62020CJ0577_RES
Asia C-577/20
A
(Korkeimman hallinto-oikeuden (Suomi) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)
Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 16.6.2022
Ennakkoratkaisupyyntö – Ammattipätevyyden tunnustaminen – Direktiivi 2005/36/EY – 2 artikla – Soveltamisala – 13 artiklan 2 kohta – Säännellyt ammatit – Edellytykset psykoterapeutin ammatin harjoittamiseen ryhtymiselle jäsenvaltiossa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen yliopiston myöntämän psykoterapia-alan tutkintotodistuksen perusteella – SEUT 45 ja SEUT 49 artikla – Liikkumis- ja sijoittautumisvapaus – Kyseessä olevan koulutuksen vastaavuuden arviointi – SEU 4 artiklan 3 kohta – Jäsenvaltioiden välisen vilpittömän yhteistyön periaate – Edellytykset sille, että vastaanottava jäsenvaltio voi asettaa kyseenalaiseksi toisessa jäsenvaltiossa annetun tutkintotodistuksen osoittamat tiedot ja pätevyyden
Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Työntekijät – Ammattipätevyyden tunnustaminen – Direktiivin 2005/36 soveltamisala – Säännellyt ammatit – Vaatimuksen, jonka mukaan mainittua ammattia on täytynyt harjoittaa toisessa jäsenvaltiossa, täyttymättä jääminen –Vastaanottavassa jäsenvaltiossa esitetty ammattipätevyyden tunnustamista koskeva hakemus – Soveltamisalan ulkopuolelle jääminen – Vastaanottavan jäsenvaltion tiettyjen toimintojen harjoittamista koskevasta säännöstöstä johtuvat rajoitukset – Kyseisen jäsenvaltion velvollisuus tutkia kansallisessa oikeudessa edellytettyjen ja hakijan saamien tutkintotodistusten ja pätevyyden vastaavuus
(SEUT 45 ja SEUT 49 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/36 13 artiklan 2 kohta)
(ks. 34, 35, 37 ja 40–44 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Työntekijät – Ammattipätevyyden tunnustaminen – Oikeus harjoittaa säänneltyä ammattia vastaanottavassa jäsenvaltiossa – Tämän jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen velvollisuus pitää todenperäisenä toisen jäsenvaltion viranomaisen myöntämää tutkintotodistusta – Viranomaisen vakavat epäilyt, jotka perustuvat konkreettisiin seikkoihin, niistä tiedoista ja pätevyydestä, jotka haltijan voidaan olettaa hankkineen – Kyseisen viranomaisen oikeus pyytää todistuksen myöntänyttä viranomaista tutkimaan uudelleen, onko kyseisen todistuksen myöntäminen perusteltua – Kyseisiin seikkoihin voivat kuulua tiedot, joita ovat antaneet muut henkilöt kuin kyseisen koulutuksen järjestäjät taikka toisen jäsenvaltion viranomaiset tehtäviään suorittaessaan – Kyseisen tutkintotodistuksen myöntäneen viranomaisen harkintavalta
(SEU 4 artiklan 3 kohta; SEUT 45 ja SEUT 49 artikla)
(ks. 46–52, 54, 55 ja 57 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tiivistelmä
xxA, joka on Suomen kansalainen, suoritti psykologin koulutuksen, jonka Yhdistyneen kuningaskunnan yliopisto järjesti Suomessa suomen kielellä yhteistyössä suomalaisen yhtiön kanssa ja jonka päätteeksi tämä yliopisto antoi hänelle marraskuussa 2017 jatkotutkintotodistuksen. A haki tämän jälkeen sosiaali- ja terveysministeriön lupa- ja valvontavirastolta (Suomi) (jäljempänä Valvira) oikeutta käyttää Suomen voimassa olevan lainsäädännön nojalla nimikesuojattua psykoterapeutin ammattinimikettä. Valvira oli saanut aiemmin samana vuonna yhteydenottoja kyseiseen koulutukseen aiemmin osallistuneilta henkilöiltä, jotka toivat esiin huolensa mahdollisista puutteista koulutuksen tosiasiallisessa sisällössä.
Valvira hylkäsi vuonna 2018 A:n hakemuksen, koska sillä oli epäselvyyttä siitä, vastaako kyseinen koulutus psykoterapiakoulutukselle Suomessa asetettuja vaatimuksia. Helsingin hallinto-oikeus (Suomi) hylkäsi huhtikuussa 2019 A:n tästä päätöksestä tekemän valituksen ja vahvisti Valviran tulkinnan.
A teki tämän jälkeen valituksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen eli korkeimpaan hallinto-oikeuteen (Suomi). Kyseinen tuomioistuin toteaa, että psykoterapeutin ammattia ei säännellä Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja että asianomainen henkilö, joka ei ole harjoittanut psykoterapeutin ammattia toisessa jäsenvaltiossa, jossa ammattia ei säännellä, kuten direktiivin 2005/36 (
1
) 13 artiklan 2 kohdassa edellytetään, ei voi kyseisen direktiivin perusteella vaatia oikeutta ryhtyä harjoittamaan kyseistä ammattia Suomessa. Se pohtii kuitenkin, olisiko A:n tilannetta arvioitava myös työntekijöiden vapaan liikkuvuuden (
2
) ja sijoittautumisvapauden (
3
) periaatteiden kannalta, ja jos näin on, voiko vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen tukeutua tietojen ja pätevyyden vastaavuutta tutkiessaan muihin tietoihin kuin asianomaisen tutkintotodistuksen myöntäneen yliopiston toimittamiin tietoihin.
Unionin tuomioistuin vastaa myöntävästi ensimmäiseen näistä kysymyksistä ja katsoo, että näissä olosuhteissa esitettyä säänneltyyn ammattiin pääsyä koskevaa hakemusta on arvioitava SEUT 45 tai SEUT 49 artiklan kannalta. Se katsoo lisäksi, että vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen, jolle on tehty tällainen hakemus, on pidettävä toisen jäsenvaltion viranomaisen myöntämää tutkintotodistusta totuudenmukaisena. Ainoastaan silloin, kun kyseisellä viranomaisella on vakavia epäilyksiä, jotka perustuvat tiettyihin konkreettisiin seikkoihin, joiden ulottuvuutta unionin tuomioistuin täsmentää, kyseinen viranomainen voi pyytää todistuksen myöntänyttä viranomaista tutkimaan uudelleen, onko tutkintotodistuksen myöntäminen perusteltua, ja tarvittaessa peruuttamaan sen. Jos viimeksi mainittua ei peruuteta, vastaanottavan jäsenvaltion viranomainen voi ainoastaan poikkeustapauksissa, jos tapauksen olosuhteet selvästi osoittavat, ettei kyseinen tutkintotodistus ole todenperäinen, kyseenalaistaa kyseisen todistuksen myöntämisen perusteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuin täsmentää ensinnäkin, että kyseessä oleva tilanne kuuluu direktiivin 2005/36 soveltamisalaan, koska kyseessä oleva muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja on annettu muussa jäsenvaltiossa kuin vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Asianomainen henkilö ei kuitenkaan täytä direktiivin 2005/36 13 artiklan 2 kohdassa säädettyä vaatimusta siitä, että psykoterapeutin on täytynyt harjoittaa kyseisessä säännöksessä tarkoitetun vähimmäisajan, joten hän ei voi vedota mihinkään kyseisellä direktiivillä käyttöön otettuun ammattipätevyyden tunnustamista koskevaan järjestelmään.
Arvioidessaan A:n tilannetta SEUT 45 ja SEUT 49 artiklan kannalta unionin tuomioistuin muistuttaa, että henkilöiden vapaan liikkuvuuden toteuttaminen merkitsee sitä, että jäsenvaltiot eivät voi evätä näissä kahdessa määräyksessä tunnustettuja vapauksia kansalaisiltaan, jotka ovat hankkineet ammattipätevyytensä toisessa jäsenvaltiossa. Lisäksi jäsenvaltion viranomaisten, joille unionin kansalainen on tehnyt sellaisen ammatin harjoittamista koskevan lupahakemuksen, jonka harjoittamisen aloittamisen edellytyksenä on kansallisen lainsäädännön mukaan tutkintotodistus tai tietty ammatillinen pätevyys tai tietynpituinen käytännön kokemus, on otettava huomioon kaikki tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta osoittavat asiakirjat sekä asianomaisen henkilön asian kannalta merkityksellinen kokemus siten, että viranomaiset vertaavat näistä todistuksista ja asiakirjoista ilmenevää kelpoisuutta ja kokemusta kansallisessa lainsäädännössä edellytettyihin tietoihin ja pätevyyteen. Koska tämä periaate liittyy erottamattomasti EUT-sopimuksessa määrättyihin perusvapauksiin, tutkintotodistusten vastavuoroista tunnustamista koskevien direktiivien, joihin direktiivi 2005/36 kuuluu, vaikutuksena ei voi olla se, että tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista pätevyyttä osoittavien asiakirjojen tunnustaminen vaikeutuu tilanteissa, joita tällaiset direktiivit eivät kata. Tilanteessa, jossa asianomainen henkilö ei täytä yhdenkään direktiivillä 2005/36 käyttöön otetun ammattipätevyyden tunnustamista koskevan järjestelmän edellytyksiä, asianomaisen vastaanottavan jäsenvaltion on noudatettava ammattipätevyyden tunnustamista koskevia velvollisuuksiaan SEUT 45 ja SEUT 49 artiklan kannalta.
Toiseksi unionin tuomioistuin toteaa, että vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisten on mainitun pätevyyttä osoittavien asiakirjojen ja kokemuksen vertailun avulla voitava objektiivisesti selvittää, osoittaako ulkomainen tutkintotodistus, että sen haltijalla on samanlaiset tai ainakin vastaavat tiedot ja pätevyys kuin mitä kotimainen tutkintotodistus osoittaa. Ulkomaisen tutkintotodistuksen vastaavuutta on arvioitava yksinomaan niiden tietojen ja pätevyyden perusteella, jotka kyseisen tutkintotodistuksen haltijalla voidaan olettaa olevan, kun huomioon otetaan kyseiseen tutkintotodistukseen liittyvien opintojen ja käytännön koulutuksen luonne ja kesto. Koska tämä vertailu edellyttää jäsenvaltioiden vastavuoroista luottamusta kunkin jäsenvaltion myöntämiin ammattipätevyyden osoittaviin asiakirjoihin, vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisen on lähtökohtaisesti pidettävä totuudenmukaisena toisen jäsenvaltion viranomaisen myöntämää tutkintotodistusta. Ainoastaan silloin, kun kyseisellä viranomaisella on vakavia epäilyjä, jotka perustuvat konkreettisiin seikkoihin, jotka muodostavat joukon yhtäpitäviä viitteitä, joiden perusteella voidaan ajatella, että hakijan esittämä tutkintotodistus ei osoita niitä tietoja ja pätevyyttä, jotka sen haltijan voidaan kyseisen todistuksen perusteella olettaa hankkineen, kyseinen viranomainen voi pyytää todistuksen myöntänyttä viranomaista tutkimaan uudelleen näiden seikkojen valossa, onko kyseisen todistuksen myöntäminen perusteltua, ja viimeksi mainitun viranomaisen on tarvittaessa peruutettava se. Näihin konkreettisiin seikkoihin voivat kuulua muun muassa tiedot, joita ovat antaneet muut henkilöt kuin kyseisen koulutuksen järjestäjät. Kun tutkintotodistuksen myöntänyt viranomainen on tutkinut uudelleen kyseisten seikkojen valossa, onko kyseisen todistuksen myöntäminen perusteltua, peruuttamatta sitä, vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi ainoastaan poikkeustapauksissa, jos asian olosuhteet osoittaisivat selvästi, ettei kyseinen todistus ole todenperäinen, kyseenalaistaa todistuksen myöntämisen perusteet.
(
1
)	Ammattipätevyyden tunnustamisesta 7.9.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/36/EY (EUVL 2005, L 255, s. 22).
(
2
)	Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaatteesta määrätään SEUT 45 artiklassa.
(
3
)	Sijoittautumisvapauden periaatteesta puolestaan määrätään SEUT 49 artiklassa.