62022CC0566
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
12 päivänä lokakuuta 2023 (
1
)
Asia C‑566/22
Inkreal s. r. o.
vastaan
Dúha reality s. r. o.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Nejvyšší soud (ylin yleinen tuomioistuin, Tšekki))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla – Asetus (EU) N:o 1215/2012 – Soveltamisala – 25 artikla – Oikeuspaikkalauseke – Sopimuspuolet, joilla on kotipaikka samassa jäsenvaltiossa ja jotka sopivat, että toisen jäsenvaltion tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista sopimukseen perustuvat riidat – Rajat ylittävä tekijä
I Johdanto
1.
Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (
2
) 25 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat kaksi yhtiötä, joilla on kotipaikka samassa jäsenvaltiossa, ja jossa on kyse sellaisen alueellisesti toimivaltaisen tuomioistuimen nimeämisestä, joka ratkaisee vaatimuksen tässä jäsenvaltiossa tehtyjen kahden rahalainasopimuksen, joiden mukaan riitatilanteessa toimivalta on toisen jäsenvaltion tuomioistuimella, täyttämättä jättämiseen perustuvien saatavien maksamisesta.
3.
Unionin tuomioistuimelle esitetty uusi kysymys koskee sitä, merkitseekö oikeuspaikkalauseke itsessään riittävää rajat ylittävää tekijää, jotta asiassa voidaan soveltaa asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohtaa.
4.
Oikeuskirjallisuudessa esitettyjä eri perusteluja ja useiden eurooppalaisten tuomioistuinten oikeuskäytännöstä ilmeneviä perusteluja tarkasteltuani ehdotan unionin tuomioistuimelle ratkaisua, jossa tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, ja täsmennän, missä vaiheessa kansainvälisyyden edellytystä on arvioitava.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
5.
Asetuksen N:o 1215/2012 johdanto‑osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”[Euroopan] unioni on asettanut tavoitteekseen pitää yllä ja kehittää vapauden, turvallisuuden ja oikeuden aluetta muun muassa helpottamalla oikeussuojan saatavuutta erityisesti yksityisoikeudellisissa asioissa tuomioistuimessa annettujen päätösten ja muiden päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen avulla. Tällaisen alueen luomiseksi asteittain unionin on määrä hyväksyä toimenpiteitä, jotka koskevat oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeudellisissa asioissa, joilla on rajat ylittäviä vaikutuksia, erityisesti sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan sitä edellyttäessä.” (
3
)
6.
Asetuksen 25 artiklan 1 kohdassa (
4
) säädetään seuraavaa:
”Jos asianosaiset, riippumatta heidän kotipaikastaan, ovat sopineet, että jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten on ratkaistava tietystä oikeussuhteesta syntyneet tai mahdollisesti syntyvät riidat, kyseisellä tuomioistuimella tai kyseisillä tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista asia, paitsi jos sopimus sen aineellisen pätevyyden suhteen on tuon jäsenvaltion lain mukaan mitätön. Toimivalta on yksinomainen, jos asianosaiset eivät toisin ole sopineet. – –”
B
Tšekin oikeus
7.
Siviiliprosessilain nro 99/1963 (zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád; jäljempänä siviiliprosessilaki) 11 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kun asia kuuluu tšekkiläisten tuomioistuinten toimivaltaan mutta alueellisen toimivallan edellytykset puuttuvat tai niitä ei voida määrittää, Nejvyšší soud [(ylin yleinen tuomioistuin, Tšekki)] nimeää tuomioistuimen, joka käsittelee ja ratkaisee asian.”
III Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymys
8.
FD, jonka kotipaikka on Slovakiassa, lainanantajana, ja Dúha reality s. r. o. ‑niminen yhtiö, jonka kotipaikka (
5
) on Slovakiassa, lainanottajana, tekivät kaksi rahalainasopimusta, ensimmäisen 29.6.2016 ja toisen 11.3.2017.
9.
FD siirsi 8.12.2021 tehdyllä saatavien siirtosopimuksella näihin rahalainasopimuksiin perustuvat saatavansa Inkreal‑nimiselle yhtiölle, jonka kotipaikka on Slovakiassa.
10.
Kummassakin sopimuksessa sopimuspuolet sopivat, että ”kaikki tästä sopimuksesta johtuvat tai siihen liittyvät epäselvyydet tai riidat ratkaistaan ensisijaisesti keskinäisin neuvotteluin molempia sopimuspuolia tyydyttävän ratkaisun aikaansaamiseksi. Jos sopimuspuolet eivät pysty ratkaisemaan tällaista riitaa, sen ratkaisee asiassa aineellisesti ja alueellisesti toimivaltainen tšekkiläinen tuomioistuin [siviiliprosessilain], sellaisena kuin sitä sovelletaan tässä asiassa, mukaisesti”.
11.
Koska Dúha reality ei ollut maksanut rahalainoja takaisin, Inkreal saattoi asian 30.12.2021 tämän sopimusehdon perusteella Nejvyšší soudin käsiteltäväksi, koska se katsoi sen olevan oikeuspaikkasopimus, jonka mukaan toimivalta rahalainasopimuksiin perustuvien riitojen ratkaisemiseksi on tšekkiläisillä tuomioistuimilla. Inkreal vaatii yhtäältä saataviensa pääoman maksamista ja toisaalta asian ratkaisemiseen alueellisesti toimivaltaisen tšekkiläisen tuomioistuimen nimeämistä siviiliprosessilain 11 §:n 3 momentin nojalla.
12.
Inkreal väittää jälkimmäisen vaatimuksensa tueksi, että se perustuu pätevään oikeuspaikkalausekkeeseen yksityisoikeudellisessa suhteessa, johon liittyy asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdan mukainen rajat ylittävä tekijä ilman, että jollakin tuomioistuimella olisi erityinen tai yksinomainen toimivalta tämän asetuksen nojalla.
13.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella (
6
) ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää asetuksen N:o 1215/2012 ja siten myös sen 25 artiklan 1 kohdan sovellettavuutta kyseenalaisena tilanteessa, jossa ainoa seikka, jota voitaisiin pitää kansainvälisenä, on se, että sopimuspuolet, joilla on kotipaikka samassa jäsenvaltiossa, sopivat toisen jäsenvaltion tuomioistuinten toimivallasta.
14.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tärkeimmät tämän asetuksen soveltamista puoltavat perustelut ovat erityisesti sopimuspuolten tahdonautonomian korostaminen, kyseisen asetuksen 25 artiklan yhtenäinen tulkinta ja yhdenmukainen soveltaminen sekä epäloogiset tai kohtuuttomat seuraukset, jos kyseistä säännöstä ei olisi mahdollista soveltaa.
15.
Kyseisen tuomioistuimen mukaan pääasiallinen perustelu sille, ettei kyseistä asetusta voida soveltaa, on sen sijaan se, ettei asiassa ole rajat ylittävää tekijää ja että asiaa on näin ollen pidettävä täysin jäsenvaltion sisäisenä. Tämä päätelmä perustuu erityisesti näkemykseen, jonka mukaan pelkkä sopimuspuolten tahto nimetä toisen jäsenvaltion tuomioistuin toimivaltaiseksi ei voi tehdä tilanteesta kansainvälistä.
16.
Nejvyšší soud on tässä tilanteessa, ottaen huomioon oikeuskirjallisuudessa sekä eräiden muiden jäsenvaltioiden ylimpien tuomioistuinten oikeuskäytännössä esitetyt erilaiset näkemykset, päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Voidaanko [asetusta N:o 1215/2012], jonka soveltamisen edellytyksenä on rajat ylittävän tekijän olemassaolo, soveltaa jo yksin sillä perusteella, että kaksi asianosaista, joiden kotipaikka on samassa jäsenvaltiossa, sopivat, että toisen Euroopan unionin jäsenvaltion tuomioistuimet ovat toimivaltaisia?”
17.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Dúha reality, Tšekin ja Sveitsin hallitukset sekä Euroopan komissio.
IV Asian tarkastelu
A
Alustavat toteamukset
18.
Ensinnäkin on täsmennettävä, että asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan, joka koskee tuomioistuimen toimivaltaa koskevia sopimuksia, säännökset vastaavat osittain aiempiin oikeudellisiin instrumentteihin sisältyneitä säännöksiä ja määräyksiä. (
7
) Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkinta, jonka se on antanut yhdestä näistä säännöksistä tai määräyksistä, pätee näin ollen myös muihin niistä. (
8
)
19.
Koska pääasia koskee saatavien siirtoa, on paikallaan tuoda esille, että unionin tuomioistuimen mukaan asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdassa ei tarkenneta, voidaanko oikeuspaikkalauseke siirtää sopimuspuoliin kuulumattomalle kolmannelle, joka on myöhemmän sopimuksen osapuoli ja jolle alkuperäisen sopimuksen osapuolen oikeudet ja velvollisuudet ovat kokonaan tai osittain siirtyneet. (
9
) Unionin tuomioistuin on myös todennut, että ainoastaan siinä tapauksessa, että pääasiaan sovellettavan kansallisen oikeuden nojalla kaikki alkuperäisen sopimuspuolen oikeudet ja velvollisuudet ovat siirtyneet kolmannelle taholle, voidaan tätä vastaan vedota oikeuspaikkalausekkeeseen, johon tämä ei ole suostunut. (
10
) Tässä tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämästä menettelystä ilmenee, että Inkreal, joka ei ole oikeuspaikkalausekkeen sisältävän sopimuksen osapuoli, katsoo olevansa sidottu tähän oikeuspaikkalausekkeeseen.
B
Asiakysymys
20.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii ennakkoratkaisupyynnöllään selvittämään, onko asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklaa tulkittava siten, että sitä voidaan soveltaa täysin jäsenvaltion sisäisessä tilanteessa jo yksin sillä perusteella, että asianosaiset, joiden kotipaikka on samassa jäsenvaltiossa, ovat nimenneet jonkin toisen jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuimet ratkaisemaan välillään syntyneet tai mahdollisesti syntyvät riidat.
21.
Kyseinen tuomioistuin on perustellusti tuonut esille oikeuskirjallisuudessa ilmaistut ja jäsenvaltioiden tuomioistuinten hyväksymät kaksi vastakkaista näkemystä, sillä asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdassa ei ole ilmaistu rajat ylittävän tekijän edellytystä, eikä Brysselin yleissopimuksen, (
11
) jota seurasi asetus N:o 44/2001, (
12
) voimaantulosta lähtien oikeuspaikkalausekkeeseen sovellettuja aiempia artikloja ole muutettu.
22.
Näiden säännösten ja määräysten sanamuodosta ei voida tehdä mitään johtopäätöstä. Voidaan vain todeta, ettei asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdassa ole edellytystä, jonka mukaan ainakin yhden asianosaisen kotipaikan on oltava jossakin jäsenvaltiossa, jotta voidaan nimetä jäsenvaltion tuomioistuin tai tuomioistuimet. Lisäksi oikeuspaikkalausekkeen ulottuvuus rajoittuu riitoihin, jotka perustuvat oikeussuhteeseen, jonka yhteydessä siitä on sovittu. (
13
)
23.
Jotta jäsenvaltion tuomioistuin voitaisiin nimetä toimivaltaiseksi oikeuspaikaksi, osapuolten valinnalle ei näin ollen ole asetettu mitään muuta vaatimusta, kuten erityisesti vaatimusta nimetyn tuomioistuimen ja riidan välisestä yhteydestä. (
14
) Riittää, että lausekkeessa yksilöidään ne objektiiviset tekijät, joista sopimuspuolet ovat sopineet valitakseen sen tuomioistuimen tai ne tuomioistuimet, jotka sopimuspuolten mukaan ovat toimivaltaisia ratkaisemaan jo syntyneet tai syntyvät riidat. Näiden tekijöiden on oltava niin täsmällisiä, että asiaa käsittelevä tuomioistuin voi päätellä, onko se toimivaltainen asiassa. (
15
)
24.
Tämä joustavuus on Brysselin yleissopimuksesta lähtien perustunut pyrkimykseen tunnustaa täysin osapuolten tahdonautonomia (
16
) prorogaation osalta, mutta mielestäni se ei kuitenkaan muodosta poikkeusta asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisedellytyksistä, joihin kuuluu vaatimus rajat ylittävästä tekijästä. (
17
)
25.
Tässä yhteydessä voidaan korostaa, että toisin kuin jotkin muut asetukset (
18
) mutta samoin kuin suurin osa asetuksista, jotka koskevat yksityisoikeudellista yhteistyötä perheoikeuden, elatuksen tai maksukyvyttömyyden alalla, asetus N:o 1215/2012 ei sisällä minkäänlaista säännöstä kyseessä olevan tilanteen kansainvälisyydestä, vaikka se on edellytyksenä sen sovellettavuudelle. (
19
)
26.
Unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä täsmentänyt, että ”Brysselin yleissopimuksen toimivaltamääräysten soveltaminen – – edellyttää, että asia ei ole pelkästään sopimusvaltion sisäinen”. (
20
) Tämä periaate on vahvistettu uudelleen useissa muissa tuomioissa asetusten N:o 44/2001 (
21
) ja N:o 1215/2012 (
22
) osalta.
27.
Tällainen tulkinta on tarpeen, kun otetaan huomioon asetuksen N:o 1215/2012 oikeusperustat, (
23
) vaikka sillä toteutetun asetuksen N:o 44/2001 uudelleenlaadinnan tarkoituksena on edistää tuomioiden liikkuvuutta ja tunnustamista Euroopan oikeusalueella ilman riidan kansainvälisyyteen perustuvia rajoituksia (
24
) sekä uutena asiana edistää oikeuspaikkasopimusten universaalia soveltamista. (
25
)
28.
SEUT 81 artiklan, joka on asetuksen N:o 1215/2012 oikeusperusta, 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrätään, että ”unioni kehittää oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeudellisissa asioissa, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia; tämä yhteistyö perustuu tuomioistuinten päätösten ja muiden päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen”. (
26
)
29.
Koska tällä asetuksella pyritään yhtenäistämään tuomioistuimen toimivaltaa koskevat säännöt eikä korvaamaan sisäisiä riitoja koskevia jäsenvaltioiden kansallisia sääntöjä, sen sovellettavuus ja siten sen 25 artiklan sovellettavuus edellyttävät, että kyseessä oleva tilanne on luonteeltaan kansainvälinen unionin oikeudessa asetetuissa rajoissa. (
27
)
30.
Mitkä kriteerit tässä tilanteessa on hyväksyttävä?
31.
Kannatan saksan‑, (
28
) englannin‑ (
29
) ja ranskankielisessä (
30
) oikeuskirjallisuudessa esitettyä ja joidenkin jäsenvaltioiden ylimpien tuomioistuinten (
31
) omaksumaa näkemystä, jonka mukaan on pidettävä poissuljettuna, että pelkkä osapuolten tahto tekisi asiassa kyseessä olevasta tilanteesta kansainvälisen, ja tähän on viisi pääasiallista syytä.
32.
Ensinnäkin jos katsotaan, että asetuksen N:o 1215/2012 säännökseen vetoaminen edellyttää kansainvälisyyden edellytyksen täyttymistä, ei olisi loogista katsoa, että tämä edellytys täyttyy lähtökohtaisesti pelkästään osapuolten tahdon perusteella täysin jäsenvaltion sisäisessä tilanteessa. Tällainen tulkinta merkitsisi toisin sanoen luopumista sellaisesta kansainvälisyyden edellytyksestä, jonka pitäisi täyttyä objektiivisten kriteerien perusteella. (
32
)
33.
Toiseksi on todettava, että rajat ylittävässä tilanteessa, johon oletetaan sovellettavan asetuksessa N:o 1215/2012 vahvistettuja erityisiä toimivaltasääntöjä, sen 25 artiklassa tarkoitettu prorogaatio on tarkoitettu keinoksi, jolla osapuolet voivat yhteisestä sopimuksesta päättää poiketa näistä pakottavista säännöistä. (
33
) Jäsenvaltion sisäisessä tilanteessa tällaisen prorogaation tarkoituksena tai seurauksena olisi siis kansallisista toimivalta‑ ja oikeuspaikkasäännöistä poikkeaminen. (
34
) Vaikka tämä asetus liittyy keskinäisen luottamuksen vahvistamista ja lainvalintasääntöjen yhtenäistämistä koskevaan asiayhteyteen, (
35
) se ei voi johtaa kansallisten ja unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvien kansainvälisten toimivaltasääntöjen välisen erottelun poistumiseen kokonaan. (
36
)
34.
Mielestäni on näin ollen hylättävä neljä vastakkaista asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklaan perustuvaa sanamuotoon liittyvää tai teleologista perustelua. Tämän asetuksen soveltamisedellytysten vuoksi (
37
) ei ensinnäkään voida päätellä siitä, että oikeuspaikkasopimus voidaan tehdä ilman, että yhden osapuolen kotipaikka muodostaa liittymän jäsenvaltioon, (
38
) että ainoa unionin lainsäätäjän edellyttämä rajat ylittävä tekijä on jäsenvaltion tuomioistuimen valitseminen.
35.
Myöskään osapuolten tahdonautonomiaan, jolla perinteisesti perustellaan oikeuspaikan valinnan yhteydessä sovellettavaa prorogaatiosääntöä, ei voida vedota niin laajasti, että osapuolet voisivat vapaasti kyseenalaistaa tämän asetuksen soveltamisalan, joka on rajattu kansainvälisiin eikä täysin jäsenvaltion sisäisiin tilanteisiin.
36.
Asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklaan sisällytetyllä selvennyksellä, joka koskee oikeuspaikkasopimuksen aineelliseen pätevyyteen sovellettavaa lakia ja joka on epäilemättä erittäin tärkeä, ei kuitenkaan voida perustella sen sovellettavuutta, (
39
) sillä muutoin hyväksyttäisiin sen soveltamisen lopputulokseen perustuva tulkinta.
37.
Vaikka on kiistatonta, että unionin lainsäätäjän tavoitteena sen muuttaessa asetuksen N:o 44/2001 23 artiklaa asetuksella N:o 1215/2012 oli lisätä oikeuspaikkalausekkeiden käyttöä (
40
) ja niiden tehokkuutta osapuolten oikeusvarmuuden turvaamiseksi, (
41
) tällä ei kuitenkaan voida perustella sitä, että osapuolten sallittaisiin poiketa kansallisista toimivaltasäännöistä ilman minkäänlaista rajoitusta tai liittymäperustetta. (
42
) Korostan tässä yhteydessä, että vaikka tässä tapauksessa pääasiassa kyseessä olevaa tilannetta voitaisiin verrata pankkialan riitoihin, (
43
) ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on nimenomaisesti todennut, ettei asiassa ole mitään muuta rajat ylittävää tekijää kuin toisen jäsenvaltion tuomioistuimen valinta. (
44
)
38.
Kolmanneksi siltä osin kuin kyse on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, jonka mukaan rajat ylittävä tekijä voi johtua oikeudenkäynnin kohteesta, jos kyseessä olevan tilanteen takia saattaa syntyä tuomioistuinten kansainvälisen toimivallan määrittelyä koskevia kysymyksiä, (
45
) en yhdy Tšekin hallituksen tai komission tästä oikeuskäytännöstä tekemiin johtopäätöksiin. Tämä oikeuskäytäntö perustuu nimittäin objektiivisiin kriteereihin (esimerkiksi siihen, että riidanalaiset tosiseikat ovat tapahtuneet kolmannessa valtiossa, (
46
) tai siihen, että vastaaja, jolla ei ole tiedossa olevaa kotipaikkaa, on ulkomaan kansalainen (
47
)), joihin voitaisiin lisätä velvoitteen täyttämispaikka. (
48
)
39.
Siitä ei näin ollen voida päätellä, että pääasian menettely kuuluisi tämän oikeuskäytännön soveltamisalaan pelkästään sen vuoksi, että sen tarkoituksena on ratkaista, mikä tuomioistuimista on toimivaltainen tilanteessa, jossa on valittu muun jäsenvaltion kuin asianosaisten kotipaikan jäsenvaltion tuomioistuin. Mielestäni ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on käsiteltäväkseen saatetun vaatimuksen perusteella selvitettävä, onko asetuksen N:o 1215/2012 25 artikla sovellettavissa. Toisin sanoen sen on arvioitava kyseisen tilanteen kansainvälisyyttä eikä tutkittava kyseisen sopimusehdon laillisuutta muun muassa asetuksessa N:o 1215/2012 tarkoitettujen suojaavien toimivaltasääntöjen kannalta, jotta se voi lausua kansainvälisestä toimivallastaan. (
49
)
40.
Tarkasteltaessa neljänneksi yhdenmukaistamista muiden oikeudellisten instrumenttien kanssa yhdyn tiettyihin oikeuskirjallisuudessa esitettyihin näkemyksiin, joiden mukaan asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklaa tulkittaessa ei pitäisi käyttää vertailukohtana Rooma I ‑asetuksen 3 artiklan 3 kohtaa, (
50
) joka koskee sovellettavan lain valintaa valtion sisäisessä tilanteessa. (
51
)
41.
Tämän viimeksi mainitun asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa vahvistettu kriteeri koskee sovellettavan lain määräämistä koskevaa tilannetta, (
52
) joka ei välttämättä ole kansainvälinen, kuten tämän asetuksen 3 artiklan 3 kohdan kohteesta ilmenee. (
53
) Tällä säännöksellä ei muuteta sellaisten täysin jäsenvaltion sisäisten tilanteiden luonnetta, joissa on valittu ulkomainen laki, koska niihin sovelletaan edelleen pakottavia kansallisia säännöksiä. Asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklassa ei taata määrättyä oikeuspaikkaa. Yhteenvetona voidaan todeta, että jäsenvaltion sisäisissä tilanteissa on erotettava toisistaan Rooma I ‑asetus, joka koskee osapuolten tahtoon perustuvaa lainvalintaa, ja asetus N:o 1215/2012, joka soveltamisedellytystensä vuoksi ei koske osapuolten valinnasta johtuvaa tuomioistuinten toimivaltaa koskevaa ristiriitaa.
42.
Kannatan ajatusta, jonka mukaan unionin tuomioistuimen tulkinnassa pitäisi ottaa huomioon oikeuspaikkasopimuksista 30.6.2005 tehdyssä Haagin yleissopimuksessa (
54
) omaksutut ratkaisut. Koska tämä yleissopimus ja asetus N:o 1215/2012 vaikuttavat toisiinsa päätöksen 2014/887 johdanto‑osan neljännessä ja viidennessä perustelukappaleessa todetulla tavalla, on annettava etusija kyseisen yleissopimuksen 1 artiklan 2 kappaleessa, jonka mukaan ”asia on kansainvälinen – –, jollei asianosaisten asuinpaikka ole samassa sopimusvaltiossa ja asianosaisten välinen suhde ja kaikki muut riidan kannalta merkitykselliset seikat liittyvät ainoastaan kyseiseen valtioon riippumatta siitä, missä sovittu tuomioistuin sijaitsee”, vahvistetun säännön kanssa yhteensopivalle ratkaisulle. (
55
)
43.
Viidenneksi lisään, että koska kansainvälisyys voi näin ollen perustua eri tekijöihin, (
56
) asiaa käsittelevän tuomioistuimen pitäisi arvioida näitä tekijöitä tapauskohtaisesti joustavasti tai käsite laajasti ymmärtäen. (
57
)
44.
Kaikilla näillä perusteilla ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, että asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan soveltamiselle on asetettu rajojen ylittämistä koskeva edellytys, joka ei täyty pelkästään jäsenvaltion tuomioistuimen valinnalla.
45.
Tällaisen tulkinnan käytännön seurausten vuoksi tätä ratkaisua pitäisi mielestäni täydentää täsmentämällä unionin tuomioistuimen ratkaisun perusteluissa, mikä ajankohta on otettava huomioon arvioitaessa tilanteen kansainvälisyyttä, (
58
) jotta tavoite hyödyllisen vastauksen antamisesta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle täyttyisi täysin. (
59
)
46.
Tilanteen kansainvälisyys voi nimittäin muuttua ajan myötä. Ajattelen tässä mahdollisuutta, että tilanne on kansainvälistynyt oikeudenkäynnin vaiheessa. (
60
) On huomattava, että kun asetukseen N:o 1215/2012 ei sisälly täsmennystä, (
61
) oikeuskirjallisuudessa esitetyt analyysit ja jäsenvaltioiden tuomioistuinten ratkaisut poikkeavat toisistaan myös tässä suhteessa. (
62
)
47.
Olen todennut, että valtaosassa oikeuskirjallisuudessa esitetyistä näkemyksistä kannatetaan sitä, että tuomioistuin arvioi asiaa ottamalla huomioon oikeuspaikkasopimuksen tekemisajankohdan (
63
) eikä ajankohtaa, jona asia saatetaan osapuolten nimeämän tuomioistuimen käsiteltäväksi. (
64
) Pidän toimivallan määräytymisen sopimusluonnetta (
65
) ja oikeusvarmuutta (
66
) koskevia perusteluja vakuuttavina, toisin kuin ennakoitavuutta koskevaa perustelua. (
67
) Olen myös todennut, että jäsenvaltioiden oikeuskäytäntö on jakautunut. (
68
)
48.
En hyväksy kriteeriä, jonka mukaan kansainvälisyys tutkitaan ottamalla huomioon se vaihe, kun asia saatetaan tuomioistuimen käsiteltäväksi, sillä mielestäni se ei täytä oikeusvarmuuden vaatimuksia ja lisää forum shoppingin riskiä, vaikka alun perin kyseinen tilanne oli täysin jäsenvaltion sisäinen. (
69
)
49.
Kun otetaan huomioon sopimusehdon menettelyllinen tarkoitus eli tuomioistuimen valinta unionin asetuksen yhteydessä ja tämän asetuksen tavoitteet, mielestäni vaihtoehtoinen ratkaisu on kuitenkin mahdollinen. (
70
) Voitaisiin katsoa, että jäsenvaltion sisäisessä tilanteessa, joka saattaa muuttua kansainväliseksi, (
71
) osapuolet sopivat sopimusta tehdessään jäsenvaltion tuomioistuimen nimeämisestä riittävän täsmällisesti ilmaisemalla aikomuksensa (
72
) ja määräämällä yksinomaan kansallisten tuomioistuinten toimivallasta siinä tapauksessa, että kansainvälisyyden kriteerin täyttyminen on kyseenalaista. Pelkästään näillä edellytyksillä voidaan mielestäni säilyttää oikeusvarmuus. (
73
) Nimetyn tuomioistuimen on tällöin arvioitava, olivatko asianosaisten ennusteet toteutuneet siinä vaiheessa, kun asia saatettiin sen käsiteltäväksi.
V Ratkaisuehdotus
50.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Nejvyšší soudin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 25 artiklaa
on tulkittava siten, että
sitä ei voida soveltaa täysin jäsenvaltion sisäisessä tilanteessa pelkästään sillä perusteella, että asianosaiset, joiden kotipaikka on samassa jäsenvaltiossa, ovat nimenneet jonkin toisen jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuimet ratkaisemaan välillään syntyneet tai mahdollisesti syntyvät riidat.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	EUVL 2012, L 351, s. 1.
(
3
)	Kursivointi tässä.
(
4
)	Ks. tätä artiklaa edeltäneistä säännöksistä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteet 7, 11 ja 12.
(
5
)	Oletan, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen eli Nejvyšší soudin mukaan Dúha realitylla ja Inkreal s. r. o:lla (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 9 kohta) on asetuksen N:o 1215/2012 63 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”kotipaikka”.
(
6
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa 1.3.2005 annettuun tuomioon Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 25 ja 26 kohta) ja 7.5.2020 annettuun tuomioon Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, 30–35 kohta).
(
7
)	Ks. tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan, Brysselissä 27.9.1968 allekirjoitetun yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32), sellaisena kuin se on muutettuna uusien jäsenvaltioiden liittymistä tähän yleissopimukseen koskevilla myöhemmillä yleissopimuksilla (EYVL 1998, C 27, s. 1; jäljempänä Brysselin yleissopimus), 17 artikla ja tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1) 23 artikla.
(
8
)	Ks. tuomio 24.11.2022, Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, 34 kohta, joka koskee myös tulkinnan yhdenmukaisuutta 30.10.2007 allekirjoitetun tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla koskevan yleissopimuksen, jonka tekeminen hyväksyttiin yhteisön puolesta 27.11.2008 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2009/430/EY (EUVL 2009, L 147, s. 1) (jäljempänä Lugano II ‑yleissopimus), identtisten määräysten kanssa).
(
9
)	Ks. mm. tuomio 18.11.2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, 40 kohta).
(
10
)	Ks. tuomio 18.11.2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
11
)	Ks. Brysselin yleissopimuksen 17 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäinen virke, sellaisena kuin se on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin ja Ison‑Britannian ja Pohjois‑Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä tähän yleissopimukseen 9.10.1978 tehdyn yleissopimuksen (EYVL 1978, L 304, s. 1) 11 artiklalla ja Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 26.5.1989 tehdyn yleissopimuksen (EYVL 1989, L 285, s. 1) 7 artiklalla, jossa määrätään, että ”jos asianosaiset, joista ainakin yhdellä on kotipaikka jossakin sopimusvaltiossa, ovat sopineet, että jonkin sopimusvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten on ratkaistava jo syntynyt riita tai tietystä oikeussuhteesta syntyvät vastaiset riidat, ovat ainoastaan tuo tuomioistuin tai tuon valtion tuomioistuimet toimivaltaisia ratkaisemaan asian”.
(
12
)	Ks. tämän asetuksen 23 artiklan 1 kohta, jossa säädetään seuraavaa: ”Jos asianosaiset, joista ainakin yhden kotipaikka on jäsenvaltiossa, ovat sopineet, että jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten on ratkaistava syntynyt riita tai tietystä oikeussuhteesta syntyvät vastaiset riidat, tuolla tuomioistuimella tai tuon jäsenvaltion tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista asia. Toimivalta on yksinomainen, jos asianosaiset eivät toisin ole sopineet. – –”
(
13
)	Ks. tuomio 21.5.2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 8.3.2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, 30 kohta).
(
14
)	Ks. tuomio 17.1.1980, Zelger (56/79, EU:C:1980:15, 4 kohta) ja tuomio 16.3.1999, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. kuitenkin sama pääsääntö, joka on ilmaistu asetuksen N:o 44/2001 johdanto‑osan kahdeksannessa perustelukappaleessa ja asetuksen N:o 1215/2012 johdanto‑osan 13 perustelukappaleessa. Ks. vertailun vuoksi toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta ja virallisten asiakirjojen hyväksymisestä ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta 4.7.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 650/2012 (EUVL 2012, L 201, s. 107) 5 artikla. Ks. vastaavasti tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta tuomioistuimen toimivallan, sovellettavan lain sekä päätösten tunnustamisen ja täytäntöönpanon alalla aviovarallisuussuhteita koskevissa asioissa 24.6.2016 annetun neuvoston asetuksen (EU) 2016/1103 (EUVL 2016, L 183, s. 1) 7 artikla.
(
15
)	Ks. tuomio 9.11.2000, Coreck (C‑387/98, EU:C:2000:606, 15 kohta) ja tuomio 7.7.2016, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, 43 kohta).
(
16
)	Ks. asetuksen N:o 1215/2012 johdanto‑osan 14 ja 15 perustelukappale sekä tuomio 7.7.2016, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, 44 kohta) ja tuomio 18.11.2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, 38 kohta).
(
17
)	Ks. myös siitä, että riidan on koskettava asetuksessa N:o 1215/2012 tarkoitettua siviili‑ ja kauppaoikeuden alaa, Nourissat, C., ”L’avenir des clauses attributives de juridiction d’après le règlement ‘Bruxelles I bis’”, Mélanges en l’honneur du professeur Bernard Audit: les relations privées internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Issy‑les‑Moulineaux, 2014, s. 567–579, erityisesti s. 570.
(
18
)	Ks. eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1896/2006 (EUVL 2006, L 399, s. 1) 3 artiklan 1 kohta ja vähäisiin vaatimuksiin sovellettavasta menettelystä 11.7.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 861/2007 (EUVL 2007, L 199, s. 1) 3 artiklan 1 kohta. Ks. asetuksen N:o 1896/2006 osalta tuomio 7.5.2020, Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, 33 kohta). Ks. vertailun vuoksi sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) (EUVL 2008, L 177, s. 6; jäljempänä Rooma I ‑asetus); sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista 11.7.2007 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 864/2007 (Rooma II) (EUVL 2007, L 199, s. 40; jäljempänä Rooma II ‑asetus) ja tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta avio‑ ja asumuseroon sovellettavan lain alalla 20.12.2010 annettu neuvoston asetus (EU) N:o 1259/2010 (EUVL 2010, L 343, s. 10; jäljempänä Rooma III ‑asetus). Näiden asetusten 1 artiklan 1 kohdan mukaan niitä sovelletaan ”määrättäessä sovellettavaa lakia”. Näiden artiklojen saksankielisessä versiossa hyväksytty käsite on ”Verbindung zum Recht verschiedener Staaten” eli yhteys useamman valtion oikeuteen.
(
19
)	Ks. tuomio 7.5.2020, Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, 35 kohta).
(
20
)	Ks. tuomio 1.3.2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 25 kohta).
(
21
)	Ks. tuomio 17.11.2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 29 kohta).
(
22
)	Ks. tuomio 25.2.2021, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, 32 kohta) ja tuomio 8.9.2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, 27 kohta).
(
23
)	Ks. kyseisen asetuksen tavoitteista SEU 3 artiklan 2 kohta ja SEUT 67 artikla.
(
24
)	Asetuksen N:o 1215/2012 johdanto‑osan 26 perustelukappaleen mukaan ”jäsenvaltiossa annettua tuomiota olisi – – käsiteltävä niin kuin se olisi annettu vastaanottavassa jäsenvaltiossa”.
(
25
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 22 kohta.
(
26
)	Kursivointi tässä. Ks. myös asetuksen N:o 1215/2012 johdanto‑osan kolmas ja viides perustelukappale.
(
27
)	Ks. Audit, B. ja d’Avout, L., Droit international privé, 9. painos, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Pariisi, 2022, 625 kohta (s. 539 ja 540) ja 628 kohta (s. 544). Ks. myös Gaudemet‑Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. painos, Librairie générale de droit et de jurisprudence, kokoelma ”Droit des affaires”, Pariisi, 2018, 82 kohta (s. 117) ja 141 kohta (s. 189). Ks. tämän edellytyksen selkiyttämisen tarpeesta Milieu SRL:n komissiolle laatima tutkimus, jonka otsikkona on ”Study to support the preparation of a report on the application of Regulation (EU) no 1215/2012 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Brussels Ia Regulation)” (jäljempänä komissiolle tehty tutkimus), tammikuu 2023, s. 14, 54–59, 263 ja 264. Ks. lisäksi analyysi, jonka otsikkona on ”Regulation Brussels Ia: a standard for free circulation of judgments and mutual trust in the European Union”, joka on 31.7.2022 laadittu yksityiskohtainen analyysi asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan soveltamista koskevista kansallisista käytännöistä kaikissa nykyisissä jäsenvaltioissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja jonka Internationaal Juridisch Instituut toteutti komission rahoittaman JUDGTRUST‑hankkeen yhteydessä samojen kysymysten perusteella kuin komissiolle tehty tutkimus toteutettiin (kysymykset 41–49), s. 34–38 ja 163–176.
(
28
)	Ks. Mankowski, P., ”Article 25 Brüssel Ia‑VO” teoksessa Rauscher, T. ja Leible, S., Europäisches Zivilprozess‑ und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR: Kommentar. Band I, Brüssel Ia‑Verordnung, 5. painos, Otto Schmidt, Köln, 2021, erityisesti 32 ja 35 kohta; Hausmann, R., ”Gerichtsstands‑und Schiedsvereinbarungen” teoksessa Reithmann, C. ja Martiny, D., Internationales Vertragsrecht, 9. painos, Otto Schmidt, Köln, 2022, 7.19 kohta ja sitä seuraavat kohdat; Dörner, H., ”Artikel 25 [Zulässigkeit und Form von Gerichtsstandsvereinbarungen]” teoksessa Saenger, I., Zivilprozessordnung: familienverfahren, gerichtsverfassung, europäisches verfahrensrecht: handkommentar, 9. painos, Nomos, Baden‑Baden, 2021, erityisesti 6 kohta. Ks. vastakkaista lähestymistapaa puoltavat Staudinger, H., ”Gerichtsstands‑und Schiedsvereinbarungen”, Internationale Zuständigkeit für Vertragsklagen; Gerichtsstands‑ und Schiedsvereinbarungen, De Gruyter, Berliini, 2011, 241 kohta; Geimer, R., ”Artikel 25 EuGVVO”, Zöller, R., Zivilprozessordnung, 33. painos, Otto Schmidt, Köln, 2020, 3 kohta.
(
29
)	Ks. Brosch, M. ja Kahl, L.‑M., ”Article 25” teoksessa Requejo Isidro, M., Brussels I bis: A Commentary on Regulation (EU) no 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022, s. 344–374, erityisesti 25.03 kohta, ja vastakkaisesta näkemyksestä Magnus, U., ”Article 25” teoksessa Magnus, U. ja Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2. painos, Otto Schmidt, Köln, 2023, s. 579–642, erityisesti 25 kohta (s. 599).
(
30
)	Ks. Schlosserin raportti, joka koskee 9.10.1978 tehtyä yleissopimusta Tanskan kuningaskunnan, Irlannin ja Ison‑Britannian ja Pohjois‑Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevaan yleissopimukseen sekä sen tulkitsemista Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa koskevaan pöytäkirjaan (EYVL 1979, C 59, s. 71), 174 kohta; Gothot, P. ja Holleaux, D., La Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968: compétence judiciaire et effets des jugements dans la CEE, Jupiter, Pariisi, 1985, 167 kohta (s. 99); em. Gaudemet‑Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., 141 kohta (s. 189); laajemmin Sindres, D., ”Compétence judiciaire, Reconnaissance et Exécution des décisions en matière civile et Commerciale. – Compétence. – Règles ordinaires de compétence. – Dispositions générales. – Article 4 du règlement (UE) no 1215/2012”, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Pariisi, 2.11.2021, julkaisu 584–125, 27 kohta; em. Audit, B. ja d’Avout, L., 675 kohta (s. 587 ja 588). Ks. vastakkaisesta näkemyksestä P. Jenardin raportti Brysselin yleissopimuksesta (EYVL 1979, C 59, s. 1), s. 38; Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun (Étude de la Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968), Dalloz, Pariisi, 1972, 207 kohta (s. 129 ja 130); Beraudo, J.‑P. ja Beraudo, M.‑J., ”Convention de Bruxelles / Conventions de Lugano. Règlement (CE) no 44/2001 / Règlement (UE) no 1215/2012. – Généralités et champs d’application”, JurisClasseur procédure civile, LexisNexis, Pariisi, 24.3.2023, julkaisu 2100‑15, 46 kohta.
(
31
)	Tietojeni mukaan muun muassa seuraavista ratkaisuista ilmenee, että kansainvälisen tilanteen toteamiseksi on otettu huomioon eri tekijöitä: Saksassa tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla koskevan, Luganossa 16.9.1988 tehdyn yleissopimuksen (EYVL 1988, L 319, s. 9) yhteydessä Bundesgerichtshofin (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa) 23.7.1998 antama tuomio (II ZR 286/97); Ranskassa Cour de cassationin (ylin yleinen tuomioistuin, Ranska), 1. siviilijaosto, 4.10.2005 antama tuomio (nro 02‑12.959) ja 30.9.2020 antama tuomio (nro 19‑15.626); Italiassa Corte suprema di cassazionen (ylin yleinen tuomioistuin, Italia), yhdistetyt jaostot, 30.12.1998 antama tuomio (nro 12907), 14.2.2011 antama tuomio (nro 3568, 5.2 kohta) ja 10.5.2019 antama tuomio (nro 12585, 5 kohta) ja Portugalissa Supremo Tribunal de Justiçan (ylin yleinen tuomioistuin, Portugali) 26.1.2016 antama tuomio (540/14.4TVLSB.S1) ja 4.2.2016 antama tuomio (536/14.6TVLSB.L1.S1). Vastakkainen näkemys on hyväksytty seuraavissa ratkaisuissa: Itävallassa Oberster Gerichtshofin (ylin yleinen tuomioistuin, Itävalta) 5.6.2007 antama määräys (10 Ob 40/07s) ja 29.6.2020 antama määräys (2 Ob 104/19m, 2 kohta) ja Alankomaissa Gerechtshof Arnhem‑Leeuwardenin (Arnhem‑Leeuwardenin ylioikeus, Alankomaat) 27.10.2015 antama tuomio (200.157.017/01, 3.10 ja 3.12 kohta) ja rechtbank Rotterdamin (Rotterdamin alioikeus, Alankomaat) 1.4.2016 antama ratkaisu (4080627 CV EXPL 15‑3441, 3.4 kohta). Ks. kuitenkin rechtbank Amsterdamin (Amsterdamin alioikeus, Alankomaat) 11.4.2019 antama näistä poikkeava ratkaisu (7342297 CV EXPL 18‑25262, 9–11 kohta). Hoge Raad der Nederlanden (Alankomaiden ylin yleinen tuomioistuin) ei ole antanut yhtään ratkaisua.
(
32
)	Ks. tästä Stark, L., L’internationalité en droit international privé, 28.11.2020 puolustettu väitöskirja, s. 27 ja 28.
(
33
)	Ks. tuomio 24.6.1986, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, 13 kohta) ja tuomio 8.3.2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, 24 kohta).
(
34
)	Ks. tästä em. Stark, L., s. 261 ja vastaavasti em. Sindres, D., 27 kohta.
(
35
)	Ks. Rooma I, II ja III ‑asetukset.
(
36
)	Ks. tästä Mailhé, F., ”Convention attributive de juridiction”, Espace judiciaire civil européen, Arrêts de la CJUE et commentaires, Bruylant, Bryssel, 2020, s. 476–480, erityisesti 571 kohta (s. 478), jonka mukaan ”jäsenvaltioiden tuomioistuinten ’korvattavuus’ koskee edelleen vain sellaisia oikeussuhteita, jotka eivät rajat ylittävien tekijöiden vuoksi enää itsessään kuulu pelkästään jäsenvaltion tuomioistuinten toimivaltaan”.
(
37
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
(
38
)	Ks. em. Magnus, U., 25 kohta (s. 599).
(
39
)	Ks. komission esille tuomasta intressistä tulkita asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklaa laajasti, jotta tätä säännöstä sovellettaisiin yhtenäisesti, em. Magnus, U., 25 ja 26 kohta (s. 599 ja 600). Ks. kansallisen oikeuden ja kansainvälisten sopimusten soveltamisesta, joka rajoittuu kolmannen valtion tuomioistuimia koskeviin oikeuspaikkasopimuksiin, em. Mailhé, F., 571 kohta (s. 477); tämä kommentti koskee tilannetta, jossa oikeuspaikkasopimuksen kansainvälisyyden edellytys täyttyy (ks. 571 kohta, s. 478). Ks. myös em. Gaudemet‑Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., 139 kohta (s. 185 ja 186). Ks. myös tähän intressiin perustuvasta perustelusta komissiolle tehty tutkimus, s. 263 ja 264.
(
40
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 27 kohta.
(
41
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 36 kohta.
(
42
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 33 kohta. Ks. myös mahdollisen oikeuden väärinkäytön valvonnasta em. Mankowski, P., 35 kohta ja Stein, F. ja Jonas, M., ”Artikel 25”, Kommentar zur Zivilprozessordnung, osa 12 EuGVVO, 23. painos, 2022, Mohr Siebeck, Tübingen, 23 kohta.
(
43
)	Ks. pankkialan sopimusehtojen erityispiirteistä Gaudemet‑Tallon, H., ”Conflit de juridiction. – Contrat de prêt. – Clause attributive de juridiction. – Validité. – Conditions”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Pariisi, nro 3, s. 734–743, erityisesti s. 739 ja 740. Ks. myös Kleiner, C., ”L’élection du for en matière bancaire et financière: entre clauses asymétriques, clauses modèles et quasi‑réglementaires”, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, Centre de recherche en droit international privé et du commerce internationalissa (CRDI) 21.11.2019 pidetyn symposiumin asiakirjat, toim. Laazouzi, M., éditions Panthéon‑Assas, Pariisi, 2021, s. 47–73, erityisesti s. 48–55.
(
44
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 13 kohta.
(
45
)	Ks. tuomio 1.3.2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 26 kohta); tuomio 17.11.2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 30 kohta) ja tuomio 8.9.2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, 28 kohta).
(
46
)	Ks. tuomio 1.3.2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 26 kohta) ja tuomio 8.9.2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, 26 ja 31 kohta).
(
47
)	Ks. tuomio 17.11.2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 34 kohta). Vrt. tuomio 7.5.2020, Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, 33 kohta) ja tuomio 3.6.2021, Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria (C‑280/20, EU:C:2021:443, 30–37 kohta), joissa on otettu huomioon se, että vähintään yhdellä asianosaisella on kotipaikka tai vakituinen asuinpaikka muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimen käsiteltäväksi asia on saatettu.
(
48
)	Ks. Droz, G., ”Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991”, Civil jurisdiction and judgements in Europe, Proceedings of the Colloquium on the Interpretation of the Brussels Convention by the Court of Justice Considered in the Context of the European Judicial Area, Luxemburg, 11.3. ja 12.3.1991, Butterworths, Lontoo, 1992, s. 253–271, erityisesti s. 263. Ks. myös em. Gaudemet‑Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., 142 kohta (s. 190).
(
49
)	Ks. vastaavasti tuomio 17.11.2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 31 kohta).
(
50
)	Ks. tämän säännöksen käsittelystä oikeuskirjallisuudessa em. Stark, L., s. 137.
(
51
)	Ks. em. Magnus, U., 26 kohta (s. 599) ja 40 kohta (s. 606) sekä Calvo Caravaca, A.‑L. ja Carrascosa González, J., Tratado de derecho internacional privado, osa II, Tirant lo Blanch, Valencia, 2020, s. 2538. Ks. vastakkaisesta näkemyksestä Francq, S., ”La refonte du Règlement Bruxelles I: champ d’application et compétence”, Revue de droit commercial belge, 2013, s. 307–333, erityisesti s. 319 ja alaviite 70.
(
52
)	Ks. tästä em. Stark, L:n analyysi, erityisesti s. 47–49.
(
53
)	Ks. myös Rooma II ‑asetuksen 14 artiklan 2 kohta.
(
54
)	Oikeuspaikkasopimuksista tehdyn yleissopimuksen allekirjoittamisesta Euroopan yhteisön puolesta 26.2.2009 tehdyn neuvoston päätöksen 2009/397/EY (EUVL 2009, L 133, s. 1) liitteeseen I sisältyvä, oikeuspaikkasopimuksista 30 päivänä kesäkuuta 2005 tehdyn Haagin yleissopimuksen hyväksymisestä Euroopan unionin puolesta 4.12.2014 annetulla neuvoston päätöksellä 2014/887/EU (EUVL 2014, L 353, s. 5) hyväksytty yleissopimus, joka tuli voimaan jäsenvaltioissa 1.10.2015 lukuun ottamatta Tanskan kuningaskuntaa (1.9.2018) (jäljempänä vuoden 2005 Haagin yleissopimus), saatavilla osoitteessa https://www.hcch.net/en/instruments/conventions/full‑text/?cid=98. Vuoden 2005 Haagin yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaleen mukaan tätä yleissopimusta sovelletaan kansainvälisissä siviili‑ ja kauppaoikeudellisissa asioissa tehtyihin yksinomaisiin oikeuspaikkasopimuksiin. Ks. asetuksen N:o 1215/2012 ja kyseisen yleissopimuksen välisestä suhteesta em. Magnus, U., 10 kohta (s. 590–592).
(
55
)	Ks. tästä yhteensovittamisesta tuomio 27.4.2023, A1 ja A2 (Huvialuksen vakuutus) (C‑352/21, EU:C:2023:344, 46 kohta).
(
56
)	Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen 38 kohta. Ks. esitys ajateltavissa olevista eri kriteereistä em. Stark, L., s. 33 ja 34. Ks. esim. rajat ylittävät tekijät, joista Supremo Tribunal de Justiça kysyi unionin tuomioistuimelle esittämällään kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellä asiassa, jossa annettiin 10.3.2017 määräys Sociedade Metropolitana de Desenvolvimento (C‑136/16, ei julkaistu, EU:C:2017:237), joka on poistettu unionin tuomioistuimen rekisteristä, ja em. Kleiner, C:n analyysi, s. 59–61. Ks. myös asetusten N:o 1896/2006 ja N:o 1215/2012 tulkintojen yhdenmukaistamisesta tuomio 7.5.2020, Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, 34 ja 35 kohta).
(
57
)	Ks. vastaavasti tuomio 14.11.2013, Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735, 25–29 kohta). Ks. myös tämän tuomion analyysistä em. Stark, L., erityisesti s. 32 ja 33. Ks. myös em. Audit, B. ja d’Avout, L., s. 586–596, erityisesti 675 kohta (s. 588) ja alaviite 258. Ks. lisäksi komissiolle tehdyssä tutkimuksessa esitetty yhteenveto tiettyjen tuomioistuinten hyväksymistä kriteereistä, s. 58 ja 59.
(
58
)	Em. Stark, L., s. 385, katsoo, että kansainvälisyyden arvioinnin ajankohdalla on ”ratkaiseva merkitys”. Ks. tästä asetusten N:o 1896/2006 ja N:o 861/2007 3 artiklan 3 kohdassa esitetyt täsmennykset.
(
59
)	Täsmennän, että tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 56 mainitusta asiasta C‑136/16 (joka on poistettu unionin tuomioistuimen rekisteristä) ilmenee, että esiin voi tulla toinen tätä asiaa koskeva kysymys. Kyse on siitä, voidaanko oikeuspaikkalauseke jättää soveltamatta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli ennakkoratkaisupyynnössään viitannut tilanteeseen, jossa muun jäsenvaltion kuin sen, jonka kansalaisia asianosaiset ovat, tuomioistuinten valinta aiheuttaa toiselle asianosaisista vakavia haittoja, eikä mikään toisen asianosaisen etu oikeuta tätä valintaa.
(
60
)	Ks. esim. tuomio 30.9.2021, Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, 39 ja 59 kohta).
(
61
)	Tämä koskee myös asetusta N:o 650/2012 (5 artikla) ja asetusta 2016/1103 (7 artikla) sekä vuoden 2005 Haagin yleissopimusta (1 artikla). Ks. konsensuksen puuttumisesta tämän yleissopimuksen neuvottelujen aikana Ancel, M.‑E., ”L’internationalité à la lumière de la convention d’electio fori”, Le monde du droit: écrits rédigés en l’honneur de Jacques Foyer, Economica, Pariisi, 2008, s. 21–47, erityisesti s. 36, ja tätä kysymystä koskevien huomautusten puuttumisesta Van Loon, H., ”Quelques aspects de la mondialisation dans le domaine des conflits de juridictions”, Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, 17. vuosi, 2004–2006, éditions A. Pedone, Pariisi, 2008, s. 227–253. Ks. sen sijaan toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä elatusvelvoitteita koskevissa asioissa 18.12.2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 4/2009 (EUVL 2009, L 7, s. 1) 4 artiklan 1 kohdan ensimmäinen ja toinen alakohta, joiden mukaan toimivaltaisen tuomioistuimen nimeämistä koskevien edellytysten on täytyttävä sillä hetkellä, jona oikeuspaikan valintaa koskeva sopimus tehdään tai jona asia pannaan vireille tuomioistuimessa.
(
62
)	Keskustelut ovat samaa luokkaa kuin ne, jotka koskivat kotipaikan edellytystä asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklaa edeltäneissä artikloissa. Ks. tästä em. Droz, G., ”Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991”, erityisesti s. 262, ja em. Gaudemet‑Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., 136 kohta (s. 181 ja 182).
(
63
)	Ks. em. Gaudemet‑Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., 143 kohta (s. 191); em. Kleiner, C., s. 61 sekä Henriques, S., Os Pactos de Jurisdição, no Regulamento (CE) no 44 de 2001, Coimbra Editora, Coimbra, 2006, s. 60 ja 61 ja Ferreira Pinto, F., A., ”Contractos de swap concluídos entre entidades com sede em território nacional – jurisdição e lei aplicável” teoksessa Lobo Moutinho, J., Henrique, S., Vaz de Sequeira, E. ja Garcia Marques, P., Homenagem ao Professor Doutor Germano Marques da Silva, osa I, Universidade Católica Editora, Lissabon, s. 799–824, erityisesti s. 805.
(
64
)	Ks. tämän kriteerin puolesta em. Hausmann, R., 7.23 kohdan 7 alakohta ja em. Calvo Caravaca, A.‑L. ja Carrascosa González, J., Tratado de Derecho internacional privado, osa I, s. 122 ja sitä seuraavat sivut (näiden kirjoittajien mukaan on otettava huomioon, ettei ”kansainvälistä” tekijää ole enää sopimuksen tekemisen jälkeen).
(
65
)	Ks. vastaavasti tuomio 24.6.1986, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, 14 kohta).
(
66
)	Ks. asetuksen N:o 1215/2012 johdanto‑osan kolmas perustelukappale ja tuomio 10.3.1992, Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, 20 kohta). Oikeuspaikkalauseketta sovelletaan näin ollen silloinkin, jos kansainvälinen tilanne on muuttunut oikeudenkäynnin kuluessa jäsenvaltion sisäiseksi.
(
67
)	Ks. vastaavasti asetuksen N:o 1215/2012 johdanto‑osan 15 perustelukappale, jossa todetaan, että ”osapuolten sopimusvapauden vuoksi jokin muu liittymäperuste” kuin vastaajan kotipaikka ”on oikeutettu”, ja em. Treppoz, E., ”L’imprévisibilité du juge élu”, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, s. 91–105, erityisesti 1 kohta ja alaviite 1. Ks. kuitenkin tuomio 24.10.2018, Apple Sales International ym. (C‑595/17, EU:C:2018:854, 34 kohta).
(
68
)	Kantani perustuu seuraaviin kaikkein konkreettisimpiin ratkaisuihin, jotka olen pannut merkille: Cour de cassationin 4.10.2005 antama tuomio (nro 02‑12.959) ja Sąd Apelacyjny w Katowicachin (Katowicen ylioikeus, Puola) 21.1.2016 antama määräys (V ACz 52/16). Seuraavissa tuomioistuinten ratkaisuissa on kuitenkin puollettu tutkimista ottamalla huomioon kanteen nostamisen vaihe: Saksassa Oberlandesgericht Münchenin (Münchenin osavaltion ylioikeus, Saksa) 31.3.1987 antama määräys (6 W 788/87); Itävallassa Oberster Gerichtshofin 5.6.2007 antama määräys (10 Ob 40/07s), jonka seurauksena vahvistettiin Rechtssatz‑oikeussääntö, ja Italiassa Corte suprema di cassazionen, yhdistetyt jaostot, 4.3.2019 antama tuomio (nro 6280), kansallisen oikeuden perpetuatio jurisdictionis ‑säännön mukaisesti.
(
69
)	Ks. vastakkaisesta näkemyksestä em. Stark, L., s. 394. Jos sopimusehdon menettelyllinen ulottuvuus asetettaisiin etusijalle, olisi tarkasteltava mahdollista rinnastusta 13.11.1979 annettuun tuomioon Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, 6 ja 7 kohta, jotka koskevat Brysselin yleissopimuksen siirtymämääräysten tulkintaa), johon tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteissä 64 ja 68 mainitut analyysit ja ratkaisut perustuvat, sekä 24.11.2022 annettuun tuomioon Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, 30 kohta, joka koskee Lugano II ‑yleissopimuksen ajallista soveltamista Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Näiden ratkaisujen kohteen vuoksi niiden ulottuvuus voitaisiin rajata unionin oikeuden ajallista soveltamista koskevien säännösten tulkintaan.
(
70
)	Ks. vastaavista oikeuskirjallisuudessa esitetyistä pohdinnoista em. Ancel, M.‑E., erityisesti 18 kohdan loppu (s. 36), ja em. Stark, L., erityisesti s. 393–396.
(
71
)	Ks. em. Gaudemet‑Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., 143 kohta (s. 191), jonka alaviitteessä 67 viitataan em. teokseen Gothot, P. ja Holleaux, D., 168 kohta (s. 100).
(
72
)	Ks. täsmällisyyden vaatimuksesta tuomio 16.3.1999, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, 48 kohta) ja tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 15 mainittu oikeuskäytäntö. Ks. myös esim. em. Kleiner, C., s. 61, jonka mukaan tuleva tapahtuma, kuten täyttämättä jääneen velvoitteen täyttämispaikka, voisi olla merkityksellinen arviointiperuste. Ks. tähän ratkaisuun kohdistuvasta kritiikistä em. Stark, L., s. 393.
(
73
)	Tällaisella ratkaisulla voitaisiin vastata varauksiin, jotka on ilmaissut Geimer, R., ”EuGVVO Art. 25” teoksessa Geimer, R. ja Schütze, R. A, Europäisches Zivilverfahrensrecht, 4. painos, C. H. Beck, München, 2020, erityisesti 39 kohta.