Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
20 päivänä maaliskuuta 2025 (*)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 93/13/ETY – Soveltamisala – 2 artiklan b alakohta – 3 artiklan 1 kohta – 4 artiklan 2 kohta – 5 artikla – 6 artiklan 1 kohta – 8 a artikla – Vakiosopimus – Urheilijana kehittymistä ja uraa tukevia palveluja tarjoavan ammattilaisen ja alaikäisen lupaavan pelaajan, jota edustavat hänen vanhempansa, välinen sopimus – Sopimusehto, jossa määrätään velvollisuudesta maksaa elinkeinonharjoittajalle korvaus, joka on 10 prosenttia kyseisen urheilijan seuraavien 15 vuoden aikana saamista tuloista – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 17 ja 24 artikla – Omaisuudensuoja – Lapsen oikeudet
Asiassa C‑365/23 [Arce] (i),
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Augstākā tiesa (Senāts) (ylin tuomioistuin, Latvia) on esittänyt 7.6.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 9.6.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
SIA ”A”
vastaan
C,
D ja
E,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: neljännen jaoston puheenjohtaja I. Jarukaitis (esittelevä tuomari), joka hoitaa viidennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit D. Gratsias ja E. Regan,
julkisasiamies: A. Rantos,
kirjaaja: hallintovirkamies A. Lamote,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 13.6.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–        SIA ”A”, edustajanaan A. Bitāns, advokāts,
–        C, edustajanaan I. Grunte, advokāts,
–        D ja E, edustajinaan G. Madelis, jurists, ja K. Salmgrieze, advokāte,
–        Latvian hallitus, asiamiehinään E. Bardiņš, J. Davidoviča ja K. Pommere,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään I. Rubene ja N. Ruiz García,
kuultuaan julkisasiamiehen 4.10.2024 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29) 2 artiklan b alakohdan, 3 artiklan 1 kohdan, 4 artiklan 2 kohdan, 5 artiklan ja 6 artiklan 1 kohdan sekä direktiivin 93/13, sellaisena kuin se on muutettuna 25.10.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/83/EU (EUVL 2011, L 304, s. 64), 8 a artiklan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 17 artiklan 1 kohdan ja 24 artiklan tulkintaa.
2        Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Latvian oikeuden mukaisesti perustettu rajavastuuyhtiö SIA ”A”, jonka toiminnan tarkoituksena on urheilijoiden kehittymisen tukeminen Latviassa, sekä toisaalta C, D ja E ja joka koskee vaatimusta maksaa korvaus urheilijana kehittymistä ja uraa tukevia palveluja koskevan sopimuksen perusteella.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Perusoikeuskirja
3        Perusoikeuskirjan 17 artiklan, jonka otsikko on ”Omistusoikeus”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jokaisella on oikeus nauttia laillisesti hankkimastaan omaisuudesta sekä käyttää, luovuttaa ja testamentata sitä. Keneltäkään ei saa riistää hänen omaisuuttaan muutoin kuin yleisen edun sitä vaatiessa laissa säädetyissä tapauksissa ja laissa säädettyjen ehtojen mukaisesti ja siten, että hänelle suoritetaan kohtuullisessa ajassa oikeudenmukainen korvaus omaisuuden menetyksestä. Omaisuuden käyttöä voidaan säännellä lailla siinä määrin kuin se on yleisen edun mukaan välttämätöntä.”
4        Perusoikeuskirjan 24 artiklan, jonka otsikko on ”Lapsen oikeudet”, kohdassa määrätään seuraavaa:
”Kaikissa lasta koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu.”
5        Perusoikeuskirjan 51 artiklassa, joka koskee perusoikeuskirjan soveltamisalaa, määrätään seuraavaa:
”1.      Tämän perusoikeuskirjan määräykset koskevat unionin toimielimiä, elimiä ja laitoksia toissijaisuusperiaatteen mukaisesti sekä jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun viimeksi mainitut soveltavat unionin oikeutta. Tämän vuoksi ne kunnioittavat tämän perusoikeuskirjan mukaisia oikeuksia, noudattavat sen sisältämiä periaatteita ja edistävät niiden soveltamista kukin toimivaltansa mukaisesti ja unionille perussopimuksissa annetun toimivallan rajoja noudattaen.
2.      Tällä perusoikeuskirjalla ei uloteta unionin oikeuden soveltamisalaa unionin toimivaltaa laajemmaksi eikä luoda unionille uutta toimivaltaa tai uusia tehtäviä eikä muuteta perussopimuksissa määriteltyjä toimivaltuuksia ja tehtäviä.”
Direktiivi 93/13
6        Direktiivin 93/13 10., 13. ja 16. perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Tehokkaampi kuluttajansuoja voidaan saavuttaa ottamalla käyttöön yhdenmukaiset kohtuuttomia ehtoja koskevat säännöt; näitä sääntöjä on sovellettava kaikkiin elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiin sopimuksiin; tämän vuoksi tämän direktiivin ulkopuolelle jätetään erityisesti työsopimukset, perintöoikeuksia koskevat sopimukset, perhelainsäädännön oikeuksia koskevat sopimukset sekä yhtiöiden perustamista ja yhtiöjärjestystä koskevat sopimukset,
– –
jäsenvaltioiden lakien ja asetusten, joissa suoraan tai välillisesti vahvistetaan kuluttajasopimusten ehdot, osalta oletetaan, että ne eivät sisällä kohtuuttomia ehtoja; tämän vuoksi ei ole tarpeen saattaa tämän direktiivin säännöksiä koskemaan ehtoja, joissa heijastuvat pakolliset lait tai asetukset, tai niiden kansainvälisten sopimusten, joissa jäsenvaltiot ja yhteisö ovat osallisina, periaatteet tai määräykset; tässä suhteessa 1 artiklan 2 kohdan ilmaisu ’pakolliset lait ja asetukset’ kattaa myös ne säännöt, joita lain mukaan sovelletaan sopimuspuolten välillä silloin, kun muusta järjestelystä ei ole sovittu,
– –
vahvistettujen yleisten perusteiden mukaisesti suoritettua ehtojen kohtuuttoman luonteen arviointia, erityisesti julkisluonteisessa elinkeinotoiminnassa, jossa tarjotaan yhteisiä palveluja ottaen huomioon käyttäjien yhteisvastuu, on tarpeen täydentää mukana olevien erilaisten etujen yleisellä arvioinnilla; tähän kuuluu vilpittömän mielen vaatimus; arvioitaessa vilpitöntä mieltä on kiinnitettävä erityistä huomiota osapuolten neuvotteluasemien vahvuuteen sekä siihen, onko kuluttajaa jollakin tavoin kannustettu suostumaan ehtoon ja onko tavarat ja palvelut myyty tai toimitettu kuluttajan tekemästä erityistilauksesta; vilpittömän mielen vaatimuksen voi täyttää elinkeinonharjoittaja, joka kohtelee oikeudenmukaisesti ja kohtuullisesti toista osapuolta, jonka lailliset edut hänen on otettava huomioon”.
7        Direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.”
8        Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)      ’kohtuuttomilla ehdoilla’ 3 artiklassa määriteltyjä sopimusehtoja;
b)      ’kuluttajalla’ jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa;
c)      ’elinkeinonharjoittajalla’ jokaista luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään harjoittaa joko julkisen tai yksityisen alan ammatti- tai liiketoimintaa.”
9        Direktiivin 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
2.      Sopimusehtoa ei koskaan pidetä erikseen neuvoteltuna, jos se on ennakolta laadittu, eikä kuluttaja ole näin ollen voinut vaikuttaa sen sisältöön, varsinkaan ennakolta muotoiltujen vakiosopimusten yhteydessä.
Ehdon tai yksittäisen ehdon tietyistä osista erikseen neuvotteleminen ei sulje pois tämän artiklan soveltamista sopimuksen muihin osiin, jos sopimuksen yleinen arviointi osoittaa, että kyseessä on kaikesta huolimatta ennakolta muotoiltu vakiosopimus.
Jos elinkeinonharjoittaja väittää, että vakioehdosta on neuvoteltu erikseen, todistustaakka tästä seikasta on hänellä.”
10      Direktiivin 93/13 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.
2.      Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä eikä hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin tai tavaroihin, jos nämä ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”
11      Direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi. Jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla. Tätä tulkintasääntöä ei sovelleta 7 artiklan 2 kohdassa säädettyjen menettelyjen yhteydessä.”
12      Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
13      Direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.”
14      Direktiivillä 2011/83 muutettiin direktiiviä 93/13 lisäämällä siihen 8 a artikla. Kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos jäsenvaltio hyväksyy 8 artiklan mukaisesti säännöksiä, se ilmoittaa niistä ja niiden mahdollisista myöhemmistä muutoksista komissiolle, erityisesti jos
–        kyseisillä säännöksillä kohtuuttomuuden arviointi ulotetaan koskemaan erikseen neuvoteltuja sopimusehtoja tai hinnan tai vastikkeen asianmukaisuutta, tai
–        kyseisiin säännöksiin sisältyy luetteloita kohtuuttomiksi katsottavista sopimusehdoista.”
Direktiivi 2005/29/EY
15      Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL 2005, L 149, s. 22) 5 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kaupallisia menettelyjä, jotka todennäköisesti vääristävät olennaisesti vain selkeästi tunnistettavissa olevan kuluttajaryhmän taloudellista käyttäytymistä, joka on erityisen altis käytännön tai sen perustana olevan tuotteen suhteen henkisen tai fyysisen vajavaisuutensa, ikänsä tai herkkäuskoisuutensa vuoksi tavalla, jonka elinkeinonharjoittajan voidaan kohtuudella odottaa ennakoivan, arvioidaan kyseiseen ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön näkökulmasta. Tällä ei rajoiteta yleisiä ja lainmukaisia mainontakäytäntöjä, joiden mukaisesti voidaan esittää liioittelevia väitteitä tai väitteitä, joita ei ole tarkoitus ymmärtää kirjaimellisesti.”
Latvian oikeus
Siviililaki
16      Siviililain (Civillikums) 186 §:ssä säädetään, että vanhemmat edustavat lapsiaan yhdessä näiden henkilökohtaisia suhteita ja varallisuussuhteita koskevissa asioissa (yhteisedustus).
17      Siviililain 223 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Isä ja äiti ovat alaikäisten lastensa huoltajina tämän luonnollisia edunvalvojia.”
18      Siviililain 293 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Edunvalvoja voi tehdä alaikäistä koskevissa asioissa tämän edun mukaisesti kaikenlaisia sopimuksia sekä vastaanottaa ja suorittaa maksuja. Kaikki nämä toimet sitovat alaikäistä sillä edellytyksellä, että edunvalvoja on toiminut vilpittömässä mielessä ja pysynyt hyvän taloushallinnon mukaisissa rajoissa eikä ole sitonut alaikäistä sitä ajankohtaa pidempään, jona tämä saavuttaa täysi-ikäisyyden, ellei siihen ole erityistä tarvetta.”
19      Siviililain 1408 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Alaikäiset eivät ole oikeustoimikelpoisia.”
Kuluttajien oikeuksien suojelusta annettu laki
20      Kuluttajien oikeuksien suojelusta 1.4.1999 annetun lain (Patērētāju tiesību aizsardzības likums, Latvijas Vēstnesis, 1999, nro 104/105), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, 1 §:ssä, jonka otsikkona on ”Tässä laissa käytetyt käsitteet”, säädetään seuraavaa:
”Tätä lakia sovellettaessa tarkoitetaan
– –
3)      kuluttajalla: jokaista luonnollista henkilöä, joka ilmaisee haluavansa hankkia, hankkii tai voi hankkia tai käyttää tavaroita tai palveluja muussa kuin liike- tai ammattitoiminnassa;
4)      palvelujen tarjoajalla: jokaista henkilöä, joka harjoittaessaan liike- tai ammattitoimintaansa suorittaa palvelun kuluttajalle;
– –”
21      Kyseisen lain 6 §:ssä, jonka otsikko on ”Kohtuuttomat sopimusehdot”, säädetään seuraavaa:
”– –
2)      Sopimusehdot on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi.
3)      Sopimusehtoja, joista ei ole erikseen neuvoteltu osapuolten kesken, pidetään kohtuuttomina, jos ne lojaliteettivaatimuksen vastaisesti aiheuttavat kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
– –
8)      Valmistajan, elinkeinonharjoittajan tai palvelujen tarjoajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot ovat pätemättömiä sopimuksen tekohetkestä lähtien, mutta sopimus pysyy voimassa, jos se voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.
– –”
22      Kuluttajien oikeuksien suojelusta annetun lain 6 §:ään lisättiin 24.4.2014 annetulla lailla (Latvijas Vēstnesis, 2014, nro 92) 22 momentti, jossa säädetään seuraavaa:
”Tämän pykälän säännöksiä ei sovelleta sopimusehtoihin, joilla määritellään sopimuksen pääkohde tai jotka koskevat hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin tai tavaroihin, jos nämä ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi. – –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
23      A tarjoaa urheilijoille palvelukokonaisuutta heidän ammatillisten valmiuksiensa kehittämiseksi ja heidän uransa edistämiseksi.
24      A teki 14.1.2009 C:n, joka oli tuolloin 17-vuotias alaikäinen lapsi ja jota edustivat hänen vanhempansa D ja E, kanssa urheilijana kehittymistä ja uraa tukevia palveluja koskevan sopimuksen, jotta C, joka ei vielä ollut ammattilaisurheilija, voisi menestyä koripalloammattilaisen uralla (jäljempänä 14.1.2009 tehty sopimus). Sopimus tehtiin 15 vuodeksi eli 14.1.2024 saakka.
25      Kyseisessä 14.1.2009 tehdyssä sopimuksessa sovittiin, että A tarjoaa C:lle monenlaisia palveluja, muun muassa harjoittelu- ja valmennuspalveluja, urheilulääkäripalveluja ja urheilupsykologin tukea, uraa tukevia toimenpiteitä, sopimuksia urheilijan ja seurojen välillä, markkinoinnin tukipalveluja, oikeudellista apua ja kirjanpitopalvelua. C sitoutui sopimuksen 6.1 kohdan nojalla maksamaan A:lle korvauksen, joka oli 10 prosenttia kaikista hänen sopimuksen voimassaoloaikana saamistaan nettotuloista, jos kyseisten tulojen määrä on vähintään 1 500 euroa kuukaudessa, korotettuna Latviassa kannettavan arvonlisäveron määrällä.
26      Koska A katsoi, ettei 14.1.2009 tehdyn sopimuksen mukaista korvausta C:lle suoritetuista palveluista ollut maksettu, se nosti 29.6.2020 latvialaisissa tuomioistuimissa kanteen, jossa se vaati, että pääasian vastaajat velvoitetaan maksamaan hänelle 1 663 777,99 euroa, joka vastaa 10:tä prosenttia tuloista, jotka C oli saanut urheiluseurojen kanssa tekemistä sopimuksista.
27      Asian ensimmäisenä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin ja tämän jälkeen toisen asteen tuomioistuin hylkäsivät A:n vaatimuksen sillä perusteella, että 14.1.2009 tehty sopimus ei ollut kansallisten kuluttajansuojasäännösten mukainen ja että erityisesti ehto, jonka mukaan C:n on maksettava korvaus, joka vastaa 10:tä prosenttia hänen tuloistaan koko sopimuksen voimassaoloaikana, oli kohtuuton.
28      A teki kassaatiovalituksen Augstākā tiesalle (Senāts) (ylin tuomioistuin, Latvia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. Kyseinen yhtiö väitti, että kansalliset kuluttajansuojasäännökset eivät olleet merkityksellisiä nyt käsiteltävässä asiassa, koska 14.1.2009 tehdyssä sopimuksessa on kyse lupaavan nuoren urheilijan sopimuksesta, joka jää kuluttajansuojasäännösten soveltamisalan ulkopuolelle. A pyysi myös, että unionin tuomioistuimelle esitetään ennakkoratkaisupyyntö.
29      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että vaikka unionin tuomioistuin on jo useaan otteeseen tulkinnut kuluttajan käsitettä, se ei ole tähän mennessä tutkinut sitä, sovelletaanko kuluttajansuojasäännöksiä urheilun alalla. Jos niitä sovelletaan, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sillä seikalla, että nuoren urheilijan toiminta muuttuu nyt tarkasteltavan tilanteen tavoin kyseessä olevan palvelusopimuksen tekemisen jälkeen ammattitoiminnaksi, ei ole merkitystä eikä se voi estää asianomaista vetoamasta direktiivissä 93/13 tarkoitettuun kuluttajan asemaan.
30      Kyseinen tuomioistuin mainitsee myös sen, että jäsenvaltioiden oikeuskäytäntöjen välillä on eroja, joilla ennakkoratkaisukysymysten esittäminen tältä osin voidaan sen mielestä perustella.
31      Se huomauttaa, että Cour d’appel de Paris (Pariisin ylioikeus, Ranska) katsoi 23.5.2019 antamassaan tuomiossa, että koripallon pelaaja, joka oli tehnyt tulevana pelaajana urheiluagenttitoimiston kanssa palvelusopimuksen, jonka nojalla agenttitoimisto sitoutui neuvottelemaan urheiluseurojen kanssa pelaajan lukuun hänen palkkaamisestaan, minkä vastikkeeksi koripalloilija sitoutui maksamaan agenttitoimistolle tietyn summan, joka vastaa osuutta kyseisen yhteistyön perusteella tehtyjen sopimusten perusteella saaduista tuloista, toimi kuluttajana eikä ammatinharjoittajana. Sitä vastoin Oberlandesgericht München (Münchenin osavaltion ylioikeus, Saksa), joka ratkaisi nuoren tennispelaajan ja urheiluagenttitoimiston välisen riidan, joka koski pääasiassa kyseessä olevan kaltaista palvelusopimusta, ei 7.11.2002 antamassaan tuomiossa soveltanut tällaiseen oikeussuhteeseen kuluttajansuojasäännöksiä.
32      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää myös muita kysymyksiä, erityisesti siitä, voidaanko pääasiassa kyseessä olevan kaltaista ehtoa pitää selkeästi ja ymmärrettävästi laadittuna ja aiheuttaako se huomattavan epätasapainon osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille direktiivin 93/13 5 ja 3 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
33      Tässä tilanteessa Augstākā tiesa (Senāts) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Kuuluuko urheilijana kehittymistä ja uraa tukevia palveluja koskeva sopimus, jonka osapuolina ovat yhtäältä elinkeinonharjoittaja, joka harjoittaa toimintaansa urheilijoiden valmentamisen ja kehittämisen alalla, ja toisaalta vanhempiensa edustama alaikäinen, joka ei sopimuksen tekohetkellä työskennellyt ammattilaisena kyseisessä urheilulajissa, direktiivin 93/13 soveltamisalaan?
2)      Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko direktiivi 93/13 esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jossa tulkitaan lainsäädäntöä, jolla kyseinen direktiivi otetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä, siten, että siihen sisältyviä kuluttajansuojasäännöksiä sovelletaan myös tällaisiin sopimuksiin?
3)      Jos ensimmäiseen tai toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voiko kansallinen tuomioistuin arvioida sopimusehdon kohtuuttomuutta direktiivin 93/13 3 artiklan nojalla, kun siinä määrätään, että nuori urheilija sitoutuu maksamaan sopimuksessa yksilöityjen urheilijana kehittymistä ja uraa tietyssä urheilulajissa tukevien palvelujen suorittamisesta korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia tuloista, joita hän saa seuraavien 15 vuoden aikana, eikä katsoa, että kyseinen ehto kuuluu niihin, joiden kohtuuttomuutta ei arvioida direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan nojalla?
4)      Jos kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko sopimusehto katsottava laaditun direktiivin 93/13 5 artiklassa tarkoitetulla tavalla selkeästi ja ymmärrettävästi, kun siinä määrätään, että nuori urheilija sitoutuu maksamaan sopimuksessa yksilöityjen urheilijana kehittymistä ja uraa tukevien palvelujen suorittamisesta korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia tuloista, joita hän saa seuraavien 15 vuoden aikana, kun otetaan huomioon, että nuorella urheilijalla ei ollut sopimuksen tekohetkellä selkeitä tietoja suoritettavan palvelun arvosta eikä summasta, joka hänen pitäisi maksaa kyseisestä palvelusta, jotta hän olisi kyennyt niiden perusteella arvioimaan taloudellisia seurauksia, joita siitä voisi aiheutua hänelle?
5)      Jos kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko katsottava, että sopimusehto, jossa määrätään, että nuori urheilija sitoutuu maksamaan sopimuksessa yksilöityjen urheilijana kehittymistä ja uraa tukevien palvelujen suorittamisesta korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia tuloista, joita hän saa seuraavien 15 vuoden aikana, on direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ehto, joka aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille, kun otetaan huomioon, että kyseisessä sopimusehdossa ei sidota suoritetun palvelun arvoa kustannuksiin, joita siitä aiheutuu kuluttajalle?
6)      Jos viidenteen kysymykseen vastataan myöntävästi, olisiko kansallisen tuomioistuimen ratkaisu direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan vastainen, jos sillä alennettaisiin määrää, joka kuluttajaa voidaan vaatia maksamaan palvelujen tarjoajalle, vastaamaan todellisia kustannuksia, joita tälle on aiheutunut palvelujen suorittamisesta kuluttajalle sopimuksen nojalla?
7)      Jos kolmanteen kysymykseen vastataan kieltävästi ja jos sopimusehdon, jossa määrätään, että kuluttaja sitoutuu maksamaan sopimuksessa yksilöityjen urheilijana kehittymistä ja uraa tukevien palvelujen suorittamisesta korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia tuloista, joita hän saa seuraavien 15 vuoden aikana, kohtuuttomuutta ei arvioida direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan nojalla, voiko kansallinen tuomioistuin todeta kyseisen sopimusehdon kuitenkin kohtuuttomaksi kansallisen lainsäädännön perusteella, jos se toteaa, että korvauksen määrä on ilmeisen suhteeton palvelujen tarjoajan suoritukseen nähden?
8)      Jos seitsemänteen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko tiedot, joita jäsenvaltio on [direktiivin 93/13, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2011/83] 8 a artiklan nojalla antanut Euroopan komissiolle jäsenvaltion [direktiivin 93/13] 8 artiklan nojalla antamistaan säännöksistä otettava huomioon siinä tapauksessa, että kuluttajan kanssa tehtiin sopimus ennen kuin [direktiivin 93/13, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2011/83] 8 a artikla oli tullut voimaan, ja jos on, rajoittavatko kansallisten tuomioistuinten toimivaltaa tiedot, joita jäsenvaltio on antanut [direktiivin 93/13, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2011/83] 8 a artiklan nojalla, kun jäsenvaltio on ilmoittanut, että sen lainsäädännössä ei mennä pidemmälle kuin kyseisen direktiivin säännöksissä on vahvistettu vähimmäistasoksi?
9)      Jos ensimmäiseen tai toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, mikä merkitys on sillä, että ajankohtana, jona kyseinen palvelusopimus tehtiin 15 vuodeksi, nuori urheilija oli alaikäinen ja että tästä syystä kyseisen sopimuksen tekivät hänen vanhempansa alaikäisen nimissä ja siinä vahvistettiin hänelle velvoite maksaa korvaus, jonka suuruus on 10 prosenttia kaikista tuloista, joita hän saisi seuraavien 15 vuoden aikana, perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan valossa, kun sitä luetaan yhdessä perusoikeuskirjan 24 artiklan kanssa, sovellettaessa lainsäädäntöä, jolla direktiivin 93/13 säännökset on otettu osaksi kansallista lainsäädäntöä?
10)      Jos ensimmäiseen tai toiseen kysymyksen vastataan kieltävästi, onko alaikäisen nuoren urheilijan kanssa 15 vuodeksi tehty palvelusopimus – jonka hänen vanhempansa ovat tehneet hänen nimissään – perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdan kanssa, vahvistettujen perusoikeuksien vastainen, kun siinä velvoitetaan kyseinen alaikäinen maksamaan korvaus, jonka suuruus on 10 prosenttia kaikista tuloista, joita hän saa seuraavien 15 vuoden aikana, kun otetaan huomioon, että urheilutoiminta kuuluu unionin oikeuden soveltamisalaan?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
34      A vaatii, että eräät esitetyistä kysymyksistä on jätettävä tutkimatta.
35      Ensinnäkin kolmas, neljäs ja viides kysymys on sen mukaan jätettävä tutkimatta, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei niissä pyydä unionin tuomioistuinta tulkitsemaan unionin oikeutta vaan soveltamaan sitä konkreettiseen tapaukseen erityisesti ratkaisemalla, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva sopimusehto direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan, ja jos ei kuulu, onko se kyseisen direktiivin 5 artiklan ja 3 artiklan 1 kohdan vastainen.
36      Toiseksi se katsoo, että seitsemännessä kysymyksessä nostetaan esiin puhtaasti hypoteettinen ongelma, koska Latvian oikeudessa ei ole oikeusperustaa, jonka nojalla sijoituksen tuotto voitaisiin todeta ylisuureksi.
37      Kolmanneksi yhdeksäs ja kymmenes kysymys, jotka koskevat perusoikeuskirjan sovellettavuutta horisontaalisiin suhteisiin, on A:n mukaan jätettävä tutkimatta ensinnäkin siksi, että kysymykset ovat liian abstrakteja ja niillä pyydetään olennaisilta osin neuvoa-antavaa lausuntoa, ja toiseksi siksi, ettei perusoikeuskirjaa voida soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa.
38      Tältä osin on muistettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeussäännön tulkintaa tai pätevyyttä, unionin tuomioistuimen on lähtökohtaisesti ratkaistava ne. Tästä seuraa, että olettamana on, että unionin oikeuteen liittyvällä ennakkoratkaisukysymyksellä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuimen on mahdollista kieltäytyä tällaiseen kysymykseen vastaamisesta vain, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 29.6.2023, International Protection Appeals Tribunal ym. (Pommi-isku Pakistanissa), C‑756/21, EU:C:2023:523, 35 ja 36 kohta).
39      Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkinnalla ei olisi mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että ongelma olisi luonteeltaan hypoteettinen. Lisäksi ennakkoratkaisupyynnössä kuvataan riittävän yksityiskohtaisesti ne oikeudelliset seikat ja tosiseikat, joihin pääasia liittyy, jotta unionin tuomioistuin voi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.
40      Yhtäältä on erityisesti todettava, että kolmannen, neljännen, viidennen, yhdeksännen ja kymmenennen kysymyksen osalta ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, millainen merkitys ja ulottuvuus on useammalla direktiivin 93/13 säännöksellä – luettuna tarvittaessa yhdessä tiettyjen perusoikeuskirjan määräysten kanssa –, ratkaistakseen, voiko se tutkia pääasiassa kyseessä olevan sopimusehdon kohtuuttomuuden kyseisen direktiivin nojalla. Kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 39 kohdassa, kyseinen tuomioistuin ei pyydä unionin tuomioistuinta soveltamaan direktiivin 93/13 säännöksiä pääasian tosiseikkoihin eikä korvaamaan omaa arviointiaan unionin tuomioistuimen arvioinnilla.
41      Toisaalta seitsemännen ennakkoratkaisukysymyksen väitetyn hypoteettisuuden, joka A:n mukaan seuraa siitä, ettei Latvian oikeudessa ole mahdollista todeta, että sijoituksen tuotto on ylisuuri, osalta on muistutettava, että SEUT 267 artiklan mukaisessa menettelyssä unionin tuomioistuimen ja ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävät on selvästi eroteltu, ja yksinomaan tämän jälkimmäisen tehtävänä on tulkita kansallista lainsäädäntöä (tuomio 15.1.2013, Križan ym., C‑416/10, EU:C:2013:8, 58 oikeuskäytäntöviittauksineen). A:n kannattama kansallisen oikeuden tulkinta, jonka mukaan sijoituksen tuoton ylisuureksi toteaminen on mahdotonta, ei kuitenkaan riitä kumoamaan edellä 38 kohdassa mainittua merkityksellisyysolettamaa.
42      Ennakkoratkaisukysymykset voidaan siten ottaa tutkittaviksi.
Asiakysymys
Ensimmäinen kysymys
43      Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan b alakohtaa tulkittava siten, että yhtäältä urheilijoiden kehittämiseen liittyvää toimintaa harjoittavan elinkeinonharjoittajan ja toisaalta vanhempiensa edustaman lupaavan alaikäisen, joka ei sopimuksen tekohetkellä vielä työskennellyt urheilun alalla, välinen sopimus kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
44      Tältä osin on aluksi mainittava, että direktiivin 93/13 soveltamisala määritellään sen 1 artiklan 1 kohdassa. Määritelmän mukaan kyseisen direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia säännöksiä. Kyse on siten kuluttajansuojasta annetusta yleisdirektiivistä, jota on tarkoitus soveltaa kaikilla taloudellisen toiminnan aloilla (ks. vastaavasti tuomio 6.7.2017, Air Berlin,
C‑290/16, EU:C:2017:523, 44 kohta).
45      Direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan käsitteet määritellään kyseisen direktiivin 2 artiklan b ja c alakohdassa siten, että kuluttajalla tarkoitetaan luonnollista henkilöä, joka mainitun direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa, ja elinkeinonharjoittajalla tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka kyseisen direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään harjoittaa joko julkisen tai yksityisen alan ammatti- tai liiketoimintaa.
46      Direktiivissä 93/13 siis määritellään ne sopimukset, joihin sitä sovelletaan, sopimuskumppanien aseman perusteella sen mukaan, harjoittavatko ne sopimusta tehdessään ammatti- tai liiketoimintaa vai eivät (tuomio 24.10.2024, Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
47      Niinpä direktiiviä 93/13 voidaan soveltaa tilanteessa, jossa on tehty sopimus yhtäältä urheilijoiden kehittämiseen liittyvää toimintaa harjoittavan elinkeinonharjoittajan ja toisaalta lupaavan alaikäisen, jota edustavat hänen vanhempansa ja joka ei sopimusta tehdessään harjoittanut kyseistä urheilulajia ammattimaisesti, välillä.
48      Tätä päätelmää ei voida horjuttaa sillä perusteella, että kuluttajasta on pääasian tilanteen tavoin tullut kyseisen sopimuksen tekemisen jälkeen ammattilaisurheilija.
49      On nimittäin todettu, että henkilön asemaa kuluttajana on arvioitava kyseessä olevan sopimuksen tekohetkellä (ks. vastaavasti tuomio 9.7.2020, Raiffeisen Bank ja BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 ja C‑699/18, EU:C:2020:537, 73 kohta ja tuomio 24.10.2024, Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, 32 kohta).
50      Alaikäinen, joka ei urheilijana kehittymistä ja uraa tukevia palveluja koskevan sopimuksen tekoajankohtana harjoittanut kyseessä olevaa urheilulajia ammattimaisesti, ei siten menetä direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettua kuluttajan asemaa sillä perusteella, että hänestä tulee ammattilaisurheilija sopimuksen täyttämisen aikana.
51      Tältä osin on vielä lisättävä, että pelkästään se seikka, että kyseistä kuluttajaa pidetään lupaavana pelaajana urheilulajissa, jota hän myöhemmin harjoittaa ammatikseen, ei voi vaikuttaa asemaan, joka hänellä oli kyseessä olevan sopimuksen tekoajankohtana, samoin kuin ei myöskään se seikka, että sopimuksen kohde liittyi kyseisen urheilijan mahdolliseen tulevaan ammattilaisuraan.
52      Myöskään sillä, että kyseessä olevalla kuluttajalla on voinut olla mahdollisesti huomattava asiantuntemus tai tiedot siitä urheilulajista, jota hän myöhemmin harjoittaa ammatikseen, ei ole merkitystä sen kannalta, mikä hänen asemansa oli kyseessä olevan sopimuksen tekoajankohtana.
53      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettu kuluttajan käsite on objektiivinen, eikä se riipu siitä konkreettisesta asiantuntemuksesta, joka asianomaisella henkilöllä voi olla, tai niistä tiedoista, jotka kyseisellä henkilöllä on todellisuudessa (tuomio 3.9.2015, Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, 21 kohta).
54      Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että yhtäältä urheilijoiden kehittämiseen liittyvää toimintaa harjoittavan elinkeinonharjoittajan ja toisaalta vanhempiensa edustaman lupaavan alaikäisen, joka ei sopimuksen tekohetkellä vielä työskennellyt urheilun alalla ja joka oli siten kuluttajan asemassa, välinen urheilijana kehittymistä ja uraa tukevia palveluja koskeva sopimus kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
Toinen kysymys
55      Toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata, koska se on esitetty vain siltä varalta, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi.
Kolmas kysymys
56      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa ja 8 artiklaa tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin voi arvioida kyseisen direktiivin 3 artiklan kannalta sellaisen sopimusehdon kohtuuttomuutta, jonka mukaan nuori urheilija sitoutuu maksamaan sopimuksessa mainituista tietyssä urheilulajissa kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista.
57      Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan mukaan kohtuuttomuuden arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä eikä hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin koskevia sopimusehtoja, kunhan kyseiset ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.
58      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka kyseisessä 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut sopimusehdot kuuluvat direktiivillä säänneltyyn alaan, niiden kohtuuttomuutta ei saada arvioida, jos toimivaltainen kansallinen tuomioistuin katsoo yksittäistapauksen tutkittuaan, että elinkeinonharjoittaja on laatinut kyseiset sopimusehdot selkeästi ja ymmärrettävästi. Kyseisessä säännöksessä ilmaistaan siten yksinomaan sellaisten sopimusehtojen sisällöllisen valvonnan yksityiskohtaiset säännöt ja ulottuvuus, joista ei ole neuvoteltu erikseen ja joissa kuvataan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten olennaiset suoritukset (ks. vastaavasti tuomio 3.6.2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, 32 ja 34 kohta). Mainitusta säännöksestä ilmenee lisäksi, että pelkästään se seikka, että sopimusehtoa ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, ei tee siitä kohtuutonta (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59      Kun sopimuksen kohteena on pääasian tavoin sopimuksessa mainittujen tietyssä urheilulajissa kehittymistä ja uraa tukevien palvelujen tarjoaminen, sopimusehdolla, jonka mukaan sopimuspuolena oleva nuori urheilija sitoutuu maksamaan tällaisten palvelujen suorittamisesta korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, on – kuten julkisasiamies on pääasiallisesti esittänyt ratkaisuehdotuksensa 87 kohdassa – merkitystä määritettäessä sekä sopimuksen pääkohdetta että hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
60      Tästä seuraa, että mainittu sopimusehto kuuluu kyseisen 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan ja että kansallinen tuomioistuin voi siten lähtökohtaisesti arvioida sen kohtuuttomuutta vain, jos se katsoo, ettei ehtoa ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.
61      Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, pääasiassa on kuitenkin niin, että kyseessä olevan sopimuksen tekoajankohtana eli 14.1.2009 Latvian tasavalta ei ollut vielä saattanut tiettyjä direktiivin 93/13 säännöksiä, erityisesti sen 4 artiklan 2 kohtaa, osaksi kansallista oikeusjärjestystään, vaan mainitun säännöksen täytäntöönpano tuli voimaan vasta 1.7.2014.
62      Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivin 93/13 8 artiklassa säädetään nimenomaisesti, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus ”antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason”.
63      Unionin tuomioistuin on päätellyt tästä, että jäsenvaltioita ei voida estää pitämästä voimassa tai antamasta direktiivillä 93/13 säännellyllä koko alalla – johon 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut sopimusehdot kuuluvat – sääntöjä, jotka ovat tiukempia kuin itse kyseisessä direktiivissä asetetut säännöt, kunhan niillä pyritään varmistamaan kuluttajansuojan korkeampi taso (tuomio 3.6.2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, 35 ja 40 kohta).
64      Niinpä kansallinen tuomioistuin voi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä sopimusta koskevassa asiassa arvioida sellaisen sopimusehdon kohtuuttomuuden, josta ei ole erikseen neuvoteltu ja joka koskee muun muassa kyseisen sopimuksen pääkohdetta, silloinkin kun elinkeinonharjoittaja on laatinut tämän sopimusehdon edeltä käsin selkeästi ja ymmärrettävästi, jos se kansallisessa oikeudessa sallitaan.
65      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis tarkistettava, sallittiinko kansallisessa oikeudessa 14.1.2009 tehdyn sopimuksen tekoajankohtana direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan kuuluvan ehdon kohtuuttomuuden arviointi myös tilanteissa, joissa kyseinen ehto oli laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.
66      Edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa ja 8 artiklaa on tulkittava siten, että sopimusehto, jonka mukaan nuori urheilija sitoutuu maksamaan sopimuksessa mainituista tietyssä urheilulajissa kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, kuuluu kyseisen säännöksen soveltamisalaan. Kansallinen tuomioistuin voi siten lähtökohtaisesti arvioida tällaisen ehdon kohtuuttomuuden kyseisen direktiivin 3 artiklan kannalta vain, jos se katsoo, ettei ehtoa ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi. Mainitut säännökset eivät kuitenkaan ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan mainitun ehdon kohtuuttomuutta koskeva tuomioistuinvalvonta silloinkin, kun se on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.
Neljäs kysymys
67      Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 5 artiklaa tulkittava siten, että sopimusehtoa, jossa määrätään ilman muuta täsmennystä, että urheilija sitoutuu maksamaan urheilijana kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla selkeästi ja ymmärrettävästi laadittuna.
68      Direktiivin 93/13 5 artiklassa säädetään yhtäältä, että jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, ja toisaalta, että jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla.
69      Unionin tuomioistuin on korostanut sopimusehtojen läpinäkyvyyttä koskevasta vaatimuksesta, sellaisena kuin siitä säädetään sekä direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa että 5 artiklassa, että kyseinen vaatimus ei voi rajoittua ainoastaan sopimusehtojen muodolliseen ja kieliopilliseen ymmärrettävyyteen, vaan vaatimusta on tulkittava laajasti, kun otetaan huomioon kuluttajan elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi asema muun muassa tietojen puolesta (ks. vastaavasti tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym., C‑186/16, EU:C:2017:703, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
70      Mainittu läpinäkyvyyden vaatimus edellyttävää siten paitsi sitä, että sopimusehto on kuluttajalle muodollisesti ja kieliopillisesti ymmärrettävä, myös sitä, että sopimuksessa esitetään läpinäkyvästi sen mekanismin konkreettinen toiminta, johon asianomaisessa ehdossa viitataan, sekä tarvittaessa tämän mekanismin ja muissa sopimusehdoissa määrätyn mekanismin välinen suhde siten, että kuluttajalla on mahdollisuus täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla arvioida, minkälaisia taloudellisia seurauksia hänelle aiheutuu siitä (ks. vastaavasti tuomio 12.1.2023, D.V. (Asianajajan palkkio – Tuntihinnan periaate), C‑395/21, EU:C:2023:14, 36 ja 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
71      Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia kaikki asian kannalta merkitykselliset tosiseikat huomioon ottaen, onko tätä vaatimusta noudatettu. Sen on erityisesti tarkistettava sopimuksen tekemiseen liittyvät olosuhteet huomioon ottaen, onko kuluttajalle annettu tiedoksi kaikki seikat, jotka voivat vaikuttaa hänen sitoumuksensa laajuuteen ja joiden avulla hän voi arvioida siitä aiheutuvia taloudellisia seurauksia (ks. vastaavasti tuomio 12.1.2023, D.V. (Asianajajan palkkio – Tuntihinnan periaate), C‑395/21, EU:C:2023:14, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
72      Tältä osin unionin tuomioistuin on todennut asiassa, joka koski asianajajan palkkion maksamista koskevaa sopimusehtoa, että vaikka elinkeinonharjoittajaa ei voida vaatia ilmoittamaan kuluttajalle hänen sitoumuksensa lopullisista taloudellisista seurauksista, jotka riippuvat tulevista, ennalta arvaamattomista ja kyseisen elinkeinonharjoittajan tahdosta riippumattomista tapahtumista, on kuitenkin niin, että kuluttajan on voitava niiden tietojen avulla, jotka elinkeinonharjoittajan on annettava ennen sopimuksen tekemistä, tehdä päätöksensä harkitusti ja tietoisena yhtäältä siitä mahdollisuudesta, että tällaiset tapahtumat voivat toteutua, ja toisaalta seurauksista, joita niistä saattaa aiheutua kyseessä olevien oikeudellisten palveluiden tarjoamisen kestolle (tuomio 12.1.2023, D.V. (Asianajajan palkkio – Tuntihinnan periaate), C‑395/21, EU:C:2023:14, 43 kohta).
73      Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on pääasiassa kyseessä olevan sopimusehdon ominaispiirteet ja kaikki 14.1.2009 tehdyn sopimuksen tekemiseen liittyvät merkitykselliset seikat huomioon ottaen arvioitava, ovatko elinkeinonharjoittajan ennen sopimuksen tekemistä antamat tiedot mahdollistaneet sen, että kuluttaja voi tehdä päätöksensä harkitusti ja tietoisena kaikista taloudellisista seurauksista, joita kyseisen sopimuksen tekemisestä aiheutuu (ks. analogisesti tuomio 12.1.2023, D.V. (Asianajajan palkkio – Tuntihinnan periaate), C‑395/21, EU:C:2023:14, 44 kohta).
74      Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen sopimusehdon, jonka mukaan palvelujen suorittajan saaman korvauksen määrä on kiinteä prosenttiosuus sopimuskumppanin tulevista tuloista tiettynä aikana, ominaispiirteistä on todettava, että tällaisen sopimusehdon voidaan sellaisenaan katsoa mahdollistavan sen, että asianomainen voi arvioida siitä hänelle mahdollisesti aiheutuvat taloudelliset seuraukset, vain, jos siinä kuvataan täsmällisesti kyseessä olevat tulot. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, voidaanko pelkän 14.1.2009 tehdyssä sopimuksessa olevan maininnan siitä, että palvelujen suorittajan palkkio lasketaan kiinteänä prosenttiosuutena kaikista kyseiseen urheilulajiin liittyvistä tapahtumista – olipa kyse pelaamisesta, mainonnasta, markkinoinnista tai viestintävälineissä esiintymisestä – peräisin olevista nettotuloista, katsoa olevan riittävän täsmällinen. On myös välttämätöntä, että sovittua korvausta vastaan suoritettujen palvelujen luonne voidaan kohtuudella ymmärtää tai päätellä sopimuskokonaisuudesta (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2019, Kiss ja CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, 43 kohta).
75      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on viime kädessä selvitettävä, oliko asianomaisella 14.1.2009 tehdyn sopimuksen tekoajankohtana kaikki tarvittavat tiedot sekä palvelujen, jotka elinkeinonharjoittajan oli määrä suorittaa, luonteesta että vastikkeena maksettavan korvauksen määrän laskentaperusteesta, jotta hän saattoi arvioida sitoumuksensa taloudelliset seuraukset.
76      Edellä esitetyn perusteella neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 5 artiklaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla selkeästi ja ymmärrettävästi laadittuna sopimusehtona ei voida pitää sopimusehtoa, jossa määrätään ainoastaan, että urheilija sitoutuu maksamaan urheilijana kehittymistä ja uraa tukevista palveluista niiden suorittajalle korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, ellei kuluttajalle anneta ennen mainitun sopimuksen tekemistä kaikkia tietoja, jotka ovat tarpeen, jotta kuluttaja voi arvioida sitoumuksensa taloudelliset seuraukset.
Viides kysymys
77      Viidennellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sopimusehto, jonka mukaan nuori urheilija sitoutuu maksamaan urheilijana kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, aiheuttaa kuluttajan vahingoksi kyseisessä säännöksessä tarkoitetun huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille, jos kyseisessä sopimusehdossa ei sidota suoritettavan palvelun arvoa kustannuksiin, joita siitä aiheutuu kuluttajalle.
78      Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sillä on kyseisellä alalla toimivalta tulkita direktiivin 93/13 käsitteitä ja niitä arviointiperusteita, joita kansallinen tuomioistuin voi tai joita sen täytyy soveltaa, kun se tutkii sopimusehtoa kyseisen direktiivin säännösten kannalta, ja kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kyseiset arviointiperusteet huomioon ottaen lausua tietyn sopimusehdon konkreettisesta luokittelusta esillä olevan asian olosuhteissa. Tästä seuraa, että unionin tuomioistuimen on esitettävä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle ainoastaan ne seikat, jotka viimeksi mainitun on otettava huomioon (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 50 kohta).
79      Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se lojaliteettiperiaatteen vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
80      Kun kansallinen tuomioistuin arvioi direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan nojalla sellaisen sopimusehdon kohtuuttomuutta, josta ei ole erikseen neuvoteltu, sen on tutkittava kaikki asiassa vallitsevat olosuhteet huomioon ottaen ensiksi, onko kyse mahdollisesti lojaliteettiperiaatteen noudattamatta jättämisestä, ja toiseksi, onko kyse viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetusta kuluttajan vahingoksi koituvasta huomattavasta epätasapainosta (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 63 kohta).
81      Näiden käsitteiden täsmentämiseksi on muistutettava yhtäältä siitä, missä olosuhteissa tällainen epätasapaino syntyy lojaliteettivaatimuksesta huolimatta, että kun otetaan huomioon direktiivin 93/13 johdanto-osan 16. perustelukappale, kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava, saattoiko kuluttajaa lojaalisti ja kohtuullisesti kohteleva elinkeinonharjoittaja perustellusti odottaa, että kuluttaja olisi yksilöllisissä sopimusneuvotteluissa hyväksynyt tällaisen ehdon (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 64 kohta).
82      Toisaalta sen määrittämiseksi, aiheuttaako sopimusehto kuluttajan vahingoksi ”huomattavan epätasapainon” osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille, on otettava huomioon säännöt, joita kansallisessa lainsäädännössä sovellettaisiin ilman osapuolten sopimusta, niin että arvioidaan, saattaako – ja missä määrin – sopimus kuluttajan voimassa olevassa kansallisessa oikeudessa säädettyä heikompaan asemaan (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 65 kohta).
83      Ainoastaan tällaisen vertailevan arvioinnin avulla kansallinen tuomioistuin voi ratkaista, saattaako sopimus kuluttajan voimassa olevassa kansallisessa oikeudessa säädettyä heikompaan asemaan, ja jos saattaa, niin missä määrin.
84      Kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 91 kohdassa, huomattavan epätasapainon olemassaoloa arvioitaessa voidaan kuitenkin ottaa huomioon myös muita seikkoja, kuten lojaalit ja tasapuoliset markkinakäytännöt, joita sovellettiin sopimuksen tekoajankohtana korvauksiin kyseisessä urheilulajissa, tai velvoitteet, jotka kohtuullisen valistunut kuluttaja saattoi näiden käytäntöjen vuoksi odottaa joutuvansa täyttämään.
85      Direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohdan nojalla kansallisen tuomioistuimen, joka arvioi sopimusehdon kohtuuttomuutta, on otettava huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden tai palvelujen luonne sekä kaikki kyseistä sopimusta tehtäessä vallinneet sopimuksen tekoon liittyvät olosuhteet ja kaikki sopimuksen muut ehdot sekä kaikki ehdot sellaisessa toisessa sopimuksessa, josta kyseinen sopimus on riippuvainen (ks. vastaavasti tuomio 4.7.2024, Caixabank ym. (Avoimuuden valvominen ryhmäkanteen yhteydessä), C‑450/22, EU:C:2024:577, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
86      Kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 95 kohdassa, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on nyt käsiteltävässä asiassa tarkasteltava 14.1.2009 tehdylle sopimukselle ominaisia piirteitä, kuten sitä, että kyseiseen sopimukseen liittyi luonteensa puolesta merkittävä A:han kohdistuva riskitekijä. Kyseisessä sopimuksessa nimittäin määrättiin, että A saattoi vaatia korvausta ainoastaan, jos tulot olivat vähintään 1 500 euroa kuukaudessa, että C saattoi irtisanoa sopimuksen yksipuolisesti korvausta maksamatta muun muassa siinä tapauksessa, että hän päättää olla jatkamatta ammattilaisuraansa, ja että A:n suorittamat palvelut eivät olleet tae siitä, että C saavuttaisi odotetun tuloksen eli ammattilaisuuden (ks. analogisesti tuomio 16.3.2010, Olympia Lyonnais, C‑325/08, EU:C:2010:143, 42 kohta).
87      Edellä esitetyn perusteella viidenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sopimusehto, jonka mukaan nuori urheilija sitoutuu maksamaan urheilijana kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, ei aiheuta kyseisessä säännöksessä tarkoitettua huomattavaa epätasapainoa osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välillä kuluttajan vahingoksi pelkästään sen vuoksi, että kyseisessä sopimusehdossa ei sidota suoritetun palvelun arvoa kustannuksiin, joita siitä aiheutuu kuluttajalle. Tällaisen epätasapainon olemassaoloa on nimittäin arvioitava ottaen huomioon muun muassa säännökset, joita kansallisessa oikeudessa sovellettaisiin ilman osapuolten välistä sopimusta, lojaalit ja tasapuoliset markkinakäytännöt, joita sovellettiin sopimuksen tekoajankohtana korvauksiin kyseisessä urheilulajissa, sekä kaikki kyseistä sopimusta tehtäessä vallinneet sopimuksen tekemiseen liittyvät olosuhteet, mainitun sopimuksen muut ehdot sekä ehdot sellaisessa toisessa sopimuksessa, josta kyseinen sopimus on riippuvainen.
Kuudes kysymys
88      Kuudennella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, joka on todennut, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen ehto on kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla kohtuuton, alentaa kuluttajan maksettavaksi kuuluvaa määrää siihen määrään, joka palvelun suorittajalle tosiasiallisesti aiheutuu kyseisen sopimuksen täyttämisestä.
89      Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.
90      Kyseessä on pakottava säännös, jolla pyritään korvaamaan muodollinen tasapaino, joka sopimuksessa perustetaan sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille, todellisella tasapainolla, jolla voidaan palauttaa sopimuspuolten välinen yhdenvertaisuus (tuomio 30.5.2013, Asbeek Brusse ja de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, 38 kohta).
91      Tämän säännöksen on siten katsottava olevan sellaisia kansallisia sääntöjä vastaava normi, jotka kuuluvat kansallisen oikeusjärjestyksen perusteisiin (tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym., C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 54 kohta), joten on katsottava, ettei kohtuutonta sopimusehtoa ole koskaan ollut olemassa.
92      Kansallisen tuomioistuimen, joka on todennut, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen ehto on kohtuuton, mahdollisuudesta muuttaa kyseisen ehdon sisältöä sen sijaan, että se pelkästään jättäisi soveltamatta sitä kuluttajaan nähden, on todettava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ei voida ymmärtää siten, että kansallinen tuomioistuin voisi sen perusteella käyttää tällaista mahdollisuutta (ks. vastaavasti tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 71 kohta).
93      Mikäli kansallisen tuomioistuimen sallittaisiin muuttaa tällaisissa sopimuksissa olevien kohtuuttomien ehtojen sisältöä, olisi tämä omiaan haittaamaan direktiivin 93/13 7 artiklassa tarkoitetun pitkän aikavälin tavoitteen toteutumista. Tällainen mahdollisuus nimittäin myötävaikuttaisi sen ehkäisevän vaikutuksen poistumiseen, joka kohdistetaan elinkeinonharjoittajiin jättämällä yksinkertaisesti soveltamatta tällaisia kohtuuttomia ehtoja kuluttajiin nähden, koska elinkeinonharjoittajat olisivat taipuvaisia jatkamaan tällaisten ehtojen käyttämistä tietoisina siitä, että vaikka ehdot julistettaisiin pätemättömiksi, kansallinen tuomioistuin voisi kuitenkin täydentää sopimusta tarvittavilta osin näiden elinkeinonharjoittajien etujen takaamiseksi (tuomio 26.3.2019, Abanca Corporación Bancaria ja Bankia, C‑70/17 ja C‑179/17, EU:C:2019:250, 54 kohta).
94      Kyseessä oleva sopimus voidaan direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaan pysyttää voimassa siltä osin kuin tällainen sopimuksen pysyttäminen voimassa ilman kohtuuttomia ehtoja on kansallisen oikeuden säännösten mukaan oikeudellisesti mahdollista, mikä on selvitettävä objektiivista lähestymistapaa noudattaen (tuomio 3.10.2019, Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, 39 kohta).
95      Edellä esitetyn perusteella kuudenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, joka on todennut, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen ehto on kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla kohtuuton, alentaa kuluttajan maksettavaksi kuuluvaa määrää siihen määrään, joka palvelun suorittajalle tosiasiallisesti aiheutuu kyseisen sopimuksen täyttämisestä.
Seitsemäs ja kahdeksas kysymys
96      Seitsemänteen ja kahdeksanteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata, koska ne on esitetty vain siltä varalta, että kolmanteen kysymykseen vastataan kieltävästi.
Yhdeksäs kysymys
97      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee yhdeksännellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiiviä 93/13, luettuna perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan ja 24 artiklan 2 kohdan valossa, tulkittava siten, että tilanteessa, jossa sopimusehdossa määrätään, että kuluttaja sitoutuu maksamaan urheilijana kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, joka on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, sillä seikalla, että kuluttaja oli mainitun sopimuksen tekohetkellä alaikäinen ja että alaikäisen vanhemmat tekivät sopimuksen tämän nimissä, on merkitystä arvioitaessa tällaisen ehdon kohtuuttomuutta.
98      On muistutettava, että perusoikeuskirjan soveltamisala määritellään jäsenvaltioiden osalta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan perusoikeuskirjan määräykset koskevat jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta.
99      Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin totesi vastauksena ensimmäiseen kysymykseen, että direktiiviä 93/13 sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen sopimukseen, joten kansallinen lainsäädäntö, jota pääasiassa sovelletaan, on kyseisen direktiivin täytäntöönpanotoimi ja sillä siis sovelletaan unionin oikeutta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
100    Niinpä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on direktiiviä 93/13 soveltaessaan noudatettava perusoikeuskirjassa vahvistettuja perusoikeuksia, joihin kuuluvat sen 17 ja 24 artiklassa tarkoitetut omaisuudensuojaa ja lapsen oikeuksia koskevat perusoikeudet.
101    Perusoikeuskirjan 24 artiklassa taatuista lapsen oikeuksista on erityisesti mainittava, että niistä seuraa muun muassa velvollisuus ottaa lapsen etu ensisijaisesti huomioon kaikissa lasta koskevissa toimissa.
102    Niinpä vaikka direktiivissä 93/13 ei viitata alaikäisiin kuluttajiin, perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdasta ja lapsen oikeuksista tehdyn yleissopimuksen, joka hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa 20.11.1989, 3 artiklan, johon perusoikeuskirjan 24 artiklaa koskevissa selityksissä nimenomaisesti viitataan, 1 kappaleesta seuraa kuitenkin, että lapsen etu on otettava huomioon lapsia koskevien hakemusten asiasisältöä arvioitaessa, minkä lisäksi sen on vaikutettava erityisten menettelyllisten takeiden avulla tällaiseen arviointiin johtavassa ratkaisumenettelyssä. Kuten Yhdistyneiden kansakuntien lapsen oikeuksien komitea on todennut, tämän yleissopimuksen 3 artiklan 1 kappaleessa lapsen edulla tarkoitetaan yhtä lailla aineellista oikeutta, tulkintaperiaatetta kuin menettelysääntöäkin (tuomio 11.6.2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Naiset, jotka ovat omaksuneet sukupuolten välisen tasa-arvon), C‑646/21, EU:C:2024:487, 73 kohta).
103    Muun muassa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle kuuluva velvollisuus ottaa huomioon lapsen etu ei kuitenkaan sulje pois sitä, että kyseinen tuomioistuin voi nyt käsiteltävässä asiassa ottaa huomioon sen, että C:n vanhemmilla, jotka edustivat häntä 14.1.2009 tehtyä sopimusta tehtäessä, oli itsellään asiantuntemusta ammattilaisurheilusta, tai sen, että C oli kyseisen sopimuksen tekoajankohtana 17-vuotias.
104    Edellä esitetyn perusteella yhdeksänteen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 93/13, luettuna perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan ja 24 artiklan 2 kohdan valossa, on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa sopimusehdossa määrätään, että kuluttaja sitoutuu maksamaan urheilijana kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, joka on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, sillä seikalla, että kuluttaja oli mainitun sopimuksen tekoajankohtana alaikäinen ja että alaikäisen vanhemmat tekivät sopimuksen tämän nimissä, on merkitystä arvioitaessa tällaisen ehdon kohtuuttomuutta.
Kymmenes kysymys
105    Kymmenenteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata, koska se on esitetty vain siltä varalta, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi.
Oikeudenkäyntikulut
106    Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
yhtäältä urheilijoiden kehittämiseen liittyvää toimintaa harjoittavan elinkeinonharjoittajan ja toisaalta vanhempiensa edustaman lupaavan alaikäisen, joka ei sopimuksen tekohetkellä vielä työskennellyt urheilun alalla ja joka oli siten kuluttajan asemassa, välinen urheilijana kehittymistä ja uraa tukevia palveluja koskeva sopimus kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
2)      Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa ja 8 artiklaa
on tulkittava siten, että
sopimusehto, jonka mukaan nuori urheilija sitoutuu maksamaan sopimuksessa mainituista tietyssä urheilulajissa kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, kuuluu kyseisen säännöksen soveltamisalaan. Kansallinen tuomioistuin voi siten lähtökohtaisesti arvioida tällaisen ehdon kohtuuttomuuden kyseisen direktiivin 3 artiklan kannalta vain, jos se katsoo, ettei ehtoa ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi. Mainitut säännökset eivät kuitenkaan ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan mainitun ehdon kohtuuttomuutta koskeva tuomioistuinvalvonta silloinkin, kun se on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.
3)      Direktiivin 93/13 5 artiklaa
on tulkittava siten, että
kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla selkeästi ja ymmärrettävästi laadittuna sopimusehtona ei voida pitää sopimusehtoa, jossa määrätään ainoastaan, että urheilija sitoutuu maksamaan urheilijana kehittymistä ja uraa tukevista palveluista niiden suorittajalle korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, ellei kuluttajalle anneta ennen mainitun sopimuksen tekemistä kaikkia tietoja, jotka ovat tarpeen, jotta kuluttaja voi arvioida sitoumuksensa taloudelliset seuraukset.
4)      Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
sopimusehto, jonka mukaan nuori urheilija sitoutuu maksamaan urheilijana kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, jonka suuruus on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, ei aiheuta kyseisessä säännöksessä tarkoitettua huomattavaa epätasapainoa osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välillä kuluttajan vahingoksi pelkästään sen vuoksi, että kyseisessä sopimusehdossa ei sidota suoritetun palvelun arvoa kustannuksiin, joita siitä aiheutuu kuluttajalle. Tällaisen epätasapainon olemassaoloa on nimittäin arvioitava ottaen huomioon muun muassa säännökset, joita kansallisessa oikeudessa sovellettaisiin ilman osapuolten välistä sopimusta, lojaalit ja tasapuoliset markkinakäytännöt, joita sovellettiin sopimuksen tekoajankohtana korvauksiin kyseisessä urheilulajissa, sekä kaikki kyseistä sopimusta tehtäessä vallinneet sopimuksen tekemiseen liittyvät olosuhteet, mainitun sopimuksen muut ehdot sekä ehdot sellaisessa toisessa sopimuksessa, josta kyseinen sopimus on riippuvainen.
5)      Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
se on esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, joka on todennut, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen ehto on kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla kohtuuton, alentaa kuluttajan maksettavaksi kuuluvaa määrää siihen määrään, joka palvelun suorittajalle tosiasiallisesti aiheutuu kyseisen sopimuksen täyttämisestä.
6)      Direktiiviä 93/13, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan ja 24 artiklan 2 kohdan valossa,
on tulkittava siten, että
tilanteessa, jossa sopimusehdossa määrätään, että kuluttaja sitoutuu maksamaan urheilijana kehittymistä ja uraa tukevista palveluista korvauksen, joka on 10 prosenttia hänen sopimuksen tekemistä seuraavien 15 vuoden aikana saamistaan tuloista, sillä seikalla, että kuluttaja oli mainitun sopimuksen tekoajankohtana alaikäinen ja että alaikäisen vanhemmat tekivät sopimuksen tämän nimissä, on merkitystä arvioitaessa tällaisen ehdon kohtuuttomuutta.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: latvia.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.