KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 21. märtsil 2013(1)
Kohtuasi C‑657/11
Belgian Electronic Sorting Technology NV
versus
Bert Peelaers
Visys NV
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hof van Cassatie (Belgia))
Direktiivid 84/450/EMÜ ja 2006/114/EÜ – Eksitav ja võrdlev reklaam – Mõiste „reklaam” – Domeeninime registreerimine ja kasutamine – Metasiltide kasutamine
1.        Viimase 20 aasta jooksul toimunud digitaalrevolutsioon Interneti leiutamise ja sellele järgnenud arenguga on põhjalikult muutnud ettevõtjate pakutavate kaupade ja teenuste reklaamimise ja turustamise viisi. Niisuguses muutuste kontekstis tekivad aina sagedamini vaidlused seoses olukordadega, mis puudutavad ettevõtjate poolt Interneti kasutamist ärilistel eesmärkidel. Kuid positiivse õiguse areng ei saa toimuda samas rütmis tehnoloogia arenguga. Seetõttu on niisuguste vaidluste lahendamisel – mida on ka mitmel korral palutud teha Euroopa Kohtul(2) – tihti vaja kohaldada traditsioonilisi õigusmõisteid, mis mõnikord tulenevad liidu õigusaktidest, kuid mis ei ole algselt mõeldud kohaldamiseks Interneti kasutamisega seotud faktilistele asjaoludele. Seda laadi vaidlused võivad seega tekitada küsimusi nende traditsiooniliste õigusmõistete ulatuse kohta.
2.        Vaidlus, mille raames esitas kassatsioonikohus Hof van Cassatie (Belgia) käesoleva eelotsusetaotluse, on seda laadi kohtuasjade tüüpiline näide. Vaidluses, mis puudutab Interneti kasutamist müügi edendamise eesmärgil, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul nimelt tõlgendada mõistet „reklaam”, nagu see on sätestatud nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ(3) artikli 2 lõikes 1 ja direktiivi 84/450 kodifitseeriva(4) direktiivi 2006/114/EÜ(5) sellele vastavas artikli 2 punktis a, et kindlaks teha, kas see mõiste sisaldab esiteks domeeninime registreerimist ja kasutamist ning teiseks metasiltide kasutamist veebilehe lähtekoodis.
3.        Kõigepealt võib osutuda kasulikuks selgitada, mida tähendavad mõisted „domeeninimi” ja „metasilt”.
4.        Domeeninimi on tähtede ja numbrite kombinatsioon, millele vastab kordumatult üks või mitu alfanumeerilist veebiaadressi(6), mis omakorda koosnevad arvudest ja punktidest, mille alusel saab kindlaks teha Internetivõrguga ühendatud arvuti või serveri. Lihtsamalt öelduna on domeeninimi veebisaidile vastava alfanumeerilise aadressi lihtsustatud kasutajasõbralik vorm.
5.        Metasildid on aga veebisaidi lähtekoodi(7) sisse kirjutatud sõnad. Need ei ole veebilehel nähtavad ja kirjeldavad selle sisu. Kui otsingumootori kaudu teostatakse veebipõhine otsing, tunneb otsingumootor metasildid ära ja need aitavad määratleda järjekorra, milles kuvatakse ekraanile otsingumootori leitud erinevad veebisaidid, mida see mootor peab kasutaja poolt teostatud otsingule vastavateks. Põhimõtteliselt esineb kahte liiki metasilte: „metakirjeldused” (meta description tag), mis kirjeldavad veebisaidi sisu, ja „märksõnasildid” (key words metatags), mis koosnevad reast selle veebisaidi sisule endale viitavatest märksõnadest. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu lahendatav vaidlus puudutab viimast liiki metasiltide kasutamist.
I.      Õiguslik taust
6.        Direktiivi 84/450 artikli 2 lõikes 1, mis on täpselt samas sõnastuses kehtestatud direktiivi 2006/114 artikli 2 punktis a, sätestatakse:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1.      reklaam – kaubanduse, äri, käsitöö või kutsealaga seotud teave, mis on esitatud mis tahes vormis selleks, et edendada kaupade või teenuste müüki, sealhulgas kinnisvara, õigused ja kohustused […]”.
7.        Direktiivi 2000/31/EÜ(8) artikkel 2 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
f)      kommertsteadaanne — igasugune teadaanne, mis on kavandatud otseselt või kaudselt edendama kaubanduse, tööstuse või käsitööga tegeleva või reguleeritud kutsealal tegutseva äriühingu, organisatsiooni või isiku kaupu, teenuseid või mainet. Kommertsteadaanne ei ole [iseenesest]:
–        teave, mis võimaldab otsest juurdepääsu äriühingu, organisatsiooni või isiku tegevusele, eriti domeeninimi või elektronposti aadress, […]”.[täpsustatud tõlge]
II.    Faktilised asjaolud, menetlus siseriiklikus kohtus ja eelotsuse küsimused
8.        Belgian Electronic Sorting Technology NV, mida nimetatakse ka NV BEST (edaspidi „BEST”), ja Visys NV (edaspidi „Visys”), kes on vastavalt kassaator ja teine vastustaja põhikohtuasjas, on mõlemad äriühingud, mis tegelevad lasertehnoloogial põhinevate sorteerimissüsteemide tootmise ja müügiga.
9.        3. jaanuaril 2007 registreeris Bert Peelaers (edaspidi „B. Peelaers”), kes on Visys’e asutajaaktsionär ja esimene vastustaja põhikohtuasjas, domeeninime „www.bestlasersorter.com”, millele vastava veebisaidi sisu, nagu ka domeeninimele „www.lasersorter.com” vastava veebisaidi sisu on identne nende saitidega, mida Visys juba varem kasutas ja mille domeeninimed on „www.visys.be” ja „www.visysglobal.be”.
10.      4. aprillil 2008 esitas BEST Beneluxi kaubamärgiametile taotluse kujutismärgi „BEST” registreerimiseks kaupade ja teenuste suhtes, mis kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe klassidesse 7, 9, 40 ja 42.
11.      Kohtutäitur kinnitas 23. aprillil 2008, et saidil www.google.be näitab otsingumootor märksõna „Best Laser Sorter” sisestamisel kohe pärast BEST‑i veebisaiti teise otsingutulemusena Visyse veebisaiti. Lisaks nähtus ka, et Visys kasutas oma veebisaitidel metasiltidena selliseid märksõnu nagu „Helius sorter, LS9000, Genius sorter, Best+Helius, Best+Genius, Best nv”, mis viitasid BEST‑i isikule või vastasid viimase poolt turustatavate kaupade nimetustele.
12.      Kuna BEST leidis, et domeeninime „www.bestlasersorter.com” registreerimise ja kasutamisega – nagu ka selliste metasiltide kasutamisega, mis viitavad tema kaupade nimetustele – rikutakse tema kaubamärki ja tema firmanimetust, sealhulgas eksitavat ja võrdlevat reklaami puudutavaid sätteid(9), siis esitas BEST 30. aprillil 2008 kohtule B. Peelaers’i ja Visys’e vastu rikkumiste lõpetamise hagi. Vastustajad esitasid vastuhagi kaubamärgi „BEST” tühistamise nõudes.
13.      Esimese astme kohus jättis rahuldamata nii hagi kui ka vastuhagi nõuded, välja arvatud BEST‑i nõude, milles paluti tuvastada, et eespool viidatud metasiltide kasutamine on võrdlevat ja eksitavat reklaami puudutavaid õigusnorme rikkuv tegevus. Apellatsioonikohus jättis aga rahuldamata BEST‑i apellatsioonkaebuse tervikuna ning rahuldas vastuapellatsioonkaebuse, tühistades kaubamärgi „BEST” eristusvõime puudumise tõttu.
14.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellele esitati kassatsioonkaebus, lükkas 8. detsembri 2011. aasta otsuses tagasi BEST‑i kaebuse põhjendused, välja arvatud eksitavat ja võrdlevat reklaami puudutavate sätete rikkumist käsitlevas osas, millega seoses pidas nimetatud kohus vajalikuks peatada menetlus tema lahendatavas kohtuasjas ning esitada Euroopa Kohtule järgmine eelotsuse küsimus:
„Kas mõistet „reklaam” […] direktiivi 84/450 […] artiklis 2 ja […] direktiivi 2006/114 […] artiklis 2 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab esiteks domeeninime registreerimist ja kasutamist ning teiseks metasiltide kasutamist veebisaidi metaandmetes”.
III. Menetlus Euroopa Kohtus
15.      Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 21. detsembril 2011. Kirjalikud seisukohad on esitanud BEST, B. Peelaers ja Visys, Belgia, Eesti, Itaalia ja Poola valitsus ning komisjon. 24. jaanuari 2013. aasta kohtuistungil osalesid BEST, B. Peelaers, Visys, Belgia valitsus ja komisjon.
IV.    Õiguslik analüüs
A.      Taotlus, et Euroopa Kohus vastaks teatavatele eelotsuse küsimustele omal algatusel
16.      Esialgse tähelepanekuna tuleb märkida, et käesolevas asjas Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimus puudutab ainult direktiivides 84/540 ja 2006/114 sätestatud mõiste „reklaam” tõlgendamist.
17.      Seda arvestades leian ma aga, et tagasi tuleb lükata BEST‑i poolt Euroopa Kohtule esitatud ja kohtuistungil korratud taotlus vastata omal algatusel kaubamärgi valdkonda puudutavatele teatavatele eelotsuse küsimustele, mille esitamist Euroopa Kohtule ei pidanud eelotsusetaotluse esitanud kohus vajalikuks hoolimata BEST‑i asjakohasest taotlusest.
18.      Selle kohta tuleb nimelt meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kuulub Euroopa Kohtule esitatava eelotsuse küsimuse eseme määratlemine eelotsusetaotluse esitanud kohtu ainupädevusse. Ainult liikmesriigi kohus, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, on pädev tema menetluses oleva kohtuasja eripära arvestades hindama nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega ei ole vaja uurida poolte esitatud küsimusi, mis on laiaulatuslikumad eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustest(10), seda enam juhul, kui nähtub, et see kohus on selgesõnaliselt jätnud rahuldamata nende küsimuste Euroopa Kohtule esitamise taotluse(11).
B.      Eelotsuse küsimus
19.      Käesolevas asjas Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimus jaguneb kolmeks osaks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib nimelt, kas direktiivides 84/450 ja 2006/114 sätestatud mõiste „reklaam” hõlmab esiteks domeeninime registreerimist, teiseks domeeninime kasutamist ja kolmandaks metasiltide kasutamist veebisaitide lähtekoodides.
20.      Enne eelotsuse küsimuse erinevate osade üksikasjaliku analüüsi juurde asumist pean ma aga vajalikuks esitada mõned esialgsed tähelepanekud seoses mõistega „reklaam”, nagu see on määratletud kahes eespool viidatud direktiivis.
1.      Mõiste „reklaam” direktiivide 84/450 ja 2006/114 tähenduses
a)      Vajadus tõlgendada direktiivides 84/450 ja 2006/114 sätestatud mõistet „reklaam” võimalikult laialt
21.      Direktiivi 84/450 artikli 2 lõige 1 ja ka direktiivi 2006/114 artikli 2 punkt a määratlevad reklaami kui „kaubanduse, äri, käsitöö või kutsealaga seotud tea[b]e, mis on esitatud mis tahes vormis selleks, et edendada kaupade või teenuste müüki”.
22.      Need kaks direktiivi määratlevad seega mõiste „reklaam” eriti laialt, mistõttu võib see väljenduda väga erinevates(12) vormides, mis ei ole jäigalt ette kindlaks määratavad. Seda silmas pidades ja viidatud määratlust arvestades panevad seega arvukad kaalutlused mind jagama seisukohta, mida pooldasid mõned menetlusse astujad ja mille kohaselt tuleb mõistet „reklaam” tõlgendada laialt.
23.      Esiteks märgin, et selle kasuks räägib nendes kahes direktiivis sätestatud eriti laiaulatusliku määratluse enda sõnastuse analüüs. Selle määratluse sõnastuses viidatakse nimelt üldiselt „tea[bele], mis on esitatud mis tahes vormis”, mis annab minu arvates tunnistust liidu seadusandaja tahtest mitte seada ette kindlaks määratud piire selle mõistega hõlmatud teabe kategooriatele, välja arvatud tingimus, et teave tegelikult esitatakse. Lisaks tähendab asjaolu, et määratluses ei täpsustata, millises vormis teave tuleb esitada, et see määratlus hõlmab teabe esitamist ükskõik millisel viisil.
24.      Teiseks, lähenemine, et mõistet „reklaam” tuleb tõlgendada laialt, tundub asjassepuutuvate direktiivide eesmärke arvestades asjakohasem, eriti kui arvestada konkreetseid eesmärke tagada konkurentsi sujuv toimimine siseturul ning tarbijate teadlikkus ja valikuvabadus(13). Selles suhtes nõustun Itaalia valitsuse seisukohtadega, et mõiste „reklaam” kitsendav tõlgendus võib selle mõiste kohaldamisalast välja jätta vähem ilmsed reklaamteabe esitamise vormid, mis võivad aga tarbijale olla kahjulikumad. Lisaks, liidu seadusandja tahe hõlmata direktiivi 2006/114 kohaldamisalasse reklaami kõik võimalikud vormid tuleneb sõnaselgelt nimetatud direktiivi põhjendusest 8, mille sõnastuse kohaselt on „võrdleva reklaami mõiste […] soovitatav esitada nii üldiselt, et see hõlmaks võrdleva reklaami kõik liigid”.
25.      Kolmandaks on mõiste „reklaam” lai tõlgendus kooskõlas ka Euroopa Kohtu seisukohtadega selles valdkonnas, seda nii võrdleva reklaami seisukohast, mille osas Euroopa Kohus on tunnustanud, et direktiivides antud lai määratlus lubab hõlmata kõiki seda liiki reklaami vorme(14), kui ka reklaamteabe esitamisviiside aspektist(15).
26.      Seega neid kaalutlusi silmas pidades asun üksikasjalikult analüüsima üksikuid elemente, millest eespool punktides 6 ja 21 esitatud määratluse sõnastuse kohaselt koosneb mõiste „reklaam”.
b)      Mõiste „reklaam” üksikud koostiselemendid
27.      Direktiivi 84/450 artikli 2 lõikes 1 ja direktiivi 2006/114 artikli 2 punktis a esitatud määratlusest tuleneb, et mõistel „reklaam” on kolm koostiselementi: esiteks peab esinema „teave, mis on esitatud mis tahes vormis”, teiseks peab see teave olema esitatud seoses „kaubanduse, äri, käsitöö või kutsealaga” ning kolmandaks peab seda olema tehtud eesmärgil, et „edendada kaupade või teenuste müüki”.
28.      Selle määratluse teine ja kolmas element ei paista endas kätkevat erilisi tõlgendusprobleeme, ent seevastu on käesolevas asjas vaadeldava küsimuse keskmes minu arvates esimese elemendi tõlgendamine, ehk see, kas esineb „teave, mis on esitatud mis tahes vormis”.
29.      Mis puudutab konkreetselt reklaami määratluse esimest koostiselementi, siis tuleb kõigepealt teha üks terminoloogiline täpsustus. Nimelt olgu märgitud, et see definitsioonielement ei ole direktiivi eri ametlikes keeleversioonides keelelisest aspektist täpselt sama. Nii on itaaliakeelses määratluses märgitud „qualsiasi forma di messaggio”, prantsuse ja hispaania keeles vastavalt „toute forme de communication” ja „toda forma de comunicación”, kuid inglise keeles märgitakse „the making of a representation in any form” ja saksa keeles „jede Äußerung”.
30.      Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liidu õigusnorme tõlgendada ja kohaldada ühetaoliselt, arvestades kõiki versioone Euroopa Liidu ametlikes keeltes(16). Juhul kui teatud säte on eri keeleversioonides erinev, tuleb seda sätet üldjuhul tõlgendada lähtuvalt selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärgist, mille osaks see säte on(17).
31.      Seega, sõltumata eri tähendusvarjunditest, mis kasutatud sõnadel võib eri keeleversioonides olla, tundub mulle selge, et need kõik viitavad üldisele teadaannete kontseptsioonile selles tähenduses, et tegemist on märkide ja teabe edastamisega ühelt isikult teisele(18). Arvestades direktiivide 84/450 ja 2006/114 üldist ülesehitust ja eesmärki pean seega vajalikuks tõlgendada vaidlusalust määratlust teadaannete üldist kontseptsiooni silmas pidades, mida sõnaselgelt kasutatakse ka erinevates keeleversioonides(19).
32.      Nii peetakse meedia valdkonnas mõistet „teadaanne” tüüpiliselt koosnevaks mitmest tunnusest(20), mille seast võib üldjuhul leida järgmised: (i) väljastaja, st süsteem (objekt või subjekt), mis teabe edastab; (ii) vastuvõtja, st adressaat, kes teabe saab ja teatavaks võtab; (iii) kanal, st vahend, mille kaudu teave edastati või saadi; (iv) formaalne kood, st märkide süsteem, mis võimaldab teadaannete edastamist; (v) kontekst, st olukord, milles (ja millega seoses) teabe edastamise tegevus toimub; ning lõpuks (vi) tegelik teave ise, st sisu, mida tahetakse edasi anda.
33.      Minu arvates võib lähtuda mõiste „teadaanne” niisugusest määratlusest, et kontrollida, kas kolm faktilist asjaolu, mille siseriiklik kohus eelotsusetaotluses välja tõi, kuuluvad või ei kuulu reklaami määratluse esimese elemendi koosseisu ja seega kas need on „mis tahes vormis esitatud teadaanded” eespool viidatud direktiivide tähenduses .
34.      Mis puudutab aga konkreetselt selle määratluse teist elementi, st esitamist seoses majandustegevusega, siis tuleb märkida, et viide asjaolule, et teave peab olema „esitatud”, tundub tähendavat, et see peab olema suunatud impersonaalselt üldsusele teabeedastusvahendite teel, mis on sobivad selleks, et teave jõuaks kindlaksmääramata arvu isikuteni, mis tundub välistavat isikutevahelised teadaanded(21).
35.      Lõpuks võib seoses kolmanda elemendiga, milleks on müügi edendamise eesmärk, rõhutada, et viidatud säte ei nõua mingil viisil, et see eesmärk tuleneks otseselt ja viivitamata teadaandest, mistõttu ei ole vajalik, et teadaandes viidataks selgelt kaupadele või teenustele, mille müüki sellega tahetakse edendada. Ma leian seega, et määratlus võib hõlmata ka kaupade või teenuste vahendatud või kaudse edendamise olukordi. Direktiivi ei kohaldata aga ainult kauba või kaubamärgi reklaami juhtudele (mille puhul teadaanne mõjutab ettekujutust pakutavast kaubast või teenusest või kaubamärgist, mille kaudu seda turustatakse), vaid ka nn „institutsionaalse reklaami” juhtudele, st juhtudele, kus mõjutades ettekujutust ettevõtjast, soovitakse edendada ettevõtja tegevuse korraldust kui sellist, et seeläbi kaudselt suurendada nõudlust ettevõtja toodete ja teenuste järele.
c)      Direktiivides 84/450 ja 2006/114 sätestatud mõiste „reklaam” ja direktiivis 2000/31 sätestatud mõiste „kommertsteadaanne” omavaheline suhe
36.      Lõpuks pean ka vajalikuks – ikka esialgsete tähelepanekute raames – peatuda komisjoni, Visys’e ja B. Peelaersi esitatud argumendil, mis puudutab direktiivides 84/450 ja 2006/114 sätestatud mõiste „reklaam” ja direktiivis 2000/31 sätestatud mõiste „kommertsteadaanne” omavahelist suhet.
37.      Nimelt, lähtudes asjaolust, et direktiivi 2000/31 artikli 2 punktis f on mõiste „kommertsteadaanne” sätestatud selliselt, et „[k]ommertsteadaanne ei ole […] teave, mis võimaldab otsest juurdepääsu äriühingu […] tegevusele, eriti domeeninimi […]”, väidavad komisjon ja põhikohtuasja kostjad, et sama lähenemist tuleks mutatis mutandis kohaldada direktiivides 84/450 ja 2006/114 sätestatud mõistele „reklaam”, mille määratlus on peaaegu identne direktiivis 2000/31 esitatud mõiste „kommertsteadaanne” määratlusega. Seega tähendaks domeeninimede välistamine mõistest „kommertsteadaanne” automaatselt nende välistamist mõiste „reklaam” kohaldamisalast, mistõttu tuleks eelotsuse küsimuse esimesele ja teisele osale vastata eitavalt.
38.      Ma ei ole selle seisukohaga nõus.
39.      Selle kohta tuleb nimelt kõigepealt märkida, et esiteks direktiivid 84/450 ja 2006/114 ning teiseks direktiiv 2000/31 on kehtestatud erinevate eesmärkide saavutamiseks(22), mistõttu ei pruugi kahes esimeses antud määratlused olla automaatselt ülekantavad kolmandale.
40.      Täpsemalt, vastavalt direktiivi 2006/114 artiklile 1 on selle direktiivi konkreetne eesmärk kaitsta ettevõtjaid eksitava reklaami ja selle ebaausate tagajärgede eest ning sätestada tingimused, mille kohaselt võrdlev reklaam on lubatud. Selle direktiivi põhjendustest 4, 6, 8 ja 9 ning direktiivi 84/450 – mis nagu juba öeldud, kodifitseeriti direktiiviga 2006/114 – artiklist 1 nähtub aga, et eksitava ja võrdleva reklaami valdkonna õigusnormide eesmärk on ka kaitsta tarbijate huve ja valikuvabadust, mida võivad piirata või kallutada kohatu reklaami eri vormid. Nende õigusnormide eesmärk on ka tagada ühisturu sujuv toimimine, vältides konkurentsi moonutamist siseturul(23).
41.      Mis puudutab direktiivi 2000/31, siis tuleneb selle artiklist 1, et direktiivi eesmärk on kaasa aidata siseturu nõuetekohasele toimimisele, tagades infoühiskonna teenuste vaba liikumise liikmesriikide vahel.
42.      Täpsemalt, direktiivis 2000/31 ette nähtud kommertsteadaandeid reguleerivate õigusnormide eesmärk on infoühiskonna teenuste valdkonna ettevõtjate tegevuse avatuse parandamine tarbijatekaitse ja ausa kauplemise huvides(24). Selleks nähakse nimetatud direktiivis ette, millist teavet peab elektrooniline kommertsteadaanne kindlasti sisaldama(25), kehtestatakse sätted, mis reguleerivad pealesunnitud kommertsteadaandeid ja mille eesmärk on kaitsta nende teadaannete adressaate ning vältida interaktiivsete võrkude ladusa toimimise häirimist(26), ning sätted, mille eesmärk on tagada reguleeritud kutsealasid käsitlevate õigusnormide järgimine(27).
43.      Lisaks tuleneb nii direktiivi 2000/31 artiklist 2 kui ka direktiividest 84/450 ja 2006/114, et nendes direktiivides kasutatud määratluste tähendused on kehtivad ainult vastavate direktiivide raames. Seda arvestades olen seisukohal, et kuigi ei saa välistada, et direktiivis esitatud mõiste määratlust võib kasutada muus direktiivis sisalduva mõiste tõlgendamisel, ei saa seda siiski teha automaatselt. Lisaks ei saa märkimata jätta, et kaks direktiivi määratlevad – kuigi mõnevõrra sarnaselt – kaks erisõnalist mõistet: st esiteks „reklaam” ja teiseks „kommertsteadaanded”. Võib arvata, et kui liidu seadusandja oleks neid kahte mõistet pidanud sama kontseptsiooni väljendavaks, oleks ta need kehtestanud sama sõna kaudu.
44.      Lõpuks tuleb igal juhul asuda seisukohale, et direktiivis 2000/31 esitatud kommertsteadaande määratlus ise, arvestades, et selles kasutatakse väljendit „iseenesest”, ei välista, et teatud asjaoludel võivad domeeninimed olla esitatud teadaande vormis, mis on vaadeldav kommertsteadaandena(28).
45.      Arvestades kõiki neid eespool esitatud kaalutlusi, olen seisukohal, et asjaolu, et direktiivi 2000/31 artikli 2 punkt f sätestab, et domeeninimi ei ole iseenesest kommertsteadaanne, ei võimalda automaatselt välistada, et domeeninimele ei saa kohaldada direktiivides 84/450 ja 2006/114 määratletud mõistet „reklaam”.
2.      Eelotsuse küsimuse kolm osa
46.      Seega tuleb neid eespool toodud eeldusi silmas pidades asuda analüüsima kolme osa, milleks jaguneb Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud eelotsuse küsimus.
a)      Domeeninime registreerimine
47.      Eelotsuse küsimuse esimeses osas küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt seda, kas domeeninime registreerimine võib olla käsitletav reklaamina direktiivide 84/450 ja 2006/114 tähenduses.
48.      Sellega seoses tuleb märkida, et domeeninime registreerimine ei ole muud kui formaalne toiming, mille kaudu isik taotleb domeeninimesid haldama määratud üksuselt(29), mis üldjuhul on eraõiguslik isik, et see registreeriks isiku valitud domeeninime, mida ta kavatseb eeldatavalt kasutada. Kui järgitud on registreerimistingimusi(30) ja makstakse vastav registreerimistasu, võtab see üksus lepingulise kohustuse lisada domeeninimi oma andmepanka ja suunata Interneti kasutajad, kes trükivad sisse selle domeeninime, ainult domeeninime omaniku märgitud IP‑aadressile(31).
49.      Tuleb ka märkida, et lihtsalt domeeninime registreerimine ei tähenda veel mingil viisil, et seda nime kasutatakse seejärel tegelikult veebisaidi loomiseks ja seega võib see jääda määramata ajaks kasutamata.
50.      Niisuguseid asjaolusid arvestades tuleneb minu arvates suhteliselt selgelt, et eespool kirjeldatud formaalsuse täitmist ei saa pidada teadaande esitamiseks müügi edendamise eesmärgil. Seega leian ma, et see ei saa olla hõlmatud direktiivides 84/450 ja 2006/114 sätestatud mõistega „reklaam”.
b)      Domeeninime kasutamine
51.      Eelotsuse küsimuse teises osas palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt otsustada, kas domeeninime kasutamine võib olla käsitatav reklaamina direktiivide 84/450 ja 2006/114 tähenduses.
52.      Siseriiklik kohus ei täpsusta konkreetselt, mida ta mõtleb oma küsimuses väljendiga domeeninime „kasutamine”. Selle kohta tuleb nimelt märkida, et nagu nähtub ka kohtuistungil mõne menetlusse astuja esitatud kinnitustest, võib domeeninime kasutada suhteliselt erinevatel viisidel.
53.      Esimene ja kõige ilmsem domeeninime kasutusviis on niisuguse veebilehe loomine ja reaalne Internetti ülespanek, millega saab tutvuda sellele domeeninimele vastaval IP‑aadressil. Domeeninime selline kasutusviis tundub olevat põhikohtuasjas asjakohane, kuna Visys kasutas ka tegelikult domeeninimesid, mis viitavad tema konkurendi nimele, pannes Internetti üles veebilehti aadressidega, mis vastasid nendele domeeninimedele.
54.      Seega olenemata kaupade või teenuste müügi edendamise eesmärgist, mis võib olla domeeninime niisugusel kasutusel ja mis tuleb kindlaks teha juhtumipõhiselt, olen arvamusel, et selle kontrollimiseks, kas veebisaidi tegelik Internetti ülespanek domeeninimele vastaval aadressil võib olla käsitatav ühe reklaami vormina, tuleb kindlaks teha, kas selline Internetti ülespanek võib olla käsitatav teadaande esitamisena direktiivides 84/450 ja 2006/114 sätestatud reklaami esitamise tähenduses.
55.      Olen arvamusel, et lähtuda võib eespool punktides 32 ja 33 esitatud seisukohast, kontrollides, kas esinevad teadaandele tüüpiliselt omaseks peetavad tunnused. Veebilehe Internetti ülespaneku puhul võib minu meelest eristada väljastajat, st isikut, kes paneb Internetti domeeninimele vastaval aadressil üles veebisaidi; vastuvõtjat, st kasutajat, kes otsingusse domeeninime sisestades läheb sellele veebisaidile, ja teavet, st veebisaidi sisu, millel võib olla müügi edendamise eesmärk eespool punktis 35 viidatud tähenduses. Teabe edastamiseks kasutatud kanal on Interneti‑võrku ühendatud arvuti. Formaalne kood koosneb kirja, pildi või hääle kujul esitatud märkidest, mida kasutatakse teabe edastamiseks veebisaidi kaudu. Taust sõltub igast konkreetsest olukorrast.
56.      Lisaks kujutab veebisaidi Internetti ülespanek endast kahtlemata selles sisalduva teabe edastamise viisi, mis on suunatud impersonaalselt üldsusele ja sobiv selleks, et teave jõuaks kindlaksmääramata arvu isikuteni. Seega on täidetud ka eespool punktis 34 märgitud „esitamise” nõue.
57.      Eespool esitatud kaalutlused viivad mind seega järelduseni, et veebisaidi Internetti ülespanek domeeninimele vastaval aadressil on domeeninime kasutamise üks viise, mis tähendab teadaande esitamist direktiivide 84/450 ja 2006/114 mõttes. Seetõttu juhul, kui see teadaanne esitatakse majandustegevuse raames kaupade või teenuste müügi edendamise eesmärgil, on tegemist reklaamiga nende direktiivide tähenduses.
58.      Seda arvestades näib mulle vaieldamatu, et võib esineda ka muid domeeninime kasutusviise, mis võivad samuti teatud tingimustel olla teatavat liiki reklaam.
59.      Nii kasutavad ettevõtjad domeeninime tihti näiteks osana traditsiooniliste kanalite kaudu esitatavatest reklaamteadaannetest, nagu telereklaam, plakatid, reklaam perioodikaväljaannetes, eesmärgiga viidata ettevõtja veebisaidile (või täpsemalt kaubale või teenusele). Nõnda antakse tarbijale teada võimalusest saada sel teel potentsiaalselt müüki edendavat lisateavet, mis täiendab ja esitab põhjalikumalt reklaamteavet või mille eesmärk on edendada ettevõtja tegevuse korraldust kui sellist ja seeläbi kaudselt ka tema kaupade ja teenuste müüki(32). Niisuguses kontekstis tundub mulle seega vaieldamatu, et domeeninimesid kasutatakse ka seda liiki teadaannetes, mis on käsitatavad reklaamina.
60.      Kuid on ka võimalik, et domeeninimi ise on müüki edendav kitsas tähenduses, näiteks juhul, kui see sisaldab pakutavaid kaupasid või teenuseid ülistavaid elemente. Veebisaidi www.bestlasersorter.com juhtum tundub mulle olenemata kaubamärgi ja konkurendi firmanimetuse küsimustest piisavalt ilmne seda laadi näide, kuna see nimi annab selgelt mõista, et minnes kõnealusele veebilehele, leiame eest parimad lasertehnoloogial põhinevad sorteerimissüsteemid. Seega, olenevalt seda laadi domeeninime kasutusviisist võib see domeeninimi olla iseenesest käsitatav reklaamsõnumina.
61.      Näiteks arvan ma – arvestades eriti põhikohtuasja faktilisi asjaolusid –, et reklaamteadaandena võib olla käsitletav otsingumootori andmebaasi niisuguse domeeninime sisestamine, millel on ettevõtja pakutavate kaupade või teenuste edendamise omadused ja mida Internetis tegelikult kasutatakse. Nimelt ilmub Interneti kasutaja poolt otsingumootoris tehtud otsingu tulemusena ekraanile just domeeninimi, mis on veebilehe omaniku poolt sisestatud tema andmebaasi. Domeeninime niisugune kasutamine on käsitletav sellise teadaande esitamisena, millel – arvestades sellele domeeninimele omast müüki edendavat eesmärki – on reklaami tunnused.
62.      Viimase analüüsi puhul tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul siiski tema menetluses oleva kohtuasja eriomaseid faktilisi asjaolusid arvestades kontrollida, kas konkreetsel juhul on domeeninime kasutamine teadaanne, mis esitati kaupade või teenuste müügi edendamise raames ja kuulub seega direktiivides 84/450 ja 2006/114 sätestatud mõiste „reklaam” kohaldamisalasse.
c)      Metasiltide kasutamine
63.      Eelotsuse küsimuse kolmandas ja viimases osas palub siseriiklik kohus sisuliselt, et Euroopa Kohus otsustaks, kas veebisaidi lähtekoodis metasiltide kasutamist saab käsitada reklaamina direktiivide 84/450 ja 2006/114 tähenduses.
64.      Võib osutuda kasulikuks meenutada, et metasildid on sisuliselt võtmesõnad, mille veebisaidi omanik sisestab veebilehe programmikoodi selle sisu kokkuvõtvaks kirjeldamiseks. Seejärel tunnevad need ära otsingumootorid, kui Interneti kasutaja sisestab need otsingusse, mida ta otsingumootori abil sooritab. Nii mõjutavad need võtmesõnad otsingutulemusi, aidates parandada asjassepuutuva veebisaidi positsiooni ja nähtavust otsingutulemuste kuvamisjärjekorras. Metasildid jäävad aga kasutajale nähtamatuks.
65.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastamiseks tuleb kontrollida, kas metasiltide kasutamisel on niisuguse teadaande tunnused, mis esitatakse majandustegevuse raames kaupade ja teenuste edendamise eesmärgil vastavalt eespool punktides 6 ja 23 viidatud reklaami määratlusele.
66.      Nagu ka domeeninime kasutamise osas, olen ma seega arvamusel, et selleks, et kontrollida direktiivides sätestatud reklaami määratluse esimese elemendi esinemist, st kas esineb mis tahes vormis esitatud teadaanne, võib aluseks võtta eespool punktides 32 ja 33 toodud lähenemise ja analüüsida, kas esinevad mõistele „teadaanne” tüüpiliselt omistatavad tunnused.
67.      Veebisaidi lähtekoodis metasiltide kasutamise korral võib minu arvates eristada väljastajat, st isikut, kes sisestab võtmesõna lähtekoodi. See isik sisestab metasildile vastava võtmesõna just selleks, et otsingumootorid selle ära tunneksid ning et mõjutada nii otsingumootorite kasutajate sooritatavate otsingute tulemusi.
68.      Problemaatilisem on küsimus, kas esineb vastuvõtja, kes saab teabe, ja kas metasildina kasutatud võtmesõna võib olla sellele vastuvõtjale edastatud teave. Nimelt ei ole otsingumootoris otsingut sooritaval kasutajal otsesest teavet metasildiks oleva võtmesõna kohta. Selle tunneb ära ainult otsingumootor ning seda ei edastata otse vastuvõtjale.
69.      Kuid tõlgendades teadaande kontseptsiooni laialt, nagu ma pakkusin välja eespool punktides 22–25, leian, et on võimalik asuda seisukohale, et Interneti kasutaja, kes teeb otsingumootoris otsingu, on kaudselt ja otsingumootori enda kaudu metasildist võtmesõnaks oleva teabe adressaat. Seda arvestades on teave, mida väljastaja soovib vastuvõtjale metasildi kaudu edastada ja mille viimane saab otsingumootori vahendusel, teave, mida sisaldab veebileht, mille lähtekoodis on võtmesõnaga seotud sisuga metasilt ja mille tõttu see veebileht on otsingumootoris otsingu sooritanud kasutaja‑vastuvõtjale sobiv. Kuigi tegemist on kindlasti kaudse ja vahendatud teadaande vormiga, võib see minu arvates siiski olla käsitatav ühe teadaande vormina.
70.      Mis puudutab mõiste „teadaanne” eespool punktis 32 mainitud muid tunnuseid, siis on ka metasiltide puhul kanaliks Interneti‑võrku ühendatud arvuti ja otsingumootori tarkvara. Formaalne kood on keel, milles on kirja pandud võtmesõna, ning taust sõltub ka siin juhtumi asjaoludest, eriti sooritatud otsingust. Veebilehe lähtekoodi metasildi sisestamise puhul on minu arvates täidetud ka esitamise nõue, kuna seda tuleb vaadelda kui teadaande vormi, mis on suunatud kindlaksmääramata isikute ringile, st kõigile, kes kavatsevad sooritada otsingumootoris otsingut sama võtmesõnaga, mis metasilt.
71.      Võttes aluseks niisuguse lähenemise, olen seega arvamusel, et juhul kui tehakse kindlaks, et metasildid sisestati veebilehe lähtekoodi majandustegevuse raames ning kaupade ja teenuste müügi edendamise eesmärgil, võib see sisestamine olla käsitatav direktiivide 84/450 ja 2006/114 tähenduses reklaami ühe liigina. Kuid ka selles küsimuses tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kontrollida, kas tema menetluses oleva põhikohtuasja konkreetseid faktilisi asjaolusid arvestades on see nii.
V.      Ettepanek
72.      Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Hof van Cassatie esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Domeeninime registreerimine ei ole reklaam 10. septembri 1984. aasta direktiivi 84/450/EMÜ, mis käsitleb eksitava reklaamiga seotud liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamist, artikli 2 ja 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/114/EÜ eksitava ja võrdleva reklaami kohta artikli 2 tähenduses.
Metasiltide kasutamine domeeninime ja veebisaidi lähtekoodis võib olla nende direktiivide tähenduses reklaam. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb aga kontrollida, kas konkreetses asjas on täidetud neis direktiivides sätestatud reklaami määratluse tingimused.
1 – Algkeel: itaalia.
2 – Vt mh 23. märtsi 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑236/08–C‑238/08: Google France ja Google (EKL 2010, lk I‑2417), 12. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑324/09: L’Oréal jt (EKL 2011, lk I-6011), ja 22. septembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑323/09: Interflora ja Interflora British Unit (EKL 2011, lk I-8625).
3 –      Nõukogu 10. septembri 1984. aasta direktiiv 84/450/EMÜ, mis käsitleb eksitava reklaamiga seotud liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamist (EÜT L 250, lk 17; ELT eriväljaanne 15/01, lk 227).
4 –      Vt direktiivi 2006/114 põhjendus 1.
5 –      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv 2006/114/EÜ eksitava ja võrdleva reklaami kohta (ELT L 376, lk 21).
6 – Neid alfanumeerilisi aadresse kutsutakse üldiselt IP aadressideks (inglise keeles Internet Protocol address) ja need koosnevad arvude jadast, mis identifitseerib suhtlusprotokollina Internet Protocol’i kasutava ja arvutivõrguga ühendatud konkreetse seadme (host).
7 – Mõistet „lähtekood” kasutatakse viitamiseks kirjalikule tekstile, mis on programmeerimiskeeles antud juhiste kogum, mis tuleb nende järgimiseks kompileerida. Veebisaitide jaoks kirjutatakse lähtekoodid üldjuhul HTML keeles, mis on Internetis kättesaadavate dokumentide võrgu formaatimisel tavaliselt kasutatav keel.
8 –      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/31/EÜ, infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) (EÜT L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399).
9 – Käesolevas asjas on asjassepuutuv siseriiklik õigusnorm, millele tuginetakse hageja nõuetes, 14. juuli 1991. aasta seadus kaubandustegevuse ning tarbija teavitamise ja kaitse kohta (Handelspraktijkenwet), millega võetakse Belgia õigusesse üle direktiiv 84/450.
10 – Vt 6. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑154/05: Kersbergen-Lap ja Dams‑Schipper (EKL 2006, lk I‑6249, punktid 22 ja 23).
11 –      Vt selle kohta 5. oktoobri 1988. aasta otsus kohtuasjas 247/86: Alsatel Novasam (EKL 1988, lk 5987, punktid 7 ja 8).
12 – 25. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑112/99: Toshiba Europe (EKL 2001, lk I‑7945, punkt 28).
13 – Vt selle kohta direktiivi 2006/114 põhjendused 3, 4 ja 9.
14 – Vt eelkõige seoses võrdleva reklaamiga lisaks eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsusele Toshiba ka 8. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑44/01: Pippig Augenoptik (EKL 2003, lk I‑3095, punkt 35) ning 19. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑381/05: De Landtsheer Emmanuel (EKL 2007, lk I‑3115, punkt 16).
15 –      Juba 17. novembri 1993. aasta kohtuotsuses C‑68/92: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1993, lk I‑5881, punkt 16) kinnitas Euroopa Kohus, et pidades reklaami sellise teabe esitamiseks, millega antakse tarbijale teada teatud kauba või teenuse olemasolust ja omadustest müügi suurendamise eesmärgil, võib see esitamine leida aset ka erinevate vahendite abil, mitte ainult sõnas, kirjas või pildis, ajakirjanduse või sidevahendite kaudu. Vt selle kohta ka kohtujuristi Bot’i 13. jaanuari 2011. aasta ettepanek kohtuasjas C‑530/09: Inter-Mark Group, (EKL 2011, lk I-10675, ettepaneku punkt 55).
16 – Vt. 7. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑449/93: Rockfon (EKL 1995, lk I‑4291, punkt 28), 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑296/95: EMU Tabac jt (EKL 1998, lk I‑1605, punkt 36) ning 8. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑280/04: Jyske Finans (EKL 2005, lk I‑10683, punkt 31).
17 –      Vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑558/11: Kurcums Metal (punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka 9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑437/97: EKW ja Wein & Co (EKL 2000, lk I‑1157, punkt 42), ja 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑1/02: Borgmann, (EKL 2004, lk I‑3219, punkt 25).
18 – Juba mõiste „teadaanne” etümoloogia (ladina keelest cum, „koos” ja munire, „siduma, ehitama”, aga ka comunico, „jagan”) viitab teabe edastamise ideele.
19 – Nii kasutatakse lisaks prantsuse ja hispaania keelele, mis toodi välja eespool, näiteks ka portugalikeelses versioonis sõnu „qualquer forma de comunicação”.
20 – Esimene, kes sellist lähenemist pooldas, oli juba 1940‑ndate aastate lõpus Harold D. Lasswell oma teoses „The Structure and Functions of Communication in Society”, New York, 1948. Tema välja töötatud mudeli kohaselt, mida nimetatakse „5 W” ning mida hiljem on muud autorid korranud ja edasi arendanud, võib iga kommunikatsiooniakti kirjeldada järgmise küsimuse abil: „Who says What in What channel to Whom With what effects?”, st „Kes ütleb mida kellele millise kanali kaudu millise efektiga?”
21 – Selle kohta tuleb aga märkida, et mitte kõik direktiivi keeleversioonid ei viita „esitamise” kontseptsioonile.
22 – Minu arvates välistab see asjaolu üld‑ ja erinormi suhte nende direktiivide vahel, millele tuginevad teatud menetlusse astujad.
23 – Vt direktiivi 2006/114 põhjendused 2, 3 ja 6.
24 –      Vt direktiivi 2000/31/EÜ põhjendus 29. Vt selle kohta ka eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus L’Oreal jt.
25 –      Vt direktiivi 2000/31/EÜ artikkel 6.
26 – Vt direktiivi 2000/31/EÜ artikkel 7 ja põhjendused 30 ja 31.
27 – Vt direktiivi 2000/31/EÜ artikkel 8 ja põhjendus 32.
28 – Komisjoni ettepanekust, mis esitati direktiivi 2000/31 vastuvõtmise raames ning mida on mainitud tema enda märkustes (KOM(1998) 586 lõplik, lk 11), tuleneb ka, et selle institutsiooni arvates ei peaks domeeninimede mainimine olema vaadeldav kommertsteadaandena ainult teatud asjaoludel. See ei välista seega, et muudel asjaoludel saab domeeninimesid kommertsteadaandena käsitleda.
29 – Nii näiteks on tippdomeenide (nagu .com või .org) registreerimise pädevus Internet Corporation for Assigned Names and Numbers’il (ICANN), kes on eraõiguslik üksus. Vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. aprilli 2002. aasta määruse (EÜ) nr 733/2002, tippdomeeni .eu kasutuselevõtu kohta (EÜT L 113, lk 1; ELT eriväljaanne 13/29, lk 394), sätetele tegeleb aga tippdomeenide .eu registreerimisega mittetulundusühing EURid (European Registry for Internet Domains).
30 – Üldiselt registreeriv üksus kas nõustub või ei nõustu registreerimisega ainult selle alusel, kas taotletud domeeninimi on vaba, ilma et üldjuhul nähtaks ette kontrolle seoses taotleja olemasolu või kas või tema õigusega valitud nimele.
31 –      Vt eespool 6. joonealune märkus.
32 – Vt „institutsionaalse reklaami” kontseptsiooni kohta eespool punkt 35.