62005CO0177_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C-177/05,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Španija) z odločbo z dne 30. marca 2005, ki je prispela na Sodišče 20. aprila 2005, v postopku
María Cristina Guerrero Pecino
proti
Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi K. Schiemann, predsednik senata, N. Colneric (poročevalka), sodnica, in E. Juhász, sodnik,
generalni pravobranilec: A. Tizzano,
sodni tajnik: R. Grass,
po predlogu Sodišča, da odloči z obrazloženim sklepom v skladu z členom 104(3), prvi pododstavek, Poslovnika,
po opredelitvi generalnega pravobranilca
sprejema naslednji
Sklep
Razlogi za odločitev
1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (UL L 283, str. 23), kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 (UL L 270, str. 10, v nadaljevanju: Direktiva).
2. Ta predlog je bil predložen v okviru spora med M. C. Guerrero Pecino in Fondo de Garantía Salarial (jamstveni sklad, v nadaljevanju: Fogasa) zaradi zavrnitve zadnjenavedenega, da na podlagi subsidiarne odgovornosti zaradi nezakonite odpovedi delovnega razmerja zadevni osebi izplača odškodnino, pri čemer je bilo plačilo te odškodnine predvideno s sporazumom o sodni poravnavi, sklenjenim med M. C. Guerrero Pecino in njenim delodajalcem.
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
3. V členu 1(1) Direktive je določeno, da se „[t]a direktiva […] uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz obstoječih pogodb o zaposlitvah ali delovnih razmerij, do delodajalca, ki je plačilno nesposoben v smislu člena 2(1)“.
4. V členu 2(2) Direktive je podrobno navedeno, da ta ne posega v nacionalne zakonodaje glede opredelitve izrazov „delavec“, „delodajalec“, „plačilo“, „priznana pravica“ in „pričakovana pravica“.
5. V členu 3(1) te direktive je določeno:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da jamstvene ustanove, ob upoštevanju člena 4, jamčijo plačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja, odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja.“
6. V skladu s členom 4 Direktive imajo države članice možnost, da omejijo obveznost jamstvenih ustanov iz člena 3 te direktive tako, da navedejo trajanje obdobja, za katero mora jamstvena ustanova kriti neporavnane terjatve, ali da določijo zgornjo mejo za plačila, ki jih opravi ta ustanova.
7.
V skladu s členom 10(a) Direktiva „ne vpliva na možnost držav članic [...] da sprejmejo ukrepe za preprečevanje zlorab“.
Španska ureditev
8. V členu 33(1) in (2) kraljeve zakonske uredbe 1/1995 z dne 24. marca 1995 o potrditvi spremenjenega besedila zakona o delovnih razmerjih (Estatuto de los Trabajadores, BOE št. 75 z dne 29. marca 1995, str. 9654), v različici, ki izhaja iz zakona 60/1997 z dne 19. decembra 1997 (BOE št. 304 z dne 20. decembra 1997, str. 37453, v nadaljevanju: zakon o delovnih razmerjih), je določeno:
„1. Jamstveni sklad, neodvisni organ v okviru ministrstva za delo in socialno varnost, ki je pravna oseba in mu je priznana poslovna sposobnost za doseganje njenih ciljev, delavcem izplača zneske plač, ki jim pripadajo v primeru plačilne nesposobnosti, prekinitve plačil, stečaja ali prisilne poravnave gospodarskih subjektov.
Za namene prejšnjega odstavka se za plačo šteje znesek, priznan kot tak v sporazumu o poravnavi ali v sodni odločbi z vseh podlag, določenih v členu 26(1), in tudi dodatno nadomestilo na podlagi ‚salarios de tramitación‘ [plače med postopkom], o katerem glede na okoliščine primera odloči pristojno sodišče, če sklad z nobene podlage skupaj ali ločeno ne izplača zneska, ki bi bil višji od vsote, enake dvakratni dnevni minimalni plači za vse poklice s številom dni neizplačanih plač, do največ sto dvajset dni.
2. Jamstveni sklad v primeru, določenem v prejšnjem odstavku, delavcem izplača odškodnino, priznano s sodbo ali upravno odločbo, zaradi odpovedi ali prenehanja pogodbe v skladu s členi 50, 51 in 52(c) tega zakona, v okviru najvišjega letnega plačila, pod pogojem, da dnevna plača, ki je podlaga za izračun, ne presega dvakratne minimalne plače.
Znesek odškodnine se zato, da ga jamstveni sklad v primeru odpovedi ali prenehanja pogodbe izplača v skladu s členom 50 tega zakona, izračuna na podlagi 25 dni na leto dela, pri čemer ne sme presegati omejitve, določene v prejšnjem odstavku.“
9. V členu 56(1) zakona o delovnih razmerjih je določeno:
„1. Če se ugotovi, da je prenehanje delovnega razmerja nezakonito, se lahko delodajalec v petih dneh od dneva objave sodbe odloči med vrnitvijo delavca skupaj s plačilom ‚salarios de tramitación‘, kot so določeni v točki b) tega odstavka, in plačilom naslednjih zneskov, ki morajo biti določeni s sodbo:
a) odškodnine, enake plači za 45 dni za leto dela; obdobja, krajša od enega leta, se izračunajo v sorazmerju na mesece do višine 42 mesečnih obrokov;
b) znesek, ki je enak vsoti dolgovanih plač od dneva odpovedi do vročitve sodbe, ki odpoved razglaša za nezakonito, ali dokler delavec ne najde zaposlitve, če je ta zaposlitev nastopila pred razglasitvijo sodbe in če delodajalec predloži dokaz glede zneskov, ki jih je izplačal, da se jih odšteje od ‚salarios de tramitación‘.
Delodajalec mora za delavca v obdobju, ki ustreza plačam, obravnavanim v točki b) zgoraj, še naprej plačevati prispevke za socialno varnost.“
10. V členu 84 kraljeve zakonske uredbe 2/1995 z dne 7. aprila 1995 o potrditvi spremenjenega besedila zakona o delovnopravnem postopku (Ley de Procedimiento laboral, BOE št. 86 z dne 11. aprila 1995, str. 10695, v nadaljevanju: LPL) je določeno, da je ob neuspešnem poravnalnem postopku pred upravnim organom, ki se mu mora zadeva na podlagi člena 63 tega dekreta predhodno predložiti, obvezen nov poravnalni postopek pred pristojnim sodiščem.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
11. M. C. Guerrero Pecino, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je bila zaposlena v družbi Camisas Leica SL (v nadaljevanju: družba Camisas Leica) od 9. julija 1990 do 27. decembra 2001, ko jo je družba odpustila.
12. V okviru postopka pred predložitvenim sodiščem sta M. C. Guerrero Pecino in družba Camisas Leica 13. maja 2002 podpisali sporazum o poravnavi, s katerim je zadnjenavedena priznala nezakonitost odpovedi tožeče stranke v postopku v glavni stvari in se je izrecno odločila, da tožeči stranki plača odškodnino v skladu z veljavnimi zakonskimi določbami, da ji torej nakaže odškodnino v višini 45 dnevnih plač na leto dela in tudi „salarios de tramitación“.
13. Na podlagi sodbe o začasni plačilni nesposobnosti družbe Camisas Leica, ki jo je na njeno zahtevo 5. marca 2003 izreklo isto sodišče, je M. C. Guerrero Pecino od Fogase zahtevala izplačilo prejemka, ki ustreza tej odškodnini in „salarios de tramitación“, ki ji jih njen nekdanji delodajalec ni plačal.
14. Fogasa se je strinjala, da tožeči stranki v postopku v glavni stvari izplača znesek 3338,88 eurov na podlagi „salarios de tramitación“, vendar je menila, da M. C. Guerrero Pecino ni upravičena do zneska 8622,42 eurov, ki jih je zahtevala na podlagi odškodnine zaradi odpovedi delovnega razmerja, ker ta ni bila priznana niti s sodbo niti z drugo sodno odločbo.
15. M. C. Guerrero Pecino je pred Juzgado de lo Social Único de Algeciras ugovarjala zavrnitvi Fogase, da se ji izplača odškodnina zaradi odpovedi delovnega razmerja.
16. Predložitveno sodišče opozarja, da je Direktiva 2002/74, ki je spremenila Direktivo 80/987, že veljala, ko je sodišče ugotovilo plačilno nesposobnost družbe Camisas Leica.
17. To sodišče trdi, da ni sporno, da je v španskem nacionalnem pravu v členu 33(2) zakona o delovnih razmerjih določeno, da Fogasa izplača odškodnine, dolgovane zaradi prenehanja delovnega razmerja, vendar le, če so „priznane s sodbo ali upravno odločbo, zaradi odpovedi“. Tribunal Supremo naj bi to določbo navedenega člena razlagalo tako, da odškodnine zaradi odpovedi delovnega razmerja, dolgovane na podlagi sodne poravnave, sklenjene v okviru zakona o delovnih razmerjih, ne izhajajo iz te poravnave.
18. Predložitveno sodišče želi vedeti, ali kljub besedilu navedene določbe obstajajo veljavni argumenti, ki omogočajo, da se glede na razlago v skladu s pravom Skupnosti tudi na področje uporabe te določbe vključijo odškodnine zaradi odpovedi delovnega razmerja, ki pripadajo delavcu zaradi prenehanja delovnega razmerja na podlagi sporazuma o poravnavi.
19. V teh okoliščinah je Juzgado de lo Social Único de Algeciras prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je z vidika splošnih načel enakosti in prepovedi diskriminacije različna obravnava na podlagi člena 33(2) zakona o delovnih razmerjih in razlaga, ki jo o tem daje Tribunal Supremo, objektivno utemeljena, kar posledično pomeni izključitev odškodnin delavcu zaradi odpovedi delovnega razmerja, priznanih na podlagi sodne poravnave, s področja uporabe [Direktive];
ali pa […] nasprotno, z vidika splošnih načel enakosti in prepovedi diskriminacije različna obravnava na podlagi člena 33(2) zakona o delovnih razmerjih in razlaga, ki jo o tem daje Tribunal Supremo, [ni] objektivno utemeljena, kar posledično pomeni vključitev odškodnin delavcu zaradi odpovedi delovnega razmerja, priznanih na podlagi sodne poravnave, na področje uporabe [Direktive]?“
Vprašanje za predhodno odločanje
20. Ker je odgovor na postavljeno vprašanje mogoče jasno izpeljati iz sodne prakse in zlasti iz sodbe z dne 16. decembra 2004 v zadevi Olaso Valero (C‑520/03, ZOdl., str. I‑12065), lahko Sodišče v skladu s členom 104(3), prvi pododstavek, Poslovnika odloči z obrazloženim sklepom.
21. Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali pravo Skupnosti nasprotuje temu, da se za odškodnine zaradi odpovedi delovnega razmerja, plačane delavcu na podlagi sodne poravnave, uporabi drugačna obravnava kot za odškodnine zaradi odpovedi delovnega razmerja, plačane delavcu na podlagi sodbe ali upravne odločbe.
22. Predložitveno sodišče s tem vprašanjem prosi za razlago Direktive 2002/74. Glede tega je treba poudariti, da je Direktiva v skladu s členom 3 začela veljati na dan objave v Uradnem listu Evropskih skupnosti, in sicer 8. oktobra 2002, in da v skladu s členom 2(1), prvi pododstavek, do 8. oktobra 2005 „[d]ržave članice sprejmejo zakone in druge predpise, ki so potrebni za uskladitev s to direktivo […]“. Države članice v skladu s členom 2(1), drugi pododstavek, navedene direktive „[p]redpise iz prvega pododstavka uporabijo za vsak primer plačilne nesposobnosti, ki je nastopil po dnevu začetka veljave teh predpisov“.
23. Naslednja razmišljanja zadevajo samo domnevo, da naj bi bila Direktiva 2002/74 na upoštevni datum že prenesena v nacionalno pravo, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Če se to še ni zgodilo, je treba zadevo v glavni stvari presojati v skladu z ugotovitvami iz zgoraj navedene sodbe Olaso Valero.
24. Področje uporabe Direktive je opredeljeno v členu 1. Iz določb člena 1(1) v zvezi z določbami člena 3(1) Direktive je razvidno, da se nanaša na terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja, odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja.
25. Zato morajo biti torej v nacionalnem pravu določene odškodnine, ki spadajo na področje uporabe Direktive. Vendar v skladu s španskim pravom, kot ga razlaga Tribunal Supremo, Fogasa ob plačilni nesposobnosti delodajalca krije samo odškodnine za odpovedi delovnega razmerja, priznane s sodbo ali upravno odločbo.
26. Sodišče je vseeno razsodilo, da je možnost, priznana v nacionalnem pravu, da se določijo prejemki, ki jih krije jamstvena ustanova, pogojena s spoštovanjem temeljnih pravic, med katerimi je zlasti splošno načelo enakosti in prepoved diskriminacije. To načelo zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno, razen če je to razlikovanje objektivno utemeljeno (glej zgoraj navedeno sodbo Olaso Valero, točka 34).
27. Sodišče je prav tako ugotovilo, da so nezakonito odpuščeni delavci v primerljivem položaju, ker imajo, če jim ni omogočena vrnitev na delo, pravico do odškodnine (glej zgoraj navedeno sodbo Olaso Valero, točka 35).
28. Ob preučitvi, ali je bilo mogoče različno obravnavo, ki po španski ureditvi velja za te delavce, objektivno utemeljiti, je Sodišče razsodilo, da spisi v zadevah, v kateri sta bili izrečeni sodba z dne 12. decembra 2002 v zadevi Rodríguez Caballero (C‑442/00, Recueil, str. I‑11915) in zgoraj navedena sodba Olaso Valero, niso vsebovali elementov, ki bi upravičevali različno obravnavanje terjatev, ki se nanašajo na odškodnine zaradi nezakonite odpovedi delovnega razmerja, priznane s sodbo ali upravno odločbo, in terjatev, ki se nanašajo na odškodnine zaradi nezakonite odpovedi delovnega razmerja, priznane v postopku poravnave (glej zgoraj navedeno sodbo Olaso Valero, točki 36 in 37).
29. Pri tej zadevi je predložitveno sodišče v bistvu opozorilo na sodno prakso Tribunal Supremo, vendar ni predložilo nobenega novega argumenta, ki ga Sodišče ni moglo že prej preučiti.
30. Tako je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da takrat, kadar se morajo v skladu z zadevno nacionalno ureditvijo odškodnine zaradi nezakonite odpovedi delovnega razmerja, priznane s sodbo ali upravno odločbo, v skladu z nacionalnim pravom šteti za odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja iz člena 3(1) Direktive, se morajo enake odškodnine, določene v postopku sodne poravnave, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, prav tako šteti za odpravnino v smislu te določbe. Nacionalno sodišče ne sme uporabiti ureditve, ki v nasprotju z načelom enakosti zadnjenavedene odškodnine izvzema iz pojma „odpravnina“ v smislu omenjene ureditve.
Stroški
31. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
Kadar je treba v skladu z zadevno nacionalno zakonodajo odškodnine zaradi nezakonite odpovedi, priznane s sodbo ali upravno odločbo, na podlagi nacionalnega prava šteti za odpravnine ob prenehanju delovnega razmerja iz člena 3(1) Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002, je treba tudi enake odškodnine, določene v postopku sodne poravnave, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, šteti za odpravnine ob prenehanju delovnega razmerja v smislu te določbe. Nacionalno sodišče ne sme uporabiti notranje ureditve, ki v nasprotju z načelom enakosti zadnjenavedene odškodnine izvzema iz pojma „odpravnina“ v smislu navedene ureditve.