62003CJ0087_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Liidetud kohtuasjades C‑87/03 ja C‑100/03,
mille esemeks on EÜ artikli 230 alusel vastavalt 27. ja 28. veebruaril 2003 esitatud tühistamishagid,
Hispaania Kuningriik, esindaja: N. Díaz Abad, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
hageja,
versus
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: G. Ramos Ruano ja F. Florindo Gijón,
kostja,
keda toetab
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: T. van Rijn, F. Jimeno Fernandez ja S. Pardo Quintillán, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik, esindajad: D. Wyatt, QC,
ja K. Manji, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
menetlusse astujad,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja esimees A. Rosas, kohtunikud J. Malenovský, J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (ettekandja) ja U. Lõhmus,
kohtujurist: P. Léger,
kohtusekretär: vanemametnik M. Ferreira,
arvestades kirjalikus menetluses ja 4. mai 2005. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Hispaania Kuningriik palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tühistada nõukogu 20. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 2341/2002, millega määratakse 2003. aastaks kindlaks teatavate kalavarude ja kalavarurühmade püügivõimalused ning tingimused, mida kohaldatakse ühenduse vetes ning ühenduse kalalaevade suhtes püügipiirangutega vetes (EÜT L 356, lk 12), osas, milles sellega ei eraldata talle teatud kvoote seoses kalapüügivõimalustega, mille jaotamine Põhjameres ja Läänemeres toimus pärast (kohtuasi C‑87/03) ja Põhjameres enne Hispaania ühinemist ühendusega (kohtasi C‑100/03).
Õiguslik raamistik ja menetlus
Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemisakt
2. Akti Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühendustega ühinemise tingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste kohta (EÜT 1985, L 302, lk 23; edaspidi „ühinemisakt”) artiklid 156–166 sätestavad Hispaania kalalaevadele juurdepääsu ühenduse vetele ja nende ressurssidele. Nimetatud artikli 166 sätetest tulenevalt kehtib selliselt määratletud režiim ajavahemikul, mis lõpeb 31. detsembril 2002 (edaspidi „üleminekuperiood”).
Määrused nr 170/83 ja 172/83
3. Nõukogu 25. jaanuari 1983. aasta määrusega (EMÜ) nr 170/83, millega luuakse ühenduse kalavarude kaitse ja majandamise süsteem (EÜT L 24, lk 1) kehtestas seadusandja kogupüügi mahtude liikmesriikide vahel jaotamise eeskirjad. Euroopa Liidu Nõukogu eesmärk oli eelkõige tagada kalandustegevuse suhteline stabiilsus. Selle määruse põhjenduste 5−7 kohaselt on suhtelise stabiilsuse eesmärk kaitsta kalandusest ja sellega seotud tegevusaladest suuresti sõltuvate piirkondade kohaliku elanikkonna erivajadusi, tulenedes varude bioloogilise seisundi ajutisusest.
4. Esmakordselt sekkus nõukogu ühenduse vetes kasutada olevate kalavarude jaotamisse (edaspidi „esialgne jaotus”) nõukogu 25. jaanuari 1983. aasta määrusega (EMÜ) nr 172/83, millega kehtestatakse 1982. aastaks teatavate kalavarude ja kalavarurühmade suhtes lubatav kogupüük ühenduse kalastusvööndis, ühendusele kasutada olev osa sellest kogupüügist, selle osa jaotus liikmesriikide vahel ning püügitingimused lubatud kogupüügile (EÜT L 24, lk 30).
5. Kasutada olevate varude õiglase jaotamise tarvis on nõukogu määruse nr 172/83 põhjenduse 4 kohaselt eriti arvestanud traditsioonilist kalandustegevust ning kalandusest ja sellega seotud tegevusaladest suuresti sõltuvate piirkondade kohaliku elanikkonna erivajadusi ja kalapüügi võimaluste vähenemist kolmandate riikide vetes.
Määrus nr 3760/92
6. Nõukogu 20. detsembri 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 3760/92, millega luuakse ühenduse kalanduse ja akvakultuurisüsteem (EÜT L 389, lk 1), muudetud nõukogu 4. juuni 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1181/98 (EÜT L 164, lk 1; edaspidi „määrus nr 3760/92”), tunnistatakse kehtetuks määrus nr 170/83. Selle artikli 8 lõike 4 punkt i sätestab, et nõukogu määrab üksikjuhtumite kaupa iga püügipiirkonna või püügipiirkondade rühma jaoks suurima lubatud kogupüügi ja/või suurima lubatud püügikoormuse, tehes seda vajaduse korral mitmeks aastaks.
7. Määruse nr 3760/92 artikli 8 lõike 4 punkt ii sätestab, et nõukogu jaotab püügivõimalused liikmesriikide kaupa nii, et kõikide asjaomaste kalavarude lõikes oleks tagatud iga liikmesriigi kalavarude kasutamise suhteline stabiilsus. Sellist suhtelise stabiilsuse mõistet kirjeldatakse nimetatud määruse põhjendustes 12 ja 14. Vastavalt põhjendusele 12 peab kalavarude kaitse ja majandamine kaasa aitama kalapüügi stabiilsuse suurendamisele ja neid tuleb hinnata võrdlusjaotuse põhjal, mis kajastab nõukogu antud suundi. Põhjendus 13 kordab sisuliselt käesoleva otsuse eespool punktis 3 toodud määruse nr 170/03 preambuli sõnastust.
8. Vastavalt määruse nr 3760/92 artikli 8 lõike 4 punktile iii määrab nõukogu kõikide liikmesriikide huvisid arvestades jaotusmeetodi, juhul kui ühendus kehtestab püügipiirkonna või püügipiirkondade rühma jaoks uued püügivõimalused, mida ühenduse kalanduspoliitika raames varem ei ole rakendatud.
Määrus nr 2431/2002
9. 20. detsembril 2002 võttis nõukogu vastu käesoleva kohtuasja esemeks oleva määruse nr 2341/2002, mis tugineb muu hulgas määruse nr 3760/92 artikli 8 lõike 4 sätetele.
Määrus nr 2371/2002
10. Samuti võttis nõukogu 20. detsembril 2002 vastu määruse (EÜ) nr 2371/2002 ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude kaitse ja säästva kasutamise kohta (EÜT L 358, lk 59; ELT eriväljaanne 04/05, lk 450), millega tunnistatakse määrus nr 3760/92 alates 1. jaanuarist 2003 kehtetuks. Määruse nr 2371/2002 artikli 17 lõige 1 sätestab, et ühenduse kalalaevadel on võrdne vetele ja kalavarudele juurdepääsu õigus kõigis selles artiklis määratletud ühenduse vetes, välja arvatud liikide kaitseks ja säästvuseks võetud meetmete korral.
11. Nimetatud määruse artikli 20 pealkirjaga „Kalapüügivõimaluste jaotamine” lõige 1 sätestab, et nõukogu otsustab püügipiirangute ja/või püügikoormuse piirangute ning kalapüügivõimaluste jaotamise üle liikmesriikide vahel ning kõnealuste piirangutega seotud tingimuste üle. Püügivõimalused jaotatakse liikmesriikide vahel nii, et igaühele oleks tagatud kõikide varude ja kalastustegevuse suhteline stabiilsus.
12. Nimetatud artikli lõige 2 sätestab, et kui ühendus määrab kindlaks uued kalapüügivõimalused, otsustab nõukogu iga liikmesriigi huvisid arvesse võttes nende võimaluste jaotamise üle.
Vaidluse taust ja menetlus
13. Kuna määruse nr 2341/2002 püügivõimaluste kohta 2003. aastaks läbirääkimistel leidis Hispaania Kuningriik, et tal on alates üleminekuperioodi lõpust õigus osaleda varude jaotamises, millele on Põhjameres ja Läänemeres seatud püügipiirangud, esitas ta nõukogule taotluse talle neis meredes püügikvoodi eraldamiseks.
14. See liikmesriik väitis, et enne ja pärast tema ühinemist Euroopa Ühendusega neis vetes jaotatud kvoodid, millele ei olnud Hispaania laevastikul üleminekuperioodi kestel juurdepääsu, tuleks ümber vaadata, võttes esiteks arvesse võimatust puht õiguslikult osaleda selles jaotamises ning teiseks nimetatud laevastiku kalapüüki Põhjameres aastatel 1973–1978.
15. Nõukogu jättis Hispaania Kuningriigi taotluse rahuldamata.
16. Neil asjaoludel otsustas viimane esitada käesolevad hagid.
17. 27. juuni ja 28. augusti 2003. aasta määrustega anti vastavalt Euroopa Ühenduste Komisjonile ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigile menetlusse astumise luba nõukogu nõuete toetuseks kohtuasjades C‑87/03 ja C‑100/03.
18. 4. aprilli 2005. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑87/03 ja C‑100/03 suulise menetluse ja kohtuotsuse tegemise huvides.
Poolte nõuded
19. Hispaania Kuningriik palub Euroopa Kohtul:
– tühistada määrus nr 2341/2002 osas, milles sellega ei eraldata talle teatud kalapüügikvoote Põhjameres ja Läänemeres, ning
– mõista kohtukulud välja nõukogult.
20. Nõukogu, keda toetavad komisjon ja Ühendkuningriik, palub Euroopa Kohtul:
– jätta hagi rahuldamata, ja
– mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
Hagid
21. Hagiavalduses väidab Hispaania Kuningriik, et kuna määrusega nr 2341/2002 ei eraldatud talle teatud kalapüügikvoote Põhjameres ja Läänemeres, siis ei ole Hispaania laevastikul, vaatamata üleminekuperioodi lõppemisele, praktiliselt võimalik püüda enamikku kalaliike, millele on neis meredes seatud kvoodid. Nimetatud liikmesriigi valitsus esitab mitu väidet. Neist kaks on liidetud kohtuasjades samased ning tuginevad esiteks mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumisele ja teiseks ühinemisakti rikkumisele. Lisaks sellele esitab ta kolmanda väite, mille kohaselt on kohtuasjas C‑87/03 rikutud määruse nr 2371/2002 artikli 20 lõiget 2 ja kohtuasjas C‑100/03 suhtelise stabiilsuse põhimõtet.
22. Kuigi suhtelise stabiilsuse põhimõtte eiramine on eraldi väitena esitatud üksnes kohtuasjas C‑100/03, nimetatakse seda mõlemas kohtuasjas seoses väidetava diskrimineerimise ja ühinemisakti rikkumisega. Seetõttu tuleb seda seoses mõlema kohtuasjaga vaadelda esimesena.
Väide ja argumendid suhtelise stabiilsuse põhimõtte rikkumise kohta
Poolte märkused
23. Hispaania valitsus väidab, et suhtelise stabiilsuse põhimõte on üldiselt kohaldatav ning kuulub seetõttu kohaldamisele erinevate kvootide jaotamisel, kuid määravate sündmuste korral võib 1983. aastast pärinevat esialgset jaotust muuta. Üleminekuperioodi lõppemine on selline määrav sündmus.
24. Selle tulemusena integreeritaks Hispaania Kuningriik täielikult ühenduse ühisesse kalanduspoliitikasse ning selle käigus tuleks esialgset, Hispaania ühendusega ühinemisele eelnevast ajast pärinevat jaotust muuta nii, et ta saaks selles osaleda. Samuti tuleks Hispaania laevadele eraldada kvoote, mille puhul on arvestatud käesoleva otsuse eespool punktis 5 nimetatud kahte esialgsel jaotamisel järgitud kriteeriumi, milleks on traditsiooniline kalandustegevus ning kalandusest ja sellega seotud tegevusaladest suuresti sõltuvate piirkondade kohaliku elanikkonna erivajadused.
25. Nimetatud valitsus rõhutab, et Hispaania laevad kalastasid Põhjameres aastatel 1973–1976. Lisaks väidab ta, et 2003. aastaks kvootide jaotamisel tuleb vastavalt suhtelise stabiilsuse põhimõttele arvesse võtta ainult neid piirkondi, mille elanikkond on praegusel hetkel kalandusest ja sellega seotud tegevusaladest suuresti sõltuvad, ja mitte neid, mis üksnes mingil ajahetkel minevikus on selles olukorras olnud.
26. Nõukogu, komisjon ja Ühendkuningriik väidavad, et määrusega nr 2341/2002 eraldatud kvootide jaotamisel on täielikult arvesse võetud loodusvarade ratsionaalse kasutamise eesmärki ja vastavalt suhtelise stabiilsuse põhimõttele kehtestatud jaotamise eeskirju.
Euroopa Kohtu hinnang
27. Euroopa Kohus on 16. juuni 1987. aasta otsuses kohtuasjas 46/86: Romkes (EKL 1987, lk 2671, punkt 17) öelnud ja seda mitmes 1992. aastal tehtud otsuses korranud, et suhtelise stabiilsuse nõuet tuleb mõista selliselt, et see tähistab püügivõimaluste jaotamisel igale liikmesriigile kehtestatud suhtarvu säilitamist. Kohus lisas, et esialgne jaotus, mille kehtestamisel on arvesse võetud erinevate liikmesriikide laevastikkude keskmisi püügikoguseid ajavahemikul 1973–1978, jääb kehtima kuni ei ole määruse nr 170/83 jaoks kehtestatud menetlust järgides võetud vastu uut määrust, millega eelmist muudetakse (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Romkes, punkt 6; 13. oktoobri 1992. aasta otsused kohtuasjas C‑70/90: Hispaania vs . nõukogu, EKL 1992, lk I‑5159, punkt 15, C‑71/90: Hispaania vs. nõukogu, EKL 1992, lk I‑5175, punkt 15, ja kohtuasjas C‑73/90: Hispaania vs . nõukogu, EKL 1992, lk I‑5191, punkt 28).
28. Euroopa Kohus puudutas oma otsuses ka uue liikmesriigi, s.o Hispaania Kuningriigi ühendusega ühinemise tagajärgi. Ta leidis, et selline sündmus üksi ei loo õiguslikke tagajärgi, kuna ühinemise tingimused on sätestatud vastavas aktis (vt eespool viidatud otsus kohtuasjas C‑70/99: Hispaania vs . nõukogu, punkt 16). Seoses nimetatud liikmesriigiga ütles Euroopa Kohus, et vastavalt ühinemisakti artiklile 2 kuulub kohaldamisele ühenduse õigustik, s.o aluslepingute ja ühenduste institutsioonide poolt enne asjaomast ühinemist vastuvõetud aktide sätted, eelkõige suhtelise stabiilsuse põhimõte, mida kohaldati ka 1983. aastal (vt 13. oktoobri 1992. aasta otsused liidetud kohtuasjades C‑63/90 ja C‑67/90: Portugal ja Hispaania vs . nõukogu, EKL 1992, lk I‑5073, punktid 31, 32 ja 34, ning eespool viidatud otsus kohtuasjas C‑70/90: Hispaania vs . nõukogu, punktid 19 ja 29).
29. Sellest järeldub, et Hispaania Kuningriigi ühinemine ei kohusta nõukogu kehtivat jaotust muutma. Vastupidi, enne nimetatud ü hinemist kehtestatud kalapüügivõimaluste jaotamise meetod on osa ühenduse õigustikust ning kui nõukogu ei ole vastavat muudatust vastu võtnud, siis kohaldub see ka asjaomasele ühinenud liikmesriigile.
30. Ühinemisaktis sätestatud üleminekuperioodi lõpp võib kaasa tuua üksnes selliseid õiguslikke tagajärgi, mis on nimetatud aktis sätestatud. Viimane aga ei näe ette kalapüügivõimaluste jaotamise meetodi muutmist, mis jõustuks üleminekuperioodi lõppemisel, ega kohusta nõukogu jaotamise meetodit sel hetkel ümber vaatama. Kui ühinemisaktis vastavaid erisätteid ei sisaldu või nõukogu ei ole üleminekuperioodi lõppemisel vastavaid muudatusi vastu võtnud, siis jääb olemasolev kalapüügivõimaluste jaotamise meetod, mis on kooskõlas suhtelise stabiilsuse põhimõttega, kehtima.
31. Asjaolu, et Hispaania laevad kalastasid Põhjameres aastatel 1973–1976, ei ole piisav alus põhjendamaks kalapüügivõimaluste jaotamise meetodi muutmist. Nimetatud kalapüük lõppes 1977. aastal seetõttu, et Põhjamere rannikuäärsed riigid otsustasid rahvusvahelises mereõiguses toimunud muudatuste raames laiendada oma ainuõigusega kalastusvööndeid 200 meremiilini. Selline seisukord kinnitati ka 1980. aastal Hispaania Kuningriigi ja Euroopa Ühenduse vahel sõlmitud kahepoolses lepingus ning hiljem ka ühinemisaktis.
32. Sellest tulenevalt ei ole enne Hispaania ühendusega ühinemist kehtestatud kalapüügivõimaluste jaotamise meetodi nõukogu hilisema aktiga ja eelkõige määrusega nr 2341/2002 muutmata jätmine vastuolus suhtelise stabiilsuse põhimõttega.
33. Seetõttu tuleb kohtuasjas C‑100/03 esitatud väide nimetatud põhimõtte rikkumise kohta tagasi lükata.
34. Arvestades käesoleva otsuse punktis 22 nimetatud põhjuseid, tuleb uurida ka kohtuasjas C‑87/03 esitatud argumente, mille kohaselt rikub esmakordselt peale Hispaania Kuningriigi ühinemist Põhjameres ja Läänemeres püügikvootide eraldamisel kasutatud kalapüügivõimaluste jaotamise meetodi ümber vaatamata jätmine kõnealust põhimõtet.
35. Viimati nimetatud eraldamistega seoses tuleb märkida, et määruses nr 3760/92 sätestatud suhtelise stabiilsuse põhimõte on asjakohane.
36. Nõukogu, keda toetab komisjon, väidab, et ta kehtestas mitu aastat kestva viimatise ja representatiivse viiteperioodi ja selgitas välja liikmesriikide kalurite püügikogused, selleks et võtta arvesse kalandusest suuresti sõltuva elanikkonna erivajadusi. Kuna Hispaania laevad ei kalastanud kõnealustes vetes juba mitu aastat, siis ei eraldatud vastavalt suhtelise stabiilsuse põhimõttele Hispaania Kuningriigile ühtegi kvooti ei esimesel püügivõimaluste jaotamisel ega ka 2003. aasta jaotamisel.
37. Hispaania valitsus väidab omalt poolt, et seda põhimõtet oleks pidanud muutma, võtmaks arvesse tema huvisid. Kõnealune valitsus väidab sisuliselt, et kujunenud suhtarvude säilitamise asemel üleminekuperioodi ajal, mil Hispaania Kuningriik ei saanud selles osaleda, oleks nõukogu kvootide jagamisel pidanud arvesse võtma Hispaania laevade püügitegevust aastatel 1973–1976 ja Hispaania selle elanikkonna vajadusi, kes praegu elatuvad kalapüügist.
38. Selle kohta tuleb märkida, et määruse nr 3760/92 artikli 8 lõikes 4 ette nähtud kalapüügivõimaluste jaotamine liikmesriikide vahel eeldab keerulise majandusliku olukorra hindamist, mille suhtes on nõukogul ulatuslik kaalutlusõigus. Seetõttu piirdub kohtulik kontroll uurimisega, kas esineb ilmne viga või võimu kuritarvitamine või on kõnealune ametiasutus ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire (12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑189/01: Jippes jt, EKL 2001, lk I‑5689, punkt 80, ning 9. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑304/01: Hispaania vs . komisjon, EKL 2004, lk I‑7655, punkt 23).
39. Seoses nõukogu ja komisjoni poolt avalikustatud varude suure vähenemisega tuleb kõigepealt märkida, et kõnealuse mitmeaastase viiteperioodi kehtestamisega teatud liikide püügikvootide esimesel jagamisel Põhjameres ja Läänemeres ei ole nõukogu rikkunud suhtelise stabiilsuse põhimõtet. Nagu ka 25. oktoobri 2001. aasta otsuses kohtuasjas C‑120/99: Itaalia vs . nõukogu, EKL 2001, lk I‑7997, punkt 42, märgitud, on ühenduse seadusandjal kõnealuses valdkonnas oluline hindamisruum.
40. Teiseks ei ole nõukogu Hispaania Kuningriigi kõnealusest jaotamisest väljajätmisega rikkunud suhtelise stabiilsuse põhimõtet, kuna Hispaania laevad ei ole üleminekuperioodi jooksul neis kahes meres kalastanud.
41. Viimaks kehtib sama järeldus ka 2003. aasta kalapüügivõimaluste jaotamise raames Hispaania väljajätmise kohta, võttes arvesse eelmist jaotust ja käesoleva otsuse punktis 31 nimetatud asjaolu, et Hispaania kalalaevad ei ole asjaomaseid liike Põhjameres ja Läänemeres püüdnud enam kui 20 aasta jooksul.
42. Seetõttu tuleb kohtuasjas C‑87/03 esitatud väited suhtelise stabiilsuse põhimõtte rikkumise kohta tagasi lükata
Väide mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumise kohta
Poolte märkused
43. Hispaania valitsus väidab, et alates üleminekuperioodi lõpust peaks Hispaania laevadel olema mitte üksnes võrdne juurdepääs ühenduse vetele, mille üle vaidlust ei ole, vaid ka juurdepääs nende ressurssidele, mis eeldaks talle kalapüügi kvootide eraldamist Põhjameres ja Läänemeres. Kuna määrusega nr 2341/2002 talle neid kvoote ei eraldatud, siis ei ole täidetud võrdse kohtlemise tingimused ning sellega diskrimineeritakse Hispaania kalureid.
44. Sellist diskrimineerimist ei õigusta ükski objektiivne põhjus. Alates ühinemisest peab kõigi uute liikmesriikide suhtes üldreeglina olema tagatud kogu ühenduse õiguse kohaldamine. Ühinemisaktis sätestatud erandid sellest reeglist on ajutised ja neid tuleb tõlgendada kitsendavalt.
45. Kui enne 31. detsembrit 2002 ei saanud Hispaania Kuningriik teostada püügitegevust, millega Hispaania laevad tegelesid Põhjamere vetes viiteperioodil aastatel 1973–1978, kuna kohaldamisele kuulus ühinemisaktis ette nähtud erirežiim, siis pärast nimetatud kuupäeva peaks see muutuma. Seda tegevust tuleks siiski arvesse võtta ja muuta kalapüügivõimaluste jaotust, mis kehtis kuni tema ühendusega ühinemiseni ja üleminekuperioodi kestel. Samuti tuleks Hispaania Kuningriigile eraldada kalapüügikvoodid, mis vastaksid neile kogustele, mida Hispaania laevad püüdsid enne ühenduse kalavarude kaitse süsteemi jõustumist.
46. Hispaania valitsus lisab, et kui üleminekuperioodi ei oleks olnud, siis oleks Hispaania Kuningriik saanud osaleda alates 1986. aastast kehtinud kvootide jaotamises, võttes seejuures arvesse kolme asjaolu: esiteks – Hispaania kalurite püügikogused Põhjameres aastatel 1973–1976, s.o esimese suhtelise stabiilsuse põhimõtte kehtestamisel arvesse võetud ajavahemik, teiseks – samade liikide püügikogused külgnevates vööndites ning kolmandaks – Hispaania kalurite vajadused kaaspüügi osas.
47. Nõukogu, komisjoni ja Ühendkuningriigi arvates ei ole määrus nr 2341/2002 Hispaania Kuningriigi suhtes diskrimineeriv. Hispaaniat koheldakse samal moel nagu teisi liikmesriike, kes ei osalenud enne nende ühendusega ühinemist toimunud esialgses kvootide jaotamises ja kes moodustavad peaaegu poole nimetatud riikidest. Nimetatud institutsioonid ja Ühendkuningriik rõhutavad, et Hispaania valitsus ei näe erinevust mõiste „juurdepääs ühenduse vetele” ja mõiste „juurdepääs nende ressurssidele” vahel.
Euroopa Kohtu hinnang
48. Võrdse kohtlemise põhimõte nõuab, et võrreldavaid olukordi ei tohi kohelda erineval viisil ja et erinevaid olukordi ei tohi kohelda võrdväärsetena, välja arvatud need juhtumid, kui teatud kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt eelkõige 17. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑44/94: Fishermen’s Organisations jt, EKL 1995, lk I‑3115, punkt 46).
49. Seega on küsimus selles, kas Hispaania Kuningriigi olukord on võrreldav nende liikmesriikide olukorraga, kellele eraldati määrusega nr 2341/2002 püügikvoodid Põhjameres ja Läänemeres.
50. Kohus on varem juba uurinud küsimust nende liikmesriikide võimaliku diskrimineerimise kohta, kellele ei ole enne ühendusega ühinemist kalapüügikvoote eraldatud.
51. Eespool viidatud kohtuotsuses Portugal ja Hispaania vs . nõukogu, punkt 41, väidab Portugali Vabariik, et Portugali laevastik teostas püügitegevust Gröönimaa vetes aastatel 1973–1977, s.o esialgse viiteperioodi ühe osa kestel, ning rõhutas, et tema laevastiku püügikogused olid võrreldavad Saksamaa laevastiku püügikogustega ja pisut suuremad, kui Ühendkuningriigi laevastiku püügikogused.
52. Siiski leidis Euroopa Kohus, et Portugali Vabariigi olukord ei olnud võrreldav nende liikmesriikide olukorraga, kes jaotamises osalesid. Kohus ütles, et kuna ühinemisaktiga ei ole olemasolevat olukorda seoses välisvarudega muudetud, siis kohaldub ühenduse õigustik, ning et seetõttu ei saa uued liikmesriigid kõnealuste normide kohaldamisest hoidumiseks tugineda ühinemise eelsetele asjaoludele, mille hulka kuulub ka püügitegevus viiteperioodil. Alates ühinemisest on nad samas olukorras, milles on liikmesriigid, kes ei osale jaotamises vastavalt püügitegevuse suhtelise stabiilsuse põhimõttele, mis ilmnes 1983. aastal toimunud jaotamise raames seoses enne ühinemist saavutatud kokkulepetega (eespool viidatud kohtuotsus Portugal ja Hispaania vs . nõukogu, punktid 43 ja 44).
53. Selline mõttekäik on üle kantav ka käesolevatesse kohtuasjadesse. Sellest järeldub, et Hispaania Kuningriik ei ole nende liikmesriikidega võrreldavas olukorras, kelle laevad saavad kasutada esialgse jaotamise käigus eraldatud kvoote, ning et seetõttu ei saa Hispaania valitsus tugineda Hispaania laevade püügitegevusele Põhjameres esialgse viiteperioodi jooksul aastatel 1973–1976. Tema olukord on hoopis võrreldav nende liikmesriikide olukorraga, kelle laevadele ei ole kõnealuseid kvoote eraldatud, olenemata sellest, kas nad on Põhjamere ja/või Läänemere vetes esialgse viiteperioodi jooksul püügitegevust teostanud.
54. Tuleb lisada, et üleminekuperioodi lõpp ei muuda selles olukorras midagi.
55. Nõukogu, komisjon ja Ühendkuningriik on õigesti väitnud, et vetele juurdepääsu mõistet tuleb eristada juurdepääsust selle ressurssidele. Kuigi Hispaania Kuningriigil on pärast üleminekuperioodi lõppemist jälle juurdepääs Põhjamere ja Läänemere vetele, ei tähenda see, et Hispaania laevadel on esialgses jaotamises või hilisemates jaotamistes osalenud liikmesriikidega võrdne juurdepääs nende kahe mere ressurssidele.
56. Nagu ka eespool punktis 41 märgitud, leidis nõukogu, et kuna Hispaania laevad ei olnud Põhjameres ja Läänemeres enam kui 20 aasta jooksul kalastanud, siis ei riku neile kvootide eraldamata jätmine suhtelise stabiilsuse põhimõtet seoses asjaomase elanikkonna püügitegevusega. Seetõttu leidis nõukogu, et Hispaania Kuningriik ei olnud nende liikmesriikidega, kelle laevad asjaomasel viiteperioodil neis vetes kalastasid, võrdväärses olukorras.
57. Sellest järeldub, et kohtlemata Hispaania Kuningriiki määruses nr 2341/2002 samal viisil, kui enne tema ühendusega ühinemist või tema üleminekuperioodi jooksul kalapüügi kvootide esialgses jaotamises osalenud liikmesriike, ei diskrimineerinud nõukogu Hispaania Kuningriiki.
58. Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb väide mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumise kohta tagasi lükata.
Väide ühinemisakti rikkumise kohta
Poolte märkused
59. Hispaania valitsus leiab, et kuna määrusega nr 2341/2002 ei eraldatud Hispaania Kuningriigile teatud kalapüügikvoote pärast tema ühendusega ühinemist toimunud kvootide jaotamisel ühenduse vetes Põhjameres ja Läänemeres, siis pikendatakse selle määrusega ühinemisaktis talle ette nähtud üleminekuperioodi ning rikutakse seetõttu nimetatud akti sätteid.
60. Sarnased põhjendused kehtivad seoses enne Hispaania ühendusega ühinemist kehtestatud Põhjamere kalapüügikvootide jaotamise meetodi ümbervaatamata jätmisega nimetatud määruses.
61. Hispaania valitsus leiab, et ühinemisaktis ette nähtud erandite pikendamine selles aktis sätestatud üleminekuperioodi järgsesse aega rikub nende erandlikku, üleminekulist ja piiratud iseloomu, samuti nende lõplikkust, s.o uue liikmesriigi järkjärgulist integreerimist ühendusse.
62. Nõukogu, komisjon ja Ühendkuningriik väidavad, et ühinemisakti sätted ei kuulu peale üleminekuperioodi lõppu kohaldamisele ning seetõttu ei saa need enam olla kriteeriumiks nõukogu poolt võetud meetmete õiguspärasuse hindamisel.
63. Lisaks sellele ei käsitle ega sätesta ühinemisakt kvootide jaotamise süsteemi ümbervaatamist.
Euroopa Kohtu hinnang
64. Tuleb märkida, et ühinemisakti artiklid 154–166 sätestavad kalanduse sektoris kohaldatava süsteemi üksnes üleminekuperioodi ajaks. Seetõttu ei saa need artiklid põhimõtteliselt olla aluseks sellist ajavahemikku puudutavatele nõuetele, mis hakkab kulgema pärast üleminekuperioodi lõppu.
65. Lisaks sellele ei tulene ühinemisaktist nõukogule mingit kohustust muuta tulevikus kalapüügivõimaluste jaotamise meetodit, mis on vastu võetud enne Hispaania Kuningriigi ühinemist või üleminekuperioodi kestel.
66. Kuigi üleminekuperioodi kestel kohaldamisele kuuluv režiim on oma olemuselt ajutine, ei tähenda see, et selle perioodi lõppedes kaoksid automaatselt kõik selles sätestatud piirangud, kui need tulenevad ka antud liikmesriigile kohaldatavast ühenduse õigustikust. Nagu eespool punktis 29 märgitud, sisaldub ühenduse õigustikus kvootide jaotamise meetod, mis on kehtestatud Hispaania Kuningriigi ühendusega ühinemise hetkel kehtiva määrusega. See jaotamise meetod on põhimõtteliselt kehtiv seni, kuni seda ei ole nõukogu aktiga muudetud. Üleminekuperioodi ajal jaotatud kvootide suhtes ei kohaldata ühinemisakti, vaid kvootide kehtestamise määrusi ja suhtelise stabiilsuse põhimõtet.
67. Seetõttu ei ole nõukogu määrusega nr 2341/2002 Hispaania Kuningriigile teatud kalapüügikvootide eraldamata jätmisega ühinemisakti kuidagi rikkunud.
68. Sellest lähtuvalt tuleb väide ühinemisakti rikkumise kohta tagasi lükata.
Väide määruse nr 2371/2002 artikli 20 lõike 2 rikkumise kohta
Poolte märkused
69. Hispaania valitsus väidab, et pärast üleminekuperioodi lõppu tuleb Põhjameres ja Läänemeres aastatel 1992–1998 jaotatavad uued püügivõimalused eraldada vastavalt määruse nr 2371/2002 artikli 20 lõikele 2, võttes arvesse iga liikmesriigi huve ja sellest tulenevalt ka Hispaania Kuningriigi huve.
70. Kõnealune valitsus rõhutab ka selles väites, et kui üleminekuperioodi ei oleks olnud, siis oleks Hispaania Kuningriik alates 1986. aastast saanud osaleda uute kvootide jaotamises.
71. Nõukogu, komisjon ja Ühendkuningriik väidavad, et kalapüügivõimalused, mis on pärast Hispaania Kuningriigi ühinemist kvootide alusel liikmesriikide vahel aastatel 1992–1998 jaotatud, ei ole uued püügivõimalused ei määruse nr 2371/2002 artikli 20 lõike 2 ega ka määruse nr 3760/92 artikli 8 lõike 4 punkti iii tähenduses, ning et seetõttu ei ole Hispaania valitsuse väide põhjendatud.
Euroopa Kohtu hinnang
72. Tuleb märkida, nagu ka nõukogu väidab, et määrus nr 2341/2002 ei põhine määrusel nr 2371/2002, vaid määrusel nr 3760/92. Seetõttu ei ole väide määruse nr 2371/2002 artikli 20 lõike 2 eiramise kohta asjakohane.
73. Siiski tuleb nentida, et nimetatud artikli 20 lõike 2 sätted kordavad sisuliselt määruse nr 3760/92 artikli 8 lõike 4 punkti iii sõnastust.
74. Seetõttu tuleb käesoleval juhul vaadelda Hispaania Kuningriigi esitatud väidet seoses viimati nimetatud sätetega.
75. Hispaania valitsus nimetab teatud liike, mida jaotati esimese jaotamise käigus üleminekuperioodi ajal, kuid ei viita nende väidete toetuseks ühelegi konkreetsele määrusele.
76. Seevastu nimetavad nõukogu ja Ühendkuningriik, ilma et neile oleks vastuväiteid esitatud, kahte määrust, mida Hispaania Kuningriik nende arvates silmas pidas, s.o nõu kogu 7. aprilli 1998. aasta määrus (EÜ) nr 783/98, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 45/98, millega kinnitatakse 1998. aasta suurim lubatud kogupüük ning teatud püügitingimused teatud kalavarudele ja kalavarude rühmadele (EÜT L 113, lk 8), ning nõukogu 12. juuli 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1570/1999 teatud kalavarude püügivõimaluste jaotamise kohta ja millega muudetakse määrust (EÜ) nr 48/1999, millega kinnitatakse 1999. aasta suurim lubatud kogupüük ning teatud püügitingimused teatud kalavarudele ja kalavarude rühmadele (EÜT L 187, lk 5).
77. Tuleb märkida, et määrusega nr 2341/2002 aastaks 2003 jaotatud püügikvoodid liikide osas, millele kohaldatakse kahte eelmises punktis nimetatud määrust, ei ole kvoodid, mida nõukogu esmakordselt jaotab, vaid vastupidi kvoodid, mida on juba üleminekuperioodi ajal jaotatud.
78. Seetõttu ei puuduta need kvoodid uusi püügivõimalusi määruse nr 3760/92 artikli 8 lõike 4 punkti iii tähenduses, vaid olemasolevaid püügivõimalusi, mida nimetab sama määruse artikli 8 lõike 4 punkt ii ning mille suhtes kohaldatakse suhtelise stabiilsuse põhimõtet.
79. Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb Hispaania Kuningriigi esitatud väide määruse nr 2371/2002 artikli 20 lõike 2 rikkumise kohta tagasi lükata.
80. Kuna ühtegi kõnesoleva liikmesriigi esitatud väidetest ei saa heaks kiita, siis tuleb käesolevad hagid jätta rahuldamata.
Kohtukulud
81. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Hispaania Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja nõuda. Sama artikli lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad Suurbritannia ja komisjon ise oma kohtukulud.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1. Jätta hagid rahuldamata.
2. Mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
3. Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ning Euroopa Ühenduste Komisjon kannavad oma kohtukulud ise.