimų garantijų institucijai teisinį pobūdį, tiek senaties terminus.
94.
Kaip nurodžiau savo išvadoje byloje Horvath (
46
), skirtingų nacionalinių teisės aktų skirtumai tose srityse, kurios nėra derinamos, nelaikoma diskriminacija. Atvirkščiai, valstybės narės pačios gali laisvai nustatyti taisykles jų kompetencijai priklausančiose srityse, o tai, kad kyla klausimas dėl skirtingų taisyklių dviejose valstybėse narėse, negali būti pripažinta lygybės principo pažeidimu. Teisingumo Teismas tai pripažino savo praktikoje labai seniai (
47
). Teisingumo Teismas sprendime van Dam ir kt. (
48
) pirmą kartą įtvirtino, kad nacionalinės teisės taikymo negalima laikyti prieštaraujančiu lygybės principui tik dėl to, kad tariamai kitose valstybėse narėse yra taikomos mažiau griežtos nuostatos. Tai yra visiškai suprantama, nes priešingas aiškinimas sunkiai pateisinamai apribotų valstybių narių diskreciją teisėkūros srityje.
95.
Todėl vienų metų senaties termino nustatymas taip pat neleidžia nuspręsti, kad buvo pažeistas lygybės principas.
VII — Išvada
96.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau taip atsakyti į Tribunale di Napoli klausimus:
1.
1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo 3 ir 4 straipsniai nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kaip antai 1982 m. gegužės 29 d. Įstatymo Nr. 297/82 ir 1992 m. sausio 27 d. Įstatyminio dekreto Nr. 80/92, kurie darbuotojo reikalavimams garantijų institucijai suteikia kitokį teisinį pobūdį nei darbuotojo reikalavimams darbdaviui.
2.
Siekiant Direktyvos 80/987 socialinio tikslo pakanka, kad nacionalinės teisės aktuose pirminis su darbo užmokesčiu susijęs darbuotojo reikalavimas būtų naudojamas tik kaip palyginimo priemonė, kuria remiantis būtų galima per relationem nustatyti garantijų įstaigos užtikrinamą išmoką.
3.
Iš Bendrijos teisės aktų išplaukiantys principai, būtent lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai, leidžia reikalavimams garantijų institucijai taikyti senaties terminą, kuris yra mažiau palankus už tą, kuris taikomas reikalavimams darbdaviui.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	OL L 283, p. 23.
(
3
)	GURI, Nr. 147 1982 m. gegužės 31 d.
(
4
)	GURI, paprastas priedas Nr. 36, 1992 m. vasario 13 d., p. 26.
(
5
)	2004 m. kovo 4 d. Sprendimas (C-19/01, C-50/01 ir C-84/01, Rink. p. I-2005)
(
6
)	2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimas (C-125/01, Rink. p. I-9375).
(
7
)	Remiantis E. Eichenhofer pasiūlyta tematine klasifikacija „Arbeitsrecht“, M. A. Dauses (leid.) Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, D. III, 29 punktas, p. 9.
(
8
)	Į darbuotojų socialinės apsaugos sritį Sąjungos darbo teisės viduje, be darbuotojų apsaugos darbdavio nemokumo atveju (reglamentuoja Direktyva 80/987), patenka darbuotojų apsauga kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju (reglamentuoja 1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyva 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo, OL L 225, p. 16) ir darbuotojų teisių apsauga įmonių perdavimo atveju (reglamentuoja 1977 m. vasario 14 d. Tarybos direktyva 77/187/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo, OL L 61, p. 26).
(
9
)	Taip pat apie Direktyvos 80/987 9 straipsnio pagrindus žr. C. Barnard „EC Employment Law“, 2-asis leidimas, Oksfordas, 2000, p. 504.
(
10
)	Šiuo klausimu žr. D. Krimphove „Europäisches Arbeitsrecht“, Miunchenas_1996, p. 255.
(
11
)	Žr. 1997 m. liepos 10 d. Sprendimą Maso ir kt. (C-373/95, Rink. p. I-4051, 56 punktas); 1998 m. liepos 14 d. Sprendimą Regeling (C-125/97, Rink. p. I-4493, 20 punktas); 2001 m. spalio 18 d. Sprendimą Gharehveran (C-441/99, Rink. p. I-7687, 26 punktas) ir 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Walcher (C-201/01, Rink. p. I-8827, 38 punktas).
(
12
)	2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB, iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (OL L 270, p. 10).
(
13
)	Minėtas sprendimas Regeling (19 punktas). Generalinis advokatas G. Cosmas savo 1998 m. gegužės 14 d. Išvados minėtoje byloje 47 punkte nurodo, jog panašu, kad sprendimas dėl dalinio derinimo Bendrijos teisės aktų leidėjo buvo pasirinktas ne laisvai, o nulemtas faktinių aplinkybių, t. y. dėl didelių valstybių narių teisės aktų skirtumų šioje srityje ir dėl praktinių sunkumų, kurių būtų kilę rengiant bendras normas, bendrai taikytinas visose valstybėse narėse.
(
14
)	Minėtas sprendimas Maso ir kt. (3 punktas).
(
15
)	1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Francovich ir kt. (C-6/90 ir C-9/90, Rink. p. I-5357, 25 ir 26 punktai); 1993 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Wagner Miret (C-334/92, Rink. p. I-6911, 17 punktas) ir minėto sprendimo Gharehveran 36 punktas.
(
16
)	žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Rodríguez Caballero (C-442/00, Rink. p. I-11915, 27 punktas) ir 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Olaso Valero (C-520/03, Rink. p. I-12065, 31 punktas).
(
17
)	Žr., be kita ko, 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Teckal (C-107/98, Rink. p. I-8121, 33 punktas); 2003 m. sausio 23 d. Sprendimą Makedoniko Metro ir Michaniki (C-57/01, Rink. p. I-1091, 55 punktas) ir minėtą sprendimą Barsotti ir kt. (30 punktas).
(
18
)	Žr. šios išvados 52 punktą.
(
19
)	Išnašos pradžia yra nereikšminga šios išvados lietuviškai versijai.. Prancūzų k. sąvoka „obligation de résultat“ („pareiga dėl rezultato“) tapo plačiai vartojama doktrinoje (žr. K. Lenaerts ir P. Van Nuffel „Constitutional Law of the European Union“, 2-asis leidimas, Londonas, 17–123 punktai, p. 768).
(
20
)	1995 m. lapkričio 9 d. Sprendimas Francovich (C-479/93, Rink. p. I-3843_. 25 ir 26 punktai). Teisingumo Teismas jame darė nuorodą į Komisijos Tarybai 1978 m. balandžio 13 d. pateiktą direktyvos pasiūlymą (OL C 135, p. 2). Iš to išplaukia, kad prieš priimant direktyvą keliose valstybėse narėse jau egzistavo institucijos, skirtos užtikrinti darbuotojų teises darbdavio nemokumo atveju, tačiau sistemos buvo labai skirtingos, o kai kuriose valstybėse narės tokių institucijų nebuvo.
(
21
)	Vokietijos Federacinėje Respublikoje nuo 1974 m., t. y. iki Direktyvos 80/987 įsigaliojimo, egzistuoja nuostatos, susijusios su išmokomis nemokumo atveju (Insolvenzgeld). Insolvenzgeld atsirado aštuntojo dešimtmečio pradžioje per recesiją, kuomet išaugo nemokių įmonių skaičius ir pablogėjo darbuotojų situacija darbdavio nemokumo atveju. 1974 m. Vokietijos federacinė vyriausybė susidūrė su darbuotojų metinių darbo užmokesčių praradimais nuo 20 iki 50 mln. DEM. Buvo nuspręsta, kad reikia skubiai pritaikyti teisės aktus prie pasikeitusios ekonominės ir socialinės situacijos (žr. M. Grepl „Die Funktionen des Insolvenzgeldes unter besonderer Berücksichtigung des europäischen Rechts“, Hamburgas, 2008, p. 8). Vis dėlto Belgijos Karalystė yra laikoma viena iš pirmųjų valstybių narių, nustačiusių garantijų sistemą, nes atitinkamas garantijų fondas joje buvo įsteigtas septintojo dešimtmečio pradžioje (žr. J.-M. Servais „Droit Social de l’Union Européenne“, Briuselis, 2008, p. 182). Prieš įvedant išmokas nemokumo atveju, kokios jos yra šiuo metu, darbuotojų apsauga buvo užtikrinama daugelyje valstybių narių suteikiant darbo užmokesčio reikalavimams pirmumo teisę. Pagal šią sistemą nesumokėti darbo užmokesčiai iki kolektyvinės procedūros pradžios buvo laikomi pirmos eilės reikalavimais minėtoje kolektyvinėje procedūroje. Vis dėlto šis metodas ilgainiui pasidarė nepakankamas užtikrinti darbuotojų apsaugą.
(
22
)	Žr. minėtą sprendimą Francovich (20 ir 27 punktai).
(
23
)	Minėtas sprendimas.
(
24
)	Panašu, kad J.-M. Servais (minėto leidinio p. 182) yra tos pačios nuomonės. Jis pažymi, kad garantijų institucijų veikimo principai panašūs į socialinio draudimo veikimo principus: privalomas pobūdis, solidarumas, finansavimas (su išimtimis) iš įmokų, apskaičiuojamų pagal darbo užmokestį, valdymas administraciniu, finansiniu ir teisiniu požiūriu savarankiškų institucijų.
(
25
)	M. Fuchs ir F. Marhold „Europäisches Arbeitsrecht“, 2-asis leidimas, Viena, 2006, p. 169.
(
26
)	Šiuo klausimu žr. minėto M. Fuchs ir F. Marhold leidinio 169 ir paskesnius puslapius bei B. Teyssié „Droit européen du travail“, 2-asis leidimas, Paryžius, 2003, p. 220.
(
27
)	Pagal 26 išnašoje minėtą B. Teyssié darbą (p. 220) valstybės narės, nustatydamos didžiausią ribą, gali išvengti, kad išmokos neviršytų to, ką užtikrina direktyvos socialinis tikslas, jo nepažeidžiant. Šiuo klausimu taip pat žr. A. Guggenbühl ir S. Leclerc „Droit social européen des travailleurs salariés et indépendants – Recueil de la législation et de la jurisprudence de l’Union européenne“, Briuselis, 1995, p. 518, ir 21 išnašoje minėtą M. Grepl darbą (p. 34), kuriame nurodoma, kad didžiausios ribos nustatymas leidžia išvengti direktyvos socialinio tikslo ribų peržengimo konkrečiu atveju.
(
28
)	Valstybių narių institucinės ir procesinės teisių autonomijos principu siekiama, kad šios valstybės narės taikytų Bendrijos teisę pagal savo nacionalinę administracinę ir nacionalinę administracinio proceso teisę. Šiuo atžvilgiu dėl Bendrijos muitų teisės tiesioginio taikymo valstybėje narėje žr. mano pastabas 2007 m. gegužės 3 d. Išvados byloje, kurioje priimtas 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Zefeser (C-62/06, Rink. p. I-11995), 36 punktą. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, jei nėra atitinkamą sritį reglamentuojančių Bendrijos teisės nuostatų, kiekviena valstybė narė savo nacionalinėje teisinėje sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių asmens teisių apsaugą, procesines taisykles. Šiuo klausimu žr. 1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimus Rewe–Zentralfinanz ir Rewe–Zentral (33/76, Rink. p. 1989_. 5 punktas) ir Comet (45/76, Rink. p. 2043, 13 punktas); 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Peterbroeck (C-312/93, Rink. p. I-4599, 12 punktas); 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Courage ir Crehan (C-453/99, Rink. p. I-6297, 29 punktas); 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Safalero (C-13/01, Rink. p. I-8679, 49 punktas); 2007 m. kovo 13 d. Sprendimą Unibet (C-432/05, Rink. p. I-2271, 39 punktas); 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą van der Weerd ir kt, (C-222/05–C-225/05, Rink. p. I-4233, 28 punktas) ir 2008 m. vasario 12 d. Sprendimą Kempter (C-2/06, Rink. p. I-411, 57 punktas).
(
29
)	Žr. R. Stettner „Verwaltungsvollzug“, M. A. Dauses (leid.) Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, B. III., 30 punktas; R. Voß, E. Grabitz ir M. Hilf „Das Recht der Europäischen Union“, EB 135 str. 4 ir 9 punktai (2004 m. sausio mėn. papildymas); W. Kahl „Kommentar zum EUV/EGV“, 1-asis leidimas, 1999, 10 str., p. 377, 24 punktas ir K. Lenaerts, D. Arts ir I. Maselis „Procedural Law of the European Union“, 2-asis leidimas, Londonas, 2006, p. 83, 3–001 punktas.
(
30
)	Minėtas sprendimas (33 punktas).
(
31
)	Žr. minėtų sprendimų Pflücke 34 punktą; Rewe-Zentralfinanz ir Rewe-Zentral 5 punktą; Comet 13 ir 16 punktus; Francovich 43 punktą; Peterbroeck 14 ir paskesnius punktus; 1997 m. liepos 10 d. Sprendimą Palmisani (C-261/95, Rink. p. I-4025, 27 punktas); 1999 m. birželio 1 d. Sprendimą Eco Swiss (C-126/97, Rink. p. I-3055, 45 punktas); 2001 m. vasario 22 d. Sprendimą Camarotto ir Vignone (C-52/99 ir C-53/99, Rink. p. I-1395, 28 ir 30 punktai); minėto sprendimo Courage ir Crehan 29 punktą; 2002 m. birželio 6 d. Sprendimą Sapod Audic (C-159/00, Rink. p. I-5031, 52 punktas) ir 2006 m. liepos 13 d. Sprendimą Manfredi (C-295/04–C-298/04, Rink. p. I-6619, 62 punktas).
(
32
)	Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog nacionalinis teismas, konstatavęs, kad naikinamąjį terminą numatanti nacionalinės teisės nuostata neatitinka Bendrijos teisės reikalavimų ir kad nėra įmanomas joks kitas minėtą teisę atitinkantis šios nuostatos išaiškinimas, turi atsisakyti ją taikyti (šiuo klausimu žr. 1978 m. kovo 9 d. Sprendimo Simmenthal, 106/77, Rink. p. 629, 21 punktą; 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Faccini Dori, C-91/92, Rink. p. I-3325, 26 punktą; 2002 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Kurz, C-188/00, Rink. p. I-10691, 69 punktą ir minėto sprendimo Pflücke 48 punktą. Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato G. Cosmas išvados byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Palmisani, 20 punktą).
(
33
)	Žr. minėtą generalinio advokato G. Cosmas išvadą byloje, kurioje priimtas sprendimas Palmisani (33 punktas).
(
34
)	Žr. šios išvados 61 ir 70 punktus.
(
35
)	Bankroto procedūros tikslas yra patenkinti visus kreditorių reikalavimus. Reikalavimai patenkinami parduodant nemokaus skolininko turtą ir yra trys to būdai: 1) daugeliu atvejų turtas yra realizuojamas paeiliui, o gautos sumos padalijamos kreditoriams. Čia kalbama apie turto likvidavimą; 2) kalbant apie įmones, taip pat taikomas ir sanavimas. Šiuo atveju turtas yra naudojamas kreditorių naudai taip, kad – pagal bendrą taisyklę – po investicijų ir rimto restruktūrizavimo jis atstatomas iki rentabilumo, leidžiančio patenkinti kreditorių reikalavimus; 3) galiausiai reikia paminėti perleidimą, kai pelninga įmonė (ar jos padalinys) perleidžiama kitiems teisės subjektams, pavyzdžiui, konkurentui ar perimančiai bendrovei („Auffanggesellschaft“), vėliau padalijant gautą kainą kaip pardavimo pajamas tarp buvusio įmonės savininko kreditorių (šiuo klausimu žr. R Bork „Einführung in das Insolvenzrecht“, 4-asis leidimas, Tiubingenas, 2005, p. 2 ir kt.).
(
36
)	Minėtas sprendimas (37 punktas).
(
37
)	Ten pat (39 punktas).
(
38
)	Žr. šios išvados 31 išnašoje nurodytą teismo praktiką.
(
39
)	Dėl nacionalinių naikinamųjų ir senaties terminų suderinamumo su Bendrijos teise žr. mano 2008 m. rugsėjo 4 d. Išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2009 m. kovo 24 d. Sprendimas Danske Slagterier (C-445/06, Rink. p. I-2119), 94 punktą. Šiuo klausimu taip pat žr. A. Von Bogdandy, cituotame E. Grabitz ir M. Hilf veikale, 10 str., 48, 54, 54a punktus.
(
40
)	Minėtas sprendimas. Šioje byloje buvo nagrinėjamas ginčas dėl žalos atlyginimo, patirtos dėl pavėluoto Direktyvos 80/987 perkėlimo.
(
41
)	Minėtas sprendimas Camarotto ir Vignone (30 punktas).
(
42
)	1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas Edis (C-231/96, Rink. p. I-4951).
(
43
)	1997 m. liepos 17 d. Sprendimas Haahr Petroleum (C-90/94, Rink. p. I-4085, 49 punktas) ir 1997 m. gruodžio 2 d. Sprendimas Fantask (C-188/95, Rink. p. I-6783, 49 punktas).
(
44
)	Žr. 1994 m. kovo 24 d. Sprendimą Bostock (C-2/92, Rink. p. I-955, 16 punktas); 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimą Karlsson ir kt. (C-292/97, Rink. p. I-2737, 37 punktas) ir minėto sprendimo Rodríguez Caballero 30 punktą.
(
45
)	Žr., pavyzdžiui, 1994 m. gruodžio 13 d. Sprendimą SMW Winzersekt (C-306/93, Rink. p. I-5555, 30 punktas); 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Portugalija prieš Tarybą (C-149/96, Rink. p. I-8395, 91 punktas); minėto sprendimo Francovich 23 punktą; 2001 m. liepos 12 d. Sprendimą Jippes ir kt. (C-189/01, Rink. p. I-5689, 129 punktas) ir minėto sprendimo Rodríguez Caballero 32 punktą.
(
46
)	2009 m. vasario 3 d. Išvados byloje Horvath (C-428/07, nagrinėjama Teisingumo Teisme) 112-114 punktai.
(
47
)	Žr. 1969 m. vasario 13 d. Sprendimą Wilhelm ir kt.(14/68, Rink. p. 1, 13 punktas); 1978 m. birželio 28 d. Sprendimą Kenny (1/78, Rink. p. 1489, 18 punktas); 1978 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Bussone (31/78, Rink. p. 2429, 38 ir kt. punktai); 1979 m. balandžio 7 d. Sprendimą Auer (136/78, Rink. p. 437, 23-26 punktai); 1979 m. liepos 3 d. Sprendimą van Dam ir kt. (185 – 204/78, Rink. p. 2345, 10 punktas); 1981 m. liepos 14 d. Sprendimą Oebel (155/80, Rink. p. 1993, 9 punktas); 1983 m. sausio 25 d. Sprendimą Smit Transport (126/82, Rink. p. 73, 27 punktas); 1992 m. gegužės 7 d. Sprendimą Wood ir Cowie (C-251/90 ir C-252/90, Rink. p. I-2873, 19 punktas); 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Keck ir Mithouard (C-267/91 ir C-268/91, Rink. p. I-6097, 8 punktas); 1995 m. vasario 14 d. Sprendimą Schumacker (C-279/93, Rink. p. I-225, 21 punktas) ir 1996 m. vasario 1 d. Sprendimą Perfili (C-177/94, Rink., p. I-161, 17 punktas).
(
48
)	Minėtas sprendimas (10 punktas). Ši teismo praktika buvo pakartota minėtų sprendimų Oebel 9 punkte; Smit Transport 27 punkte; Wood ir Cowie 19 punkte ir Perfili 17 punkte.