62018CC0427
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
16 päivänä lokakuuta 2019 (
1
)
Asia C‑427/18 P
Euroopan ulkosuhdehallinto
vastaan
Ruben Alba Aguilera,
Simone Barenghi,
Massimo Bonannini,
Antonio Capone,
Stéphanie Carette,
Alejo Carrasco Garcia,
Francisco Carreras Sequeros,
Carl Daspect,
Nathalie Devos,
Jean-Baptiste Fauvel,
Paula Cristina Fernandes,
Stephan Fox,
Birgitte Hagelund,
Chantal Hebberecht,
Karin Kaup-Laponin,
Terhi Lehtinen,
Sandrine Marot,
David Mogollon,
Clara Molera Gui,
Daniele Morbin,
Charlotte Onraet,
Augusto Piccagli,
Gary Quince,
Pierre-Luc Vanhaeverbeke,
Tamara Vleminckx,
Birgit Vleugels,
Robert Wade ja
Luca Zampetti
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Virkamiehet ja toimihenkilöt – Euroopan ulkosuhdehallinto – Palkkaus – Kolmannessa maassa työskentelevät työntekijät – Etiopiassa työskentelevälle henkilöstölle maksettava elinolosuhdekorvaus – Alennus 30 prosentista 25 prosenttiin
1.
Valituksellaan Euroopan ulkosuhdehallinto (jäljempänä EUH) vaatii kumottavaksi unionin yleisen tuomioistuimen 13.4.2018 antaman tuomion Alba Aguilera ym. v. EUH, (
2
) jolla unionin yleinen tuomioistuin kumosi EUH:n talousarvioista ja hallinnosta vastaavan pääjohtajan 19.4.2016 tekemän Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 10 artiklassa tarkoitetun elinolosuhteista maksettavan korvauksen vahvistamista koskevan päätöksen (varainhoitovuosi 2016) (ADMIN(2016) 7) siltä osin kuin sillä alennettiin 1.1.2016 lähtien Euroopan unionin Etiopiassa työskentelevälle henkilöstölle maksettavaa korvausta elinolosuhteista (jäljempänä elinolosuhdekorvaus) 30 prosentista 25 prosenttiin viitemäärästä (jäljempänä riidanalainen päätös).
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Henkilöstösäännöt ja Euroopan unionin muuhun henkilöstöön sovellettavat palvelussuhteen ehdot
2.
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin niitä sovelletaan käsiteltävään asiaan (jäljempänä henkilöstösäännöt), 1 b artiklan a alakohdassa täsmennetään, että jollei henkilöstösäännöissä toisin säädetä, EUH:a pidetään näitä henkilöstösääntöjä sovellettaessa unionin toimielimenä.
3.
Henkilöstösääntöjen 10 artiklassa perustetaan henkilöstösääntökomitea, johon kuuluu yhtä monta unionin toimielinten edustajaa ja kyseisten toimielinten henkilöstökomiteoiden edustajaa.
4.
Henkilöstösääntöjen VIII b osastossa on vain 101 a artikla. Tässä artiklassa säädetään, että liitteessä X määrätään kolmannessa maassa työskenteleviin virkamiehiin sovellettavista erityisistä poikkeusmääräyksistä, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta henkilöstösääntöjen muiden säännösten soveltamista.
5.
Henkilöstösääntöjen 110 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin toimielimen nimittävä viranomainen hyväksyy yleiset säännökset näiden henkilöstösääntöjen täytäntöön panemiseksi kuultuaan henkilöstökomiteaa ja henkilöstösääntökomiteaa.
2.   Komission näiden henkilöstösääntöjen soveltamiseksi hyväksymiä täytäntöönpanosääntöjä, myös 1 kohdassa tarkoitettuja yleisiä täytäntöönpanosäännöksiä, sovelletaan virastoihin soveltuvin osin. – –”
6.
Henkilöstösääntöjen liitteessä X, jonka otsikko on ”Kolmannessa maassa työskenteleviin virkamiehiin sovellettavat erityiset poikkeussäännökset”, olevan 1 artiklan ensimmäisessä ja kolmannessa kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä liitteessä määrätään kolmannessa maassa työskenteleviin Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavista erityisistä poikkeusmääräyksistä.
– –
Yleiset täytäntöönpanomääräykset annetaan henkilöstösääntöjen 110 artiklan mukaisesti.”
7.
Kyseisessä liitteessä olevassa 10 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   [Elinolosuhdekorvaus] vahvistetaan virkamiehen asemapaikan sijainnin mukaan prosentteina viitemäärästä. Tämä viitemäärä muodostuu peruspalkan kokonaismäärästä sekä ulkomaankorvauksesta, kotitalouslisästä ja huollettavana olevasta lapsesta maksettavasta lisästä, joista vähennetään henkilöstösäännöissä tai niiden soveltamisesta annetuissa asetuksissa tarkoitetut pakolliset vähennykset.
[Elinolosuhdekorvausta] ei makseta, jos työntekijä työskentelee maassa, jonka elinolosuhteiden voidaan katsoa vastaavan tavanomaisia olosuhteita Euroopan unionissa.
Muita asemapaikkoja varten [elinolosuhdekorvaus] vahvistetaan ottaen huomioon muun muassa seuraavat tekijät:
–
terveydenhuollon ja sairaalahoidon taso
–
turvallisuus
–
ilmasto
–
eristyneisyyden aste
–
muut paikalliset elinolosuhteet.
Nimittävä viranomainen arvioi vuosittain ja muuttaa tarvittaessa kutakin asemapaikkaa varten vahvistettua [elinolosuhdekorvausta] saatuaan henkilöstökomitean lausunnon.
– –
3.   Nimittävä viranomainen päättää tämän artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.”
8.
Euroopan unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen, sellaisina kuin niitä sovelletaan käsiteltävässä asiassa (jäljempänä palvelussuhteen ehdot), 10 artiklan 5 kohdassa täsmennetään, että henkilöstösääntöjen VIII b osastoa sovelletaan kolmannessa maassa työskenteleviin väliaikaisiin toimihenkilöihin soveltuvin osin. Lisäksi palvelussuhteen ehtojen 118 artiklassa säädetään, että henkilöstösääntöjen liitettä X sovelletaan kolmannessa maassa työskenteleviin sopimussuhteisiin toimihenkilöihin soveltuvin osin, paitsi kyseisen liitteen 21 artiklan osalta tietyissä olosuhteissa.
B
EUH:n päätökset
9.
Euroopan unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkean edustajan 17.12.2013 tekemä päätös, joka liittyy henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 10 artiklassa tarkoitettuihin elinolosuhteista maksettavaan korvaukseen ja täydentävään korvaukseen (HR DEC(2013) 013) (jäljempänä 17.12.2013 tehty päätös), koskee henkilöstösääntöjä ja palvelussuhteen ehtoja, erityisesti itse 10 artiklaa, ja siinä todetaan, että päätös on tehty sen jälkeen, kun henkilöstökomiteaa on kuultu. Tämän 17.12.2013 tehdyn päätöksen johdanto-osan ensimmäisen ja ainoan perustelukappaleen mukaan kyseisellä päätöksellä on tarkoituksena antaa muun muassa elinolosuhdekorvausta koskevia sisäisiä suuntaviivoja.
10.
Kyseisen päätöksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”EUH:n henkilöstökomitean ja komission lausunnon saatuaan nimittävä viranomainen määrittelee [elinolosuhdekorvauksen] prosenttiosuudet eri asemapaikkoja varten. – –”
11.
Kyseisen päätöksen 12 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan päätöksen säännöksiä sovelletaan vastaavasti väliaikaisiin toimihenkilöihin ja sopimussuhteisiin toimihenkilöihin.
12.
EUH:n hallintopääjohtaja ad interim teki 3.12.2014 muun muassa elinolosuhdekorvausten vahvistamisessa noudatettavaa menetelmää koskeviin suuntaviivoihin liittyvän päätöksen EEAS DEC(2014) 049 (jäljempänä 3.12.2014 tehty päätös) 17.12.2013 tehdyn päätöksen sekä henkilöstösääntöjen liitteen X ja erityisesti siinä olevien 8 ja 10 artiklan perusteella ja kuultuaan EUH:n henkilöstökomiteaa ja komission henkilöstökomiteaa.
II Asian tausta ja riidanalainen päätös
13.
Ruben Alba Aguilera ja muut ensimmäisen oikeusasteen kantajaluettelossa mainitut henkilöt ovat virkamiehiä tai toimihenkilöitä, joiden asemapaikka on Euroopan unionin edustustossa Etiopiassa.
14.
EUH:n talousarviosta ja hallinnoinnista vastaava pääjohtaja teki 19.4.2016 henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan nojalla riidanalaisen päätöksen, jolla muutettiin kolmansissa maissa työskenteleville työntekijöille maksettavan elinolosuhdekorvauksen määrää. Tällä päätöksellä Etiopiassa työskentelevään unionin henkilöstöön sovellettavan elinolosuhdekorvauksen määrä aleni 30 prosentista 25 prosenttiin viitemäärästä. Lisäksi EUH:n talousarviosta ja hallinnosta vastaavan pääjohtajan samana päivänä tekemästä päätöksestä, joka koskee kolmannessa maassa työskenteleville Euroopan unionin virkamiehille ja toimihenkilöille myönnettävää virkistyslomaa, seuraa, että virkistyslomaa myönnetään vain, jos asemapaikkaa pidetään vaikeana tai erittäin vaikeana. Koska Etiopian edustustossa työskentelevälle unionin henkilöstölle maksettavan elinolosuhdekorvauksen määrä aleni, kantajat eivät enää saaneet virkistyslomaa.
15.
Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet tekivät 13.7. ja 18.7.2016 välisenä aikana kukin henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla nimittävälle viranomaiselle tai viranomaiselle, jolla on oikeus tehdä palvelukseen ottamista koskevia sopimuksia, valituksen riidanalaisesta päätöksestä.
16.
Nimittävä viranomainen ja viranomainen, jolla on oikeus tehdä palvelukseen ottamista koskevia sopimuksia, hylkäsivät nämä valitukset 9.11.2016 tekemällään päätöksellä.
III Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
17.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin sillä alennetaan 1.1.2016 lähtien Etiopiassa työskentelevälle henkilöstölle maksettavaa elinolosuhdekorvausta 30 prosentista 25 prosenttiin viitemäärästä ja että se velvoittaa EUH:n maksamaan kantajille kiinteämääräisen summan, jonka määrän unionin yleinen tuomioistuin määrittelee oikeuden ja kohtuuden mukaan, korvauksena heille aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä, ja velvoittaa EUH:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
18.
EUH vaati kyseisen kanteen hylkäämistä ja kantajien velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
19.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen, hylkäsi kanteen muilta osin ja velvoitti EUH:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
20.
EUH teki nyt käsiteltävän valituksen unionin tuomioistuimen kirjaamoon 26.6.2018 saapuneella valituskirjelmällä. Valituksessa EUH vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion, hyväksymään EUH:n ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset ja velvoittamaan ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
21.
Kyseiset kantajat vaativat ensisijaisesti, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa EUH:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja toissijaisesti, että asia palautetaan unionin yleiseen tuomioistuimeen, jos valitus hyväksytään.
V Arviointi
22.
EUH vetoaa valituksensa tueksi kahteen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen koskee henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan ja toinen mainitussa liitteessä olevan 10 artiklan tulkinnassa tapahtuneita oikeudellisia virheitä. Näissä valitusperusteissa se väittää pääasiallisesti, että unionin yleinen tuomioistuin on toiminut virheellisesti katsoessaan, että pannessaan täytäntöön henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 10 artiklassa olevia säännöksiä elinolosuhdekorvauksen myöntämisestä EUH:lla oli velvollisuus antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä kyseisessä liitteessä olevan 1 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti.
23.
Näissä valitusperusteissa EUH viittaa valituksenalaisen tuomion 28 ja 29 kohtaan, joissa unionin yleinen tuomioistuin on muistuttanut oikeuskäytäntöönsä viitaten, että yleisten täytäntöönpanomääräysten antaminen on pakollista kahdessa tapauksessa: silloin, kun lainsäätäjä on nimenomaisesti säätänyt siitä (velvollisuus antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä), tai jos se on tarpeen sen säännöksen luonteen vuoksi, jota on sovellettava (implisiittinen velvollisuus antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä). Unionin tuomioistuin on jo vahvistanut tämän tulkinnan oikeuskäytännössään. (
3
)
A
Ensimmäinen valitusperuste
24.
Ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka koskee oikeudellista virhettä henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan tulkinnassa, EUH arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on katsonut, lähinnä valituksenalaisen tuomion 30 ja 31 kohdassa, että tämän säännöksen kolmannessa kohdassa säädetään nimenomaisesti velvollisuudesta antaa henkilöstösääntöjen koko liitettä X koskevat yleiset täytäntöönpanomääräykset.
25.
Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana olleet vastustavat ensisijaisesti ensimmäisen valitusperusteen tutkittavaksi ottamista. Ennen kyseisen valitusperusteen aineellista tarkastelua on siis tutkittava näiden kantajien väitteet, joilla pyritään ensisijaisesti kyseisen valitusperusteen tutkimatta jättämiseen.
1. Tutkittavaksi ottaminen
26.
Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet vaativat, ettei ensimmäistä valitusperustetta oteta tutkittavaksi, koska velvollisuus antaa henkilöstösääntöjen liitteessä X olevaan 10 artiklaan liittyviä yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä tässä liitteessä olevan 1 artiklan kolmannen kohdan nojalla perustuu tuomiossa Vanhalewyn v. EUH (
4
) vahvistettuun oikeuskäytäntöön, jota EUH ei ole riitauttanut unionin yleisessä tuomioistuimessa. Ensimmäinen valitusperuste muuttaisi näin ollen oikeudenkäynnin kohdetta.
27.
En yhdy ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleiden epäilyihin tältä osin.
28.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi kylläkin riidanalaisen tuomion 25 kohdassa, ettei EUH kiistä sitä seikkaa, että tuomiosta Vanhalewyn v. EUH (
5
) ilmenee, että sillä oli velvollisuus antaa henkilöstösääntöjen liitteessä X olevaa 10 artiklaa koskevat yleiset täytäntöönpanomääräykset, koska mainitussa liitteessä olevan 1 artiklan kolmannesta kohdasta aiheutuva velvollisuus kattaa myös elinolosuhdekorvausta koskevat säännökset.
29.
Kuten riidanalaisen tuomion 27 kohdasta ilmenee, EUH vetosi kuitenkin unionin yleisessä tuomioistuimessa erityisesti siihen, että 17.12.2013 ja 3.12.2014 tehdyt päätökset voidaan rinnastaa henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannen kohdan edellytysten mukaisesti annettuihin yleisiin täytäntöönpanomääräyksiin. Päättelen tästä, että EUH oli pääasiallisesti sitä mieltä, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa ei aseteta ”väistämätöntä” velvollisuutta antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä ennen kyseisessä liitteessä olevan 10 artiklan perusteella tehtävää päätöstä. Tuomiossa Vanhalewyn v. EUH (
6
) unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin nimenomaisesti hylännyt sellaisen tulkinnan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevasta 1 artiklasta, jonka mukaan päätökset, jotka on annettu ilman, että henkilöstösääntöjen 110 artiklassa säädettyjä menettelyllisiä vaatimuksia olisi noudatettu, voidaan rinnastaa yleisiin täytäntöönpanomääräyksiin. Toisin kuin ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana olleet väittävät, ei voida siis katsoa, ettei EUH olisi kiistänyt kyseiseen tuomioon perustuvaa oikeuskäytäntöä.
30.
Tämän vuoksi katson, että ensimmäinen valitusperuste on otettava tutkittavaksi. Näin ollen on tutkittava, onko kyseinen valitusperuste, jossa EUH väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa säädetään nimenomaisesti velvollisuudesta antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset koko kyseistä liitettä varten, perusteltu.
2. Asiakysymys
31.
Heti alkuun on korostettava, että nyt käsiteltävässä asiassa ei ole tarpeen vastata siihen, onko yleisten täytäntöönpanomääräysten antaminen tarpeen koko kyseistä liitettä varten, vaan siihen, onko niiden antaminen tarpeen pantaessa täytäntöön henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 1 kohdan kolmatta ja neljättä alakohtaa, jotka liittyvät kolmansissa maissa työskenteleville työntekijöille maksettavan elinolosuhdekorvauksen määrän muuttamiseen. Tarkastelen ensimmäistä valitusperustetta juuri tästä näkökulmasta, koska siinä joka tapauksessa myös moititaan tätä nimenomaista kohtaa riidanalaisessa tuomiossa.
32.
Muistutan, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 30 ja 31 kohdassa, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa mainitaan nimenomaisesti velvollisuus antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset koko kyseistä liitettä varten. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 10 artiklassa olevia elinolosuhdekorvausten myöntämistä koskevia säännöksiä täytäntöönpanevalla unionin toimielimellä on näin ollen velvollisuus antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset kyseisessä liitteessä olevan 1 artiklan kolmannen kohdan nojalla.
33.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että EUH:lla oli velvollisuus antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset ennen riidanalaisen päätöksen antamista, ja esitti päätelmänsä tueksi sen, että vaikka henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 10 artiklassa, joka on riidanalaisen päätöksen oikeudellinen perusta, ei ole mitään nimenomaista mainintaa, jossa säädettäisiin yleisten täytäntöönpanomääräysten antamisesta, kyseisessä liitteessä olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa sen sijaan säädetään nimenomaisesti tällaisesta velvollisuudesta, joka koskee koko mainittua liitettä. Sen mukaan 1 artiklan kolmannen kohdan sijainti henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa kohdassa ”yleiset määräykset” tekee siitä yleisesti sovellettavan säännöksen, jolloin mainittu säännös koskee kaikkia tämän liitteen säännöksiä, myös henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan elinolosuhdekorvausten myöntämiseen liittyviä säännöksiä. On huomattava, että unionin yleinen tuomioistuin noudatti juuri tätä päättelyä tuomiossa Vanhalewyn v. EUH, (
7
) johon se myös viittaa useaan otteeseen valituksenalaisessa tuomiossa.
34.
Tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 34 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on todennut, ettei EUH ollut edelleenkään antanut henkilöstösääntöjen 110 artiklan säännösten mukaisesti yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan täytäntöön panemiseksi. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 35 kohdassa lausunut, ettei 17.12.2013 ja 3.12.2014 tehtyjä päätöksiä voida pitää henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitettuina yleisinä täytäntöönpanomääräyksinä. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan näiden päätösten kaltaisten pelkkien sisäisten suuntaviivojen antamiseksi toimielinten ei ole noudatettava henkilöstösääntöjen 110 artiklassa asetettuja menettelyvaatimuksia eikä niiden varsinkaan ole pyydettävä henkilöstösääntökomitean lausuntoa eikä kuultava toimielimen, jota ohjeet koskevat, henkilöstökomiteaa. Henkilöstösääntöjen 110 artiklassa sen sijaan säädetään, että toimielin ei voi antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä kuulematta henkilöstökomiteaansa ja pyytämättä henkilöstösääntökomitealta lausuntoa.
35.
On totta, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmas kohta on osa tämän liitteen yleisiä säännöksiä. Sitä voidaan siis lähtökohtaisesti soveltaa kaikkiin kyseisen liitteen säännöksiin.
36.
Tulkinta, jonka unionin yleinen tuomioistuin esittää valituksenalaisessa tuomiossa, perustuu kuitenkin siihen lähtökohtaan, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmas kohta on itsenäinen ja riittävä lähde velvollisuudelle antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset koko kyseiselle liitteelle. EUH sitä vastoin kiistää tämän lähtökohdan ja puoltaa tulkintaa, jonka mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmas kohta merkitsee sitä, että niissä tapauksissa, joissa kyseisessä liitteessä olevat relevantit säännökset edellyttävät yleisten täytäntöönpanomääräysten antamista, ne annetaan henkilöstösääntöjen 110 artiklan mukaisesti. Toisin sanoen EUH katsoo, kuten se on oikeudessa selittänyt, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmas kohta on vain menettelyllinen viittaus. Vain silloin, kun henkilöstösääntöjen liitteen X asianomaisessa säännöksessä säädettäisiin velvollisuudesta antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset, EUH:n olisi annettava ne ennen kyseisen säännöksen täytäntöönpanoa. Tällöin yleiset täytäntöönpanomääräykset olisi annettava henkilöstösääntöjen 110 artiklassa säädettyjen menettelyvaatimusten mukaisesti.
37.
Jotta voidaan määrittää, onko henkilöstösääntöjen liitteessä X nimenomaista säännöstä, jonka mukaan nimittävän viranomaisen on sille kyseisen liitteen 10 artiklan 1 kohdan kolmannessa ja neljännessä alakohdassa annettua päätösvaltaa käyttäessään annettava yleiset täytäntöönpanomääräykset, on tutkittava henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannen kohdan merkitys suhteessa kyseisten henkilöstösääntöjen muihin säännöksiin.
38.
Totean jo nyt, että mielestäni useat perustelut puoltavat tulkintaa, jonka mukaan viimeksi mainitussa säännöksessä ei aseteta nimenomaista velvollisuutta antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä ennen sellaisen päätöksen tekemistä, jolla muutetaan kolmansissa maissa työskenteleville työntekijöille maksettavan elinolosuhdekorvauksen määrää. Tätä henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannen kohdan tulkintaa tukevat ne kokemukset, joita on saatu ensinnäkin yleisten täytäntöönpanomääräysten ja soveltamissääntöjen erottelusta, jonka lainsäätäjä on toteuttanut henkilöstösääntöjen liitteessä X (a jakso), toiseksi yleisten täytäntöönpanomääräysten käyttämisestä kyseisen liitteen muiden säännösten osalta (b jakso) ja kolmanneksi kyseisen liitteen 1 artiklan kolmannen kohdan tehokkaan vaikutuksen noudattamisesta (c jakso).
a) Yleisten täytäntöönpanomääräysten ja soveltamissääntöjen erottelu
39.
Kuten EUH valituksessaan huomauttaa, tarkasteltaessa henkilöstösääntöjen liitettä X kokonaisuudessaan ilmenee, että kyseisen liitteen 3 artiklassa säädetään nimenomaisesti, että nimittävä viranomainen voi tehdä päätöksen yleisten täytäntöönpanomääräysten perusteella. Sen sijaan mainitun liitteen 10 artiklan 3 kohdassa käytetään eri terminologiaa, koska siinä säädetään, että nimittävä viranomainen päättää tämän saman liitteen 10 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.
40.
Tällaisella terminologisella kahtiajaolla on vaikutuksia siihen, miten yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä ja soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä annetaan. Henkilöstösääntöjen 110 artiklassa säädetään, että nimittävä viranomainen antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset kuultuaan henkilöstökomiteaa ja henkilöstösääntökomiteaa. Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 1 kohdan neljännessä alakohdassa sitä vastoin täsmennetään, että nimittävä viranomainen arvioi vuosittain ja muuttaa tarvittaessa kutakin asemapaikkaa varten vahvistettua elinolosuhdekorvausta saatuaan henkilöstökomitean lausunnon; lisäksi kyseisen artiklan 3 kohdassa todetaan, että nimittävä viranomainen päättää henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.
41.
Jos noudatettaisiin unionin yleisen tuomioistuimen ehdottamaa tulkintaa, jota ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet tältä osin tukevat, menettelyvaatimukset lisääntyisivät. Jotta nimittävä viranomainen voisi muuttaa kolmansissa maissa työskenteleviin työntekijöihin sovellettavaa elinolosuhdekorvausta, sen olisi siis yhtäältä kuultava henkilöstökomiteaansa ja pyydettävä henkilöstösääntökomitean lausunto voidakseen antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset ja toisaalta päätettävä soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä ja pyydettävä uusi lausunto henkilöstökomitealta. Jos nimittävän viranomaisen on annettava yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä ennen elinolosuhdekorvauksen määrän tarkistamista koskevan päätöksen tekemistä, kuten unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, on pohdittava syitä, jotka ovat johtaneet soveltamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen mainitsemiseen henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 3 kohdassa, jossa ei aseteta yhtä tiukkoja menettelyvaatimuksia kuin henkilöstösääntöjen 110 artiklassa.
42.
Menettelyvaatimusten lisääntyminen voi olla viite siitä, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa ei aseteta nimenomaista velvollisuutta, joka koskisi kolmansissa maissa työskenteleviin työntekijöihin sovellettavan elinolosuhdekorvauksen määrän muuttamista koskevaa päätöstä, jollainen riidanalainen päätöskin on. Tätä päätelmää ei kyseenalaisteta väitteillä, joita ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet esittävät ja joissa he vetoavat tuomioon Osorio ym. v. EUH (
8
) ja väittävät, että jos tarkastellaan kaikkia henkilöstösääntöjen liitteessä X olevia säännöksiä ja erityisesti kyseisen liitteen 3 artiklaa, EUH:n ehdottama tulkinta ei pidä paikkaansa.
b) Viittaukset yleisiin täytäntöönpanomääräyksiin henkilöstösääntöjen liitteessä X
43.
On totta, että virkamiestuomioistuin on tulkinnut henkilöstösääntöjen liitteessä X olevaa 3 artiklaa tuomiossaan Osorio ym. v. EUH (
9
) ja että tästä tuomiosta tehty valitus on johtanut unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon Vanhalewyn v. EUH. (
10
) Virkamiestuomioistuin katsoi ensin mainitussa tuomiossa, että kyseiseen säännökseen sisältyy sen sanamuodon mukaan nimenomaisesti poikkeus siitä, mitä kyseisessä liitteessä olevan 1 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään. Näin ollen yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä, joihin henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 3 artiklassa viitataan ja jotka koskevat sellaisten virkamiesten tilannetta, jotka on siirretty väliaikaisesti toimielimensä toimipaikkaan tai muuhun unionin asemapaikkaan, ei virkamiestuomioistuimen mukaan voida soveltaa kyseisessä liitteessä olevan 1 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuihin ”kolmannessa maassa työskenteleviin – – virkamiehiin sovellettaviin erityisiin poikkeusmääräyksiin”, eikä niissä viitata siten samassa liitteessä olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa säädettyihin yleisiin täytäntöönpanomääräyksiin. (
11
)
44.
Tältä osin on muistettava, että kun henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan ensimmäisessä kohdassa todetaan, että henkilöstösääntöjen liitteessä X määrätään kolmannessa maassa työskenteleviin unionin virkamiehiin sovellettavista erityisistä poikkeusmääräyksistä, siinä määritetään kyseisen liitteen soveltamisala, joten mainitun liitteen säännöksiä ei voida periaatteessa soveltaa unionissa työskenteleviin virkamiehiin. Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 3 artiklan perusteella nimittävä viranomainen voi kuitenkin päättää, kyseisessä liitteessä olevan 1 artiklan ensimmäisestä kohdasta poiketen, että unionissa tilapäisesti määrättynä oleva virkamies on kyseisen liitteen eräiden määräysten alainen, vaikka tämä liite on tarkoitettu sääntelemään kolmannessa maassa työskentelevien virkamiesten tilannetta.
45.
Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 3 artiklassa säädetty poikkeus koskee lisäksi vain kyseisessä liitteessä olevan 1 artiklan ensimmäistä kohtaa. Näin ollen nimittävä viranomainen voi tämän poikkeuksen nojalla laajentaa kyseisen liitteen henkilöllistä soveltamisalaa. (
12
) Mikään ei viittaa siihen, etteivät vaatimukset, joista säädetään kyseisessä liitteessä olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa ja joiden mukaan yleiset täytäntöönpanomääräykset on annettava henkilöstösääntöjen 110 artiklan mukaisesti, koskisi liitteessä X olevaa 3 artiklaa.
46.
Edellä esitetystä seuraa, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmas kohta ei ole itsenäinen ja riittävä lähde, joka velvoittaa antamaan yleiset täytäntöönpanomääräykset henkilöstösääntöjen 110 artiklan mukaisesti. Mielestäni tällainen nimenomainen tai implisiittinen velvollisuus voi perustua vain siihen, että tätä säännöstä ja henkilöstösääntöjen liitteen X jotakin muuta säännöstä sovelletaan yhdessä. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 23 kohdasta ilmenee, yleisten täytäntöönpanomääräysten antaminen on pakollista silloin, kun lainsäätäjä on nimenomaisesti säätänyt siitä tai se on tarpeen sen säännöksen luonteen vuoksi, jota on sovellettava.
47.
Edellä esitettyjä päätelmiä on verrattava ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleiden istunnossa esittämään väitteeseen, jonka mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmas kohta menettäisi kokonaan tehokkaan vaikutuksensa, jos sitä tulkittaisiin näin.
c) Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannen kohdan tehokas vaikutus
48.
On selvää, että tulkinta, jonka mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmas kohta on, EUH:n käyttämän ilmaisun mukaisesti, vain ”menettelyllinen viittaus”, voi herättää epäilyjä kyseisen liitteen rakenteesta ja erityisesti siitä, miksi siihen on lisätty 1 artiklan kolmas kohta. Voisikin väittää, että henkilöstösääntöjen 110 artiklasta jo ilmenee, että yleiset täytäntöönpanomääräykset on annettava kyseisessä säännöksessä säädettyä menettelyä noudattaen. Henkilöstösäännöissä on lisäksi säännöksiä, joissa mainitaan yleiset täytäntöönpanomääräykset, mutta ei nimenomaisesti säädetä, että ne on annettava henkilöstösääntöjen 110 artiklan mukaisesti. (
13
)
49.
Henkilöstösääntöjen 110 artiklaan viittaavaa lainsäädäntötekniikkaa ei kuitenkaan ole vain henkilöstösääntöjen liitteessä X. Henkilöstösäännöissä on nimittäin useita säännöksiä, joissa viitataan yleisten täytäntöönpanomääräysten antamiseen henkilöstösääntöjen 110 artiklan mukaisesti. (
14
) Lainsäätäjän näkökulmasta on siis hyvä aina viitata henkilöstösääntöjen 110 artiklaan sen täsmentämiseksi, että yleiset täytäntöönpanomääräykset on annettava kyseisessä säännöksessä säädettyä menettelyä noudattaen.
50.
Näissä henkilöstösääntöjen säännöksissä on tosin henkilöstösääntöjen 110 artiklaan tehdyn viittauksen ohella täsmennys, jonka mukaan kyse on tietyn artiklan tai kohdan yleisistä täytäntöönpanomääräyksistä. (
15
) Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmas kohta ei sitä vastoin sisällä samankaltaista täsmennystä, jonka mukaan kyse olisi kyseisen liitteen tai sen kaikkien säännösten yleisistä täytäntöönpanomääräyksistä. Mielestäni ei silti voida asettua lainsäätäjän paikalle ja lisätä tällaista yleisesti sovellettavaa täsmennystä, joka koskisi kyseisen liitteen kaikkia säännöksiä. Kuten EUH huomauttaa, tällainen tulkinta voisi tehdä tyhjäksi henkilöstösääntöjen liitteen X sellaisenaan riittävien säännösten merkityksen ja tehdä niistä puutteellisia.
51.
Kyseinen liite X on loppujen lopuksi ainoa liite, jossa säädetään nimenomaisesti, että sen säännökset poikkeavat henkilöstösääntöjen muista säännöksistä. On totta, että henkilöstösääntöjen 101 a artiklassa säädetään, että kyseisessä liitteessä X säädetään kolmannessa maassa työskenteleviin virkamiehiin sovellettavista erityisistä poikkeusmääräyksistä, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta henkilöstösääntöjen muiden säännösten soveltamista. Voitaisiin siis väittää, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa on tarpeetonta todeta, että henkilöstösääntöjen 110 artiklaa voidaan soveltaa. Ilman tätä toteamusta olisi kuitenkin vaikea määrittää, poikkeaako henkilöstösääntöjen liite X myös henkilöstösääntöjen 110 artiklassa säädetystä menettelystä, kun sen 3 artiklassa mainitaan yleiset täytäntöönpanomääräykset.
52.
Velvollisuus antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä voi olla nimenomainen tai implisiittinen velvollisuus. Ei voida sulkea pois sitä, että 3 artiklan lisäksi henkilöstösääntöjen liite X sisältää myös säännöksiä, jotka jo luonteensa vuoksi edellyttävät yleisten täytäntöönpanomääräysten antamista. Tällaisessa tapauksessa on henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannen kohdan mukaan noudatettava kyseisten henkilöstösääntöjen 110 artiklassa asetettuja menettelyvaatimuksia.
53.
Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmatta kohtaa voidaan tulkita siten, että kun yleiset täytäntöönpanomääräykset annetaan, vaikka siihen ei ole velvollisuutta, henkilöstösääntöjen 110 artiklassa asetetut menettelyvaatimukset on kuitenkin otettava huomioon.
54.
Edellä esitetyn perusteella tulkinta, jonka mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmas kohta ei ole yleisten täytäntöönpanomääräysten antamisvelvollisuuden itsenäinen ja riittävä lähde, ei johda siihen, että kyseinen säännös menettäisi merkityksensä.
55.
Sivumennen on todettava, että tämä tulkinta saa tietyssä määrin vahvistusta unionin yleisen tuomioistuimen viimeaikaisesta oikeuskäytännöstä.
56.
Unionin yleinen tuomioistuin on todennut tuomiossa Vanhalewyn v. EUH, (
16
) johon valituksenalaisessa tuomiossa on vedottu useaan otteeseen, että nimenomainen velvollisuus antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset koskee henkilöstösääntöjen koko liitettä X, elinolosuhdekorvauksen myöntämistä koskevat säännökset mukaan lukien.
57.
Edellä mainitussa tuomiossa mainittua koko liitettä koskevaa toteamusta voidaan pitää kuitenkin vain ylimääräisenä perusteluna. On nimittäin niin, että tuomio Vanhalewyn v. EUH (
17
) koski päätöstä, jolla oli saatettu ajan tasalle luettelo niistä kolmansista maista, joiden osalta elinolosuhteet katsottiin vastaavan unionissa tavanomaisesti todettuja olosuhteita. Tämä päätös liittyi siis henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 1 kohdan toiseen alakohtaan, jossa tyydytään toteamaan, että elinolosuhdekorvausta ei makseta silloin, kun virkamies työskentelee maassa, jonka elinolosuhteiden voidaan katsoa vastaavan tavanomaisia olosuhteita Euroopan unionissa. Riidanalainen päätös sitä vastoin liittyy henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 1 kohdan kolmanteen ja neljänteen alakohtaan, jotka ovat sisällöltään selvempiä kuin samassa liitteessä olevan 10 artiklan 1 kohdan toinen alakohta.
58.
Lisäksi näyttää siltä, että unionin yleinen tuomioistuin on itse hieman rajoittanut oikeuskäytäntönsä ulottuvuutta tuomiossa PO ym. v. EUH, (
18
) joka annettiin tuomion Vanhalewyn v. EUH (
19
) jälkeen, katsoessaan, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmatta kohtaa ei voida tulkita siten, että siinä velvoitettaisiin EUH antamaan yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä, jotka koskevat kyseisessä liitteessä olevan 15 artiklan toisessa virkkeessä annetun päätösvallan käyttöä. Unionin yleinen tuomioistuin on tuomiossa PO ym. v. EUH (
20
) täsmentänyt, että sen tuomiossa esittämät päätelmät olivat tuomiossa Vanhalewyn v. EUH (
21
) esitettyjen mukaisia. Kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, katson, ettei tästä seikasta ole tarpeen lausua. Käsiteltävässä asiassa merkityksellistä on juuri se, niin ikään tuomion PO ym. v. EUH (
22
) valossa, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa ei mainita yleisesti sovellettavaa velvollisuutta, joka koskisi henkilöstösääntöjen koko liitettä X.
59.
Edellä esitetyn perusteella katson, että ensimmäinen valitusperuste on perusteltu siltä osin kuin EUH väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut virheellisesti, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa säädetään nimenomaisesta velvollisuudesta antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä ennen kyseisen liitteen 10 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan nojalla tehtävää päätöstä, jolla muutetaan kolmansissa maissa työskenteleville työntekijöille maksettavan elinolosuhdekorvauksen määrää. Mielestäni tämä toteamus ei kuitenkaan riitä valituksenalaisen tuomion kumoamiseen, ellei toista valitusperustetta tutkita.
B
Toinen valitusperuste
60.
Muistutan, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 28 ja 29 kohdassa todennut, että yleisten täytäntöönpanomääräysten antaminen on pakollista kahdessa tapauksessa: jos lainsäätäjä on nimenomaisesti säätänyt siitä tai jos se on tarpeen sen säännöksen luonteen vuoksi, jota on sovellettava.
61.
Toinen valitusperuste liittyy päätelmiin, joita unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt valituksenalaisen tuomion 28 ja 29 kohdassa. EUH väittää tässä valitusperusteessa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että henkilöstösääntöjen liitteessä X oleva 10 artikla on luonteeltaan sellainen säännös, joka edellyttää yleisten täytäntöönpanomääräysten antamista, koska se on siinä määrin epäselvä ja epätäsmällinen, että nse ei mahdollista soveltamista ilman mielivaltaa.
62.
Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet väittävät ensisijaisesti, että toinen valitusperuste on tehoton. Koska unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannen kohdan mukaan EUH:lla on nimenomaisesti velvollisuus antaa kyseisessä liitteessä olevan 10 artiklan mukaiset yleiset täytäntöönpanomääräykset, kyseisen 10 artiklan selvyydellä ei heidän mukaansa ole vaikutusta.
1. Valitusperusteen tehokkuus
63.
Ymmärrän ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleiden esittämät väitteet toisen valitusperusteen tehokkuudesta, koska valituksenalaisen tuomion lukeminen voi aiheuttaa epäselvyyttä siitä, mistä lähteestä on peräisin velvollisuus, jota EUH:n olisi unionin yleisen tuomioistuimen mukaan pitänyt noudattaa. Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin todennut aluksi valituksenalaisen tuomion 30 ja 31 kohdassa, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa säädetään nimenomaisesti velvollisuudesta antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä, joka koskee henkilöstösääntöjen koko liitettä X, myös sen 10 artiklassa olevia säännöksiä elinolosuhdekorvauksen myöntämisestä.
64.
Tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 32 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin esittänyt näkökantoja, joiden mukaan velvollisuus antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä koskee henkilöstösääntöjen liitteessä X olevaa 10 artiklaa. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tämä velvollisuus selittyy sillä seikalla, että kyseisessä säännöksessä myönnetään nimittävälle viranomaiselle poikkeuksellisen laaja harkintavalta kolmannessa maassa vallitsevien elinolosuhteiden määrittämiseksi. Unionin yleinen tuomioistuin näyttää valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa pitävän yleisten täytäntöönpanomääräysten antamista tarpeellisena sen takaamiseksi, että perusteet, joiden mukaisesti määritetään kolmansissa maissa vallitsevat elinolosuhteet, vahvistetaan abstraktisti ja erillään kaikista menettelyistä, joiden tarkoituksena on määrittää elinolosuhdekorvauksen määrä, jotta vältettäisiin se vaara, että perusteiden valintaan vaikuttaa hallinnon mahdollisesti haluama lopputulos.
65.
Näin ollen ei voida sulkea pois sitä, etteikö unionin yleinen tuomioistuin olisi ainakaan implisiittisesti luokitellut henkilöstösääntöjen liitteessä X olevaa 10 artiklaa myös tämän ratkaisuehdotuksen 60 kohdassa mainitun toisen tapauksen mukaiseksi.
66.
Jos tulkitsen oikein valituksenalaista tuomiota ja jos henkilöstösääntöjen liitteessä X oleva 10 artikla edellyttää jo luonteensa vuoksi yleisten täytäntöönpanomääräysten antamista, toinen valitusperuste ei ole tehoton, eikä se, että ensimmäinen valitusperuste on perusteltu, johda valituksenalaisen tuomion kumoamiseen. Näin ollen katson, että valituksen analysoimiseksi on ensimmäistä valitusperustetta koskevan arvioinnin lisäksi tutkittava myös toinen valitusperuste.
2. Asiakysymys
67.
Muistutan, että EUH väittää toisessa valitusperusteessaan pääasiallisesti, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan olevan luonteeltaan sellainen, että yleisten täytäntöönpanomääräysten antaminen on tarpeen. Unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan varsinkin katsonut, että tämä säännös siinä määrin epäselvä ja epätäsmällinen, että se ei mahdollista soveltamista ilman mielivaltaa. EUH:n mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 1 kohdan neljäs alakohta edellyttää, että elinolosuhdekorvauksen täytäntöönpanoa koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen antamisen yhteydessä pyydetään henkilöstökomitean lausunto, kuten sen mukaan tehtiin 17.12.2013 ja 3.12.2014 tehdyissä päätöksissä. Sen mukaan jo tässä vaiheessa voidaan täysin välttää se vaara, että hallinto asettaisi elinolosuhdekorvauksen määrittävät perusteet siten, että haluttu tulos saavutetaan. Lisäksi se, että kyseinen 10 artikla, jossa säädetään elinolosuhdekorvauksen vahvistamisessa huomioon otettavista tekijöistä ja niiden vuosittaisesta arvioinnista, on hyvin yksityiskohtainen, on jo itsessään osoitus siitä, että kyseessä olevat säännökset eivät jätä liikkumavaraa mielivaltaiselle soveltamiselle.
68.
Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet väittävät, että tämä valitusperuste – jos se on tehokas – on perusteeton, koska yleisen täytäntöönpanomääräyksen antaminen merkitsee sitä, että henkilöstösääntökomitean lausunto voi vaikuttaa nimittävän viranomaisen päätökseen.
69.
Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa todetaan, että ”[elinolosuhdekorvaus] vahvistetaan ottaen huomioon muun muassa seuraavat tekijät”. Ilmaisu ”muun muassa” tarkoittaa tietenkin sitä, että esitetty luettelo ei ole tyhjentävä. Tätä säännöstä on joka tapauksessa luettava yhdessä henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 3 kohdan kanssa, jonka mukaan nimittävä viranomainen ”päättää tämän artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä”. Lisäksi, kuten EUH huomauttaa, elinolosuhdekorvauksen vahvistaminen edellyttää vuosittaista arviointia, ja sitä voidaan tarvittaessa muuttaa henkilöstökomitean annettua lausuntonsa. Lainsäätäjä on siis säätänyt useista toimenpiteistä, joilla voidaan estää mielivaltaisuus henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 1 kohdan kolmannen ja neljännen alakohdan täytäntöönpanossa.
70.
Edellä esitetyn perusteella katson, että toinen valitusperuste on perusteltu. EUH:n esittämät kaksi valitusperustetta ovat siis suorittamani tarkastelun perusteella perusteltuja.
71.
Näin ollen valituksenalainen tuomio on kumottava, koska siinä on oikeudellisia virheitä, jotka koostuvat henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannen kohdan ja 10 artiklan virheellisestä tulkinnasta siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että pannessaan täytäntöön viimeksi mainitun säännöksen ja tehdessään riidanalaisen päätöksen kaltaisen päätöksen, jolla muutettiin kolmansissa maissa työskenteleviin toimihenkilöihin sovellettavan elinolosuhdekorvauksen määrää, EUH:lla oli velvollisuus antaa yleiset täytäntöönpanomääräykset. Näin ollen valitus on hyväksyttävä ja valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman ensimmäinen kohta on kumottava.
72.
Lisäksi on todettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklassa määrätään, että jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi, unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen päätöksen. Se voi joko itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
73.
Käsiteltävä asia ei ole mielestäni ratkaisukelpoinen. Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet vetosivat unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetussa kanteessa kolmeen kanneperusteeseen. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa, tuomio on annettu tutkimatta toista ja kolmatta sille esitettyä kanneperustetta. Asia on näin ollen palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen näiden kanneperusteiden ratkaisemiseksi.
VI Ratkaisuehdotus
74.
Edellä esitetyn perusteella katson, että EUH:n esittämät valitusperusteet on hyväksyttävä, ja ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 13.4.2018 antaman tuomion Alba Aguilera ym. vastaan EUH (T‑119/17, EU:T:2018:183), jolla unionin yleinen tuomioistuin kumosi Euroopan ulkosuhdehallinnon (EUH) 19.4.2016 tekemän päätöksen, jolla alennettiin 1.1.2016 lähtien Euroopan unionin Etiopiassa työskentelevälle henkilöstölle elinolosuhteista maksettavaa korvausta 30 prosentista 25 prosenttiin viitemäärästä, tuomiolauselman 1 kohta sekä kyseisen tuomion tuomiolauselman 3 kohta, jolla unionin yleinen tuomioistuin velvoitti EUH:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut, kumotaan.
2)
Asia palautetaan unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
3)
Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	T‑119/17, EU:T:2018:183; jäljempänä valituksenalainen tuomio.
(
3
)	Ks. myös tuomio 8.7.1965, Willame v. komissio (110/63, EU:C:1965:71), jossa käsitellään näitä kahta tapausta.
(
4
)	Tuomio 17.3.2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
5
)	Tuomio 17.3.2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
6
)	Kyseisen tuomion 35 kohdan mukaan sillä, että nimittävä viranomainen oli määrittänyt ”arviointiperusteet, joilla voidaan ohjata sen arviointia elinolosuhteiden vastaavuudesta”, ei ole merkitystä, koska näitä perusteita ei ollut vahvistettu yleisissä täytäntöönpanomääräyksissä.
(
7
)	Tuomio 17.3.2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156, 22 ja 23 kohta).
(
8
)	Tuomio 25.9.2014 (F‑101/13, EU:F:2014:223).
(
9
)	Tuomio 25.9.2014 (F‑101/13, EU:F:2014:223, 24 ja 25 kohta).
(
10
)	Tuomio 17.3.2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
11
)	Tuomio 25.9.2014, Osorio v. EUH (F‑101/13, EU:F:2014:223, 25 kohta).
(
12
)	Sivumennen sanoen se, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 3 artiklassa säädetään mahdollisuudesta laajentaa kyseisen liitteen soveltamisalaa, on myös syynä siihen, että nimittävällä viranomaisella on velvollisuus antaa yleisiä täytäntöönpanomääräyksiä tämän säännöksen perusteella ennen päätöksen tekemistä. Kyseisen liitteen soveltamisalan laajentaminen virkamiehiin, jotka työskentelevät – vaikkakin tilapäisesti – unionissa, voisi olla ristiriidassa henkilöstösääntöjen liitteen X tavoitteen kanssa ja loukata yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Ks. vastaavasti tuomio 29.5.1997, de Rijk v. komissio (C‑153/96 P, EU:C:1997:268, 28 ja 29 kohta).
(
13
)	Ks. esim. henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 9 artiklan 1 kohdan kolmas alakohta ja 13 a artikla sekä henkilösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohdan toinen alakohta.
(
14
)	Ks. henkilöstösääntöjen 27 artiklan toinen kohta ja 45 a artiklan 5 kohta sekä henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 2 artiklan 3 kohta.
(
15
)	Ks. alaviite 13.
(
16
)	Tuomio 17.3.2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156, 24 ja 25 kohta).
(
17
)	Tuomio 17.3.2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156, 24 ja 25 kohta).
(
18
)	Tuomio 25.10.2018 (T‑729/16, EU:T:2018:721, 160–165 kohta).
(
19
)	Tuomio 17.3.2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
20
)	Tuomio 25.10.2018 (T‑729/16, EU:T:2018:721, 166–170 kohta).
(
21
)	Tuomio 17.3.2016 (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).
(
22
)	Tuomio 25.10.2018 (T‑729/16, EU:T:2018:721).