62003CJ0356_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-356/03,
jossa on kyse EY 234 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Bundesgerichtshof (Saksa) on esittänyt 9.7.2003 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 18.8.2003, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Elisabeth Mayer
vastaan
Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja P. Jann sekä tuomarit N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (esittelevä tuomari), K. Schiemann ja E. Juhász,
julkisasiamies: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
kirjaaja: R. Grass,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
– Elisabeth Mayer itse,
– Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder, asiamiehenään Rechtsanwalt J. Kummer,
– Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään N. Yerrell ja H. Kreppel,
kuultuaan julkisasiamiehen 9.9.2004 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY:n perustamissopimuksen 119 artiklan (EY:n perustamissopimuksen 117–120 artikla on korvattu EY 136–EY 143 artiklalla), miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä 24 päivänä heinäkuuta 1986 annetun neuvoston direktiivin 86/378/ETY (EYVL L 225, s. 40), sellaisena kuin se on muutettuna 20 päivänä joulukuuta 1996 annetulla neuvoston direktiivillä 96/97/EY (EYVL 1997, L 46, s. 20), 6 artiklan 1 kohdan g alakohdan ja toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä 19 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/85/ETY (kymmenes direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) (EYVL L 348, s. 1), 11 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkintaa.
2. Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Elisabeth Mayer ja Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder (liittovaltioiden ja osavaltioiden eläkekassa, jäljempänä VBL) ja joka koskee äitiyslomajaksojen ottamista huomioon määritettäessä Mayerin oikeutta vakuutuksesta maksettavaan eläkkeeseen.
Asiaa koskeva lainsäädäntö
Yhteisön oikeus
3. Direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. ’Ammatillisilla sosiaaliturvajärjestelmillä’ tarkoitetaan järjestelmiä, joita direktiivi 79/7/ETY ei koske ja joiden tarkoituksena on antaa palkansaajille ja itsenäisille ammatinharjoittajille yrityksessä tai yritysryhmässä, taloudellisen toiminnan alueella tai ammattialalla tai ammattialojen ryhmässä etuudet, jotka täydentävät lakisääteisiin sosiaaliturvajärjestelmiin kuuluvia etuuksia tai korvaavat ne, riippumatta siitä, onko näiden järjestelmien piiriin kuuluminen pakollista tai vapaaehtoista.
2. Tätä direktiiviä ei sovelleta:
a) itsenäisten ammatinharjoittajien yksittäisiin sopimuksiin;
b) itsenäisten ammatinharjoittajien järjestelmiin, joissa on vain yksi jäsen;
c) palkansaajien osalta sellaisiin vakuutussopimuksiin, joissa työnantaja ei ole osapuolena;
d) ammatillisten järjestelmien valinnaisiin määräyksiin, joita tarjotaan jäsenille yksilöllisesti takaamaan
– joko lisäetuuksia tai
– mahdollisuus päättää päivästä, jona itsenäisten ammatinharjoittajien tavalliset etuudet alkavat, tai valita useista etuuksista;
e) ammatillisiin järjestelmiin, joiden etuudet rahoitetaan työntekijöiden vapaaehtoisilla maksuilla.”
4. Mainitun direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan:
a) ammatillisiin järjestelmiin, jotka antavat turvaa seuraavien tapausten varalta:
– sairaus,
– työkyvyttömyys,
– vanhuus, varhaiseläkkeelle siirtyminen mukaan lukien,
– työtapaturmat ja ammattitaudit,
– työttömyys;
b) ammatillisiin järjestelmiin, jotka antavat sosiaalisia etuuksia joko rahana tai luontoisetuina, ja etenkin jälkeenjääneiden etuuksia ja perhe-etuuksia, jos näitä myönnetään työntekijöille ja ne ovat siten työnantajan työntekijälle työn tai tehtävän johdosta suorittamaa korvausta.”
5. Saman direktiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tasa-arvoisen kohtelun periaatteen vastaisiin säännöksiin kuuluvat ne, jotka välittömästi tai välillisesti perustuvat sukupuoleen, etenkin siviilisäätyyn tai perheasemaan, ja joilla:
– –
g) evätään oikeuksien jatkuminen tai saaminen lakisääteisen tai sopimukseen perustuvan ja työnantajan maksaman äitiysloman tai perhesyihin perustuvan loman aikana;
– – ”
6. Direktiivin 96/97 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kaikkien tämän direktiivin palkansaajia koskevien täytäntöönpanotoimenpiteiden on käsitettävä kaikki etuudet, jotka on myönnetty 17 päivän toukokuuta 1990 jälkeisiltä työssäolokausilta, ja niitä on sovellettava takautuvasti tästä päivämäärästä – – ”
7. Direktiivin 92/85 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jotta 2 artiklassa määritellyille työntekijöille voidaan taata tämän artiklan mukaiset oikeudet terveyden ja turvallisuuden suojeluun, on säädettävä, että:
– –
2) edellä 8 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa on varmistettava seuraavat asiat:
a) edellä 2 artiklassa tarkoitettujen työntekijöiden työsopimukseen liittyvät, muut kuin jäljempänä b alakohdassa tarkoitetut oikeudet;
b)
palkan maksun jatkuminen ja/tai oikeus riittävään korvaukseen 2 artiklassa tarkoitetuille työntekijöille;
– – ”
8. Direktiivin 92/85 14 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden oli pantava kyseinen direktiivi voimaan viimeistään kahden vuoden kuluttua sen antamisesta eli ennen 19.10.1994.
Kansallinen oikeus
9. VBL:n sääntöjen, sellaisina kuin ne olivat voimassa 31.12.2000 saakka, 29 §:n 1 ja 7 momentissa säädetään seuraavaa:
”1. Työnantajan on suoritettava kuukausittain maksu, jonka määrä lasketaan 76 §:ssä vahvistetun maksukannan mukaisesti maksujen määräytymisperusteena olevasta lisäeläkejärjestelmän maksujen perusteena olevasta vakuutetun palkasta (7 momentti), johon luetaan mukaan lakisääteisesti vakuutetulta 76 §:n 1a momentin nojalla peritty maksu.
– –
7. Jollei jäljempänä toisin säädetä, palkka, jonka perusteella maksut määräytyvät, on tietyltä ajanjaksolta maksettu veronalainen ansiotulo, sellaisena kuin se määräytyy maksujen suorittamisesta lakisääteiseen eläkejärjestelmään annettujen säännösten mukaisesti. – – ”
10. Mainittujen sääntöjen 44 §:n 1 momentin 1 a kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kuukausittain suoritettavana vakuutuksesta maksettavana eläkkeenä maksetaan – – 0,03125 prosenttia niistä lisäeläkejärjestelmän maksujen määräytymisperusteena olevien palkkojen summasta, joista on suoritettu maksuja 31.12.1977 ja vakuutuksesta maksettavan eläkkeen alkamisen välisenä aikana (62 §).”
11. Gesetz zum Schutz der erwerbstätigen Mutterin (työssäkäyvien äitien suojelemista koskeva laki; jäljempänä Mutterschutzgesetz) 13 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”13 § – Äitiysraha
– –
2) Naisille, jotka eivät kuulu lakisääteiseen sairausvakuutuskassaan ja jotka ovat työsuhteessa tai työskentelevät kotona 3 §:n 2 momentissa tarkoitetun äitiysloman alkaessa, maksetaan 3 §:n 2 momentissa ja 6 §:n 1 momentissa tarkoitetun äitiysloman ajalta sekä synnytyspäivältä Reichsversicherungsordnungin mukaisia äitiysavustuksia koskevia sääntöjä vastaavasti soveltaen liittovaltion äitiysraha, joka on korkeintaan yhteensä 210 euroa.  Tämän korvauksen maksaa kyseessä oleville naisille heidän hakemuksestaan Bundesversicherungsamt (liittovaltion vakuutustoimisto). – – ”
12. Mutterschutzgesetzin 14 §:ssä säädetään seuraavaa:
”14 § – Äitiysrahan lisäosa
1) Naisille, joilla on oikeus – – mukaiseen äitiysrahaan, maksaa heidän työnantajansa työsuhteen aikana 3 §:n 2 momentissa ja 6 §:n 1 momentissa tarkoitetun äitiysloman ajalta sekä synnytyspäivältä lisäosan, jonka määrä on 13 euron ja keskimääräisen päiväpalkan, josta on vähennetty lakisääteiset maksut, välisen eron suuruinen. – – .”
13. Einkommensteuergesetzin (tuloverolaki) 3 §:n 1 kohdan d alakohdan mukaan:
”3 §. Veroa ei makseta – –
1. d) Mutterschutzgesetzin nojalla maksettavasta äitiysrahasta, – –, Mutterschutzgesetzin nojalla maksettavasta äitiysrahan lisäosasta, – – .”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
14. Elisabeth Mayer, joka nykyään työskentelee itsenäisenä asianajajana, oli 1.1.1990 ja 30.9.1999 välisenä ajanjaksona toimihenkilönä Rheinland-Pfalzin osavaltion (Saksa) palveluksessa ja kuului lakisääteisesti VBL:ään. Mayer oli lakisääteisellä äitiyslomalla 16.12.1992–5.4.1993 sekä 17.1.–22.4.1994.
15. Vakuutetulle maksettavan vakuutukseen perustuvan eläkkeen määrä sellaisessa tilanteessa kuin missä Elisabeth Mayer oli, on VBL:n sääntöjen 44 §:n 1 momentin 1 a kohdan mukaan tietty prosenttimäärä niistä lisäeläkejärjestelmän maksujen määräytymisperusteena olevista palkoista, joista maksuja on suoritettu. Mainittujen sääntöjen 29 §:n 1 momentin nojalla työnantajan on suoritettava kuukausittainen maksu, joka on tietyn maksukannan mukaan laskettu osa vakuutetun saamasta lisäeläkejärjestelmän maksujen määräytymisperusteena olevasta palkasta. Mainitun 29 §:n 7 momentissa määritellään, että kyseessä olevalla palkalla tarkoitetaan veronalaista ansiotuloa.
16. Elisabeth Mayer, joka kuului yksityiseen sairaskassaan, sai äitiyslomiensa ajalta valtion maksamaa Mutterschutzgesetzin 13 §:n 2 momentin mukaista äitiysrahaa ja työnantajan saman lain 14 §:n 1 momentin nojalla maksamaa äitiysrahan lisäosaa, joka oli valtion maksaman korvauksen ja viimeisen nettopalkan erotuksen suuruinen. Tästä työnantajan maksamasta etuudesta ei Einkommensteuergesetzin 3 §:n 1 momentin d kohdan nojalla makseta veroa. Mayerille ei siis hänen äitiyslomiensa aikana maksettu sellaista lisäeläkejärjestelmän maksujen määräytymisperusteena olevaa palkkaa, jota tarkoitetaan VBL:n sääntöjen 29 §:n 7 momentissa ja josta hänen työnantajansa olisi pitänyt suorittaa mainittujen sääntöjen 29 §:n 1 momentin mukaisesti kuukausittaiset maksut VBL:lle. Näin ollen VBL ei ottanut huomioon Mayerin työnantajan Mayerille tämän äitiyslomien ajalta maksamia etuuksia määrittäessään Mayerin vakuutuksesta maksettavan eläkkeen määrää.
17. Mayer vaati, että hänen äitiyslomajaksonsa otetaan huomioon, kun määritetään hänelle VBL:n lisäeläkejärjestelmän mukaan kertynyttä oikeutta vakuutuksesta maksettavaan eläkkeeseen.
18. Pääasiaa käsitelleet alemmat tuomioistuimet hylkäsivät Mayerin VBL:ää vastaan tekemän valituksen. Näin ollen Mayer teki asiassa Revision-muutoksenhaun Bundesgerichtshofiin ja ehdotti, että asiassa esitetään ennakkoratkaisupyyntö yhteisöjen tuomioistuimelle.
19. Bundesgerichtshof katsoi, että direktiivin 92/85 11 artiklan 2 kohdan a alakohta ei sovellu nyt käsiteltävänä olevaan tapaukseen, sillä Mayerin jälkimmäinen äitiysloma päättyi ennen sen määräajan päättymistä, jossa jäsenvaltioiden oli pantava kyseinen direktiivi täytäntöön. Kyseessä oleva tuomioistuin on kuitenkin taipuvainen katsomaan, että se, että niitä ajanjaksoja, jolloin Mayer oli äitiyslomalla, ei otettu huomioon, on vastoin direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan g alakohdan mukaista tasa-arvoisen kohtelun periaatetta. Tämä ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin katsoo edelleen, että on mahdollista, että kyseessä on EY:n perustamissopimuksen 119 artiklan, jossa määrätään periaatteesta, jonka mukaan miehille ja naisille maksetaan samasta tai samanarvoisesta työstä sama palkka, rikkominen.
20. Bundesgerichtshof katsoo, että on mahdollista, että asiaa koskeva kansallinen lainsäädäntö on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, ja se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Ovatko nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisen lisäeläkejärjestelmän säännöt ristiriidassa EY:n perustamissopimuksen 119 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 141 artikla) ja/tai direktiivin 92/85 11 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, 6 artiklan 1 kohdan g alakohdan kanssa, kun näiden sääntöjen mukaan naispuoliselle työntekijälle ei kerry hänen lakisääteisen äitiyslomansa ajalta (tässä 16.12.1992–5.4.1993 ja 17.1.–22.4.1994) oikeutta eläkkeeseen, joka maksettaisiin hänelle kuukausittain vakuutuksesta siinä tapauksessa, että hän jää ennenaikaisesti pakollisen eläkevakuutusjärjestelmän ulkopuolelle vakuutustapahtuman (eläkeikä, työkyvyttömyys) toteuduttua, koska tällaisten eläkeoikeuksien kertyminen riippuu siitä, että työntekijä saa kulloiseltakin ajanjaksolta veronalaista ansiotuloa, mutta naispuoliselle työntekijälle äitiysloman aikana maksettavia etuuksia ei kansallisen lainsäädännön mukaan pidetä veronalaisena ansiotulona?
2) Päteekö tämä erityisesti, kun otetaan huomioon, että vakuutuksesta maksettavan eläkkeen tarkoituksena ei – toisin kuin työeläkkeen, joka maksetaan vakuutustapahtuman tapahtuessa silloin, kun lakisääteinen vakuutus on voimassa – ole työntekijän turvaaminen vanhuuden ja työkyvyttömyyden varalta, vaan se on tarkoitettu vastineeksi hänen osaltaan lakisääteisen vakuutuksen aikana suoritetuista maksuista?”
Ennakkoratkaisukysymykset
Asianosaisten huomautukset
21. Elisabeth Mayer viittaa ennakkoratkaisukysymyksen esittämistä koskevaan päätökseen, jonka sisällöstä on esitetty yhteenveto tämän tuomion 19 kohdassa.
22. VBL:n mukaan lisäeläkejärjestelmää koskevat säännökset, joiden nojalla naispuoliselle työntekijälle ei hänen lakisääteisen äitiyslomansa ajalta kerry oikeutta vakuutuksesta maksettavaan eläkkeeseen, eivät ole ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa. Kyseessä olevan eläkkeen tarkoituksena ei nimittäin ole vakuutetun turvaaminen vanhuuden tai työkyvyttömyyden varalta. Vakuutuksesta maksettavan eläkkeen on ennemminkin tarkoitus olla vain suoritettujen vakuutusmaksujen vakuutusteknistä vastiketta työntekijälle, jonka työsuhde on päättynyt. Oikeus vakuutuksesta maksettavaan eläkkeeseen ei kuulu direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97 ja jonka tavoite on tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttaminen ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä, soveltamisalaan. Myöskään direktiivi 92/85 ei sovellu, sillä määräaika, jossa jäsenvaltioiden oli pantava direktiivi täytäntöön, ei ollut päättynyt pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana. Tästä seuraa, että VBL on perustellusti voinut katsoa, että sen ei tarvitse myöntää lisäetuuksia palkansaajien äitiyslomien ajalta. VBL:n mukaan kyseessä oleva järjestelmä on myös yhteensopiva EY:n perustamissopimuksen 119 artiklan kanssa, koska kyseessä on sellaisen ammatillisen eläkejärjestelmän, jossa etuudet ovat ennalta määritettyjä ja kyseessä olevan direktiivin soveltamisalaan kuulumattomia, rahoituksen yksityiskohdista.
23. Euroopan yhteisöjen komissio katsoo, vastoin VBL:n näkemystä, että lisäeläkejärjestelmä, josta pääasiassa on kyse, ei ole yhteisön oikeuden mukainen. VBL:n sääntöjen 29 §:n 7 momentin kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään, että työntekoon perustuvan eläkkeen, kuten pääasiassa tarkoitetun vakuutuksesta maksettavan eläkkeen, kertyminen lakisääteisen äitiysloman ajalta on riippuvainen siitä, saako henkilö lisäeläkejärjestelmän maksujen määräytymisperusteena olevaa palkkaa kyseisenä ajanjaksona ja siitä, minkä suuruista tämä palkka on, on direktiivin 92/85 11 artiklan 2 kohdan a alakohdan vastaista. Komissio tuo esille, että sillä, että äitiyslomat, joista pääasiassa on kyse, pidettiin ennen kyseisen direktiivin täytäntöönpanon määräajan päättymistä, ei ole merkitystä, sillä äitiyslomat, jotka pidettiin ennen kyseessä olevan määräajan päättymistä, on myös otettava huomioon sellaisinaan riippumatta siitä, minä ajankohtana ne on pidetty. Siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin ei tulkitse 11 artiklan 2 kohdan a alakohtaa kyseisellä tavalla, komissio katsoo, että kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö siltä osin kuin on kyse äitiyslomista, jotka on pidetty ennen direktiivin 92/85 täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä, on direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, 6 artiklan 1 kohdan g alakohdan vastaista. Komission mielestä ei ole hyödyllistä tutkia kysymystä EY:n perustamissopimuksen 119 artiklan määräyksien perusteella.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
24. On syytä käsitellä nämä kaksi ennakkoratkaisukysymystä yhdessä.
25. Direktiivin 96/97 2 artiklan 1 kohdan mukaan kyseessä olevan direktiivin palkansaajia koskevien täytäntöönpanotoimenpiteiden on käsitettävä kaikki etuudet, jotka on myönnetty 17 päivän toukokuuta 1990 jälkeisiltä työssäolokausilta.
26. Äitiyslomat, joista pääasiassa on kyse, on pidetty kyseessä olevan ajankohdan jälkeen eli vuosina 1992, 1993 ja 1994. Tästä seuraa, että direktiivi 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, soveltuu tällaisiin äitiyslomiin siltä osin kuin on kyse näiden äitiyslomien ottamisesta huomioon, kun määritetään niihin liittyviä etuuksia.
27. Direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, 6 artiklan 1 kohdan g alakohdan mukaan tasa-arvoisen kohtelun periaatteen vastaisiin säännöksiin kuuluvat ne, jotka välittömästi tai välillisesti perustuvat sukupuoleen ja joilla evätään oikeuksien jatkuminen tai saaminen lakisääteisen tai sopimukseen perustuvan ja työnantajan maksaman äitiysloman tai perhesyihin perustuvan loman aikana.
28. Niihin oikeuksiin, joita mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitetaan, kuuluvat oikeudet tuleviin eläkkeisiin, joiden kertyminen voi keskeytyä sovellettaessa kansallisia äitiyslomia koskevia säännöksiä.
29. VBL:n perustelua, jonka mukaan eläke, josta pääasiassa on kyse, ei kuulu direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, soveltamisalaan sen vuoksi, että kyseisen eläkkeen tarkoituksena on olla suoritettujen vakuutusmaksujen vakuutusteknistä vastiketta eikä turvaa vanhuuden tai työkyvyttömyyden varalta, ei voida hyväksyä. Mainittua eläkettä koskevista ennakkoratkaisupyynnössä esitetyistä seikoista käy nimittäin ilmi, että kyseessä oleva eläke on lisäeläkejärjestelmän osa ja sen tarkoituksena on varmistaa maksut asianomaisille työntekijöille siinä tapauksessa, että eläkeikään tai työkyvyttömyyteen liittyvä vakuutustapahtuma toteutuu. Tällainen vakuutukseen perustuva eläke on siten lisäetuus, joka kuuluu mainitun direktiivin 2 ja 4 artiklassa määriteltyyn kyseisen direktiivin soveltamisalaan ja jota ei ole mainittu missään saman direktiivin niissä säännöksissä, joissa säädetään tilanteista, joihin direktiiviä ei sovelleta.
30. Direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, 6 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitettuja äitiyslomia ovat äitiyslomat, jotka ovat lakisääteisiä tai sopimukseen perustuvia ja jotka työnantaja maksaa.
31. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että Elisabeth Mayer sai äitiyslomiensa aikana liittovaltion Mutterschutzgesetzin 13 §:n 2 momentin nojalla maksaman äitiysrahan lisäksi saman lain 14 §:n 1 momentin mukaista työnantajan maksamaa lisäosaa, joka oli liittovaltion äitiysrahan ja viimeisen nettopalkan erotuksen suuruinen. Mayerin äitiyslomat olivat siis osittain työnantajan maksamia. Jo tämän seikan perusteella voidaan todeta, että Mayerin äitiyslomat olivat työantajan maksamia mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
32. Edellä esitetyn perusteella on todettava, että VBL:n sääntöjen 29 §:n 7 momentin kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan oikeutta vakuutuksesta maksettavaan eläkkeeseen ei kerry lakisääteisten äitiyslomien aikana, koska kertymisen edellytyksenä on, että naispuolinen työntekijä saa näiden lomien aikana veronalaista ansiotuloa, on ristiriidassa direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, 6 artiklan 1 kohdan g alakohdan kanssa.
33. Direktiivin 92/85 tarkastelu ei ole tarpeellista, koska äitiyslomat, joista pääasiassa on kyse, on pidetty ennen kuin kyseisen direktiivin täytäntöönpanolle varattu määräaika on päättynyt eli ennen 19.10.1994.
34. Koska ennakkoratkaisukysymyksiin annettava vastaus perustuu direktiiviin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, asiassa ei ole tarpeen tulkita EY:n perustamissopimuksen 119 artiklaa.
35. Esitettyihin kysymyksiin on siis vastattava, että direktiivin 86/378, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97, 6 artiklan 1 kohdan g alakohtaa on tulkittava siten, että sen kanssa ovat ristiriidassa sellaiset kansalliset säännökset, joiden nojalla naispuoliselle työntekijälle ei hänen lakisääteisen äitiyslomansa, jonka maksaa osittain työnantaja, ajalta kerry oikeutta lisäeläkejärjestelmään kuuluvaan vakuutuksesta maksettavaan eläkkeeseen sen vuoksi, että kyseessä olevan oikeuden kertymisen edellytyksenä on, että naispuolinen työntekijä saa äitiyslomansa aikana veronalaista ansiotuloa.
Oikeudenkäyntikulut
36. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä 24 päivänä heinäkuuta 1986 annetun neuvoston direktiivin 86/378/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.12.1996 annetulla neuvoston direktiivillä 96/97/EY, 6 artiklan 1 kohdan g alakohtaa on tulkittava siten, että sen kanssa ovat ristiriidassa sellaiset kansalliset säännökset, joiden nojalla naispuoliselle työntekijälle ei hänen lakisääteisen äitiyslomansa, jonka maksaa osittain työnantaja, ajalta kerry oikeutta lisäeläkejärjestelmään kuuluvaan vakuutuksesta maksettavaan eläkkeeseen sen vuoksi, että kyseessä olevan oikeuden kertymisen edellytyksenä on, että naispuolinen työntekijä saa äitiyslomansa aikana veronalaista ansiotuloa.