62018CC0570
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
29 päivänä tammikuuta 2020 (
1
)
(asia C‑570/18 P)
HF
vastaan
Euroopan parlamentti
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Parlamentin palveluksessa oleva sopimussuhteinen toimihenkilö – Henkilöstösääntöjen 12 a ja 24 artikla – Työpaikkakiusaaminen – Avustamispyynnön hylkääminen – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artikla – Oikeus tulla kuulluksi – Oikeus tutustua todistajien kuulemisesta laadittuihin pöytäkirjoihin – Työpaikkakiusaamisen käsite – Arviointiperusteet – Asiayhteyden huomioon ottaminen – Vastavalitus – Tutkittavaksi ottaminen
I Johdanto
1.
HF vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen asiassa HF v. parlamentti 29.6.2018 antaman tuomion (
2
), jolla hylättiin hänen kanteensa, jossa vaadittiin yhtäältä Euroopan parlamentin 3.6.2016 tekemän sen päätöksen kumoamista, jolla työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen hylkäsi HF:n esittämän avustamispyynnön, ja toisaalta korvausta vahingosta, joka HF:lle oli aiheutunut parlamentin lainvastaisesta toiminnasta avustamispyynnön käsittelyssä.
2.
Nyt käsiteltävä valitus tarjoaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden vahvistaa viimeaikainen oikeuskäytäntö, joka koskee kuulluksi tulemista koskevan oikeuden laajuutta ennen kuin hallintoelin tekee asianomaiselle vastaisen päätöksen (
3
), ja täsmentää seikat, jotka on otettava huomioon määritettäessä, muodostavatko toimet työpaikkakiusaamisen.
3.
Unionin tuomioistuimen pyynnöstä tässä ratkaisuehdotuksessa käsitellään päävalituksen ensimmäistä ja kolmatta valitusperustetta ja parlamentin tekemää vastavalitusta.
4.
Ehdotan, että unionin tuomioistuin jättää vastavalituksen tutkimatta, hyväksyy päävalituksen ensimmäisen valitusperusteen ja hylkää sen kolmannen valitusperusteen.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
5.
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt (jäljempänä henkilöstösäännöt) vahvistettiin Euroopan talousyhteisön ja Euroopan atomienergiajärjestön virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta annetulla asetuksella N:o 31(ETY) 11 (Euratom). Henkilöstösääntöjen, sellaisena kuin niitä sovelletaan pääasiassa, 12 a artiklassa, säädetään seuraavaa:
”1.   Virkamiehen on pidättäydyttävä kaikenlaisesta työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä.
– –
3.   ’Työpaikkakiusaamisella’ tarkoitetaan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä sopimatonta käytöstä, joka ilmenee tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa ja joka loukkaa henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta.
– – ”
6.
Henkilöstösääntöjen 24 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Unioni avustaa virkamiestä erityisesti oikeudellisissa toimenpiteissä sellaista henkilöä vastaan, joka uhkaa, loukkaa, solvaa tai herjaa virkamiestä tai hänen perheensä jäsentä tai hyökkää heitä vastaan tai vahingoittaa heidän omaisuuttaan virkamiehen aseman tai tehtävän vuoksi.
Ne korvaavat yhteisvastuullisesti tapauksissa aiheutuneet vahingot sillä edellytyksellä, että virkamies ei ole tahallisesti tai törkeästä tuottamuksesta aiheuttanut vahinkoja eikä voi saada korvausta vahingonaiheuttajalta.”
III Asian tausta, menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
A
Riidan tausta
7.
Asian taustaa on kuvailtu valituksenalaisessa tuomiossa yksityiskohtaisesti. (
4
) Tämän ratkaisuehdotuksen ymmärtämisen edellyttämät olennaiset tiedot voidaan esittää tiivistetysti seuraavasti.
8.
HF otettiin vuonna 2003 palvelukseen parlamentin viestinnän pääosaston audiovisuaaliyksikköön, ja hän oli tämän yksikön palveluksessa vuoteen 2015 saakka eli 12 vuotta. Lukuun ottamatta noin puolentoista vuoden ajanjaksoa, jonka aikana hän oli kolmannen yhtiön palveluksessa tälle yksikölle työskennellessään, HF oli suoraan parlamentin palveluksessa ja työskenteli sille ensin ylimääräisenä toimihenkilönä, siten sopimussuhteisena toimihenkilönä ja tämän jälkeen väliaikaisena toimihenkilönä.
9.
Parlamentin pääsihteerille (jäljempänä pääsihteeri) osoittamallaan 11.12.2014 päivätyllä kirjeellä, josta kantaja lähetti kopion työpaikkakiusaamista ja sukupuolista häirintää sekä niiden ennaltaehkäisyä työpaikalla käsittelevän neuvoa-antava komitean (jäljempänä neuvoa-antava komitea) puheenjohtajalle sekä parlamentin puhemiehelle ja parlamentin pääsihteeristön henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtajalle (jäljempänä henkilöstöasioiden pääjohtaja), HF esitti henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla kyseisten henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitetun avustamispyynnön (jäljempänä avustamispyyntö).
10.
Tämän pyyntönsä tueksi HF väitti, että hän oli joutunut audiovisuaaliyksikön päällikön harjoittaman henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitetun työpaikkakiusaamisen kohteeksi ja että tämä työpaikkakiusaaminen ilmeni tämän yksikönpäällikön käyttäytymisessä, puheissa ja kirjoituksissa muun muassa yksikön kokouksissa. Hän vaati tarkemmin sanottuna kiireellisten toimenpiteiden toteuttamista hänen suojelemisekseen välittömästi oletetulta kiusaajalta ja työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen aloittamaa hallinnollista tutkintaa tosiseikkojen paikkansapitävyyden vahvistamiseksi.
11.
Henkilöstöasioiden pääjohtaja vastasi HF:lle 4.2.2015 päivätyllä kirjeellä ja ilmoitti, että HF oli määrätty siirrettäväksi erilleen audiovisuaaliyksikön päälliköstä ja että kyseinen erilleen siirto merkitsi HF:n siirtämistä vierailuohjelmayksikköön.
12.
Henkilöstöasioiden pääjohtaja ilmoitti 8.12.2015 päivätyllä kirjeellä HF:lle aikomuksestaan todeta hänen avustamispyyntönsä perusteettomaksi sen jälkeen, kun neuvoa-antava komitea oli kuullut audiovisuaaliyksikön päällikköä ja 14:ää muuta kyseisen yksikön virkamiestä ja toimihenkilöä. Hän kehotti HF:ää Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti esittämään huomautuksensa.
13.
HF pyysi 17.12.2015 päivätyssä kirjeessään, että hänelle toimitettaisiin neuvoa-antavan komitean raportti, jota hän kutsui ”tutkintaraportiksi”. Pyyntö esitettiin uudelleen 5.2.2016 päivätyllä kirjeellä.
14.
Henkilöstöasioiden pääjohtaja ilmoitti HF:lle 9.2.2016 päivätyllä kirjeellä, että tämän oli 1.4.2016 mennessä esitettävä kirjalliset huomautuksensa. Lisäksi hän ilmoitti tälle, että neuvoa-antava komitea oli antanut hänelle vain lausunnon, jossa todettiin, ettei ollut kyse työpaikkakiusaamisesta. Tältä osin hän totesi olevan tavanomainen käytäntö, ettei neuvoa-antava komitea toimittanut hänelle työpaikkakiusaamista koskevien sisäisten sääntöjen 14 artiklassa tarkoitettua raporttia, koska kyseinen komitea laatii tällaisen raportin vain sellaisissa tapauksissa, joissa se toteaa, että kyse on työpaikkakiusaamisesta.
15.
HF esitti 1.4.2016 kirjalliset huomautuksensa 8.12.2015 ja 9.2.2016 päivätyistä henkilöstöasioiden pääjohtajan kirjeistä. Huomautuksissaan hän toisti, että audiovisuaaliyksikön päällikön käytös häntä kohtaan oli henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitettua työpaikkakiusaamista, ja riitautti muun muassa henkilöstöasioiden pääjohtajan toteamuksen, jonka mukaan neuvoa-antava komitea ei ollut laatinut työpaikkakiusaamista koskevien sisäisten sääntöjen 14 artiklassa tarkoitettua raporttia vaan oli ainoastaan antanut lausunnon. Tältä osin kantaja väitti, että henkilöstöasioiden pääjohtajan kieltäytyminen toimittamasta hänelle neuvoa-antavan komitean päätelmiä loukkasi hänen puolustautumisoikeuksiaan ja että sen seurauksena hänen esittämänsä huomautukset menettivät tehokkaan vaikutuksensa.
16.
Henkilöstöasioiden pääjohtaja hylkäsi avustamispyynnön työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen asemassaan 3.6.2016 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös). Tässä päätöksessä hän ilmoitti muun muassa, että HF:lle oli kattavasti ja yksityiskohtaisesti ilmoitettu syyt, joiden vuoksi pääjohtaja aikoi 8.12.2015 hylätä avustamispyynnön. Yhtäältä pääjohtajan mukaan HF:llä ei ollut mitään subjektiivista oikeutta saada neuvoa-antavan komitean tutkintaraporttia, lausuntoa tai todistajien kuulemisesta laadittuja pöytäkirjoja. Toisaalta mainittu pääjohtaja pysyttäytyi 8.12.2015 päivätyssä kirjeessä esittämässään arviossa ja näin ollen päätti, ettei HF:n kuvailema tilanne kuulunut henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitettuun työpaikkakiusaamisen käsitteeseen.
17.
HF teki 6.9.2016 riidanalaisesta päätöksestä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen. Tämän valituksen tueksi hän vetosi puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen, perusoikeuskirjan 41 artiklan rikkomiseen, kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamiseen ja kontradiktorisen periaatteen noudattamatta jättämiseen sekä neuvoa-antavan komitean menettelyyn liittyviin sääntöjenvastaisuuksiin, ilmeisiin arviointivirheisiin, henkilöstösääntöjen 12 a ja 24 artiklan rikkomiseen sekä avustamisvelvollisuuden ja huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiin.
18.
Pääsihteeri hylkäsi valituksen työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen asemassaan 4.1.2017 tekemällään päätöksellä.
19.
Siitä HF:n väitteestä, jonka mukaan työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ei toimittanut neuvoa-antavan komitean raporttia eikä todistajien kuulemisesta laadittuja pöytäkirjoja, pääsihteeri katsoi muun muassa, että tuomiosta Tzirani v. komissio (
5
) ja tuomiosta Cerafogli v. EKP (
6
) ilmenevän oikeuskäytännön perusteella työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ei ollut velvollinen toimittamaan näitä asiakirjoja HF:lle muun muassa siksi, että neuvoa-antavan komitean työskentely parlamentissa oli erittäin luottamuksellista ja sen asiakirjat oli pidettävä salassa. Kaikkien osapuolten ja erityisesti todistajien sananvapauden turvaamiseksi työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen olisi kuitenkin ollut mahdotonta toimittaa näitä asiakirjoja HF:lle.
20.
Siltä osin, oliko käsiteltävässä asiassa kyse henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta työpaikkakiusaamisesta, pääsihteeri myönsi, että HF:n esiin tuomat seikat saattoivat olla kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja tahallisia ja toistuvia tekoja. Hän katsoi kuitenkin seuraavaa:
”On muistettava, että oletettu kiusaaja on [HF:n] esimies. Yksikön päällikön tehtävien luonteeseen kuitenkin kuuluu muistuttaa alaisiaan siitä, että näiden on noudatettava hänen ohjeitaan, edistettävä sujuvaa yhteistyötä kollegoiden kesken, jaettava asianmukaisesti työn kannalta hyödyllisiä tietoja ja ilmoitettava syyt poissaololleen kokouksista. Kokonaisuuden kannalta tarkasteltuna seikat, joihin [HF] vetoaa, eivät siten vaikuta yksikön päällikön sopimattomalta käytökseltä alaistaan kohtaan. Tosiseikat antavat pikemminkin aihetta ajatella, että kyseinen yksikön päällikkö katsoi, että hänen johtajuutensa kyseenalaistettiin, mikä on luonut jännitteitä silloin, kun oli välttämätöntä toteuttaa toimenpiteitä yksikön toiminnan parantamiseksi. Väitetty [HF:n] moittiminen kollegoiden kuullen ilman, että tällä oli mahdollisuutta puolustautua, tapahtui nimenomaisesti kokouksissa, joissa oli tarkoitus käsitellä yksikön toimintaan liittyviä ongelmia. Oletetun kiusaajan sanomat asiat ovat varmasti ikäviä, mutta niitä on tarkasteltava edellä mainittujen jännitteiden ja toimintaongelmien asiayhteydessä – –.”
B
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
21.
HF nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.4.2017 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista, sen vahingon korvaamista, joka hänelle väitetysti aiheutui työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen lainvastaisesta toiminnasta hänen avustamispyyntönsä käsittelyssä, ja parlamentin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
22.
Kumoamisvaatimustensa tueksi HF vetosi kolmeen kanneperusteeseen, jotka koskivat ensimmäiseksi puolustautumisoikeuksien loukkaamista, perusoikeuskirjan 41 artiklan, kuulluksi tulemista koskevan oikeuden ja kontradiktorisen periaatteen loukkaamista, toiseksi neuvoa-antavan komitean menettelyn virheitä, koska menettely oli ollut sääntöjenvastainen, ja kolmanneksi ilmeisiä arviointivirheitä, avustamisvelvollisuuden ja huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä ja henkilöstösääntöjen 12 a ja 24 artiklan rikkomista.
23.
HF vaatii vahingonkorvauksena 70000 euroa henkisestä kärsimyksestä, jota hänelle on aiheutunut lainvastaisuuksista, joihin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on syyllistynyt käsitellessään avustamispyyntöä, ja 20000 euroa henkisestä kärsimyksestä, jota hänelle on aiheutunut tutkintamenettelyyn vaikuttaneista sääntöjenvastaisuuksista, tässä tapauksessa neuvoa-antavan komitean työskentelystä. HF:n mukaan työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen oli muun muassa loukannut kohtuullisen käsittelyajan periaatetta hänen avustamispyyntönsä käsittelyssä.
24.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla kanteen kokonaisuudessaan perusteettomana.
IV Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
25.
HF teki 10.9.2018 päivätyllä kirjelmällä valituksenalaisesta tuomiosta nyt käsiteltävän valituksen.
26.
HF vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin:
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion ja vastaavasti
–
hyväksyy valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa parlamentin maksamaan valittajalle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä korvauksen, jonka kohtuulliseksi määräksi on arvioitu 90000 euroa, ja
–
velvoittaa parlamentin vastaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista kokonaisuudessaan.
27.
Parlamentti vaatii vastauskirjelmässään, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen perusteettomana ja
–
velvoittaa HF:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
28.
Parlamentti vaatii vastavalituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
ratkaisee pääasian kanteen hylkäämällä sen, ja
–
velvoittaa HF:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
29.
HF ja parlamentti esittivät suulliset huomautuksensa 13.11.2019 pidetyssä istunnossa.
V Analyysi
30.
Unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu kaksi valitusta. HF esittää päävalituksen tueksi kolme valitusperustetta, joista ainoastaan ensimmäistä ja kolmatta valitusperustetta käsitellään tässä ratkaisuehdotuksessa unionin tuomioistuimen pyynnön mukaisesti. Nämä valitusperusteet koskevat yhtäältä sitä, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon oikeutta tulla kuulluksi perusoikeuskirjan 41 artiklan mukaisesti, ja toisaalta sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut tosiseikkoja virheellisesti.
31.
Lisäksi parlamentti teki vastavalituksen. Se perustuu kahteen valitusperusteeseen, jotka koskevat kahta oikeudellista virhettä, joista ensimmäinen sisältyy valituksenalaisen tuomion 81 kohtaan siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on todennut, että parlamentin olisi pitänyt toimittaa HF:lle neuvoa-antavan komitean lausunto, ja toinen valituksenalaisen tuomion 123 kohtaan siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin ei rajoittunut ilmeiseen arviointivirheen analysointiin vaan on analysoinut pelkkää arviointivirhettä.
32.
Aloitan tarkastelemalla aluksi vastavalituksen ottamista tutkittavaksi, minkä jälkeen tarkastelen päävalituksen ensimmäistä ja kolmatta valitusperustetta.
A
Vastavalituksen tutkittavaksi ottaminen
33.
Katson, että kysymys vastavalituksen tutkittavaksi ottamisesta on syytä ottaa viran puolesta huomioon.
34.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan toisen kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan muutosta voivat hakea kaikki asianosaiset, joiden vaatimukset on kokonaan tai osittain hylätty. Tämä sääntö, jota sovelletaan kaikkiin valituksiin ja näin ollen sekä päävalitukseen että vastavalitukseen, heijastuu ensiksi unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 169 artiklan 1 kohdassa ja toiseksi 178 artiklan 1 kohdassa. Viimeksi mainitun määräyksen mukaan vastavalituksessa voidaan vaatia unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun kumoamista kokonaan tai osittain.
35.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan mukaan muutosta ei voida hakea vain oikeudenkäyntikulujen määrän osalta tai siltä osin, kuka vastaa oikeudenkäyntikuluista.
36.
Vastavalituksen kaksi ensimmäistä vaatimusta koskevat valituksenalaisen tuomion kumoamista ja valituksen hylkäämistä.
37.
Totean kuitenkin, että näillä kahdella vaatimuksella parlamentti ei pyri työjärjestyksen 178 artiklan 1 kohdan mukaisesti unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun kumoamiseen kokonaan tai osittain. Valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman ensimmäisessä kohdassa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin hylkäsi HF:n kanteen ja näin ollen riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksen. Koska parlamentti ei näin ollen ole hävinnyt asiaa unionin yleisessä tuomioistuimessa, se on voittanut asian, eivätkä sen kaksi ensimmäistä vaatimusta siis täytä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan toisen kohdan ensimmäisessä virkkeessä asetettua edellytystä. (
7
)
38.
Kahdella perusteella (
8
), jotka parlamentti on esittänyt vastavalituksensa tueksi, se vaatii todellisuudessa perustelujen korvaamista toisilla.
39.
Parlamentti nimittäin vaatii, että unionin tuomioistuin muuttaisi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 81 ja 123 kohdassa tekemää analyysia eli kahta tämän tuomion perustelua. Tällaiset pyynnöt eivät kuitenkaan voi olla pää- tai vastavalituksen kohteena, kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 7 mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee. Näin ollen ne on jätettävä tutkimatta.
40.
Huomautan, että parlamentti on ilmeisesti ainakin implisiittisesti hyväksynyt tämän unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa. Parlamentti on nimittäin ilmoittanut vastauksena unionin tuomioistuimen suulliseen kysymykseen, että se luopuu kahdesta ensimmäisestä vaatimuksestaan.
41.
Kolmas vaatimus, joka koskee oikeudenkäyntikuluja, on jätettävä tutkimatta, koska valitus ei voi koskea ainoastaan oikeudenkäyntikuluja, kuten Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklassa määrätään.
42.
Mainitsen vielä, että parlamentti väitti unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, että se oli virheellisesti velvoitettu vastaamaan yhdestä neljäsosasta HF:n oikeudenkäyntikuluista unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa tekemän oikeudellisen virheen vuoksi, ja vaati näin ollen tämän kohdan kumoamista.
43.
Sen lisäksi, että tämä vaatimus on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee ainoastaan valituksenalaisen tuomion perusteluja (
9
), sitä ei voitaisi missään tapauksessa hyväksyä, koska se liittyy vaatimukseen, joka koskee ainoastaan oikeudenkäyntikulujen korvaamista tai oikeudenkäyntikulujen määrää.
44.
Edellä esitetyn perusteella katson, että vastavalitus on jätettävä kokonaisuudessaan tutkimatta.
B
Päävalituksen ensimmäinen valitusperuste
45.
HF väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa todennut, että ”työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ei loukannut perusoikeuskirjan 41 artiklassa tarkoitettua oikeutta tulla kuulluksi kieltäytyessään käsiteltävässä asiassa toimittamasta kantajalle todistajien kuulemisesta laadittuja pöytäkirjoja oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa”. HF väittää, että näin menetellessään unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohtaa ja henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 1 kohtaa ja 24 artiklaa. Se on myös toiminut ristiriitaisesti eikä ole perustellut kantaansa pätevästi.
46.
HF väittää ensinnäkin, että valituksenalaisen tuomion 73 ja 74 kohdassa esitettyjä näkökohtia, jotka koskevat oikeutta tulla kuulluksi ja joihin unionin yleinen tuomioistuin on nojautunut todetessaan, että neuvoa-antavan komitean lausunto olisi pitänyt antaa hänelle tiedoksi, sovelletaan myös kuulemisesta laadittujen pöytäkirjojen toimittamiseen hänelle. Koska parlamentti nojautui näihin pöytäkirjoihin tehdessään riidanalaisen päätöksen, ne olisi pitänyt toimittaa HF:lle, jotta tämä olisi voinut tulla tehokkaasti kuulluksi.
47.
HF riitauttaa tämän jälkeen unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 83–85 kohdassa esittämät perustelut kuulemisesta laadittujen pöytäkirjojen toimittamatta jättämiselle tukeutuen seuraavaan kahteen perusteeseen.
48.
Ensinnäkään tavoitetta palauttaa yksikön työrauha, jonka vuoksi pöytäkirjojen luottamuksellisuus olisi säilytettävä, ei voitaisi HF:n mukaan taata ehdoitta ottamatta huomioon henkilöstösääntöjen 12 a artiklan toista tavoitetta, jona on suojella virkamiehiä ja toimihenkilöitä työpaikkakiusaamiselta.
49.
Toiseksi todistajien anonymiteetin suojaaminen tämän saman luottamuksellisuutta koskevan vaatimuksen nimissä ei myöskään voi oikeuttaa sitä, että kuulemisesta laadittuja pöytäkirjoja ei ole annettu tiedoksi. Pöytäkirjat olisi voitu anonymisoida, kuten on lisäksi tehty neuvoa-antavan komitean lausunnon osalta.
50.
Lopuksi HF esittää, että unionin yleinen tuomioistuin on toiminut ristiriitaisesti todetessaan, ettei kuulemisesta laadittuja pöytäkirjoja pidä toimittaa hänelle, vaikka se on todennut valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa, että työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen käytössä oli paitsi kyseinen – vaikkakin suppea – neuvoa-antavan komitean lausunto myös todistajien kuulemisesta laaditut pöytäkirjat, joissa esitettiin yksityiskohtainen kokonaiskuva näiden tosiseikkojen paikkansapitävyydestä. HF:n mukaan unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen tunnustanut näiden pöytäkirjojen hyödyllisyyden lausunnon täydentämiseksi. HF lisää, että valituksenalaisen tuomion 90 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin on myös myöntänyt hänen esittäneen uusia perusteluja, jotka pohjautuvat mainittuihin pöytäkirjoihin. HF:n mukaan tästä seuraa, että olisi pitänyt katsoa, että nämä perustelut ovat voineet vaikuttaa riidanalaiseen päätökseen ja että sen kumoaminen olisi pitänyt hyväksyä.
51.
Parlamentti puolestaan vaatii, että ensimmäinen valitusperuste hylätään, ja väittää erityisesti, että luottamuksellisuuden vaatimuksen nojalla on perusteltua rajoittaa oikeutta tulla kuulluksi. Todistajanlausuntojen luottamuksellisuus on välttämätöntä, jotta asianomaiset henkilöt suostuvat todistamaan vapaaehtoisesti ja, näin ollen, jotta tutkimuksia voidaan suorittaa. Parlamentti lisää, että avustamispyynnön esittäjällä ei ole yhtä laajaa oikeudellista suojaa kuin se suoja, joka liittyy puolustautumisoikeuksiin.
52.
Toisin kuin parlamentti katson, että ensimmäinen valitusperuste on perusteltu ja että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei parlamentin tarvinnut toimittaa HF:lle kuulemisesta laadittuja pöytäkirjoja voidakseen kuulla häntä tehokkaasti ennen avustamispyynnön hylkäämistä.
53.
Tarkastelen tätä valitusperustetta muistuttaen kuulluksi tulemista koskevan oikeuden ulottuvuudesta puolustautumisoikeuksien ja todistajanlausuntojen luottamuksellisuuteen liittyvän problematiikan suhteen ennen kuin teen niitä koskevia päätelmiä siltä osin kuin on kyse kuulemisesta laadittujen pöytäkirjojen toimittamisesta HF:lle.
54.
Muistutan, että oikeus tulla kuulluksi on kirjattu perusoikeuskirjan 41 artiklaan, joka koskee oikeutta hyvään hallintoon. Viimeksi mainittuun sisältyy kuulluksi tulemista koskevan oikeuden (
10
) lisäksi erityisesti jokaisen oikeus tutustua häntä koskeviin asiakirjoihin siten, että otetaan huomioon oikeutettu luottamuksellisuus (
11
) ja hallintoelinten velvollisuus perustella päätöksensä (
12
).
55.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeus tulla kuulluksi on olemassa myös silloin, kun ei ole olemassa kansallista säännöstä, jossa siitä säädettäisiin nimenomaisesti ja jossa taattaisiin jokaiselle mahdollisuus esittää näkemyksensä hyödyllisellä ja tehokkaalla tavalla hallinnollisessa menettelyssä ennen sellaisen päätöksen tekemistä, joka saattaa vaikuttaa hänen etuihinsa epäedullisesti. (
13
) Kyseiselle henkilölle on annettava mahdollisuus esittää huomautuksensa, jotta toimivaltainen viranomainen voisi ottaa tehokkaasti huomioon kaikki merkitykselliset seikat ja tehdä päätöksen tietoisena kaikista asiaan vaikuttavista seikoista. (
14
) Kyseisen henkilön on voitava korjata virhe tai esittää sellaisia seikkoja, joita hän pitää tärkeinä. (
15
)
56.
Korostan, että oikeus tulla kuulluksi on olennainen osa puolustautumisoikeuksia. (
16
) Näitä kahta käsitettä ei siis ole syytä pitää vastakkaisina ja esittää parlamentin tavoin, että avustamispyynnön tekijällä ei ole yhtä laajaa oikeudellista suojaa kuin minkä puolustautumisoikeudet antavat.
57.
Oikeutta tulla kuulluksi on siis sovellettava, jos hallintoelin saattaa tehdä henkilöä koskevan, tälle vastaisen päätöksen, (
17
) eikä ole tarpeen, että asianomainen henkilö on vastaaja tai tässä tapauksessa oletettu työpaikkakiusaaja, jotta hän voisi saada tämän oikeuden.
58.
Tästä seuraa, kuten unionin yleinen tuomioistuin on aivan oikein todennut valituksenalaisen tuomion 73 ja 74 kohdassa, että HF:llä oli oikeus tulla tehokkaasti kuulluksi ennen hänelle vastaisen riidanalainen päätöksen antamista.
59.
Unionin tuomioistuin on äskettäin soveltanut oikeutta tulla kuulluksi koskevaa oikeuskäytäntöä asiassa OZ v. EKP (
18
) antamassaan tuomiossa, jossa oli kyse unionin virkamiehiin kohdistuvasta työpaikkakiusaamisesta.
60.
Kyseisessä tuomiossa, joka koski Euroopan investointipankin työntekijän seksuaalisesta häirinnästä tekemää kantelua, unionin tuomioistuin totesi, että jotta kantelija olisi kyennyt esittämään tehokkaasti huomautuksensa pankille ennen kuin se teki päätöksen kantelusta, hänellä oli oikeus saada ainakin yhteenveto häirinnästä syytetyn henkilön ja tutkintamenettelyn aikana kuultujen eri todistajien lausunnoista. Unionin tuomioistuin totesi näin olevan, koska näitä lausuntoja oli käytetty Euroopan investointipankin pääjohtajalle toimitetussa kertomuksessa, joka sisälsi suosituksia, joiden perusteella pääjohtaja teki päätöksen kantelun hylkäämisestä. (
19
)
61.
Näitä toteamuksia voidaan mielestäni soveltaa täysimääräisesti nyt käsiteltävässä asiassa.
62.
Koska työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on ottanut huomioon kuulemisesta laaditut kertomukset riidanalaisen päätöksen tehdessään, on tärkeää, että HF voi lausua niistä.
63.
On vielä määritettävä, saattoiko todistajanlausuntojen luottamuksellisuuden suoja rajoittaa kuulemisesta laadittujen pöytäkirjojen tiedoksi antamista.
64.
Tältä osin huomautan, että unionin tuomioistuin on katsonut tuomion OZ v. EKP 57 kohdassa, että kuultujen henkilöiden lausunnot oli annettava tiedoksi ”siten, että oikeutetun luottamuksellisuuden vaatimuksia olisi tarvittaessa noudatettu”. (
20
)
65.
Korostan, että perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan b alakohdassa, joka liittyy oikeuteen tulla kuulluksi, taataan jokaiselle oikeus tutustua häntä koskeviin asiakirjoihin ottaen kuitenkin huomioon oikeutetun luottamuksellisuuden ja salassapitovelvollisuuden vaatimukset.
66.
Luottamuksellisuus ei kuitenkaan merkitse oikeutta salassapitoon. Unionin tuomioistuin on todennut, että myös silloin, kun on kyse valtion turvallisuudesta, puolustautumisoikeuksien turvaamiseksi asianomaiselle on ilmoitettava ainakin päätöksen perustelut olennaisilta osiltaan. (
21
)
67.
Unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 83 kohdassa, että hallinto voi määrätä, että niiden todistajien, jotka suostuvat kertomaan oman näkemyksensä väitettyyn työpaikkakiusaamistapaukseen liittyvistä riidanalaisista tosiseikoista, todistajanlausunnot on mahdollista pitää luottamuksellisina sekä suhteessa oletettuun kiusaajaan että oletettuun uhriin ainakin henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitetun avustamispyynnön käsittelyssä noudatettavan menettelyn yhteydessä.
68.
Katson, että todistajat, jotka suostuvat osallistumaan tutkintamenettelyyn vapaaehtoisesti, voivat todellakin toivoa, ettei heidän henkilöllisyyttään paljasteta ja ettei sitä voida johtaa ilmoitetuista tosiseikoista.
69.
Tämä huolenaihe on mielestäni perusteltu riippumatta todistajien motiiveista, ja hallinnon on mahdollisuuksien mukaan otettava se huomioon vaikka vain varmistaakseen sellaisten henkilöiden osallistuminen tutkimukseen, joilla voi olla hyödyllisiä tietoja tosiseikkojen toteamisen kannalta.
70.
On kuitenkin löydettävä tasapaino yhtäältä sen intressin, joka todistajilla on todistajanlausuntojen luottamuksellisuuden suojaan, ja toisaalta sen oikeuden, joka avustamispyynnön esittäjällä on ilmaista tehokkaasti kantansa niiden sisällöstä, välillä. Avustamispyynnön esittäjältä ei nimittäin voida evätä tietoja seikoista, joiden perusteella hallinto aikoo tehdä hänen avustamispyyntönsä hylkäämistä koskevan päätöksensä.
71.
Tätä tarkoitusta varten voidaan turvautua anonymisoinnin kaltaisiin tekniikoihin ja jopa – kuten tuomiossa OZ v. EKP – todistajanlausuntojen sisällön tiedoksi antamiseen yhteenvedon muodossa tai – kuten nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä – kyseisten todistajanlausuntojen tiettyjen osien sisällön peittämiseen.
72.
Mielestäni nyt käsiteltävässä asiassa olisi voitu varmistaa luottamuksellisuuden kunnioittaminen ennen kuin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen teki riidanalaisen päätöksen käyttämällä samoja anonymiteetti- ja peittämistekniikoita kuin ne, joita käytettiin unionin yleisen tuomioistuimen menettelyssä.
73.
Pöytäkirjojen anonymisoidun version, joka oli vain osittain peitetty, tiedoksi antaminen sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin oli määrännyt, oli sitäkin merkityksellisempää, koska neuvoa-antavan komitean lausunto oli suppea.
74.
Yhtäältä se nimittäin muodostui vain kahdesta sivusta, jotka sisältävät anonymisoidun luettelon kuulluista todistajista ja kolme luetelmakohtaa, joissa kuvataan lyhyesti neuvoa-antavan komitean kantaa. Toisaalta, kuten unionin yleinen tuomioistuin itse totesi valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa, tätä lyhyyttä kompensoivat todistajien kuulemisesta laaditut pöytäkirjat, joihin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen saattoi viitata saadakseen yksityiskohtaisen kokonaiskuvan tosiseikkojen paikkansapitävyydestä.
75.
Tältä osin ei ole riittävää, että HF:lle annetaan tiedoksi perustelut, joihin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen aikoi vedota hänen avustamispyyntönsä hylkäämisen tueksi. Kuten HF on esittänyt unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, virkamiehelle vastaisen päätöksen perusteluvelvollisuutta ei pidä sekoittaa asianomaisen henkilön oikeuteen tulla kuulluksi. (
22
) Tämä oikeus edellyttää, että avustamispyynnön esittäjälle on lisäksi annettava luottamuksellisuutta noudattaen oikeus tutustua todistajanlausuntoihin, joihin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on nojautunut, jotta hän voi osoittaa, olivatko tutkimuksen aikana huomioon otetut seikat merkityksellisiä ja olisiko hänen mielestään pitänyt ottaa huomioon muita seikkoja.
76.
Näin ollen katson, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa, että työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ei loukannut perusoikeuskirjan 41 artiklassa tarkoitettua oikeutta tulla kuulluksi kieltäytyessään käsiteltävässä asiassa toimittamasta HF:lle todistajien kuulemisesta laadittuja pöytäkirjoja oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa. Koska HF:n avustamispyynnön hylkäävä päätös on hänelle vastainen, katson, että seikat, joiden perusteella parlamentti teki kyseisen päätöksen, eli tässä tapauksessa todistajien kuulemiset, oli saatettava HF:n tietoon ainakin anonymisoidun yhteenvedon muodossa, jotta hän olisi voinut tulla tehokkaasti kuulluksi näistä seikoista ennen kuin parlamentti teki päätöksensä. Tämän virheen on katsottava voineen vaikuttaa riidanalaiseen päätökseen.
77.
Tästä syystä ensimmäinen valitusperuste pitäisi hyväksyä.
78.
Valituksenalainen tuomio pitäisi näin ollen kumota.
79.
Vaikka tämän ensimmäisen valitusperusteen perusteltavuus on itsessään peruste valituksenalaisen tuomion kumoamiselle, katson, että on lisäksi tutkittava HF:n esittämä kolmas valitusperuste siltä osin kuin se koskee riidan asiakysymystä ja voisi HF:n edun mukaisesti olla toinen peruste valituksenalaisen tuomion kumoamiselle.
C
Päävalituksen kolmas valitusperuste
80.
HF väittää kolmannessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 1 ja 3 kohtaa ja 24 artiklaa ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohtaa, kun se on todennut valituksenalaisen tuomion 158, 164 ja 166 kohdassa, että yksikön päällikön käytös ei ollut sopimatonta ja että parlamentti oli pätevästi hylännyt hänen avustamispyyntönsä tekemättä arviointivirhettä. Lisäksi se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on toiminut ristiriitaisesti ja tehnyt oman oikeuskäytäntönsä vastaisia arviointeja.
81.
Tämän valitusperusteen tueksi HF esittää neljä väitettä, joita tarkastelen seuraavassa järjestyksessä: ensiksi ensimmäistä ja neljättä väitettä, joita ei mielestäni voida ottaa tutkittaviksi ja jotka mielestäni kuuluvat tosiseikkojen arviointiin, sitten kolmatta väitettä, jonka katson selvästi perusteettomaksi, ja lopuksi toista väitettä, joka sisältää mielestäni oikeudellisen kysymyksen, jota tutkin yksityiskohtaisemmin.
82.
HF toteaa ensimmäisessä väitteessään, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 141, 143, 144, 158 ja 163 kohdassa esittämistä toteamuksista, joiden mukaan yksikön päällikkö käytti epäasianmukaista, toisinaan varsin tuttavallista tai kielellisesti ja tyylillisesti huolimatonta sävyä, että hän käsitteli ristiriitatilannetta epätarkoituksenmukaisesti, toisinaan jopa kömpelösti, ja että hänen käyttäytymisensä oli erityisen suoraa ja kiertelemätöntä tai sarkastista tai jopa tietyllä tavalla aggressiivista, johtuu, että yksikönpäällikkö oli käyttäytynyt sopimattomasti. HF väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin voinut näin todettuaan päätellä, ettei työpaikkakiusaamista ollut tapahtunut.
83.
Korostettakoon, että HF ei arvostele unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikoista esittämää kuvausta vaan sitä, että se tekee tästä erilaisen päätelmän. Hän katsoo, että kun otetaan huomioon henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettu työpaikkakiusaamisen määritelmä, sellaisena kuin se on esitetty valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa, esitetyn kuvauksen on välttämättä johdettava työpaikkakiusaamisen toteamiseen.
84.
Tältä osin työpaikkakiusaamisen käsite määritellään henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa siten, että sillä tarkoitetaan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä sopimatonta käytöstä, joka ilmenee tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa ja joka loukkaa henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta. Unionin yleinen tuomioistuin esittää tästä käsitteestä kaksi täsmennystä valituksenalaisen tuomion 119 ja 120 kohdassa. Ensinnäkin ilmaisut ”pysyvä, toistuva tai järjestelmällinen” merkitsevät sitä, että työpaikkakiusaaminen on ymmärrettävä menettelyksi, joka kestää välttämättä tietyn ajan ja edellyttää toimia, jotka ovat ”tahallisia” vastakohtana ”tahattomille”. Toiseksi näiden toimien on tämän käsitteen alaisuuteen kuuluakseen ”loukattava” henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta. Ei ole tarpeen näyttää toteen, että väitetty kiusaaja olisi toiminut näin tarkoituksenaan tällainen loukkaaminen.
85.
Arvioin, että nämä täsmennykset, joissa toistetaan sekä unionin yleisen tuomioistuimen että virkamiestuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä, (
23
) ovat mielestäni täysin perusteltuja.
86.
Korostan, ettei työpaikkakiusaamisen määritelmästä ilmene, että tiettyjen tosiseikkojen vahvistamisen ja tällaisen kiusaamisen olemassaolon toteamisen välillä olisi automatiikkaa. Sen toteamisen on päinvastoin johduttava tosiseikkojen huolellisesta arvioinnista, jonka yhteydessä on ensin tutkittava, voidaanko moitituista toimista erikseen tarkasteltuina johtaa työpaikkakiusaamisen olemassaolo, ja tämän jälkeen tarvittaessa tutkittava, voivatko ne kokonaisuutena tarkasteltuna johtaa työpaikkakiusaamisen toteamiseen.
87.
Tosiseikkojen vääristyneen huomioon ottamisen tai ilmeisen arviointivirheen, joihin HF ei ole vedonnut, puuttuessa unionin yleisen tuomioistuimen on käsiteltävässä asiassa arvioitava, merkitsevätkö todetut tosiseikat henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettua työpaikkakiusaamista. Unionin tuomioistuin ei voi korvata omalla arvioinnillaan unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaa tosiseikkojen arviointia. (
24
)
88.
Tämän arvioinnin tekemiseksi unionin yleisen tuomioistuimen on käytettävä valituksenalaisen tuomion 121 kohdassa mielestäni perustellusti mainittua testiä, jonka mukaan ”työpaikkakiusaamisena” pitäminen edellyttää, että se vastaa riittävästi objektiivista todellisuutta siinä mielessä, että puolueeton ja järkevä, herkkyydeltään tavanomainen ja samoissa olosuhteissa toimiva tarkkailija pitäisi kyseistä käyttäytymistä tai toimintaa kohtuuttomana ja moitittavana. (
25
)
89.
HF pyrkii näin ollen ensimmäisessä väitteessään tosiasiallisesti siihen, että unionin tuomioistuin hylkää unionin yleisen tuomioistuimen suorittaman tosiseikkojen arvioinnin ja korvaa sen omalla arvioinnillaan.
90.
Tästä syystä katson, ettei ensimmäistä väitettä voida ottaa tutkittavaksi.
91.
HF väittää neljännessä väitteessään, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 156 ja 160 kohdassa virheellisesti sulkenut pois yksikönpäällikön käytöksen kuulumisen henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan soveltamisalaan siitä syystä, että tämä käytös kohdistui kaikkiin yksikön henkilöihin eikä pelkästään häneen. Tämä unionin yleisen tuomioistuimen päättely on vastoin asiassa Tzirani v. komissio annetun tuomion 89 kohdassa esitettyä päättelyä. (
26
)
92.
Mielestäni HF on tulkinnut virheellisesti valituksenalaisen tuomion 156 ja 160 kohtaa ja viitannut väärin asiassa Tzirani v. komissio annettuun tuomioon.
93.
Unionin yleinen tuomioistuin ei nimittäin ole johtanut pelkästään uhkauksen kollektiivisesta luonteesta, ettei kyseinen uhkaus kuulu henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan soveltamisalaan. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 156 kohdassa tämän uhkauksen huomioon ottaen, ettei HF joka tapauksessa ollut osoittanut sen uhkauksen todellisuutta, jonka yksikönpäällikön väitetään esittäneen ja joka koski HF:n työsopimuksen uusimista.
94.
Virkamiestuomioistuin totesi tuomiossa Tzirani v. komissio, että ”oletettu kiusaaja voisi tiettyyn henkilöön kohdistuvaa työpaikkakiusaamista koskevilta väitteitä välttyäkseen ulottaa käytöksensä koskemaan useampia henkilöitä sen sijaan, että hän lopettaisi moititun käytöksen, mikä on selvästikin järjetöntä”. Kyseinen tuomioistuin on näin ollen todennut, että henkilö ei voi koko työryhmälle suunnatun kollektiivisen uhkauksen varjolla peitellä käyttäytymistä, joka todellisuudessa koskee tiettyä henkilöä. Korostan kuitenkin, ettei tästä seuraa, että kaikki kollektiiviset moitteet olisivat tosiasiassa tiettyyn henkilöön kohdistuvia moitteita.
95.
Myös tämä on tosiseikkoja koskeva kysymys. Valituksenalaisen tuomion 156 kohdasta, jossa viitataan kyseisen tuomion 135 kohtaan, ei kuitenkaan ilmene, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla.
96.
Tämä neljäs väite on mielestäni näin ollen jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se ei ensimmäisen väitteen tavoin todellisuudessa koske oikeuskysymystä vaan unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaa tosiseikkojen arviointia.
97.
Kolmannessa väitteessään HF väittää, että unionin yleinen tuomioistuin luonnehtii valituksenalaisen tuomion 141 ja 158 kohdassa virheellisesti yksikönpäällikön tiettyjä eleitä ja tiettyjä kirjoituksia tahattomiksi. HF väittää, että vaikka puheet voivat olla tahattomia, näin ei kuitenkaan voi aineellisesti olla eleiden ja kirjoitusten osalta.
98.
Kun HF sulkee eleet ja kirjoitukset käsitteen ”tahaton” ulkopuolelle, hän mielestäni ehdottaa tämän käsitteen tulkintaa tavalla, jolla ei ole perustaa. Kuten puheet, eleet ovat luonteeltaan nopeita ja hetkellisiä ja ne voivat tapahtua ennen kuin ajatus on ajateltu loppuun. Kirjoittaminen on tosin luonteeltaan pitempiaikaista, mutta mikään ei estä sitä, että myös se tapahtuu ennen kuin ajatus on ajateltu loppuun. Juuri tästä syystä henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa olevassa määritelmässä säädetään sekä eleiden, kirjoitusten että puheiden osalta, että niitä on esitettävä pysyvästi, toistuvasti tai järjestelmällisesti, jotta niitä voitaisiin pitää työpaikkakiusaamisena.
99.
Tällä väitteellä HF pyrkii siihen, että unionin tuomioistuin luonnehtii yksikön päällikön eleet ja kirjoitukset ”tahattomien” sijasta ”tahallisiksi”, mutta ei kuitenkaan pyri näyttämään tätä väitettä toteen tosiseikkojen perusteella. Eleillä olisi hänen mukaansa näin ollen luonteensa vuoksi tällainen ominaisuus. Väite on mielestäni selvästi perusteeton tämän ratkaisuehdotuksen edellisessä kohdassa mainituista syistä.
100.
HF väittää toisessa väitteessään, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti tukeutunut valituksenalaisen tuomion 143, 144, 158 ja 159 kohdassa yksikössä vallitsevaan ”asiayhteyteen”, vaikka työpaikkakiusaaminen on kiellettyä varauksetta ja asiayhteydestä riippumatta. Kun unionin yleinen tuomioistuin on ottanut huomioon tämän ”asiayhteyden” ja todennut oletetun työpaikkakiusaajan käyttäytymisen vähintäänkin epäasianmukaiseksi, se on väistämättä rikkonut henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohtaa ja perusoikeuskirjan 31 artiklaa.
101.
Parlamentti väittää vastineessaan, että asiayhteys, jossa moitittu käytös ilmenee, on ensiarvoisen merkityksellinen.
102.
Mielestäni tämä toinen väite kuvaa sitä, että voi olla vaikeaa erottaa tosiseikkojen arviointia, joka vääristyneellä tavalla huomioon ottamista tai ilmeistä arviointivirhettä lukuun ottamatta kuuluu yksin unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaan, oikeuskysymyksestä, joka voidaan saattaa valituksella unionin tuomioistuimen tutkittavaksi.
103.
Siltä osin kuin asiayhteys liittyy olennaisesti asian tosiseikkoihin, on kyse pääasiallisesti niiden arviointia koskevasta kysymyksestä. HF on sitä paitsi myöntänyt unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, ettei riidan asiayhteyttä ole mahdollista jättää täysin huomioon ottamatta.
104.
HF:n mukaan ei kuitenkaan pitäisi ottaa huomioon henkilöstön puutetta, suurta työtaakkaa, yksikön uudelleenorganisointia ja virkatehtävien epäedullista jakautumista yksikön sisällä. Niiden huomioon ottaminen merkitsisi hänen mukaansa sellaisen tekijän lisäämistä, josta ei säädetä työpaikkakiusaamisen määritelmässä henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa ja jota sitten käytettäisiin tietyn sopimattoman käytöksen poistamiseen työpaikkakiusaamisen käsitteen piiristä siten, että se oikeutettaisiin asiayhteyden perusteella, jossa se tapahtuu.
105.
Tältä kannalta katsottuna kysymys siitä, voidaanko tietyn tyyppiset tosiseikat ottaa huomioon vai eikö tai voidaanko ne ottaa huomioon vain jossakin määrin, herättää mielestäni oikeudellisen kysymyksen. On nimittäin kyse sen määrittämisestä, sisältyykö tosiasiallinen asiayhteys ja missä määrin työpaikkakiusaamisen oikeudelliseen luonnehdintaan.
106.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on tältä osin perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 123 kohdassa, on tärkeää korostaa, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitettu määritelmä on objektiivinen käsite, jossa tukeudutaan kolmansien henkilöiden – tässä tapauksessa virkamiesten ja toimihenkilöiden – tekojen ja käyttäytymisen ”arviointiin asiayhteydessään”. Kysymys siitä, onko henkilö joutunut työpaikkakiusaamisen kohteeksi, edellyttää näin ollen kyseessä olevan käyttäytymisen arvioimista tietyssä asiayhteydessä.
107.
Moititun käyttäytymisen objektiivista arviointia ei näin ollen voida tehdä puhtaasti abstraktilla tavalla ja siis asiayhteyden ulkopuolella, vaan käyttäytymistä on arvioitava konkreettisesti ottamalla huomioon se asiayhteys, jossa se on ilmennyt. Tätä tulkintaa tukee edellä tämän ratkaisuehdotuksen 88 kohdassa mainittu testi, jossa viitataan puolueettomaan ja järkevään, herkkyydeltään tavanomaiseen ja samoissa olosuhteissa toimivaan tarkkailijaan. Viimeksi mainittu ilmaisu merkitsee mielestäni sitä, että on otettava huomioon asiayhteys, jossa kyseinen käyttäytyminen tapahtui.
108.
On kysymys siitä, mikä asiayhteys on merkityksellinen.
109.
Katson, että on tehtävä ero sen mukaan, onko asiayhteys ulkoinen tekijä oletettuun kiusaajaan, tässä tapauksessa yksikönpäällikköön, nähden, vai johtuuko tai syntyykö asiayhteys tämän asenteesta.
110.
Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 104 kohdassa esitettyjen HF:n mainitsemien asiayhteyden esimerkkien osalta olisi näin ollen tarkasteltava, ovatko työtekijöiden puute, suuri työtaakka ja yksikön uudelleenjärjestely yksikönpäälliköstä riippumattomia tekijöitä vai onko epäonnistunut tehtävien jako yksikössä päinvastoin hänen syytään.
111.
Mielestäni unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa näiden esimerkkien tosiasiallisuus ja osoittaa, mihin ryhmään ne on luokiteltava ja mikä painoarvo niille on tarvittaessa annettava.
112.
Nyt käsiteltävässä asiassa HF moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä on viitannut asiayhteyteen valituksenalaisen tuomion 143, 144, 158 ja 159 kohdassa.
113.
Totean, että näissä neljässä kohdassa unionin yleinen tuomioistuin mainitsee ”vaikean hallinnollisen tilanteen”, ”osaston uudelleenorganisoinnista aiheutuneet toimintavaikeudet” ja ”organisatoriset ongelmat”.
114.
Jos osastolla havaitut vaikeudet johtuivat yksikönpäällikön persoonasta, hänen mahdollisessa kokemuksen puutteestaan tai epätarkoituksenmukaisesta tilanteen käsittelystä, ne eivät mielestäni voi oikeuttaa kyseisiä toimia. Nämä seikat voisivat päinvastoin korostaa toimien liiallisuutta tai kohtuuttomuutta ja osoittaa, että käytös on katsottava työpaikkakiusaamiseksi.
115.
Jos nämä vaikeudet johtuivat pikemminkin yksikön uudelleenjärjestelystä, joka ei johtunut yksikön päällikön kiistanalaisesta hallintopäätöksestä vaan saattoi vaikuttaa objektiivisesti tarpeelliselta, niiden olisi mielestäni katsottava kuuluvan yksikön päälliköstä ulkopuoliseen asiayhteyteen. Ne voidaan myös tarvittaessa ottaa huomioon ja niitä voidaan pitää enemmän tai vähemmän tärkeinä arvioitaessa moitittujen toimien liiallisuutta tai kohtuuttomuutta.
116.
Näin ollen katson vastoin HF:n kantaa, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt oikeudellista virhettä viitatessaan asiayhteyteen.
117.
Tämän vuoksi katson, ettei HF:n esittämä toinen väite ei ole perusteltu.
118.
Tästä seuraa, että päävalituksen kolmas valitusperuste on mielestäni osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomana.
D
Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa
119.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan toisen virkkeen mukaan on niin, että jos unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu kumotaan, unionin tuomioistuin voi itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
120.
Unionin tuomioistuimen tuomiossa OZ v. EKP tekemien toteamusten mukaisesti näin on mielestäni nyt käsiteltävässä asiassa. Unionin tuomioistuin on nimittäin huomauttanut mainitussa tuomiossa, että puolustautumisoikeuksien ja erityisesti oikeuden tulla kuulluksi loukkaaminen oikeuttaa kyseessä olevan menettelyn päätteeksi tehdyn päätöksen kumoamisen ainoastaan, jos menettelyn lopputulos olisi voinut olla toisenlainen ilman kyseistä sääntöjenvastaisuutta. (
27
) Unionin tuomioistuin on katsonut, että se, ettei työpaikkakiusaamisesta syytetyn henkilön ja eri todistajien lausumista ole toimitettu vähintään yhteenvetoa, vaikutti väistämättä sekä tutkintakomitean kertomuksen että kyseisessä asiassa annetun päätöksen sisältöön, minkä vuoksi kyseinen kertomus ja päätös olisivat kohtuudella voineet johtaa erilaiseen lopputulokseen. (
28
)
121.
Katson, että sen, ettei käsiteltävässä asiassa ole annettu tiedoksi todistajien kuulemisista laadittuja pöytäkirjoja, on katsottava yksin muodostavan sellaisen sääntöjenvastaisuuden, joka on omiaan vaikuttamaan samalla tavalla neuvoa-antavan komitean lausuntoon ja siten myös riidanalaiseen päätökseen.
122.
Kuten olen todennut edellä tämän ratkaisuehdotuksen 62 ja 73 kohdassa, työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen otti nämä pöytäkirjat huomioon riidanalaisen päätöksen tehdessään, ja niillä on ollut sitäkin suurempi merkitys, koska lausunto oli vain suppea asiakirja.
123.
Korostan erityisesti sitä, että jos HF:lle olisi annettu mahdollisuus tulla tehokkaasti kuulluksi asiayhteyteen liittyvistä eri tekijöistä, sellaisina kuin ne ilmenevät kuulemisesta laadituista pöytäkirjoista, jotka työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on ottanut huomioon, ei voida sulkea pois, että näitä tekijöitä olisi arvioitu eri tavalla siten, että työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen olisi tehnyt myönteisen päätöksen HF:n avustamispyynnöstä.
124.
Tämän ratkaisuehdotuksen 26 kohdassa mainituista korvausvaatimuksista katson toisesta valitusperusteesta riippumatta ja arvioimatta sen perusteltavuutta, että riidanalaisen päätöksen kumoaminen merkitsee kaiken henkisen kärsimyksen, jota kantajalle on voinut aiheutua käsiteltävässä asiassa, riittävää korvaamista. Henkisen kärsimyksen korvaamista koskevat vahingonkorvausvaatimukset ovat siis vailla kohdetta eikä niistä ole tarpeen lausua.
E
Oikeudenkäyntikulut
125.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteltu ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
126.
Tämän työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn asetuksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
127.
Koska parlamentti on hävinnyt asian olennaisin osin, se on velvoitettava vastaamaan omistaan oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan HF:n vaatimuksen mukaisesti hänen oikeudenkäyntikulunsa sekä ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä että muutoksenhakumenettelyssä.
VI Päätelmät
128.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin
–
jättää vastavalituksen tutkimatta
–
kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 29.6.2018 antaman tuomion HF v. parlamentti (T-218/17, EU:T:2018:393) siltä osin kuin sillä hylättiin HF:n esittämä vaatimus kumota 3.6.2016 tehty Euroopan parlamentin päätös, jolla hylättiin hänen avustamispyyntönsä
–
hylkää valituksen muilta osin
–
kumoaa 3.6.2016 tehdyn päätöksen, jolla HF:n avustamispyyntö hylättiin
–
hylkää valituksen muilta osin
–
velvoittaa parlamentin vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan HF:n oikeudenkäyntikulut sekä ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä että muutoksenhakumenettelyssä.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	T-218/17, jäljempänä valituksenalainen tuomio, EU:T:2018:393.
(
3
)	Tuomio 4.4.2019, OZ v. EKP (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, 53 kohta; jäljempänä tuomio OZ v. EKP).
(
4
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 1–33 kohta.
(
5
)	Tuomio 11.7.2013 (F-46/11, EU:F:2013:115; jäljempänä tuomio Tzirani v. komissio).
(
6
)	Tuomio 23.9.2015 (T‑114/13 P, EU:T:2015:678).
(
7
)	Ks. tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 43 ja 44 kohta); 13.1.2015, neuvosto ym. V. Vereniging Milieudefensie ja Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P – C‑403/12 P, EU:C:2015:4, 32–34 kohta); tuomio 21.4.2016, neuvosto v. Bank Saderat Iran (C‑200/13 P, EU:C:2016:284, 114 ja 115 kohta) ja tuomio 25.7.2018, Société des produits Nestlé ym. v. Mondelez UK Holdings & Services (C‑84/17 P, C‑85/17 P ja C‑95/17 P, EU:C:2018:596, 41 ja 42 kohta).
(
8
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 31 kohta.
(
9
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 39 kohta.
(
10
)	Perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohta.
(
11
)	Perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan b alakohta.
(
12
)	Perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan c alakohta.
(
13
)	Ks. tuomio 24.10.1996, komissio v. Lisrestal ym. (C‑32/95 P, EU:C:1996:402, kohta 21); 18.12.2008, Sopropé (C-349/07, EU:C:2008:746, 36–38 kohta); 22.11.2012, M. (C-277/11, EU:C:2012:744, 87 kohta); 10.9.2013, G. et R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, 35 kohta); 22.10.2013, Sabou (C-276/12, EU:C:2013:678, 38 kohta); 5.11.2014, Mukarubega (C-166/13, EU:C:2014:2336, 46 kohta) ja tuomio 11.12.2014, Boudjlida (C-249/13, EU:C:2014:2431, 36 kohta).
(
14
)	Ks. tuomio 9.2.2017, M (C-560/14, EU:C:2017:101, 32 kohta).
(
15
)	Ks. tuomio 5.11.2014, Mukarubega (C-166/13, EU:C:2014:2336, 47 kohta).
(
16
)	Ks. tuomio 22.11.2012, M. (C-277/11, EU:C:2012:744, 82 kohta.)
(
17
)	Ks. tältä osin tuomio 18.12.2008, Sopropé (C-349/07, EU:C:2008:746, 36 ja 37 kohta).
(
18
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 3. Huomautan, että kyseinen tuomio annettiin valituksenalaisen tuomion antamisen jälkeen.
(
19
)	Ks. tuomio OZ v. EKP, 57 kohta.
(
20
)	Ks. myös oikeudesta tulla kuulluksi menettelyssä, johon Euroopan komissio osallistuu, erityisesti tuomio 21.11.1991, Technische Universität München (C-269/90, EU:C:1991:438, 25 kohta).
(
21
)	Ks. tältä osin tuomio 4.6.2013, ZZ (C-300/11, EU:C:2013:363, 64, 65 ja 68 kohta).
(
22
)	Perusteluvelvollisuus on yksi tekijä, joka sisältyy perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan c alakohtaan kirjattuun oikeuteen hyvään hallintoon.
(
23
)	Ks. mm. tuomio 13.12.2017, HQ v. OCVV (T-592/16, ei julkaistu, EU:T:2017:897, 101 kohta); tuomio 17.9.2014, CQ v. parlamentit (F-12/13, EU:F:2014:214, 76 ja 77 kohta); tuomio 5.6.2012, Cantisani v. komissio (F-71/10, EU:F:2012:71, 89 kohta) ja tuomio 13.7.2018, Curto v. parlamentti (T-275/17, EU:T:2018:479, 76 ja 77 kohta).
(
24
)	SEUT 256 artiklan mukaisesti valitukset unionin tuomioistuimelle rajoittuvat oikeuskysymyksiin. Valittaja ei näin ollen voi saada unionin tuomioistuinta korvaamaan unionin yleisen tuomioistuimen arviointia omalla arvioinnillaan. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston ja arvioimaan sitä sekä arvioimaan todistusaineistoa. Tosiseikaston ja selvitysaineiston arviointi ei siis niiden vääristämistä lukuun ottamatta ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (ks. mm. tuomio 26.1.2017, Zucchetti Rubinetteria v. komissio (C‑618/13 P, EU:C:2017:48, 68 kohta) ja 13.12.2018, Euroopan unioni v. Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, 79 kohta).
(
25
)	Tämä testi vastaa virkamiestuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä. Ks. mm. tuomio 16.5.2012, Skareby v. komissio (F-42/10, EU:F:2012:64, 65 kohta); tuomio 17.9.2014, CQ v. parlamentti (F-12/13, EU:F:2014:214, 78 kohta) ja tuomio 13.7.2018Curto v. parlamentti (T-275/17, EU:T:2018:479, 78 kohta).
(
26
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 5.
(
27
)	Tuomio OZ v. EKP, 76 kohta.
(
28
)	Tuomio OZ v. EKP, 78 kohta.