62023CJ0555
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
26. juuni 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2010/13/EL – Audiovisuaalmeedia teenuste osutajad – Riigisisesed õigusnormid, millega nõutakse inimväärikuse austamist ja keelatakse ebakvaliteetse sisuga saadete edastamine – Riigisisese õiguse kooskõlalise tõlgendamise põhimõte – Piirid – Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte – Õiguskindluse põhimõte
Liidetud kohtuasjades C‑555/23 ja C‑556/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Symvoulio tis Epikrateiase (Kreeka kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 2. augusti 2023. aasta otsustega esitatud kaks eelotsusetaotlust, mis saabusid Euroopa Kohtusse 4. septembril 2023, menetlustes
Makeleio EPE (C‑555/23),
Zougla G.R. AE (C‑556/23)
versus
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR),
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president M. L. Arastey Sahún (ettekandja), kohtunikud D. Gratsias, E. Regan, J. Passer ja B. Smulders,
kohtujurist: T. Ćapeta,
kohtusekretär: ametnik L. Carrasco Marco,
arvestades kirjalikku menetlust ja 16. oktoobri 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Makeleio EPE, esindaja: dikigoros S. Charalampous,
–
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR), esindajad: Z. Chatzipavlou ja A. Dimitrakopoulou,
–
Kreeka valitsus, esindajad: Z. Chatzipavlou, K. Konsta, M. Tassopoulou ja D. Tsagkaraki,
–
Rootsi valitsus, esindajad: F.‑L. Göransson, J. Olsson, A. Runeskjöld ja H. Shev,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: O. Gariazzo, L. Malferrari, G. Meessen ja D. Triantafyllou,
olles 30. jaanuari 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlustes palutakse tõlgendada esiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/13/EL audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus‑ ja haldusnormide koordineerimise kohta (audiovisuaalmeedia teenuste direktiiv) (ELT 2010, L 95, lk 1), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. novembri 2018. aasta direktiiviga (EL) 2018/1808 (ELT 2018, L 303, lk 69) (edaspidi „direktiiv 2010/13“), ning teiseks Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 20 ja 21 ning artikli 49 lõiget 1.
2
Taotlused on esitatud kahes kohtuvaidluses, mille üheks pooleks on kohtuasjas C‑555/23 Makeleio EPE ja kohtuasjas C‑556/23 Zougla G.R. AE (edaspidi „Zougla“) ning teiseks pooleks mõlemas kohtuasjas Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR) (riiklik raadio‑ ja televisiooninõukogu, Kreeka) ning mis puudutavad kahe otsuse õiguspärasust, millega määrati nimetatud äriühingutele ebakvaliteetse audiovisuaalse sisu edastamise ja inimväärikuse austamise kohustuse rikkumise eest haldustrahv (edaspidi „põhikohtuasjades kõne all olevad otsused“).
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2010/13
3
Direktiivi 2010/13 põhjendustes 11, 18, 21, 38, 41, 59, 83 ja 104 on märgitud:
„(11)
Et vältida konkurentsimoonutusi, suurendada õiguskindlust ning aidata kaasa siseturu väljakujundamisele ja ühtse inforuumi loomisele, on vaja kohaldada kõigi audiovisuaalmeedia teenuste, nii teleringhäälingu (st lineaarsete audiovisuaalmeedia teenuste) kui ka tellitavate audiovisuaalmeedia teenuste (st mittelineaarsete audiovisuaalmeedia teenuste) suhtes vähemalt teatud põhireegleid koordineeritult.
[…]
(18)
Vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ (elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv)) [(EÜT 2002, L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349)] artikli 1 lõikele 3 ei piirata liidu tasandil või siseriiklikul tasandil võetud meetmeid, mille eesmärk on saavutada üldist huvi pakkuvaid eesmärke, eelkõige seoses sisu reguleerimise ja audiovisuaalpoliitikaga.
[…]
(21)
Käesoleva direktiivi kohaldamisel peaks mõiste „audiovisuaalmeedia teenused“ hõlmama üksnes teleringhäälingu või tellitavaid audiovisuaalse massimeedia teenuseid ehk teenuseid, mis on mõeldud vastuvõtmiseks elanikkonna märkimisväärselt suure osa poolt ja millel võib olla neile selge mõju. Selle kohaldamisala peaks piirduma [EL] toimimise lepingus määratletud teenustega ja peaks seega hõlmama kõiki majandustegevuse vorme, sealhulgas avalikku teenust pakkuvad ettevõtjad, kuid ei hõlma tegevusi, mis on eelkõige mittemajanduslikud ja mis ei konkureeri teleringhäälinguga, näiteks isiklikke veebilehti ja teenuseid, mis koosnevad erakasutajate poolt huviringkondade hulgas jagamiseks ja vahetamiseks loodud audiovisuaalse sisu esitamisest või levitamisest.
[…]
(38)
Tehnoloogia areng, eriti seoses digitaalsete satelliitprogrammidega, tähendab, et täiendavaid kriteeriume tuleks kohandada, et tagada audiovisuaalmeedia teenuse sobiv õiguslik reguleerimine ja tõhus rakendamine ning anda osalistele reaalne otsustusõigus audiovisuaalmeedia teenuse sisu üle.
[…]
(41)
Liikmesriigid peaksid olema siiski võimelised kohaldama käesoleva direktiiviga koordineeritud valdkondades oma jurisdiktsiooni alla kuuluvate meediateenuste osutajate suhtes üksikasjalikumaid või rangemaid eeskirju, tagades, et need eeskirjad oleksid kooskõlas liidu õiguse põhimõtetega. […] Euroopa Kohus on seoses [EÜ] artiklitega 43 ja 49 (nüüd [ELTL] artiklid 49 ja 56) kujundanud oma kohtupraktikas üldisel huvil põhinevate eeskirjade mõiste, mis muu hulgas hõlmab tarbijakaitse, alaealiste kaitse ja kultuuripoliitika eeskirju. Koostööd taotlev liikmesriik peaks tagama, et kõnealuseid liikmesriikide erieeskirju on objektiivselt vaja, neid kohaldatakse mittediskrimineerival viisil ning need on proportsionaalsed.
[…]
(59)
Kahjuliku sisu kättesaadavus audiovisuaalmeedia teenustes valmistab seaduseandjatele, meediatööstusele ja lapsevanematele muret. Samuti on oodata uusi väljakutseid, eriti seoses uute jaotuskanalite ja uute toodetega. Eeskirjad alaealiste kehalise, vaimse ja moraalse arengu ning inimväärikuse kaitsmiseks kõigis audiovisuaalmeedia teenustes, sealhulgas audiovisuaalsetes ärilistes teadaannetes, on seega vajalikud.
[…]
(83)
Tarbijate kui televaatajate huvide täielikuks ja nõuetekohaseks tagamiseks on hädavajalik, et telereklaami suhtes kohaldataks teatavat hulka miinimumnorme ja ‑nõudeid ning et liikmesriikidel oleks õigus kehtestada üksikasjalikumaid või rangemaid eeskirju ja teatavatel asjaoludel seada nende jurisdiktsiooni all olevatele teleringhäälinguorganisatsioonidele erinevaid tingimusi.
[…]
(104)
Kuna käesoleva direktiivi eesmärke, nimelt audiovisuaalmeedia teenustele sisepiirideta ala loomist, tagades samal ajal üldiste huvide kõrgetasemelise kaitse, eriti alaealiste ja inimväärikuse kaitse ning edendades puudega inimeste õigusi, ei suuda liikmesriigid piisavalt saavutada ning käesoleva direktiivi ulatuse ja toime tõttu on neid parem saavutada liidu tasandil, võib liit võtta meetmeid kooskõlas [ELL] artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega. Kõnealuses artiklis sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt ei lähe käesolev direktiiv nimetatud eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale.“
4
Direktiivi 2010/13 artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„audiovisuaalmeedia teenus“ –
i)
teenus [ELTL] artiklites 56 ja 57 määratletud tähenduses, kui teenuse või selle eristatava osa peamine eesmärk on pakkuda direktiivi [2002/21] artikli 2 punktis a määratletud elektroonilise side võrgu kaudu meediateenuse osutaja toimetusvastutuse all üldsusele teavituslikke, meelelahutuslikke või hariduslikke saateid; selline audiovisuaalmeedia teenus on kas käesoleva lõike punktis e määratletud teleülekanne või käesoleva lõike punktis g määratletud tellitav audiovisuaalmeedia teenus;
ii)
audiovisuaalne äriteade;
[…]
b)
„saade“ – heliga või helita liikuvate kujutiste kogum, mis olenemata selle pikkusest moodustab meediateenuse osutaja koostatud kava või kataloogi raames eraldi elemendi, sealhulgas pikad mängufilmid, videoklipid, spordisündmuste ülekanded, komöödiasarjad, dokumentaalfilmid, lastesaated ja algupärane draama;
[…]
c)
„toimetusvastutus“ – tõhus kontroll nii saadete valiku kui ka nende (teleülekannete puhul saatekava või tellitavate audiovisuaalmeedia teenuste puhul programmikataloogi) ülesehituse üle. Toimetusvastutus ei tähenda tingimata riigi õiguse kohast juriidilist vastutust osutatavate teenuste või sisu eest;
d)
„meediateenuse osutaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kellel on toimetusvastutus audiovisuaalmeedia teenuse audiovisuaalse sisu valikul ja kes määrab selle esitamise viisi;
[…]
e)
„televisiooniteenus“ või „teleülekanne“ (st lineaarne audiovisuaalmeedia teenus) – audiovisuaalmeedia teenus, mida osutab meediateenuse osutaja saatekava alusel saadete samaaegseks vaatamiseks;
[…]
g)
„tellitav audiovisuaalmeedia teenus“ (st mittelineaarne audiovisuaalmeedia teenus) – audiovisuaalmeedia teenus, mida osutab meediateenuse osutaja saadete vaatamiseks kasutaja valitud ajal ja kasutaja isikliku taotluse põhjal, võttes aluseks meediateenuse osutaja valitud programmikataloogi;
[…]“.
5
Direktiivi 2010/13 artikli 2 lõikes 1 on ette nähtud:
„Iga liikmesriik tagab, et kõik tema jurisdiktsiooni alla kuuluvate meediateenuse osutajate edastatavad audiovisuaalmeedia teenused on kooskõlas asjaomases liikmesriigis avalikkusele mõeldud audiovisuaalmeedia teenuste suhtes kohaldatava õigussüsteemi normidega.“
6
Direktiivi artikli 4 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad nende jurisdiktsiooni alla kuuluvatelt meediateenuse osutajatelt nõuda käesoleva direktiiviga koordineeritud valdkondades üksikasjalikumate või rangemate eeskirjade järgimist, tingimusel et need eeskirjad on kooskõlas liidu õigusega.“
7
Direktiivi artikli 6 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Ilma et see piiraks liikmesriikide kohustust austada ja kaitsta inimväärikust, tagavad liikmesriigid asjakohaste meetmetega, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate meediateenuse osutajate pakutavad audiovisuaalmeedia teenused ei sisalda:
a)
vägivallale või vihkamisele õhutamist, mis on suunatud isikute rühma või rühmaliikme vastu harta artiklis 21 osutatud alustel;
b)
avalikku üleskutset panna toime terroriakt [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2017. aasta direktiivi (EL) 2017/541 terrorismivastase võitluse kohta, millega asendatakse nõukogu raamotsus 2002/475/JSK ning muudetakse nõukogu otsust 2005/671/JSK (ELT 2017, L 88, lk 6),] artikli 5 tähenduses.“
8
Direktiivi 2010/13 artikli 9 lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate meediateenuse osutajate edastatavad audiovisuaalsed äriteated vastavad järgmistele nõuetele:
[…]
c)
audiovisuaalsed äriteated ei tohi:
i)
kahjustada inimväärikuse austamist;
[…]“.
Direktiiv (EL) 2018/1972
9
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiivi (EL) 2018/1972, millega kehtestatakse Euroopa elektroonilise side seadustik (ELT 2018, L 321, lk 36), põhjenduses 7 on märgitud:
„[…] Teleprogrammide sisu reguleerib [direktiiv 2010/13]. Audiovisuaalpoliitika ja sisu reguleerimise eesmärk on saavutada sellised üldist huvi pakkuvad eesmärgid nagu sõnavabadus, meediakanalite paljusus, erapooletus, kultuuriline ja keeleline mitmekülgsus, sotsiaalne kaasamine, tarbijakaitse ja alaealiste kaitse. […]“.
10
Direktiivi 2018/1972 artikli 2 punktis 1, millega asendati direktiivi 2002/21 artikli 2 punkt a, on märgitud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„elektroonilise side võrk“ – ülekandesüsteemid, mis võivad, aga ei pruugi põhineda püsitaristul või kesksel juhtimisel, ja vajaduse korral lülitus‑ ja marsruutimisseadmed ning muud vahendid, sealhulgas võrguelemendid, mis ei ole aktiivsed, mis võimaldavad edastada signaale kaabli kaudu, raadio teel, optiliselt või muude elektromagnetiliste vahendite abil, kasutades sealhulgas satelliitvõrke, püsivõrke (ahel‑ ja pakettkommuteeritud võrgud, k.a internet) ja mobiilsidevõrke, elektrikaabelsüsteeme, kui neid kasutatakse signaalide edastamiseks, raadio‑ ja teleringhäälinguvõrke ja kaabeltelevisioonivõrke, olenemata sellest, millist teavet nende kaudu edastatakse“.
Kreeka õigus
Seadus 4779/2021
11
20. veebruari 2021. aasta seaduse 4779/2021, millega võetakse riigisisesesse õigusesse üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. märtsi 2010. aasta direktiiv 2010/13/EL audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus‑ ja haldusnormide koordineerimise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. novembri 2018. aasta direktiiviga (EL) 2018/1808, ning muud kommunikatsiooni‑ ja teabevaldkonna peasekretäri pädevust käsitlevad sätted (nomos 4779/2021 Ensomatosi stin ethniki nomothesia tis Odigias (EE) 2010/13 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 10is Martíou 2010 gia ton syntonismo orismenon nomothetikon, kanonistikon kai dioikitikon diataxeon ton kraton melon skhetika me tin parochi ypiresion optikoakoustikon meson, opos echei tropopoiitheí me tin Odigía (EE) 2018/1808 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 14is Noemvríou 2018 kai alles diataxeis armodiotitas tis Genikis Grammateias Epikoinonías kai Enimerosis) (FEK A’ 27), põhikohtuasjades kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „seadus 4779/2021“) on artiklis 8 sätestatud:
„Audiovisuaalmeedia teenused ei tohi sisaldada vägivallale või vihkamisele õhutamist isikute rühma või rühmaliikme vastu rassi, nahavärvi, rahvusliku või etnilise päritolu, põlvnemise, usutunnistuse, puude, seksuaalse sättumuse, sooidentiteedi või sootunnuste alusel.“
12
Seaduse 4779/2021 artikli 36 lõikes 1 on ette nähtud:
„Tellimuspõhiste või tasuta meediateenuste osutaja poolt […] artikli 8 rikkumise korral määrab [ESR] vastavalt [13. oktoobri 1998. aasta seaduses 2644/1998 tasuliste raadio‑ ja televisiooniteenuste osutamise ja seotud sätete kohta (nomos 2644/1998 – Gia tin parochi syndromitikon radiofonikon kai tileoptikon ypiresion kai synafeis diataxeis) (FEK A’ 233)] ning [3. augusti 1995. aasta seaduses 2328/1995 eratelevisiooni ning kohaliku raadio ja televisiooni õigusliku korralduse, ringhäälinguturu reguleerimise ja muude sätete kohta (nomos 2328/1995 – Nomiko kathestos tis idiotikis tileorasis kai tis topikis radiophonías, rythmisi thematon tis radiotileoptikis agoras kai alles diataxeis) (FEK A’ 159)] ette nähtud karistused.“
Seadus 2328/1995
13
Seaduse 2328/1995 põhikohtuasjades kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „seadus 2328/1995“) on artiklis 1 sätestatud:
„1.   Eraõiguslike telekanalite loomiseks, asutamiseks ja käitamiseks, mis edastavad selleks ettenähtud kanalitel või olemasolevatel raadiosagedustel kodumaiste vastuvõtjate poolt ühiselt vastuvõetavat signaali, peab olema välja antud luba vastavalt käesoleva seaduse sätetele. Luba antakse välja avalikes huvides ja selle kasutamine kujutab endast avalikku teenust. Loa saanud kanalid peavad tagama kvaliteetse programmi, objektiivse teabe, mitmekesisuse ning edendama kultuuri kirjandus‑ ja kunstisaadete edastamisega.
2.   Loomiseks, asutamiseks ja käitamiseks antud luba hõlmab traadita signaali edastamist, raadiosageduskanaleid, maapealsete või satelliitkanalite kasutamist […]“.
14
Seaduse 2328/1995 artikli 4 lõike 1 punkt a on sõnastatud järgmiselt:
„Kõikidel juhtudel, kui rikutakse riigisiseste õigusaktide, liidu [õigusaktide] ja rahvusvahelise õiguse sätteid, mis otseselt või kaudselt reguleerivad eraõiguslikke telekanaleid ja üldisemalt eraõigusliku televisiooni toimimist […], teeb ESR otsuse järgmise karistuse või järgmiste karistuste määramise kohta […]. Halduskaristuse liigi ja arvutamise viisi üle otsustamisel võetakse arvesse rikkumise raskusastet, selle saate vaatajaskonda, mille raames rikkumine toime pandi, loa omanikule kuuluvat raadio‑ ja televisiooniteenuste turu osa, tehtud või kavandatud investeeringute summat ning rikkumiste võimalikku korduvust […]“.
Seadus 2863/2000
15
29. novembri 2000. aasta seaduse 2863/2000 riikliku raadio‑ ja televisiooninõukogu ning muude ringhäälinguorganite ja ‑asutuste kohta (nomos 2863/2000 – Ethniko Symvoulio Radiotileorasis kai alles arches kai organa tou tomea parochis radiotileoptikon ypiresion) (FEK A’ 262) põhikohtuasjades kohaldatavas redaktsioonis on artikli 4 lõikes 1 sätestatud:
„ESR teostab kõikide raadio‑ ja televisiooniteenuste osutamisel Kreeka Vabariigi põhiseaduses (Syntagma tis Elladas) ette nähtud riigi otsest kontrolli, võttes vastu täitmisele pööratavaid halduse üksikakte. Eelkõige:
[…]
e)
määrab [seaduse 2328/1995] artikli 4 lõikes 1 ning [seaduse 2644/1998] artiklis 12 ja artikli 15 lõikes 3 nimetatud halduskaristusi ja ‑meetmeid […]“.
Seadus 2644/1998
16
Seaduse 2644/1998 artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Tasuliste raadio‑ ja televisiooniteenuste osutamine on Kreeka Vabariigi põhiseaduse artikli 15 kohaselt riigi otsese kontrolli all ning see kujutab endast avalikku teenust, mille eesmärk on pakkuda objektiivset ja erapooletut teavet ning kõrgetasemelist pidevat õpet ja meelelahutust. Käesolevas seaduses tähendab tasuliste raadio‑ ja televisiooniteenuste osutamine mis tahes tehnilise vahendi või meetodi abil (üksnes maapealsed saatjad, kaabel‑ või satelliitvõrk) selliste raadio‑ ja telesaadete otseedastust üldsusele, millele juurdepääsu suhtes kohaldatakse käesolevas seaduses sätestatud loa omaniku kehtestatud tingimusi. Tasuliste raadio‑ ja televisiooniteenuste osutamiseks loetakse ka teiste lairibavõrkude kaudu televisiooni teenuste osutamist, sõltumata sellest, kas teenuseosutaja on saanud [ESRilt] loa saadeteks, mida ta edastab, või loa edastada teises liikmesriigis lubatud saateid vastava lepingu alusel.“
17
Seaduse 2644/1998 artiklis 10 on ette nähtud:
„1.   [Seaduse 2328/1995] artikli 3 lõigete 1–12, 14, 17 ja 22 sätted, mis käsitlevad inimväärikuse ja eraelu austamist, üksikisiku üldist osalemist majandus‑, ühiskondlikus ja poliitilises elus, raadio‑ ja telereklaami ja muude sellega seotud teadete edastamise korda ja tingimusi, lastekaitset, poliitilise pluralismi ning erakondade juurdepääsu raadio‑ ja telesaadetele tagamist ning tarbijate huvide ja üldisemalt kodanike huvide kaitset, on kohaldatavad ka tasuliste raadio‑ ja televisiooniteenuste sisu suhtes.
2.   6. oktoobri 1989. aasta seaduse 1866/1989, mis käsitleb riikliku raadio‑ ja televisiooninõukogu asutamist ning telekanalite loomiseks ja käitamiseks loa andmist (nomos 1866/1989 – Idrysi Ethinkou Symvouliou Radiotileoraseos kai parochi adeion gia tin idrysi kai leitourgia tileoptikon stathmon) (FEK A’ 222), artikli 3 lõike 2 kohaselt vastu võetud ning ESRi koostatud ja [seaduse 2328/1995] artikli 3 lõikes 15 sätestatud korras vastu võetud eetikakoodeksit kohaldatakse ka audiovisuaalse sisu suhtes, mida edastavad loa omanikud käesoleva seaduse alusel […]“.
18
Seaduse 2644/1998 artikli 12 kohaselt määrab ESR halduskaristusi käesoleva seaduse, liidu õiguse ja rahvusvahelise õiguse nende sätete rikkumise eest, mis reguleerivad käesolevas seaduses nimetatud raadio‑ ja televisiooniteenuste osutamist.
Presidendi dekreet 77/2003
19
Presidendi 28. märtsi 2003. aasta dekreedi 77/2003 uudistesaadete ning muude ajakirjandus‑ ja poliitikasaadete eetikakoodeksi kohta (proedriko diatagma 77/2003 – Kodikas deontologias eidiseografikon kai allon dimosiografikon kai politikon ekpompon) (FEK A’ 75) põhikohtuasjades kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „presidendi dekreet 77/2003“) on artiklis 1 ette nähtud:
„Käesoleva koodeksi sätteid kohaldatakse avalik‑õiguslike ja eraõiguslike raadio‑ ja telejaamade uudiste‑, ajakirjandus‑ ja poliitikasaadete suhtes […]“.
20
Presidendi dekreedi 77/2003 artikli 2 lõikes 1 on sätestatud:
„Uudistesaated ning muud ajakirjandus‑ ja poliitikasaated peavad tagama raadio ja televisiooni sotsiaalsele ülesandele ning riigi kultuurilisele arengule vastava kvaliteeditaseme […]“.
21
Presidendi dekreedi 77/2003 artiklis 4 on ette nähtud:
„1.   Isikuid ei ole lubatud kujutada viisil, mis võib antud tingimustel õhutada nende alandamist, sotsiaalset isoleerimist või diskrimineerimist üldsuse poolt muu hulgas soo, rassi, rahvuse, keele, usutunnistuse, ideoloogia, vanuse, haiguse, puude, seksuaalse sättumuse või elukutse tõttu.
2.   Ei ole lubatud levitada alandavaid, rassistlikke, ksenofoobseid ega seksistlikke sõnumeid ega kirjeldusi ega sallimatuid seisukohti ning üldisemalt ei tohi kahjustada etnilisi või usuvähemusi või muid haavatavaid või nõrgemas olukorras olevaid rühmi.“
22
Presidendi dekreedi 77/2003 artikli 9 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Saadetes osalevaid või seal mainitud isikuid tuleb kohelda õiglaselt, korrektselt ja väärikalt. Eelkõige ei tohi kahjustada nende isikuõigusi, au ja väärikust. Samuti tuleb austada nende era‑ ja perekonnaelu, kutsetegevust ja õigust sõnavabadusele. Kriitika tegemine ei ole näidatud või mainitud isikute õiguste austamisega vastuolus.“
Põhikohtuasjad, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
23
Makeleio ja Zougla on Kreeka õiguse alusel asutatud äriühingud, kes haldavad ajalehtede veebisaite, millel pakutakse ka audiovisuaalset sisu.
24
Makeleio veebisaidil www.makeleio.gr 29. juunil 2021 edastatud audiovisuaalses saates viitas saatejuht LGBT+ kogukonna esindajate visiidile Kreeka peaministri juurde ja kasutas mõnitavaid väljendeid, eelkõige solvates ja halvustades homoseksuaale. Saatejuht tegi nende isikute seksuaalse sättumuse kohta iroonilisi märkusi ja kutsus kaudselt avalikkust üles neid verbaalselt ja füüsiliselt ründama, mida ta enda sõnul noorena ka ise tegi.
25
Zougla edastas 22. veebruaril 2021 oma veebisaidil www.zougla.gr ühe samuti internetis saateid edastava raadiojaama saadet. Seda saadet edastati Zougla veebisaidil audiovisuaalses vormis. Saates ründas saatejuht seoses ühe kriminaalasjaga, milles kolmandaid isikuid süüdistatakse pedofiilia süütegude toimepanemises, verbaalselt teatavaid poliitikategelasi, kasutades nende suhtes laimavaid ja solvavaid väljendeid. Sellega seoses kirjeldas ta eelkõige ühte neist isikuna, kes „kaitseb teadlikult alaealiste vägistajaid ja pedofiile ning soovitab neid vastutavatele ametikohtadele, mis võimaldavad viimastel jätkata oma haigete seksuaalihade rahuldamist“, ning väitis, et kõnealune isik „on igal juhul [kolmandatele isikutele süüks pandud pedofiilia ja alaealiste vägistamise süütegudele] kihutaja ja nende kaastäideviija“.
26
Mõlema saate (edaspidi „põhikohtuasjades kõne all olevad saated“) kohta esitati ESRile kaebus.
27
ESR leidis, et Makeleio edastatud saates viidati mitmel korral ilmselgelt halvustavalt ja solvavalt konkreetsele elanikkonnarühmale selle liikmete seksuaalse sättumuse alusel, kutsudes üles nende alandamisele ja sotsiaalsele häbistamisele. Neid asjaolusid arvestades leidis ESR oma otsuses nr 140/2021, et Makeleio on rikkunud esiteks seaduse 4779/2021 artiklis 8 sätestatud keeldu õhutada isikute rühma suhtes vägivalda või viha selle liikmete seksuaalse sättumuse tõttu ning teiseks kohustust austada inimväärtust ja inimväärikust ning ebakvaliteetse sisu edastamise keeldu vastavalt seaduse 2328/1995 artikli 1 lõikele 1 ning presidendi dekreedi 77/2003 artikli 2 lõikele 1, artiklile 4 ja artikli 9 lõikele 2. Sellest tulenevalt määras ESR Makeleiole mõlema toime pandud rikkumise eest trahvi summas 30000 eurot.
28
Zougla edastatud saate puhul asus ESR seisukohale, et saates toodi avalikkuseni uudiste ja faktide kujul saatejuhi hinnanguid ja seisukohti, millel ei olnud mingit alust ja mis kujutasid endast solvanguid saates mainitud isikute suhtes, mille tulemusel oli ülekantud raadiosaade „äärmiselt ebakvaliteetne“ ja kahjustas kõnealuste isikute väärikust. Neid asjaolusid arvestades leidis ESR oma otsuses nr 99/2021, et Zougla rikkus nii kohustust austada inimväärtust ja inimväärikust kui ka ebakvaliteetse sisu levitamise keeldu vastavalt seaduse 2328/1995 artikli 1 lõikele 1 ning presidendi dekreedi 77/2003 artikli 2 lõikele 1, artiklile 4 ja artikli 9 lõikele 2. Sellest tulenevalt määras ESR nende kahe rikkumise toimepanemise eest Zouglale kaks trahvi: ühe rikkumise eest 40000 eurot ja teise rikkumise eest 80000 eurot.
29
Põhikohtuasjades kõne all olevate otsuste vastuvõtmisel tõdes ESR, et nende otsuste aluseks olevate riigisiseste õigusnormide sõnastusest lähtudes on need normid kohaldatavad üksnes traditsiooniliste televisiooniteenuste osutajate suhtes, see tähendab televisiooniteenuste suhtes, mida televisioonioperaatorid edastavad kas analoog‑ ja digitaalringhäälingusageduste, satelliidi või lairibavõrkude kaudu.
30
Tuginedes direktiivi 2010/13 tähenduses mõiste „audiovisuaalmeedia teenused“ tõlgendamise kriteeriumidele lähtuvalt 21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsusest New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:709) tulenevast praktikast, millest nähtub, et selle mõiste alla kuulub audiovisuaalmeedia sisu, mida edastab internetis operaator, kes ei ole telekanali haldaja, tõlgendas ESR neid riigisiseseid õigusnorme siiski selliselt, et vaatamata nende sõnastusele on need kohaldatavad ka interneti kaudu edastatava audiovisuaalse sisu pakkujate suhtes (edaspidi „veebipõhiste televisiooniteenuste osutajad“), kelle hulka kuuluvad Makeleio ja Zougla.
31
Viimased esitasid eelotsusetaotlused esitanud kohtule, Symvoulio tis Epikrateiasele (Kreeka kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), põhikohtuasjades kõne all olevate otsuste tühistamiseks kaebused.
32
Symvoulio tis Epikrateiase (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) koosseisu enamuse arvamuse kohaselt tuleb riigisiseseid õigusnorme, millele ESR põhikohtuasjades kõne all olevates otsustes tugines, tõlgendada nii, et need ei ole veebipõhiste televisiooniteenuste osutajate suhtes kohaldatavad.
33
Neil asjaoludel otsustas Symvoulio tis Epikrateias (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on kohtuasjades C‑555/23 ja C‑556/23 sõnastatud identselt:
„1.
Kas direktiivi [2010/13] eesmärkide hulka ning järelikult direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad [ühelt poolt] inimväärtuse ja inimväärikuse austamise ja kaitse tagamine ning [teiselt poolt] televisiooniteenuste osutajate poolt sobimatu sisu edastamise takistamine ja eelkõige sellise sisu edastamise takistamine, mis vastab oma omaduste poolest käesolevates asjades [põhikohtuasjade kaebajate] edastatud sisule?
2.
Kui [ühelt poolt] kohustus austada ja kaitsta inimväärtust ja inimväärikust ja/või [teiselt poolt] keeld edastada sobimatut sisu ja eelkõige [põhikohtuasjades kõne all olevate saadete] omadustega sisu kuuluvad [direktiivi 2010/13] kohaldamisalasse, siis kas [direktiivi 2010/13] artikli 4 lõikega 1 koostoimes võrdse kohtlemise põhimõttega, mis on sätestatud [harta] artiklites 20 ja 21, on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mille alusel kehtestatakse kõnealused kohustused kõikidele televisiooniteenuste osutajatele, välja arvatud nendele, kes edastavad teleülekandeid ainult interneti kaudu?
3.
Kui esimesele [ja teisele] küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas riigi reguleeriv asutus peab [direktiivi 2010/13] tõhususe tagamiseks kohaldama riigisisese õiguse norme, millega kõnealused kohustused kehtestatakse vahet tegemata kõikidele televisiooniteenuste osutajatele, olgugi et riigisiseses õiguses on ette nähtud kohustused ja vastavad karistused kõikidele teistele televisiooniteenuste osutajatele, kuid mitte nendele, kes levitavad oma sisu üksnes interneti vahendusel? Või kas kõnealuseid kohustusi rikkuvale internetis edastatud telesaatele halduskaristuste kehtestamine, mille puhul tõlgendatakse liikmesriigi õigusnorme laialt või kohaldatakse neid analoogia alusel, on vastuolus süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõttega, mis on ette nähtud [harta] artikli 49 lõike 1 esimeses lauses, koostoimes õiguskindluse põhimõttega?
4.
Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse eitavalt ja kui [Euroopa Kohus leiab], et [ühelt poolt] kohustus austada ja kaitsta inimväärtust ja inimväärikust ja/või [teiselt poolt] keeld edastada sobimatut sisu (ja eelkõige niisugust sisu, nagu on [põhikohtuasjades kõne all olevatel saadetel]) ei kuulu [direktiivi 2010/13] kohaldamisalasse artikli 4 lõike 1 tähenduses, juhul kui liikmesriigi õigusaktid kehtestavad haldussanktsioonide ähvardusel need kohustused maapealse ringhäälingu, satelliitvõrkude või lairiba kaudu televisiooniteenuste osutajatele, kuid ei sisalda samaväärseid norme internetis televisiooniteenuste osutajate kohta, siis kas [selle direktiivi] artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädev asutus peab võrdse kohtlemise põhimõtte kohaselt kaaluma võimalust kehtestada viidatud õigusnormide rikkumise eest halduskaristusi ka internetis telesaadete edastamise puhul?
5.
Kui neljandale küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas riigi reguleeriva asutuse kohustus, mis põhineb liikmesriigi õiguse eeltoodud tõlgendusel, mis on kooskõlas liidu õigusega ning eelkõige [direktiivi 2010/13] viidatud sätetega, mille kohaselt tuleb neid kohustusi kehtestavaid riigisisese õiguse norme kohaldada vahet tegemata kõikidele televisiooniteenustele nende edastamisviisist olenemata, on kooskõlas nullum crimen, nulla poena sine lege põhimõtte ning õiguskindluse põhimõttega, arvestades, et riigisiseses õiguses kõikidele teistele televisiooniteenuste osutajatele ette nähtud kohustusi ei kohaldata internetitelevisioonile?“
34
Euroopa Kohtu presidendi 2. oktoobri 2023. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑555/23 ja C‑556/23 menetluse kirjaliku ja suulise osa ning kohtuotsuse huvides.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Sissejuhatavad märkused
Põhikohtuasjade kaebajate kvalifitseerimine „meediateenuse osutajateks“ direktiivi 2010/13 tähenduses
35
Nagu nähtub eelotsusetaotlustest, põhinevad eelotsusetaotlused esitanud kohtu küsimused eeldusel, et põhikohtuasjades kõne all olevate saadete edastamine kujutab endast direktiivi 2010/13 kohaldamisalasse kuuluvat audiovisuaalmeedia teenust, mistõttu on põhikohtuasjade kaebajad „meediateenuse osutajad“ selle direktiivi tähenduses.
36
Makeleio väitis oma kirjalikes seisukohtades ja kohtuistungil siiski, et ta ei ole „meediateenuse osutaja“ selle direktiivi tähenduses, mistõttu ei ole direktiiv tema suhtes kohaldatav.
37
Sellega seoses tuleb meenutada, et liidu kohtute ja liikmesriigi kohtu pädevuse jaotuse raames on üldjuhul liikmesriigi kohtu ülesanne kontrollida, kas tema menetluses olevas kohtuasjas on liidu õigusnormi kohaldamist nõudvad faktilised tingimused täidetud, ning Euroopa Kohus võib eelotsust langetades teha vajaduse korral täpsustusi, mille eesmärk on suunata liikmesriigi kohut tõlgenduse andmisel (15. märtsi 2012. aasta kohtuotsus SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
38
Seega peab Euroopa Kohus andma eelotsusetaotlused esitanud kohtule vajalikud juhised selles direktiivis toodud mõiste „audiovisuaalmeedia teenus“ kohta, et viimane saaks kontrollida, kas põhikohtuasjades kõne all olevate saadete edastamine kuulub tõepoolest selle mõiste alla ning kas Makeleiot ja Zouglat tuleb seega pidada „meediateenuse osutajateks“ selle direktiivi tähenduses.
39
Selles kontekstis tuleb meenutada, et direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti a alapunktis i esitatud määratluse kohaselt tähendab mõiste „audiovisuaalmeedia teenus“ ELTL artiklites 56 ja 57 määratletud teenust, kui teenuse või selle eristatava osa peamine eesmärk on pakkuda direktiivi 2002/21 artikli 2 punktis a määratletud elektroonilise side võrgu kaudu meediateenuse osutaja toimetusvastutuse all üldsusele teavituslikke, meelelahutuslikke või hariduslikke saateid.
40
Lisaks on direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti d kohaselt „meediateenuse osutaja“ selle direktiivi tähenduses füüsiline või juriidiline isik, kellel on toimetusvastutus audiovisuaalmeedia teenuse audiovisuaalse sisu valikul ja kes määrab selle esitamise viisi.
41
Esimesena tuleb täpsustada, et nagu nähtub direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti a alapunkti i sõnastusest endast, arvestades direktiivi 2018/1972 artikli 2 punkti 1, millega asendati direktiivi 2002/21 artikli 2 punkt a, võivad nii saadete edastamine analoog‑ ja digitaalringhäälingusageduste kaudu kui ka saadete edastamine interneti kaudu kuuluda mõiste „audiovisuaalmeedia teenused“ alla direktiivi 2010/13 tähenduses.
42
Sellest järeldub, et mõiste „meediateenuse osutajad“ selle direktiivi tähenduses hõlmab nii käesoleva kohtuotsuse punktis 29 nimetatud traditsiooniliste televisiooniteenuse osutajaid kui ka veebipõhiste televisiooniteenuste osutajaid.
43
Teisena ei ole vaidlust selles, et ühelt poolt edastati põhikohtuasjades kõne all olevaid saateid teavitamise või meelelahutuse eesmärgil ning teiselt poolt edastati neid saateid veebisaitidel ja seega elektroonilise side võrkude kaudu direktiivi 2018/1972 artikli 2 punkti 1 tähenduses.
44
Kolmandana, nagu nähtub direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punktist b, tähendab „saade“ selle direktiivi mõistes „liikuvate kujutiste kogum[it], mis olenemata selle pikkusest moodustab meediateenuse osutaja koostatud kava või kataloogi raames eraldi elemendi, sealhulgas pikad mängufilmid, videoklipid, spordisündmuste ülekanded, komöödiasarjad, dokumentaalfilmid, lastesaated ja algupärane draama“.
45
Sellega seoses tuleb märkida, et kohalikest uudistest, spordi‑ või meelelahutusuudistest võetud lühikestele lõikudele vastavate lühivideote kättesaadavaks tegemise kohta ajalehe veebisaidil on Euroopa Kohus otsustanud, et sellised videod kuuluvad mõiste „saade“ alla direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti b tähenduses (21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, punkt 24).
46
Sellise hinnanguni jõudmiseks tugines Euroopa Kohus eelkõige asjaolule, et sarnaselt telesaatega on need videod suunatud laiale üldsusele ja neil võib üldsusele olla selge mõju kõnealuse direktiivi põhjenduse 21 tähenduses. Lisaks ei erine nende videote valiku meetod osas, mis puudutab internetikasutaja võimalust pääseda teda huvitavale videole ligi tema valitud ajal ja isikliku taotluse põhjal, võttes aluseks veebipõhise ajalehe haldaja koostatud kataloogi või loetelu, kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate tellitavate audiovisuaalmeedia teenuste raames pakutavast meetodist. Lõpuks konkureerivad uudistega seotud videod teleringhäälingu pakkujate pakutavate teavitamisteenustega, samas kui kultuuri‑ või spordiürituste või meelelahutusreportaažidega seotud videod konkureerivad muusikakanalite, spordikanalite ja meelelahutussaadetega (vt selle kohta 21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, punktid 21 ja 23).
47
Käesoleval juhul märkis ESR kohtuistungil, et põhikohtuasjas kõne all olevat Makeleio saadet edastatakse iga päev selle äriühingu veebisaidil audiovisuaalsel kujul, saade kestab mitu tundi, saatel on oma pealkiri ja seda juhib sama ajakirjanik, saadet levitatakse Makeleio logoga, viimane teavitab oma veebisaidil avalikkust saate igapäevasest eetrisse andmisest ja eetriaegadest, saadet edastati algul lineaarselt, millele hiljem järgnes veebis ülekantav versioon, et huvitatud isikud saaksid sellele soovi korral ligi pääseda, ning asjaomasel veebisaidil on loetelu, mis võimaldab otsida varasemaid saateid. ESR märkis samuti, et samad tunnused iseloomustavad ka Zouglaga seotud põhikohtuasjas kõne all olevat saadet.
48
Seega tuleb tõdeda, et kui eelotsusetaotlused esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, kujutavad põhikohtuasjades kõne all olevad saated kui ajalehe elektroonilises versioonis pakutava audiovisuaalsisu pakkumise kavasse või kataloogi kuuluvad videod endast „saateid“ direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti b tähenduses.
49
Neljandana, kriteeriumide kohta, mida eelotsusetaotlused esitanud kohus peab arvesse võtma, kui ta hindab ajalehe elektroonilises versioonis pakutava videote kättesaadavaks tegemise teenuse „põhilist otstarvet“ direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti a alapunkti i tähenduses, on Euroopa Kohus otsustanud, et sellise hinnangu andmisel tuleb analüüsida, kas asjaomasel teenusel kui sellisel on kõnealuse veebisaidi haldaja ajakirjanduslikust tegevusest sõltumatu sisu ja funktsioon, ning kas see ei ole pelk ajakirjandusliku tegevusega lahutamatult seotud täiendus, eelkõige audiovisuaalse pakkumise ja teksti vormis oleva pakkumise seoste tõttu (21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, punkt 37).
50
Seega tuleb eelotsusetaotlused esitanud kohtul kontrollida, kas põhikohtuasjades kõne all olevate saadete sisu ja funktsioon on sõltumatu veebipõhise ajalehe väljaandja trükiajakirjanduse artiklite omast. Kui see on nii, siis kuuluvad need saated direktiivi 2010/13 kohaldamisalasse. Kui aga selgub, et need saated on vaid asjaomase väljaandja ajakirjandusliku tegevusega lahutamatult seotud täiendus, eelkõige teksti vormis oleva pakkumise seoste tõttu, siis ei kuulu need saated nimetatud direktiivi kohaldamisalasse.
51
Sellega seoses nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et asjaolu, et ajalehe veebisaidil pakutavad videod on kättesaadavad ja neid saab vaadata sõltumata ajalehe elektroonilise versiooni artiklitega tutvumisest, näib viitavat sellele, et sellisel veebisaidil pakutava videote kättesaadavaks tegemise teenuse sisu ja funktsiooni võib pidada veebisaidi haldaja ajakirjanduslikust tegevusest sõltumatuks ning järelikult on see viimase pakutavatest teistest teenustest eraldiseisev teenus (21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, punkt 36).
52
Viiendana tuleb märkida, et direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti c kohaselt tähendab mõiste „toimetusvastutus“ selle direktiivi kohaldamisel tõhusat kontrolli nii saadete valiku kui ka nende ülesehituse – teleülekannete puhul saatekava või tellitavate audiovisuaalmeedia teenuste puhul programmikataloogi – üle.
53
Ajalehe veebisaidil pakutava videote kättesaadavaks tegemise teenuse kohta tuleb asuda seisukohale, et selline kontroll võib hõlmata eelkõige videote üleslaadimist ja eemaldamist, veebisaidil videote edastamise ajakava ja kellaaegu, ajavahemikku, mille jooksul on need videod internetikasutajatele kättesaadavad, veebisaidi struktuuri, videote esitamise ja valiku viisi, videote otsingusüsteemi ja veebisaidi sisu ajakohastamist.
54
Kuigi eelotsusetaotlused esitanud kohus peab hindama, kas põhikohtuasjades kõne all olevate saadete puhul lasub direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti c tähenduses toimetusvastutus Makeleiol ja Zouglal, viitavad käesoleva kohtuotsuse punktis 47 nimetatud asjaolud pigem sellele, et see on nii. Makeleio toimetusvastutust kinnitab asjaolu, mida see äriühing ise kohtuistungil väitis, et esiteks oli teda puudutava põhikohtuasjas kõne all oleva saate juht selles äriühingus töötav ajakirjanik, kes tegi otseülekandeid ja juhtis seda saadet iga päev, ning teiseks oli Makeleio otsustanud edastada teda puudutavat põhikohtuasjas kõne all olevat saadet.
55
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 37–54 esitatud kaalutlusi ja kui eelotsusetaotlused esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, tuleb seega esitatud küsimustele vastata, lähtudes eeldusest, et esiteks on Makeleio ja Zougla „meediateenuse osutajad“ direktiivi 2010/13 tähenduses ja eelkõige veebipõhiste televisiooniteenuste osutajad ning teiseks kujutab põhikohtuasjades kõne all olevate saadete edastamine endast „audiovisuaalmeedia teenust“ selle direktiivi tähenduses.
Põhikohtuasjades kõne all olevate riigisiseste õigusnormide tõlgendamine
56
Euroopa Komisjon väljendab oma kirjalikes seisukohtades kahtlust eelotsusetaotlused esitanud kohtu poolt põhikohtuasjades kõne all olevatele riigisisestele õigusnormidele antud tõlgenduse suhtes, mille kohaselt ei ole veebipõhiste televisiooniteenuste osutajate suhtes kohaldatavad riigisisesed sätted, mis näevad karistuse ähvardusel ette kohustuse austada inimväärikust ja keelu edastada ebakvaliteetset sisu.
57
Sellega seoses tuleb meenutada, et nagu nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, peab Euroopa Kohus riigisisese õiguskorra sätete tõlgendamisel üldjuhul tuginema eelotsusetaotlusest tulenevatele hinnangutele. Nimelt ei ole Euroopa Kohus pädev tõlgendama liikmesriigi riigisisest õigust (5. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
58
Järelikult tuleb esitatud küsimustele vastamisel lähtuda eeldusest, et põhikohtuasjades kõne all olevad riigisisesed õigusnormid ei ole kohaldatavad veebipõhiste televisiooniteenuste osutajate suhtes.
Esimene küsimus
59
Kõigepealt nähtub eelotsusetaotlustest, et eelotsusetaotlused esitanud kohtul on põhikohtuasjades kõne all olevaid riigisiseseid õigusnorme arvestades tekkinud küsimus selle kohta, kas ühelt poolt kohustus austada inimväärikust ja teiselt poolt keeld edastada ebakvaliteetset sisu kuulub direktiivi 2010/13 kohaldamisalasse.
60
Nagu nähtub direktiivi 2010/13 pealkirjast ja põhjendusest 11, on direktiivi eesmärk koordineerida audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevaid liikmesriikide teatavaid õigus‑ ja haldusnorme, et kujundada välja audiovisuaalmeedia teenuste tõeline siseturg. Selleks on direktiiviga kehtestatud kooskõlastatud miinimumnormid, mida kohaldatakse kõigi audiovisuaalmeedia teenuste suhtes ja millest mõni – nagu nähtub selle direktiivi põhjendusest 18 ja direktiivi 2018/1972 põhjendusest 7 – puudutab nende teenuste sisu.
61
Samas – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 72 sisuliselt –, kui direktiivis 2010/13 ette nähtud miinimumnõuded kõrvale jätta, ei sekku see direktiiv audiovisuaalmeedia teenuste sisusse ning sellise sekkumise puudumist peegeldab ka liidu seadusandja tahe anda nende teenuste osutajatele reaalne otsustusõigus nimetatud sisu üle, nagu on märgitud direktiivi põhjenduses 38.
62
Direktiiv 2010/13 ei sisalda seega ühtegi sätet selle kohaldamisalasse kuuluvate saadete sisu kvaliteedi kui sellise kohta ega näe ette ühtegi alust halva või madala kvaliteediga edastatava sisu keelamiseks.
63
Järelikult ei kuulu ebakvaliteetse sisu edastamise keeld direktiivi 2010/13 kohaldamisalasse, kuna selline keeld läheb direktiiviga kehtestatud miinimumnõuetest kaugemale.
64
Samas nähtub käesoleval juhul eelotsusetaotlustes esitatud asjaoludest – ja nagu ka ESR Euroopa Kohtu istungil kinnitas –, et põhikohtuasjades kõne all olevate saadete sisu loeti „ebakvaliteetseks“ ja leiti, et see kuulub seega põhikohtuasjades kõne all olevates riigisisestes õigusnormides ette nähtud ebakvaliteetse sisu edastamise keelu kohaldamisalasse ainuüksi seetõttu, et sellist sisu peeti inimväärikust kahjustavaks.
65
Järelikult tuleb põhikohtuasjades kõne all olevaid vaidlusi arvestades asuda seisukohale, et oma esimese küsimusega palub eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2010/13 tuleb tõlgendada nii, et riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud neile, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, kuuluvad selle direktiivi kohaldamisalasse.
66
Sellega seoses tuleb esimesena märkida, et direktiivi 2010/13 artikli 6 lõige 1, mis kuulub direktiivi III peatükis sisalduvate audiovisuaalmeedia teenuste suhtes kohaldatavate sätete hulka, kohustab liikmesriike asjakohaste meetmetega tagama, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate teenuseosutajate osutatavad audiovisuaalmeedia teenused ei sisalda vägivallale või vihkamisele õhutamist, mis on suunatud isikute rühma või rühmaliikme vastu harta artiklis 21 osutatud alustel, ega avalikku üleskutset panna toime terroriakt, „[i]lma et see piiraks liikmesriikide kohustust austada ja kaitsta inimväärikust“.
67
Viimati nimetatud fraasiga nägi liidu seadusandja seega ette liikmesriikide kohustuse direktiivi 2010/13 artikli 6 lõike 1 rakendamisel lisaks inimväärikuse austamisele ka inimväärikust kaitsta; nagu nähtub selle sätte sõnastusest tervikuna, tähendab see kohustus eelkõige, et liikmesriigid peavad võtma vajalikud meetmed tagamaks, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate teenuseosutajate pakutav audiovisuaalmeedia teenuste sisu ei kahjustaks inimväärikust.
68
Direktiivi 2010/13 artikli 6 lõike 1 sõnastusest tuleneb seetõttu, et kohustus austada inimväärikust ja keeld edastada seda väärikust kahjustavat sisu kuuluvad selle sätte kohaldamisalasse.
69
Teisena toetab sellist tõlgendust artikli 6 lõike 1 kontekst.
70
Nimelt kuuluvad direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti a alapunkti ii kohaselt audiovisuaalsed äriteated mõiste „audiovisuaalmeedia teenus“ alla selle direktiivi tähenduses. Asjaolu, et nimetatud direktiivi artikkel 9, mis kuulub ka direktiivi III peatüki sätete hulka, paneb liikmesriikidele kohustuse tagada, et need teated vastaksid teatavatele nõuetele, sealhulgas vastavalt selle artikli lõike 1 punkti c alapunkti i nõudele, et audiovisuaalsed äriteated ei tohi kahjustada inimväärikust, kinnitab, et direktiiviga kooskõlastatud valdkondades soovis liidu seadusandja näha ette konkreetselt inimväärikuse kahjustamise keelamise aluse, mis on üks osa selle väärikuse austamise kohustusest.
71
Kolmandana tuleb märkida, et esiteks, nagu nähtub direktiivi 2010/13 põhjendusest 104, on selle direktiivi eesmärk luua audiovisuaalmeedia teenustele sisepiirideta ala, tagades samal ajal üldiste huvide kõrgetasemelise kaitse, muu hulgas inimväärikuse kaitse. Teiseks tuleneb selle direktiivi põhjendusest 59, et selliste eeskirjade kehtestamine, nagu on ette nähtud direktiivi artiklis 6, vastab eeskätt inimväärikuse kaitsmisega kõigis audiovisuaalmeedia teenustes seotud põhjustele.
72
Seega on direktiivi 2010/13 artikli 6 lõike 1 tõlgendus, mille kohaselt see säte hõlmab kohustust austada inimväärikust ja keeldu edastada seda väärikust kahjustavat sisu, kooskõlas nii selle direktiivi eesmärkidega kui ka selle sätte enda eesmärkidega.
73
Järelikult tuleneb direktiivi 2010/13 artikli 6 lõike 1 grammatilisest, kontekstipõhisest ja teleoloogilisest tõlgendusest, et kohustus austada inimväärikust ja keeld edastada seda väärikust kahjustavat sisu kuuluvad selle sätte kohaldamisalasse ja seega selle direktiivi kohaldamisalasse.
74
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2010/13 tuleb tõlgendada nii, et riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud neile, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, kuuluvad selle direktiivi, eelkõige artikli 6 lõike 1 kohaldamisalasse.
Teine küsimus
75
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust ja võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 64 esitatud kaalutlusi, tuleb asuda seisukohale, et teise küsimusega palub eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2010/13 artikli 4 lõiget 1 tuleb võrdse kohtlemise põhimõtet arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud neile, kes levitavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest.
76
Tuleb meenutada, et tuginedes nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiivile 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus‑ ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT 1989, L 298, lk 23; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224), mille muudetud versioon kodifitseeriti direktiiviga 2010/13, on Euroopa Kohus otsustanud, et selle direktiiviga ei ühtlustata täielikult selle direktiiviga reguleeritava valdkonna norme, vaid selles nähakse ette minimaalsed nõuded liidus toodetud saadetele, mida edastatakse liidus ja mis võetakse vastu liidus (18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, punkt 12 ja seal viidatud kohtupraktika).
77
Selles kontekstis, nagu nähtub direktiivi 2010/13 artikli 4 lõikest 1 ja põhjendustest 41 ja 83, võivad liikmesriigid tarbijate kui televaatajate huvide täielikuks ja nõuetekohaseks tagamiseks nõuda oma jurisdiktsiooni alla kuuluvatelt meediateenuse osutajatelt kõnesoleva direktiiviga kooskõlastatud valdkondades üksikasjalikumate või rangemate eeskirjade või teatavatel juhtudel erinevate tingimuste järgimist, tingimusel et need eeskirjad on kooskõlas liidu õigusega ja eelkõige selle üldpõhimõtetega (3. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
78
Riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, näevad ette vaid kohustuse austada inimväärikust ja inimväärikuse kahjustamise keelamise aluse, mis on ette nähtud direktiivi 2010/13 artikli 6 lõikes 1, mistõttu ei sisalda sellised õigusnormid „üksikasjalikumaid“ või „rangemaid“ reegleid selle direktiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses ega kuulu järelikult viimati nimetatud sätte kohaldamisalasse.
79
Seega ei tule teisele küsimusele vastata mitte direktiivi 2010/13 artikli 4 lõike 1 alusel, vaid sama direktiivi artikli 6 lõike 1 alusel.
80
Sellega seoses tuleb märkida, et riigisisesed õigusnormid, millega vaid sätestatakse selles direktiivis kehtestatud miinimumnõuetest tulenev selline nõue nagu kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, nagu on ette nähtud direktiivi artikli 6 lõikes 1, peavad olema tingimata kohaldatavad kõigile asjaomase liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluvatele meediateenuse osutajatele.
81
Kui see nimelt ei oleks nii, ei rikuks sellised riigisisesed õigusnormid mitte ainult direktiivi 2010/13, eelkõige selle artikli 6 lõike 1 isikulist kohaldamisala, vaid kahjustaksid ka selle direktiiviga taotletavat eesmärki luua audiovisuaalmeedia teenuste siseturg ning artikli 6 lõikes 1 nimetatud eesmärki kaitsta inimväärikust kõigis audiovisuaalmeedia teenustes.
82
Sellest järeldub, et riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse ainult teatavatele meediateenuse osutajatele kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, on vastuolus direktiivi 2010/13 artikli 6 lõikega 1.
83
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2010/13 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud neile, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest.
Kolmas küsimus
84
Arvestades esimesele ja teisele küsimusele antud vastust ning võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 64 esitatud kaalutlusi, tuleb asuda seisukohale, et kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas harta artikli 49 lõike 1 esimese lausega tagatud süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui riigisiseseid õigusnorme, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud neile, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, tõlgendatakse riigisisese õiguse kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet kohaldades laialt, nii et nende kohaldamisala hõlmab ka viimati nimetatud meediateenuse osutajate kategooriat.
85
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad liikmesriigi kohtud riigisisese õiguse kohaldamisel tõlgendama seda võimalikult suures ulatuses asjasse puutuva direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ning seeläbi täita ELTL artikli 288 kolmanda lõigu nõudeid. Riigisisese õiguse kooskõlalise tõlgendamise kohustus on nimelt omane EL toimimise lepingu süsteemile, kuna see võimaldab liikmesriigi kohtutel tagada oma pädevuse piires kohtuvaidluste lahendamisel liidu õiguse täieliku toime (24. jaanuari 2012. aasta kohtuotsus Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
86
Kooskõlalise tõlgendamise põhimõte nõuab, et liikmesriigi kohtud teeks kõik, mis on nende pädevuses, arvestades riigisisest õigust tervikuna ning kasutades riigisiseses õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada asjasse puutuva direktiivi täielik toime ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (24. jaanuari 2012. aasta kohtuotsus Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
87
Nagu Euroopa Kohus on otsustanud, piiravad kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet õiguse üldpõhimõtted, mis on liidu õiguse lahutamatu osa, ning eelkõige süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte, mis on tagatud harta artikli 49 lõike 1 esimese lausega (vt selle kohta 28. juuni 2012. aasta kohtuotsus Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika; 24. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze, C‑870/19 ja C‑871/19, EU:C:2021:233, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 14. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Ministerul Lucrărilor Publice, Dezvoltării i Administraiei, C‑360/20, EU:C:2021:856, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
88
See põhimõte, mis on õiguskindluse üldpõhimõtte konkreetne väljendus, nõuab eelkõige, et seadus määratleks selgelt süüteod ja nende eest määratavad karistused, et tagada ettenähtavus nii süüteo määratluse kui ka karistuse kindlaksmääramise osas (10. septembri 2024. aasta kohtuotsus Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, punkt 103 ja seal viidatud kohtupraktika). See tingimus on täidetud, kui isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral asjaomaste liikmesriigi kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, milline tegu või tegevusetus toob kaasa tema kriminaalvastutuse (14. septembri 2023. aasta kohtuotsus komisjon ja IGG vs. Dansk Erhverv, C‑508/21 P ja C‑509/21 P, EU:C:2023:669, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika).
89
Konkreetselt juhtumi kohta, mis puudutab direktiivi rakendamiseks vastu võetud seadusest tuleneva kriminaalvastutuse ulatust, on Euroopa Kohus täpsustanud, et põhimõttega, mille kohaselt ei tohi karistusõigust kohaldada laiendavalt süüdistatava kahjuks, mis on osa süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõttest ja üldisemalt õiguskindluse põhimõttest, on vastuolus kriminaalmenetluse alustamine tegude tõttu, mille karistatavus ei tulene selgelt seadusest (12. detsembri 1996. aasta kohtuotsus X, C‑74/95 ja C‑129/95, EU:C:1996:491, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
90
Kokkuvõttes piirab liikmesriigil lasuvat riigisisese õiguse direktiiviga kooskõlas tõlgendamise kohustust süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte, kuna nagu Euroopa Kohus on korduvalt märkinud, ei saa direktiivil iseenesest ja sõltumata selle rakendamiseks vastu võetud liikmesriigi seadusest olla nende isikute, kes tegutsevad selle direktiivi sätteid rikkudes, kriminaalvastutust ettenägevat või suurendavat mõju (vt 28. juuni 2012. aasta kohtuotsus Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
91
Viimasena tuleb täpsustada, et süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte on kohaldatav ka muudele kui kriminaalõiguslikele süütegudele ja karistustele (vt selle kohta 28. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus SGS Belgium jt, C‑367/09, EU:C:2010:648, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
92
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 82, on direktiivi 2010/13 artikli 6 lõikega 1 vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud neile, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest.
93
Selliseid riigisiseseid õigusnorme tuleks seega tõlgendada kooskõlas direktiivi 2010/13 artikli 6 lõikega 1 nii, et teenuseosutajate suhtes, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, kohaldatakse samuti nendes õigusnormis ette nähtud kohustust ja neid võib seega selle kohustuse rikkumise korral karistada.
94
Kui riigisisesed õigusnormid ei näe meediateenuse osutajate suhtes, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, ette kohustust austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, ega näe selle kohustuse rikkumise korral ette ka nendele teenuseosutajatele karistuse määramist, keelab süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte neid teenuseosutajaid selliste tegude eest karistada, isegi kui sellised riigisisesed õigusnormid on vastuolus direktiivi 2010/13 artikli 6 lõikega 1 (vt analoogia alusel 28. juuni 2012. aasta kohtuotsus Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
95
Järelikult eirataks sellisega tõlgendusega, nagu on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 93, karistuste ja süütegude seaduses sätestatuse põhimõtet ja seega oleks see vastuolus direktiivide olemusest tulenevate piirangutega, mille kohaselt ei tohi – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 90 meenutatud kohtupraktikast – direktiivil iseenesest ja sõltumata selle rakendamiseks vastu võetud liikmesriigi seadusest olla nende isikute, kes tegutsevad selle direktiivi sätteid rikkudes, kriminaalvastutust ettenägevat või suurendavat mõju.
96
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et harta artikli 49 lõike 1 esimese lausega tagatud süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui riigisiseseid õigusnorme, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud nendele, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, tõlgendatakse riigisisese õiguse kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet kohaldades laialt, nii et nende kohaldamisala hõlmab ka viimati nimetatud meediateenuse osutajate kategooriat.
Neljas ja viies küsimus
97
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust ja käesoleva kohtuotsuse punktis 64 esitatud kaalutlusi, ei ole neljandale ja viiendale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
98
Kuna põhikohtuasjade poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotlused esitanud kohtus pooleli olevate asjade üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/13/EL audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus‑ ja haldusnormide koordineerimise kohta (audiovisuaalmeedia teenuste direktiiv), mida muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. novembri 2018. aasta direktiiviga (EL) 2018/1808,
tuleb tõlgendada nii, et
riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud neile, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, kuuluvad direktiivi 2010/13 (muudetud redaktsioonis), eelkõige artikli 6 lõike 1 kohaldamisalasse.
2.
Direktiivi 2010/13 (muudetud direktiiviga 2018/1808) artikli 6 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud neile, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest.
3.
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõike 1 esimeses lauses tagatud süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus see, kui riigisiseseid õigusnorme, millega kehtestatakse kõigile meediateenuse osutajatele, välja arvatud neile, kes edastavad oma sisu interneti kaudu, karistuse ähvardusel kohustus austada inimväärikust ja hoiduda seda väärikust kahjustava sisu edastamisest, tõlgendatakse riigisisese õiguse kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet kohaldades laialt, nii et nende kohaldamisala hõlmab ka viimati nimetatud meediateenuse osutajate kategooriat.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.