62002CC0145_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Kaupade vaba liikumine
–
Samaväärse toimega meetmed
–
Direktiiv 70/524/EMÜ
–
Söödalisandid
–
D-vitamiin sigade täiendsöödas
I. Sissejuhatus
1. Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa) esitas Euroopa Kohtule 31. jaanuari 2002. aasta määrusega kolm eelotsuse küsimust, millega ta soovib sisuliselt teada, kas EÜ artiklitega 28 ja 30 või nõukogu 23. novembri 1970. aasta direktiiviga 70/524/EMÜ söödalisandite kohta,(2) muudetud nõukogu 29. novembri 1984. aasta direktiiviga 84/587/EMÜ (edaspidi „direktiiv”), on vastuolus siseriiklik meede, mis keelab riigi territooriumil D-vitamiini sisalduse tõttu sellise täiendsööda turustamise, mida teises liikmesriigis seaduslikult toodetakse.
II. Õiguslik raamistik
A. Direktiiv
2. Direktiiv võeti vastu arvestades asjaoluga, et liikmesriikides „söödalisandite kohta kehtestatud sätted, kuivõrd need on olemas, erinevad oma peamiste põhimõtete osas” ja et „sellest tulenevalt mõjutavad need otseselt ühisturu rajamist ja toimimist ning seepärast tuleks need ühtlustada” (neljas põhjendus).
3. Selle eesmärgiga arvestades määratleb direktiiv esmalt artiklis 2 järgmised mõisted:
„[…]
d) täissööt
– söödasegu, mis oma koostiselt on küllaldane päevase toidutarbe rahuldamiseks;
e) täiendsööt
– rohkesti teatavaid aineid sisaldav söödasegu, mis oma koostiselt on küllaldane päevase toidutarbe rahuldamiseks üksnes juhul, kui seda kasutatakse koos muu söödaga;
[…]
h) eelsegud
– sööda tootmiseks mõeldud söödalisandite segud või ühe või mitme söödalisandi segud koos tugiainetega;
[…]”.
4. Käesoleva kohtuasja osas on olulisim direktiivi artikkel 12, millel on kolm lõiget. Lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid näevad ette, et täiendsöödad, mida on nõuetekohaselt lahjendatud, ei või sisaldada käesolevas direktiivis nimetatud söödalisandeid määral, mis ületab täissööda jaoks kinnitatud määra.”
5. Lõige 2 sätestab alljärgnevalt:
„Liikmesriigid võivad ette näha, et antibiootikumide, koktsidiostaatikumide ja muude raviainete, kasvustimulaatorite, D-vitamiinide ja antioksüdantide sisaldus täiendsöödas võib ületada täissööda jaoks kehtestatud vastavaid ülemmäärasid:
a)
täiendsööda puhul, mida liikmesriik on lubanud kasutada kõikidel kasutajatel, tingimusel et antibiootikumide, D-vitamiinide ja kasvustimulaatorite sisaldus kõnealuses söödas ei ületa kehtestatud ülemmäära üle viie korra;
b)
täiendsöötade puhul, mis on ette nähtud teatavatele loomaliikidele ja mida liikmesriik võib lubada kasutada oma territooriumil kõikidel kasutajatel seoses eriliste söötmissüsteemidega, tingimusel et kõnealune sööt ei sisalda:
— […];
— […];
— D-vitamiine üle 200 000 RÜ(3) /kg.
Liikmesriigid näevad ette, et kui täiendsööda valmistamisel kasutatakse punktis a osutatud võimalust, ei tohi samal ajal kasutada punktis b osutatud võimalust.”
6. Lõige 3 sätestab:
„Kui kohaldatakse lõiget 2, näevad liikmesriigid ette, et söödal on üks või rohkem koostisomadust (nt valkude ja mineraalide osas), mis tagavad, et täissööda jaoks kehtestatud söödalisandite sisaldust ei ületata ja et sööta ei kasutata muud liiki loomade jaoks.”
7. Lõpetuseks tuleb mainida direktiivi artiklit 19, mille kohaselt „[l]iikmesriigid tagavad, et käesolevale direktiivile vastavate […] söötade suhtes kasutatakse ainult käesolevas direktiivis ettenähtud turustuskitsendusi.”
B. Saksa õigusnormid
8. Direktiiv võeti Saksa õiguskorda üle Futtermittelgesetz’i (söödaseadus; edaspidi „FMG”) ja Futtermittelverordnung’iga (söödamäärus; edaspidi „FMV”).
9. FMG § 14 kohaselt versioonis, mis on avaldatud 25. augustil 2000. aastal, on keelatud sellise sööda importimine, mis pole selles valdkonnas kehtivate Saksa õigusnormidega kooskõlas.
10. Selles osas on eriti oluline FMV § 17a selle 23. novembril 2000. aastal avaldatud versioonis. Nimetatud artikli lõige 1 sätestab, et söödalisandite sisaldus täiendsöödas ei tohi ületada vastavate luba andvate ühenduse õigusaktidega kehtestatud ülemmäära. D-vitamiini vastav ülemmäär on 2000 rahvusvahelist ühikut kilogrammi kohta (edaspidi „RÜ/kg”).
11. Selle artikli lõige 2 näeb seejärel ette, et kui lõikes 3 pole sätestatud teisiti, võib kehtestatud söödalisandite ülemmäärasid ületada, kui täiendsöötasid kasutatakse kooskõlas nende otstarbega koos muu söödaga, pidades kinni söödalisandite ülemmäärast. Selle sätte eesmärk on direktiivi artikli 12 lõike 1 ülevõtmine.
12. Lõige 3 kehtestab viis erandit lõikest 2. Käesoleva asjaga seonduvalt on olulised esimene ja viies erand.
13. Punktis 1 sätestatud esimese erandi kohaselt võib D-vitamiini sisaldus koktsidioosi ja histomonoosi ennetava toimega täiendsöödas olla kuni viis korda suurem kehtestatud ülemmäärast. Selle sättega rakendatakse direktiivi artikli 12 lõike 2 esimese lõigu punkti a.
14. Punkti 2 alapunktis d sätestatud viienda erandi kohaselt võib D-vitamiini sisaldus olla kuni 200 000 RÜ/kg kõikidele loomaliikidele või -kategooriatele ette nähtud täiendsöödas lühiajalise vitamiini lisaannuse otstarbel. Selle sättega rakendatakse direktiivi artikli 12 lõike 2 esimese lõigu punkti b.
III. Asjaolud
15. Saksa äriühing Denkavit Futtermittel GmbH (edaspidi „Denkavit”) toodab Madalmaades tütarettevõtja kaudu toodet „Denkavit Kern Ferkel 125” (edaspidi „vaidlusalune toode”), mida Denkavit ise impordib seejärel Saksamaale. Tegemist on sigadele mõeldud täiendsöödaga, mis sisaldab 16 000 RÜ/kg D-vitamiini ja mida söödetakse loomadele alles pärast lihtsöödaga segamist suhtes üks seitsmele.
16. Eelotsusetaotluse määrusest nähtub, et nimetatud toode on kooskõlas valdkonda reguleerivate Madalmaade õigusaktidega. Nagu Madalmaade valitsus vastusena Euroopa kohtu spetsiifilisele küsimusele väitis, on vaidlusalune toode eelkõige lubatav Madalmaade õigusnormi alusel, millega rakendatakse direktiivi artikli 12 lõiget 1.
17. Vaidlusalune toode ei ole eelotsusetaotluse määruse kohaselt seevastu kooskõlas Saksa õigusaktidega, täpsemalt FMV § 17a lõike 3 punktiga 1. Sellest sättest, nagu Saksa kohtud seda tõlgendavad, tuleneb, et D-vitamiini kogus ei tohi ületada 2000 RÜ/kg vastavat ülemmäära üle viie korra, st 10 000 RÜ/kg.
18. Nimetatud õigusakti alusel tegid Saksa pädevad ametiasutused (Nordrhein-Westfaleni liidumaa toidutööstuse ja jahinduse regionaalne asutus) 1991. aastal Denkavitile teatavaks, et viimane ei saa vaidlusalust toodet Saksamaale importida, sest see sisaldab liiga palju D-vitamiini. Nad väitsid, et FMV §17a lõike 3 punkti 1 kohaselt võib sigade täiendsööt sisaldada maksimaalselt 10 000 RÜ/kg D-vitamiini. Vaidlusalune toode sisaldavat 16 000 RÜ/kg D-vitamiini, ehk 6 000 RÜ/kg võrra rohkem ja seega on see FMG alusel keelatud.
19. Seejärel esitas Denkavit 1993. aastal pädevale halduskohtule (Verwaltungsgericht) hagi. Eelkõige palus hageja tuvastada, et tal oli EÜ artiklite 28 ja 30 alusel õigus 16 000 RÜ/kg D-vitamiini sisaldavat ja muu söödaga suhtes üks seitsmele segatuna kasutatavat vaidlusalust toodet Saksamaale importida ja seda seal turustada.
20. Pärast seda, kui halduskohus jättis hagi rahuldamata, esitas Denkavit apellatsioonkaebuse Põhja-Rein-Vestfaali Oberverwaltungsgerichtile, kes selle rahuldas. Seejärel vaidlustas Nordrhein-Westfaleni liidumaa nimetatud otsuse Saksa kõrgeimas halduskohtus, Bundesverwaltungsgerichtis.
21. Kuna Bundesverwaltungsgericht leidis, et küsimus puudutas ühenduse õigust, siis otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule EÜ artikli 234 alusel järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas selliseid siseriiklikke õigusnorme sööda kohta, mis keelavad teises liikmesriigis seaduslikult toodetud sööda importimise selle D3-vitamiini sisalduse tõttu, mis ei ole kooskõlas impordiriigis kehtiva õigusega, tuleb uurida vahetult EÜ artiklitele 28 ja 30 toetudes?
2. Kas direktiivi 70/524/EMÜ söödalisandite kohta artiklit 19 tuleb tõlgendada nii, et see lubab keelata teises liikmesriigis seaduslikult toodetud täiendsööda importimise impordiriigis lubatud D3-vitamiini sisalduse määra ületamise tõttu?
3. Kas vastus teisele küsimusele sõltub sellest, kas liikmesriikides kehtivate impordi- ja ekspordi õigusnormide erinevus tuleneb neile direktiivi 70/524 artikli 12 lõike 2 esimese lõigu punktis b antud seadusandliku pädevuse erinevast kasutamisest?”
IV. Hinnang
A. Eessõna
22. Nimetatud küsimustega tahab siseriiklik kohus sisuliselt teada, kas direktiivi (teine ja kolmas küsimus) või EÜ artiklitega 28 ja 30 (esimene küsimus) on vastuolus meede, millega liikmesriik keelab direktiivi artikli 12 lõike 2 esimese lõigu punktis a sätestatust suurema D-vitamiini sisalduse tõttu sellise täiendsööda turustamise, mida turustatakse direktiivi artikli 12 lõike 1 tähenduses teises liikmesriigis.
23. Tegelikult, nagu ma edaspidi selgitan, on esimesele küsimusele vaja vastata ainult siis, kui kõnealune Saksa meede ei ole juba direktiivi alusel keelatud. Sellele küsimusele vastamiseks on vajalik tõlgendada direktiivi artiklit 12, mis on otseselt või kaudselt kahe ülejäänud küsimuse esemeks. Seetõttu tuleb muuta küsimuste järjestust, käsitledes esmalt neid kahte küsimust ja alles seejärel vajaduse korral esimest küsimust.
B. Teine küsimus
24. See küsimus puudutab Saksa õigusnormide seaduslikkust eelkõige seoses direktiivi artikliga 19.
25. Nagu me nägime, näeb nimetatud artikkel ette, et „käesolevale direktiivile vastavate söödalisandite, eelsegude ja söötade suhtes kasutatakse ainult käesolevas direktiivis ettenähtud turustuskitsendusi”. Käesolevas asjas on asjakohased direktiivi artiklis 12 ette nähtud kitsendused. Seetõttu tuleb tõlgendada nimetatud sätte ulatust.
26. See ülesanne ei ole lihtne, sest artikli 12 sõnastus ei ole väga õnnestunud ning seetõttu on sätte tõlgendamine keerukas ja seda mitte üksnes sätte erinevate lõikude, vaid ka nende lõigete omavaheliste seoste osas. Just nende osas lahknevad poolte arvamused, kes tõlgendavad neid vastupidiselt.
27. Enne selle küsimuse osas seisukoha võtmist, pean uurima üksikasjalikumalt artikli 12 ulatust ja sisu ning selle lõigete vahelisi seoseid.
28. Alustades lõikest 1, märgiksin esiteks, et see on erinevalt järgnevatest lõigetest piisavalt selge ja pooltel ei ole selle sätte tähenduse osas lahkarvamusi. Sisuliselt määrab see säte kindlaks täiendsöödas sisalduvate söödalisandite lubatud piirväärtuse, sätestades, et „täiendsöödad, mida on nõuetekohaselt lahjendatud, ei või sisaldada […] söödalisandeid määral, mis ületab täissööda jaoks kinnitatud määra”. Nagu eespool märgitud, on D-vitamiini puhul selleks määraks 2000 RÜ/kg.
29. Lisaks sellele on pooled ühel arvamusel selles osas, et käsitletavas lõikes määratud väärtus viitab lahjendatud täiendsöödale. Selline täpsustus tuleneb selgelt kiillausest „mida on nõuetekohaselt lahjendatud”.
30. Sellest tuleneb, et kui täiendsööta on lahjendatud teise söödaga ette nähtud suhtes, siis ei tohi täissööt sisaldada D-vitamiini rohkem kui 2000 RÜ/kg.
31. Lõike 1 tähenduses on seega oluline – sellise eristamise tähtsusest räägime peagi – mitte söödalisandi sisaldus kui selline, vaid selle sisaldus pärast lahjendamist. Näiteks sellise toote, nagu on käesoleva kohtuvaidluse esemeks olev sööt, mis sisaldab puhtal (st lahjendamata) kujul 16 000 RÜ/kg, lahjendamisel üks seitsmele on tulemuseks vitamiinisisaldus 2000 RÜ/kg(4), mis on seega kooskõlas artikli 12 lõikega 1.
32. Pärast eelnevaid tähelepanekuid käsitlen nüüd artikli 12 lõiget 2, mille tõlgenduse osas on pooled seevastu lepitamatutel seisukohtadel.
33. Tuletan esiteks meelde, et nimetatud säte lubab liikmesriikidel „ette näha, et […] D-vitamiinide […] sisaldus täiendsöödas võib ületada täissööda jaoks kehtestatud vastavaid ülemmäärasid […]”.
34. Selleks annavad lõike 2 esimese lõigu punktid a ja b liikmesriikidele kaks võimalust. Esiteks (punkt a) võivad liikmesriigid ette näha, et D-vitamiini sisaldus täiendsöötade puhul, mida kasutavad kõik kasutajad, võib ületada täiendsööda jaoks kehtestatud määrasid (st 2000 RÜ/kg), tingimusel, et nad ei ületa kehtestatud ülemmäära üle viie korra (st 2000 x 5 = 10 000 RÜ/kg).
35. Teiseks (punkt b) võivad liikmesriigid ette näha, et täiendsöötade puhul, mis on ette nähtud teatavatele loomaliikidele ja mida liikmesriik võib lubada kasutada oma territooriumil kõi kidel kasutajatel seoses eriliste söötmissüsteemidega, võib D-vitamiini sisaldus ületada kehtestatud määrasid tingimusel, et see ei ületa 200 000 RÜ/kg.(5)
36. Selle sätte osas on pooled ühel arvamusel vaid selles, et erinevalt lõikest 1 viitab lõige 2 täiendsöödale puhtal (s.o lahjendamata) kujul. Olen selle väitega nõus. Lisaks sellele tuleneb asjaolust, et lõikes 2 puudub lõikes 1 sisalduv kiillause „mida on nõuetekohaselt lahjendatud,” ilmselt see, et lõikes 2 nimetatud väärtused (näiteks 200 000 RÜ/kg) kehtivad ainult puhtal kujul täiendsööda kohta.
37. Kordan, et muus osas on pooled täiesti vastupidistel seisukohtadel ja seda eriti selle sätte lõike 1 ja lõike 2 vahelise seose osas.
38. Denkavit ja komisjon väidavad, et ühe liikmesriigi poolt lõike 1 alusel lubatud toodet ei saa teine liikmesriik oma vastavalt lõikele 2 võetud seaduse alusel keelata, sest selle lõike eesmärk ei ole mitte turustatavate täiendsöötade ringi kitsendamine, vaid laiendamine. Seetõttu võib ühes liikmesriigis lõike 1 alusel lubatud toode ühisturul vabalt liikuda, ilma et teine liikmesriik saaks keelata selle turustamist oma territooriumil, viidates lõike 2 alusel vastu võetud õigusnormidele.
39. Saksamaa valitsus väidab seevastu, et lõige 2 annab igale liikmesriigile võimaluse näha erandina lõikest 1 ette kitsendavamaid tingimusi teatud söödalisandeid sisaldava sööda turustamisele. Tema arvates on lõike 2 puhul tegemist „erisättega” lõike 1 suhtes ja seetõttu näeb viimane sel kujul ette erandi lõikest 1 põhimõtte lex specialis derogat generali
alusel. Sellest tulenevalt võib lõikes 2 sätestatud sisaldust lugeda võrreldes lõikes 1 sätestatud sisaldusega täiendavaks piiranguks kõnealuste söötade liikumisele.
40. Mulle tunduvad Saksamaa valitsuse väited vähem veenvad kui komisjoni ja Denkaviti omad ja seda mitmel põhjusel, mida püüan alljärgnevalt selgitada.
41. Esiteks pean märkima, et miski lõikes 2 ei anna alust arvata, et sellega on soovitud kehtestada erandit lõikes 1 sätestatud üldreeglist. Vastupidi, tuleb märkida, et nimetatud säte ei sisalda – nagu sellistel juhtudel tavaks – kiillauset „erandina lõikest 1,” samas kui Saksa seadusandja on pidanud oluliseks lisada lõiget 2 ülevõtvasse sättesse kaks kiillauset täpsustamaks, et sellega tehakse piirav erand lõiget 1 rakendavast sättest.(6)
42. Lisaks sellele on minu arvates otsustava tähtsusega see, et artikli 12 tähelepanelikul lugemisel nähtub, et selle esimese kahe lõike kohaldamisala on erinev, sest ainult lõige 1 viitab täiendsöödale, „mida on nõuetekohaselt lahjendatud ”(7), samas kui lõikes 2 sellist viidet ei esine.
43. Teiste sõnadega, kui lõige 1 kohaldub ükskõik millist söödalisandit sisaldavatele lahjendatavatele
täiendsöötadele, siis lõige 2 kohaldub täiendsöötadele, mis sisaldavad mõningaid söödalisandeid ning mida ei lahjendata.
44. Seda kinnitab ka artikli 12 lõige 3. Nimetatud sätte kohaselt peavad juhul, „[k]ui kohaldatakse lõiget 2”, söödale omased tunnused ja selle koostis tagama, et täissööda puhul ei ületata mingil juhul piirmäärasid. Kuigi on selge, et lahjendatava täiendsööda puhul on selline ettevaatusabinõu kasutu või vähemalt üleliigne, sest lahjendamine ise tagab sobiva kontsentratsiooni saavutamise, siis on see seevastu vajalik täissööda puhul, mida ei lahjendata.
45. Kui see on nii, siis ei ole sellest tulenevalt artikli 12 lõigete 1 ja 2 vahel üldsätte ja erisätte vahelist seost ja igal juhul ei kehtestata ühega neist erandit teisest ja seda sel lihtsal põhjusel, et ühe lõike kohaldamisalasse kuuluvad juhtumid erinevad teises lõikes käsitletavatest juhtumitest.
46. Pean lisama, et selline järeldus tundub mulle lisaks ka olevat enim kooskõlas direktiivi enda neljandas põhjenduses väljendatud liberaliseerimise ja ühtlustamise eesmärgiga. Kui järgida Saksamaa valitsuse pakutud lahendust ja nõustuda sellega, et artikli 12 lõike 2 alusel vastu võetud siseriiklike sätetega võidakse ka lahjendatava toote osas sätestada täiendavaid tingimusi lõikes 1 sätestatud tingimustele, siis on oht kahjustada tõsiselt nimetatud eesmärke. See viiks sellega nõustumiseni, et lõikes 2 antud laia kaalutlusõiguse alusel võiks iga siseriiklik seadusandja lisada lõikes 1 sätestatule täiendavaid iseseisvaid piiranguid, mis erinevad teiste liikmesriikide poolt ettenähtud piirangutest. Seeläbi muutuksid olematuks just ühtlustamise eesmärgid, mida direktiiv selles osas soovib saavutada.
47. Nende väidete vaidlustamiseks esitab Saksamaa valitsus siiski loogilis-süstemaatilise vastuväite. Kui lõige 2 võimaldaks liikmesriikidel mitte piirata, vaid laiendada lõike 1 alusel turustatavaid tooteid ja kui lõikeid 1 ja 2 saaks kohaldada samaaegselt, siis ei oleks tema arvates võimalik aru saada lõike 2 tähendusest, sest kõik lõike 2 tähenduses lubatavad tooted oleksid juba lubatavad lõike 1 alusel.
48. See vastuväide ei ole minu arvates siiski otsustav. Nagu ma juba eespool märkisin (vt punkt 41 jj), on nende kahe sätte ese ja eesmärk erinevad. On võimalik, et lõike 2 alusel lubatav sööt on keelatud lõike 1 alusel. Näitena võib tuua sööda, mis sisaldab 9 000 RÜ/kg ja mida ei lahjendata. Eeldusel, et selline toode on kooskõlas lõikega 3, on see seaduslik lõike 2 esimese lõigu punkti a tähenduses ilma, et ta kuuluks seejuures lõike 1 kohaldamisalasse. See tõendab, et lõikel 2 on iseseisev õiguslik tähendus ka siis, kui järgida komisjoni ja Denkaviti esitatud tõlgendust.
49. Saksamaa valitsus väidab lõpetuseks, et tema esitatud artikli 12 lõike 2 tõlgendus on ainus tõlgendus, mis vastab inimeste tervise kaitse nõuetele ja et see õigustab asutamislepingu ja direktiivi poolt taotletava liberaliseerimise võimalikke piiranguid. Nimetatud valitsuse väitel on komisjoni ja Denkaviti pakutud tõlgendust järgides lihtne kõrvale hoida lõike 2 alusel vastu võetud siseriiklikke õigusnormide kohaldamisest kõrge söödalisandi sisaldusega söötade puhul, mis on sellele vaatamata seaduslikud lõike 1 alusel, kui neid tugevasti lahjendatakse.
50. Selles osas viitab Saksamaa valitsus näitena oletuslikule tootele, mis sisaldab D-vitamiini 1 000 000 RÜ/kg ja mida lahjendatakse suhtes 1 : 499. Saksamaa valitsus väidab, et selline toode ei saa vaatamata sellele, et see vastab lõikes 1 sätestatud reeglile, olla kooskõlas inimeste tervise kaitse nõuetega, arvestades, et teatud söödalisandid on eriti delikaatsed ja ohtlikud. Saksamaa valitsus väidab, et mida suurem on söödalisandi kontsentratsioon, seda ettenägematumad on eksliku annuse tagajärjed.
51. See vastuväide ei ole minu arvates siiski täiesti veenev. Esiteks ja üldiselt tuleb märkida, et inimeste tervise kaitse nõuetest tuleneksid sellisel juhul kaupade vaba liikumise piirangud ja seega tuleks neile vastavalt väljakujunenud kohtupraktikast selles osas tulenevatele tuntud tõlgendamise kriteeriumidele läheneda äärmiselt ettevaatlikult, sest nad õigustavad ühisturu aluspõhimõttest erandi tegemist. Sellega ei ole tegemist käesolevas kohtuasjas, arvestades muu hulgas sellega, et Saksamaa valitsuse mure tundub viidete osas võimalikele riskidele üsna üldine.
52. Lisaks sellele pean märkima, et kui lõike 2 eesmärk oleks nimetatud valitsuse viidatud riski vältimine, siis on mõistetamatu, miks säte järgib seda eesmärki üksnes antibiootikumide, D-vitamiinide ja kasvustimulaatorite osas (vt direktiivi artikli 12 lõike 2 esimese lõigu punkt a). Lisaks sellele ei anna Saksamaa valitsus sellise piiranguga seoses ühtegi selgitust. Kuid isegi kui nõustuda Saksamaa valitsuse väidetega, on raske mõista, nagu seda rõhutab õigesti eelotsusetaotluse esitanud kohus, miks oleks riskantsem lubada sellise toote turustamist, mis sisaldab vitamiini 16 000 RÜ/kg, kui Saksa õigusaktid lubavad ka selliseid söötasid, mis sisaldavad 200 000 RÜ/kg (vt FMV artikli 17a lõike 2 punkti 2 alapunkti d, millega rakendatakse direktiivi artikli 12 lõike 2 esimese lõigu punkti b).
53. Lisaks sellele tundub mulle, et inimeste tervise kaitse tasemega seoses ühtivad artikli 12 lõike 1 ja lõike 2 reeglid põhimõtteliselt. Nimetatud sätte lõige 3 näeb ette, et kui kohaldatakse lõiget 2, siis peavad söödal olema koostisomadused, mis tagavad, et täissööda söödalisandite sisaldust ei ületata ja et sööta ei kasutata muud liiki loomade jaoks. Sellest võib järeldada, et lõike 2 alusel lubatud söötade lahjendamine peab toimuma sisuliselt loomulikult.(8)
54. See tähendab lõpetuseks seda, nagu märgib komisjon, et D-vitamiini piirmäär täissöödas artikli 12 lõike 2 alusel koostoimes lõikega 3 ei oleks erinev selle piirmäärast lõike 1 alusel. Tegemist on lihtsalt kahe erineva viisiga (esimene seoses lahjendatud söödaga ja teine seoses söödaga puhtal kujul) sama tulemuse saavutamiseks.
55. Mulle tundub seega kokkuvõttes, et Saksamaa valitsuse esitatud argumendid ei lükka ümber Denkaviti ja komisjoni esitatud väiteid.
56. Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele küsimusele, et direktiivi 70/524/EMÜ, muudetud nõukogu 29. novembri 1984. aasta direktiiviga 84/587/EMÜ, artikli 12 sätteid koostoimes artikli 19 sätetega tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline meede, millega üks liikmesriik keelab oma territooriumil turustada teises liikmesriigis nimetatud direktiivi artikli 12 lõike 1 tähenduses seaduslikult toodetud täiendsööta selle D-vitamiini sisalduse tõttu.
C. Kolmas küsimus
57. Selle küsimusega soovib Bundesverwaltungsgericht teada, kas vaidlusaluse toote turustamise keelamise seaduslikkus võib oleneda sellest, et kõnealused liikmesriigid (st Saksamaa ja Madalmaad) kasutavad erinevalt neile direktiivi artikli 12 lõike 2 esimese lõigu punktis b antud seadusandlikku pädevust. Teiste sõnadega soovib ta teada, kas toode, mis on ühes liikmesriigis turule viidud direktiivi nimetatud sätte rakendusmeetme alusel võib olla keelatud teise liikmesriigi poolt, kes ei ole kasutanud talle antud seadusandlikku pädevust või on seda kasutanud erinevalt, otsustades kõnealust toodet mitte lubada.
58. Küsimus näib mulle üksnes oletuslik, sest see põhineb eeldusel, et vaidlusalune toode on Madalmaades turule viidud vastavalt artikli 12 lõike 2 esimese lõigu punkti b alusel vastu võetud Madalmaade õigusaktidele. Madalmaade valitsus ise on aga Euroopa Kohtu spetsiifilisele küsimusele vastates öelnud, et vaidlusalune toode viidi Madalmaades turule, rakendades artikli 12 lõiget 1, ja seda väidet ei ole kumbki pool vaidlustanud.
59. Neil asjaoludel tundub küsimus mulle, nagu ma eespool märkisin, oletuslik ja kohtuvaidluse lahendamisel ebaoluline; seetõttu leian, et Euroopa Kohus ei pea sellele küsimusele vastama.(9)
D. Esimene küsimus
60. Käsitledes lõpuks esimest eelotsuse küsimust, tuletan meelde, et sellega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas FMV asjakohaseid sätteid (ja eelkõige artikli 17a lõike 3 punkt 1), mis keelavad vaidlusaluse toote selle D‑vitamiini sisalduse tõttu, tuleb uurida EÜ artikleid 28 ja 30 arvestades.
61. Selles osas pean esiteks märkima, et kui direktiiv näeb ette osalise ühtlustamise, siis väljakujunenud kohtupraktika kohaselt uuritakse liikmesriigi õigusnorme, mis piiravad kaupade importi teistest liikmesriikidest, ka EÜ artikleid 28 ja 30 arvestades.(10)
62. Seega on lähemal uurimisel sellisel küsimusel mõtet vaid siis, kui leitakse, et direktiivi artikli 12 lõiget 2 tuleb tõlgendada Saksamaa valitsuse pakutud moel ehk nii, et nimetatud säte võimaldab igal liikmesriigil erandina lõikest 1 ette näha piiravamaid tingimusi teatud söödalisandeid sisaldava sööda turustamisele.
63. Sellisel juhul tuleks olla arvamusel, et direktiivi eesmärk ei ole täielik ühtlustamine ja et sellega jäetakse seeläbi liikmesriikidele teatav kaalutlusruum. Sellisel juhul tuleks hinnata, kas siseriiklikes õigusaktides ette nähtud piiravamad tingimused on kooskõlas EÜ artiklitega 28 ja 30.
64. Minu pakutud direktiivi artikli 12 tõlgendus viib aga vastupidisele järeldusele, st järeldusele, et vaidlusaluste sätete sarnased piiravad sätted on direktiiviga vastuolus. Seega ei ole vaja teha otsust selle kohta, kas nimetatud säte on vastuolus ka EÜ artiklitega 28 ja 30 ning järelikult ei ole enam vaja vastata siinkohal uuritavale küsimusele.
65. Soovides olla põhjalik, meenutan sellegipoolest, et EÜ artikkel 28 keelab liikmesriikidevahelise impordi koguselised piirangud ning igasuguse samaväärse toimega meetme, st mis tahes meetme, mis võib otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistada ühendusesisest kaubandust.(11) FMV artikli 17a lõike 3 punkt 1 näib just nimelt langevat EÜ artikli 28 keelu alla, sest sellega sätestatakse nõuded teises liikmesriigis seaduslikult toodetud ja turustatud kaubale, piirates seeläbi nende liikumist.(12)
66. On tõsi, et EÜ artikkel 30 teeb erandi sellistele impordipiirangutele ja samaväärse toimega meetmetele, mis on õigustatud inimeste ja loomade tervise ja elu kaitse seisukohalt ega kujuta endast suvalise diskrimineerimise vahendit ega liikmesriikidevahelise kaubanduse varjatud piiramist. Nagu eespool nägime, ei esitanud Saksamaa valitsus ühtegi veenvat tõendit selle kohta, et FMV artikli 17a lõike 3 punkti 1 eesmärk oleks inimeste tervise kaitse nõuete kaitsmine (vt punktid 51 jj).
67. Sellisel juhul peaks siseriiklik kohus käesolevas asjas hindama talle teada olevate asjaolude alusel, kas nimetatud nõuded (või muud nõuded) võivad muul moel õigustada sellist sätet, ja vastavalt Euroopa Kohtu praktikale seejärel seda, kas see säte on proportsionaalne ja mittediskrimineeriv.
68. Kuid, nagu ma märkisin, ei pea ma sellist kontrolli käesolevas asjas vajalikuks, sest küsimus on minu arvates juba lahendatud direktiivi alusel.
V. Ettepanek
69. Kokkuvõtteks teen ettepaneku vastata Bundesverwaltungsgerichtile, et nõukogu 23. novembri 1970. aasta direktiivi 70/524/EMÜ, muudetud nõukogu 29. novembri 1984. aasta direktiiviga 84/587/EMÜ, artikli 12 sätteid koostoimes artikli 19 sätetega tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline meede, millega üks liikmesriik keelab oma territooriumil turustada teises liikmesriigis nimetatud direktiivi artikli 12 lõike 1 tähenduses seaduslikult toodetud täiendsööta selle D-vitamiini sisalduse tõttu.
(1) .
(2)  –	EÜT L 270, lk 1; ELT eriväljaanne 03/01, lk 190.
(3)  – Rahvusvahelised ühikud.
(4)
–	16 000 : (1 + 7) = 2000.
(5)
–	Märgin muu hulgas, et itaaliakeelne versioon sätestab: „a condizione che la percentuale
non superi,” samas kui teised keeled räägivad sisaldusest: näiteks prantsuskeelne versioon ütleb „à condition que leur teneur
ne dépasse pas” ja saksakeelse versioon „wenn (...) der Gehalt
folgende Werte nicht übersteigt” (kohtujuristi kursiiv).
(6)  –	Vt FMV § 17a teist ja kolmandat lõiku, mis sätestavad vastavalt „arvestades kolmandas lõigus sätestatut” ja „erandina teisest lõigust”.
(7)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(8)  –	Näitena võib tuua sööda, mida loomad söövad ainult lahjendatud kujul või sööda, mis juhul, kui loomad söövad seda puhtal kujul, tekitab janu.
(9)  –	Analoogse hüpoteesi osas vt näiteks 23. märtsi 1995. aasta määrus kohtuasjas C-458/93: Saddik, EKL 1995, lk I-511, punktid 17 ja 18.
(10)  –	Vt 3. oktoobri 1985. aasta otsus kohtuasjas 28/84: komisjon v. Saksamaa, EKL 1985, lk 3097, punkt 25; 14. juuni 1988. aasta otsus kohtuasjas 29/87: Dansk Denkavit v. Taani põllumajandusministeerium, EKL 1988, lk 2965, punkt, 19 ja 12. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-3/99: Ruwet, EKL 2000, lk I-8749, punkt 42.
(11)  –	11. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 8/74: Dassonville (EKL 1974, lk 837, punkt 5).
(12)  –	20. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas 120/78: Rewe-Zentral (Cassis de Dijon) (EKL 1979, lk 649).