Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JULIANE KOKOTT
12 päivänä helmikuuta 2026
(1)
Asia C‑837/24
NOVA IBEROMOLDES - SGPS, S.A.
vastaan
Autoridade Tributária e Aduaneira
(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa)
(veroasioiden välimiesoikeus, hallinnollinen välimiesmenettelykeskus, Portugali))
Ennakkoratkaisupyyntö – Pääoman hankinnasta suoritettavat välilliset verot – Yhtiön osakkeina suoritettu apportti – Kiinteistön hankintaveron yhteensopivuus direktiivin 2008/7 kanssa – Oikeudenluovutusvero – Kiinteistön välillinen luovutus luovuttamalla vähintään 75 prosenttia yhtiön, joka omistaa kiinteää omaisuutta, osakkeista
I       Johdanto
1.        Tässä ennakkoratkaisupyynnössä unionin tuomioistuimen käsiteltävänä on vähemmän tunnettu, pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista annettu direktiivi 2008/7/EY(2) (jäljempänä pääoman hankintaa koskeva direktiivi). Kyseisessä direktiivissä kielletään jäsenvaltioita kantamasta välillisiä veroja pääomapanoksista.
2.        Vastattavana oleva tulkintakysymys vaikuttaa tässä yhteydessä erikoiselta,(3) sillä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkastelee sellaisen kiinteistön hankintaveron sallittavuutta, jolla verotetaan tavallisesti paitsi suoraa kiinteistön hankintaa myös välillistä kiinteistön hankintaa ostamalla tämän kiinteistön omistava yhtiö. Tämä on verolainsäädännössä oikeastaan välttämätöntä sekä yhdenvertaiseen kohteluun että veronkierron torjumiseen liittyvistä syistä. Ellei tällaista sääntelyä olisi, kaikki kiinteistöt kaiketi sijoitettaisiin pääomayhtiöihin ja niiden osakkeet myytäisiin myöhemmin, jotta saavutettaisiin taloudellisesti täysin sama lopputulos – kiinteistön disponointivallan siirtyminen – ilman verorasitetta.
3.        Yhtiöoikeudellisen pääomapanoksen (käsiteltävässä asiassa toisen yhtiön, joka on kiinteistön omistaja, osakkeina suoritetun apportin muodossa) yhteydessä maksettavaksi tuleva kiinteistön hankintavero on kuitenkin ongelmallinen erityisesti rakenneuudistustoimissa. Tämä selittää pyrkimyksen puuttua siihen unionin oikeudessa (käsiteltävässä asiassa pääoman hankintaa koskevassa direktiivissä).
4.        Unionin tuomioistuin saa käsiteltävässä asiassa tilaisuuden selventää pääoman hankintaa koskevan direktiivin ulottuvuutta. Siinä – tämä on kaiketi riidatonta – ei tosin kielletä jäsenvaltioita ottamasta käyttöön kansallista kiinteistön hankintaveroa. Herää kuitenkin kysymys, voiko edellä mainittu kiinteistön hankintaveroa koskevan lainsäädännön kannalta tarpeellinen ulottaminen koskemaan yhtiöiden, jotka ovat kiinteistön omistajia, osuuksien tai osakkeiden luovutuksia olla tämän direktiivin vastaista. Jos voi, kiinteistön hankintaveroa ei mahdollisesti voitaisi kantaa enää ollenkaan. Kansallisessa oikeudessa ei nimittäin yleensä sallittaisi viime kädessä taloudellisesti tarkasteltuina täysin samansisältöisten tapahtumien erilaista kohtelua – sikäli kuin kansallisessa oikeudessa tunnetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 20 artiklaa vastaava yhdenvertaisen kohtelun periaate, kuten hyvin usein on asia. Näin ollen on jälleen(4) unionin tuomioistuimen käsissä ratkaista, voidaanko jäsenvaltioiden kansallista verolainsäädäntöä (jota ei ole yhdenmukaistettu) – käsiteltävässä asiassa kiinteistön hankintaveroa – soveltaa edelleen.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Unionin oikeus
5.        Pääoman hankintaa koskevan direktiivin johdanto-osan toisessa ja seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2) Pääoman hankinnasta suoritettavat välilliset verot, joita ovat pääoman hankintavero (yhtiöihin ja yrityksiin sijoitettavista pääomapanoksista kannettava vero), arvopapereista suoritettava leimavero ja rakenneuudistustoimista kannettava vero riippumatta siitä, lisäävätkö tällaiset toimet pääomaa vai eivät, saattavat johtaa syrjintään, kaksinkertaiseen verotukseen ja eroavuuksiin, jotka häiritsevät pääomien vapaata liikkuvuutta. Sama koskee myös muita välillisiä veroja, joilla on samat ominaisuudet kuin pääoman hankintaverolla ja arvopapereista suoritettavalla leimaverolla.
– –
(7) Sisämarkkinoiden käsitteeseen sisältyy jo se, että sisämarkkinoilla yhtiöltä tai yritykseltä olisi kannettava pääoman hankinnasta vero vain yhden kerran. Jos siis jäsenvaltio, jolla on kyseinen verotusoikeus, ei kanna pääoman hankintaveroa jostakin tai kaikista tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvista liiketoimista, millään muullakaan jäsenvaltiolla ei ole verotusoikeutta näihin liiketoimiin.”
6.        Pääoman hankintaa koskevan direktiivin 1 artiklan a ja b alakohdassa säädetään kyseisen direktiivin soveltamisalasta seuraavaa:
”Tässä direktiivissä säädetään välillisten verojen kantamisesta seuraavissa tapauksissa:
a)      pääomayhtiöiden pääomapanokset;
b)      pääomayhtiöiden rakenneuudistustoimet”.
7.        Sen 3 artiklan a alakohdan sanamuoto on seuraava:
”Jollei 4 artiklasta muuta johdu, tässä direktiivissä pidetään seuraavia liiketoimia pääomapanoksina:
a)      pääomayhtiön perustaminen”.
8.        Pääoman hankintaa koskevan direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a ja e alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltiot eivät saa kantaa pääomayhtiöiltä mitään välillistä veroa seuraavista:
a)      pääomapanokset;
– –
e)      edellä 4 artiklassa tarkoitetut rakenneuudistustoimet.”
9.        Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”1.      Sen estämättä, mitä 5 artiklassa säädetään, jäsenvaltiot voivat kantaa seuraavia veroja:
a)      kiinteä tai vaihtuvamääräinen vero arvopapereiden siirroista;
b)      oikeuden luovutuksista kannettava vero, mukaan lukien maa-alueiden rekisteröinnistä kannettava vero, joka kohdistuu jäsenvaltion alueella sijaitsevan liiketoiminnan tai kiinteän omaisuuden siirtämiseen pääomayhtiöön;
– –
f)      arvonlisävero.”
10.      Pääoman hankintaa koskevan direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Sen estämättä, mitä 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, jäsenvaltio, joka 1 päivänä tammikuuta 2006 kantoi pääomayhtiön pääomapanoksista veroa, jäljempänä ’pääoman hankintavero’, saa jatkaa veron kantamista edellyttäen, että se täyttää 8–14 artiklassa säädetyt vaatimukset.”
11.      Sen 8 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.      Pääoman hankintaveron verokannan on oltava kiinteä.
2.      Jäsenvaltion soveltama pääoman hankintaveron verokanta ei saa olla korkeampi kuin asianomaisen jäsenvaltion 1 päivänä tammikuuta 2006 soveltama verokanta. Jos jäsenvaltio mainitun päivän jälkeen alentaa sovellettavaa verokantaa, se ei saa ottaa uudelleen käyttöön korkeampaa verokantaa.
3.      Pääoman hankintaveron verokanta ei missään tapauksessa saa olla korkeampi kuin 1 prosentti.”
B       Portugalin oikeus
12.      Kiinteästä omaisuudesta perittävä kunnallinen vero (Imposto Municipal sobre as Transmissões Onerosas de Imóveis) sisällytettiin vuonna 2003 Portugalin oikeusjärjestykseen 12.11.2003 annetulla asetuksella nro 287/2003 (jäljempänä IMT-asetus).
13.      Tosiseikkojen tapahtuma-aikaan (vuonna 2019) IMT-asetuksen 2 §:ssä säädettiin asetuksen aineellisesta ja maantieteellisestä soveltamisalasta seuraavaa:
”1 –  IMT:tä kannetaan Portugalissa sijaitsevan kiinteän omaisuuden omistusoikeuden tai sen osan vastikkeellisesta luovutuksesta.
2 – Edellä 1 momentissa kiinteän omaisuuden omistusoikeuden luovutuksella tarkoitetaan myös seuraavia:
– –
d)      avoimen yhtiön, kommandiittiyhtiön tai rajavastuuyhtiön osuuksien hankinta, silloin kun kyseinen yhtiö omistaa kiinteää omaisuutta ja kun hankinnan, kuoletuksen tai muun seikan seurauksena jokin osakas saa haltuunsa vähintään 75 prosenttia yhtiöpääomasta tai kun osakkaita on ainoastaan kaksi ja nämä ovat toistensa avio- tai avopuolisoita.”
14.      IMT-asetuksen 12 §:ssä säädetään veron perusteesta seuraavaa:
”1 – IMT kannetaan asiakirjassa tai sopimuksessa ilmoitetusta arvosta tai kiinteän omaisuuden verotusarvosta sen mukaan, kumpi näistä on suurempi.
– –
4 – Edellisissä momenteissa säädetty ei rajoita seuraavien sääntöjen soveltamista:
– –
19.      Edellä 2 §:n 2 momentin d ja e kohdassa tarkoitettujen luovutusten yhteydessä vero määräytyy seuraavasti:
a)      enemmistöosuutta tai
‑osakkuutta vastaavan kiinteän omaisuuden verotusarvon tai sen kokonaisarvon perusteella tilannekohtaisesti, kuitenkin molemmissa tilanteissa kiinteän omaisuuden tasearvon perusteella, jos se on näitä suurempi; – –”
15.      IMT-asetuksen 17 §:ssä säädetyt verokannat vaihtelevat 1:stä 8 prosenttiin kiinteistön arvosta riippuen.
III  Tosiseikat
16.      Käsiteltävässä asiassa on kyse välimiesmenettelyn aloittamista koskevasta hakemuksesta, jonka NOVA IBEROMOLDES – SGPS, S. A., kotipaikka Lissabon (Portugali) (jäljempänä NOVA) on tehnyt Autoridade Tributária e Aduaneiraa (jäljempänä vero- ja tulliviranomainen) vastaan.
17.      NOVA on 28.3.2019 perustettu holdingyhtiö (sociedade gestora de participações sociais; SGPS), jonka yhtiömuoto on osakeyhtiö (sociedade anónima, S.A.). NOVAn koko osakepääoma suoritettiin apporttina, ja se koostui osakkeista ja yhtiöosuuksista, joita sen ainoalla osakkaalla, Iberomoldes, SGPS S.A:lla, oli eri yhtiöissä. Käsiteltävän asian kannalta merkityksellisin osin kyse oli kahdesta Edilásio Carreira da Silva Lda.
‑yhtiön osuudesta, jotka muodostivat sen koko yhtiöpääoman.
18.      Verotettavan tapahtuman toteutumisajankohtana Edilásio Carreira da Silva Lda.
‑yhtiö omisti kaksi kiinteistöä, joiden verotusarvo oli 140 900,00 ja 358 296,50 euroa.
19.      Portugalissa sijaitsevan kiinteän omaisuuden omistusoikeuden (tai siihen kuuluvien oikeuksien) vastikkeellisesta luovutuksesta kannetaan yleensä kiinteästä omaisuudesta perittävä kunnallinen vero (Imposto Municipal sobre as Transmissões Onerosas de Imóveis, jäljempänä IMT). IMT-asetuksen 2 §:n 2 momentin d kohdan mukaan (sellaisena kuin se oli voimassa vuonna 2019) kiinteän omaisuuden luovutuksen käsitteeseen sisältyy myös yhtiöiden omistusosuuksien hankinta, silloin kun kyseinen yhtiö omistaa kiinteää omaisuutta ja kun jokin osakas saa haltuunsa vähintään 75 prosenttia yhtiöpääomasta.
20.      Vero- ja tulliviranomainen (Leirian verotoimisto, Portugali) teki verotarkastuksen, joka koski tilivuodelta 2019 maksettavaksi tulevaa IMT:tä, totesi kiinteistöjen kirjanpidolliset nettoarvot 31.3.2019 ja määritti niiden verotusarvot IMT:tä varten. Vero- ja tulliviranomainen tuli Edilásio Carreira Silva Lda.
‑yhtiön omistuksessa olevien kiinteistöjen osalta siihen tulokseen, että kyseisen yhtiön on maksettava IMT:tä 68 855,61 euroa ja korkoja tälle määrälle 11 024,45 euroa.
21.      NOVA jätti 22.9.2023 välimiesmenettelyn aloittamista koskevan hakemuksen, joka johti pääasian oikeudenkäynnin vireilletuloon, ja riitautti Edilásio Carreira Silva Lda.
‑yhtiön omistamien kiinteistöjen osalta vahvistetun IMT:n määrän.
22.      Käsiteltävä asia koskee NOVAn käsityksen mukaan sitä, että on perustettu pääomayhtiö (nimittäin NOVA), johon on sijoitettu pääoman hankintaa koskevan direktiivin 3 artiklan a alakohdassa tarkoitettu pääomapanos, josta kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan ei saa kantaa välillisiä veroja. Edilásio Carreira da Silva Lda.
‑yhtiön omistusosuuksien siirto, joka muodosti pääomapanoksen ja joka on johtanut riidanalaisen IMT:n vahvistamiseen, ei kuulu pääoman hankintaa koskevan direktiivin 6 artiklassa säädettyihin poikkeuksiin, koska osuudet eivät ole arvopapereita (vrt. 6 artiklan 1 kohdan a alakohta) ja koska IMT:tä ei kanneta oikeuden luovutuksista (vrt. 6 artiklan 1 kohdan b alakohta).
23.      Vero- ja tulliviranomaisen näkemyksen mukaan pääoman hankintaa koskeva direktiivi mahdollistaa sitä vastoin verottamisen sen 6 artiklan nojalla. IMT-asetuksen mukaan verollisiin luovutuksiin kuuluvat tietyt liiketoimet, joilla on suora tai välillinen yhteys kiinteän omaisuuden luovuttamiseen, erityisesti yhtiöiden osuuksien hankinta. Kyseisellä asetuksella pyritään nimittäin estämään juuri se, että kiinteää omaisuutta omistavien yhtiöiden osakkeita tai yhtiöosuuksia hankkimalla voidaan saada omistusoikeus tällaisiin kiinteistöihin ilman, että sitä verotetaan vastaavasti.
IV     Ennakkoratkaisumenettely
24.      Välimiesmenettelyn aloittamista koskevan hakemuksen osalta toimivaltainen Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (veroasioiden välimiesoikeus, hallinnollinen välimiesmenettelykeskus, Portugali) on lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavat kuusi ennakkoratkaisukysymystä:
”1)      Onko kiinteän omaisuuden omistusoikeuden tai sen osan vastikkeellisesta luovutuksesta perittävää veroa (sen kaltaista kuin IMT nyt käsiteltävässä asiassa), jota sovelletaan myös tilanteeseen, jossa kiinteän omaisuuden luovutus tapahtuu sitä kautta, että jonkin osakkaan hallintaan siirtyy vähintään 75 prosenttia kiinteän omaisuuden omistavan yhtiön yhtiöpääomasta, pidettävä [pääoman hankintaa koskevassa direktiivissä] tarkoitettuna pääoman hankinnasta kannettavana välillisenä verona?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko nyt käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, jossa osakkuuksien hallinnoimiseksi muodostetaan [pääoman hankintaa koskevan direktiivin] 2 artiklassa tarkoitettu pääomayhtiö, jonka osakepääoma suoritetaan yksinomaan siirtämällä siirtävän yhtiön (joka niin ikään harjoittaa osakkuuksien hallintaa) omistuksessa olleita muiden yhtiöiden osakkuuksia mutta siirtämättä mitään muita elementtejä tai välineitä taikka kaikkia oman pääoman instrumentteja, ja jossa siirtävä yhtiö saa vastikkeena haltuunsa vastaanottavan yhtiön koko osakepääoman, mainitun direktiivin soveltamisen näkökulmasta kyse pääomapanoksesta (direktiivin 3 artikla) vai onko kyse rakenneuudistustoimesta (direktiivin 4 artikla)?
3)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko [pääoman hankintaa koskevan direktiivin] 5 artiklan 1 kohdan a tai e alakohta esteenä nyt käsiteltävän asian kohteena olevalle [IMT-asetuksen] 2 §:n 2 momentin d kohdan mukaiselle verotukselle, jossa kiinteän omaisuuden luovutukseen rinnastetaan se, että luovutetaan vähintään 75:ttä prosenttia kiinteän omaisuuden omistavan yhtiön yhtiöpääomasta vastaava omistusosuus?
4)      Jos kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko luovutettuja omistusosuuksia pidettävä [pääoman hankintaa koskevan direktiivin] 6 artiklan 1 kohdan a alakohdan soveltamisen näkökulmasta arvopapereina?
5)      Jos kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko IMT:tä pitää [pääoman hankintaa koskevan direktiivin] 6 artiklan 1 kohdan b tai c alakohdassa tarkoitettuna oikeuden tai omaisuuden luovutuksesta kannettavana verona?
6)      Jos [IMT-asetuksen] 2 §:n 2 momentin d kohta katsotaan [pääoman hankintaa koskevan direktiivin] mukaiseksi, estävätkö direktiivin 8 artiklan 3 kohta ja 11 artikla [IMT-asetuksen] 12 §:n 4 momentin 19 kohdan a alakohdan ja 17 §:n kaltaisen sääntelyn, jonka mukaan verotus suoritetaan veron perusteesta riippuen 1–8 prosentin verokannalla ja veron peruste määräytyy kiinteistöjen verotusarvon tai tasearvon perusteella sen mukaan, kumpi arvoista on suurempi?”
25.      Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimen menettelyssä esittivät NOVA, Portugali, Saksan liittotasavalta ja Euroopan komissio. Unionin tuomioistuin päätti työjärjestyksensä 76 artiklan 2 kohdan mukaisesti, ettei istuntoa asianosaisten kuulemiseksi pidetä.
V       Oikeudellinen arviointi
A       Pääoman hankintaa koskevan direktiivin soveltamisala
26.      Ensimmäisessä kuudesta kysymyksestä pyydetään tulkitsemaan pääoman hankintaa koskevan direktiivin ulottuvuutta. Kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään tästä, että jäsenvaltiot eivät saa kantaa pääomayhtiöiltä mitään välillistä veroa pääomapanoksista. Pääomapanoksena pidetään saman direktiivin 3 artiklan a alakohdan mukaan myös pääomayhtiön perustamista. Käsiteltävässä asiassa on kyse viimeksi mainitusta.
27.      Kuuluakseen pääoman hankintaa koskevan direktiivin soveltamisalaan kansallisen kiinteistön hankintaveron (käsiteltävässä asiassa IMT:n) on oltava – kuten direktiivin nimestä ilmenee – ”pääoman hankinnasta suoritettava välillinen vero”. Pääoman hankintaa koskevan direktiivin 1 artiklan mukaan direktiivin soveltamisalaan kuuluvat muiden muassa pääomayhtiöiden pääomapanoksista kannettavat välilliset verot. Ellei IMT ole tällainen välillinen vero, kaikkiin muihin kysymyksiin ei ole tarpeen vastata.
1.     IMT pääoman hankinnasta suoritettavana verona
28.      Pääoman hankintaa koskevan direktiivin johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivissä tarkoitetaan yhtiön yhteydessä hankitusta pääomasta kannettavia veroja.
29.      Käsiteltävässä asiassa on sitä vastoin kyse kiinteistön hankintaverosta. Sillä verotetaan kiinteistöä koskevan disponointivallan siirtymistä, tavallisesti omistusoikeuden siirtyessä toiselle henkilölle,(5) ja se määräytyy lähtökohtaisesti kiinteistöstä maksetun hinnan perusteella. Käsiteltävässä asiassa voidaan jättää avoimeksi se, onko tällaista kiinteistön hankintaveroa pidettävä dogmaattisesti varainsiirtoverona (näin kaiketi perinteisen käsityksen mukaisesti) vai arvonlisäveroa (joka on yleinen kulutusvero) vastaavana erityisenä kulutusverona (erityisen kulutushyödykkeen eli kiinteistön hankinnan verottaminen). Kiinteistön hankintaverolla sinänsä ei kuitenkaan ole mitään tekemistä hankitun pääoman tai pääomapanoksen verottamisen kanssa. Kiinteistön hankintavero ei siten ole pääoman hankintaa koskevan direktiivin 5 artiklassa tarkoitettu vero, jota ei saa kantaa pääomapanoksista.
2.     Kiinteistön välillisen hankinnan verottaminen pääomapanoksista kannettavana verona
30.      Siten on selvitettävä, voisiko edellä esitetty päätelmä muuttua, jos kiinteistön hankintavero – kuten käsiteltävässä asiassa – tulee maksettavaksi pääomayhtiön perustamisen ja yhtiön osuuksien tai osakkeiden pääomapanoksena sijoittamisen yhteydessä.
31.      Kun otetaan huomioon jo jäsenvaltioiden verotusvalta ja unionin ainoastaan rajattu toimivalta vero-oikeuden alalla, laaja tulkinta siten, että jokainen yhtiöön sijoitettavien pääomapanosten yhteydessä kannettava vero kuuluu pääoman hankintaa koskevan direktiivin 5 artiklassa säädetyn kiellon piiriin, ei ole mahdollinen. Vaikka unionin tuomioistuin on katsonut toisin emo-tytäryhtiödirektiivin yhteydessä,(6) tämä erittäin pitkälle menevä toteamus rajoittuu viimeksi mainittuun direktiiviin eikä sitä voida soveltaa pääoman hankintaa koskevaan direktiiviin. Kuten unionin tuomioistuin on tältä osin jo perustellusti todennut, pääoman hankintaa koskevassa direktiivissä säädetty yhdenmukaistaminen ei nimittäin ulotu välittömiin veroihin, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan,(7) kuten kiinteistön hankintavero.
32.      Siten on erotettava, onko IMT:tä pidettävä muuna verona, jolla on samat ominaisuudet kuin pääoman hankintaverolla ja arvopapereista suoritettavalla leimaverolla – näin todetaan nimenomaisesti pääoman hankintaa koskevan direktiivin johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa –, ja verotetaanko sillä tosiasiallisesti pääoman hankintaa vai tapahtuuko verottaminen ainoastaan pääomayhtiön perustamisen perusteella, mutta sillä on eri kohde. Pääoman hankintaa koskevassa direktiivissä kielletään nimittäin ainoastaan sellaiset verot, joilla on samat ominaisuudet ja siten sama kohde kuin pääoman hankintaverolla.(8)
33.      Nyt tarkasteltavassa tapauksessa on siten yksilöitävä IMT:n varsinainen kohde ja tutkittava, tuleeko kyseinen vero maksettavaksi myös, jos ainoastaan siirretään kiinteistön omistavan yhtiön osakkuuksia tai osakkeita ilman, että kyse on yhtiön perustamisesta tai sijoittamisesta perustettavaan yhtiöön. Tällaisessa tapauksessa etusijalla ei nimittäin ole pääoman hankinta, vaan siinä verolla on eri kohde.
34.      Vastaavasti on ymmärrettävä myös unionin tuomioistuimen pääoman hankintaa koskevan direktiivin edeltäjästä (direktiivi 69/335/ETY(9)) antama ratkaisu asiassa, joka koski arvopaperikaupasta kannettavaa veroa. Kyseisessä asiassa Espanja oli verottanut sellaisten yhtiöiden arvopapereiden siirtoa (sen laajuudesta riippumatta), joiden varoista vähintään 50 prosenttia muodostui Espanjassa sijaitsevasta kiinteästä omaisuudesta. Unionin tuomioistuin hylkäsi perustellusti(10) Espanjan väitteen, jonka mukaan kyse ei ollut arvopapereiden siirtämisestä vaan oikeastaan kiinteän omaisuuden luovuttamisesta, ja otti lähtökohdaksi veron varsinaisen kohteen (arvopapereiden siirtäminen).
35.      Mainitussa asiassa ei ollut kyse kiinteän omaisuuden taloudellisesta siirtämisestä vaan pelkästään kiinteää omaisuutta omistavan yhtiön osuuksien siirtämisestä. Tästä syystä hankittujen osuuksien suuruudella ei ollut mitään merkitystä. Vero myös määräytyi osuuksien eikä kiinteän omaisuuden arvon perusteella. Mainitussa asiassa ratkaistussa tapauksessa etusijalla oli siten tiettyjen yhtiöiden (joilla oli tietynlaisia varoja) osuuksien kaikenlainen siirtäminen. Tämän vuoksi unionin tuomioistuin tutki kyseistä arvopaperikaupasta kannettavaa veroa pääoman hankintaa koskevan direktiivin edeltäjän perusteella mutta totesi sen kyseisen direktiivin mukaiseksi.(11)
36.      Samansuuntainen on unionin tuomioistuimen ratkaisu, jonka mukaan kiinteistön arvonnousun verottaminen yhtiöpääoman korottamisen yhteydessä ei kuulu pääoman hankintaa koskevan direktiivin soveltamisalaan, koska kyseessä ei ole yhtiöpääoman korottamiseen kaikenlaisilla panoksilla kohdistuva vero.(12) Unionin tuomioistuin on myöhemmin ottanut vastaavasti lähtökohdaksi veron kohteen ja todennut, että vero, joka muistuttaa enemmän välitöntä tuloveroa, ei kuulu pääoman hankintaa koskevan direktiivin soveltamisalaan eikä siis ole kyseisessä direktiivissä tarkoitettu kielletty vero.(13) Myös yritysten rekisteröintimaksua koskeva ratkaisu noudattaa samaa linjaa. Koska kyseinen maksu tosin koski kaikkia pääomayhtiöitä, joita oli lain nojalla pidettävä elinkeinonharjoittajina, mutta sen piiriin kuului myös muita oikeudellisia muotoja (yksityiset elinkeinonharjoittajat), unionin tuomioistuin päätti, ettei pääoman hankintaa koskeva direktiivi ole esteenä sille.(14)
37.      Eniten nyt tarkasteltavana olevaa tilannetta muistuttanee unionin tuomioistuimen ratkaisu, joka koskee Ranskassa perityn moottoriajoneuvojen rekisteröintimaksun sallittavuutta.(15) Kyseinen maksu ei kuulunut pääoman hankintaa koskevan direktiivin soveltamisalaan, vaikka se tuli maksettavaksi kahden pääomayhtiön sulautumisen yhteydessä, koska tämä oli ainoastaan peruste maksun maksamiselle muttei maksun kohde. Maksu perittiin nimittäin toisen (sulautumisen seurauksena syntyneen uuden) oikeushenkilön tekemästä moottoriajoneuvon saattamisesta liikenteessä käytettäväksi eikä ajoneuvon sijoittamisesta apporttina pääomayhtiöön.(16)
38.      Kun Portugalin sääntelyä tarkastellaan lähemmin, voidaan – jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksistä muuta johdu – todeta, ettei käsiteltävässä asiassa etusijalla ole arvopaperien tai yhtiön osakkuuksien tai osakkeiden siirtäminen. IMT:n kohde on – kuten sekä Saksa että Portugali esittävät – kiinteistöä koskevan omistusoikeuden siirtäminen. Tähän omistusoikeuden suoraan saamiseen rinnastetaan sen välillinen saaminen hankkimalla vähintään 75 prosenttia kiinteistön omistavan yhtiön osuuksista tai osakkeista.
39.      Tämän rinnastamisen taustalla lienee se, että kun hankitaan vähintään 75 prosenttia yhtiön osuuksista tai osakkeista, taloudellinen disponointivalta paitsi yhtiöön myös sen omistamaan kiinteistöön siirtyy toiselle henkilölle. Näin ollen verotetaan kiinteistöä koskevan taloudellisen disponointivallan siirtymistä henkilöltä toiselle eikä mitä tahansa pääoman hankintaa. Koska taloudellinen disponointivalta kiinteistöön voidaan siirtää henkilöltä toiselle sekä suorana hankintana (ns. asset deal) että välillisenä hankintana (ns. share deal), on ymmärrettävää, että Portugali kohtelee molempia disponointivallan siirtymistapoja verotuksessa samalla tavalla.
40.      Se, ettei IMT:llä ole tarkoitus verottaa omaisuuserien sijoittamisella hankittua pääomaa tai sijoitettuja yhtiön osakkuuksia tai osakkeita, ilmenee myös siitä, ettei veron peruste ole sijoitetun yhtiön tai sijoitettujen yhtiön osuuksien tai osakkeiden arvo vaan pelkästään kiinteistön,(17) johon disponointivaltaa voi nyt käyttää taloudellisesti uusi henkilö (vastaanottava yhtiö – käsiteltävässä asiassa NOVA), arvo. Myös tämä tukee sitä, että veron kohdetta ei voida rinnastaa pääoman hankintaveron tai arvopapereista suoritettavan leimaveron kohteeseen. Tämän vahvistaa se tosiseikka, että kiinteistön hankintavero tulee maksettavaksi paitsi silloin, kun sijoitetaan omaisuuseriä pääomayhtiöön, myös silloin, kun esimerkiksi luonnollinen henkilö hankkii 75 prosenttia yhtiön osuuksista tai osakkeista.
41.      Olen jopa taipuvainen katsomaan, että velvollisuus maksaa kiinteistön hankintaveroa share deal ‑liiketoimen yhteydessä on jopa välttämätöntä, kun otetaan huomioon verovelvollisten verotuksen yhdenmukaisuus ja verottaminen veronmaksukyvyn mukaan. Muussa tapauksessa velvollisuutta maksaa kiinteistön hankintavero kiinteistöjen luovutuksista voitaisiin kiertää verrattain helposti siten, että kiinteistö sijoitetaan ennen sen suunniteltua myyntiä pääomayhtiöön ja myöhemmin siirretään ainoastaan kaikki pääomayhtiön osuudet tai osakkeet.
42.      Tältä osin se, että kiinteistön omistavan yhtiön osakkuuksien tai osakkeiden siirtäminen niin, että määräysvalta yhtiöön siirtyy, kuuluu kiinteistön hankintaveron alaan, muodostaa kyseisen veron välttämättömän täydennyksen. Jos kiinteistön hankintavero itsessään ei kuitenkaan ole pääomapanoksista kannettava välillinen vero, tämän veron välttämätöntä täydennystä ei voida myöskään kohdella toisin. Tällainen välttämätön täydennys, joka liittyy kiinteistön välilliseen luovuttamiseen siirtämällä määräysvallan antavat yhtiön osakkuudet tai osakkeet ja jolla turvataan siten verotuksen yhdenmukaisuus ja pannaan täytäntöön verolainsäädäntöön sisältyvä periaate, jonka mukaan verotus tapahtuu veronmaksukyvyn mukaan, ei siten voi myöskään olla pääomapanoksista kannettava vero.
3.     Välipäätelmä
43.      Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, ettei IMT ole pääoman hankintaa koskevassa direktiivissä tarkoitettu pääoman hankinnasta suoritettava välillinen vero, joten sitä ei kielletä sen 5 artiklan 1 kohdassa.
B       Pääoman hankintaa koskevan direktiivin 6 artiklaan sisältyvän sääntelyn ulottuvuus
44.      Tämän päätelmän vahvistaa pääoman hankintaa koskevan direktiivin 6 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetty oikeuden luovutuksista kannettavaa veroa koskeva poikkeus, joka on saman kohdan f alakohtaan sisältyvän poikkeuksen tapaan luonteeltaan ainoastaan deklaratorinen. Jälkimmäisessä selvennetään, että jäsenvaltiot voivat kantaa arvonlisäveroa. Myöskään arvonlisäverolla ei nimittäin veroteta pääoman hankintaa, kuten pääoman hankintaverolla (yhtiöihin sijoitettavista omaisuuseristä kannettava vero), vaan yleisesti tavaroiden luovutuksia tai palvelujen suorituksia.
45.      Sama pätee pääoman hankintaa koskevan direktiivin 6 artiklan 1 kohdan b alakohdassa mainittuihin oikeuden luovutuksista kannettaviin veroihin. Näitä veroja kannetaan tiettyjen kiinteän omaisuuden luovutusten yhteydessä yleisten ja objektiivisten perusteiden mukaisesti.(18) Tästä on kyse käsiteltävässä asiassa. IMT:tä kannetaan – sikäli kuin olen ymmärtänyt oikein – kiinteistöä koskevan oikeudellisen tai taloudellisen omistusoikeuden siirtämisestä yleisten ja objektiivisten perusteiden mukaisesti, jos taloudellinen disponointivalta kiinteistöön siirtyy toiselle henkilölle.
46.      Toisin kuin NOVA ja myös komissio(19) katsovat, kiinteistön hankintavero, joka liittyy kiinteistöä koskevan disponointivallan siirtymiseen, on edelleen pääoman hankintaa koskevan direktiivin 6 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu oikeuden luovutuksista kannettava vero myös silloin, jos verotetaan ainoastaan välillistä kiinteistöä koskevan oikeuden luovutusta (share deal). Kuten edellä 40 ja 41 kohdassa jo selvennettiin, yhdenmukaisen verotuksen vaatimus voisi jopa edellyttää välillisen oikeuden luovutuksen verottamista.
47.      Lisäksi tästä seuraisi myös ristiriita niin kutsutun veronkiertodirektiivin(20) 6 artiklan kanssa, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan nimenomaisesti estämään verolainsäädännön kiertämiseen tähtäävät järjestelyt ja ottamaan käyttöön yleinen veronkierron vastainen sääntö yhteisöverolainsäädännön (jota ei ole yhdenmukaistettu unionissa) alalla. Olisi ristiriitaista, jos pääoman hankintaa koskevaa direktiiviä olisi tulkittava siten, että siinä jäsenvaltioita kielletään verottamasta kiinteistön välillistä luovutusta, jotta estetään kiinteistön hankintaveron kiertäminen luovuttamalla kiinteistön omistava yhtiö.
48.      Tästä syystä pääoman hankintaa koskevan direktiivin 6 artiklan 1 kohdan b alakohta käsittää myös IMT:n kaltaisen välillisen oikeuden luovutuksista kannettavan veron, joka jätetään nimenomaisesti kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Näin ollen kaikkiin muihin ennakkoratkaisukysymyksiin ja siten myöskään kuudenteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
C       Kuudes kysymys: sallitun verokannan ylittyminen
49.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kuudennella kysymyksellään, rajoitetaanko siinä tapauksessa, että IMT on yhteensopiva pääoman hankintaa koskevan direktiivin kanssa, kyseisen direktiivin 8 artiklalla IMT:n verokantaa.
50.      Tämä kysymys vaikuttaa perustuvan siihen jo kumottuun olettamukseen, että IMT kuuluu pääoman hankintaa koskevan direktiivin soveltamisalaan ja sen 5 artiklassa säädetyn kiellon piiriin. Koska näin ei ole, 8 artiklalla ei voi olla vaikutusta IMT:n verokantaan. Tältä osin kiinteistön hankintaveron – joka kohdistuu kiinteistön hyödyntämisoikeuden (suoraan tai välilliseen) siirtymiseen – osalta voidaan säätää korkeammasta verokannasta.
VI     Ratkaisuehdotus
51.      Ehdotan näin ollen, että Tribunal Arbitral Tributarion (Centro de Arbitragem Administrativa) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin vastataan seuraavasti:
1.      Veroa, jota kannetaan kiinteän omaisuuden omistusoikeuden tai siihen kuuluvien oikeuksien vastikkeellisesta luovutuksesta, ei ole pidettävä direktiivissä 2008/7 tarkoitettuna pääoman hankinnasta suoritettavana välillisenä verona. Tämä pätee myös, jos kiinteän omaisuuden luovutukseen rinnastetaan kaikki sellaiset toimet, joiden seurauksena jokin osakas saa haltuunsa vähintään 75 prosenttia kiinteistön omistavan yhtiön pääomasta.
2.      Direktiivin 2008/7 6 artiklan 1 kohdan b alakohdassa selvennetään, että ”oikeuden luovutuksista kannettava vero” – kuten kiinteistön hankintavero – ei kuulu pääoman hankintaa koskevan direktiivin soveltamisalaan. Oikeuden luovutuksista kannettava vero on kyseessä, kun oikeus luovutetaan välillisesti (kiinteistöä koskevan hyödyntämisoikeuden siirtyminen kiinteistön omistavan yhtiön enemmistöosakkuuden perusteella). Direktiivin 2008/7 8 artiklalla ei siten rajoiteta kiinteistön hankintaverolle säädettyä verokantaa.
1      Alkuperäinen kieli: saksa.
2      Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista 12.2.2008 annettu neuvoston direktiivi 2008/7/EY (EUVL 2008, L 46, s. 11).
3      Bundesfinanzhofille (liittovaltion ylin verotuomioistuin, Saksa) vastaus tähän kysymykseen on niin selvä, että se on luopunut ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä unionin tuomioistuimelle – ks. Bundesfinanzhofin tuomio 19.12.2007 – II R 65/06, BStBl. II 2008, 489; 24 kohta, jossa viitataan 11.12.1997 annettuun tuomioon Locamion (C‑8/96, EU:C:1997:601).
4      Kun perustaksi otetaan äskettäin annettu ratkaisu (tuomio 19.12.2024, Credit Suisse Securities (Europe),
C‑601/23, EU:C:2024:1048), unionin tuomioistuin on juuri romuttanut maailmanlaajuisen erottelun yleisen ja rajoitetun verovelvollisuuden välillä unionin jäsenvaltioiden tuloverolainsäädännön, jota ei ole yhdenmukaistettu, osalta. Ei ole kuitenkaan täysin selvää, oliko tämä tietoinen ratkaisu vai sittenkin pikemminkin ”vahinko”, joka olisi tarkoitus korjata mahdollisimman nopeasti uuden ennakkoratkaisupyynnön perusteella – vastaavasti kuin asiassa Taricco (tuomio 8.9.2015, Taricco ym., C‑105/14, EU:C:2015:555, 58 kohta) tehty korjaus ja myöhemmin tuomiossa 5.12.2017, M. A. S. ja M. B.
(C‑42/17, EU:C:2017:936, 62 kohta) tehty korjaus.
5      Saksassa tämä on mahdollista ensimerkiksi myös ilman omistusoikeuden siirtymistä, sillä kiinteistön hankintaveroa kannetaan siellä myös oikeustoimista, jotka synnyttämättä oikeutta omistusoikeuden siirtoon mahdollistavat oikeudellisesti tai taloudellisesti toiselle henkilölle Saksassa sijaitsevan kiinteistön käyttämisen hänen omaan lukuunsa (kiinteistön hankintaverosta annetun Saksan lain (Grunderwerbsteuergesetz) 1 §:n 2 momentti).
6      Tuomio 1.8.2025, Banca Mediolanum (C‑92/24–C‑94/24, EU:C:2025:599, 41 kohta – ”mitä tahansa sellaista veroa sen luonteesta riippumatta”). Ks. tästä myös samassa asiassa esittämäni ratkaisuehdotus (EU:C:2025:223, 37 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
7      Tuomio 18.1.2001, P. P. Handelsgesellschaft (C‑113/99, EU:C:2001:32, 24 kohta) ja tuomio 26.9.1996, Frederiksen (C‑287/94, EU:C:1996:354, 21 kohta).
8      Vastaavasti tuomio 28.6.2007, Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft (C‑466/03, EU:C:2007:385, 48 kohta); tuomio 18.1.2001, P. P. Handelsgesellschaft (C‑113/99, EU:C:2001:32, 27 kohta); tuomio 11.12.1997, Locamion (C‑8/96, EU:C:1997:601, 26 kohta); tuomio 26.9.1996, Frederiksen (C‑287/94, EU:C:1996:354, 20 kohta) ja tuomio 11.6.1996, Denkavit Internationaal ym. (C‑2/94, EU:C:1996:229, 23 kohta). Vastaavasti tuomio 1.10.2009, HSBC Holdings ja Vidacos Nominees (C‑569/07, EU:C:2009:594, 29 kohta).
9      Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista 17.7.1969 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1969, L 249, s. 25).
10      Määräys 6.10.2010, INMOGOLF (C‑487/09, EU:C:2010:586, 17 kohta).
11      Määräys 6.10.2010, INMOGOLF (C‑487/09, EU:C:2010:586, tuomiolauselma).
12      Tuomio 11.12.1997, Immobiliare SIF (C‑42/96, EU:C:1997:602, 24 kohta).
13      Tuomio 10.3.2005, Optiver ym. (C‑22/03, EU:C:2005:143, 33 ja 34 kohta).
14      Tuomio 19.4.2012, Grillo Star Fallimento (C‑443/09, EU:C:2012:213, 43 kohta); vastaavasti aiemmin tuomio 13.2.1996, Bautiaa ja Société française maritime (C‑197/94 ja C‑252/94, EU:C:1996:47, 33 ja 38 kohta), jossa otetaan lähtökohdaksi se, että veroa kannettiin sulautumisista, joihin osallistuu yksinomaan yhtiöveron alaisia oikeushenkilöitä tai yhteisöjä.
15      Tuomio 11.12.1997, Locamion (C‑8/96, EU:C:1997:601).
16      Tuomio 11.12.1997, Locamion (C‑8/96, EU:C:1997:601, 30 ja 31 kohta).
17      Tätä seikkaa korostetaan erityisesti 11.12.1997 annetussa tuomiossa Locamion (C‑8/96, EU:C:1997:601, 32 kohta).
18      Tuomio 15.6.2006, Badischer Winzerkeller (C‑264/04, EU:C:2006:402, 32 kohta) ja tuomio 11.12.1997, Immobiliare SIF (C‑42/96, EU:C:1997:602, 34 kohta).
19      Komissio ottaa kuitenkin lähtökohdaksi pääoman hankintaa koskevan direktiivin 6 artiklan 1 kohdan a alakohdassa sallitun kiinteän tai vaihtuvamääräisen veron arvopapereiden siirroista ja vetoaa näkemyksensä tueksi 6.10.2010 annettuun määräykseen INMOGOLF (C‑487/09, EU:C:2010:586). Mainittu asia koski kuitenkin arvopaperikaupasta perittävää erityistä veroa, toisin kuin käsiteltävässä asiassa.
20      Sisämarkkinoiden toimintaan suoraan vaikuttavien veron kiertämisen käytäntöjen torjuntaa koskevien sääntöjen vahvistamisesta 12.7.2016 annettu neuvoston direktiivi (EU) 2016/1164 (EUVL 2016, L 193, s. 1). Unionin toimivaltaa koskevista kysymyksistä ks. ratkaisuehdotukseni komissio v. Belgia (Direktiivi 2016/1164 – Kaksinkertainen verotus) (C‑524/23, EU:C:2025:381, 25 kohta ja sitä seuraavat kohdat).