61996CJ0099_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-99/96,
angaaende en anmodning, som Bundesgerichtshof (Tyskland) i medfoer af protokollen af 3. juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Hans-Hermann Mietz
mod
Intership Yachting Sneek BV,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 13, stk. 1, nr. 1 og 3, artikel 24, artikel 28, stk. 2, og artikel 34, stk. 2, i konventionen af 27. september 1968 (EFT 1978 L 304, s. 17), som aendret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse (EFT L 304, s. 1, og - den aendrede tekst - s. 77) og ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltraedelse (EFT L 388, s. 1),
har
DOMSTOLEN
sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene P.J.G. Kapteyn, J.-P. Puissochet, G. Hirsch og P. Jann samt dommerne G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann, J.L. Murray, D.A.O. Edward (refererende dommer), H. Ragnemalm, L. Sevón og M. Wathelet,
generaladvokat: P. Léger
justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- den tyske regering ved afdelingschef Joerg Pirrung, Forbundsjustitsministeriet, som befuldmaegtiget
- Det Forenede Kongeriges regering ved Stephanie Ridley, Treasury Solicitor's Department, som befuldmaegtiget, bistaaet af barrister David Lloyd Jones
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Ulrich Woelker, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokaterne Hans-Juergen Rabe og Georg M. Berrisch, Bruxelles,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 9. juli 1997 er afgivet mundtlige indlaeg af Det Forenede Kongeriges regering ved David Lloyd Jones og af Kommissionen ved advokat Marco Nuñez-Mueller, Bruxelles,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 8. oktober 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 29. februar 1996, indgaaet til Domstolen den 26. marts 1996, har Bundesgerichtshof i medfoer af protokollen af 3. juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, forelagt fire praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af artikel 13, stk. 1, nr. 1 og 3, artikel 24, artikel 28, stk. 2, og artikel 34, stk. 2, i konventionen af 27. september 1968 (EFT 1978 L 304, s. 17), som aendret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse (EFT L 304, s. 1, og - den aendrede tekst - s. 77) og ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltraedelse (EFT L 388, s. 1) (herefter »konventionen«).
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag anlagt ved en tysk domstol, hvori der er fremsat begaering om fuldbyrdelsespaategning i Tyskland paa en dom afsagt den 12. maj 1993 (herefter »den nederlandske dom«) af praesidenten for Arrondissementsrechtbank, Leeuwarden (Nederlandene) (herefter »retten i domsstaten«). Den nederlandske dom blev afsagt efter kontradiktorisk sagsbehandling i en sag om foreloebige forholdsregler (»kort geding«) mellem Intership Yachting Sneek BV (herefter »Intership Yachting«), et anpartsselskab med hjemsted i Sneek (Nederlandene), og Hans-Hermann Mietz, der har bopael i Luechow (Tyskland).
3 Inden for konventionens systematik gaelder der den almindelige regel om retternes kompetence - i henhold til artikel 2, stk. 1 - at personer, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, uanset deres nationalitet, skal sagsoeges ved retterne i denne stat.
4 I konventionens artikel 3, stk. 1, bestemmes det, at personer, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, kun kan sagsoeges ved retterne i en anden kontraherende stat i medfoer af de regler, der er fastsat i afsnit II, afdeling 2 til 6, dvs. i konventionens artikel 5-18.
5 Artikel 13 og 14 findes i konventionens afsnit II, afdeling 4, der har overskriften »Kompetence i sager om forbrugerkontrakter«. Artikel 13, stk. 1, har foelgende ordlyd:
»I sager om kontrakter indgaaet af en person med henblik paa brug, der maa anses at ligge uden for hans erhvervsmaessige virksomhed, i det foelgende benaevnt 'forbrugeren', afgoeres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5:
1. naar sagen vedroerer koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater
2. naar sagen vedroerer laan, der skal tilbagebetales i rater, eller andre kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af koeb af saadanne genstande
3. naar sagen vedroerer andre kontrakter, hvis formaal er levering af tjenesteydelser eller loesoeregenstande, og saafremt
a) fremsaettelse af saerligt tilbud eller reklamering i den stat, hvor forbrugeren har bopael, er gaaet forud for kontraktens indgaaelse, og
b) forbrugeren i denne stat har foretaget de dispositioner, der er noedvendige til indgaaelse af kontrakten.«
6 Konventionens artikel 14, stk. 2, indeholder foelgende bestemmelse:
»Sager, som agtes rejst mod forbrugeren af den anden part i kontrakten, kan kun anlaegges ved retterne i den kontraherende stat, paa hvis omraade forbrugeren har bopael.«
7 I konventionens afsnit II, afdeling 9, findes der endvidere saerlige bestemmelser om foreloebige, herunder sikrende retsmidler, i artikel 24, der har foelgende ordlyd:
»De foreloebige, herunder sikrende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning, kan kraeves anvendt af den paagaeldende stats retslige myndigheder, selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfoer af denne konvention er kompetent til at paakende sagens realitet.«
8 Bestemmelserne om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser findes i konventionens afsnit III. Artikel 28, der findes i afsnittets afdeling 1 under overskriften »Anerkendelse«, har foelgende ordlyd:
»En retsafgoerelse kan endvidere ikke anerkendes, saafremt bestemmelserne i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5, er tilsidesat, eller der foreligger tilfaelde, som omfattes af artikel 59.
Ved proevelsen af de i foranstaaende stykke naevnte kompetenceregler er den myndighed, som begaeringen rettes til, bundet af de faktiske omstaendigheder, paa hvilke retten i domsstaten har stoettet sin kompetence.
Med forbehold af bestemmelserne i foerste afsnit kan kompetencen for retterne i domsstaten ikke efterproeves; kompetencereglerne er ikke omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlaeggende retsprincipper.«
9 Artikel 29, som findes i samme afsnit af konventionen, har foelgende ordlyd:
»Den udenlandske retsafgoerelse kan i intet tilfaelde efterproeves med hensyn til sagens realitet.«
10 Artikel 34, stk. 2 og 3, som findes i konventionens afsnit III, afdeling 2, under overskriften »Fuldbyrdelse«, bestemmer foelgende:
»Begaeringen kan kun afslaas af en af de i artikel 27 og 28 anfoerte grunde.
Den udenlandske afgoerelse kan i intet tilfaelde efterproeves med hensyn til sagens realitet.«
11 Hans-Hermann Mietz og Intership Yachting indgik i Sneek en skriftlig »koebekontrakt« om koeb af en baad af en bestemt type, Intership 1150 G, med bestemte aendringer. Hans-Hermann Mietz skulle som modydelse betale 250 000 DEM i fem rater.
12 Hans-Hermann Mietz opfyldte ikke fuldt ud sin betalingsforpligtelse, og Intership Yachting opnaaede derefter den nederlandske dom, hvorved Hans-Hermann Mietz bl.a. blev tilpligtet at betale vaerftet 143 750 DEM med rente. Dommen blev erklaeret foreloebigt eksigibel.
13 Den 29. oktober 1993 tog Landgericht Lueneburg (Tyskland) en begaering fra Intership Yachting om at erklaere den nederlandske dom eksigibel og meddele fuldbyrdelsespaategning til foelge.
14 Hans-Hermann Mietz kaerede denne afgoerelse om at meddele fuldbyrdelsespaategning til vedkommende Oberlandesgericht. Han gjorde bl.a. gaeldende, at han og Intership Yachting var naaet til enighed om alle enkeltheder vedroerende bestillingen af baaden, som var til hans private brug, paa en »Bootsmesse« (baadmesse) i Duesseldorf (Tyskland), og at kontraktparterne en uge senere moedtes i Sneek, hvor de kun underskrev kontrakten, og Hans-Hermann Mietz betalte den aftalte udbetaling paa 40 000 DEM. Han anfoerte paa denne baggrund, at det maatte foelge af konventionens artikel 14, stk. 2, at kun retterne i den kontraherende stat, hvori han havde bopael, dvs. i Tyskland, havde kompetence til at paakende sagen.
15 Oberlandesgericht stadfaestede Landgericht's afgoerelse og Hans-Hermann Mietz indbragte derefter sagen for Bundesgerichtshof ved »Rechtsbeschwerde«.
16 Bundesgerichtshof fandt, at anerkendelse og fuldbyrdelse af den nederlandske dom kun kunne naegtes, hvis Hans-Hermann Mietz i henhold til konventionens artikel 28, stk. 1, kunne paaberaabe sig kompetencereglerne i sager om forbrugerkontrakter i konventionens artikel 13 og 14.
17 Bundesgerichtshof konstaterede, at der i medlemsstaterne anvendes forskellige definitioner af de i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 1 og 3, benyttede udtryk »koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater« (Kauf beweglicher Sachen auf Teilzahlung) og »levering af ... loesoeregenstande« (Lieferung beweglicher Sachen).
18 Bundesgerichtshof fastslog endvidere, at den nederlandske dom ikke indeholdt oplysninger om, hvor de forberedende dispositioner forud for kontraktens indgaaelse havde fundet sted, saaledes at det ikke var muligt paa dette grundlag at afgoere, om retten i domsstaten ikke havde tilsidesat konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3, hvorefter kun retterne i forbrugerens bopaelsstat har kompetence til at paakende sager om kontrakter, hvis formaal er levering af tjenesteydelser eller loesoeregenstande, naar naermere bestemte forberedende dispositioner har fundet sted i denne stat. I denne sammenhaeng havde Hans-Hermann Mietz under kaeresagen gjort gaeldende, at yachtfirmaet havde gjort reklame med henblik paa salget paa en specialmesse i Tyskland, og at kontrakten var blevet indgaaet mundtligt paa messen. Bundesgerichtshof rejste imidlertid spoergsmaal om, hvorvidt dette nye anbringende fra Hans-Hermann Mietz' side kunne tages i betragtning, da konventionens artikel 28, stk. 2, ikke tillader en efterproevelse af sagens realitet.
19 For det tilfaelde, at Domstolen maatte finde, at Hans-Hermann Mietz faktisk kunne paaberaabe sig bestemmelserne om kompetence i sager om forbrugerkontrakter, opstod der for Bundesgerichtshof det spoergsmaal, om retten i domsstaten ikke med rette kunne fravige bestemmelserne i henhold til konventionens artikel 24, saaledes at konventionens artikel 13 og 14 da ikke var til hinder for at anerkende den nederlandske dom.
20 Herefter besluttede Bundesgerichtshof at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Er der tale om koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 13, stk. 1, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, naar den ene part i et dokument, der af parterne betegnes som 'koebekontrakt', paatager sig at fremstille en motoryacht af en naermere fastlagt type med ni bestemte aendringer og at overdrage den til den anden part, og naar denne som modydelse skal betale 250 000 DEM i fem rater?
Hvis spoergsmaal 1 besvares benaegtende:
2) Er den i spoergsmaal 1 beskrevne kontrakt da en kontrakt, hvis formaal er levering af loesoeregenstande i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3's forstand?
3) Skal der i medfoer af konventionens artikel 34, stk. 2, sammenholdt med artikel 28, stk. 2, ogsaa tages hensyn til nye faktiske omstaendigheder, som rekvisitus fremfoerer som begrundelse for, at retten i domsstaten har tilsidesat bestemmelserne i afsnit II, afdeling 4, i den naevnte konvention?
Hvis enten det foerste eller det andet og det tredje spoergsmaal besvares bekraeftende:
4) Omfatter begrebet foreloebige retsmidler i konventionens artikel 24 den i artikel 289-297 i den nederlandske Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (civilprocesloven) omhandlede mulighed for ved en begaering om en foreloebig forholdsregel ('kort geding') at opnaa dom til betaling af en modydelse i henhold til en kontrakt?«
21 Det findes mest hensigtsmaessigt foerst at besvare det foerste og det andet spoergsmaal, som skal behandles under ét, derefter det fjerde spoergsmaal og til slut det tredje spoergsmaal.
Det foerste og det andet spoergsmaal
22 Med henblik paa at fastlaegge raekkevidden af det foerste og det andet spoergsmaal bemaerkes, at hovedsagen angaar en kontrakt, som er indgaaet mellem to parter, og som af disse er betegnet som en koebekontrakt, om bygning af en yacht af en bestemt type, men med visse aendringer. Den ene part forpligtede sig til at bygge yachten og til at overfoere ejendomsretten til den anden part, som paa sin side forpligtede sig til, som modydelse, at betale prisen i fem rater. Det er i forelaeggelseskendelsen oplyst, at den sidste rate skulle betales i forbindelse med en proevesejlads, dvs. inden besiddelsen af yachten endeligt overgik til den anden part.
23 Under hensyn til, at det i nogle af indlaeggene i sagen for Domstolen er blevet haevdet, at et registreret fartoej eventuelt kan sidestilles med en fast ejendom, bemaerkes, at det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den i hovedsagen omhandlede yacht - uafhaengigt af spoergsmaalet om, hvorvidt kontrakten skal betragtes som en kontrakt om levering af tjenesteydelser eller om levering af en loesoeregenstand - under alle omstaendigheder skal kvalificeres som en loesoeregenstand i konventionens forstand.
24 I denne sammenhaeng oensker den forelaeggende ret med sit foerste spoergsmaal naermere bestemt oplyst, om begrebet »koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater« i den forstand, hvori det er anvendt i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 1, skal fortolkes saaledes, at det omfatter en kontrakt,
- der vedroerer den ene parts fremstilling af en loesoeregenstand af en naermere fastlagt type med visse aendringer
- hvorved denne part har forpligtet sig til at overfoere ejendomsretten til den naevnte loesoeregenstand til den anden part, der som modydelse har forpligtet sig til at betale prisen i flere rater, og
- hvori det er bestemt, at den sidste rate skal betales, foer besiddelsen af genstanden endeligt overgaar til den anden part.
Saafremt spoergsmaalet skal besvares benaegtende, oensker den forelaeggende ret med sit andet spoergsmaal oplyst, om en saadan kontrakt skal kvalificeres som en kontrakt om levering af loesoeregenstande i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3's forstand.
25 Det skal fremhaeves, at Domstolen ikke anmodes om at tage stilling til, om en person, der befinder sig i Hans-Hermann Mietz' situation, opfylder de oevrige betingelser i konventionens artikel 13 for at kunne betragtes som forbruger i bestemmelsens forstand.
26 Efter fast retspraksis skal de begreber, der anvendes i konventionens artikel 13 og 14, fortolkes selvstaendigt, foerst og fremmest ud fra konventionens opbygning og formaal (jf. bl.a. dom af 21.6.1978, sag 150/77, Bertrand, Sml. s. 1431, praemis 14-16 og 19, af 19.1.1993, sag C-89/91, Shearson Lehman Hutton, Sml. I, s. 139, praemis 13, og af 3.7.1997, sag C-269/95, Benincasa, Sml. I, s. 3767, praemis 12).
27 Endvidere kan de kompetenceregler, der fraviger den almindelige kompetenceregel, herunder reglerne i artikel 13 og 14, ikke foere til en fortolkning, der raekker ud over de tilfaelde, konventionen har for oeje (jf. Bertrand-dommen, praemis 17, Shearson Lehman Hutton-dommen, praemis 14, 15 og 16, og Benincasa-dommen, praemis 13 og 14).
28 I Bertrand-dommens praemis 20 udtalte Domstolen, at koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater, skal forstaas som en retshandel, hvor pengeydelsen skal erlaegges i flere rater, eller som er forbundet med en finansieringsaftale.
29 En kontrakt som den, der er beskrevet i denne doms praemis 22, er ganske vist en disposition, hvor den aftalte pris skal betales i flere rater, saaledes at en saadan kontrakt vil kunne kvalificeres som en koebekontrakt, idet besiddelsen og ejendomsretten foerst overfoeres efter betalingen af hele den aftalte pris.
30 En saadan kontrakt kan imidlertid ikke betegnes som en kontrakt om »koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater« i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 1's forstand.
31 Det fremgaar af konventionens ordlyd, saerlig af udtrykket »instalment credit terms«, der er anvendt i den engelske version, at artikel 13, stk. 1, nr. 1, udelukkende tager sigte paa at beskytte koeberen, naar saelgeren har indroemmet denne en kredit, dvs. naar saelgeren har overladt besiddelsen af genstanden til koeberen, foer denne har betalt hele koebesummen. I saadanne tilfaelde kan koeberen dels, ved kontraktens indgaaelse, vaere blevet vildledt med hensyn til det beloeb, han reelt skal betale, dels baerer han risikoen for, at genstanden gaar tabt, samtidig med at han er forpligtet til at betale de resterende afdrag. Disse hensyn goer sig derimod ikke gaeldende i tilfaelde, hvor prisen skal betales fuldt ud, foer overdragelsen af besiddelsen finder sted. Naar hele koebesummen forfalder til betaling, foer besiddelsen af genstanden overfoeres, kan den saerlige beskyttelse i henhold til konventionens artikel 13, stk. 1, saaledes ikke tilkomme koeberen alene med den begrundelse, at han har faaet ret til at betale koebesummen i flere rater.
32 Hvad angaar det andet spoergsmaal skal det imidlertid fremhaeves, at den forelaeggende ret kun har forelagt Domstolen spoergsmaal om, hvorvidt en kontrakt som den, der er omhandlet i hovedsagen, skal betragtes som en kontrakt om levering af en loesoeregenstand i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3's forstand. Der kan ikke vaere tvivl om, at en saadan kontrakt skal kvalificeres som en kontrakt, hvis formaal er enten levering af tjenesteydelser eller af en loesoeregenstand. Det er imidlertid ikke paakraevet, i denne dom, at tage stilling til, om der konkret er tale om en levering af tjenesteydelser eller en levering af en loesoeregenstand.
33 Det foerste og det andet spoergsmaal skal herefter besvares med, at konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 1, skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke finder anvendelse paa en kontrakt, som er indgaaet mellem to parter, og som har foelgende kendetegn, nemlig en kontrakt,
- der vedroerer den ene parts fremstilling af en loesoeregenstand af en naermere fastlagt type med visse aendringer
- hvorved denne part har forpligtet sig til at overfoere ejendomsretten til den naevnte loesoeregenstand til den anden part, der som modydelse har forpligtet sig til at betale prisen i flere rater, og
- hvori det er bestemt, at den sidste rate skal betales, foer besiddelsen af genstanden endeligt overgaar til den anden part.
Det er i denne henseende uden betydning, at parterne har betegnet kontrakten som en »koebekontrakt«. Derimod maa en kontrakt med de naevnte kendetegn betragtes som en kontrakt, hvis formaal er levering af tjenesteydelser eller levering af en loesoeregenstand i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3. I givet fald tilkommer det den nationale ret at afgoere, om der i det konkrete tilfaelde er tale om levering af tjenesteydelser eller levering af en loesoeregenstand.
Det fjerde spoergsmaal
34 Indledningsvis bemaerkes, at artikel 289-297 i den nederlandske Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (herefter »den nederlandske civilproceslov«) indeholder bestemmelser om en soegsmaalsform, »kort geding«, som giver Arrondissementsrechtbank's praesident mulighed for at traeffe eksigibel afgoerelse om foreloebige forholdsregler »i alle sager, hvori det af hensyn til parternes interesser er uopsaetteligt, at der straks traeffes en foreloebig forholdsregel« (artikel 289, stk. 1).
35 I henhold til den nederlandske civilproceslovs artikel 296 »foregriber afgoerelser om foreloebige forholdsregler ikke afgoerelsen af sagens realitet«. »Kort geding« kan ivaerksaettes, uden at det er noedvendigt at anlaegge en hovedsag ved den kompetente ret. Arrondissementsrechtbank's praesident kan dog henvise sagens parter til at rejse ordinaert soegsmaal (artikel 291).
36 Arrondissementsrechtbank's praesident skal ved udoevelsen af sin kompetence til at behandle en »kort geding« overholde de kompetenceregler, der er fastsat i nederlandsk ret.
37 I henhold til den nederlandske civilproceslovs artikel 289 kan »kort geding« anlaegges med ganske kort varsel, og appelfristen er i henhold til artikel 295 to uger. For sent indgivet appel medfoerer afvisning.
38 Det maa paa denne baggrund konstateres, at »kort geding« er en soegsmaalsform af den type, der er omhandlet i konventionens artikel 24, hvorefter en ret efter lovgivningen i den stat, hvori den er beliggende, kan traeffe afgoerelse om at anvende foreloebige, herunder sikrende retsmidler, selv om den ikke i medfoer af konventionen har kompetence til at paakende sagens realitet.
39 Den forelaeggende rets fjerde spoergsmaal skal herefter forstaas saaledes, at det oenskes oplyst, om en retsafgoerelse, hvorved en part paalaegges betaling af en modydelse i henhold til en kontrakt, og som er afsagt efter en procedure som »kort geding«, er et foreloebigt retsmiddel, som kan anvendes i henhold til kompetencereglen i konventionens artikel 24.
40 Det skal fremhaeves, at det ikke er noedvendigt, at den ret, for hvilken der er fremsat begaering om foreloebige, herunder sikrende retsmidler, bringer konventionens artikel 24 i anvendelse, naar den under alle omstaendigheder har kompetence til at paakende en sags realitet i medfoer af konventionens artikel 2 og artikel 5-18 (jf. i denne retning dom af 17.11.1998, sag C-391/95, Van Uden, Sml. I, s. 7091, praemis 19).
41 I Van Uden-dommens praemis 22 har Domstolen i denne henseende udtalt, at den ret, der efter en af konventionens kompetenceregler har kompetence til at paakende en sags realitet, ogsaa har kompetence til at traeffe afgoerelse om anvendelse af foreloebige, herunder sikrende retsmidler, uden at der gaelder andre betingelser for kompetencen hertil.
42 Med hensyn til en retsafgoerelse, som traeffes udelukkende paa grundlag af kompetencen i medfoer af konventionens artikel 24, og hvorved en part paalaegges foreloebig betaling af en modydelse i henhold til en kontrakt, har Domstolen derimod i Van Uden-dommen fastslaaet, at en saadan afgoerelse ikke er et foreloebigt retsmiddel i bestemmelsens forstand, medmindre der er sikkerhed for tilbagebetaling af beloebet til rekvisitus for det tilfaelde, at rekvirenten ikke faar medhold i sagens realitet, og det begaerede retsmiddel kun rettes mod bestemte formuegoder, som tilhoerer rekvisitus, og som befinder sig eller vil komme til at befinde sig inden for det omraade, hvor den ret, sagen er indbragt for, har den stedlige kompetence.
43 Det fjerde spoergsmaal skal herefter besvares med, at en retsafgoerelse, hvorved en part paalaegges foreloebig betaling af en modydelse i henhold til en kontrakt, og som er truffet efter en procedure som den, der er omhandlet i artikel 289-297 i den nederlandske Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, af en ret, som efter konventionen ikke har kompetence til at paakende sagens realitet, ikke er et foreloebigt retsmiddel, der kan anvendes i medfoer af konventionens artikel 24, medmindre der er sikkerhed for tilbagebetaling af beloebet til rekvisitus for det tilfaelde, at rekvirenten ikke faar medhold i sagens realitet, og det anvendte retsmiddel kun rettes mod bestemte formuegoder, som tilhoerer rekvisitus, og som befinder sig eller vil komme til at befinde sig inden for det omraade, hvor den ret, sagen er indbragt for, har den stedlige kompetence.
Det tredje spoergsmaal
44 Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om den ret, begaeringen rettes til, under den procedure til opnaaelse af fuldbyrdelsespaategning, som er fastlagt i konventionens afsnit III, kan tage hensyn til nye faktiske omstaendigheder, som en part fremfoerer til godtgoerelse af, at en kontrakt som den, der er beskrevet i denne doms praemis 22, opfylder betingelserne i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3, litra a) og b).
45 Det skal imidlertid bemaerkes, at selv hvis Hans-Hermann Mietz havde adgang til at godtgoere, at han skulle vaere betragtet som forbruger i konventionens artikel 13's forstand, kunne retten i domsstaten stadig have kompetence til at traeffe afgoerelse om foreloebige retsmidler.
46 I konventionens artikel 24 bestemmes det saaledes udtrykkeligt, at en ret, i henhold til den for retten gaeldende nationale lovgivning, kan tage en begaering om foreloebige, herunder sikrende retsmidler til foelge, selv om den ikke er kompetent til at paakende sagens realitet. Denne kompetence skal udoeves inden for de graenser, der er fastsat i konventionens artikel 24 for saa vidt angaar bl.a. afgoerelse om retsmidler, hvorved der paalaegges foreloebig betaling, idet disse graenser dog ikke kan gaelde, naar retten har kompetence til at paakende sagens realitet (jf. i denne retning Van Uden-dommen, praemis 19).
47 Det skal dog paases, at en fuldbyrdelse i den stat, begaeringen rettes til, af foreloebige, herunder sikrende retsmidler, som haevdes at vaere stoettet paa kompetencen i henhold til konventionens artikel 24, men som raekker ud over denne kompetence, ikke resulterer i en omgaaelse af kompetencereglerne for paakendelsen af sagens realitet i konventionens artikel 2 og artikel 15-18 (jf. i denne retning Van Uden-dommen, praemis 46).
48 Det bemaerkes endvidere, at retten i domsstaten - i den konkrete sag for den nationale ret - kun har truffet afgoerelse om ét retsmiddel, foreloebig betaling, men at det er muligt, at retten i domsstaten i andre situationer traeffer afgoerelse om anvendelse af flere retsmidler, hvoraf nogle maa betragtes som foreloebige, herunder sikrende retsmidler i konventionens artikel 24's forstand, mens andre raekker ud over de i bestemmelsen fastsatte graenser.
49 Det spoergsmaal, der opstaar for den ret, begaeringen rettes til, er saaledes ikke i sig selv spoergsmaalet, om retten i domsstaten har haft den fornoedne kompetence, men spoergsmaalet om graenserne for adgangen til at anmode om fuldbyrdelsespaategning paa en retsafgoerelse, der er truffet under udoevelse af kompetencen i henhold til artikel 24. Denne kompetence udgoer, inden for konventionens systematik, en saerlig ordning (jf. i denne henseende dom af 21.5.1980, sag 125/79, Denilauler, Sml. s. 1553, praemis 15, og Van Uden-dommen, praemis 42).
50 Det skal endelig fremhaeves, at der i hovedsagen hverken er tale om et tilfaelde, hvor retten i domsstaten udtrykkeligt har begrundet sin kompetence til at paalaegge foreloebig betaling under paaberaabelse af sin kompetence i henhold til konventionen til at paakende sagens realitet, eller om et tilfaelde, hvor en saadan kompetence helt aabenbart fremgaar af formuleringen af den trufne retsafgoerelse, saaledes som det bl.a. ville vaere tilfaeldet, hvis det klart fremgik af afgoerelsen, at rekvisitus havde bopael i den kontraherende stat, i hvilken retten i domsstaten er beliggende, og ingen af de bestemmelser om enekompetence, som er fastsat i konventionens artikel 16, fandt anvendelse.
51 I disse tilfaelde ville kun bestemmelserne i konventionens artikel 27 og i givet fald artikel 28, stk. 1, kunne vaere til hinder for at anerkende og at meddele fuldbyrdelsespaategning paa den retsafgoerelse, der var truffet af retten i domsstaten.
52 I denne sammenhaeng skal det imidlertid bemaerkes, at det forhold, at rekvisitus giver moede for den ret, som behandler en begaering om foreloebige forholdsregler, som er fremsat med henblik paa i uopsaettelige tilfaelde at opnaa foreloebige, herunder sikrende retsmidler, og som ikke foregriber paakendelsen af sagens realitet - i modsaetning til, hvad Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen har anfoert - ikke i sig selv kan vaere tilstraekkeligt til i medfoer af konventionens artikel 18 at give den paagaeldende ret en ubegraenset kompetence til at traeffe afgoerelse om ethvert foreloebigt, herunder sikrende retsmiddel, som den ville finde anledning til at benytte, hvis den i henhold til konventionen havde kompetence til at paakende sagens realitet.
53 Til forskel fra de tilfaelde, der er naevnt i det foregaaende, er den nederlandske dom, som i hovedsagen oenskes forsynet med fuldbyrdelsespaategning, kendetegnet ved,
- at den er afsagt efter en procedure, som efter sin karakter ikke er et realitetssoegsmaal, men en procedure med henblik paa anvendelse af foreloebige retsmidler i uopsaettelige tilfaelde
- at rekvisitus ikke havde bopael i den kontraherende stat, hvori retten i domsstaten er beliggende, og at det ikke fremgaar af den nederlandske dom, at retten paa andet grundlag havde kompetence i henhold til konventionen til at paakende sagens realitet
- at dommen ikke indeholder nogen begrundelse for, at retten i domsstaten skulle have kompetence til at paakende sagens realitet, og
- at der i dommen kun traeffes afgoerelse om betaling af en modydelse i henhold til en kontrakt, uden at der er sikkerhed for tilbagebetaling af beloebet til rekvisitus for det tilfaelde, at rekvirenten ikke faar medhold i sagens realitet, og uden at det er angivet, at retsmidlet kun rettes mod bestemte formuegoder, som tilhoerer rekvisitus, og som befinder sig, eller vil komme til at befinde sig inden for det omraade, hvor den ret, sagen er indbragt for, har den stedlige kompetence.
54 Det foelger imidlertid af besvarelsen af det fjerde praejudicielle spoergsmaal, at den ret, begaeringen rettes til - hvis retten i domsstaten udtrykkeligt havde anfoert i sin dom, at den havde stoettet sin kompetence paa sine nationale retsregler, sammenholdt med konventionens artikel 24 - maatte vaere naaet til det resultat, at det paagaeldende retsmiddel, dvs. den ubetingede foreloebige betaling, ikke var et foreloebigt, herunder sikrende retsmiddel i artikel 24's forstand, og at dommen saaledes ikke kunne forsynes med fuldbyrdelsespaategning i henhold til konventionens afsnit III.
55 Da retten i domsstaten intet har anfoert om grundlaget for sin kompetence, kraever hensynet til, at konventionens bestemmelser ikke omgaas (jf. denne doms praemis 47), saaledes, at den af retten i domsstaten trufne retsafgoerelse opfattes saaledes, at retten har stoettet sin kompetence til at traeffe foreloebige forholdsregler paa nationale retsregler om sager om foreloebige forholdsregler og ikke paa en kompetence i henhold til konventionen til at traeffe afgoerelse om sagens realitet.
56 Heraf foelger, at den ret, begaeringen rettes til, i et tilfaelde af den karakter, der er sammenfattet i denne doms praemis 53, maa naa frem til, at den trufne foranstaltning ikke er et foreloebigt retsmiddel i artikel 24's forstand, og at der dermed ikke kan meddeles fuldbyrdelsespaategning i henhold til konventionens afsnit III.
57 Det er derfor ikke noedvendigt, at den ret, begaeringen rettes til, efterproever, om eller paa hvilke betingelser den kan tage nye faktiske omstaendigheder i betragtning med henblik paa eventuelt at anvende konventionens artikel 28, stk. 2.
58 Heraf foelger, at det ikke er paakraevet, at Domstolen besvarer det tredje praejudicielle spoergsmaal.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
59 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering, af Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Bundesgerichtshof ved kendelse af 29. februar 1996, for ret:
1) Artikel 13, stk. 1, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som aendret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse og ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltraedelse, skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke finder anvendelse paa en kontrakt, som er indgaaet mellem to parter, og som har foelgende kendetegn, nemlig en kontrakt,
- der vedroerer den ene parts fremstilling af en loesoeregenstand af en naermere fastlagt type med visse aendringer
- hvorved denne part har forpligtet sig til at overfoere ejendomsretten til den naevnte loesoeregenstand til den anden part, der som modydelse har forpligtet sig til at betale prisen i flere rater, og
- hvori det er bestemt, at den sidste rate skal betales, foer besiddelsen af genstanden endeligt overgaar til den anden part.
Det er i denne henseende uden betydning, at parterne har betegnet kontrakten som en »koebekontrakt«. Derimod maa en kontrakt med de naevnte kendetegn betragtes som en kontrakt, hvis formaal er levering af tjenesteydelser eller levering af en loesoeregenstand i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i artikel 13, stk. 1, nr. 3, i konventionen af 27. september 1968. I givet fald tilkommer det den nationale ret at afgoere, om der i det konkrete tilfaelde er tale om levering af tjenesteydelser eller levering af en loesoeregenstand.
2) En retsafgoerelse, hvorved en part paalaegges foreloebig betaling af en modydelse i henhold til en kontrakt, og som er truffet efter en procedure som den, der er omhandlet i artikel 289-297 i den nederlandske Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, af en ret, som efter konventionen af 27. september 1968 ikke har kompetence til at paakende sagens realitet, er ikke et foreloebigt retsmiddel, der kan anvendes i medfoer af konventionens artikel 24, medmindre der er sikkerhed for tilbagebetaling af beloebet til rekvisitus for det tilfaelde, at rekvirenten ikke faar medhold i sagens realitet, og det anvendte retsmiddel kun rettes mod bestemte formuegoder, som tilhoerer rekvisitus, og som befinder sig eller vil komme til at befinde sig inden for det omraade, hvor den ret, sagen er indbragt for, har den stedlige kompetence.