Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
DEAN SPIELMANN
esitatud 23. oktoobril 2025(1)
Kohtuasi C‑242/24 P
Euroopa Komisjon
versus
Saksamaa Liitvabariik
Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Saksamaa seaduse soojus- ja elektrienergia koostootmise kohta teatud sätete alusel antud abi – Riigisisesed õigusnormid, mis näevad jaotusvõrguettevõtjatele ette kohustuse hankida taastuvatest energiaallikatest elektrit tootvatelt tootjatelt hinnaga, millele lisandub preemia, millega võib kaasneda boonus – Mõiste „riigiabi“ – Riigi ressurssidest antav abi
Sissejuhatus
1.        Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 24. jaanuari 2024. aasta kohtuotsuse Saksamaa vs. komisjon (T‑409/21, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2024:34), millega Üldkohus tühistas komisjoni 3. juuni 2021. aasta otsuse C(2021) 3918 (final) riigiabi SA.56826 (2020/N) kohta – Saksamaa – Soojus- ja elektrienergia koostootmise toetuskava ja riigiabi SA.53308 (2019/N) 2020. aasta reform – Saksamaa – Olemasolevate soojus- ja elektrienergia koostootmisjaamade toetuskava muutmine (21. detsembri 2015. aasta soojus- ja elektrienergia koostootmise seaduse uue reguleerimise seaduse (Gesetz zur Neuregelung des Kraft-Wärme-Kopplungsgesetzes; BGBl. 2015 I, lk 2498; edaspidi „2016. aasta KWKG“) § 13) (edaspidi „vaidlusalune otsus“), milles tuvastatakse, et eri meetmed soojus- ja elektrienergia koostootmise (combined heat and power; edaspidi „CHP“) jaamades elektritootmise toetamiseks (edaspidi „vaidlusalused meetmed“) kujutavad endast riigiabi.
2.        Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul selgitada, kuidas tõlgendada ELTL artikli 107 lõikes 1 ette nähtud „riigi ressursside“ tingimust. Eelkõige on Euroopa Kohtul võimalus võtta seisukoht küsimuses, kas 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsuse PreussenElektra (C‑379/98, edaspidi „kohtuotsus PreussenElektra“, EU:C:2001:160) – milles on ette nähtud õiguslik kriteerium riigi ressursside kaasamise välistamiseks – ulatust tuleb mõista kitsamalt, kui nähtub vaidlustatud kohtuotsusest.
Vaidluse taust, vaidlusalune otsus ja vaidlustatud kohtuotsus
3.        Vaidluse taust on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–26. Selle võib kokku võtta järgmiselt.
Vaidlusalused meetmed ja nende rahastamine
4.        Saksamaa ametiasutused teatasid 28. jaanuaril 2019 ja 23. septembril 2020 komisjonile mitmest 2016. aasta KWKG muutmise meetmest, millest mõnda muudeti veel 2020. aasta detsembris. Kõik need meetmed vastavad CHP toetust käsitlevatele õigusaktidele, mis kehtivad alates 1. jaanuarist 2021 (edaspidi „2020. aasta KWKG“), ning nendele lisandub veel viimane muudatus, mis puudutab tasu ülempiiri, mis on kehtestatud vesinikutootjate kasuks, nagu on ette nähtud 2020. aasta KWKG §-s 27.
5.        2020. aasta KWKG eesmärk on muu hulgas parandada energiatõhusust ning kliima- ja keskkonnakaitset, suurendades CHP elektrienergia netotoodangut 2025. aastaks.
6.        Selleks on nimetatud seaduses ette nähtud toetusmeetmed i) elektrienergia tootmiseks uutes, ajakohastatud ja uuendatud tõhusates CHP jaamades, ii) energiatõhusate kaugkütte- ja kaugjahutussüsteemide jaoks, iii) soojus- ja jahutushoidlate jaoks, iv) elektrienergia tootmiseks olemasolevates suure tõhususega ja gaasiga köetavates CHP kaugküttesektori elektrijaamades (edaspidi koos „CHP toetusmeetmed“) ning v) meede, millega nähakse ette tasu ülempiir vesinikutootjate kasuks.
7.        Need meetmed seisnevad kas preemias, millega võib kaasneda boonus, mis lisandub toodetud elektrienergia turuhinnaga müügist saadavale tulule, või – üksnes tööstusgaasi tootmise puhul, kui vesiniku tootmine moodustab suurema osa kogulisandväärtusest – selle tasu ülempiiris, mille võrguettevõtjad võivad vesinikutootjatelt sisse nõuda.
8.        Toetust antakse kas riikliku reguleeriva asutuse, st Bundesnetzagenturi (Saksamaa föderaalne võrguamet; edaspidi „BNetzA“) korraldatud hankemenetluste kaudu või otse 2020. aasta KWKG alusel. Viimasel juhul on toetusesaajatel automaatselt õigus saada toetust, kui nad vastavad toetuskõlblikkuse kriteeriumidele, mida kontrollib
toetusesaajate taotluse alusel Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (Saksamaa föderaalne majandus- ja ekspordikontrolli amet; edaspidi „BAFA“). Kui nad vastavad kõigile kriteeriumidele, peab BAFA väljastama toetuskõlblikkust kinnitava dokumendi.
9.        Käesolevas kohtuasjas on eriti oluline vaidlusaluste meetmete rahastamise mehhanism, mida Üldkohus kirjeldab kahetasandilisena.
10.      Esimesel tasandil on jaotus- või põhivõrguettevõtja õiguslikult kohustatud maksma tema võrguga ühendatud CHP jaamade, hoidlate ning kaugkütte- ja kaugjahutussüsteemide käitajatele (edaspidi „CHP jaamade ja muude CHPga seotud käitiste käitajad“ või „CHP toetusesaajad“) 2020. aasta KWKGs ette nähtud summa ning neil toetusesaajatel on õigus see summa saada (edaspidi „KWKG lisatasu“).
11.      Tagamaks, et igale võrguettevõtjale oleks võimalik hüvitada täiendav rahaline koormus, mis tuleneb tema 2020. aasta KWKGst tulenevatest kohustustest, on selle seadusega kehtestatud mehhanism, mille kohaselt jaotatakse see koormus (jaotus- või põhi)võrguettevõtjate vahel õiglaselt ja proportsionaalselt nende võrku ühendatud klientide tarbimisega ning seejärel kompenseeritakse 2020. aasta
KWKG tasu abil.
12.      Nii hüvitavad põhivõrguettevõtjad kõigepealt jaotusvõrguettevõtjatele kogusumma, mille viimased on CHP toetusesaajatele maksnud. Seejärel arvutavad põhivõrguettevõtjad välja nende poolt jaotusvõrguettevõtjatele ja CHP toetusesaajatele tehtud maksete kogusumma. See kogusumma jagatakse seejärel elektrienergia kogutarbimisega. Tulemuseks on elektri keskmine koormus kilovatt-tunni (KWh) kohta vaidlusaluste meetmete puhul (edaspidi „KWKG tasu“). Jaotusvõrguettevõtjad on kohustatud maksma põhivõrguettevõtjatele KWKG tasu iga KWh elektrienergia eest, mida nad on lõpptarbijatele jaotanud.
13.      Põhivõrguettevõtjad arvutavad KWKG tasu suuruse igal aastal BAFA ja BNetzA kontrolli all vastavalt 2020. aasta KWKGs ette nähtud meetodile. Seda väljendatakse ühtse hinnana tarbitud elektrienergia KWh kohta, kusjuures teatavatele kasutajakategooriatele kohaldatakse vähendatud määra.
14.      Teisel tasandil on võrguettevõtjatel õigus – ilma et nad oleksid selleks seaduse alusel kohustatud – kanda KWKG tasu edasi nende võrgutasude arvutamisel, mida nad küsivad oma klientidelt, kes on elektrienergia lõpptarbijad, iga Saksamaal elektrivõrgu kaudu tarnitud KWh elektrienergia eest. Erandina on põhivõrguettevõtjatel õigus nõuda vähendatud KWKG tasu energia suurtarbijatelt, näiteks vesinikutootjatelt.
15.      2020. aasta KWKG näeb kõnealuste meetmete ja niisiis kogu KWKG tasu jaoks ette iga-aastase eelarvepiiri 1,8 miljardit eurot.
Vaidlusalune otsus
16.      Komisjon võttis vaidlusaluse otsuse vastu 3. juunil 2021.
17.      Komisjon kvalifitseeris oma otsuses vaidlusalused meetmed riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, leides nimelt, et neid rahastati riigi ressurssidest. Täpsemalt järeldas komisjon vaidlusaluse otsuse punktides 220 ja 221 esiteks, et CHP toetusmeetmeid rahastati riigi kehtestatud
de iure kohustuslikust maksest saadud tulust, mida hallatakse ja kasutakse vastavalt õigusnormidele. Teiselt poolt leidis ta, et meede, mis puudutab KWKG tasu ülempiiri, mida kohaldatakse vesinikutootjatele, kujutab endast loobumist riigi ressurssidest.
18.      Komisjon leidis siiski, et vaidlusalused meetmed on ELTL artikli 107 lõike 3 punkti c alusel siseturuga kokkusobivad, mistõttu ta otsustas jätta vastuväited esitamata.
Vaidlustatud kohtuotsus
19.      Saksamaa Liitvabariik esitas Üldkohtule vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagi, mille põhjendamiseks esitas ta üheainsa väite, mille kohaselt on ELTL artikli 107 lõiget 1 vääralt tõlgendatud ja kohaldatud, sest komisjon tuvastas, et ettevõtjad, keda vaidlusalused meetmed puudutavad, said riigi ressurssidest antud abi.
20.      Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 meelde 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsusest DOBELES HES(2) tulenevat kohtupraktikat, mille kohaselt riigi ressurssideks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses võib kvalifitseerida esiteks vahendid, mida rahastatakse maksudest või muudest kohustuslikest tasudest vastavalt riigisisestele õigusnormidele ning mida hallatakse ja jaotatakse vastavalt neile õigusnormidele (esimene kriteerium), ning teiseks summad, mis on pidevalt avaliku kontrolli all ja seega pädevate riigiasutuste käsutuses (teine kriteerium). Need kaks kriteeriumi on ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses mõiste „riigi ressursid“ alternatiivsed kriteeriumid(3).
21.      Kõigepealt analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41–118, kas CHP toetusmeetmeid rahastati riigi ressurssidest, ning seejärel analüüsis ta kohtuotsuse punktides 119–126, kas see oli nii meetme puhul, mis puudutab KWKG tasu ülempiiri, mida kohaldati vesinikutootjatele.
22.      Mis puudutab CHP toetusmeetmeid, siis analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56–90 esiteks, kas KWKG tasu või KWKG lisatasu kujutavad endast maksu või muud kohustuslikku tasu esimese kriteeriumi tähenduses. Teiseks kontrollis ta selle kohtuotsuse punktides 91–100, kas selle tasu või lisatsu summad jäävad pideva avaliku kontrolli alla teise kriteeriumi tähenduses. Kolmandaks lükkas ta kohtuotsuse punktides 101–117 tagasi komisjoni argumendid kohtuotsusest PreussenElektra tuleneva kohtupraktika kohaldamise kohta käesolevas asjas.
23.      Esimese kriteeriumi
puhul leidis
kõigepealt Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67 eelkõige, et CHP toetusesaajatele võrguettevõtjate kohustuslikud maksed, mis tehti tarneahela „esimesel tasandil“, puudutasid üksnes vahendite eraldamist vastavalt seadusele, kuna võrguettevõtjad olid seaduse alusel kohustatud CHP toetusesaajaid rahaliselt toetama. Seevastu ei anna need mingit teavet võrguettevõtjate kasutatud vahendite päritolu kohta. Üldkohtu hinnangul tähendaks selle tuvastamine, et need maksed kujutavad endast maksu või muud kohustuslikku tasu asjakohase kohtupraktika tähenduses, et CHPd toetavate meetmete rahastamine on sama, mis rahaliste vahendite andmine toetusesaajatele.
24.      Seejärel eristas Üldkohus kohtuotsuse punktides 68–71 olukorda käesolevas asjas, kus võrguettevõtjatel ei ole mingit seadusest tulenevat kohustust kanda KWKG tasu edasi oma klientidele tarneahela teisel tasandil, olukordadest, mida analüüsiti kohtupraktikas, millele komisjon oma otsuse toetuseks tugineb(4).
25.      Lisaks leidis Üldkohus kohtuotsuse punktides 71 ja 72, et komisjon ei ole selgitanud, millal ja kelle poolt vahendeid hallati.
26.      Lõpuks täpsustas Üldkohus kohtuotsuse punktides 73–77, et ei saa väita, et riik sai võrguettevõtjate vahendid endale, sest nad ei olnud tingimata CHP toetusmeetmetega kaasneva rahalise koormuse lõppvõlgnikud. Nimelt piisas võrguettevõtjate võimalusest panna nende meetmete koormus oma klientidele, et välistada, et võrguettevõtjad on rahalise koormuse lõppvõlgnikud.
27.      Mis puudutab teist kriteeriumi, nimelt riigi kontrolli kõnealuste ressursside üle, siis tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93, et komisjon ei ole seda selgelt ja sõnaselgelt vaidlusaluses otsuses analüüsinud, sest need kaks kriteeriumi on alternatiivsed.
28.      Igal juhul leidis Üldkohus kohtuotsuse punktides 98–100, et teine kriteerium ei olnud kõnealusel juhul täidetud. Asjaolu, et kasutatud vahendid olid seadusega ette nähtud üksnes teatavate ülesannete täitmiseks, tõendas muude vastupidiste tõendite puudumisel pigem, et riigil ei olnud võimalik neid vahendeid käsutada, see tähendab, et riik ei oleks saanud otsustada seaduses ettenähtust erineva sihtotstarbe üle.
29.      Mis puudutab kohtuotsusest PreussenElektra tulenevat kohtupraktikat, siis otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–117, et komisjon leidis ekslikult, et see ei ole käesoleval juhul kohaldatav, kuna CHP toetusmeetmed ei kujutanud endast „pelka hindade reguleerimist“ selle kohtuotsuse tähenduses. Nimelt oleks komisjon selleks pidanud sõltumata küsimusest, kas CHP toetusmeetmed kujutavad endast „pelka hindade reguleerimise“ meedet või mitte, tõendama, et eelist CHP toetusesaajatele ei andnud võrguettevõtjad, kes on eraõiguslikud üksused, enda rahalistest vahenditest, vaid riik oli neid volitanud riigi ressursse haldama.
30.      Olles järeldanud, et CHP toetuseks võetud meetmeid ei rahastatud riigi ressurssidest, järeldas Üldkohus sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktides 119–126, et vesinikutootjate kasuks KWKG tasu ülempiiri kehtestamist ei saa samastada riigi ressurssidest loobumisega.
31.      Selle põhjenduse alusel nõustus Üldkohus Saksamaa Liitvabariigi ainsa väitega ja tühistas vaidlusaluse otsuse.
Menetlus ja poolte nõuded Euroopa Kohtus
32.      Komisjon esitas 3. aprillil 2024 vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Komisjon palub Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
33.      Teise võimalusena palub ta Euroopa Kohtul osas, mis puudutab vaidlusaluse otsuse põhjenduse 198 punktides a–d nimetatud meetmeid, nimelt CHP toetusmeetmeid, tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
34.      Igal juhul palub komisjon mõista esimese kohtuastme ja apellatsioonimenetluse kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.
35.      Saksamaa Liitvabariik palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, jätta vaidlustatud kohtuotsus muutmata ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.
36.      Poolte kohtukõned kuulati ära 11. juuni 2025. aasta kohtuistungil.
Apellatsioonkaebus
37.      Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust, mis puudutab üksnes CHP toetusmeetmeid, üheainsa väitega, et ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud „riigi ressursside“ kriteeriumi tõlgendamisel ja faktiliste asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel on rikutud õigusnormi. Väide koosneb kahest osast. Enne nende analüüsimist pean siiski vajalikuks teha mõne
sissejuhatava märkuse asjasse puutuva õigusliku raamistiku kohta.
Sissejuhatavad märkused
38.      Tuleb meenutada, et riigiabiks kvalifitseerimine eeldab, et täidetud on neli tingimust, sealhulgas riigi sekkumine või sekkumine riigi ressursside abil. Juba ammu on välja kujunenud, et selline tingimus on täidetud esiteks siis, kui meede on otseselt või kaudselt antud riigi ressurssidest, ja teiseks siis, kui meede on omistatav asjaomasele liikmesriigile(5).
39.      Omistatavuse tingimus nõuab selle analüüsimist, kas ametiasutused osalesid meetme võtmises. On selge, et iga seadusandlikul teel kehtestatud meede on ainuüksi seetõttu omistatav asjaomasele liikmesriigile(6).
40.      Mis puudutab käesolevas kohtuasjas komisjoni esitatud ainsa väite esemeks olevat tingimust, et eelis peab olema antud riigi ressurssidest, siis on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et selle tingimuse täidetus nõuab riigieelarvel lasuvat erilist rahalist koormust(7). Lisaks on ta täpsustanud, et selline rahaline koormus ei teki mitte ainult siis, kui avaliku sektori vahendid tegelikult üle kantakse, vaid ka juhul, kui loobutakse tuludest, mis muidu oleks riigile makstud(8), ning et ei ole vaja, et see koormus oleks tekkinud, kuna piisab selle tekkimise konkreetsest ohust tulevikus(9).
41.      Lõpuks täiendas Euroopa Kohus sellest kohtupraktikast tulenevat riigi ressursside ülekandmise „dematerialiseerimist“, asudes seisukohale, et mõiste „riigi ressursid“ hõlmab kõiki rahalisi vahendeid, mida avalik-õiguslikud asutused võivad reaalselt ettevõtjate toetamiseks kasutada, ilma et oleks oluline, kas need vahendid kuuluvad või ei kuulu püsivalt riigi vahendite hulka. Euroopa Kohus on leidnud, et isegi kui rahalise toetuse meetme abil antud summad ei ole alaliselt riigikassa valduses, võivad need summad kujutada endast riigi ressursse ka siis, kui need on pidevalt avaliku kontrolli all ja seega pädevatele riigiasutustele kättesaadavad(10).
42.      Avaliku kontrolli kriteeriumi piir tõmmati seejärel kohtuotsuses PreussenElektra. Euroopa Kohtule selle kohtuotsuse aluseks olevas kohtuasjas esitatud küsimused puudutasid Saksa seaduse, mis käsitleb elektrienergia üldkasutatavasse võrku edastamist, § 4 lõikeid 2 ja 3. Selle sätte kohaselt olid elektrienergiaettevõtjad kohustatud ostma oma tarnepiirkonnas taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergiat miinimumhindadega, mis põhinesid elektrienergiaettevõtjate poolt kõigile lõpptarbijatele tarnitud elektrienergia keskmisel tulul KWh kohta.
43.      Küsimusele, kas sel viisil kasutati riigi ressursse, vastas Euroopa Kohus eitavalt. Kõigepealt selgitas ta, et ELTL artikli 107 lõikes 1 „liikmesriigi poolt […] antav[a] abi“ ja „riigi ressurssidest“ antava abi eristamise eesmärk on üksnes hõlmata mõistega „riigiabi“ eeliseid, mida annab vahetult riik, ning eeliseid, mida antakse riigi poolt määratud või asutatud avalik-õigusliku või eraõigusliku isiku kaudu(11). Selle järelduse põhjal leidis ta, et erakapitalil põhinevatele elektrimüügiettevõtjatele pandud kohustus osta taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergiat kindlaksmääratud miinimumhindadega ei too kaasa riigi ressursside otsest ega kaudset üleminekut seda liiki elektrit tootvatele ettevõtjatele(12).
44.      Sellest kohtuotsusest tulenev õiguslik kriteerium kujutab endast eraldusjoont puhtalt regulatiivset laadi riigisiseste meetmete ja abimeetmete vahel, kusjuures ainult viimased toovad kaasa riigi ressursside kasutamise.
45.      Hiljuti paluti Euroopa Kohtul analüüsida „riigi ressursside“ tingimust mitmes kohtuasjas, mis puudutasid riiklikke kavasid, mille eesmärk on toetada elektrienergia, eelkõige taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia tootmist, ja mida rahastatakse riigi poolt elektriostjatele kehtestatud hinnalisadest. Mis puudutab tingimust, et eelis peab olema antud riigi ressurssidest, siis kohaldas Euroopa Kohus kriteeriumi, mille kohaselt tuleb eraõiguslikud vahendid kvalifitseerida riigi ressurssideks, kui need pärinevad asjaomase liikmesriigi õigusnormidega kehtestatud kohustuslikest maksetest ning kui neid hallatakse ja jaotatakse vastavalt nendele õigusnormidele(13).
46.      Kohtuotsuses DOBELES HES märkis Euroopa Kohus, et viimati nimetatud kriteerium ja avaliku kontrolli kriteerium on mõiste „riigi ressursid“ kaks alternatiivset kriteeriumi(14).
Ainsa väite esimene osa
Poolte argumentide kokkuvõte
47.      Esimeses osas väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et CHP toetusmeetmete rahaline koormus, mille kannavad jaotusvõrguettevõtjad, ei kujuta endast maksu või muud kohustuslikku tasu Euroopa Kohtu praktika tähenduses ning et seega ei kasutatud kõnealusel juhul riigi ressursse.
48.      Ta leiab, et Üldkohtu seisukoht põhineb kolmel järeldusel, millest kõigis kolmes on rikutud õigusnormi.
49.      Kõigepealt väidab komisjon, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 65–70 ja 89, et riigi ressursside olemasolu tuvastamiseks tuleb vältida igasugust rahaliste vahendite kasutamise ja päritolu segiajamist. Seega tuleb eristada tasu maksmise eest vastutavat isikut isikust, kes on maksu sisse nõudnud ja selle kolmandale isikule abina välja maksnud. Kuna need kaks isikut – nagu käesolevas asjas – langevad kokku, sest iga jaotusvõrguettevõtja on kohustatud tasuma KWKG tasu ning vastutab CHP toetusesaajatele KWKG lisatasu maksmise eest, ei ole tegemist riigi ressurssidega. Seevastu on komisjon seisukohal, et miski ELTL artikli 107 lõikes 1 ega Üldkohtu viidatud kohtupraktikas ei anna alust nõuda, et tasu maksmise eest vastutava isiku, abi andmise eest vastutava isiku ja abisaaja vahel oleks kolmepoolne suhe.
50.      Seejärel leiab komisjon, et Üldkohus heitis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71, 72 ja 88 talle ette, et ta ei tõendanud, et KWKG lisatasust saadud vahendeid koguti ja hallati vastavalt riigisisestele õigusnormidele. Üldkohus leidis, et nende kogumine ja haldamine on tingimus, mis lisandub kohustusliku tasu olemasolu tingimusele. Seevastu leiab komisjon, et kohtupraktika kohaselt ei ole vaja, et oleks täidetud muud tingimused, nagu vahendite haldamine ja jaotamine vastavalt riigisisestele õigusnormidele, kuna pelk asjaolu, et tegemist on maksuga, piisab riigi ressursside olemasolu tuvastamiseks.
51.      Teise võimalusena lisab komisjon, et igal juhul põhinevad need kaks esimest Üldkohtu järeldust
ühel teisel veal, kuna Üldkohus leidis ekslikult, et rahalise koormuse võrguettevõtjate vahel jagamise mehhanismi ei saa pidada „vahendite haldamiseks“, kuna selle mehhanismiga nähti ette üksnes koormuse hüvitamine võrguettevõtjate vahel.
52.      Lõpuks leiab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–76 asus Üldkohus seisukohale, et komisjon ei ole tõendanud, et jaotusvõrguettevõtjate suhtes oli tegelikult kehtestatud kohustuslik tasu, kuna neil oli võimalus tasu oma klientidele edasi kanda. Sellega seoses väidab komisjon, et vastavalt kohtupraktikale on riigi ressursside olemasolu tuvastamisel tulemusetu pelk võimalus kanda lisakulud edasi kolmandatele isikutele.
53.      Saksamaa Liitvabariik vaidleb kõigile neile argumentidele vastu.
Õiguslik hinnang
54.      Selguse huvides keskendun oma hinnangus komisjoni kriitikale eri järelduste kohta, mille Üldkohus tegi, kui ta leidis, et vaidlusalune otsus tuleb vaidlustatud kohtuotsuses tühistada.
–       Kriitika Üldkohtu esimese järelduse kohta
55.      Esimest järeldust käsitledes tuleb veel kord meenutada vaidlustatud kohtuotsuse selles osas Üldkohtu esitatud põhjenduskäigu eeldust.
56.      Olles märkinud, et seaduse alusel kehtestatud maksu või muu kohustusliku tasu olemasolu võimaldab tuvastada, et riigi vahendeid kasutati selliselt antud eelise rahastamiseks, kinnitas Üldkohus, et võrguettevõtjate poolt CHP jaamade ja muude käitiste käitajatele kohustuslikud maksed, mis tehakse tarneahela „esimesel tasandil“, ei anna „mingit teavet“ nende vahendite päritolu kohta, mida võrguettevõtjad kasutasid toetusesaajatele rahalise toetuse andmiseks. Üldkohtu hinnangul tähendaks järeldus, et kõnealused maksed kujutavad endast maksu või muud kohustuslikku tasu, et CHPd toetavate meetmete rahastamine on sama, mis rahaliste vahendite andmine toetusesaajatele(15).
57.      Üldkohtu hinnangul kinnitab seda järeldust kohtupraktika, mis käsitleb riigiabimeetmeid, mille eesmärk on toetada elektrienergia tootmist, eelkõige elektrienergia tootmist taastuvatest energiaallikatest. Nimelt tõendas meetmete riigipoolset rahastamist see, et asjasse puutuvates kohtuotsustes pärinesid vajalikud vahendid elektrienergialt võetavatest kohustuslikest tasudest, mis olid kehtestatud elektritarbijatele. Seevastu asjaolu, et võrguettevõtjate kohustus maksta toetusesaajatele summasid võimaldab üksnes tuvastada vahendite eraldamise vastavalt seadusele(16).
58.      Sellele Üldkohtu analüüsile ei saa minu arvates midagi vastu väita.
59.      Nimelt on oluline märkida, et see kohtupraktika põhineb kohtuotsuse PreussenElektra tõlgendusel, mille kohaselt ei kasutata riigi ressursse ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kui rahalist toetust, mida ametiasutused annavad konkreetsetele ettevõtjatele, rahastatakse eranditult eraõiguslikele ettevõtjatele
kehtestatud kohustustest ja toetust maksavad toetusesaajatele otse
need ettevõtjad.
Sellest järeldub, et tarneahela „esimene tasand“, mis seisneb võrguettevõtjate seadusjärgses kohustuses osta hinnaga, millele lisandub preemia, millega võib kaasneda boonus, ei saa iseenesest kaasa tuua riigi ressursside kaasamist.
60.      Asjaolu, et tasu maksma kohustatud isiku, rahalise toetuse andmise eest vastutava üksuse ja toetuse saaja vahel peab olema kolmepoolne suhe, on seletatav asjaoluga, et kohtupraktika kohaselt sõltub kasutatud vahendite riiklik päritolu kohustusliku tasu olemasolust tarneahela „teisel tasandil“.
61.      Kohtuotsused Essent, FVE Holýšov ja DOBELES HES, millele komisjon oma seisukoha põhjendamiseks viitab, võimaldavad tegelikult kinnitada, et Üldkohtu hinnangud selles küsimuses on põhjendatud.
62.      Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Essent, maksid tarbijad kõnealust hinnalisa põhivõrguettevõtjatele, seda kogus seadusega selleks määratud äriühing ja see kanti üle neljale kodumaisele elektritootjale hüvitisena kulude eest, mida need tootjad kandsid enne turu liberaliseerimist.
63.      Euroopa Kohus leidis oma otsuses, et kõnealune lisatasu kujutab endast tasu, mis on seadusega ühepoolselt kehtestatud tarbijatele, kes on kohustatud seda maksma. Seega oli see hinnalisa maks ELTL artiklite 30 ja 110 tähenduses ning pärines seega riigi ressurssidest ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses(17).
64.      Kohtuasjas, mis oli kohtuotsuse FVE Holýšov aluseks, oli tegemist taastuvatest energiaallikatest elektrienergiat tootvate tootjate kasuks võetud meetmetega, mis seisnesid minimaalses ostuhinnas või preemias, millega suurendati elektrivõrguettevõtjatele makstavat turuhinda.
Neid meetmeid rahastati erimaksust, mida lõpptarbijad maksid nendele ettevõtjatele lisatasuna.
65.      Vastuseks apellantide argumendile leidis Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses tehtud kohtuotsuses, et riigi ressursside tuvastamiseks piisab asjaolust, et vahendid pärinevad kohustuslikust tasust(18). Üldkohtu otsuse nende punktide pelk lugemine, mille kohta apellantide argument käib, näitab aga, et Euroopa Kohus soovis nii vastata nende kriitikale selle
eritasu maksulaadseks kvalifitseerimise kohta(19).
66.      Järeldan nendest kohtuotsustest, et mis tahes kohustuslik tasu tarneahela „teisel tasandil“ selliste lisakulude hüvitamiseks, mis tulenevad elektrienergia võrguettevõtjate
ja põhivõrguettevõtjate seadusjärgsest kohustusest osta elektrienergiat tarneahela „esimesel tasandil“ teatud hinnaga, on vajalik, et tuvastada sellise maksu või kohustusliku tasu olemasolu, mis vastab „riigi ressursside“ tingimusele.
Seevastu toob selline seadusest tulenev kohustus riigi ressursside kaasamise kaasa üksnes siis, kui see on seotud nimetatud kohustusliku tasuga. Seda tõlgendust kinnitab kohtuasjas DOBELES HES tehtud kokkuvõtlik kohtuotsus, mis käsitleb kahetasandilist rahastamiskorda, mis on sarnane käesolevas asjas käsitletavaga(20).
67.      Teisisõnu, vastupidi sellele, mida väidab komisjon oma apellatsioonkaebuses, ei kuulu sellesse kohtupraktika suunda puudutavates kohtuasjades „teine tasand“ lihtsalt faktiliste asjaolude hulka, vaid kujutab endast Euroopa Kohtu õiguslikus hinnangus määravat asjaolu.
68.      Eeltoodut arvestades ei saa minu arvates väita, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 65–70 esitatud esimese järeldusega on rikutud õigusnormi.
–       Kriitika Üldkohtu teise järelduse kohta
69.      Üldkohtu teise järelduse puhul tuleb meenutada, et komisjon heidab talle ette, et ta eeldas, et KWKG lisatasu ei pea olema mitte ainult kohustuslik tasu, vaid seda tuleb hallata ka vastavalt riigisisestele õigusnormidele(21).
70.      Komisjon ei nõustu nimelt sellega, kuidas Üldkohus tõlgendas kohtuotsuse DOBELES HES punkti 35, mille kohaselt „[l]iikmesriigi õigusnormidega kehtestatud kohustuslikest maksetest tulenevaid vahendeid, mida hallatakse ja jaotatakse vastavalt samadele õigusnormidele, tuleb käsitada „riigi ressurssidena“ […]“. Komisjoni arvates tuleb seda punkti ja seal viidatud kohtupraktikat mõista nii, et ainuüksi asjaolust, et tegemist on maksu või kohustusliku tasuga, piisab, et tuvastada riigi ressursside olemasolu ELTL artikli
107 lõike 1 tähenduses. Sellel komisjoni argumendil on kaks peamist põhjust.
71.      Esiteks on tõlgendus, mida ta pooldab, tema väitel kooskõlas kohtuotsusest Essent hilisema kohtupraktikaga, eelkõige kohtuotsuse FVE Holýšov punktiga 46.
72.      Ma ei nõus
tu selle väitega.
73.      Kohtuotsuse FVE Holýšov punktis 46, mida juba on käsitletud käesoleva ettepaneku punktis 65, on selgelt püütud täpsustada kohtuotsuse EEG 2012 nende punktide 65–72 tähendust, milles Euroopa Kohus analüüsis küsimust, kas summad, mis saadi maksest, mida põhivõrguettevõtjatel oli õigus elektritarnijatelt nõuda, kujutasid endast maksuna käsitatavat riigi ressurssi. Euroopa Kohtu vastus oli eitav põhjusel, et kõnealused õigusnormid ei kohustanud tarnijaid selliselt makstud summasid lõppklientidele edasi kandma(22).
74.      Kohtuotsuse FVE Holýšov punktis 46 märkis Euroopa Kohus, et riigi ressursside tuvastamiseks piisab sellest, et need pärinevad maksest, mis tuleb kohustuslikus korras edasi kanda. Seda on eespool juba mainitud. Tuleb lisada, et ta lükkas seega tagasi selles kohtuasjas apellantide esitatud tõlgenduse, mille kohaselt tähendab riigi ühepoolselt kehtestatud maksekohustus, millega kaasneb riigieelarve vastav vähenemine, riigi ressursside kaasamist(23), kui edasises tarneahelas ei ole kohustuslikku edasikandmist.
75.      Selle tõlgenduse tagasilükkamist kinnitati kohtuotsuses WEPA Hygieneprodukte jt vs. komisjon(24). Kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, väitsid apellandid, et Üldkohus oleks pidanud kohaldama mõistet „maks“, mida mõistetakse kui
ühepoolset maksekohustuse kehtestamist avaliku võimu aktiga, ning kriteeriumi, mis puudutab piisavalt otsese seose olemasolu riigieelarve ja asjaomase lisatasu vahel. Sellega seoses leidis
Euroopa Kohus, et eelkõige kohtupraktika, mis käsitleb tarbijatel või lõpptarbijatel lasuvaid makse või kohustuslikke tasusid, „ei viita […] sellisele mõistele ega kriteeriumile“(25).
76.      Kokkuvõttes ei saa väita, et võrguettevõtjate poolt taastuvatest energiaallikatest elektrienergiat tootvatele ettevõtjatele „esimesel tasandil“ tehtavad kohustuslikud maksed võivad kaasata riigi ressursse ainuüksi seetõttu, et need on ühepoolselt kehtestatud seadusega.
Otse vastupidi, vahendite riiklikku laadi saab tuvastada üksnes seetõttu, et on olemas nendele maksetele vastavate summade lõppklientidele „teisel tasandil“ kohustuslik edasikandmine.
77.      Kui see kohustuslik tasu on kindlaks tehtud, eeldab selle kohtupraktika aluseks olev avaliku kontrolli loogika, et tuleb kontrollida, kas sel viisil kogutud summasid kasutatakse eelise andmiseks toetusesaajatele vastavalt õigusnormidele.
78.      Sellest järeldub, et kui asjasse puutuvad riigisisesed õigusnormid hõlmavad „esmast tasandit“ nagu käesolevas asjas, on tingimus, et vahendeid, mida rahastatakse kohustuslikust maksest, tuleb hallata ja jaotada vastavalt riigisisestele õigusnormidele, tingimata vajalik selleks, et need vahendid saaks kvalifitseerida „riigi ressurssideks“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
79.      Teiseks leiab komisjon, et kohtuotsuses Essent, millele on viidatud kohtuotsuse DOBELES HES punktis 34, võttis Euroopa Kohus täielikult ja ilma täiendava kvalifikatsioonita üle mõiste „maks“ praeguste ELTL artiklite 30 (tollimaksuga samaväärse toimega maksud) ja 110 (diskrimineerivad riigimaksud) tähenduses, et järeldada, et kõnealune hinnalisa
oli samaväärne maksuga ja pärines seega riigi ressurssidest.
Komisjon märgib, et see mõiste nõuab üksnes seda, et „rahaline kohustus lasub ettevõtjal ametiasutuse ühepoolse akti alusel“(26).
80.      See argument ei lükka ümber järeldust, millele ma jõudsin käesoleva ettepaneku punktis 78.
81.      Nimelt tuleb märkida, et kohtuotsuses Essent, mis tehti enne maksu või kohustusliku makse olemasolu kriteeriumi mainimist selles valdkonnas(27), näitavad komisjoni meenutatud põhjenduskäigule järgnevad punktid vajadust hallata ja jaotada rahalisi vahendeid vastavalt
riigisisestele õigusnormidele.
Nimelt nähtub nendest punktidest, et vastavalt riigisisestele õigusnormidele tasuti kõnealune maks võrguettevõtjatele ja seejärel kanti see üle seaduse alusel määratud äriühingule, kellel puudus igasugune võimalus kasutada neid vahendeid muudel eesmärkidel kui need, mis olid ette nähtud seadusega(28).
82.      Seega ei saa kohtuasjas Essent tehtud otsusest järeldada, et vahendite riiklik laad sõltub üksnes maksekohustuse kehtestamisele omasest avaliku võimu teostamisest, sõltumata sellest, kuidas maksekohustusest tulenevaid vahendeid vastavalt asjaomase liikmesriigi õigusaktidele hallatakse ja jaotatakse.
83.      Igal juhul ei arva ma, et asjaolu, et ühelt poolt ELTL artiklid 30 ja 110 ning teiselt poolt ELTL artikkel 107 käsitlevad käesoleval juhul riigi maksumeedet, mis takistab siseturgu, võiks õigustada mõiste „maks“ ühtmoodi tõlgendamist. Sellega seoses tuleb meenutada, et kahel esimesel sättel on viimati nimetatust erinev eesmärk. Kui ELTL artiklite 30 ja 110 eesmärk on kaitsta kaupade vaba liikumist ning kodumaiste ja imporditud kaupade vahelist konkurentsi, siis ELTL artikli 107 eesmärk on kaitsta üldisemalt ettevõtjatevahelist konkurentsi, keelates liikmesriigi antava igasuguse abi, mis vastab selle artikli tingimustele.
84.      Lisaks väidab komisjon, et tingimust, mis puudutab asjaomaste vahendite haldamist ja jaotamist vastavalt riigisisestele õigusnormidele, ei saa käsitada iseseisva tingimusena, kuna see tähendab, et kohustusliku tasu kehtestamise algataja peab olema riik, mitte kaks eraõiguslikku ühingut. Ta viitab selles osas kohtuotsustele Pearle jt ning Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE(29).
85.      On tõsi, et nendes kahes kohtuasjas tehtud otsustes leidis Euroopa Kohus, et riigi sekkumisega makse eest vastutavale isikule siduvaks muudetud maksekohustus ei too kaasa riigi ressursside kasutamist, kuna maksekohustust ei olnud kehtestanud riik.
86.      Komisjoni soovitatud tõlgendus ajab siiski segi tingimuse, mille kohaselt eelis tuleb anda „riigi ressurssidest“, ja riigile omistatavuse tingimuse.
Mulle näib nimelt, et tingimus, mis puudutab rahaliste vahendite haldamist ja jaotamist vastavalt riigisisestele õigusnormidele, ei nõua mitte ainult selle kontrollimist, kas nendes õigusnormides on ette nähtud rahalise toetuse kasutamise kord, vaid kontrollida tuleb ka seda, kas see kord välistab igasuguse võimaluse, et asjaomaseid vahendeid kasutatakse muudel eesmärkidel kui need, mis on nendes õigusnormides ette nähtud.
87.      Sellest järeldub, et komisjon eksis, kui ta väitis, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis esiteks, et tingimus, mis puudutab rahaliste vahendite haldamist ja jaotamist vastavalt riigisisestele õigusnormidele, on vajalik tingimus riigi ressursside kaasamiseks, ja teiseks, et asjaolu, KWKG lisatasu
kehtestamise algatus tuli Saksamaa riigilt,
ei ole piisav, et tõendada tema ressursside kaasamist.
88.      Eeltoodut arvestades ei jaga ma komisjoni seisukohta, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71, 72, 80–85, 88 ja 97–99 on toime pandud kaks õigusnormi rikkumist.
–       Teise võimalusena esitatud kriitika Üldkohtu esimese ja teise järelduse kohta
89.      Tuleb meenutada, et komisjon väidab teise võimalusena, et Üldkohtu kaks esimest järeldust põhinevad faktiliste asjaolude vääral õiguslikul kvalifitseerimisel, kuna Üldkohus leidis ekslikult, et KWKG-s ette nähtud mehhanismi rahalise koormuse jagamiseks võrguettevõtjate vahel ei saa pidada „vahendite haldamiseks“, kuna selle mehhanismiga nähti ette üksnes koormuse hüvitamine võrguettevõtjate vahel(30).
90.      Komisjoni sõnul ei tulene jaotusvõrguettevõtjate rahaline koormus esiteks KWKG lisatasu maksmisest, mille põhivõrguettevõtjad neile hüvitasid, vaid KWKG tasu maksmisest, mida jaotusvõrguettevõtjad maksavad põhivõrguettevõtjatele.
Viimased kasutavad sellest tasust saadavat tulu selleks, et hüvitada lisakulud, mis on seotud selle lisatasu maksmisega CHP toetusesaajatele.
Teiseks eiras Üldkohus BAFA ja BNetzA rolli toetusesaajate valimisel ja KWKG lisatasu summa kindlaksmääramisel seaduse alusel.
Seega võimaldab selline mehhanism võrguettevõtjatel „hallata ja jaotada“ CHP toetusmeetmete rahalist koormust.
91.      See Üldkohtu viga toob komisjoni hinnangul kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise, kuna juhul, kui nõutav oleks kolmepoolne suhe maksu või kohustuslikku makset
tasuma kohustatud isiku, rahalise toetuse andmise eest vastutava üksuse ja toetuse saaja vahel, nagu Üldkohus oma esimeses järelduses kinnitas, oleks see nõue käesoleval juhul täidetud.
Põhivõrguettevõtjate roll hüvitamise mehhanismis loob selle kolmepoolse suhte.
92.      Mis puudutab õigusvastasuse vastuväidet, mille Saksamaa Liitvabariik esitas selle kriitika kohta, siis märgin vaid, et erinevalt selle liikmesriigi väidetule, puudutab see Üldkohtu järeldust, mille kohaselt maksevood põhivõrguettevõtjate ja jaotusvõrguettevõtjate vahel ei kujuta endast vahendite haldamist kohtupraktika tähenduses, mis käsitleb maksu või kohustusliku makse mõistet.
Ent kohtupraktikas on välja kujunenud, et selle analüüsimine, kuidas Üldkohus riigisisese õiguse normi liidu õiguse sätte seisukohast õiguslikult kvalifitseeris, kujutab endast õigusküsimust, mis kuulub apellatsiooniastmes Euroopa Kohtu pädevusse(31).
93.      Mis puudutab käsitletava kriitika põhjendatust, siis minu arvates eeldab viide „vahendite haldamisele“, et üksus, kes kogub maksu või kohustuslikku makset, on seaduse alusel kohustatud teostama mis tahes tegevust, mis seisneb sellest maksust saadud vahendite haldamises. Just see aspekt käesoleval juhul puudub.
94.      Võrguettevõtjad ei vii sellist haldamistegevust rahalise koormuse jagamise mehhanismi raames ellu, kuna kõnealuseid vahendeid ei saa pidada maksust või kohustuslikust maksest pärinevateks. Seda tegevust ei saa teostada ka üksused, kellele KWKG lisatasu makstakse, st CHP jaamade ja muude rajatiste käitajad, kuna need üksused on kõnealuse rahalise toetuse saajad.
95.      Sellest järeldub, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71 ja 72 ei rikkunud Üldkohus faktiliste asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel õigusnormi.
–       Kriitika Üldkohtu kolmanda järelduse kohta
96.      Komisjoni kriitikaga Üldkohtu kolmanda järelduse kohta ei saa samuti nõustuda.
97.      Nimelt leidis Üldkohus õigesti, et kohustusliku makse olemasolu tõendamiseks ei piisa sellest, kui komisjon tõendab, et makse eest vastutaval isikul oli võimalus kanda sellest maksest tulenev majanduslik koormus edasi kolmandatele isikutele.
Selles osas piirdun viitega analüüsile, mille ma esitasin Üldkohtu esimese kahe järelduse kohta.
98.      Seega ei nähtu minu arvates vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–76 esitatud Üldkohtu järeldustest ühtegi õigusnormi rikkumist.
Ainsa väite teine osa
Ülevaade poolte argumentidest
99.      Komisjon väidab oma apellatsioonkaebuses sisuliselt, et Üldkohus rikkus kohtuotsuse PreussenElektra tõlgendamisel õigusnormi.
100. Täpsemalt heidab komisjon Üldkohtule ette seda, et viimane leidis, et selle kohtuotsuse ulatus ei ole piiratud juhtudega, kus riik sekkub tehingu turuhinna reguleerimise kaudu, vaid see hõlmab ka olukordi, kus riik kehtestab eraõiguslike isikute vahel otsese maksekohustuse, ilma et need kohustused põhineksid mis tahes tehingulisel suhtel.
101. Komisjon on seisukohal, et kohtuotsusest PreussenElektra tulenev kohtupraktika piirdub sellega, et välistab võimaluse pidada liikmesriigi hindade reguleerimist riigi ressursse kaasavaks.
Seega kohaldatakse seda üksnes ostja jaoks miinimumhindade või müüja jaoks maksimumhindade kindlaksmääramisele ja järelikult eraõiguslike isikute vahelisele vastutasu suhtele.
Käesoleval juhul ei piirdu Saksa õigusnormid sellise hindade reguleerimise ettenägemisega.
Võrguettevõtjad on nimelt kohustatud maksma KWKG lisatasu CHP toetusesaajatele, sõltumata elektriostust.
102. Lõpuks tuletab komisjon meelde kohtupraktikat, mis käsitleb mõistet „maks“ ELTL artiklite 30 ja 110 tähenduses ja millest võib järeldada, et määrav on see, kas makse on tasu ettevõtjale tegelikult ja individuaalselt osutatud konkreetse teenuse eest, millisel juhul ei kuulu see makse mõiste „maks“ alla, või kas selle eesmärk on rahastada avaliku teenuse ülesande täitmist, millisel juhul kuulub see makse selle mõiste alla.
103. Saksamaa Liitvabariik vaidleb kõigile komisjoni argumentidele vastu.
Õiguslik hinnang
104. Kõigepealt tuleb märkida, et komisjoni ainsa väite käsitletav osa kujutab endast kriitikat kogu põhjenduskäigu suhtes, mida Üldkohus järgis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–118.
105. Täpsemalt heidab ta Üldkohtule ette, et viimane leidis, et kohtuotsuse PreussenElektra ulatus hõlmab üksnes selliseid rahalise toetuse meetmeid, mida rahastatakse sellistest kohustustest, mis on kehtestatud eraõiguslikele ettevõtjatele
ja mille need ettevõtjad toetusesaajatele otse kannavad. Nii jättis ta tähelepanuta, et selline meede peab seisnema turuhindade reguleerimises. Komisjon käsitab viimast seega kui hilisemat asjaolu, mis kuulub kohtuotsuses PreussenElektra välja töötatud õigusliku kriteeriumi hulka.
106. Selle tõlgenduse toetuseks viitab komisjon kohtuotsustele EEG 2012 ja ENEA(32). Ta leiab, et nendes kohtuotsustes asjasse puutuvad riiklikud meetmed, mis nägid ette kohustuse vastavalt osta tooteid teatud hinnaga või teatud kogustes, kujutasid endast turuhindade reguleerimist. See asjaolu põhjendas järeldust, et riigi ressursse ei kaasatud.
107. Mulle näib aga, et need kohtuotsused ei toeta komisjoni tõlgendust, ja seda järgmistes punktides esitatud põhjustel.
108. Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus EEG 2012, pandi õigusnormidega jaotusvõrguettevõtjatele kohustus maksta taastuvatest energiaallikatest elektrienergiat tootvatele tootjatele seadusega ette nähtud tasu või turupreemiat ning edastada see elektrienergia põhivõrguettevõtjatele.
Vastutasuks pidid piirkondlike kõrgepinge- ja ülikõrgepingevõrkude haldurid, kes asuvad tootmisahelas eespool, maksma kohaliku madal- või keskpingevõrgu halduritele summa, mis vastab viimati nimetatute poolt neile tootjatele makstud tasudele ja turupreemiatele, ning turustama oma võrku suunatud elektrit turul.
Kui sel viisil saadud hind ei võimaldanud neil katta rahalist koormust, mis tuleneb seadusjärgsest kohustusest maksta selle elektrienergia eest seaduses kehtestatud hindu, oli põhivõrguettevõtjatel õigus nõuda, et lõppkliente varustavad tarnijad maksaksid neile vahe („taastuvenergia lisatasu“).
Tarnijatel oli õigus selle maksena tasutud summad lõpptarbijate kanda jätta(33).
109. Nagu eespool juba märgitud, on Euroopa Kohus leidnud, et pelgalt õigus taastuvenergia lisatasuna makstud summad edasi kanda ei ole piisav, et kvalifitseerida see tasu „maksuks“.
Seega võttis ta seisukoha üksnes elektrienergia tarneahela „teise tasandi“ kohta, tuvastamata, et selle „esimest tasandit“ iseloomustas turuhindade reguleerimine(34).
110. Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus ENEA, oli põhikohtuasjas kõne all olevates õigusnormides kehtestatud koostoodetud elektri toetamise kava ostukohustuse kaudu.
Ostukohustus seisnes selles, et ettevõtjatel, kes müüsid elektrit lõpptarbijatele, pidi üks osa, st kõnealusel juhul 15% kogu aastasest elektrimüügist pärinema selle elektrikategooria tootmisest.
Riikliku energeetikasektorit reguleeriva asutuse juhataja kiitis heaks elektrienergia maksimaalsed müügihinnad, mistõttu teatud asjaoludel ostsid elektritarnijad koostoodetud elektrit kõrgema hinnaga kui see, mida kohaldati lõpptarbijatele müümisel, mis tõi tarnijatele kaasa lisakulu(35).
111. Euroopa Kohus ei leidnud oma otsuses, et kõnealune meede kujutas endast hindade reguleerimist. Lisaks, isegi kui eeldada, et see meede kuulub sellisesse kategooriasse, oli vastus, et riigi ressursse ei kaasatud, põhjendatud üksnes sellega, et „sellist lisakulu ei kanta täies ulatuses üle lõpptarbijale, seda ei rahastata liikmesriigi kehtestatud kohustusliku makse abil ja puudub täieliku hüvitamise mehhanism“(36). Teisisõnu, kuna puudub nimetatud lisakulu kohustusliku edasikandmise mehhanism, tuli kohaldada kohtuotsuse PreussenElektra õiguslikku kriteeriumi, mis välistab riigi ressursside kasutamise.
112. Komisjon väidab samuti, et Üldkohus tõlgendas eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 108, 109 ja 114 ülemäära laialt kohtupraktikat, mis käsitleb elektrienergia tootmise toetuskavasid. Täpsemalt puudutab see kriitika järeldust, et riigi ressursside kaasamise tuvastamisel on otsustav asjaolu see, et „riik on volitanud [asjaomaseid eraõiguslikke ettevõtjaid] riigi ressursse haldama – mitte pelgalt täitma ostukohustust oma rahalistest vahenditest“(37). Komisjoni sõnul kirjeldab mõiste „ostukohustus“ tegelikult turuhindade reguleerimist. Seevastu ei hõlma see mõiste maksekohustust, mis lasub eraõiguslikul üksusel teise üksuse ees, sõltumata mis tahes lepingulisest suhtest nende kahe üksuse vahel.
Kui Euroopa Kohus oleks tahtnud selliseid maksekohustusi hõlmata, oleks võinud õiguspäraselt eeldada, et ta oleks märkinud, et need eraõiguslikud üksused ei ole „pelgalt kohustatud täitma maksekohustust
oma rahalistest vahenditest“(38).
113. Ent „ostukohustuse“ ja „maksekohustuse“ semantiline eristamine mind ei veena.
Mulle näib nimelt selge, et esimese väljendi kasutamine Euroopa Kohtu poolt on puhtalt seotud juhtumi asjaoludega, kuna selles kohtupraktikas analüüsitud riiklikud kavad, mille eesmärk on toetada elektrienergia tootmist, sisaldavad tavaliselt elektrienergia tarneahelas osalejatele pandud ostukohustusi.
114. Tuleb lisada, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei näi kohtuotsus Fallimento Esperia ja GSE(39) sellist eristamist kinnitavat.
115. Selles kohtuotsuses analüüsis Euroopa Kohus rohelise energia tootmise riiklikku toetuskava, mille eesmärk oli tagada igal aastal rohelise elektri mingi koguse edastamine riigisisesesse elektrivõrku.
116. Euroopa Kohtu sõnul ei saanud roheliste sertifikaatide kodumaistele rohelise elektri tootjatele tasuta kättesaadavaks tegemine kaasata riigi ressursse, kuna nende sertifikaatide majanduslik väärtus näib tulenevat üksnes teatavate tootjate ja importijate õiguslikust kohustusest neid osta.
Seega näib, et eelist, mis seisnes roheliste sertifikaatide tasuta kättesaadavaks tegemises, rahastati nendelt tootjatelt või importijatelt pärit vahenditest(40). Euroopa Kohus märkis siiski ka, et toetuskava kohustas majandus- ja rahandusministeeriumi kontrollitavat üksust ostma rohelisi sertifikaate, kui neid on ülemäärane kogus võrreldes sellega, mida vajavad ettevõtjad, kes on kohustatud neid ostma. Euroopa Kohtu hinnangul näis, et neid ostis riigiga samastatav üksus talle riigisiseste õigusnormidega antud volituse alusel, kasutades selleks tarbijate poolt sellel eesmärgil makstud tariifikomponendist saadud tulu(41).
Järelikult, kõnealuse riiklik kava kujutas endast riigi ressursside ülekandmist
ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses(42).
117. Komisjon on seisukohal, et selle kavaga kehtestatud esimene mehhanism kirjeldas kohustust osta aastane rohelise elektri kvoot ja seega turuhindade reguleerimist.
Teine mehhanism läks siiski kaugemale pelgast turuhindade reguleerimisest, kuna see kohustas majandus- ja rahandusministeeriumi kontrollitavat avalik-õiguslikku asutust ostma ülearuseid rohelisi sertifikaate, mis olid riigisisestel tootjatel, kasutades selleks vahendeid, mida rahastatakse tarbijatelt võetavast maksust.
118. Samamoodi ei saa käesolevas asjas KWKG lisatasu komisjoni arvates pidada turuhindade reguleerimiseks põhjusel, et Saksamaa riik kohustab võrguettevõtjaid maksma CHP jaamade käitajatele summa, sõltumata mis tahes äritehingust nende kahe üksuse vahel.
119. Mulle näib aga keeruline nõustuda seisukohaga, et kohtuotsuses Fallimento Esperia sõltus riigi ressursside ülekandmise tuvastamine asjaolust, et toetuskava nägi ette sellise otsemakse tegemise kohustuse, nagu on kirjeldatud kahes eelmises punktis.
120. Kõnealusest kohtuotsusest nähtub, et kooskõlas asjaomase kohtupraktikaga on kohaldatud õiguslikku kriteeriumi, mis on avaliku kontrolli kriteerium. Euroopa Kohtu sõnul ei olnud summad, mida kodumaised tootjad roheliste sertifikaatide müügi eest said, lihtsalt „ühelt eraõiguslikult üksuselt teisele“ toimunud rahaliste vahendite ümberjaotamise tulemus(43). Eelist, mis seisnes roheliste sertifikaatide kodumaistele rohelise elektri tootjatele kättesaadavaks tegemises, rahastati nimelt vähemalt osaliselt riigi kontrolli all olevate ressursside vähenemisega riigi kontrolli all oleva üksuse kohustuse tõttu osta ülemääraseid rohelisi sertifikaate.
121. Komisjon ei saa ostukohustuste ja otseste maksekohustuste eristamise põhjendamiseks tulemuslikult tugineda ka kohtupraktikale, mis käsitleb mõisteid „maks“ või „riigimaks“ praegu kehtivate ELTL artiklite 30 ja 110 tähenduses, eelkõige kohtuotsusele Dubois ja Général cargo services(44).
Sellega seoses viitan käesolevas ettepanekus varem esitatud kaalutlustele.
122. Kokkuvõttes leian, et Üldkohtu põhjenduskäigus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–118 ei ole rikutud ühtegi õigusnormi. Nimelt leidis Üldkohus õigesti, et kohtuotsuse PreussenElektra ulatus ei ole piiratud juhtudega, kus riik sekkub tehingu turuhinna reguleerimisega, vaid see hõlmab ka olukordi, kus riik kehtestab otsese maksekohustuse, mis ei sõltu mis tahes lepingulisest suhtest eraõiguslike isikute vahel.
123. Pean siiski vajalikuks täpsustada, et ma olen täielikult teadlik õiguskirjanduslikust arutelust kohtuotsuse PreussenElektra ulatuse üle(45). Olen teadlik, et selle ulatuse lai mõistmine viib mõnikord õigusliku tegelikkuse ja majandusliku tegelikkuse vahelise erinevuseni, mis võib tunduda ebarahuldav. Sellega seoses on õiguspärane küsida, kas juhul, kui „riigi ressursside“ tingimuse täitmine sõltub riigi ressursside omistatavuse ja kaasamise topeltnõudest, jääb liiga suur hulk riiklikke meetmeid lõpuks riigiabi keelu alt välja(46).
124. Komisjon väidab oma apellatsioonkaebuses sisuliselt, et Euroopa Kohus peaks arvesse võtma seda, mil määral riik mõjutab ettevõtjate ärivabadust. Isegi kui selle lähenemisviisiga nõustuda, ei saa seda käesoleval juhul järgida. See tähendaks paradigmamuutust selle hindamisel, kas riigisiseste õigusaktidega kehtestatud ressursside ülekandmised on riiklikku laadi või mitte. Nagu ma käesolevas ettepanekus püüdsin näidata, puudutab Euroopa Kohtu praktikas kohaldatav õiguslik kriteerium riigi mõju eraõiguslike vahendite haldamisele ja otstarbele, mitte üldisemalt nende ettevõtjate ärivabadusele. Olen seega arvamusel, et Üldkohtu põhjenduskäigus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–118 ei saa järelikult tuvastada ühtegi õigusnormi rikkumist.
125. Eeltoodut arvestades tuleb ainsa väite teine osa minu arvates samuti tagasi lükata.
126. Teen seega ettepaneku jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
127. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse.
128. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõigetele 1 ja 2, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Saksamaa Liitvabariik on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Saksamaa Liitvabariigi kohtukulud mõista välja komisjonilt, kes kannab ühtlasi ise oma kohtukulud.
Ettepanek
129. Eeltoodud kaalutlustele tuginedes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1.      Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.      Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Saksamaa Liitvabariigi kohtukulud.
1      Algkeel: prantsuse.
2      C‑702/20 ja C‑17/21, edaspidi „kohtuotsus DOBELES HES“, EU:C:2023:1.
3      Kohtuotsus DOBELES HES (punktid 38, 39 ja 42).
4      Vt 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Essent Netwerk Noord jt (C‑206/06, edaspidi „kohtuotsus Essent“, EU:C:2008:413); 15. mai 2019. aasta kohtuotsus Achema jt (C‑706/17, EU:C:2019:407) ning 16. septembri 2021. aasta kohtuotsus FVE Holýšov I jt vs. komisjon (C‑850/19 P, edaspidi „kohtuotsus FVE Holýšov“, EU:C:2021:740).
5      Vt 26. septembri 2024. aasta kohtuotsus Covestro Deutschland ja Saksamaa vs. komisjon (C‑790/21 P ja C‑791/21 P, EU:C:2024:792, punkt 147 ja seal viidatud kohtupraktika).
6      Vt nt 28. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon (C‑405/16 P, edaspidi „kohtuotsus EEG 2012“, EU:C:2019:268, punkt 50).
7      Vt 24. jaanuari 1978. aasta kohtuotsus
van Tiggele (82/77, EU:C:1978:10); 30. novembri 1993. aasta kohtuotsus
Kirsammer-Hack (C‑189/91, EU:C:1993:907) ja 7. mai 1998. aasta kohtuotsus Viscido jt (C‑52/97–C‑54/97, EU:C:1998:209).
8      Vt 15. märtsi 1994. aasta kohtuotsus Banco Exterior de España (C‑387/92, EU:C:1994:100, punkt 14).
9      Vt 1. detsembri 1998. aasta kohtuotsus Ecotrade (C‑200/97, EU:C:1998:579, punkt 41).
10      Vt 16. mai 2002. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon (C‑482/99, EU:C:2002:294, punkt 37).
11      Kohtuotsus PreussenElektra (punkt 58).
12      Kohtuotsus PreussenElektra (punkt 59).
13      Esimest korda 2. juuli 1974. aasta kohtuotsuses Itaalia vs. komisjon (173/73, EU:C:1974:71) sõnastatud kriteeriumi kasutati pidevalt alates 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsusest Association Vent De Colère! jt (C‑262/12, EU:C:2013:851).
14      Kohtuotsuse punkt 42.
15      Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 65–67.
16      Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 68–70.
17      Kohtuotsus Essent (punkt 66).
18      Kohtuotsus FVE Holýšov (punkt 46).
19      20. septembri 2019. aasta kohtuotsus FVE Holýšov I jt vs. komisjon (T‑217/17, EU:T:2019:633). Vt eelkõige selle kohtuotsuse punkti 119 viimane lause, milles on märgitud:
„Käesoleval juhul on [eri]tasu lõpptarbijatele kohustuslik ja kujutab endast seega sisuliselt maksulaadset lõivu“.
20      Kohtuotsus DOBELES HESS (eelkõige punktid 36 ja 37).
21      Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 64.
22      Kohtuotsus EEG 2012 (punktid 70 ja 71).
23      Kohtuotsus FVE Holýšov (punkt 43).
24      26. septembri 2024. aasta kohtuotsus (C‑795/21 P ja C‑796/21 P, EU:C:2024:807).
25      Kohtuotsus WEPA Hygieneprodukte jt vs. komisjon (C‑795/21 P ja C‑796/21 P, EU:C:2024:807, punkt 129).
26      Vt 11. augusti 1995. aasta kohtuotsus Dubois ja Général cargo services (C‑16/94, EU:C:1995:268, punkt 20).
27      Nagu on selgitatud käesoleva ettepaneku 13. joonealuses märkuses. Vt 19. detsembri 2013. aasta
kohtuotsus Association Vent De Colère! jt (C‑262/12, EU:C:2013:851, punkt 25).
28      Kohtuotsus
Essent (punktid 67–70).
29      15. juuli 2004. aasta kohtuotsus Pearle jt (C‑345/02, EU:C:2004:448) ning 30. mai 2013. aasta kohtuotsus Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348).
30      Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 72.
31      6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus
Prosegur Compañía de Seguridad vs. komisjon (C‑55/19 P, EU:C:2021:797, punktid 94 ja 95 ning seal viidatud kohtupraktika).
32      13. septembri 2017. aasta kohtuotsus (C‑329/15, edaspidi „kohtuotsus ENEA“, EU:C:2017:671).
33      Kohtuotsus EEG 2012 (punkt 3).
34      Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 110 märkis.
35      Kohtuotsus ENEA
(punktid 8, 28 ja 29).
36      Kohtuotsus ENEA (punkt 30).
37      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 107 ja seal viidatud kohtupraktika.
38      Kohtujuristi kursiiv.
39      7. märtsi 2024. aasta kohtuotsus (C‑558/22, edaspidi „kohtuotsus Fallimento Esperia“, EU:C:2024:209).
40      Kohtuotsus Fallimento Esperia (punktid 37 ja 74).
41      Kohtuotsus Fallimento Esperia (punktid 75 ja 77).
42      Kohtuotsus Fallimento Esperia (punkt 78).
43      Kohtuotsus Fallimento Esperia (punkt 74).
44      11. august 1995 (C‑16/94, EU:C:1995:268).
45      Vt eelkõige Rubini, L., The Definition of Subsidy and State Aid:
WTO and EC Law in Comparative Perspective, Oxford University Press, New York, 2009, lk 165; de Cecco, F., State Aid and the European Economic Constitution, Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2013, eelkõige lk 114 ja  115;
ning Werner, P., ja Caramazza, M., „„State“ Aid or Not – This Is The Question“, European State Aid Law Quarterly, 18. kd, nr 4, 2019, lk 525.
46      Siiski ei usu ma, et PreussenElektra selline tõlgendus, nagu on esitatud vaidlustatud kohtuotsuses, võiks kahjustada ELTL artikli 107 lõike 1 soovitavat toimet, nagu komisjon oma apellatsioonkaebuses väidab.