62004CJ0142_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑142/04,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel Symvoulio tis Epikrateias’e (Kreeka) 30. detsembri 2003. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 17. märtsil 2004, menetluses
Maria Aslanidou
versus
Ypourgos Ygeias & Pronoias,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja esimees K. Lenaerts, kohtunikud N. Colneric ja K. Schiemann (ettekandja),
kohtujurist: L. A. Geelhoed,
kohtusekretär: R. Grass,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
– M. Aslanidou, esindaja: dikigoros A. I. Vagias,
– Kreeka valitsus, esindaja: E. Skandalou,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: M. Patakia ja H. Støvlbæk,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlus käsitleb tingimusi, mille esinemisel võib tugineda nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/51/EMÜ direktiivi 89/48/EMÜ täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi kohta (EÜT L 209, lk 25; ELT eriväljaanne 05/02, lk 47) teatud sätetele viimase kohaldamisalasse kuuluva diplomi omanik, kui seda direktiivi ei ole siseriiklikku õiguskorda üle võetud ning kui möödunud on selle ülevõtmise tähtaeg. Teiseks käsitleb taotlus EÜ asutamislepingu artiklite 48 ja 52 (muudetuna EÜ artiklid 39 ja 43) tõlgendamist.
2. Taotlus, mis on väga sarnane käesoleva kohtuotsusega samal päeval väljakuulutatud otsuse kohtuasjas C‑141/04: Peros (EKL 2005, lk I‑7163) aluseks olnud taotlusele, esitati M. Aslanidou ja Ypourgos Ygeias & Pronoias’e (tervishoiu- ja hoolekandeministri) vahelises kohtuvaidluses viimase poolt M. Aslanidou Kreekas tööterapeudina tegutsemiseks loa saamiseks esitatud taotluse rahuldamata jätmise küsimuses. Hageja tugines taotluse esitamisel oma õigusele tegutseda kõnealusel kutsealal Saksamaal.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
3. Direktiiv 92/51 kehtestab täiendava tööalase koolituse tunnustamise üldsüsteemi, mis reguleerib haridustasemeid, mida nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiiv 89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta (EÜT 1989, L 19, lk 16; ELT eriväljaanne 05/01, lk 337) kehtestatud esialgne, vaid kõrgharidusega piirdunud üldsüsteem ei käsitlenud.
4. Direktiivi 92/51 viienda põhjenduse kohaselt peab täiendav üldsüsteem toetuma samadele põhimõtetele ja sisaldama mutatis mutandis
samu eeskirju kui esialgne üldsüsteem.
5. Direktiivi 92/51 artikli 1 alusel on kõnealuse direktiivi tähenduses diplom tõend, mis näitab, et selle omanik on edukalt läbinud ühe direktiivi lisas C nimetatud koolituskursuse ning:
– mille on liikmesriigis välja andnud pädev asutus,
– mis näitab, et selle valdajal on asjaomases liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegevuse alustamiseks vajalik kutsealane kvalifikatsioon ja
– et koolitus, mille kohta kõnealune tõend on välja antud, on omandatud valdavalt ühenduses.
6. Üks direktiivi 92/51 põhikohtuasja esemeks olevate asjaolude ajal kehtinud redaktsiooni, st enne komisjoni 28. jaanuari 2004. aasta otsusega 2004/108/EÜ (ELT L 32, lk 15) tehtud muudatusi, lisas C sisalduv koolitusliik on tööterapeudi ( Beschäftigungs- und Arbeitstherapeut(in) ) koolitus punkti 1 pealkirjaga „Parameditsiini ja lastehoolduse kursused” Saksamaa kohta käiva osa kolmandas taandes.
7. Direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punkt a sätestab:
„Ilma et see piiraks direktiivi 89/48/EMÜ kohaldamist, kui reguleeritud kutsealal tegutsema hakkamine või tegutsemine eeldab vastuvõtvas liikmesriigis käesolevas direktiivis […] määratletud diplomi olemasolu, ei või pädev asutus ebapiisava kvalifikatsiooni tõttu keelduda andmast liikmesriigi kodanikule luba asuda tegutsema või tegutseda sellel kutsealal samadel tingimustel, mis kehtivad selle riigi oma kodanike suhtes:
a) kui taotlejal on käesolevas direktiivis […] määratletud diplom, mida muus liikmesriigis nõutakse kõnealusel kutsealal tegutsema hakkamiseks või tegutsemiseks tolle riigi territooriumil ja see diplom on talle antud liikmesriigis […]”.
8. Olenemata selle direktiivi artikli 3 sätetest võib artikli 4 alusel vastuvõttev riik nõuda teatud kindlaksmääratud tingimustel taotlejalt, et ta esitaks kindlaksmääratud kestusega töökogemuse kohta tõendid, läbiks kuni kolmeaastase kohanemisaja või sooritaks sobivustesti (edaspidi „kompensatsioonimeetmed”). Sama artikkel sätestab teatud eeskirjad ja tingimused, mida kohaldatakse vajadusel kompensatsioonimeetmetele.
9. Direktiivi 92/51 artikkel 10 loetleb dokumendid, mida võib aususe, moraalsuse, pankroti puudumise ja füüsilise ja psüühilise tervise tõendamiseks vastuvõtva liikmesriigi pädev ametiasutus nõuda, ning sisaldab sätteid teiste liikmesriikide kodanikelt nõutava vande või tõotuse kohta.
10. Direktiivi 92/51 artikli 13 lõike 1 kohaselt määravad liikmesriigid sama direktiivi artiklis 17 osutatud aja jooksul, st 18. juuniks 1994, pädevad asutused, kes on volitatud vastu võtma kõnealuses direktiivis osutatud avaldusi ja tegema otsuseid ning teavitama sellest teisi liikmesriike ja Euroopa Ühenduste Komisjoni.
Siseriiklik õigus
11. Kreekas reguleerib tööterapeudi kutsealaga seonduvat presidendi dekreet nr 83/1989 pealkirjaga „Ametialased õigused diplomeeritud erialadel […] c) tööteraapia tehnikumides (TEI)” (FEK A’ 37).
12. Selle dekreedi artikli 3 lõike 4 kohaselt eeldab sellel kutsealal tegutsemine tervishoiu-, hoolekande- ja sotsiaalkindlustusministeeriumi (edaspidi „tervishoiuministeerium”) väljastatavat luba.
13. Tervishoiu- ja hoolekandeministri 23. jaanuari 1990. aasta määruse A4b/251 (FEK B’ 94) kohaselt pidi M. Aslanidou esitatud taotluse ajal lisama tööterapeudi kutsealal tegutsemise loa taotlusele diplomi ja „välismaiste diplomite omanike puhul riigihariduse ja religiooniministeeriumi tõendi diplomi tunnustamise kohta”.
14. 22./24. novembri 1983. aasta seadusega nr 1404/1983 (FEK A’ 173), põhikohtuasja esemeks olevate sündmuste asetleidmise ajal kehtinud redaktsioonis, loodi riikliku hariduse ja religiooniministeeriumi alluvuses avalik-õiguslik tehnikainstituut (edaspidi „ITE”) nõustamaks ministeeriumi tehnikaalase kõrghariduse pedagoogilistes ja teaduslikes küsimustes.
15. Seaduse nr 1404/1983 artikli 14 II lõike 2 kohaselt, mis on asendatud 30. septembri 1985. aasta seaduse nr 1566/1985 (FEK A’ 167) artikli 71 lõikega 5, oli ITE ülesanne otsustada muu hulgas välismaiste ülikooli staatuses mitteolevate kõrghariduskoolide ja -osakondade taseme ning nende antavate diplomite samaväärsuse üle võrreldes tehnikaalast haridust andvate Kreeka haridusasutuste ning nende diplomitega.
16. Presidendi 3. augusti/17. detsembri 1984. aasta dekreedi nr 567/1984 (FEK A’ 204) ITE töökorralduse kohta artikli 2 alusel loodi ITE koosseisus teadusnõukogu ning nimetatud artikkel sätestas, et „diplomite või koolide samaväärseks tunnistamine toimub teadusnõukogu aktiga, mille teadusnõukogu president edastab kokkuvõtlikus vormis asjaomasele isikule. Nimetatud teave on diplomi samaväärsuse tõendiks”.
17. Põhikohtuasja aluseks olevate sündmuste asetleidmise järel võeti 29. juulil 1998 vastu seda direktiivi Kreeka õiguskorda ülevõttev presidendi dekreet nr 231/1998 (FEK A’ 178).
18. Mainitud dekreedi artikkel 14 annab selleks puhuks loodud riiklikule haridus- ja koolitusdiplomite tunnustamise nõukogule (Symvoulio Epangelmatikis Anagnorisis Titlon Ekpaidefsis kai Katartisis) ainupädevuse tunnustada direktiivi kohaldamisalasse kuuluva diplomi omaniku õigust tegutseda Kreekas vastaval reguleeritud kutsealal. Vaid nimetatud organ on kõnealuses küsimuses pädev ning tema arvamus on pädevale ministeeriumile kutsealal tegutsemise õiguse andmise osas siduv.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
19. Kreeka kodanik M. Aslanidou sooritas tunnustatud Stuttgardi (Saksamaa) tööterapeutide koolis kolmeaastase õppeaja möödudes tööterapeutide riikliku eksami ( Zeugnis über die Staatliche Prüfung für Beschäftigungs- und Arbeitstherapeuten ), mis andis talle Saksamaal õiguse asuda tegutsema tööterapeudina.
20. Soovides Kreekas kõnealusel kutsealal tegutseda, esitas M. Aslanidou 1. septembril 1997 direktiivi 89/48 alusel Thessaloníki prefektuuri tervishoiudirektoraadile loataotluse. Taotlus edastati tööterapeutide diplomite tunnustamise nõukogu (Symvoulio Anagnorisis Epaggelmatikon Titlon Ergotherapeuton, edaspidi „SAETE”) poolt esitatud nõuetele vastamise kontrollimiseks tervishoiuministeeriumile.
21. Viimane peatas otsuse tegemise ja küsis ITE-lt, kas kool, kus M. Aslanidou Saksamaal õppis, „vastab Kreeka kõrgharidusele”. Pärast ITE vastust, mille kohaselt ei vastanud hageja diplom Kreeka tehnikaalast haridust andvate asutuste diplomitele, leidis SAETE, et M. Aslanidou esitatud tõendid ei vasta direktiivis 89/48 ettenähtule ning et seetõttu ei või ta direktiivi 89/48 alusel hagejale tööterapeudina töötamise luba anda. Seetõttu soovitas ta hagejal esitada pärast Kreeka õigusesse direktiivi 92/51 ülevõtmist uue taotluse.
22. 12. mai 1998. aasta otsusega nr 1 jättis SAETE lõpuks ametlikult M. Aslanidou loataotluse rahuldamata põhjusel, et esitatud diplom ei olnud kõrgharidust tõendav dokument, sest kõnealusesse Saksa kooli astumisel nõuti 8–10-aastast, mitte 12-aastast põhiharidust, nii et direktiivis 89/48 sätestatud tingimused ei olnud täidetud.
23. M. Aslanidou esitas 21. juulil 1998 kõnealuse keeldumise peale Symvoulio tis Epikrateias’ele hagi.
24. Põhikohtuasjas on eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates selge, et isegi kui M. Aslanidou oleks palunud tööterapeudi luba väljastada direktiivi 89/48 kohaldades, oleks pädev ametiasutus olnud sellegipoolest kohustatud vaatama taotluse ja hageja esitatud asjaolud omal algatusel läbi asjakohasele õigusaktile toetudes, mis on antud juhul direktiiv 92/51.
25. Selles küsimuses arutleb Symvoulio tis Epikrateias selle üle, kas direktiivi 92/51 ülevõtmise tähtaja möödumise ja direktiivi siseriiklikku õiguskorda hilinenud ülevõtmise vahelisel ajal võinuks üksikisik teises liikmesriigis antud ning selle direktiivi kohaldumisalasse kuuluva diplomi puhul direktiivi asjakohastele sätetele tuginedes paluda vastuvõtva liikmesriigi ametiasutustelt luba asuda vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegutsema.
26. Põhikohtuasjas leidis enamus Symvoulio tis Epikrateias’est, et direktiivi 92/51 artiklite 3, 4 ja 10 materiaalsätted on vastuvõtva liikmesriigi ametiasutuste poolt teises liikmesriigis diplomeeritule vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegutsemiseks loa andmise tingimuste küsimuses tingimusteta ja piisavalt täpsed ning seetõttu võib sellise diplomi omanik pärast selle direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist nendele tugineda.
27. Enamuse arvamuse kohaselt ei takista direktiivi 92/51 artikli 13 lõike 1 tähenduses pädeva ametiasutuse määramata jätmine nendele sätetele tuginemist, kui enne direktiivi ülevõtmist kehtinud liikmesriigi õigus pani kindlale ametiasutusele ülesandeks otsustada, kas kõnealusel kutsealal tegutsemise tingimused on täidetud ning vajadusel väljastada asjaomasele isikule sellel kutsealal tegutsemise luba.
28. Samas oli Symvoulio tis Epikrateias’e vähemuse arvates taotluse rahuldamata jätmine õigustatud seetõttu, et ühelt poolt ei või üksikisik direktiivi 92/51 asjakohastele sätetele toetuda ajal, kui vaidlusalune taotlus on juba esitatud, ning teisalt seepärast, et sama direktiivi artikli 13 lõike 1 kohaselt ei olnud veel määratud taotluste läbivaatamiseks pädevat ametiasutust.
29. Symvoulio tis Epikrateias arutles edasi, kas osas, milles direktiivi 92/51 sätetele ei saanud tervishoiuministeeriumi menetluses tugineda, oli viimane sellegipoolest kohustatud asutamislepingu artiklite 48 ja 52 alusel uurima, kas hagejale Saksamaal antud diplom oli võrdne Kreeka diplomitega.
30. Neil asjaoludel otsustas Symvoulio tis Epikrateias menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas direktiivi 92/51 […] artikli 3, artikli 4 lõike 1 punktide a ja b, artikli 4 lõike 2 ning artikli 10 lõigete 1–4 sätted on tingimusteta ja piisavalt täpsed, et direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumise ja direktiivi (vastuvõtva liikmesriigi) siseriiklikku õiguskorda hilinenud ülevõtmise vahelisel ajal võinuks üksikisik teises liikmesriigis antud ning eelnimetatud sätete kohaldamisalasse kuuluva diplomi puhul tugineda siseriikliku õiguse kohaselt pädeva ametiasutuse menetluses loetletud sätetele, saamaks sellelt asutuselt loa asuda vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegutsema ning sellel kutsealal tegutseda?
2. Kas juhul, kui ülevõtmise tähtaja möödumise ja siseriiklikku õiguskorda hilinenud ülevõtmise vahelisel ajal ei võinud üksikisik vastuvõtva liikmesriigi ametiasutuse – millel on siseriikliku õiguse kohaselt pädevus väljastada riikliku tehnikaalast haridust andva asutuse (TEI) diplomi omanikule või välismaise, (käesoleva eelotsuse põhjendustes kirjeldatud tunnustele sarnases diplomite tunnustamise üldmenetluses) tunnustatud diplomi omanikule avalike eksamite sooritamise järel kutsealal tegutsemise luba – menetluses direktiivi 92/51 […] sätetele tugineda, võib nimetatud ametiasutus vastavalt [asutamislepingu artiklitele 48 ja 52] […] seada teises liikmesriigis antud diplomi omaniku poolt ülalnimetatud ajavahemikus taotletud kõnealusel kutsealal tegutsema asumise ning kutsealal tegutsemise sõltuvusse eelnevast diplomi samaväärseks tunnistamisest eelmainitud üldmenetluses, või peab see asutus ise enne otsuse langetamist tegema kõne all oleva diplomiga tõendatud kvalifikatsioonide ja siseriikliku õigusega nõutavate teadmiste ja kvalifikatsioonide võrdleva analüüsi?”
Eelotsuse küsimused
31. Direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punkt a sätestab, et kui taotlejal on diplom, mida muus liikmesriigis nõutakse kõnealusel kutsealal tegutsema hakkamiseks või tegutsemiseks tolle riigi ter ritooriumil ja see diplom on talle antud liikmesriigis, ei või pädev asutus ebapiisava kvalifikatsiooni tõttu keelduda andmast liikmesriigi kodanikule luba asuda tegutsema või tegutseda sellel kutsealal samadel tingimustel, mis kehtivad selle riigi oma kodanike suhtes.
32. M. Aslanidoul on diplom direktiivi 92/51 artikli 1 koostoimes lisa C punktiga 1 tähenduses. Hageja olukord kuulub seega selle direktiivi artikli 3 esimese lõigu punkti a kohaldamisalasse. Järelikult ei pea Euroopa Kohus tõlgendama selle direktiivi artikli 3 esimese lõigu punkti b, kuna viimane kohaldub vaid juhul, kui asjaomane kutseala pole päritoluliikmesriigis reguleeritud.
33. Mis puudutab direktiivi 89/48 artikli 3 esimese lõigu punkti a, mille sõnastus on sisuliselt identne direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punktiga a, siis Euroopa Kohus on juba varasemas kohtupraktikas leidnud, et tegemist on sättega, mille sisu on tingimusteta ja piisavalt täpne, et üksikisikud saaksid seda siseriiklikus kohtus riigi vastu kasutada, kui viimane pole siseriiklikku õigusesse direktiivi tähtaegselt ülevõtnud (29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑102/02: Beuttenmüller, EKL 2004, lk I‑5405, punkt 55). Sama kehtib direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punkti a puhul, kuivõrd sama direktiivi viienda põhjenduse sõnastuse kohaselt toetub täiendav üldsüsteem samadele põhimõtetele ja sisaldab mutatis mutandis
samu eeskirju kui esialgne direktiiviga 89/48 kehtestatud üldsüsteem.
34. Mis puudutab võimalust seada reguleeritud kutsealal tegutsema asumine sõltuvusse tingimusest, et taotlejale peab esmalt kohaldama direktiivi 92/51 artiklis 4 sätestatud kompensatsioonimeetmeid, siis Euroopa Kohus on seoses direktiiviga 89/48 leidnud, et kui seda näeb ette kehtiv siseriiklik õigus, võib pädev ametiasutus sisuliselt kohaldada asjaomase taotluse käsitlemisel asjaomasele isikule artikli 4 lõikes 1 sätestatud kompensatsioonimeetmeid, kui seal selleks otstarbeks ettenähtud tingimused on täidetud (vt selle kohta 9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑285/01: Burbaud, EKL 2003, lk I‑8219, punkt 55).
35. Seevastu kui kehtiv siseriiklik õigus selliste kompensatsioonimeetmete kohaldamist ette ei näe, tuleneb kohtupraktikast, et direktiivi ülevõtmise kohustust rikkunud liikmesriik ei või vaidluses kasutada ühenduse kodanike vastu nendest sätetest tulenevaid piiranguid, nagu ei saa ta ka nendelt nõuda selles direktiivis sätestatud kohustuste täitmist (vt selle kohta 19. novembri 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑6/90 ja C‑9/90: Francovich jt, EKL 1991, lk I‑5357, punkt 21, ja eespool viidatud kohtuotsus Beuttenmüller, punkt 63).
36. Vajadusel otsustab siseriiklik kohus, millises ulatuses lubas asjaomase taotluse käsitlemise ajal kehtinud siseriiklik õigus rakendada kohalduva direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud kompensatsioonimeetmeid. Selles osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et juhul, kui tegemist on direktiivi kohaldamisalasse kuuluva situatsiooniga, peab siseriiklik kohus siseriiklike õigusnormide rakendamisel kaaluma siseriiklikku õigust tervikuna ning tõlgendama seda võimalikult suures ulatuses, lähtudes asjaomase direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, et saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (vt selle kohta eelkõige 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑397/01–C‑403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I‑8835, punkt 119).
37. Igal juhul on Euroopa Kohus selles küsimuses leidnud, et kui kohaldatav on direktiiv 89/48 või direktiiv 92/51, ei või asjaomase direktiivi norme järgima kohustuv liikmesriigi avalik-õiguslik asutus enam nõuda asjaomase isiku diplomi tunnustamist pädeva siseriikliku ametiasutuse poolt (8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑234/97: Fernández de Bobadilla, EKL 1999, lk I‑4773, punkt 27).
38. Direktiivi 92/51 artikkel 10 loetleb vaid dokumente, mida võib aususe, moraalsuse, pankroti puudumise ja füüsilise ja psüühilise tervise tõendamiseks pädev ametiasutus nõuda ning sisaldab mõningaid sätteid teiste liikmesriikide kodanikelt nõutava vande või tõotuse kohta. Kuna põhikohtuasjas ei nõudnud vastuvõtva liikmesriigi pädev ametiasutus ühtegi nimetatud tõendit või avaldust, ei pea Euroopa Kohus tõlgendama kõnealust sätet, mis igal juhul ei mõjuta võimalust tugineda selle direktiivi artikli 3 esimese lõigu punktile a.
39. Samuti ei ole direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punktile a tuginemise võimaluse takistuseks liikmesriikide kohustus määrata sama direktiivi artikli 13 esimese lõigu kohaselt pädevad asutused, kes on volitatud vastu võtma selles direktiivis osutatud avaldusi ja tegema otsuseid. Artikli 13 teisi lõikeid silmas pidades tuleneb lõikest 1, et selle eesmärk on hõlbustada direktiiviga 92/51 kehtestatud diplomite tunnustamise korra kohaldamist, muutes liikmesriikide otsustusprotsessi läbipaistvamaks. Vastupidiselt ei ole aga nimetatud artikli 13 lõike 1 alusel määramine vajalik selleks, et oleks võimalik teha kindlaks artiklis 3 nimetatud pädevad ametiasutused, kellel on reguleeritud kutsealadel tegutsemise üle järelevalve pädevus.
40. Kohtupraktikast tuleneb, et liikmesriik ei või üksikisiku vastu tugineda asjaolule, et vastu pole võetud sätteid, mis hõlbustaksid asjaomase direktiiviga kehtestatud korra rakendamist (vt selle kohta 10. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑141/00: Kügler, EKL 2002, lk I‑6833, punkt 52, ja 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑45/01: Dornier, EKL 2003, lk I‑12911, punkt 79). Direktiivi 92/51 artikli 13 lõike 1 tähenduses pädeva ametiasutuse määramata jätmine ei takista seega selle direktiivi artikli 3 esimese lõigu punktile a tuginemist vaidluses ametiasutuse vastu, kelle pädevuses on kohalduva siseriikliku õiguse kohaselt korraldada konkreetsele kutsealale tegutsema asumine.
41. Põhikohtuasjas on pädev ametiasutus direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punkti a tähenduses tervishoiuministeerium, kelle egiidi all SAETE tegutses, kuna tööterapeudi kutsealal tegutsemine on siseriikliku õiguse alusel seatud sõltuvusse selle ministeeriumi poolt loa andmisest. Seetõttu ei või tervishoiuministeerium puudulikule kvalifikatsioonile viidates keelata isikule, kes on sarnases olukorras nagu M. Aslanidou, tegutsema asumist tööterapeudi kutsealal, millele võidakse kohaldada kompensatsioonimeetmeid selle direktiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses üksnes siis, kui sellised kompensatsioonimeetmed näeb ette siseriiklik õigus.
42. Esimesele küsimusele tuleb seega vastata, et direktiivi 92/51 artiklis 17 sätestatud tähtaja jooksul siseriiklikku õiguskorda ülevõtmata jätmise korral võib liikmesriigi kodanik tugineda selle direktiivi artikli 3 esimese lõigu punktile a, saamaks vastuvõtvas liikmesriigis loa asuda tegutsema tööterapeudi kutseala taolisel reguleeritud kutsealal. Kõnealust õigust ei tohi seada sõltuvusse asjaomase isiku diplomi tunnustamisest siseriiklike pädevate ametiasutuste poolt. Direktiivi 92/51 artikli 4 lõikes 1 sätestatud kompensatsioonimeetmeid võib asjaomasele isikule kohaldada üksnes juhul, kui seda nägi ette kõnealuse taotluse käsitlemise ajal kehtinud siseriiklik õigus.
43. Esimesele küsimusele antud vastust arvestades ei ole vaja teisele küsimusele enam vastata.
Kohtukulud
44. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud nimetatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/51/EMÜ direktiivi 89/48/EMÜ täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi kohta artiklis 17 sätestatud tähtaja jooksul siseriiklikku õiguskorda ülevõtmata jätmise korral võib liikmesriigi kodanik tugineda selle direktiivi artikli 3 esimese lõigu punktile a, saamaks vastuvõtvas liikmesriigis loa asuda tegutsema tööterapeudi kutseala taolisel reguleeritud kutsealal.
Kõnealust õigust ei tohi seada sõltuvusse asjaomase isiku diplomi tunnustamisest siseriiklike pädevate ametiasutuste poolt.
Direktiivi 92/51 artikli 4 lõikes 1 sätestatud kompensatsioonimeetmeid võib asjaomasele isikule kohaldada üksnes juhul, kui seda nägi ette kõnealuse taotluse käsitlemise ajal kehtinud siseriiklik õigus.