62004CC0371_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Komissio on nostanut esillä olevassa asiassa kanteen vastauksena sille tehtyihin muutamiin kanteluihin, joissa väitettiin, että Italia ei ole tunnustanut italialaisten julkisen sektorin virkamiesten aikaisempaa, toisissa jäsenvaltioissa hankittua vastaavan julkisen sektorin ammatillista kokemusta. Italia on keskittynyt oikeudenkäyntimenettelyä edeltäneessä kirjeenvaihdossa ja yhteisöjen tuomioistuimelle esittämissään kirjallisissa huomautuksissa ainoastaan yhteen näistä kanteluista (joka koskee ala-asteen opettajaa). On kuitenkin selvää, että komission nostamalla kanteella on yleinen tarkoitus.
2. Komissio vaatii sen toteamista, että Italia ei ole noudattanut EY 39 artiklan ja asetuksen N:o 1612/68(2) (jäljempänä asetus) 7 artiklan 1 kohdan, jolla pannaan täytäntöön EY 39 artikla, mukaisia velvoitteitaan. Se katsoo myös, että Italia on rikkonut EY 10 artiklaa, koska se joko ei vastannut ollenkaan komission viralliseen huomautukseen ja EY 226 artiklan mukaiseen perusteltuun lausuntoon sekä komission aikaisempiin kirjeisiin, joissa se kehotti Italiaa esittämään huomautuksensa sen lainsäädännöstä, joka koskee toisessa jäsenvaltiossa hankitun julkisen sektorin ammatillisen kokemuksen tunnustamista, tai se vastasi niihin myöhässä ja puutteellisesti.
Asiaa koskeva yhteisön lainsäädäntö
3. EY 10 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot toteuttavat kaikki yleis‑ ja erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tästä sopimuksesta tai yhteisön toimielinten säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi. Ne helpottavat yhteisön päämäärän toteuttamista.
Ne pidättyvät kaikista toimenpiteistä, jotka ovat omiaan vaarantamaan tämän sopimuksen tavoitteiden saavuttamista.”
4. EY 39 artiklassa turvataan työntekijöiden vapaa liikkuvuus yhteisössä.
5. Asetuksen 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltion kansalaista ei työntekijänä saa kansalaisuutensa vuoksi saattaa toisen jäsenvaltion alueella kotimaisiin työntekijöihin verrattuna eri asemaan työ- ja palvelussuhteen ehtojen suhteen; tämä koskee erityisesti palkkausta, irtisanomista ja työttömyyden sattuessa paluuta saman alan työhön tai uudelleen työllistämistä.”
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
6. Komissio toteaa vastaanottaneensa muutamia kanteluja, jotka koskevat Italian kieltäytymistä ottamasta huomioon toisessa jäsenvaltiossa hankittua ammatillista kokemusta tai siellä saavutettua virkaikää. Tämä kieltäytyminen on vaikuttanut haitallisesti kantelijoiden palkkaan, palkkaluokkaan ja/tai urakehitykseen.
7. Yksi kantelijoista oli italialainen ala-asteen opettaja, joka työskenteli ennen Italian virkamiesten avoimen kilpailun suorittamista opettajana Ranskan julkisen opetusjärjestelmän palveluksessa Comitato d’assistenza scolastica italianan (jäljempänä COASCIT) kanssa tekemänsä työsopimuksen perusteella. COASCIT on Italian konsulaatin tuella toimiva järjestö. Sen tehtävänä on toimia ulkomailla työskenteleville italialaisille annettavan kulttuuriin ja opetukseen liittyvän avun hyväksi. Komissio kehotti 18.12.2001 päivätyssä kirjeessään Italiaa selittämään kantansa tämän tapauksen osalta ja toimittamaan sille asiaa koskevan kansallisen lainsäädännön. Italia ei vastannut komission lähettämästä 25.3.2002 päivätystä huomautuksesta huolimatta.
8. Komissio lähestyi Italiaa kirjeitse 12.8.2002, ja se viittasi jälleen tähän kanteluun ja mainitsi kaksi muuta kantelua. Komissio ilmaisi näkemyksensä, jonka mukaan Italian lähestymistapa oli EY 39 artiklan ja asetuksen 7 artiklan 1 kohdan vastainen. Komissio toisti vaatimuksensa saada tietoja asiaa koskevasta lainsäädännöstä. Tälläkään kertaa vastausta ei tullut.
9. Komissio päätti näin ollen aloittaa oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn, josta määrätään EY 226 artiklan ensimmäisessä kohdassa. Komissio selitti täten 19.12.2002 päivätyssä virallisessa huomautuksessa jälleen, miksi se katsoi, että Italia rikkoi EY 39 artiklaa ja asetuksen 7 artiklan 1 kohtaa, ja kehotti Italiaa esittämään huomautuksensa. Tälläkään kertaa Italia ei vastannut.
10. Komissio lähetti 15.5.2003 Italialle perustellun lausunnon, jossa se totesi, että se oli vastaanottanut muutamia kanteluja, ja se mainitsi COASCITin palveluksessa työskennellyttä opettajaa koskevan erityistapauksen sekä viittasi yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön.(3) Komissio totesi, että Italia rikkoi EY 39 artiklaa ja asetuksen 7 artiklan 1 kohtaa. Komissio totesi lisäksi, että se, että Italia ei ollut vastannut komission aikaisempiin kehotuksiin ja sen toimenpiteisiin ryhtymistä edeltäneeseen kirjeeseen, oli vaikeuttanut komission tehtävien hoitamista EY 10 artiklan vastaisesti. Komissio kehotti Italiaa ryhtymään kyseisten säännöksen ja määräysten noudattamisen edellyttämiin toimenpiteisiin kahden kuukauden määräajassa.
11. Italia pyysi 13.10.2003 kuukauden lisäaikaa perusteltuun lausuntoon vastaamiselle. Se vastasi lopulta 3.2.2004 päivätyllä kirjeellä, johon oli liitetty 3.12.2003 päivätty ulkoasiainministeriön tiedonanto. Tiedonannon (joka oli viiden rivin mittainen) otsikossa todettiin, että se koski COASCITin oikeudellista luonnetta. Kyseinen tiedonanto oli itse asiassa pelkkä selitysosa toiseen ulkoasiainministeriön tiedonantoon, joka oli päivätty 20.11.2003 ja jossa todettiin myös, että se koski COASCITin oikeudellista luonnetta. Tähän tiedonantoon sisältyi 44 sivua liitteitä, jotka eivät olleet selvästi havaittavassa järjestyksessä. Liitteiden joukossa oli i) viisi teleksillä lähetettyä viestiä vuosilta 1982, 1986, 1991 ja 2003 ja ii) 11 tekstiä valikoidusta lainsäädännöstä, oikeustapauskokoelmista ja Consiglio di Staton lausunnoista sekä hallinnollisista soveltamisohjeista. Vaikuttaa siltä, että kaikki liitteet todella koskevat jollain tavoin COASCITia ja samankaltaisia elimiä, joskaan niiden merkitystä asian kannalta ei selitetä 3.2.2004 päivätyssä kirjeessä eikä 20.11.2003 päivätyssä tiedonannossa.
12. Italian 3.2.2004 päivätty vastaus ei tyydyttänyt komissiota, joka näin ollen nosti esillä olevan kanteen.
EY 39 artikla ja asetuksen 7 artiklan 1 kohta
Kanteen ulottuvuus
13. Komissio väittää kanteessaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan(4) jäsenvaltioiden on otettava palkkaa määrittäessään huomioon toisen jäsenvaltion julkisissa viroissa hankittu ammatillinen kokemus ja saavutettu virkaikä. Tällä perusteella EY 39 artiklassa ja asetuksen 7 artiklan 1 kohdassa vahvistettu yhteisön työntekijöiden yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että Italian hallintoviranomaiset ottavat huomioon Italian julkisissa viroissa hankitun ammatillisen kokemuksen tapaan työskentelykaudet rinnastettavissa olevalla alalla toisessa jäsenvaltiossa, kun ne määrittävät työhön liittyviä etuuksia, kuten palkkaa, palkkaluokkaa ja urakehitystä.
14. Italia keskittyy komission perusteltuun lausuntoon antamassaan lopullisessa vastauksessa ja vastauskirjelmässään yhteisöjen tuomioistuimessa lähes yksinomaan COASCITin oikeudelliseen asemaan. Se viittaa vastauskirjelmässään tältä osin muun muassa lukuisiin oikeussäännöksiin ja tuomioihin.(5) Ainoastaan yksi näistä oli mukana sen perusteltuun lausuntoon antamaan vastaukseen sisältyneiden runsaslukuisten liitteiden joukossa. Yhtäkään niistä ei ole liitetty sen vastauskirjelmään. Italia väittää, että koska COASCITiin liittyvässä tapauksessa COASCIT oli sijoittanut kantelijan kyseessä olevaan ranskalaiseen julkisin varoin ylläpidettyyn kouluun ennen kuin hän suoritti avoimen kilpailun, jolla hän saavutti Ranskan julkisen koulujärjestelmän mukaisen opettajan pätevyyden, eikä sen jälkeen, hänen ammatillinen kokemuksensa ei vastannut italialaisesta julkisin varoin ylläpidetystä koulusta hankittua ammatillista kokemusta, jota hän ei olisi voinut hankkia avointa kilpailua suorittamatta. Syrjintäkiellon periaate ei näin ollen edellytä, että Italia ottaa huomioon kantelijan ammatillisen kokemuksen, kun se arvioi hänen palkkaansa, virkaikäänsä ja/tai urakehitystään sen jälkeiseltä ajalta, kun hän oli suorittanut avoimen kilpailun, jolla hän saavutti Italian julkisen koulujärjestelmän mukaisen opettajan pätevyyden.
15. Komissio huomautti vastauksessaan, että Italia oli jatkanut viittaamistaan ainoastaan COASCITiin liittyvään yksittäistapaukseen. Komissio esitti kyseisen tapauksen osalta useita väitteitä ja korosti lopuksi kanteensa yleislaatuista luonnetta.
16. Tästä muistutuksesta seurasi Italian taholta uusi lainsäädäntöviittausten ryöppy sen vastauskirjelmässä.(6) Näiden viittausten tueksi ei taaskaan esitetty mitään lakitekstejä tai selittäviä huomautuksia.
17. Italia toimitti myöhemmin yhteisöjen tuomioistuimelle yli satasivuisen nipun valikoituja asiakirjoja, joiden joukossa oli joitakin, mutta ei kaikkia, edellä mainituista asiakirjoista ja kaksi tuomiota(7) sekä kaksi asetusta,(8) joita ei ollut mainittu kummassakaan sen kirjelmistä. Siitä, millä tavalla kyseiset tekstit ovat asian kannalta merkityksellisiä, ei ole annettu selityksiä.
18. Komission kanteen yleisemmän ulottuvuuden osalta Italia selittää, että Italiassa ei ole ammatillisen kokemuksen tunnustamista koskevaa yleistä lainsäädäntöä, vaan ainoastaan eri julkisia virkoja koskevia erityissäännöksiä. Italia viittaa opetusalaan ja mainitsee lainsäädännön, jossa italialaisia ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisia kohdellaan tasapuolisesti: molempien osalta aikaisempi ammatillinen kokemus otetaan huomioon ainoastaan, jos se on julkiselta sektorilta hankittua.
19. Komissio vahvisti istunnossa, että sen kanne oli ulottuvuudeltaan yleinen, ja se viittasi kuuteen yksittäistapaukseen, joista se oli tuohon mennessä tietoinen.(9) Kaikissa noissa tapauksissa oli kyse henkilöistä, jotka olivat työskennelleet julkisen sektorin palveluksessa muussa jäsenvaltiossa kuin Italiassa ennen kuin heidät palkattiin virkamiehiksi Italiassa. Kaikki kyseiset henkilöt esittivät moitteita siitä, että Italian viranomaiset kieltäytyivät ottamasta huomioon tätä aikaisempaa työsuhdetta, kun ne määrittivät palkkaa, virkaikää ja urakehitystä. Ainoastaan yhdessä näistä tapauksista kantelija oli sijoitettu aikaisempaan tehtävään COASCITin tai muun vastaavan järjestön toimiston välityksellä.
20. Tätä taustaa vasten ei mielestäni vaikuta hedelmälliseltä tarkastella yksityiskohtaisesti COASCITin ja samankaltaisten elinten oikeudellista luonnetta. Asiassa on riidatonta, että ainoassa COASCITiin liittyvässä tapauksessa kyseessä oleva henkilö oli työskennellyt julkisin varoin ylläpidetyssä koulussa Ranskassa. Mielestäni tämä on asian kannalta ratkaiseva tekijä, kuten jäljempänä esitän, eivätkä ne täsmälliset olosuhteet, jotka johtivat tällaiseen työsuhteeseen.
Asiakysymys
21. Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevissa kanteissa on yleistä, että kyseessä oleva jäsenvaltio toimittaa yhteisöjen tuomioistuimelle kattavat tiedot sen asian kannalta merkityksellisestä lainsäädännöstä. Esillä olevassa asiassa Italiassa vallitseva tilanne ei selkiintynyt täysin edes istunnossa.
22. Italia väittää sellaisten henkilöiden osalta, jotka hankkivat aikaisemman ammatillisen kokemuksensa toisen jäsenvaltion julkisella sektorilla sopimussuhteessa COASCITin kaltaiseen elimeen, että sillä ei ole velvollisuutta tunnustaa tällaista ammatillista kokemusta. Sellaisten henkilöiden osalta, jotka hankkivat ammatillisen kokemuksensa suoraan toisen jäsenvaltion julkisen sektorin palveluksessa paikallisten työhönottoa koskevien sääntöjen mukaisesti palkattuina, oikeudellista tilannetta ei ole täydellisesti selitetty. Yhtäältä Italia totesi istunnossa, että vuonna 2004 annetun lain(10) mukaan tällaisia henkilöitä ei enää kohdella eri tavalla (mikä sinänsä näyttää osoittavan, että heitä kohdeltiin aikaisemmin eri tavalla). Toisaalta sen aikaisempi toteamus (myös istunnossa), jonka mukaan se ei ”suoralta kädeltä hylkää mahdollisuutta ottaa huomioon työskentelyä” Ranskassa, ei ole rohkaiseva.
23. On ilmeisen epätyydyttävää, että yhteisöjen tuomioistuimelle on annettu näin puutteelliset tiedot tässä vaiheessa oikeudenkäyntimenettelyä. Olen kuitenkin sitä mieltä, että tässä oikeudenkäynnissä on mahdollista saavuttaa ratkaisu. Katson, että Italian näkemyksen voidaan olettaa olevan pääosin seuraava: syrjintää ei ole se, että jäsenvaltio A vaatii jäsenvaltio B:n julkisella sektorilla hankitun ammatillisen kokemuksen tunnustamisen edellytyksenä, että kyseessä oleva henkilö on työskennellyt tällä tavalla sen jälkeen, kun hän on suorittanut avoimen kilpailun jäsenvaltio B:ssä, ja näin on sitä suuremmalla syyllä silloin, kun jäsenvaltio A (kuten vaikuttaa olevan tässä tapauksessa tilanne Italian osalta) ei tunnusta ammatillista kokemusta, jonka henkilö on hankkinut sen omalla julkisella sektorilla ennen sellaisen avoimen kilpailun suorittamista, joka antaa pätevyyden työskennellä kyseisellä alalla.
24. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 39 artiklassa (ja siten asetuksen 7 artiklan 1 kohdassa) ei kielletä ainoastaan kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, vaan myös kaikki peitellyn syrjinnän muodot, jotka muita erotteluperusteita soveltamalla johtavat tosiasiassa samaan lopputulokseen. Kansallisen oikeuden säännöstä on pidettävä välillisesti syrjivänä, jos sen vaikutukset kohdistuvat sen ominaislaadun vuoksi enemmän siirtotyöläisiin kuin kotimaisiin työntekijöihin (niin että säännöksellä saatetaan sen vuoksi kohdella siirtotyöläisiä huonommin) ja jos se ei ole perusteltu objektiivisista ja kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomista syistä ja oikeassa suhteessa kyseisessä laissa tavoiteltuun hyväksyttävään päämäärään.(11)
25. Jäsenvaltion kieltäytyminen tunnustamasta työskentelyä toisen jäsenvaltion julkisella sektorilla voi selvästi vaikuttaa enemmän siirtotyöläisiin kuin kotimaisiin työntekijöihin. Ainut jäljelle jäävä kysymys on näin ollen se, onko kieltäytyminen perusteltua.
26. Vaikka Italia ei nimenomaisesti tuo esiin tätä seikkaa oikeuttamisperusteena (koska se ei myönnä – edes vaihtoehtoisesti –, että se olisi jättänyt noudattamatta velvoitteitaan), se vetoaa erityisesti siihen, että on tärkeää varmistua siitä, että toisen jäsenvaltion julkisella sektorilla hankittu aikaisempi ammatillinen kokemus tunnustetaan ainoastaan silloin, kun kyseessä oleva henkilö on työskennellyt avoimen kilpailun suorittamisen jälkeen. Tästä syystä Italia kieltäytyy ottama sta huomioon aikaisempaa ammatillista kokemusta, joka on hankittu työskenneltäessä sopimussuhteessa COASCITin kanssa, ja se on todennut istunnossa, että tällaista ammatillista ei voida
rinnastaa opettamiseen julkisin varoin ylläpidetyssä koulussa, koska työhönottokriteerit voivat olla lievempiä. Tämä näkökohta esitettiin yleisesti, eikä selityksiä esitetty sen osalta, miksi
kyseinen näkökohta on tai sen olisi katsottava olevan riittävän merkittävä täyttääkseen vaatimukset, jotka juuri edellä esitin, tai miksi se, että tällä tavalla käytetty aika jätetään kokonaan tunnustamatta, oli kuitenkin oikeasuhteinen toimenpide.
27. Katson, ettei tämä tekijä ole hyväksyttävä peruste syrjinnälle.
28. Yleisenä huomautuksena voidaan todeta, että kaikissa jäsenvaltioissa ei täytetä kaikkia julkisen sektorin virkoja avoimen kilpailun kautta. Tässä tilanteessa syrjintä voidaan välttää ainoastaan siten, että henkilön työskentelykaudet toisen jäsenvaltion julkisella sektorilla, kun hänet on otettu palvelukseen paikallisten vaatimusten (olivatpa ne mitä tahansa) mukaisesti, otetaan asianmukaisesti huomioon.
29. Erityisesti jopa silloin (kuten ilmeisesti COASCITin tapauksessa), kun henkilö työskentelee toisen jäsenvaltion julkishallinnon virkamiehenä sellaisten järjestelyjen perusteella, jotka ovat erilaisia kuin muissa tapauksissa sovellettavat vaatimukset (esim. ulkopuolisen elimen kanssa tehdyn sopimuksen perusteella eikä avoimen kilpailun suorittamisen jälkeen), se, että kieltäydytään ehdottomasti ottamasta huomioon tällaista kokemusta voi tarkoittaa ainoastaan sitä, että Italia katsoo, ettei ammatillisella kokemuksella, joka on hankittu toisen jäsenvaltion julkisella sektorilla ennen Italian julkisella sektorilla työskentelyn edellyttämää avoimen kilpailun suorittamista, voi olla mitään arvoa, jolla olisi tämän myöhemmän työsuhteen kannalta merkitystä. En ymmärrä, miten tällaista lähestymistapaa voitaisiin pitää syrjivän kohtelun pätevänä oikeuttamisperusteena.
30. Aikaisemmissa tapauksissa jäsenvaltioiden yritykset vedota vastaavanlaisiin ”kulttuurieroihin” suhteessa toiseen jäsenvaltioon eivät ole menestyneet.
31. Siten asiassa Österreichischer Gewerkschaftsbund(12) yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli kysymystä siitä, voitiinko sitä, että Itävalta käsitteli työskentelykausia toisen jäsenvaltion julkishallinnon palveluksessa eri tavalla, perustella yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä. Itävalta oli vedonnut siihen, että jäsenvaltioiden julkishallinnot eivät olleet toisiinsa sidoksissa samalla tavalla kuin Itävallan alueelliset julkisyhteisöt ja että ne olivat ominaispiirteiltään hyvin erilaiset. Yhteisöjen tuomioistuin totesi seuraavaa:
” – – Itävallan ja muiden jäsenvaltioiden julkishallintojen eroilla ei voida perustella eroa niissä edellytyksissä, jotka koskevat aikaisempien työskentelykausien huomioon ottamista. Tällaisilla eroilla ei etenkään voida selittää sitä, miksi muussa jäsenvaltiossa kuin Itävallassa täytetyllä työskentelykaudella on oltava erityinen merkitys asianomaisen työntekijän sijoittamisen kannalta; kyseinen edellytys ei koske Itävallassa täytettyjä työskentelykausia.”(13)
32. Vastaavasti asiassa komissio vastaan Kreikka(14) yhteisöjen tuomioistuin totesi, että sitä seikkaa, että jäsenvaltio katsoi olevan käytännössä vaikeaa ratkaista, oliko työskentely toisessa jäsenvaltiossa rinnastettava sellaiseen kansallisen julkishallinnon palvelukseen, joka otettiin huomioon määritettäessä palkkatasoa ja myönnettäessä ikälisiä, ei voitu missään tapauksessa käyttää perusteena kieltäytymiselle tekemästä ratkaisua. Kyseessä olleen jäsenvaltion oli suoritettava tämä vertailu.(15)
33. Lopuksi asiassa C-278/03, komissio vastaan Italia,(16) komissio väitti, että Italian julkisiin virkoihin pääsyä koskevissa edellytyksissä – tässä tapauksessa työhönotossa julkisin varoin ylläpidettyihin kouluihin – oli kyse syrjinnästä. Italian hallitus ei kiistänyt pysyvien soveltuvuusluetteloiden perusteella tapahtuvan palvelukseenoton osalta sitä, että kohtelu oli erilaista sen mukaan, oliko kyseessä olevaa opetustoimintaa harjoitettu Italiassa vai jossain toisessa jäsenvaltiossa. Se väitti, että erilainen kohtelu oli kuitenkin perustelua, mikäli ulkomailla annettu opetus perustuu teksteihin, ohjelmiin ja sisältöön, jotka eroavat Italiassa käytettävistä ja jotka eivät näin ollen täytä Italian oikeudessa edellytettyä täsmällisyysedellytystä eivätkä oikeuta ylimääräisten pisteiden myöntämiseen palvelukseenottomenettelyssä.(17)
34. Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että ”ehdotonta kieltäytymistä ottaa huomioon toisessa jäsenvaltiossa suoritetusta opetustoiminnasta hankittua kokemusta sillä perusteella, että kyseisissä valtioissa sovellettavien opetusohjelmien välillä on eroavaisuuksia, ei voida hyväksyä. Ei nimittäin voida kieltää, etteikö italialaisissa säännöksissä edellytetynkaltaista erityistä opetuskokemusta – – voida hankkia myös muussa jäsenvaltiossa”.(18)
35. Mielestäni ei ole olemassa syitä olla soveltamatta samaa lähestymistapaa esillä olevassa asiassa kyseessä olevaan Italian ehdottomaan kieltäytymiseen ottaa huomioon ammatillista kokemusta, jonka henkilö, joka ei ole suorittanut sellaista avointa kilpailua, joka antaa pätevyyden työskennellä kyseisellä alalla, on hankkinut työskennellessään toisten jäsenvaltioiden julkisilla sektoreilla.
36. Tästä seuraa selvästi, että jäsenvaltio, joka pystyy osoittamaan, että toisissa jäsenvaltioissa hankitun nähtävästi vastaavan julkisen sektorin ammatillisen kokemuksen osalta esiintyy tosiasiassa huomattavia eroja – joko koska kyseessä oleva henkilö ei ollut suoraan tuon julkisen sektorin palveluksessa tai koska hän ei ollut suorittanut avointa kilpailua taikka muista syistä – menettelee oikein, kun se antaa tällaiselle ammatilliselle kokemukselle oikeassa suhteessa vähemmän painoarvoa määrittäessään palkkaa, palkkaluokkaa tai urakehitystä.(19)
37. Ei kuitenkaan vaikuta siltä, että Italian lähestymistapa olisi tällainen. Muita perusteluja ei myöskään ole esitetty.
38. Näin ollen katson, että komission vaatimus, joka koskee kanteen aineellista osaa, on perusteltu.
EY 10 artikla
39. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että vaikka EY 226 artiklan mukaisessa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komission on esitettävä yhteisöjen tuomioistuimelle ne seikat, jotka ovat tarpeellisia, jotta yhteisöjen tuomioistuin voisi tutkia, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta, jäsenvaltioiden on EY 10 artiklan nojalla autettava komissiota tehtäviensä suorittamisessa. Näihin tehtäviin sisältyy EY 211 artiklan mukaan erityisesti huolehtiminen siitä, että perustamissopimuksen määräyksiä sekä toimielinten sen nojalla antamia säännöksiä ja määräyksiä noudatetaan. Tietojen, jotka jäsenvaltioiden on näin toimitettava komissiolle, on oltava selviä ja täsmällisiä. Tiedoista on ilmettävä ristiriidattomasti millä laeilla, asetuksilla ja hallinnollisilla määräyksillä jäsenvaltio katsoo täyttäneensä eri velvoitteet, joita sille aiheutuu yhteisön oikeudesta. Jos tällaisia tietoja ei toimiteta, komissio ei kykene tarkistamaan, onko jäsenvaltio pannut yhteisön oikeuden tosiasiallisesti ja täysimääräisesti täytäntöön. Pelkästään sillä, että jäsenvaltio laiminlyö tämän velvollisuutensa joko siten, että se ei toimita tietoja lainkaan, tai siten, että tiedot eivät ole riittävän selviä ja täsmällisiä, voidaan perustella EY 226 artiklaan perustuvan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevan menettelyn aloittaminen.(20)
40. Esittelin edellä pääpiirteissään komission ja Italian (lähestulkoon kokonaisuudessaan yksipuolisen) kirjeenvaihdon, joka edelsi esillä olevaa oikeudenkäyntimenettelyä, ja itse yhteisöjen tuomioistuimessa käydyn menettelyn kulun.(21) On hyvin vaikea kuvitella tilannetta, jossa voitaisiin osoittaa selvemmin, että jäsenvaltio ei ole tehnyt asianmukaisesti yhteistyötä. Olen siksi vakuuttunut siitä, että komission EY 10 artiklaa koskeva vaatimus on perusteltu.(22)
Ratkaisuehdotus
41. Olen näin ollen sitä mieltä, että yhteisöjen tuomioistuimen olisi ratkaistava asia seuraavasti:
1) Italian tasavalta ei ole noudattanut EY 39 artiklan ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 7 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole ottanut huomioon ammatillista kokemusta ja virkaikää, jonka myöhemmin Italian julkisella sektorilla työskentelevä henkilö on hankkinut ja saavuttanut työskennellessään toisen jäsenvaltion julkisella sektorilla.
2) Italian tasavalta ei ole noudattanut EY 10 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei tehnyt komission kanssa yhteistyötä oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä eikä EY 226 artiklan mukaisessa menettelyssä.
3) Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan.
(1) .
(2)  –	Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15 päivänä lokakuuta 1968 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1612/68 (EYVL L 257, s. 2).
(3)  –	Asia C-15/96, Schöning-Kougebetopoulou, tuomio 15.1.1998 (Kok. 1998, s. I-47); asia C-187/96, komissio v. Kreikka, tuomio 12.3.1998 (Kok. 1998, s. I-1095) ja asia C-195/98, Österreichischer Gewerkschaftsbund, tuomio 30.11.2000 (Kok. 2000, s. I-10497).
(4)  –	Komissio viittaa tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 3 mainittuihin asioihin.
(5)  –	Presidentin asetus nro 18, joka on annettu 5.1.1967; 20.3.1975 annetut laki nro 153/1971 ja nro 70/1975; 22.5.1980 annettu laki nro 232/1980; 23.10.2003 annetut laki nro 205/1985 ja nro 286/2003; 30.7.1999 annettu asetus nro 300 ja 30.3.2001 annettu asetus nro 165; Consiglio di Staton 20.2.1980 antama lausunto nro 651/78; Consiglio di staton 22.4.1980 antama tuomio nro 411 ja Corte di Cassazionen 12.6.1990 antama tuomio nro 5716.
(6)  –	Presidentin asetukset nro 370/1970, joka on annettu 19.6.1970; nro 1092/1973, joka on annettu 29.12.1973; nro 417/1974, joka on annettu 31.5.1974, ja nro 133/1988, joka on annettu 11.3.1988 sekä 24.7.2003 tehty kansallinen työehtosopimus.
(7)  –	Corte Costituzionalen 24.2.1988 antama tuomio nro 233/1988 ja 11.10.1988 antama tuomio nro 973/1988.
(8)  –	Asetus nro 297, joka on annettu 16.4.1994, ja asetus nro 97, joka on annettu 7.4.2004.
(9)  –	Noissa tapauksissa oli kyse kahdesta saksalaisesta henkilöstä, jotka olivat opettaneet julkisin varoin ylläpidetyissä kouluissa Saksassa, italialaisesta henkilöstä, joka oli opettanut julkisin varoin ylläpidetyssä koulussa Ranskassa COASCITin kanssa tehdyn sopimuksen nojalla, kreikkalaisesta henkilöstä, joka oli opettanut julkisin varoin ylläpidetyssä koulussa Kreikassa, italialaisesta lääkäristä, joka oli työskennellyt julkisin varoin ylläpidetyissä sairaaloissa Saksassa ja Ranskassa, ja italialaisesta henkilöstä, joka oli opettanut yliopistossa ja julkisin varoin ylläpidetyssä koulussa Ranskassa.
(10)  –	Laki nro 143/2004, joka on annettu 4.6.2004, tai mahdollisesti asetus nro 97/2004, joka on annettu 7.4.2004.
(11)  –	Asia C-237/94, O’Flynn, tuomio 23.5.1996 (Kok. 1996, s. I-2617, 17, 19 ja 20 kohta).
(12)  –	Mainittu alaviitteessä 3.
(13)  – Tuomion 48 kohta.
(14)  –	Mainittu alaviitteessä 3.
(15)  –	Tuomion 22 kohta. Ks. myös julkisasiamies Ruiz-Jarabon ratkaisuehdotuksen 27 kohta, jossa siteerataan julkisasiamies Jacobsin asiassa C-419/92, Scholz, tuomio 23.2.1994 (Kok. 1994, s. I-505), antaman ratkaisuehdotuksen 30 kohtaa seuraavasti: ”Se, että on vaikea verrata toisiinsa ulkomailla suoritettuun palvelukseen sovellettavaa järjestelmää siihen järjestelmään, jota sovelletaan samaan tai samankaltaiseen palvelukseen Kreikassa, on käytännön ongelma, joka ei voi vaikuttaa sen periaatteen soveltamiseen, jonka mukaan yhteisön jäsenvaltioiden kansalaisia ei saa syrjiä kansalaisuuden perusteella työsuhteissa. Mahdolliset epäilykset siitä, vastaavatko järjestelmät toisiaan, voidaan helposti poistaa työnantajan tai kyseisten maiden konsuliviranomaisten antamilla todistuksilla.”
(16)  –	Tuomio 12.5.2005 (Kok. 2005, s. I-3747).
(17)  –	Ks. tuomion 12 kohta.
(18)  –	Tuomion 18 kohta. Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että Italia ei ollut noudattanut EY 39 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei yhteisön kansalaisten osallistuessa kilpailuun opetushenkilökunnan palvelukseenottamiseksi tällaisissa kouluissa ottanut huomioon kyseisten kansalaisten opetustoiminnassa hankkimaa ammatillista kokemusta, tai ei ainakaan ottanut sitä huomioon samalla tavalla silloin, kun toimintaa oli harjoitettu Italian alueella ja kun sitä oli harjoitettu muiden jäsenvaltioiden alueella.
(19)  –	Julkisasiamies Jacobs ilmaisi saman näkemyksen edellä alaviitteessä 15 mainitussa asiassa Scholz antamansa ratkaisuehdotuksen 25 kohdassa.
(20)  –	Asia C-456/03, komissio v. Italia, tuomio 16.6.2005 (Kok. 2005, s. I-5335, 26 ja 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(21)  –	Ks. edellä 6–11 kohta. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että yhteistyön laiminlyönnissä, johon jäsenvaltio syyllistyy edelleen myös yhteisöjen tuomioistuimessa, on kyse erityisen vakavasta EY 10 artiklan rikkomisesta: ks. asia 272/86, komissio v. Kreikka, tuomio 22.9.1988 (Kok. 1988, s. 4875).
(22)  –	Komissio ei itse asiassa ole esittänyt erillistä EY 10 artiklan rikkomisen toteamista koskevaa vaatimusta eikä sisällyttänyt esitettyyn vaatimukseen yksityiskohtaisia tietoja siitä menettelystä, joka väitetysti muodostaa tällaisen rikkomuksen. Ei kuitenkaan ole välttämätöntä, että komissio tekee näin, joskin se on mahdollisesti toivottavaa: ks. asia C-35/88, komissio v. Kreikka, tuomio 12.7.1990 (Kok. 1990, s. I-3125), jossa yhteisöjen tuomioistuin antoi ETY:n perustamissopimuksen 5 artiklaa (sellaisena kuin se tuolloin oli) koskevan tuomion komission kanteessa olevista vastaavankaltaisista puutteista huolimatta (ks. julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotuksen 56–58 kohta), ja vastaavasti asia C-33/90, komissio v. Italia, tuomio 13.12.1991 (Kok. 1991, s. I-5987) (ks. julkisasiamies Darmonin ratkaisuehdotuksen 26 kohta).