61994TJ0164_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-164/94,
Ferchimex SA, Antwerpen (Belgien), ved Barrister Alastair Sutton, Bar of England and Wales, og advokat Aristotelis Kaplanidis, Thessaloniki, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Marc Loesch, 8, rue Zithe,
sagsoeger,
mod
Raadet for Den Europaeiske Union ved Ramon Torrent og Jorge Monteiro, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, bistaaet af advokaterne Hans-Juergen Rabe og Georg Berrisch, Hamburg, og med valgt adresse i Luxembourg hos direktoer Bruno Eynard, Den Europaeiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,
sagsoegt,
stoettet af
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Eric L. White, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
og
Association des producteurs européens de chlorure de potassium (APEP), en international sammenslutning med videnskabelige formaal, Bruxelles, ved advokaterne Dietrich Ehle og Volker Schiller, Koeln, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Marc Lucius, 6, rue Michel Welter,
intervenienter,
angaaende en paastand om annullation af Raadets forordning (EOEF) nr. 3068/92 af 23. oktober 1992 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af kaliumchlorid med oprindelse i Hviderusland, Rusland og Ukraine (EFT L 308, s. 41),
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Fjerde Udvidede Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, K. Lenaerts, og dommerne R. Schintgen, C.P. Briët, R. García-Valdecasas og P. Lindh,
justitssekretaer: fuldmaegtig José Palacio Gonzalez,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 3. maj 1995,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
De relevante retsregler og sagens faktiske omstaendigheder
1 Genstanden for dette annullationssoegsmaal er Raadets forordning (EOEF) nr. 3068/92 af 23. oktober 1992 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af kaliumchlorid med oprindelse i Hviderusland, Rusland og Ukraine (EFT L 308, s. 41, herefter "Raadets forordning" eller "den omtvistede forordning").
2 I juni 1990 indgav Sammenslutningen af Europaeiske Producenter af Kalium (herefter "APEP"), hvis medlemmer staar for hele faellesskabsproduktionen af kaliumchlorid, en klage paa faellesskabsproducenternes vegne over indfoersler af kaliumchlorid med oprindelse i Sovjetunionen. Den paagaeldende vare faas i form af pulver (kaliumchlorid af "standardkvalitet") eller i granuleret form (kaliumchlorid af "granuleret kvalitet") og anvendes i almindelighed som goedning i landbruget.
3 Kommissionen indledte proceduren i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 2423/88 af 11. juli 1988 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 209, s. 1, herefter "forordning nr. 2423/88" eller "grundforordningen") og underrettede officielt eksportoererne og de importoerer, som den vidste var beroert af sagen, samt repraesentanter for udfoerselslandet herom.
4 Ferchimex SA (herefter "sagsoegeren" eller "Ferchimex"), et belgisk selskab, som for stoerstedelen ejes af de beroerte producenter og det russiske organ for udfoersel af goedning, Agrochimexport, indfoerer officielt kaliumchlorid fra Rusland og Hviderusland til Faellesskabet og er indtraadt i sagen i kraft heraf.
5 Der er enighed mellem parterne om, at kaliumchlorid fra det tidligere Sovjetunionen var genstand for "officielle" indfoersler og "ikke-officielle" indfoersler, idet de foerstnaevnte skete gennem det centrale udfoerselsorgan Argrochimexport og de importoerer i Faellesskabet og i Schweiz, som var knyttet til de sovjetiske eksportoerer, herunder sagsoegeren, mens varerne i det sidstnaevnte tilfaelde, hvor de ogsaa gaar under navnet "perestrojka-kaliumchlorid", blev solgt af producenterne til forskellige kunder i det tidligere Sovjetunionen, som videresolgte dem til uafhaengige importoerer og forhandlere i Faellesskabet gennem mellemmaend.
6 Ferchimex har anfoert, at paa grund af selskabets stilling om officiel importoer, der har vaeret til stede paa det europaeiske marked i ca. tyve aar, havde det ingen interesse i at foere en aggressiv handelspolitik, der kunne forstyrre markedet i Faellesskabet. Det har derfor ikke spillet nogen rolle i "perestrojka-indfoerslerne", som ifoelge selskabet har givet anledning til denne antidumpingprocedure.
7 Undersoegelsen vedroerende dumping omfattede perioden mellem den 1. januar 1990 og den 30. juni 1990 ("undersoegelsesperioden").
8 Varens oprindelseslande er under proceduren blevet republikkerne Hviderusland, Rusland og Ukraine.
9 Proceduren foerte til vedtagelse af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1031/92 af 23. april 1992 om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold paa importen af kaliumchlorid med oprindelse i Hviderusland, Rusland og Ukraine (EFT L 110, s. 5, herefter "Kommissionens forordning" eller "forordning nr. 1031/92").
10 Grundforordningens artikel 2, stk. 5, bestemmer foelgende:
"I tilfaelde af indfoersel fra lande uden markedsoekonomi ... fastsaettes den normale vaerdi paa en hensigtsmaessig og ikke urimelig maade efter et af foelgende kriterier:
a) den pris, til hvilken samme vare fra et tredjeland med markedsoekonomi faktisk saelges:
i) til forbrug paa dette lands hjemmemarked
eller
ii) til andre lande, herunder Faellesskabet ..."
11 I overensstemmelse med klagernes forslag har Kommissionen valgt Canada som referenceland ved beregningen af den normale vaerdi, fordi det er den stoerste producent af kaliumchlorid efter Sovjetunionen, og fordi priserne der er resultatet af en reel konkurrence. Ifoelge betragtningerne til Kommissionens forordning har hverken sagsoegeren, eksportoererne eller producenterne anfaegtet valget af Canada.
12 Efter flere resultatloese kontakter kunne Kommissionen imidlertid kun finde en enkelt canadisk producent, nemlig Potash Company of Canada Ltd (herefter "Potacan"), som, efter foerst ligeledes at have givet afslag, til sidst viste sig indstillet paa at samarbejde og at stille de oenskede oplysninger til raadighed.
13 Den normale vaerdi blev for kaliumchlorid af granuleret kvalitet fastsat paa grundlag af den gennemsnitlige pris paa det canadiske hjemmemarked, mens Kommissionen med hensyn til kaliumchlorid af standardkvalitet fandt, at salget paa det canadiske marked ikke var tilstraekkeligt til at vaere repraesentativt, og fandt det noedvendigt ligeledes at tage hensyn til eksportpriserne ved salg til markedet i De Forenede Stater. Desuden har Kommissionen sammenlignet disse priser med produktionsomkostningerne for at sikre, at det med disse priser var muligt at opnaa fortjeneste. Ved denne sammenligning saa Kommissionen dog bort fra visse midlertidige og ekstraordinaere omkostninger, som Potacan havde afholdt (forordning nr. 1031/92, 14. og 15. betragtning).
14 Grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), bestemmer, at "... viser det sig, at der eksisterer en forretningsforbindelse eller kompensationsaftale mellem eksportoer og importoer eller en tredjemand ... kan eksportprisen beregnes paa grundlag af den pris, til hvilken den indfoerte vare foerste gang videresaelges til en uafhaengig koeber ...".
15 Blandt eksportoererne er det kun dem, der tilhoerer den officielle handel, der har samarbejdet under proceduren. I henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), er eksportprisen fastsat paa grundlag af de priser, der faktisk betales af den foerste uafhaengige koeber i Faellesskabet til importoerer knyttet til eksportoererne, nemlig Ferchimex og Fersam (forordning nr. 1031/92, 17.-20. betragtning).
16 Med hensyn til skaden har Kommissionen hovedsagelig lagt den konstatering til grund, at indfoerslerne af kaliumchlorid med oprindelse i Sovjetunionen voksede med 109% mellem 1986 og foerste halvaar af 1990, at de sovjetiske markedsandele i denne periode steg fra 5,10% til 10,8%, mens faellesskabserhvervsgrenens salgspriser faldt med 12%, og at de sovjetiske producenter underboed faellesskabsproducenternes priser med ca. 3% udtrykt som et vejet gennemsnit (forordning nr. 1031/92, 24.-33. betragtning).
17 Efter at Kommissionens forordning var blevet offentliggjort i EF-Tidende, indgav to importoerer af varen, som ikke var knyttet til eksportoererne, nemlig Kemira og Ameropa, deres bemaerkninger til Kommissionen ved skrivelser af henholdsvis 21. og 27. maj 1992, hvori de bl.a. anfaegtede valget af Potacan som "referenceselskab", fordi det ejes af de klagende faellesskabsproducenter.
18 Efter at den midlertidige antidumpingtold var blevet indfoert ved forordning nr. 1031/92, kraevede og fik eksportoererne, faellesskabsproducenterne og visse importoerer mulighed for at fremsaette deres bemaerkninger og blive hoert af Kommissionen.
19 Da Kommissionen ikke havde fuldfoert undersoegelsen af de faktiske omstaendigheder inden for fristen paa fire maaneder, forlaengede Raadet ved forordning nr. 2442/92 af 4. august 1992 (EFT L 243, s. 1) den midlertidige antidumpingtold for en periode paa hoejst to maaneder.
20 Ved skrivelse af 10. august 1992 underrettede Kommissionen de beroerte parter, herunder sagsoegeren, om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, paa grundlag af hvilke den havde paataenkt at anbefale Raadet at paalaegge endelig told.
21 Ved skrivelse af 21. september 1992 fremsendte det sagsoegende selskab sine bemaerkninger til Kommissionen.
22 Den 23. oktober 1992 udstedte Raadet, som i det vaesentlige bekraeftede Kommissionens konklusioner, den omtvistede forordning om indfoerelse af en endelig antidumpingtold i form af en mindstepris.
Retsforhandlinger
23 Det er paa denne baggrund, at sagsoegeren ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 11. januar 1993 har anlagt naervaerende sag ved Domstolen.
24 Ved begaeringer indgivet til Domstolens Justitskontor den 18. maj 1993 har Kommissionen og APEP anmodet om tilladelse til at intervenere til stoette for sagsoegtes paastande. Kommissionen og APEP har faaet tilladelse til at intervenere ved kendelse afsagt af Domstolens praesident henholdsvis den 25. juni 1993 og den 15. november 1993 og har afgivet deres indlaeg den 11. oktober 1993 og den 2. februar 1994.
25 Ved kendelse af 18. april 1994 har Domstolen henvist sagen til Retten i henhold til artikel 4 i Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21) og i henhold til Raadets afgoerelse 94/149/EKSF, EF af 7. marts 1994 om aendring af afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF (EFT L 66, s. 29).
26 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Som led i foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse i henhold til procesreglementets artikel 64 er parterne blevet opfordret til skriftligt at besvare en raekke spoergsmaal foer den 5. april 1995. I betragtning af disse svar har Retten tilsendt parterne endnu en raekke spoergsmaal, som de blev opfordret til mundtligt at tage stilling til under retsmoedet.
27 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal under det offentlige retsmoede, som blev afholdt den 3. maj 1995.
Parternes paastande
28 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Den omtvistede forordning annulleres.
° Der traeffes alle yderligere foranstaltninger, som Retten maatte finde passende.
° Raadet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
29 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegeren tilpligtes til at betale sagens omkostninger.
30 Kommissionen har nedlagt foelgende paastand:
° Sagsoegte frifindes.
31 APEP har nedlagt har nedlagt foelgende paastande:
° Sagsoegte frifindes.
° Sagsoegeren tilpligtes til at betale sagens omkostninger, herunder APEP' s omkostninger.
Formaliteten
Parternes argumenter
32 Raadet har anfoert, at sagsoegeren ikke blot er forbundet med det tidligere, eneste officielle sovjetiske import/eksportorgan, Agrochimexport, men ogsaa med flere ikke-russiske selskaber. I de lande, som ikke har markedsoekonomi, er det imidlertid kun statens eksportorganer, som har soegsmaalskompetence i henhold til EF-traktatens artikel 173. Der opstaar foelgelig det spoergsmaal, om et importerende selskab, der, som sagsoegeren, ikke fuldstaendigt ejes af eksportoeren eller eksportoererne, kan anses for at vaere en forbundet importoer i den betydning, som er givet dette begreb i Domstolens praksis (dom af 11.7.1990, forenede sager C-305/86 og C-160/87, Neotype mod Kommissionen og Raadet, Sml. I, s. 2945).
33 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at selskabet har vaeret umiddelbart og individuelt beroert af antidumpingproceduren, fra denne blev indledt, og indtil den endelige told blev indfoert. Selskabet har herved anfoert, at det var blandt de importoerer, som Kommissionen udpegede ved indledningen af proceduren, at det modtog en formular og fik sine lokaler undersoegt, at det har haft en raekke samtaler med Kommissionens tjenestemaend, at det den 21. september 1992 har afgivet skriftlige bemaerkninger, og at det er naevnt i Kommissionens forordning nr. 1031/92 som importoer, der er forbundet med eksportoererne. Sagsoegeren har endelig fremhaevet, at Kommissionen har anvendt de priser, som selskabet praktiserede paa faellesmarkedet, ved beregningen af eksportprisen.
Rettens bemaerkninger
34 Det bemaerkes, at ifoelge fast retspraksis beroerer forordningerne om indfoerelse af en antidumpingtold, skoent de efter deres art og raekkevidde er almengyldige, bl.a. de importoerer umiddelbart og individuelt, hvis videresalgspriser for de paagaeldende varer anvendes til fastsaettelse af eksportprisen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), saafremt eksportoeren og importoeren er forbundne (Domstolens dom af 7.7.1994, sag C-75/92, Gao Yao mod Raadet, Sml. I, s. 3141, praemis 26 og 27, af 16.5.1991, sag C-358/89, Extramet mod Raadet, Sml. I, s. 2501, praemis 18, og af 11.7.1990, forenede sager C-304/86 og C-185/87, Enital mod Kommissionen og Raadet, Sml. I, s. 2939 (summarisk offentliggoerelse)).
35 Som det fremgaar af 9. betragtning til den omtvistede forordning og af 17.-20. betragtning til Kommissionens forordning, er eksportoererne og sagsoegeren tilstraekkeligt naert forbundet til, at Kommissionen under sin undersoegelse af de faktiske omstaendigheder har fundet det noedvendigt at anvende bestemmelserne i grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), paa dem for saa vidt angaar eksportprisen.
36 Under disse omstaendigheder maa det fastslaas, at sagsoegeren, hvis videresalgspris for de paagaeldende varer ligger til grund for beregningen af eksportprisen, er umiddelbart og individuelt beroert af den omtvistede forordning.
37 Det foelger af det foregaaende, at den af sagsoegeren anlagte sag kan antages til realitetsbehandling.
Realiteten
38 Sagsoegeren har fremsat ni anbringender til stoette for sagen. Det foerste anbringende vedroerer tilsidesaettelse af artikel 2, stk. 5, i grundforordningen og af EF-traktatens artikel 190, idet Raadet ikke har fastsat den normale vaerdi paa en passende og ikke urimelig maade og ikke har givet en behoerig begrundelse. Sagsoegerens andet anbringende gaar ud paa, at vurderingen af skaden er ulovlig, da der ikke er taget hensyn til klagernes rolle som importoerer, og da faellesskabsinstitutionerne har brugt foraeldede oplysninger. Det tredje anbringende vedroerer tilsidesaettelse af grundforordningens artikel 4 derved, at indfoerslerne fra andre lande ikke er blevet taget i betragtning ved fastsaettelsen af skaden. Sagsoegerens fjerde anbringende er, at den form, i hvilken antidumpingtolden er blevet indfoert, er i strid med aanden i grundforordningens artikel 13, stk. 3, og har bevirket, at sagsoegeren er blevet udelukket fra markedet. Det femte anbringende er ulovlig brug af foraeldede oplysninger ved fastsaettelsen af beskyttelsesforanstaltningerne. Med det sjette anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat grundforordningens artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 7, stk. 4, litra a), ved at undlade at underrette Ruslands, Hvideruslands og Ukraines repraesentanter om, at der verserede en antidumpingprocedure. Det syvende anbringende er tilsidesaettelse af sagsoegerens ret til kontradiktion. Det ottende anbringende vedroerer tilsidesaettelse af grundforordningens artikel 7, stk. 9, litra a), som foelge af, at undersoegelsen har trukket for laenge ud. Endelig gaar det niende anbringende ud paa, at der er foretaget et urigtigt og vilkaarligt valg af undersoegelsesperiode, og at der ikke er givet nogen begrundelse for dette valg.
Foerste anbringende: retsstridig fastsaettelse af den normale vaerdi
Parternes argumenter
39 Sagsoegeren har anfoert, at fastsaettelsen af den normale vaerdi er foretaget i strid med grundforordningens artikel 2, stk. 5, og billighedsprincipper. Dette anbringende falder i tre led. I forbindelse med det foerste led kritiserer sagsoegeren, at der udelukkende er anvendt oplysninger fra en enkelt virksomhed, Potacan, som er forbundet med klagerne. Som andet led har sagsoegeren haevdet, at selskabet Potacan ikke var repraesentativt for det canadiske marked. Det tredje led vedroerer fastsaettelsen af den normale vaerdi for kaliumchlorid af standardkvalitet. Sagsoegeren har ligeledes gjort gaeldende, at begrundelsen er utilstraekkelig paa alle disse punkter.
40 I forbindelse med det foerste led har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen ved udelukkende at basere sig paa oplysninger stillet til raadighed af et enkelt canadisk selskab, Potacan, som ejes af de to vigtigste europaeiske klagere, ikke har fastsat den normale vaerdi paa hensigtsmaessig og ikke urimelig maade i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 5, og har tilsidesat billighedsprincippet, som kraever, at Kommissionen af hensyn til gennemsigtighed, objektivitet og retfaerdighed anvender neutrale oplysninger, som stilles til raadighed af selskaber, der ikke har nogen forbindelse med de oevrige parter i sagen, navnlig klagerne. Disse overtraedelser er saa meget desto alvorligere, som hverken sagsoegeren, Raadet eller Retten kan vide, om de af Potacan afgivne oplysninger er loyale og ikke er blevet paavirket af klagerne.
41 Sagsoegeren har foerst anfoert, at det ikke naevnes i 13. betragtning til Kommissionens forordning, at Potacan er et faelles datterselskab af de to stoerste faellesskabsproducenter og klagere, Société commerciale des potasses et de l' azote, Frankrig (herefter "SCPA"), og det tyske selskab Kali und Salz (herefter "Kali"). Sagsoegeren har fremhaevet, at nogle importoerer under undersoegelsen har fremsat indsigelser mod anvendelsen af Potacan' s oplysninger. Sagsoegeren har i denne forbindelse navnlig henvist til indholdet af Ameropa' s skrivelse af 27. maj 1992: "It might be true that nobody opposed the choice of Canada as a reference country, but what is certain, is the fact that we were not informed that the reference company finally was Potash Company of Canada, a producer which was recently in a state close to bankrupcy and is 100% owned by SCPA and Kali & Salz. Consequently we consider it as a surrogate reference." [Det er muligt, at ingen har modsat sig valget af Canada som referenceland, men det staar i hvert fald fast, at vi ikke blev underrettet om, at referenceselskabet til sidst blev Potash Company of Canada, en producent, som for nylig var naer ved at gaa konkurs, og som ejes 100% af SCPA og Kali & Salz. Foelgelig anser vi det for at vaere en falsk reference]. Sagsoegeren har tilfoejet, at skrivelsen fra Kemira (Danmark) af 21. maj 1992 samt dennes skriftlige bemaerkninger af 21. september 1992 ligeledes protesterede mod anvendelsen af Potacan' s oplysninger.
42 Sagsoegeren har dernaest gjort gaeldende, at Domstolen altid har fremhaevet de helt saerlige forholdsregler, som Kommissionen af forsigtighedshensyn skal traeffe, naar den fastsaetter priserne i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 5. Kommissionens praksis viser i oevrigt, at denne i almindelighed, i modsaetning til det foreliggende tilfaelde, omhyggeligt begrunder valget af referenceland og bestraeber sig paa at godtgoere, at beregningen af den normale vaerdi er loyal og gennemsigtig. Sagsoegeren mener, at Kommissionen, efter at de oevrige canadiske producenter aabenbart havde afslaaet at samarbejde, skulle have valgt et andet referenceland eller anvendt en anden af de foreskrevne metoder til fastsaettelsen af den normale vaerdi.
43 Raadet har anfoert, at hverken sagsoegeren eller eksportoererne, efter at vaere blevet underrettet om, at Kommissionen agtede at anvende den i grundforordningens artikel 2, stk. 5, litra a), foreskrevne metode til at fastsaette den normale vaerdi og at tage Canada som referenceland, har anfaegtet Kommissionens valg. Raadet har henvist til, at faellesskabsinstitutionerne har et vidt skoen ved valget af referenceland. Raadet har anfoert, at paa baggrund af de kriterier, som generelt er blevet lagt til grund i institutionernes tidligere praksis, som er blevet bekraeftet af Domstolen (ovennaevnte dom i sagen Neotype mod Kommissionen og Raadet, praemis 31, 32 og 33), var Canada i virkeligheden det eneste land, som kunne vaere valgt som referenceland, da det er det eneste land, hvor produktionsmetoderne, de producerede maengder og adgangen til raastoffet er sammenlignelige med forholdene i det tidligere Sovjetunionen.
44 Raadet har anfoert, at Kommissionen ikke har forsoemt nogen bestraebelse paa at opnaa oplysninger om det canadiske marked. Det har herved henvist til, at Kommissionen to gange har henvendt sig til det stoerste canadiske selskab, der forhandler kaliumchlorid, Potash Corporation of Saskatchewan (herefter "PCS"), men at dette selskab tilkendegav, at det afslog at samarbejde og kun ville afgive offentligt tilgaengelige oplysninger. Kommissionen kunne derfor ikke anvende dette selskabs oplysninger. Ogsaa selskabet Potash Company of America i New Brunswick naegtede at samarbejde med den. Raadet har endelig henvist til, at Kommissionen efter det foerste afslag fra PCS kontaktede Potacan, som den 12. februar 1991 svarede, at det heller ikke ville samarbejde, og foerst efter Kommissionens anden skrivelse af 12. september 1991 besvarede Potacan den 11. oktober 1991 spoergeskemaet og tilkendegav, at det gik ind paa at samarbejde.
45 Raadet oensker ligeledes at tilfoeje foelgende praeciseringer med hensyn til Potacan' s aktionaerkreds: Potacan ejes for 50%' s vedkommende af den tyske virksomhed Kali og for 50%' s vedkommende af et fransk selskab, Entreprise minière et chimique (herefter "EMC"), som er SCPA' s moderselskab. I 1980 stiftede Potacan og Denison Mines Ltd (herefter "Denison") en faelles virksomhed, Denison-Potacan Potash Company (herefter "DPPC"), hvoraf de ejede henholdsvis 40% og 60%, og som havde til formaal at aabne og udnytte en kaliumchloridmine i New Brunswick, og som paabegyndte produktionen i 1987. I april 1991 solgte Denison sin andel i DPPC til Potacan, og virksomheden tog navnet Potacan Mining Company (herefter "PMC"). I henhold til en forhandlingsaftale var Potacan eneforhandler af DPPC' s, senere PMC' s produkter. Raadet har fremhaevet, at selv om Potacan, da Kommissionen foretog sin undersoegelse, ligesom DPPC eller PMC blev kontrolleret af de to faellesskabsproducenter, var dette endnu ikke tilfaeldet i den periode, som var genstand for undersoegelsen, nemlig fra den 1. januar 1990 til den 10. juni 1990, i hvilken Denison, et selskab uden nogen forbindelse med faellesskabsproducenterne, besad majoriteten af DPPC' s kapital.
46 Raadet har anfoert, at forbindelsen mellem Potacan og de to faellesskabsproducenter af fire grunde under alle omstaendigheder er uden betydning. For det foerste er de af Potacan' s priser, der blev lagt til grund, ikke overfoerselspriser, men fuldt konkurrencebaserede priser i forhold til tredjemaend. Dernaest er faellesskabsinstitutionerne altid under antidumpingundersoegelser henvist til at anvende informationer afgivet af de parter, herunder eksportoererne, som er beroert af procedurens resultat. Kommissionen har derfor ret til, efter at have kontrolleret deres rigtighed, at anvende oplysninger, der stammer fra en kilde, som formodes ikke at vaere objektiv. For det tredje er der tale om et meget konkurrencepraeget grovvaremarked, og DPPC' s produktion udgoer kun ca. 10% af den canadiske produktion og 8,15% af det canadiske salg, og Potacan er derfor ikke i stand til at oeve indflydelse paa prisen paa det canadiske marked. Endelig har Kommissionen ikke noejet sig med at kontrollere Potacan' s salgspriser, men den har desuden sammenlignet dem med de priser, der naevnes af de canadiske konkurrenter og skoennes at vaere af samme stoerrelsesorden.
47 Raadet har anfoert, at Potacan var en trovaerdig kilde til oplysninger, og at man desuden ikke havde noget rimeligt alternativ.
48 I replikken har sagsoegeren anfoert, at der ikke er noget i den anfaegtede forordning eller i Kommissionens meddelelser, der viser rigtigheden af Kommissionens paastand om, at den havde forvisset sig om, at Potacan' s salgspris svarede til markedet. Sagsoegeren har derfor ikke vaeret i stand til at anfaegte den af Kommissionen anvendte metode.
49 Sagsoegeren er af den opfattelse, at valget af Canada som referenceland af samtlige de foernaevnte grunde var uhensigtsmaessigt og urimeligt, og har gjort gaeldende, at det i betragtning af omstaendighederne ville have vaeret rigtigere at vaelge markedet i USA, hvilket Ameropa allerede havde foreslaaet i sit svar paa spoergeskemaet den 12. december 1990.
50 Sagsoegeren har desuden gjort gaeldende, at selv hvis Potacan' s priser, som Kommissionen har lagt til grund, var "frit fastsatte" priser, skulle der alligevel noedvendigvis have vaeret taget hensyn til andre oplysninger vedroerende virksomheden, navnlig salgsomkostninger, der var blevet meddelt paa den maade, som Potacan og dennes aktionaerer havde bestemt. Den normale vaerdi er nemlig ikke identisk med salgsprisen, idet justeringer er noedvendige for at fastslaa en pris ab fabrik. Paa grund af forbindelsen mellem moder- og datterselskab er det imidlertid umuligt at vide, om disse oplysninger var upartiske og objektive. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at institutionerne ganske vist altid anvender oplysninger, der er meddelt af de beroerte parter, men det er derimod i strid med saedvanlig praksis i dumpingsager, at selskaber hoerende til samme koncern afgiver oplysninger om saavel skaden som om den normale vaerdi paa referencemarkedet.
51 Raadet har i duplikken paa ny anfoert, at de af Potacan afgivne oplysninger var paalidelige, og at de under undersoegelsen paa stedet er blevet kontrolleret af Kommissionens ansatte, som ikke har lagt dokumenter til grund, som specielt var fremlagt til brug for undersoegelsen, men Potacan' s regnskabsdokumenter, som var udarbejdet i overensstemmelse med canadisk lovgivning. Raadet har henvist til, at Potacan' s salgspriser er blevet sammenlignet med de priser, som de canadiske konkurrenter har naevnt, og som anses for at vaere af samme stoerrelsesorden. Det er dog umuligt at roebe de oplysninger, der er indgaaet i denne sammenligning, da de er yderst fortrolige.
52 Med anbringendets andet led goer sagsoegeren gaeldende, at Potacan ikke var repraesentativ for det canadiske marked, dels paa grund af sin beliggenhed i regionen New Brunswick, og dels paa grund af de alvorlige oekonomiske vanskeligheder, som selskabet havde.
53 Sagsoegeren har fremhaevet, at det fremgaar af den undersoegelse, der er vedlagt som bilag 9 til staevningen, at det canadiske marked for kaliumchlorid omfatter to omraader, nemlig dels provinsen Saskatchewan, hvor syv selskaber er beliggende, navnlig den stoerste canadiske producent, PCS, og som er verdens vigtigste produktionsomraade for kaliumchlorid, hvor produktions- og kapitalomkostningerne er forholdsvis lave, og som paa grund af sin centrale beliggenhed i det vaesentlige saelger paa det canadiske hjemmemarked, dels regionen New Brunswick, som ligger i naerheden af havnene paa Canadas oestkyst, og hvis miner kun leverer en ringe procentdel af den canadiske produktion, og hvor producenterne, herunder Potacan, koncentrerer deres erhvervsmaessige indsats om eksport. Sagsoegeren har anfoert, at Raadet i 7. og 8. betragtning til den omtvistede forordning har erkendt, at Potacan' s produktionsomkostninger paa grund af selskabets situation, og fordi minen var blevet taget i brug for nylig, var hoejere end priserne paa markederne i Canada og i USA. Under disse omstaendigheder er Kommissionens beslutning om alene at tage hensyn til Potacan' s priser paa det canadiske marked ved fastsaettelsen af den normale vaerdi en aabenbar fejlbedoemmelse.
54 Endelig har sagsoegeren anfoert, at raesonnementet i betragtningerne til forordningen er summarisk, uklart, selvmodsigende og i strid med almindelig praksis. Sagsoegeren har navnlig henvist til, at faellesskabsinstitutionerne saaledes ikke har forklaret, hvad der laa i "midlertidige og ekstraordinaere omkostninger" eller den "saerlige situation", ej heller hvorledes de har beregnet de tilpasninger, der var noedvendige for at tage hensyn hertil. Der foreligger hermed en tilsidesaettelse af traktatens artikel 190 (Domstolens dom af 20.3.1985, sag 264/82, Timex mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 849, praemis 25).
55 Raadet har heroverfor anfoert, at den normale vaerdi er blevet beregnet paa grundlag af Potacan' s salgspriser, og har henvist til, at faellesskabsinstitutionerne udtrykkeligt har tilkendegivet, at de ikke havde taget hensyn til Potacan' s produktionsomkostninger paa grund af selskabets saerlige situation. Den omstaendighed, at producenterne i New Brunswick havde hoejere omkostninger end producenterne i Saskatchewan eller i hoejere grad solgte til udlandet, er af samme grunde uden betydning. Raadet har konkluderet, at det har beregnet den normale vaerdi korrekt, og at dets metode er i fuld overensstemmelse med grundforordningens bestemmelser.
56 Med anbringendets tredje led har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat ordlyden af og aanden i grundforordningens artikel 2, stk. 5, ved at anvende en kombination af Potacan' s priser paa det canadiske marked og ved eksport til USA med henblik paa at fastsaette den normale vaerdi af kaliumchlorid af standardkvalitet.
57 Sagsoegeren har foerst gjort gaeldende, at Kommissionen, da undersoegelsen blev indledt, ikke antydede, at man ville anvende en saadan metode, og desuden at paastanden om, at USA og Canada udgoer et stort konkurrerende marked, som ligner det canadiske hjemmemarked, hverken er rigtig eller stoettes af noget bevis.
58 Sagsoegeren har dernaest haevdet, at inddragelsen af priserne paa markedet i USA ikke dermed goer de canadiske priser repraesentative, selv hvis de amerikanske priser var det.
59 Sagsoegeren har endelig anfoert, at grundforordningens artikel 2, stk. 5, litra a), nr. i) og ii), bestemmer, at Kommissionen kan fastsaette den normale vaerdi enten paa grundlag af den pris, til hvilken varen saelges paa referencelandets hjemmemarked, eller paa grundlag af den pris, til hvilken varen saelges herfra til andre lande, men ikke ved at kombinere de to metoder. Anvendelse af bindeordet "eller" mellem nr. i) og nr. ii) i den naevnte bestemmelse viser klart, at de to metoder gensidigt udelukker hinanden.
60 Raadet har anfoert, at da salget paa det canadiske marked for kaliumchlorid af standardkvalitet var af ringe omfang i forhold til de maengder, der blev indfoert fra det tidligere Sovjetunionen til Faellesskabet, var institutionerne berettiget til at kombinere priserne paa det canadiske hjemmemarked og priserne ved eksport til USA, naar denne kombination gav et mere repraesentativt og mere paalideligt billede. Denne fremgangsmaade var mulig, fordi Canada og USA faktisk udgoer ét stort marked, da der ikke findes toldgraenser, og kaliumchlorid anvendes i begge lande til samme formaal. Raadet har i oevrigt tilfoejet, at de maengder, som Potacan solgte i Canada, var saa ringe i forhold til dem, der blev solgt til USA, at de ikke har haft nogen indflydelse paa resultatet af beregningen af den normale vaerdi.
61 Kommissionen har gjort gaeldende, at der ikke er nogen bestemmelse, der paalaegger den at underrette de beroerte parter om metoden til beregning af den normale vaerdi ved procedurens indledning. Det er foerst, naar den meddeler den vigtigste faktiske omstaendigheder og betragtninger, paa grundlag af hvilke den agter at traeffe foranstaltninger, at den er forpligtet til at underrette dem, saaledes som det er sket i dette tilfaelde. Den har dernaest anfoert, at grundforordningens artikel 2, stk. 5, litra a), tillader at kombinere de metoder, der er angivet under nr. i) og ii), idet ordet "eller" mellem disse punkter skal forstaas i den gaengse betydning paa de fleste sprog som "og/eller". I det foreliggende tilfaelde fandt institutionerne, at en kombineret anvendelse af metoderne under nr. i) og nr. ii) gjorde det muligt at fastsaette en mere repraesentativ pris.
62 I replikken har sagsoegeren paa ny anfoert, at USA og Canada er forskellige markeder, hvilket fremgaar af, at USA ivaerksatte en antidumpingforanstaltning mod producenterne i Saskatchewan i 1987.
63 Med hensyn til begrundelsen har sagsoegeren erindret om, at institutionerne navnlig har undladt at opfylde deres forpligtelse til at forklare eller berettige valget af Potacan paa trods af dette selskabs koncernforbindelse med Kali og SCPA, dets regionale karakter og dets ringe salg i Canada, ikke har forklaret, hvorledes de har kunnet undersoege de faktiske priser paa det canadiske marked, skoent de kun havde kontakt med Potacan, ikke har godtgjort, at Canada og USA udgjorde ét stort konkurrerende marked og ikke har forklaret, hvorfor det var noedvendigt at kombinere priserne i Canada og i USA med hensyn til kaliumchlorid af standardkvalitet, naar Potacan angiveligt var et repraesentativt canadisk selskab.
64 I duplikken har Raadet praeciseret, at salget i USA kun blev taget i betragtning for kaliumchlorid af standardkvalitet, og at dette var noedvendigt, fordi det samlede salg paa det canadiske marked, og ikke kun Potacan' s salg, havde vaeret forholdsvis ringe. Raadet har bestridt, at USA kom i betragtning som referenceland, for de dér producerede maengder var betydeligt lavere end dem, der blev produceret i Canada og i det tidligere Sovjetunionen. Hvis institutionerne nemlig havde konkluderet, at Canada ikke var et passende referenceland, havde de ikke haft andet valg end at basere beregningen af den normale vaerdi paa de priser, der blev betalt i Faellesskabet, hvilket ville have foert til et resultat, der var betydeligt mere ugunstigt for eksportoererne.
65 Sagsoegerens henvisning til en amerikansk antidumpingforanstaltning, som blev anvendt i 1987 mod producenterne i Saskatchewan, er ifoelge Raadet et skinargument og irrelevant, fordi foranstaltningen ikke blev anvendt i den periode, som undersoegelsen omfatter.
Rettens bemaerkninger
66 Indledningsvis bemaerkes, at grundforordningens artikel 2, stk. 5, bestemmer, at "i tilfaelde af indfoersel fra lande uden markedsoekonomi ... fastsaettes den normale vaerdi paa en hensigtsmaessig og ikke urimelig maade efter et af foelgende kriterier: ...". Det fremgaar saaledes af denne bestemmelses opbygning og ordlyd, navnlig af anvendelsen af udtrykket "ikke urimelig", at fastsaettelsen af den normale vaerdi sker inden for rammerne af det vide skoen, som institutionerne har, naar de analyserer komplicerede oekonomiske forhold.
67 Ifoelge Domstolens faste praksis kan Faellesskabets retsinstanser ikke gribe ind i den vurdering, som er forbeholdt faellesskabsmyndighederne, men skal begraense deres proevelse til at undersoege, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstaendigheder, som er lagt til grund ved det anfaegtede valg, er materielt rigtige, samt om der foreligger en aabenbar fejl i vurderingen af de faktiske omstaendigheder, eller om der er begaaet magtfordrejning (jf. Domstolens dom af 22.10.1991, sag C-16/90, Noelle, Sml. I, s. 5163, praemis 12 og 13). Heraf foelger, at Retten ved sin proevelse af dette foerste anbringende maa begraense sig til at sikre, at institutionerne har taget hensyn til alle de relevante omstaendigheder, og at de har vurderet oplysningerne i sagen med al den omhu, der er noedvendig, for at det kan laegges til grund, at den normale vaerdi er blevet fastsat paa en hensigtsmaessig og ikke urimelig maade.
68 Det maa foerst fastslaas, at institutionerne uimodsagt af sagsoegeren har anfoert, at valget af Canada som referenceland ikke kunne anfaegtes i betragtning af de kriterier, der saedvanligvis er blevet anvendt i institutionernes tidligere praksis, som er blevet bekraeftet af retspraksis (naevnte dom i Noelle-sagen, praemis 14-29). Det staar nemlig fast, at Canada er den naeststoerste producent af kaliumchlorid efter Sovjetunionen, at produktionsmetoden samt adgangen til de paagaeldende raastoffer fuldt ud er sammenlignelige, og at priserne dér er resultatet af en reel konkurrence.
69 Dernaest bemaerkes, at som det er paapeget i 13. betragtning til forordning nr. 1031/92, og som det fremgaar af svarene paa Rettens skriftlige spoergsmaal, er Potacan den eneste canadiske producent, som endelig indvilligede i at besvare Kommissionens spoergeskema og samarbejde under proceduren. Isaer meddelte den stoerste canadiske producent, som har hjemsted i Saskatchewan, Potash Corporation of Saskatchewan (PCS), trods Kommissionens gentagne henvendelser, at den ikke ville samarbejde, og noejedes med at fremlaegge nogle offentlige oplysninger, som var utilstraekkelige med henblik paa at fastsaette den normale vaerdi. Det skal endvidere tilfoejes, at sagsoegeren ikke har bestridt, at Kommissionen ikke har forsoemt nogen bestraebelse paa at opnaa andre oplysninger om det canadiske marked end dem, der stammede fra Potacan.
70 Det maa derfor antages, at Canada var et passende referenceland, og at Kommissionen ikke havde andet valg end at anvende Potacan' s oplysninger.
71 Med hensyn til tilknytningen mellem Potacan og faellesskabsproducenterne skal Retten bemaerke, at sagsoegeren i staevningen blot har haevdet, at denne under alle omstaendigheder var af en saadan art, at den bevirkede, at oplysningerne fra Potacan ikke var paalidelige, uden for saa vidt at fremlaegge det mindste konkrete bevis for, at de justeringer, som Kommissionen foretog for ud fra salgspriserne at komme frem til den normale vaerdi, ikke blev foretaget paa en hensigtsmaessig og ikke urimelig maade, og endog uden at forklare, hvorledes tilknytningen kunne have indflydelse paa de afgivne oplysninger.
72 Som institutionerne imidlertid har anfoert uden at blive modsagt af sagsoegeren, er Potacan' s oplysninger blevet kontrolleret paa stedet af Kommissionen ved hjaelp af fakturaer og regnskabsoplysninger fra DPPC og fra Potacan, som er blevet udarbejdet i overensstemmelse med den canadiske regnskabslovgivning og paa et tidspunkt, hvor Potacan og DPPC ikke kunne naere mistanke om, at antidumpingproceduren ville blive indledt, og saa meget desto mindre, at de ville blive inddraget heri. Desuden maa det bemaerkes, at de afgivne oplysninger vedroerer en periode, nemlig undersoegelsesperioden, i hvilken faellesskabsproducenterne ikke havde majoritetskontrol med mineselskabet DPPC. Det maa ligeledes bemaerkes dels, at institutionerne, hvilket sagsoegeren har erkendt, har fastsat den normale vaerdi ud fra Potacan' s priser paa det canadiske marked under fuld konkurrence i forhold til tredjemaend og ikke ud fra overfoerselspriser mellem Potacan og selskabets aktionaerer, og dels, at Potacan, hvis salg kun udgoer 8,15% af salget paa det canadiske marked, ikke var i stand til at udoeve indflydelse paa priserne paa det meget konkurrencepraegede marked for dette raastof.
73 Retten skal desuden bemaerke, at sagsoegeren ikke har fremsat den mindste indsigelse under henvisning til tilknytningen under hele den administrative procedure, skoent Kommissionen allerede under moedet den 5. november 1991 ikke blot havde underrettet sagsoegeren om, at Canada var valgt som referenceland, men ogsaa om, at Potacan blev anvendt ved fastsaettelsen af den normale vaerdi (jf. dokument 19 i dokumentmappen vedroerende den administrative procedure, som institutionerne har fremlagt under retsmoedet). Sagsoegeren har heller ikke reageret efter udstedelsen den 23. april 1992 af Kommissionens forordning nr. 1031/92, hvori det udtrykkeligt blev naevnt i den 13. betragtning, at Potacan var den eneste canadiske producent, som til sidst indvilligede i at samarbejde, og at hverken den importoer, der blev hoert, eller eksportoererne anfaegtede valget af Canada.
74 Under disse omstaendigheder finder Retten, at institutionerne ved at fastsaette den normale vaerdi paa grundlag af oplysninger, som er afgivet af den eneste producent, der har samarbejdet under proceduren, og som er kontrolleret af Kommissionen, ikke har begaaet et aabenbart fejlagtigt skoen paa trods af denne virksomheds tilknytning til faellesskabsproducenterne.
75 Retten finder ligeledes, at 13.-20. betragtning til Kommissionens forordning samt 7. og 8. betragtning til den omtvistede forordning, som giver en noeje forklaring paa grundene til valget af Canada som referenceland og paa de grunde, som har foranlediget Kommissionen til at laegge Potacan' s oplysninger til grund i mangel af samarbejde fra andre producenter, indeholder en begrundelse, som opfylder kravene i traktatens artikel 190.
76 Heraf foelger, at det foerste led af det foerste anbringende er uden grundlag.
77 Med hensyn til argumentet om, at Potacan angiveligt ikke er repraesentativ, skal Retten foerst fastslaa, at det udtrykkeligt fremgaar af den omtvistede forordnings 7. og 8. betragtning, at institutionerne netop har vaeret af den opfattelse, at der ikke skulle tages hensyn til Potacan' s produktionsomkostninger i betragtning af selskabets saerlige situation, men at de har fastsat den normale vaerdi paa grundlag af selskabets salgspriser. Det foelger heraf, at argumenterne vedroerende dette selskabs ekstraordinaere omkostninger paa grund af dets geografiske beliggenhed eller dets saerlige oekonomiske situation er uden betydning.
78 Retten skal dernaest bemaerke, at sagsoegeren, selv om selskabet allerede efter dets moede med Kommissionen den 5. november 1991 var bekendt med metoderne for beregning af dumpingmargenen og med den omstaendighed, at Potacan var den eneste virksomhed i det valgte referenceland, der havde indvilliget i at samarbejde, hverken under den administrative procedure, i sine processkrifter eller under retsmoedet for Retten har fremfoert nogen omstaendighed, der kan godtgoere, at Potacan' s salgspriser ikke er repraesentative for det canadiske marked.
79 Desuden skal det bemaerkes, dels, saaledes som det er anfoert i praemis 72, at Potacan ikke var i stand til at udoeve indflydelse paa priserne paa det meget konkurrencepraegede canadiske marked, dels at institutionerne i deres indlaeg har bekraeftet, at de havde forvisset sig om, at Potacan' s priser svarede til de konkurrerende canadiske producenters priser. Som svar paa Rettens skriftlige spoergsmaal har institutionerne praeciseret, at de havde sammenlignet Potacan' s priser med de oplysninger om konkurrerende producenters priser, der fandtes i klagen over indfoerslerne fra Sovjetunionen og i PCS' s ikke fuldstaendige svar. Da PCS kun har givet offentligt tilgaengelige oplysninger, maa sagsoegeren have haft adgang til disse oplysninger og havde foelgelig mulighed for at bestride fastsaettelsen af den normale vaerdi, som var blevet meddelt sagsoegeren af Kommissionen i dennes skrivelse af 10. august 1992. Imidlertid maa det noedvendigvis fastslaas, at sagsoegeren paa intet tidspunkt under den administrative procedure og heller ikke i sine indlaeg for Retten eller under retsmoedet har rejst tvivl om de priser, som Kommissionen har lagt til grund, navnlig med hensyn til sammenligningen af disse med de priser, som praktiseres af Potacan' s vigtigste konkurrenter paa det canadiske marked.
80 Det foelger heraf, at andet led af det foerste anbringende ligeledes maa forkastes.
81 Med det foerste anbringendes tredje led har sagsoegeren kritiseret Kommissionen for, at den har fastsat den normale vaerdi for kaliumchlorid af standardkvalitet ved at anvende en kombination af priserne paa det canadiske marked og priserne for eksport til USA.
82 I denne forbindelse bemaerkes foerst, at grundforordningens artikel 2, stk. 5, som ledende princip fastslaar, at den normale vaerdi skal fastsaettes paa en hensigtsmaessig og ikke urimelig maade. Denne bestemmelse kan foelgelig ikke fortolkes saaledes, at den udelukker, at institutionerne har mulighed for i et bestemt tilfaelde at fastsaette den normale vaerdi ved at anvende de metoder under ét, som er fastsat i den naevnte artikels stk. 5, litra a), nr. i) og ii), saafremt denne kombination faktisk goer det muligt at opnaa et mere paalideligt og mere repraesentativt resultat.
83 Retten skal i denne forbindelse bemaerke, at institutionerne, uden at blive modsagt af sagsoegeren, har gjort gaeldende, at den valgte maengde af kaliumchlorid af standardkvalitet paa det canadiske marked overhovedet ° og ikke blot Potacan' s salg ° var for ringe til at udgoere et repraesentativt grundlag.
84 Det skal dernaest bemaerkes, at det anfoeres i 15. betragtning til Kommissionens forordning og den omtvistede forordnings 8. betragtning, at institutionerne har vaeret af den opfattelse, at fastsaettelsen af den normale vaerdi paa grundlag af de canadiske og amerikanske priser var rimelig og passende, fordi Canada og USA med hensyn til kaliumchlorid udgoer et stort konkurrencepraeget marked, som i betragtning af de manglende toldgraenser, og fordi produktet dér anvendes til identiske formaal, har samme kendetegn som et enhedsmarked.
85 Ingen af de indvendinger, som sagsoegeren har fremsat mod den af institutionerne fulgte metode, kan laegges til grund. Det af sagsoegeren anfoerte om, at de to markeder er forskellige, stoettes ikke af noget bevis og kan foelgelig ikke laegges til grund. Desuden er ingen af de to omstaendigheder, som sagsoegeren har fremfoert med hensyn til dette punkt i replikken, af en saadan art, at de kan godtgoere rigtigheden af selskabets anbringende. Sagsoegeren har nemlig, under henvisning til en oekonomisk undersoegelse af markedet for kaliumchlorid (vedlagt staevningen som bilag 14), redegjort for forskellene, ikke mellem det amerikanske og det canadiske marked, men mellem de forskellige regioner inden for hvert af disse to lande. Den antidumpingforanstaltning, som USA ivaerksatte over for Canada i 1987, er ligeledes uden betydning, da den ikke laengere var i kraft i undersoegelsesperioden.
86 Sagsoegerens indvending om, at meddelelsen om indledningen af antidumpingproceduren ikke naevnte den omstaendighed, at Kommissionen havde til hensigt at anvende en kombination af priserne paa det canadiske hjemmemarked og eksportpriserne, maa ligeledes forkastes. Der er nemlig ingen bestemmelse i grundforordningen, navnlig ikke artikel 7, stk. 1, litra a), der forpligter Kommissionen til, allerede naar der gives meddelelse om indledningen af proceduren, at vaelge metoden til fastsaettelse af den normale vaerdi og til at underrette parterne herom. Det er foerst paa det senere trin, hvor der gives underretning om de kendsgerninger og betragtninger, paa grundlag af hvilke Kommissionen paataenker at anbefale paalaeggelse af endelig told, som naevnes i artikel 7, stk. 4, litra b), at Kommissionen er forpligtet til at underrette parterne om den valgte metode. I det foreliggende tilfaelde har Kommissionen overholdt denne forpligtelse i sin skrivelse rettet til sagsoegeren den 10. august 1992.
87 Endelig er det ligeledes med urette, naar sagsoegeren har haevdet, at ingen af parterne har haft lejlighed til at fremfoere kritik af paastanden om, at der er tale om et stort konkurrencepraeget marked, foer den omtvistede forordning om indfoerelse af antidumpingtolden blev offentliggjort. Ikke alene fandtes denne paastand i Kommissionens skrivelse af 10. august 1992, men den var blevet forklaret i Kommissionens midlertidige forordning af 23. april 1992.
88 Retten skal i oevrigt bemaerke, at en raekke omstaendigheder i sagens akter bekraefter, at Canada og USA maa anses for at udgoere et stort konkurrencepraeget marked. Saaledes har Den Europaeiske Sammenslutning af Importoerer af Kunstgoedning (EFIA) i sin skrivelse til Kommissionen af 31. oktober 1991 foreslaaet, at man anser salget af kaliumchlorid i Canada og i USA for salg paa hjemmemarkedet. Ligeledes fremgaar det af sagens akter, at de canadiske statistikker opfoerer saavel salget af kaliumchlorid i Canada som udfoerslerne til USA som salg paa hjemmemarkedet.
89 Det foelger af samtlige de foregaaende omstaendigheder, at den metode, som institutionerne har anvendt ved fastsaettelsen af den normale vaerdi af kaliumchlorid af standardkvalitet er i overensstemmelse med grundforordningens artikel 2, stk. 5. De argumenter, som er fremfoert i tredje led af dette anbringende, maa derfor ligeledes forkastes.
90 Endelig maa det bemaerkes, at institutionerne, i modsaetning til hvad sagsoegeren har haevdet, i den omtvistede forordning og Kommissionens forordning har givet en tilstraekkelig begrundelse for fastsaettelsen af den normale vaerdi. Den 13.-16. betragtning til Kommissionens forordning og den 7. og 8. betragtning til den omtvistede forordning indeholder en klar begrundelse for de vigtigste faktorer, der er anvendt ved fastsaettelsen af den normale vaerdi, navnlig valget af referencelandet, den omstaendighed, at Kommissionen til syvende og sidst kun kunne faa oplysninger hos Potacan, noedvendigheden af ikke at tage Potacan' s produktionsomkostninger i betragtning paa grund af selskabets saerlige situation samt begrundelsen for, at der ligeledes blev taget hensyn til priserne ved eksport til USA for kaliumchlorid af standardkvalitet. I mangel af en specifik kritik fra sagsoegeren under den administrative procedure, som i givet fald kunne noedvendiggoere en mere detaljeret begrundelse, maa det antages, at disse forklaringer opfylder kravene i traktatens artikel 190, hvorefter begrundelsen for en retsakt klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som er lagt til grund af den faellesskabsinstitution, der har udstedt den anfaegtede retsakt, dels saaledes at de beroerte personer kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels saaledes at Faellesskabets retsinstanser kan udoeve deres proevelsesret (jf. Domstolens dom af 7.5.1987, sag 255/84, Nachi Fujikoshi mod Raadet, Sml. s. 1861, praemis 39).
91 Heraf foelger, at det foerste anbringende maa forkastes i sin helhed.
Andet anbringende: ulovlig vurdering af skaden, idet der ikke er taget hensyn til den rolle, som klagerne har spillet
Parternes argumenter
92 Sagsoegerens andet anbringende er baseret paa fire argumenter, hvorefter der ved undersoegelsen af skaden ikke er taget hensyn til den rolle, som klagerne har spillet i deres egenskab af importoerer.
93 Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at institutionerne har forsoemt at anvende grundforordningens artikel 4, stk. 5, som bestemmer, at "naar producenterne staar i forbindelse med eksportoererne eller importoererne eller selv er importoerer af den vare, der paastaas at vaere en dumpingvare eller en subsidieret vare, kan der ved 'erhvervsgren i Faellesskabet' forstaas de oevrige producenter ...". I betragtning af de betydelige maengder af varen, som er blevet indfoert af Kali og SCPA, mener sagsoegeren, at den naevnte bestemmelse burde have vaeret anvendt, og at de burde have vaeret udelukket fra den "erhvervsgren i Faellesskabet", der blev taget i betragtning for at bevise, at der var sket en skade. Raadet og Kommissionen skulle i det mindste have naevnt spoergsmaalet med henblik paa at bevise, at de havde taget denne omstaendighed i betragtning. PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 694A0164.1
94 For det andet har sagsoegeren anfoert, at institutionerne ved deres vurdering af skaden har undladt at tage hensyn til, i hvilket omfang klagerne har bidraget til deres egen skade ("selvpaafoert skade") ved deres massive indfoersler af kaliumchlorid. Efter sagsoegerens opfattelse har institutionerne helt set bort fra virkningen af den kontrol, som Kali og SCPA udoever paa indfoerslerne af kaliumchlorid til Faellesskabet. Sagsoegeren har anfoert, at det i 17. betragtning i den omtvistede forordning tvaertimod naevnes, at faellesskabsproducenterne selv ikke har bidraget til den lidte skade. Sagsoegeren har henledt opmaerksomheden paa det statslige monopol, som SCPA har i Frankrig paa indfoersler af kaliumchlorid fra tredjelande, og paa kravet om en paategning, som udstedes af SCPA i henhold til bemyndigelse fra regeringen, for alle indfoersler fra de paagaeldende lande. I kraft af dette lovbestemte monopol har SCPA indgaaet eneforhandlingsaftaler med Campotex i Canada, Arab Potash Company i Mellemoesten og Ferchimex for kaliumchlorid fra medlemsstaterne i Samfundet af Uafhaengige Stater (herefter "SNG"). Selv indfoerslerne med oprindelse i Tyskland og Spanien til det franske marked foretages gennem SCPA, skoent de er toldfrie i henhold til faellesskabsbestemmelserne. Sagsoegeren har ligeledes gjort gaeldende, at Kali og SCPA, individuelt eller i faellesskab, har oprettet indfoerselskontorer paa noeglemarkederne i OEsteuropa. Dette samvirke mellem SCPA og Kali forklarer, at samhandelen mellem Frankrig og Tyskland er af ringe omfang, skoent Frankrig er afhaengig af indfoersler med hensyn til en betydelig del af sit forbrug, og skoent Tyskland har overskudsproduktion. Sagsoegeren har endvidere anfoert, at ifoelge Eurostat' s statistikker har der i loebet af aarene 1988, 1989 og 1990 ikke fundet nogen indfoersel sted af kaliumchlorid med oprindelse i Sovjetunionen til Spanien eller til Tyskland og saa godt som ingen til Det Forenede Kongerige. Sagsoegeren har paapeget, at SCPA tilsyneladende har fordoblet omfanget af sine indfoersler af kaliumchlorid med oprindelse i Rusland og Hviderusland, idet det koebte 250 636 tons gennem sin mellemmand i loebet af aaret efter det aar, hvor selskabet havde indgivet antidumpingklagen. Sagsoegeren har ligeledes fremhaevet den omstaendighed, at den 27. juli 1990, altsaa kort foer antidumpingproceduren blev indledt, men umiddelbart efter udloebet af den referenceperiode, som Kommissionen vilkaarligt havde valgt, tillod denne i henhold til traktatens artikel 115, at den franske regering indfoerte restriktioner for indfoerslen af kaliumchlorid med oprindelse i Sovjetunionen, saaledes at endog indfoerslerne af kaliumchlorid med oprindelse i tredjelande, som var bragt i fri omsaetning i andre medlemsstater, faktisk har vaeret forbudt i Frankrig fra den 27. juli 1990 til udgangen af 1990.
95 For det tredje har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen og Raadet ved vurderingen af skaden skulle have sammenlignet virkningen af de "uofficielle" indfoersler og omfanget af de indfoersler, der blev foretaget gennem det omfattende net af importaftaler, som er skabt af de europaeiske producenter, som har indfoert store maengder kaliumchlorid alle vegne fra. Sagsoegeren har haevdet, at dumping og skaden som resultat heraf i den betydning, der forudsaettes i antidumpingbestemmelserne, kun kunne vaere foraarsaget af "uofficielle" indfoersler og er af den opfattelse, at institutionerne havde pligt til at forklare, i hvilket omfang skaden var et resultat af "ikke kontrollerede" udfoersler, hvis omfang er begraenset i sammenligning med de 780 000 tons, der blev indfoert fra Sovjetunionen gennem de europaeiske producenters net. Selv om de "uofficielle" eksportoerer naegtede at samarbejde, kunne Kommissionen paa grundlag af erfaringen og sagsoegerens og klagernes dokumentation forholdsvis praecist have skelnet mellem de officielle og de uofficielle indfoersler og vurdere den deraf foelgende skade. Da intet tyder paa, at Kommissionen eller Raadet har foretaget disse beregninger, har sagsoegeren heraf konkluderet, at beslutningen om skadens vurdering er utilstraekkeligt begrundet.
96 For det fjerde har sagsoegeren gjort gaeldende, at faellesskabsinstitutionerne har forsoemt at ajourfoere de oekonomiske oplysninger, paa grundlag af hvilke de har draget deres konklusioner om skaden. Sagsoegeren har herved anfoert, at der for faellesskabsforbruget af kaliumchlorid og for indfoerslerne af sovjetisk kaliumchlorid kun findes fremskrevne tal for 1990 og ingen tal for 1991. Skoent sagsoegeren erkender, at institutionerne har et vist skoen ved fastsaettelsen af den periode, der tages i betragtning ved vurderingen af skaden, mener sagsoegeren, at de i dette tilfaelde har overskredet dette ved at forsoemme at vurdere den skade, der er lidt, mens undersoegelsen stod paa.
97 Raadet har foerst anfoert, at faenomenet "perestrojka-kaliumchlorid", i modsaetning til hvad sagsoegeren antyder, ikke har vaeret begraenset til undersoegelsesperioden, men fortsat findes, ofte med en falsk oprindelsesbetegnelse. I oevrigt har Raadet anfoert, at SCPA ikke har monopol og ikke kontrollerer alle indfoersler af kaliumchlorid med oprindelse i tredjelande, da kaliumchlorid i fri omsaetning i Faellesskabet meget let kan indfoeres til Frankrig.
98 Over for sagsoegerens foerste argument har Raadet erindret om, at det foelger af ordlyden af grundforordningens artikel 4, stk. 5, navnlig af brugen af ordet "kan", at faellesskabsinstitutionerne har et vidt skoen ved afgoerelsen af, om de fra "erhvervsgren i Faellesskabet" vil udelukke de producenter, som selv er importoerer af dumpingvaren. Det har anfoert, at der i betragtning af det ringe omfang af Kali' s og SCPA' s indfoersler ikke var grund til at udelukke dem fra den paagaeldende erhvervsgren i Faellesskabet. Da institutionerne ikke er forpligtet til i detaljer at begrunde selv den mindste af deres overvejelser, kan det i oevrigt ikke udledes af den omstaendighed, at Kommissionen og Raadets forordninger ikke angiver grundene til, at de ikke har udelukket dem, at de ikke har opfattet Kali' s og SCPA' s rolle som importoerer.
99 Kommissionen har tilfoejet, at udelukkelsen af de to klagere ville have bevirket en begraensning af "erhvervsgrenen i Faellesskabet" uden i oevrigt at aendre den lidte skade. Foelgelig kan den manglende anvendelse af den naevnte artikel 4, stk. 5, ikke stoette sagsoegerens opfattelse, fordi resultatet paa ingen maade ville vaere blevet aendret, saafremt den var blevet anvendt.
100 Raadet har for det andet anfoert, at Kali' s og SCPA' s indfoersler af sovjetisk kaliumchlorid ikke kan have bidraget til den skade, som faellesskabserhvervsgrenen har lidt ("selvpaafoert skade"), fordi de kun har indfoert 15% af samtlige indfoersler fra dette land i loebet af undersoegelsesperioden, hvilket kun udgoer 2,3% af faellesskabserhvervsgrenen samlede salg alene paa grundlag af langtidskontrakter, og at de har videresolgt varen til normale markedspriser. Raadet har haevdet, at der er taget hensyn til disse indfoersler foretaget af de to europaeiske producenter, og at den omtvistede forordnings 17. betragtning, hvorefter "der ... i oevrigt intet [er] i Kommissionens undersoegelse, der viser eller kunne tyde paa, at faellesskabsproducenternes forvaltning af deres virksomheder kan have bidraget til den vaesentlige skade, der er forvoldt", sigter til indfoerslerne af kaliumchlorid fra det tidligere Sovjetunionen.
101 APEP har tilfoejet, at de beskyttelsesforanstaltninger, der blev ivaerksat i henhold til traktatens artikel 115, var noedvendige for at beskytte det franske marked i perioden mellem antidumpingprocedurens indledning og indfoerelsen af tolden mod tilfoerslen af store maengder kaliumchlorid indfoert til yderst lave priser fra SNG til det franske marked gennem andre medlemsstaters havne.
102 For det tredje har Raadet anfoert, at forholdet mellem de "officielle" indfoersler og "perestrojka-kaliumchlorid" er uden betydning, og at faellesskabsinstitutionerne har taget hensyn til samtlige indfoersler med oprindelse i det tidligere Sovjetunionen, som steg med 109% mellem 1986 og undersoegelsesperioden, og hvis markedsandel voksede fra 5,1% til 10,8%.
103 Kommissionen har bekraeftet Raadets synspunkt og henvist til, at ifoelge Domstolens praksis, navnlig den naevnte sag Nachi Fujikoshi mod Raadet (praemis 46), skal "den skade, der paafoeres den paagaeldende erhvervsgren i Faellesskabet paa grund af indfoersler til dumpingpriser, fastsaettes ud fra en helhedsvurdering, og det er ikke noedvendigt og ej heller muligt at foretage en individuel beregning af den skade, der kan tilregnes hvert af de ansvarlige selskaber".
104 APEP er den opfattelse, at efter de politiske og oekonomiske forandringer, som er sket i Sovjetunionen siden 1990, og efter overgangen fra en ordning med statslige erhvervsvirksomheder til en ordning med et frit erhvervsliv var alle udfoersler i praksis "ikke kontrollerede".
105 For det fjerde har Raadet henvist til, at undersoegelsen vedroerte perioden mellem den 1. januar og den 30. juni 1990 og alle konklusioner vedroerende dumping, skaden og aarsagsforbindelsen alene er baseret paa faktiske omstaendigheder, der indtraadte i loebet af denne periode. Institutionerne tager aldrig hensyn til faktiske omstaendigheder, der indtraeder efter undersoegelsesperioden, fordi dette ville noedsage dem til konstant at revidere deres konklusioner. Hvad angaar skaden, tager de dog saedvanligvis hensyn til oplysninger vedroerende faktiske omstaendigheder, der ligger foer undersoegelsesperioden, og som kan give et billede af udviklingen af markedsandelene og priserne. Raadet har henvist til, at for saa vidt sagsoegeren mener, at institutionernes konklusioner er baseret paa foraeldede oplysninger, har sagsoegeren mulighed for at anmode om en fornyet undersoegelse i henhold til grundforordningens artikel 14.
106 Kommissionen har praeciseret, at skaden skal have vaeret forvoldt af dumping, hvis eksistens er fastslaaet, og skal vaere knyttet til den periode, hvor dumpingen har fundet sted. Af hensyn til objektivitet, retssikkerhed og undersoegelsesprocedurens hurtige afvikling skal denne sidstnaevnte vaere defineret klart og praecist.
107 I replikken har sagsoegeren henvist til, at SCPA' s og Kali' s datterselskaber i Belgien, i Nederlandene og i Det Forenede Kongerige indfoerte kaliumchlorid fra det tidligere Sovjetunionen, herunder ogsaa gennem Ferchimex. Disse omstaendigheder er imidlertid end ikke naevnt i de anfaegtede forordninger, og saa meget desto mindre undersoegt i henhold til grundforordningens artikel 4, stk. 5. I betragtning af den vaesentlige rolle, som SCPA har spillet ved klagens indgivelse, er den omstaendighed, at indfoerslerne fra Ferchimex i Frankrig kun er blevet foretaget gennem SCPA, i sig selv af vaesentlig betydning. Der er i naervaerende sag ikke tale om "faellesskabsproducenternes forvaltning", men om den omstaendighed, at faellesskabsbestemmelserne om antidumping gaar ud paa, at naar en klagende virksomhed tillige er importoer (hvis ansvar er aabenbart med hensyn til forhandling om priser) af den angivelige antidumpingvare, skal denne faktor analyseres og forklares metodisk i konklusionerne vedroerende skaden. Et firma, som paadrager sig antidumpingtold som foelge af forretningstransaktioner med et klagende selskab, har i henhold til traktatens artikel 190 ret til at faa kendskab til begrundelsen for, at Kommissionen straffer disse transaktioner.
108 Sagsoegeren mener dernaest, at da Raadet har haevdet, at Kali' s og SCPA' s indfoersler ikke har bidraget til den skade, der er forvoldt faellesskabserhvervsgrenen, og da sagsoegeren har udfoert stoerstedelen af sine transaktioner i Faellesskabet med klagerne eller gennem deres mellemmand, kunne virkningen af disses salg ikke vaere skadelig. Institutionerne skulle derfor have tilpasset bestemmelserne om indfoerelse af tolden saaledes, at sagsoegerens transaktioner ikke var omfattet af disse bestemmelser.
109 Raadet har heroverfor i duplikken anfoert, at undersoegelsen ikke var rettet mod sagsoegeren, men mod indfoerslerne af kaliumchlorid fra det tidligere Sovjetunionen, og at institutionerne, skoent de i visse tilfaelde kan behandle nogle eksportoerer individuelt, derimod ikke kan behandle hver enkelt importoer individuelt.
Rettens bemaerkninger
110 Sagsoegeren har med de to foerste argumenter i det vaesentlige anfoert, at de maengder kaliumchlorid, som faellesskabsproducenterne, navnlig Kali og SCPA, har indfoert, skulle have foert institutionerne til den opfattelse dels, at de burde udelukkes fra definitionen af "erhvervsgrenen i Faellesskabet" i henhold til grundforordningens artikel 4, stk. 5, og dels, at faellesskabsproducenterne selv havde bidraget til den lidte skade. Sagsoegeren mener ligeledes, at institutionerne i det mindste skulle have naevnt faenomenet indfoersler for at godtgoere, at de har taget hensyn til denne omstaendighed, og for at begrunde deres beslutning paa dette punkt.
111 Det bemaerkes, at det foelger af bestemmelserne i artikel 4, stk. 5, at det paahviler institutionerne ved udoevelsen af deres skoen at undersoege, om de skal udelukke de producenter fra erhvervsgrenen i Faellesskabet, som selv er importoerer af dumpingvaren. Dette skoen skal udoeves konkret og under hensyn til alle relevante omstaendigheder (Domstolens dom af 14.3.1990, sag C-156/87, Gestetner mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 781, praemis 43).
112 Hertil bemaerkes, at institutionerne har fundet, at SCPA og Kali ikke burde udelukkes af definitionen af erhvervsgrenen i Faellesskabet, fordi disse to selskabers indfoersler i undersoegelsesperioden kun udgjorde 15% af samtlige indfoersler af kaliumchlorid fra det tidligere Sovjetunionen, og fordi salget af de indfoerte varer kun udgjorde 2,3% af faellesskabserhvervsgrenens samlede salg.
113 Det maa ligeledes fastslaas, at sagsoegeren, som i sine indlaeg for Retten blot har betegnet de maengder, som de paagaeldende producenter indfoerte, som betydelige uden at fremlaegge noget som helst tal i denne forbindelse, under retsmoedet har udtrykt sin enighed i de tal, som institutionerne har fremlagt.
114 Under disse omstaendigheder finder Retten, at Raadet ikke har overskredet det skoen, som er givet institutionerne ved grundforordningens artikel 4, stk. 5, da det i betragtning af den ringe procentdel, som disse indfoersler fra faellesskabsproducenterne udgjorde, besluttede ikke at udelukke dem fra erhvervsgrenen i Faellesskabet.
115 Det skal ligeledes bemaerkes, at institutionerne, uden at blive modsagt af sagsoegeren, har praeciseret, at de ovennaevnte producenter kun havde foretaget disse indfoersler paa grundlag af langtidskontrakter, og at de havde videresolgt varen til normale markedspriser.
116 Heraf foelger, at institutionerne ikke har overskredet det skoen, som er overladt dem, ved at antage, at de naevnte producenter ikke ved deres indfoersler havde bidraget til den skade, som faellesskabserhvervsgrenen har lidt.
117 Med hensyn til indvendingen om den angiveligt manglende undersoegelse eller begrundelse bemaerkes foerst, at i modsaetning til hvad sagsoegeren haevder, kan det ikke af den omstaendighed, at den omtvistede forordning ikke angiver grundene til, at institutionerne ikke har udelukket de naevnte producenter fra erhvervsgrenen i Faellesskabet, udledes, at de ikke har taget deres rolle som importoerer i betragtning.
118 Retten skal dernaest bemaerke, at ifoelge fast retspraksis kraeves det ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige faktiske eller retlige momenter, som er relevante, idet spoergsmaalet, om begrundelsen opfylder kravene, bl.a. skal vurderes i forhold til ordlyden og til den sammenhaeng, hvori den indgaar, samt paa baggrund af alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade (se Domstolens dom af 26.6.1986, sag 203/85, Nicolet, Sml. s. 2049, praemis 10). Det maa noedvendigvis fastslaas, at det klart fremgaar af de grunde, som der er redegjort for ovenfor, at de to naevnte selskaber ikke skulle udelukkes fra erhvervsgrenen i Faellesskabet, og at sagsoegeren desuden ikke havde fremsat det mindste krav herom under hele den administrative procedure ° bortset fra bemaerkninger i sagsoegerens skrivelse af 21. september 1992, der, som det forklares i det foelgende (praemis 160-163), ikke kan tages i betragtning, da de er fremsat for sent ° skoent sagsoegeren var fuldt ud klar over situationen, fordi denne selv havde solgt den paagaeldende vare til de naevnte producenter. Foelgelig kan sagsoegeren ikke goere gaeldende, at institutionerne har tilsidesat traktatens artikel 190 ved at undlade at give en detaljeret forklaring i forordningen af deres stillingtagen paa dette punkt.
119 Det maa desuden, og af samme grunde, bemaerkes, at institutionerne ikke var forpligtet til at give en detaljeret forklaring i forordningen af, at indfoersler foretaget af faellesskabsproducenter, som kun udgjorde 15% af indfoerslerne fra det tidligere Sovjetunionen, og hvorved de indfoerte varer blev videresolgt til normale markedspriser, ikke havde kunnet bidrage til den skade, som faellesskabserhvervsgrenen havde lidt. Ydermere bemaerkes, at den omtvistede forordning i 17. betragtning indeholder en begrundelse, som ganske vist er lakonisk, men ikke desto mindre tilstraekkelig i betragtning af omstaendighederne i det foreliggende tilfaelde, fordi det heri naevnes, at "der er i oevrigt intet i Kommissionens undersoegelse, der viser eller kunne tyde paa, at faellesskabsproducenternes forvaltning af deres virksomheder kan have bidraget til den vaesentlige skade, der er forvoldt", hvorved faellesskabsproducenternes forvaltning, som institutionerne har fremhaevet, bl.a. betyder indfoerslerne af kaliumchlorid fra det tidligere Sovjetunionen. Heraf foelger, at forordningen ikke er mangelfuldt begrundet i traktatens artikel 190' s forstand med hensyn til spoergsmaalet om den angivelige "selvpaafoerte skade".
120 Med hensyn til det tredje argument om den manglende sondring mellem "officielle" indfoersler og "ikke-officielle eller perestrojka-indfoersler" skal det blot bemaerkes, at antidumpingproceduren vedroerte alle indfoersler af kaliumchlorid fra det tidligere Sovjetunionen, som steg med 109% mellem 1986 og undersoegelsesperioden, og hvis markedsandel voksede fra 5,1% til 10,8%. Selv om det er almindelig praksis at sondre mellem de forskellige producenter i samme land og at afgoere for hver enkelt af dem, om deres varer er genstand for dumping, er det derimod umuligt at skelne mellem samme producents varer, under hensyn til de forskellige kanaler, gennem hvilke de er blevet indfoert til Faellesskabet. Under alle omstaendigheder boer det bemaerkes, at spoergsmaalet, om der foreligger dumping, i dette tilfaelde netop er blevet afgjort paa grundlag af priserne ved videresalg fra sagsoegeren, som var "officiel" importoer af den paagaeldende vare, og at sagsoegeren derfor ikke kan haevde, at de "officielle" indfoersler ikke har bidraget til den skade, som faellesskabserhvervsgrenen har lidt.
121 Med hensyn til det fjerde argument om, at de oplysninger, som ligger til grund for konklusionerne vedroerende skaden, ikke er blevet ajourfoert, skal det blot bemaerkes, at sagsoegeren ikke har foert noget som helst konkret bevis for, at situationen var aendret i en saadan grad, at undersoegelsens konklusioner ikke laengere var korrekte.
122 Det foelger af det foregaaende, at det andet anbringende i sin helhed savner grundlag.
Tredje anbringende: manglende hensyntagen til indfoersler fra andre lande
Parternes argumenter
123 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen har tilsidesat grundforordningens artikel 4 ved at begraense omfanget af sin undersoegelse af skaden til indfoersler med oprindelse i Sovjetunionen. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at der i undersoegelsesperioden er blevet indfoert betydelige maengder kaliumchlorid fra andre lande, nemlig Israel, Jordan, Canada og Den Tyske Demokratiske Republik (herefter "DDR"), og har givet udtryk for overraskelse over, at Kommissionen kategorisk og uden begrundelse har set bort fra den mulige virkning af disse andre indfoersler, skoent det i 35. betragtning til forordning nr. 1031/92 naevnes, at "import med anden oprindelse kan have oevet indflydelse paa faellesskabserhvervsgrenens situation". Endnu mere overraskende er det, at Raadet i den omtvistede forordnings 17. betragtning anfoerer, at der ikke er taget hensyn til disse indfoersler med anden oprindelse, fordi "de importerede maengder var ... forholdsvis beskedne". Imidlertid oversteg den samlede maengde indfoersler af kaliumchlorid med oprindelse i Israel, Jordan, Canada og DDR langt omfanget af indfoerslerne fra det tidligere Sovjetunionen, saaledes som det fremgaar af tabellen i staevningens bilag 13.
124 Sagsoegeren mener ligeledes, at institutionerne paa denne baggrund, i overensstemmelse med tidligere praksis (Raadets forordning (EOEF) nr. 2907/83 af 17.10.1983 om afslutning af antidumpingproceduren vedroerende importen af ubearbejdet ikke-legeret nikkel i form af katoder fremstillet ved elektrolyse, utilskaarne eller tilskaarne i kvadrater, med oprindelse i Sovjetunionen, EFT L 286, s. 29), skulle have redegjort mere detaljeret for deres konklusioner vedroerende dette spoergsmaal.
125 Raadet har heroverfor anfoert, at spoergsmaalet om, hvorvidt andre indfoersler kan have bidraget til skaden, forudsaetter en vurdering af komplicerede oekonomiske spoergsmaal, hvor faellesskabsinstitutionerne har et vidt skoen. Det har ligeledes henvist til, at det i forordningen naevnes, at de eventuelle virkninger af disse andre indfoersler er blevet ladt ude af betragtning.
126 Raadet har foerst anfoert, at det faktisk har henvist til omfanget af og priserne for indfoersler med anden oprindelse, og har henvist til, at selv om omfanget af disse overskred omfanget af indfoersler fra det tidligere Sovjetunionen, var omfanget af indfoersler fra hvert af de andre lande faldende, samtidig med at indfoerslerne fra det tidligere Sovjetunionen steg betydeligt.
127 Raadet har dernaest anfoert, at hovedaarsagen til, at det har set bort fra de eventuelle virkninger af indfoerslerne fra andre lande, er, at der, i modsaetning til den af sagsoegeren paaberaabte nikkelsag, ikke var noget bevis for prisunderbud i forbindelse med disse indfoersler, som blev solgt til normale markedspriser.
128 APEP har anfoert, at der ikke bestaar nogen lovbestemt forpligtelse for faellesskabsinstitutionerne til at indlede antidumpingprocedurer mod andre lande end dem, som er omfattet af klagen. Da indfoerslerne af kaliumchlorid med oprindelse i Sovjetunionen var de eneste, der var gaaet staerkt frem og skete til meget lave priser, har der ikke vaeret tale om forskelsbehandling.
129 I replikken har sagsoegeren fremhaevet, at paa det tidspunkt, da Kommissionen traf foranstaltninger i denne sag, havde fagpressen for handel med kunstgoedning offentliggjort rapporter vedroerende en antidumpingklage indgivet af klagerne mod Canada. Sagsoegeren har heraf udledt, at institutionerne var i besiddelse af oplysninger, der afsloerede, at indfoerslerne af kaliumchlorid fra et andet land var genstand for dumping og forvoldte klageren skade. Sagsoegeren har imidlertid anfoert, at den omtvistede forordning ikke omtaler dette.
130 Raadet har heroverfor i duplikken anfoert, at denne klage til sidst blev trukket tilbage, og at det derfor kan formodes, at den fra foerst af ikke indeholdt oplysninger, der beviste, at der forelaa dumping eller skade.
Rettens bemaerkninger
131 Retten skal indledningsvis bemaerke, at spoergsmaalet, om andre indfoersler end dem, der er omfattet af den paagaeldende antidumpingprocedure, har bidraget til den skade, som er paafoert faellesskabserhvervsgrenen, forudsaetter en vurdering af komplicerede oekonomiske spoergsmaal, med hensyn til hvilke institutionerne har et vidt skoen.
132 Retten skal dernaest fastslaa, at det fremgaar af henholdsvis 35. og 17. betragtning til Kommissionens og Raadets forordninger, at institutionerne, efter at have paavist aarsagsforbindelsen mellem foroegelsen af indfoerslerne fra det tidligere Sovjetunionen og foroegelsen af faellesskabserhvervsgrenens tab, har forklaret, at Kommissionen derimod havde set bort fra eventuelle negative virkninger af indfoersler med anden oprindelse, fordi de indfoerte maengder var forholdsvis beskedne, og der ikke var konstateret noget prisunderbud.
133 Med hensyn til omfanget af indfoersler med anden oprindelse skal Retten fastslaa, at det fremgaar af den tabel, som sagsoegeren har fremlagt (staevningens s. 31), at indfoerslerne fra hvert af de fire angivne lande faldt maerkbart i loebet af den paagaeldende periode, mens indfoerslerne fra det tidligere Sovjetunionen naesten blev fordoblet. Det er ligeledes aabenbart, at omfanget af indfoerslerne fra det tidligere Sovjetunionen inden for undersoegelsesperioden laa langt over omfanget af indfoerslerne fra hvert af de fire andre lande.
134 Med hensyn til prisen paa indfoerslerne skal Retten bemaerke, at sagsoegeren ikke har fremlagt det mindste bevis for, at indfoerslerne med anden oprindelse ogsaa var genstand for prisunderbud. Desuden fremgaar det, at antidumpingklagen over indfoerslerne fra Canada, som institutionerne har fremlagt som svar paa Rettens skriftlige spoergsmaal, ikke kan tages i betragtning, da den er blevet trukket tilbage, at oplysninger deri ikke paa nogen maade er blevet efterproevet, og navnlig, at den var baseret paa en nedsaettelse af prisen paa indfoersler fra Canada, som foerst skete fra august 1991, dvs. en periode, som ligger mere end et aar efter undersoegelsesperioden.
135 Under disse omstaendigheder maa det konstateres, at institutionerne ikke har overskredet deres skoen ved at antage, at indfoerslerne fra andre lande end det tidligere Sovjetunionen ikke havde bidraget til den skade, som var paafoert faellesskabserhvervsgrenen.
136 Det foelger heraf, at det tredje anbringende savner grundlag.
Fjerde anbringende: fastsaettelse af tolden i form af en mindstepris
Parternes argumenter
137 Sagsoegeren har anfoert, at fastsaettelsen af en told i form af en mindstepris er i strid med aanden i grundforordningens artikel 13, stk. 3, og strider mod, hvad faellesskabsinstitutionerne anfoerer i 46. betragtning til Kommissionens forordning, nemlig at antidumpingforanstaltningerne ikke maatte udelukke varerne fra de paagaeldende lande fra det faelles marked. Sagsoegeren har i denne forbindelse anfoert, at dets salg siden indfoerelsen af den midlertidige told i april 1992 er faldet med ca. 60% paa alle Faellesskabets markeder (tabel i staevningens bilag 11). Sagsoegeren har henvist til, at den i sine indlaeg af 21. september 1992 klart havde paavist de skadelige virkninger af en told i form af en mindstepris paa et omskifteligt marked som markedet for kaliumchlorid, og har anfoert, at Kommissionen kort efter indfoerelsen af mindsteprisen var tvunget til at foretage en justering paa grund af prissvingninger.
138 Raadet har foerst anfoert, at Domstolen i den ovennaevnte dom, Neotype mod Kommissionen og Raadet, har fastslaaet, at det var lovligt at fastsaette tolden i form af en mindstepris. Raadet er af den opfattelse, at saavel 39. betragtning i Kommissionens forordning som 19. betragtning til Raadets forordning giver en tilstraekkelig begrundelse for deres valg af en saadan type told. Raadet har i oevrigt anfoert, at denne form i almindelighed er gunstigere for eksportoererne, fordi den giver dem mulighed for overhovedet ikke at betale told, paa betingelse af, at de forhoejer deres priser som foelge heraf.
139 Raadet har dernaest anfoert, at sagsoegeren i virkeligheden ikke bestrider toldens form, men kun dens stoerrelse. Hvis tolden imidlertid skulle vise sig at vaere for hoej som foelge af aendrede omstaendigheder, har sagsoegeren altid mulighed for at anmode om en fornyet undersoegelse i henhold til grundforordningens artikel 14.
140 Endelig har Raadet praeciseret, at ingen af de to justeringer af mindsteprisen, som institutionerne foretog foer den endelige fastsaettelse, skyldes en udvikling i prisen paa kaliumchlorid, men at de blev foretaget for at tage hensyn til eksportoerernes bemaerkninger vedroerende forbrugernes foelsomhed og for at korrigere den fejlagtige vekselkurs, som var blevet anvendt.
Rettens bemaerkninger
141 Retten skal henvise til, at det fremgaar af selve ordlyden af grundforordningens artikel 13, stk. 2, at institutionerne inden for graenserne af deres skoen frit kan vaelge mellem forskellige typer told, og at retspraksis har anerkendt lovligheden af en antidumpingtold i form af en mindstepris (se den naevnte dom i sagen Neotype mod Kommissionen og Raadet, praemis 58).
142 Som det fremhaeves i 19. betragtning til den omtvistede forordning, har institutionerne fundet, at i betragtning af den manoevrefrihed, som eksportoererne har i det tidligere Sovjetunionens republikker, som endnu ikke har markedsoekonomi, og under hensyntagen til de negative foelger for hele markedet af selv beskedne prisunderbud vil en told i form af et fast beloeb eller en vaerditold ikke kunne sikre, at de skadelige virkninger af dumpingimporten afhjaelpes.
143 Med denne fremgangsmaade har Raadet ikke overskredet graenserne for sit skoen, navnlig for saa vidt en variabel told i almindelighed er gunstigere for de beroerte erhvervsdrivende, fordi den giver mulighed for helt at undgaa opkraevning af antidumpingtold.
144 Som Raadet har anfoert, bestrider sagsoegeren i virkeligheden ikke saa meget toldens form, men snarere dens stoerrelse, som haevdes at ligge paa et saadant niveau, at den forhindrer sagsoegeren i fortsat at saelge paa det faelles marked. Det er herved tilstraekkeligt at fastslaa, at sagsoegeren ikke har godtgjort, at tolden overskred dumpingmargenen, og heller ikke, at den, da den blev indfoert, var hoejere end noedvendigt for at afhjaelpe skaden. Retten skal ligeledes bemaerke, at selv om sagsoegerens salg af kaliumchlorid i Faellesskabet faktisk er faldet, foelger det dog ikke heraf, at tolden er for hoej og beroever eksportoererne adgang til det faelles marked. Desuden fremgaar det af Eurostat' s statistikker, at indfoerslerne af kaliumchlorid fra det tidligere Sovjetunionen i deres helhed tvaertimod er forblevet mere eller mindre stabile i loebet af de to aar, som fulgte efter udstedelsen af den omtvistede forordning.
145 Under alle omstaendigheder skal det bemaerkes, at sagsoegeren i henhold til grundforordningens artikel 14, som giver de beroerte erhvervsdrivende mulighed for at anmode Kommissionen om at foretage en fornyet undersoegelse af forordninger om indfoerelse af told, har passende retsmidler til at anfaegte en told, som eventuelt ikke laengere er berettiget.
146 Det fremgaar af de foregaaende betragtninger, at det fjerde anbringende maa forkastes.
Femte anbringende: anvendelse af foraeldede oplysninger
147 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen og Raadet har begaaet en vaesentlig procedurefejl samt har handlet i strid med princippet om god forvaltningsskik ved udelukkende at basere sig paa oplysninger, som paa grund af udviklingen af vekselkurserne og andre omstaendigheder paa markedet var foraeldede. Sagsoegeren har naermere bestemt anfaegtet fastsaettelsen af en mindstepris paa grundlag af en normal vaerdi beregnet paa grundlag af en periode paa 28 maaneder forud for indfoerelsen af beskyttelsesforanstaltninger, hvilket forklarer, at de sidstnaevnte er blevet fastsat paa et saadant niveau, at sagsoegeren ikke laengere var i stand til fortsat at foretage normale oekonomiske transaktioner, fordi markedet for kaliumchlorid er meget foelsomt over for prisniveauet.
148 Raadet har henvist til, at institutionerne kun har baseret deres konklusioner vedroerende spoergsmaalet, om der foreligger dumping og skade, paa oplysninger om omstaendigheder, der er indtruffet i loebet af undersoegelsesperioden, og at de ikke konstant kan ajourfoere deres konstateringer. I oevrigt tyder de af Kommissionen indhentede oplysninger paa, at mindsteprisen svarer til markedsprisen, og det er ikke blevet godtgjort, at den haevdede formindskelse af sagsoegerens salg ikke skyldes andre faktorer.
149 Det fremgaar af gennemgangen af det foregaaende anbringende og betragtningerne i praemis 121, at det femte anbringende ligeledes maa forkastes.
Sjette anbringende: manglende underretning af myndighederne i Rusland, Hviderusland og Ukraine
Parternes argumenter
150 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ved at undlade at underrette Ruslands, Hvideruslands og Ukraines repraesentanter om proceduren har tilsidesat grundforordningens artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 7, stk. 4, litra a). Denne undladelse har beroevet dem muligheden for at "faa kendskab til alle de oplysninger, som de parter, der er beroert af undersoegelsen, har stillet til raadighed for Kommissionen" og at forsvare deres interesser (se Domstolens dom af 27.6.1991, sag C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mod Raadet, Sml. I, s. 3187). Sagsoegeren har erindret om, at den undersoegelse, der blev indledt den 31. oktober 1990, vedroerte indfoersler af kaliumchlorid med oprindelse i Sovjetunionen, og at de nye stater Rusland, Hviderusland og Ukraine, som efterfulgte den, er blevet anerkendt af Faellesskabet som uafhaengige stater i december 1991. Eftersom den midlertidige antidumpingtold blev indfoert den 23. april 1992, finder sagsoegeren, at faellesskabsinstitutionerne havde pligt til at underrette disse nye uafhaengige stater.
151 Raadet har for det foerste gjort gaeldende, at dette anbringende maa forkastes, fordi sagsoegeren ikke paaberaaber sig en tilsidesaettelse af sin egen ret til kontradiktion, men kun en tilsidesaettelse heraf i forhold til tredjemand.
152 Raadet har dernaest anfoert, at der ikke er nogen bestemmelse i grundforordningen, der forpligter Kommissionen til officielt at underrette myndighederne i stater, der for nylig er blevet uafhaengige, om den procedure, som allerede var i gang. Grundforordningens artikel 7, stk. 1, litra b), paalaegger nemlig kun en forpligtelse til at underrette eksportlandets repraesentanter, naar der indledes en procedure, men ikke til at gentage underretningen over for stater, som efterfoelger den. Raadet har tilfoejet, at visse parters, herunder "eksportlandets repraesentanters", ret til at faa kendskab til oplysninger, der stilles til raadighed for Kommissionen i henhold til artikel 7, stk. 1, litra a), naturligvis gaelder for disse nye stater, men at det paahviler dem at skaffe sig underretning om antidumpingundersoegelser, som er indledt mod den stat, som de efterfoelger.
153 Raadet har ligeledes henvist til, at der i loebet af undersoegelsen har vaeret holdt talrige moeder, som bl.a. repraesentanter for det centrale eksportorgan, Agrochimexport, og producenter fra Rusland og Hviderusland har deltaget i. Alle disse selskaber er imidlertid statsselskaber, og deres repraesentanter har konsulteret deres landes repraesentanter under moederne. Raadet har desuden naevnt, at medlemmer af Sovjetunionens repraesentation ved Faellesskaberne og Sovjetunionens handelsrepraesentation i Belgien fortsat har repraesenteret producenternes interesser efter Sovjetunionens oploesning.
154 Heraf foelger efter Raadets opfattelse, at de beroerte statslige producenter og eksportoerer ikke blot har vaeret i stand til i fuldt omfang at varetage deres interesser, men faktisk har gjort dette.
Rettens bemaerkninger
155 Som Raadet med rette har gjort gaeldende, maa det fastslaas, at grundforordningens artikel 7, stk. 1, litra b), bestemmer, at Kommissionen er forpligtet til at underrette repraesentanter for eksportlandet om, at der er indledt en antidumpingprocedure, men at der ikke er nogen bestemmelse i grundforordningen eller noget almindeligt princip, som kraever, at Kommissionen skal gentage underretningen til de stater, som eventuelt efterfoelger dette land. De stater, som indtraeder i den stats rettigheder og pligter, som de efterfoelger, overtager antidumpingproceduren paa det trin, som den befinder sig paa, og har bl.a. ret til at faa kendskab til de oplysninger, som er stillet til raadighed for Kommissionen, og ret til at blive hoert i henhold til grundforordningens artikel 7, stk. 4 og 5.
156 Desuden fastslaar Retten, at det fremgaar af de forskellige moeder, som er holdt under den administrative procedure, at eksportlandets repraesentanter har haft mulighed for at varetage deres interesser.
157 Det foelger heraf, at det sjette anbringende maa forkastes.
Syvende anbringende: tilsidesaettelse af retten til kontradiktion
Parternes argumenter
158 Sagsoegeren har anfoert, at udtalelsen i 21. betragtning til Raadets forordning, hvorefter "ingen af parterne ... over for Kommissionen [har] fremlagt andre kendsgerninger eller argumenter vedroerende Faellesskabets interesser", er urigtig. Sagsoegeren har anfoert, at det i sin skrivelse af 21. september 1992 (staevningens bilag 8) har henledt Kommissionens opmaerksomhed paa de fleste af de spoergsmaal, som er genstand for naervaerende sag. Sagsoegeren er af den opfattelse, at disse bemaerkninger, som blev udarbejdet paa Kommissionens opfordring, blev tilsendt den tilstraekkelig tidligt til, at der kunne foretages en fuldstaendig undersoegelse af de rejste problemer, og at institutionerne har handlet i strid med princippet om billighed og har tilsidesat traktatens artikel 190 ved ikke at forklare grundene til deres afslag paa at tage dem i betragtning.
159 Raadet har anfoert, at skrivelsen af 21. september 1992 blev fremsendt for sent. Det har henvist til, at Kommissionen ved skrivelse af 10. august 1992 dels havde underrettet alle parterne om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, paa grundlag af hvilke den paataenkte at anbefale paalaeggelse af endelig told, og dels opfordrede dem til at svare skriftligt inden for en frist paa tre uger. Raadet har tilfoejet, at sagsoegerens raadgivere under et moede med Kommissionen, der blev holdt den 7. september 1992, havde lovet at afgive et indlaeg inden den 9. september 1992. I betragtning af den midlertidige forordnings udloebsdato maatte Kommissionen forelaegge Raadet sit forslag senest den 25. september 1992 og kunne under disse omstaendigheder ikke laengere vaere forpligtet til eller i stand til at tage hensyn til alle de argumenter, som findes i denne skrivelse. Raadet har i oevrigt anfoert, at institutionerne har behandlet de fleste af disse argumenter.
Rettens bemaerkninger
160 Det bemaerkes, at grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra c), nr. iii), bestemmer, at "bemaerkninger, der fremsaettes, efter at oplysningerne er givet, tages kun i betragtning, saafremt de er modtaget inden for en periode, som Kommissionen fastsaetter i hvert tilfaelde, og som skal vaere paa mindst ti dage, idet der tages passende hensyn til sagens hastende karakter".
161 I dette tilfaelde blev der i den informationsskrivelse, som Kommissionen sendte til de beroerte parter, herunder sagsoegeren, den 10. august 1992, givet en svarfrist paa tre uger, som senere blev forlaenget til den 9. september 1992. Den saaledes givne frist var ikke blot i overensstemmelse med grundforordningen, men var desuden berettiget som foelge af, at Kommissionen skulle forelaegge Raadet et forslag til endelig foranstaltning foer den 25. september 1992.
162 Foelgelig blev sagsoegerens bemaerkninger i selskabets skrivelse af 21. september 1992 fremsat for sent, og Kommissionen behoevede ikke laengere at tage dem i betragtning.
163 Det syvende anbringende maa foelgelig forkastes.
Ottende anbringende: manglende overholdelse af fristerne for undersoegelsen
Parternes argumenter
164 Sagsoegeren har anfoert, at det tidsrum paa naesten to aar, fra undersoegelsen blev indledt den 31. oktober 1990, til der blev indfoert endelig antidumpingtold den 23. oktober 1992, er for langt og er en tilsidesaettelse af grundforordningens artikel 7, stk. 9, litra a). Sagsoegeren har forklaret, at udsigten til endeligt at kunne afhjaelpe den oekonomiske situation, som var blevet skabt af de unormale indfoersler af "perestrojka-kaliumchlorid", og som havde givet anledning til klagen, blev mere fjern, alt efter som undersoegelsen trak ud. Sagsoegeren mener, at Kommissionen og Raadet ikke kan anvende de indsamlede oplysningers omfang og komplicerede natur som argument, naar henses til de oplysninger, som blev stillet til raadighed for dem af de to vigtigste klagere om det faelles marked for kaliumchlorid og omfanget af den kontrol, som de udoevede.
165 Raadet og Kommissionen har gjort gaeldende, at den frist, som er fastsat ved den naevnte bestemmelse, ikke er bindende, da den gaar ud paa, at undersoegelsen "normalt" indstilles inden for et aar. Paa trods af de to klageres kendskab til markedet har Kommissionen i oevrigt stadig i fuldt omfang pligt til at efterproeve de oplysninger, som de giver. Endelig har Raadet erkendt, at vanskeligheden ved at finde en canadisk producent, der var indstillet paa at samarbejde, medfoerte en vis forsinkelse, men har anfoert, at der ikke var nogen anden rimelig mulighed for at fastslaa den normale vaerdi hurtigere.
Rettens bemaerkninger
166 Det bemaerkes, at fristen i grundforordningens artikel 7, stk. 9, litra a), er vejledende og ikke bindende (Domstolens dom af 12.5.1989, sag 246/87, Continentale Produkten-Gesellschaft, Sml. s. 1151, praemis 8). Det foelger dog af denne bestemmelse, at antidumpingproceduren ikke maa forlaenges ud over en rimelig frist, som skal vurderes under hensyntagen til de saerlige omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde.
167 I dette tilfaelde fremgaar det ikke, at det forloebne tidsrum paa naesten to aar er for langt, navnlig naar henses til Kommissionens vanskeligheder ved i referencelandet at finde virksomheder, som gik ind paa at samarbejde. Det skal ligeledes bemaerkes, at der i betragtningerne til Kommissionens forordning og den omtvistede forordning redegoeres tilstraekkeligt for disse omstaendigheder.
168 Til overmaal skal Retten bemaerke, at sagsoegeren under alle omstaendigheder ikke har fremlagt noget som helst bevis til stoette for det anfoerte om, at omstaendighederne havde aendret sig saa meget, at de ikke laengere berettigede, at der blev indfoert antidumpingtold.
169 Det foelger af det foregaaende, at det ottende anbringende maa forkastes.
Niende anbringende: urigtigt og vilkaarligt valg af undersoegelsesperioden
Parternes argumenter
170 Sagsoegeren har anfoert, at institutionerne ved at vaelge en undersoegelsesperiode, der slutter tre maaneder foer procedurens ivaerksaettelse, har tilsidesat grundforordningens artikel 7, stk. 1, litra c). Sagsoegeren har haevdet, at selv om institutionerne lovligt kan vaelge en anden undersoegelsesperiode end de seks maaneder umiddelbart forud for ivaerksaettelsen af proceduren, kan dette dog kun ske "under ganske saerlige omstaendigheder og alene naar et saadant valg er begrundet". I dette tilfaelde er den manglende begrundelse i strid med saavel tidligere praksis (se f.eks. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3798/90 af 21.12.1990 om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold paa importen af espadriller med oprindelse i Den Kinesiske Folkerepublik, EFT L 365, s. 25), som med traktatens artikel 190. Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen har valgt en undersoegelsesperiode, som er saerligt ugunstig for eksportoererne, fordi den netop faldt sammen med den periode, hvor oekonomien i Sovjetunionen, som var ved at gaa i oploesning, var mest forstyrret. Denne periode sluttede imidlertid helt definitivt i juni 1990, saaledes at saafremt Kommissionen havde valgt perioden paa seks maaneder umiddelbart forud for ivaerksaettelsen af proceduren, ville stoerstedelen af de "ikke-officielle" udfoersler ikke have vaeret omfattet af den, og resultatet af undersoegelsen ville have vaeret et andet. Det boer ligeledes bemaerkes, at Kommissionen ved at vaelge en undersoegelsesperiode, der sluttede den 30. juni 1990, undgik at tage hensyn til virkningerne af de indfoerselsrestriktioner, som Frankrig ivaerksatte fra den 1. juli 1990 paa grundlag af sin beslutning i henhold til traktatens artikel 115.
171 Raadet har forklaret, at institutionerne i henhold til den naevnte bestemmelse har mulighed for at vaelge en anden undersoegelsesperiode, naar den umiddelbart foregaaende periode paa grund af omstaendighederne ikke giver en tilstraekkelig fuldstaendig oversigt, eller for at tage hensyn til regnskabsmaessig saedvane. Da handelen med kaliumchlorid er saesonbestemt med to spidsperioder, den ene foer sommeren og den anden i begyndelsen af efteraaret, havde det i det foreliggende tilfaelde vaeret lidet rimeligt at vaelge en undersoegelsesperiode paa seks maaneder, som omfattede begge spidsperioder. En anden grund var Den Franske Republiks beslutning om den 1. juli 1990 at fastsaette indfoerselsrestriktioner. Hvis institutionerne havde inkluderet maanederne juli, august og september i referenceperioden, ville resultaterne derfor ikke have vaeret repraesentative, hvilket var saa meget desto mindre berettiget, som disse restriktioner kun var midlertidige.
172 Raadet har i oevrigt praeciseret, at institutionerne, paa det tidspunkt, da de fastsatte undersoegelsesperioden, absolut ikke kunne vide, at denne periode ville falde sammen med disse oekonomiske forstyrrelser. Desuden er det ikke rigtigt, at indfoerslerne af "perestrojka-kaliumchlorid" kun har fundet sted i undersoegelsesperiodens seks maaneder.
173 Endelig har Raadet anfoert, at det ikke var forpligtet til udtrykkeligt at begrunde valget af undersoegelsesperioden, fordi den lille forskydning paa tre maaneder svarer til normal praksis, til forskel fra sagen om espadriller fra Kina, hvor perioden sluttede elleve maaneder foer ivaerksaettelsen af undersoegelsen. Desuden har ingen af parterne under proceduren fremsat indsigelser mod den valgte periode.
Rettens bemaerkninger
174 Indledningsvis bemaerkes, at det fremgaar af selve ordlyden af grundforordningens artikel 7, stk. 1, litra c), at denne bestemmelse ikke forbyder Kommissionen at vaelge en anden undersoegelsesperiode end de seks maaneder, der gaar umiddelbart forud for ivaerksaettelse af proceduren.
175 Retten fastslaar dernaest, at sagsoegeren ikke har bestridt, at de forklaringer, som Raadet har givet i svarskriftet for at begrunde valget af en lidt anden periode, er korrekte og relevante. Desuden har sagsoegeren som allerede naevnt ikke foert noget som helst konkret bevis for sit anbringende om, at de oekonomiske forstyrrelser i det tidligere Sovjetunionen var ophoert i juni 1990.
176 Under disse omstaendigheder ses det ikke, at Kommissionen har overskredet graenserne for sit skoen ved at vaelge en mindre forskydning af undersoegelsesperioden.
177 Det maa endelig fastslaas, at i betragtning af, at forrykkelsen af perioden var minimal, og da sagsoegeren ikke havde fremsat nogen indvending under hele den administrative procedure, har Raadet ikke tilsidesat den forpligtelse, som paahviler det i henhold til traktatens artikel 190, ved ikke i den omtvistede forordning at angive grundene til valget af den undersoegelsesperiode, der blev lagt til grund.
178 Heraf foelger, at det niende anbringende maa forkastes.
179 Det foelger af det foregaaende i sin helhed, at sagsoegte i det hele vil vaere at frifinde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
180 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegeren har tabt sagen, og da Raadet og intervenienten, APEP, har nedlagt paastand om, at sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, boer sagsoegeren doemmes til, ud over sine egne omkostninger, at betale de omkostninger, der er afholdt af Raadet og APEP. Procesreglementets artikel 87, stk. 4, bestemmer, at institutioner, der er indtraadt i en sag, baerer deres egne omkostninger, og det boer derfor bestemmes, at Kommissionen baerer sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Udvidede Afdeling)
1) Raadet frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sine egne omkostninger samt de af Raadet og af Association des producteurs européens de chlorure de potassium afholdte omkostninger.
3) Kommissionen baerer sine egne omkostninger.