62007CC0348
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
M. POIRESA MADURA,
predstavljeni 19. novembra 2008 (
1
)
Zadeva C-348/07
Turgay Semen
proti
Deutsche Tamoil GmbH
„Direktiva 86/653/EGS — Člen 17 — Samozaposleni trgovski zastopniki — Prenehanje veljavnosti pogodbe — Pravica do nadomestila — Določitev zneska nadomestila“
1.
Ta predlog za predhodno odločanje, ki ga je vložilo Landgericht Hamburg, se nanaša na izvajanje člena 17 Direktive Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih (v nadaljevanju: Direktiva) (
2
). Landgericht prosi za razlago člena 17, natančneje, naj se ugotovi, ali in pod katerimi pogoji je lahko pravica trgovskega zastopnika do nadomestila omejena na izgubljene provizije. Nacionalno sodišče potrebuje to razlago, da presodi, ali je upoštevna nacionalna zakonodaja, kot jo razlagajo nemška sodišča, v nasprotju s pristopom, določenim v Direktivi v zvezi z izračunom nadomestila, do katerega je trgovski zastopnik upravičen zaradi prenehanja njegovega pogodbenega razmerja z naročnikom.
I – Dejansko stanje, pravni okvir, vprašanja in uvodno vprašanje
2.
Predlog za predhodno odločanje izhaja iz spora, ki ga je sprožil T. Semen, tožeča stranka, ki je delal kot trgovski zastopnik tožene stranke, družbe Deutsche Tamoil GmbH. T. Semen je med 1. novembrom 2001 in kot trgovski zastopnik upravljal bencinsko črpalko, ki je v lasti tožene stranke. Družba tožene stranke je del večje libijske skupine družb Oilinvest, ki ima široko mrežo bencinskih črpalk v Nemčiji, poleg tega pa je udeležena v poslih iskanja in rafiniranja nafte v več državah po svetu.
3.
Med veljavnostjo pogodbenega razmerja s toženo stranko je tožeča stranka prejemala provizijo od prodanega goriva. Višina provizije, ki jo je zaslužila tožeča stranka, se je spreminjala glede na to, ali so zadevne stranke kupovale gorivo s karticami, ki jih je zagotovila tožena stranka in ki so zagotavljale znižanje cen, namesto da bi uporabile običajne načine plačil.
4.
Člen 17 Direktive dopušča državam članicam, da izberejo med okviroma, ki določata odškodnino trgovskih zastopnikov po prenehanju trgovskega razmerja z naročnikom. Ta odškodnina je lahko odškodnina za škodo (člen 17(3)) ali nadomestilo (člen 17(2)).
5.
Nemški organi so izbrali nadomestilo, določeno v členu 17(2). Ta člen in upoštevna nemška zakonodaja (člen 89(b) Handelsgesetzbuch (v nadaljevanju: HGB)) določata, da so, če so izpolnjeni določeni pogoji, zastopniki, kot je tožeča stranka, upravičeni do nadomestila, ki ga mora plačati naročnik po prenehanju njunega pogodbenega razmerja. Med strankama je spor o višini nadomestila, ki naj se ga dodeli v tej zadevi, in, natančneje, ali je način izračuna nadomestila, ki je določen v nemškem pravu, v skladu z zahtevami te direktive.
6.
Člen 17(2) določa pogoje, pod katerimi se mora dodeliti nadomestilo, in način, ki ga je treba uporabiti pri izračunu tega nadomestila:
„(a)
Trgovski zastopnik ima pravico do nadomestila, če in kolikor:
—
je naročitelju priskrbel nove stranke ali razširil poslovne stike z obstoječimi strankami in naročitelj še uživa velike prednosti v poslih s temi strankami in
—
je plačilo tega nadomestila ob upoštevanju vseh okoliščin ustrezno, predvsem glede provizije, za katero je trgovski zastopnik prikrajšan in ki izhaja iz poslov s temi strankami. Države članice lahko predvidijo, da te okoliščine zajemajo tudi izvajanje ali neizvajanje konkurenčne klavzule v skladu s členom 20;
(b)
znesek nadomestila ne more presegati višine, ki ustreza letnemu nadomestilu, izračunanemu na podlagi letnega povprečja plačil, ki jih je trgovski zastopnik prejemal zadnjih pet let, in če se pogodba sklene za manj kakor pet let, se nadomestilo izračuna glede na povprečje tega obdobja;
(c)
odobritev tega nadomestila trgovskemu zastopniku ne preprečuje uveljavljanja odškodnine.“
7.
Člen 89b(1) HGB, s katerim je bil dejansko določen model za izračun nadomestil, na katerem temelji Direktiva (
3
), na splošno sledi besedilu člena 17(2), s tem da določa:
„1.   Trgovski zastopnik lahko po prenehanju pogodbe o trgovskem zastopanju od naročnika zahteva primerno nadomestilo, če in kolikor:
i.
naročitelj še uživa velike prednosti, tudi po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju, iz poslovnih stikov z novimi strankami, ki jih je zagotovil trgovski zastopnik,
ii.
trgovski zastopnik zaradi prenehanja veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju izgubi pravice do provizije – do katere bi bil upravičen, če bi pogodba o trgovskem zastopanju še veljala – iz že opravljenih poslov in poslov, ki jih je treba opraviti v prihodnosti s strankami, ki jih je zagotovil; in
iii.
je plačilo nadomestila ob upoštevanju vseh okoliščin ustrezno.
2.   Če je trgovski zastopnik poslovne stike z obstoječo stranko razširil tako pomembno, da po tržnih načelih ustreza pridobitvi nove stranke, se šteje, da je priskrbel novo stranko.“
8.
Predložitveno sodišče v predlogu za predhodno vprašanje navaja, da se v sodni praksi nemških sodišč v zvezi s členom 89(b) obravnavajo merila, ki so določena v tem členu (in sicer ohranitev znatne ugodnosti naročnika, zastopnikova izguba provizije in ustreznost vsakega plačila nadomestila), kot da so kumulativna in kot da se vzajemno omejujejo. Sodišče v Hamburgu dvomi, ali je omejitev nadomestila, ki se ga lahko dodeli in ki je zajeta s tem pristopom, združljiva s členom 17(2), in postavlja ti vprašanji:
„1.
Ali je s členom 17(2)(a) Direktive Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih združljiva omejitev pravice do nadomestila, do katerega ima pravico trgovski zastopnik, z izgubami provizij zaradi prenehanja pogodbe o trgovskem zastopanju, čeprav je treba koristim, ki jih še naprej prejema naročnik, pripisati višjo denarno vrednost?
2.
Ali je treba za namene zgoraj navedenega izračuna upoštevati tudi koristi, ki so jih pridobile druge družbe te skupine, h kateri spada naročnik?“
9.
Pred preučitvijo teh vprašanj je najprej potrebno obravnavati uvodno vprašanje. Na obravnavi je bilo v imenu tožene stranke navedeno, da so bile spremembe v nemški sodni praksi, do katerih je prišlo po vložitvi predloga, takšne, da je postopek pred Sodiščem nepotreben. Natančneje, navedeno je bilo, da naj bi spremembe v nacionalni sodni praksi v zvezi s pojmom „stalna stranka“ pomenile, da bo, skoraj v vseh primerih, znesek, pridobljen na podlagi izračuna izgube provizije, presegel najvišji znesek, določen v členu 17(2)(b), zaradi česar naj bi bilo vprašanje dopustnosti upoštevanja drugih koristi, ki jih je pridobil naročnik, nepotrebno.
10.
Sodišče je že razsodilo, da njegove naloge na podlagi člena 234 ES ne zajemajo dajanja svetovalnih mnenj (
4
) ali odgovarjanja na hipotetična vprašanja (
5
). Dalje, v zadevi Zabala (
6
) je Sodišče zavrnilo odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, če se je postopek pred nacionalnim sodiščem prenehal zaradi privolitve ene stranke v zahtevke druge, ker odločanje ni bilo več potrebno za učinkovito rešitev spora. (
7
)
11.
Vendar je Sodišče večkrat poudarilo, da „lahko izključno nacionalna sodišča, pred katerimi teče sodni postopek […], glede na posebnosti zadeve presodijo nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko izdala sodbo, in upoštevnost vprašanj, ki jih zastavijo Sodišču“ (
8
), in da je „zavrnitev predloga, ki ga je vložilo nacionalno sodišče, […] mogoča le, če je očitno, da razlaga prava Skupnosti ali presoja veljavnosti pravila prava Skupnosti, za katero prosi to sodišče, ni v nikakršni povezavi z resničnimi dejstvi ali predmetom spora o glavni stvari“ (
9
).
12.
Zaradi sprememb v nacionalni zakonodaji po vložitvi predloga za predhodno vprašanje, predloga za sprejetje predhodne odločbe ni bilo mogoče zavreči; v zadevi CIA (
10
) je Sodišče poudarilo, da ni mogoče šteti, da je potreba za sprejetje predhodne odločbe odvečna v okoliščinah, kjer je nacionalno zakonodajo, ki je bila predmet predloga, razveljavila in nadomestila druga nacionalna zakonodaja. Odvečnost je še šibkejša v okoliščinah, kot so te v obravnavanem primeru, kjer so se morebiti zgodile spremembe v sodni praksi nacionalnih sodišč, katerih vpliv še ni v celoti gotov. Glede na navedeno menim, da Sodišče ne bi smelo zavrniti odločanja o predloženih vprašanjih, ker mora nacionalno sodišče presoditi učinek nove nacionalne sodne prakse na ustreznost odgovorov, ki jih je podalo Sodišče, za končno rešitev zadeve, ki jo obravnava.
II – Analiza
Prvo vprašanje
13.
Pristop iz nemške zakonodaje, kot jo razlagajo nemška sodišča, omejuje nadomestilo, ki se ga lahko dodeli zastopniku na podlagi natančne razlage, kaj naj velja za ustrezno, kar pomeni, da vsaka nagrada, višja od zneska provizije, ki jo izgubi zastopnik, ne bo ustrezna. Presoja združljivosti takega pristopa z Direktivo vključuje uskladitev dveh potencialno konkurenčnih načel, ki izhajata iz predhodnih zadev v zvezi s členom 17.
14.
Po eni strani je Sodišče v zadevi Ingmar (
11
) in Honyvem (
12
) odločilo, da je sistem, ki ga uvaja člen 17, obvezen. Sodišče je prav tako poudarilo vlogo člena 17 kot varovalnega minimalnega standarda za trgovske zastopnike in to, da nacionalna zakonodaja ne more uvesti pravil, ki bi tem zastopnikom določila nižjo stopnjo nadomestila, kot je določena s členom 17. (
13
)
15.
Po drugi strani je Sodišče v zadevah Ingmar in Honyvem prav tako odločilo, da člen 17 „ne določa podrobnosti glede načina izračuna nadomestila za prenehanje veljavnosti pogodbe“ (
14
) in da imajo znotraj tega okvira, ki ga uvaja člen 17, „države članice možnost samostojnega urejanja pri izbiri načina izračuna nadomestila“ (
15
). Sodišče je odločilo, da se ta možnost samostojnega urejanja nanaša „zlasti na merilo pravičnosti“ (
16
).
16.
Tako se zdi – čeprav je namen člena 17, da uvede osnovno raven varstva za zastopnike – da Direktiva predvideva, da se varstvo tega varovanja lahko spreminja od države do države, odvisno od tega, kako posamezne države članice v tem okviru razlagajo pojem ustreznost. Vendar ta možnost samostojnega urejanja ni absolutna, ker bi to preprečilo namen Direktive, namreč uskladitev praks držav članic v zvezi s trgovskimi zastopniki in uvedbo minimalne stopnje varovanja za takšne zastopnike. (
17
)
17.
Dalje, besedilo člena določa, da „ima [zastopnik] pravico do nadomestila, če in kolikor“ so izpolnjeni določeni pogoji (poudarek dodan). Uporaba besedne zveze „ima pravico“ in odločbi Sodišča v obeh zadevah Ingmar in Honyvem poudarjajo kogentnost sistema in pomenijo, da države članice ne smejo sprejeti ukrepov, s katerimi bi se zastopniku lahko odreklo nadomestilo, če so izpolnjeni pogoji, določeni v členu.
18.
Člen 17(2), kot sem že izpostavil v zadevi Honyvem, res „ne določa samo pogojev za priznanje pravice do […] nadomestila, ampak tudi postavke, ki se dejansko potrebujejo za izračun nadomestila“ (
18
). Ukrepi države članice, s katerimi izpolnjujejo svoje obveznosti iz Direktive, morajo zato spoštovati te pogoje za upravičenost in morajo upoštevati seznam postavk, ki jih je treba upoštevati pri izračunu nadomestila.
19.
Glede na navedeno je jasno, da možnost samostojnega urejanja, ki je podeljena državam članicam, deluje znotraj meja, ki so določene v sistemu, ki ga uvaja člen 17(2) in katerega države članice ne smejo prezreti.
20.
Kaj so torej te obvezne omejitve, ki jih nalaga sistem, uveden s členom 17(2)? V zadevi Honyvem je Sodišče odločilo, da je bil italijanski sistem, v katerem je bil znesek nadomestila izračunan izključno na podlagi nespremenljivih odstotkov od provizij, pridobljenih v prejšnjih letih, v nasprotju z Direktivo, ker zastopnikom, ki bi bili v boljšem položaju na podlagi pristopa, ki temelji na upoštevanju koristi, ki jih je pridobil naročnik, ni omogočil, da bi pridobili nadomestilo, ki bi bilo večje kot takšni nespremenljivi odstotki. (
19
) Ob upoštevanju te odločbe in besedila prve alinee člena 17(2)(a) je jasno, da je meritokratski pristop, ki znesek nadomestila, ki naj se dodeli, povezuje s koristmi, ki jih zaradi dela zastopnika uživa naročnik v obdobju po prenehanju pogodbe, ena izmed teh obveznih značilnosti.
21.
Besedilo Direktive prav tako jasno določa, da je treba pri določanju zneska nadomestila upoštevati koncept ustreznosti in da se mora pri tem postopku upoštevati provizije, ki jih izgubi zastopnik zaradi prenehanja pogodbenega razmerja med njim in naročnikom.
22.
Stranki si nasprotujeta glede tega, ali lahko koncept ustreznosti deluje tako, da zviša ali zniža stopnjo nadomestila, ki je dodeljena zastopniku. Tožeča stranka trdi, da je glavni dejavnik določitve zneska nadomestila znesek koristi, ki jih je pridobil naročnik, in da se stopnjo izgubljene provizije lahko upošteva zgolj kot dejavnik presoje ustreznosti, ki lahko deluje tako, da zviša ali zniža znesek nadomestila. Italijanska vlada prav tako navaja, da pojem ustreznosti deluje tako kot „spodnja meja“, ki lahko zviša stopnjo dodelitve, kot tudi kot „zgornja meja“, ki jo lahko zmanjša. Tožena stranka po drugi strani zatrjuje, da so dejavniki, navedeni v členu 17(2)(a), kumulativni in vzajemno omejevalni ter da vsak deluje kot „zgornja meja“, ki omejuje znesek, ki se ga lahko dodeli, na najnižjega od treh zneskov.
23.
Menim, da iz besedne zveze „če in kolikor“ izhaja, da je namen pojma ustreznosti, da deluje bolj kot omejitev zneska nadomestila kot pa dejavnik, ki ga prav tako lahko zviša nad to, kar izhaja iz izračuna koristi, ki jih pridobi naročnik. Kljub temu, ali pojem ustreznosti deluje v tej zvezi izključno kot zgornja meja ali kot spodnja in zgornja meja, ni odločilno za vprašanja, ki jih Sodišče obravnava v tej zadevi. Iz Direktive jasno izhaja, da nadomestilo ne sme preseči, kar velja za ustrezno. Glavni spor med strankama se nanaša na to, ali se možnost samostojnega urejanja -– glede katere je Sodišče odločilo, da jo imajo države članice v zvezi z izračunom nadomestila in zlasti v zvezi z ustreznostjo – razširja na pravico opredeliti ustreznost, kot da zajema omejitev na stopnjo nadomestila, ki ustreza izgubi provizij. To se nanaša na vprašanje vsebine pojma ustreznost, pravzaprav na način izračuna ustrezne „zgornje meje“. Na to vprašanje pa ne vpliva, ali lahko pojem ustreznosti deluje tudi kot „spodnja meja“.
24.
Kako torej nemški pristop, ki tako omejuje opredelitev ustreznosti, ustreza navedenim obveznim značilnostim Direktive? Kot je bilo ugotovljeno, v skladu s HGB, kot ga razlagajo nemška sodišča, ni ustrezno nobeno nadomestilo, ki presega izgubo provizije zastopnika. Kot je izpostavila tožena stranka, takšen pristop temelji na stališču, da zastopnik zaradi nadomestila ne bi smel biti v boljšem položaju, kot bi ga imel z nadaljevanjem pogodbe. Tožeča stranka in italijanska vlada menita, da se s tem pristopom zastopniku odvzame pravico, ki mu je bila podeljena z Direktivo, in sicer da pridobi nadomestilo, ki je ustrezno v vseh okoliščinah, in ne samo z vidika izgube provizij. Poleg tega je jasno, da uporaba merila ustreznosti ne sme delovati tako, da odvzame kakršen uporaben učinek, kar je meritokratski pristop, ki je zajet v Direktivi in se odraža predvsem v členu 17(2) prve alinee.
25.
Vendar, če naj ima možnost samostojnega urejanja, ki jo ima država članica v zvezi z izračunom ustreznosti, smisel, morajo države članice uporabiti pojem ustreznosti, da omejijo stopnjo nadomestila v skladu s svojimi nacionalnimi koncepti tega, kar je ustrezno, če s tem ne kršijo obveznih značilnosti zgoraj navedenega sistema, ki ga uvaja člen 17(2).
26.
Razlaga pojma ustreznosti, ki izključuje dodelitev nadomestil, ki so večja od stopnje izgubljenih provizij, precej očitno ni v nasprotju z obveznostjo, da se mora upoštevati stopnja izgubljenih provizij zastopnika. Direktiva tudi jasno določa, da je treba pri izračunu ustreznosti upoštevati vse okoliščine. Vendar je omejevanje nadomestil na stopnjo izgubljenih provizij le odraz sodbe v zvezi z relativno pomembnostjo različnih okoliščin v primerjavi z odločitvijo, da se ne upoštevajo okoliščine, ki bi jih bilo treba upoštevati, in da se je načeloma ne bi smelo obravnavati, kot da je v nasprotju z Direktivo.
27.
Samo po sebi pri takemu pristopu ne gre za kršenje meritokratske zahteve, da je nadomestilo povezano s prihodnjimi dobički naročnika, če se pojem izgubljene provizije razlaga tako, da omogoča upoštevanje takšnih dobičkov. V veliko primerih bo stopnja provizij, ki jih zastopnik izgubi med pogodbenim razmerjem, odražala dobičke naročnika. Vendar to ne velja vedno. Glede na poročilo Komisije o delovanju člena 17 in kot je potrdil odvetnik tožene stranke na obravnavi, se za namene nadomestila v nemškem sistemu provizije, ki jih je izgubil zastopnik, izračunajo na podlagi provizij, ki jih je zaslužil v zadnjih 12 mesecih trajanja pogodbenega razmerja. Provizije, ki so bile zaslužene v zadnjem obdobju pogodbenega razmerja, bodo navadno dober pokazatelj dobičkov, ki jih je pridobil naročnik, in provizij, ki jih je izgubil zastopnik, po prenehanju pogodbe. Vendar je treba na podlagi sistema, ki ga je uvedel člen 17(2), izračunati nadomestilo glede na prihodnje dobičke naročnika in izgube zastopnika. Besedilo člena 17(2) jasno določa, da je ta usmeritev v prihodnost obvezna. Pretekle provizije lahko služijo zgolj kot dokaz takšnih prihodnjih dobičkov in izgub.
28.
Obstajajo lahko okoliščine, v katerih izračun na podlagi preteklih provizij ne odraža realnega stanja prihodnjih dobičkov in izgub, na primer, kadar zastopnik izvrši večjo in uspešno tržno kampanjo tik pred prenehanjem pogodbe ali kjer se cena izdelka, ki se ga prodaja za naročnika, močno dvigne tik pred prenehanjem pogodbe ali po njem. (
20
) V takih okoliščinah je treba izračun nadomestila, ki temelji na zadnjem obdobju pogodbe, prilagoditi, tako da odraža realno stanje prihodnjih dobičkov in izgub. Opredelitev „izgubljenih provizij“ mora biti tako dovolj prilagodljiva, da lahko zagotovi, da dodeljeno nadomestilo res odraža prihodnje dobičke in izgube naročnika oziroma zastopnika in mora zato odražati spremembe okoliščin, ki se uporabljajo pred prenehanjem pogodbe in po njem. Nacionalno sodišče mora odločiti, ali je glede na kogentnost morebitnih usmeritev postopka izračuna nadomestila nemški pristop izračunavanja nadomestila, predvsem njegov pristop do opredelitve „izgubljenih provizij“, v zvezi s tem dovolj prilagodljiv.
Drugo vprašanje
29.
Drugo vprašanje se osredotoča na vprašanje, ali je treba, če naročnik pripada skupni družb, ugodnosti, ki jih pridobijo družbe te skupine, šteti za del teh ugodnosti, ki jih je treba upoštevati za izračun nadomestila iz člena 17 Direktive.
30.
Tožeča stranka trdi, da so ugodnosti, ki jih pridobi naročnik, tudi v dejstvu, da njegova libijska matična družba pridobiva dobiček od svoje odvisne družbe, naročnika, ki ga uporablja za povečevanje prometa, zmanjševanje davčne sposobnosti in povečevanje dobičkov.
31.
Nemška vlada poudarja, da ni namen člen 89(b) HGB in člena 17 Direktive urejati vprašanja odnosa med matičnimi in odvisnimi družbami. Takšna vprašanja so lahko pomembna za vprašanje ustreznosti, vendar je od nacionalnih organov odvisno, ali pri izvajanju svoje možnosti samostojnega urejanja odločijo, če in ali kako je treba upoštevati zaslužke drugih družb v skupini, ki je v lasti lastnikov naročnika.
32.
Komisija meni, da se za izračun ugodnosti, ki jih je pridobil naročnik za namene člena 17, načeloma ne zahteva, da se upošteva druge družbe istega lastnika, razen če pogodbene dolžnosti zastopnika vsebujejo tudi dolžnost vzpostaviti ali razviti poslovna razmerja tretjih strank z drugimi družbami v isti skupini. Komisija ugotavlja, da so upoštevne ugodnosti za izračun nadomestila iz člena 17(2)(a) tiste, ki so povezane s posli s strankami, ki jih je pridobil zastopnik, ali tiste, ki izhajajo iz posla z obstoječimi strankami, ki ga je razvil zastopnik. To kaže na pogodbeni cilj člena 17(2)(a). Ker je nadomestilo povezano s postopki pridobivanja novih strank za naročnika ali povečanjem stopnje posla s strankami, ki jih je naročnik že pridobil, ni razloga, da bi bile poleg ugodnosti, ki jih je pridobil sam naročnik, upoštevane še kakšne druge, razen če so bile dolžnosti zastopnika razširjene na izvajanje podobnega dela za druge družbe, ki pripadajo matični družbi naročnika.
33.
Tožena stranka dalje trdi, da s tem, da se omogoči zastopniku, da vloži zahtevke v zvezi z dobički družb, s katerimi nima sklenjenega pogodbenega razmerja, tvega nenadzorovane in neobičajne učinke ter ocenjuje, da ni razloga, zakaj naj bi imel najemnik bencinske črpalke v Nemčiji dostop do dobičkov matične družbe, ki se ukvarja z izkoriščanjem nafte v Libiji.
34.
Italijanska vlada predlaga, da čeprav naj bi bil na splošno izračun ugodnosti za namene člena 17 omejen na tiste, ki jih je pridobil naročnik, nujnost ohranjanja načel dolžnosti lojalnega sodelovanja in dobre vere, ki ju določa člen 4 Direktive, pomeni, da obstajajo razlogi, da naj bi bile – kadar si naročnik prizadeva omejiti nadomestilo, ki se plača zastopniku s pripisovanjem dobičkov, ki izhajajo iz dejavnosti zastopnika, drugim družbam v skupini – na voljo možnosti za izpodbijanje takšnih kršitev dolžnosti lojalnega sodelovanja in dobre vere. Vendar, kot ugotavlja vlada, se to lahko doseže z zahtevanjem odškodnine.
35.
Jasno je, da se člen 17(2)(a) primarno nanaša na dejavnosti, od katerih ima korist naročnik in ki izhajajo iz dejavnosti, ki jih je izvajal zastopnik na podlagi pogodbe, ki sta jo sklenila. Besedilo Direktive se izrecno nanaša na stranke naročnika in ugodnosti, ki jih je pridobil naročnik. Ne nanaša se na nobene druge ugodnosti, ki bi jih bilo mogoče upoštevati. Zakonodajalec Skupnosti bi lahko vključil ugodnosti, ki izhajajo iz drugih družb, s katerimi je bil naročnik povezan, vendar se zdi, da tega ni storil. Dalje, pogodbeni izvor pravice do nadomestila nasprotuje priznanju pravic nadomestila, ki izhajajo iz tistih, s katerimi zastopnik ni imel pogodbenega odnosa.
36.
Po drugi strani se od držav članic zahteva, da pri svoji presoji ustreznosti nadomestila, ki se ga lahko dodeli, upoštevajo „vse okoliščine“. Vendar se „okoliščine“ v tem primeru ne morejo nanašati na vsa mogoča dejstva, ampak morajo biti omejene na dejavnike, ki so pomembni za pogodbeni odnos med zastopnikom in naročnikom. Stopnja, do katere bi se lahko štelo, da ima zastopnik odvisne družbe matične družbe odnos s takšno matično družbo na podlagi pogodbe z naročnikom, je vprašanje, o katerem je treba odločati na podlagi nacionalnega prava in ob upoštevanju, za vsak posamezen primer, posebnega zastopnikovega pogodbenega razmerja z naročnikom in njegovih morebitnih povezav z matično družbo. Če nacionalno pravo ne določa takšnega odnosa med zastopnikom in matično družbo njegovega naročnika, dobičkov, ki jih je pridobila takšna matična družba, ni mogoče obravnavati kot okoliščine za namene člena 17(2)(a).
37.
Ti dejavniki nasprotujejo sklepanju, da se z Direktivo zahteva, da je treba ugodnosti, ki so jih pridobile druge družbe v isti skupini kot naročnik, upoštevati pri izračunu nadomestila za namene člena 17(2)(a).
III – Predlog
38.
Ob upoštevanju navedenih ugotovitev predlagam, naj Sodišče na vprašanja, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, odgovori:
1.
Nacionalna zakonodaja, ki omejuje nadomestila, ki se jih lahko dodeli trgovskim zastopnikom, na znesek provizij, ki so jih taki zastopniki izgubili po prenehanju pogodbenega razmerja z naročnikom, sama po sebi ni nezdružljiva z meritokratskim in v prihodnost usmerjenim pristopom, ki ga zahteva sistem, določen s členom 17(2)(a) Direktive Sveta z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih, če način izračuna izgubljenih provizij odraža dejansko stopnjo provizij, izgubljenih po prenehanju pogodbenega razmerja, tako da se upoštevajo koristi, ki jih je pridobil naročnik iz dejavnosti zastopnika.
2.
Člen 17(2)(a) Direktive 86/653 ne zahteva, da se pri izračunu nadomestila upoštevajo ugodnosti, ki so jih pridobile družbe, s katerimi zastopnik ni imel pogodbenega razmerja, ki so članice večje skupine družb.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	UL 1986 L 382, str. 17.
(
3
)	Glej Komisija Evropskih skupnosti, Poročilo o izvajanju člena 17 Direktive Sveta o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih (86/653/EEGS), Bruselj, 23. 7. 1996 COM(96) 364 konč, str. od 1 do 3.
(
4
)	Sodba z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia proti Novello (št. 2) (244/80, Recueil, str. 3045, točka 18).
(
5
)	Sodba z dne 28. septembra 2006 v zadevi Gasparini in drugi (C-467/04, ZOdl., str. I-9199).
(
6
)	Sodba z dne 15. junija 1995 v združenih zadevah Zabala in drugi (C-422/93, C-423/93 in C-424/93, Recueil, str. I-1567).
(
7
)	Prav tam, točki 28 in 29.
(
8
)	Sodba z dne 16. julija 1998 v zadevi Imperial Chemical Industries proti Colmer (C-264/96, Recueil, str. I-4695, točka 15).
(
9
)	Prav tam.
(
10
)	Sodba z dne 30. aprila 1996 v zadevi CIA Security International proti Signalson in Securitel (C-194/94, Recueil, str. I-2201).
(
11
)	Sodba z dne 9. septembra 2000 v zadevi Ingmar (C-381/98, Recueil, str. I-6007, točki 21 in 22).
(
12
)	Sodba z dne 23. marca 2006 v zadevi Honyvem Informazioni Commerciali (C-465/04).
(
13
)	Prav tam, točka 28.
(
14
)	Prav tam, točka 34.
(
15
)	Ingmar, točka 21.
(
16
)	Honyvem, točka 36.
(
17
)	To so cilji, navedeni v uvodnih izjavah Direktive.
(
18
)	Glej moje sklepne predloge k sodbi Honyvem, točka 41.
(
19
)	Honyvem, točka 29.
(
20
)	Neupoštevanje tega, bi lahko celo spodbujalo oportunstično vedenje naročnika glede trenutka prenehanja pogodbe.