SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 26. marca 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Znamke – Direktiva 2008/95/ES – Člen 3(1)(g) – Razlogi za zavrnitev registracije ali ničnost znamke – Znamka, ki lahko zavaja javnost – Luksuzni usnjeni izdelki – Znamka, ki vsebuje število, ki ga upoštevna javnost dojema, kot da označuje leto ustanovitve podjetja – Nakazovanje, zaradi starodavnosti tega leta,
na dolgoletno znanje, ki zadevnemu proizvodu daje jamstvo kakovosti in prestižno podobo – Zavajajoča navedba o lastnostih proizvoda “
V zadevi C‑412/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) z odločbo z dne 5. junija 2024, ki je na Sodišče prispela 10. junija 2024, v postopku
Fauré Le Page Maroquinier SAS,
Fauré Le Page Paris SAS
proti
Goyard ST‑Honoré SAS,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi C. Lycourgos, predsednik senata, O. Spineanu‑Matei, sodnica S. Rodin (poročevalec), N. Piçarra in N. Fenger, sodniki,
generalni pravobranilec: N. Emiliou,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Fauré Le Page Maroquinier SAS in Fauré Le Page Pariz SAS E. de Lamaze, avocat,
–        za Goyard ST‑Honoré SAS M. Le
Guerer, avocat,
–        za francosko vlado B. Dourthe, T. Stéhelin in E. Timmermans, agenti,
–        za Evropsko komisijo C. Auvret in P. Němečková, agentki,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. novembra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1)(g) Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2008, L 299, str. 25).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Fauré Le Page Maroquinier SAS in Fauré Le Page Paris SAS ter družbo Goyard ST‑Honoré SAS glede veljavnosti dveh nacionalnih znamk, katerih imetnica je družba Fauré le Page Paris, zaradi njune domnevno zavajajoče narave.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        Direktiva 2008/95 je bila z učinkom od 15. januarja 2019 razveljavljena in nadomeščena z Direktivo (EU) 2015/2436 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2015, L 336, str. 1). Vendar se glede na čas dejanskega stanja spora o glavni stvari za ta spor še naprej uporablja Direktiva 2008/95.
4        Člen 3 Direktive 2008/95, naslovljen „Razlogi za zavrnitev ali neveljavnost“, je v odstavku 1(g) določal:
„Ne registrira se ali, če je registrirano, se lahko razglasi za neveljavno [nično] naslednje:
[…]
(g)      blagovne znamke, katerih narava zavaja javnost, zlasti glede narave, kakovosti ali geografskega izvora blaga ali storitve.“
Francosko pravo
5        Člen L. 711‑3 code de la propriété intellectuelle (zakonik o intelektualni lastnini) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„Kot znamka ali del znamke ne more biti sprejet znak:
[…]
(c)      ki zavaja javnost, zlasti glede vrste, kakovosti ali geografskega porekla proizvoda ali storitve.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
6        Družba francoskega prava Maison Fauré Le Page, ki je od leta 1716 v Parizu (Francija) opravljala dejavnost nakupa in prodaje orožja, streliva in usnjenih dodatkov, je 27. novembra 1992 prenehala, zaradi česar je bilo njeno premoženje preneseno na njenega edinega delničarja, družbo Saillard.
7        Fauré Le Page Paris je družba francoskega prava, ki je od 14. oktobra 2009 vpisana v sodni register v Parizu. Od družbe Saillard je 29. oktobra 2009 pridobila francosko znamko „Fauré Le Page“, ki jo je ta družba prijavila 5. junija 1989, med drugim za te proizvode: „orožje; strelno orožje in njegovi deli; strelivo in projektili; eksplozivi; opore za streljanje; naboji; usnje in imitacije usnja; potovalni kovčki in ročni kovčki“.
8        Družba Fauré Le Page Paris je 17. junija 2011 prijavila dve francoski znamki z navedbo „Fauré Le Page Paris 1717“, med drugim za te proizvode: „usnje in imitacije usnja; potovalni kovčki in ročni kovčki; potovalne torbe; ročne torbe“.
9        Družba Goyard ST‑Honoré, družba francoskega prava, ki proizvaja in trži proizvode, ki se uporabljajo na potovanjih, in usnjene proizvode, je 26. oktobra 2012 zoper družbi Fauré Le Page Paris in Fauré Le Page Maroquinier (v nadaljevanju skupaj: družbi Fauré le Page) vložila tožbo za ugotovitev ničnosti teh znamk zaradi njune domnevno zavajajoče narave, pri čemer je zoper drugo od teh družb tožbo vložila iz razloga, da ta upravlja znamki „Fauré Le Page Paris 1717“.
10      Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu, Francija) je s sodbo z dne 4. oktobra 2016 zavrnilo pritožbo, ki jo je družba Goyard ST‑Honoré vložila zoper prvostopenjsko sodbo, s katero so bili njeni zahtevki zavrnjeni.
11      Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) je s sodbo z dne 27. junija 2018 to sodbo razveljavilo.
12      Cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu) je s sodbo z dne 23. novembra 2021, izdano po tem, ko mu je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) vrnilo v ponovno odločanje, izpodbijani znamki razglasilo za nični zaradi resne nevarnosti zavajanja potrošnika.
13      Cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu) je v tej sodbi ugotovilo, da izraz „Paris 1717“ v izpodbijanih znamkah nakazuje na kraj in datum ustanovitve družbe Maison Fauré Le Page ter javnost napeljuje k prepričanju, da obstaja neprekinjeno poslovanje od leta 1717 in da je bilo strokovno znanje prvotnega podjetja preneseno na družbo Fauré Le Page Paris, kar je v zavesti zadevne javnosti jamstvo kakovosti proizvodov, označenih s tema znamkama. To sodišče je poleg tega navedlo, da je družba Maison Fauré Le Page leta 1992 prenehala opravljati dejavnost nakupa in prodaje orožja, streliva in dodatkov, tako da družba Fauré Le Page Paris, ustanovljena leta 2009, ni nadaljevala dejavnosti prvotnega podjetja. Navedeno sodišče je dodalo, da je za povprečnega potrošnika luksuznih usnjenih izdelkov, kot so izdelki, ki jih tržita družbi Fauré Le Page, kadar se odloča za nakup, uporaba pradavnega strokovnega znanja odločilno merilo.
14      Družbi Fauré Le Page sta zoper to sodbo vložili pritožbo pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), ki je predložitveno sodišče.
15      Družbi Fauré Le Page pred tem sodiščem med drugim trdita, da mora biti znamka, da bi se štela za zavajajočo, taka, da potrošnika zavaja glede značilnosti proizvodov ali storitev, ki jih označuje ta znamka, in ne glede značilnosti njenega imetnika. Izpodbijani znamki pa naj ne bi opisovali nobene posebne značilnosti usnjenih izdelkov, ki jih označujeta ti znamki, temveč naj bi kvečjemu nakazovali na splošno idejo kakovosti, tako da naj ju ne bi bilo mogoče šteti za zavajajoči v smislu člena 3(1)(g) Direktive 2008/95, ki je bil v francosko pravo prenesen s členom L‑711‑3(c) zakonika o intelektualni lastnini.
16      Predložitveno sodišče meni, da bi bila razlaga cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) – v skladu s katero je posredovanje napačnih informacij z znakom, prijavljenim kot znamka, o podjetju, ki trži proizvode ali storitve, označene s to znamko, iz katerih povprečni potrošnik sklepa, da so ti proizvodi ali storitve posebno kakovostni ali prestižni, zavajajoča – lahko v skladu s členom 3(1)(g) Direktive 2008/95.
17      Poleg tega po mnenju tega sodišča zavajajoča narava znamke ni omejena zgolj na zavajajoče sporočilo o značilnostih proizvodov ali storitev, ki jih označuje ta znamka, temveč lahko izhaja tudi iz značilnosti podjetja, ki je imetnik znamke, zlasti iz njegove starosti, če lahko potrošnik iz tako sporočene napačne informacije sklepa, da ima proizvod, označen z navedeno znamko, nekatere lastnosti ali prestiž, ki lahko vplivajo na njegovo odločitev o nakupu.
18      V zvezi s tem opozarja, da se v skladu s sodbo z dne 23. aprila 2009, Copad (C‑59/08, EU:C:2009:260, točke od 24 do 26), kakovost luksuznih proizvodov presoja ne le glede na njihove materialne značilnosti, temveč tudi ob upoštevanju privlačnosti in prestižne podobe, zaradi katerih se zdijo luksuzni.
19      Poleg tega predložitveno sodišče priznava, da je sodbo z dne 30. marca 2006, Emanuel (C‑259/04, EU:C:2006:215), mogoče razlagati tako, da znamka ne zavaja javnosti, če se domnevno napačna informacija, vsebovana v tej znamki, nanaša na podjetje, ki proizvode izdeluje, in ne na proizvode same, vendar pa navaja, da se je ta sodba nanašala na poseben primer znamke, sestavljene iz imena oblikovalca, tako da preudarkov, ki jih je Sodišče navedlo v navedeni sodbi, ni neizogibno mogoče razširiti onkraj okoliščin te zadeve.
20      Po mnenju predložitvenega sodišča je iz presoje cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) razvidno, da proizvodi, ki jih trži družba Fauré Le Page, spadajo v sektor luksuznih usnjenih izdelkov, da upoštevna javnost izpodbijane znamke dojema tako, da za njihovega imetnika neupravičeno domneva večstoletno delovanje v tem sektorju, in da lahko tako posredovana napačna informacija vpliva na odločitev potrošnikov o nakupu proizvodov, ki jih označuje ena od teh znamk, ker potrošniki luksuznih usnjenih izdelkov pripisujejo poseben pomen zgodovini in starosti podjetja, ki jih proizvaja, ter na njuni podlagi sklepajo, da so ti izdelki posebno kakovostni in prestižni.
21      V teh okoliščinah je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba člen 3(1)(g) Direktive [2008/95] razlagati tako, da navedba domišljijske [letnice] na blagovni znamki, ki posreduje lažno informacijo o starosti, resnosti in strokovnem znanju proizvajalca proizvodov ter posledično o nematerialnih značilnostih navedenih proizvodov, omogoča, da se ugotovi obstoj dejanskega zavajanja ali dovolj resne nevarnosti zavajanja potrošnika?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba ta člen razlagati tako, da:
(a)      se blagovna znamka lahko šteje za zavajajočo, kadar obstaja tveganje, da potrošnik proizvodov in storitev, ki jih znamka označuje, verjame, da ima imetnik te blagovne znamke večstoletno zgodovino proizvodnje teh proizvodov, kar mu daje prestižnost, čeprav ni tako?
(b)      mora – da se lahko ugotovi obstoj dejanskega zavajanja ali dovolj resne nevarnosti zavajanja potrošnika, od česar je odvisna ugotovitev zavajajoče narave blagovne znamke – blagovna znamka pomeniti dovolj natančno označbo morebitnih značilnosti proizvodov in storitev, za katere je registrirana, tako da zadevni potrošnik verjame, da imajo proizvodi in storitve nekatere značilnosti, ki jih v resnici nimajo?“
Vprašanji za predhodno odločanje
22      Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1)(g) Direktive 2008/95 razlagati tako, da je, kadar znamka vključuje število, ki ga
upoštevna javnost dojema tako, da označuje leto ustanovitve podjetja, in ki – ker je to leto starodavno – nakazuje na dolgoletno znanje, ki proizvodom, za katere je znamka registrirana, daje jamstvo kakovosti in prestižno podobo, čeprav imetnik znamke nima strokovnega znanja takega časovnega obsega, iz tega mogoče sklepati, da ta znamka zavaja javnost v smislu te določbe.
23      V skladu s členom 3(1)(g) Direktive 2008/95 se znamke, ki zavajajo javnost, na primer glede narave, kakovosti ali geografskega izvora blaga ali storitve, ne registrirajo ali se, če so registrirane, razglasijo za nične.
24      Opozoriti je treba, da je potrebno, da bi bilo v skladu s to določbo mogoče ugotoviti, da je bila znamka registrirana v nasprotju z razlogom za zavrnitev, ki se nanaša na verjetnost zavajanja, dokazati, da znak, za katerega je bila vložena prijava za registracijo kot znamke, sam ustvarja tako verjetnost, saj poznejše upravljanje navedenega znaka ni upoštevno (glej v tem smislu sodbo z dne 8. junija 2017, W. F. Gözze Frottierweberei in Gözze, C‑689/15, EU:C:2017:434, točki 55 in 56).
25      Poleg tega ničnost na podlagi navedene določbe predpostavlja, da se na podlagi okoliščin obravnavane zadeve ugotovi obstoj dejanskega zavajanja ali dovolj resne nevarnosti zavajanja javnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 30. marca 2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, točka 47, in z dne 8. junija 2017, W. F. Gözze Frottierweberei in Gözze, C‑689/15, EU:C:2017:434, točka 54).
26      Kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah od 33 do 41 sklepnih predlogov in kot je razvidno tako iz člena 3(1)(g) Direktive 2008/95, ki vsebuje eksemplifikativni seznam značilnosti blaga ali storitev, kot tudi iz cilja te določbe, ki je usmerjen na prevare, ki so neločljivo povezane z znakom, registriranim kot znamka ali prijavljenim s tem namenom, mora ugotovitev, da „narava znamke zavaja javnost“ v smislu navedene določbe, temeljiti na zavajanju glede na značilnost proizvodov ali storitev, ki jih označuje ta znamka. Zato razloga za zavrnitev registracije in za ničnost, določenega v členu 3(1)(g) Direktive 2008/95,
med drugim ni mogoče uporabiti v primerih, ko zadevna znamka javnost zavaja glede lastnosti svojega imetnika, ne pa glede značilnosti proizvodov ali storitev, ki jih označuje.
27      Čeprav je v obravnavani zadevi cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu), kot je razvidno iz točke 13 te sodbe, ugotovilo, da lahko znak, ki povezuje letnico in mesto, upoštevni javnosti nakazuje na datum in kraj ustanovitve imetnika znamke, pa ta elementa sama po sebi ne pomenita značilnosti proizvodov, ki jih tržita družbi Fauré Le Page.
28      Ob tem je to sodišče, kot je razvidno iz točke 20 te sodbe, ugotovilo tudi, da ti proizvodi spadajo v sektor luksuznih usnjenih izdelkov, da upoštevna javnost izpodbijane znamke dojema tako, da za njihovega imetnika neupravičeno domneva večstoletno delovanje v tem sektorju, in da lahko tako posredovana napačna informacija vpliva na odločitev potrošnikov o nakupu proizvodov, ki jih označuje ena od teh znamk, ker potrošniki luksuznih usnjenih izdelkov pripisujejo pomen zgodovini in starosti podjetja, ki jih proizvaja, ter na njuni podlagi sklepajo, da so ti izdelki posebno kakovostni in prestižni.
29      Kot pa je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 43 sklepnih predlogov, vključitev števila, ki ga upoštevna javnost dojema kot leto ustanovitve podjetja, v znamko lahko nakazuje na posebno strokovno znanje, ki zagotavlja kakovost proizvoda, označenega s to znamko, in prispeva k temu, da se mu daje prestižna podoba. Ker je kakovost proizvoda ena od značilnosti, ki so eksemplifikativno navedene v členu 3(1)(g) Direktive 2008/95, ta lastnost pa lahko na področju luksuznih izdelkov izhaja tudi iz videza in prestižne podobe proizvoda (glej v tem smislu sodbo z dne 23. aprila 2009, Copad, C‑59/08, EU:C:2009:260, točka 24), je obstoj dejanskega zavajanja ali dovolj resne nevarnosti zavajanja javnosti v smislu te določbe mogoče ugotoviti tudi, kadar strokovno znanje takega časovnega obsega ter posledično jamstvo kakovosti in prestižna podoba, ki sta z njim povezana ali iz njega
izhajata, ne obstajajo.
30      Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju vseh okoliščin obravnavane zadeve presoditi, ali upoštevna javnost število, navedeno v znamkah, katerih ugotovitev ničnosti se zahteva, dojema kot leto ustanovitve podjetja in tako, da nakazuje na posebno strokovno znanje, kot je dolgoletno znanje, ki proizvodu, za katerega je znamka registrirana,
daje kakovostno in prestižno podobo. V tem okviru mora predložitveno sodišče preučiti vsako od znamk v celoti in mora upoštevati zlasti to, da je v njiju poleg števila 1717 naveden izraz „Paris“, ter preučiti sporočilo, ki ga ti znamki posredujeta upoštevni javnosti.
31      Glede na vse zgornje preudarke je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 3(1)(g) Direktive 2008/95 razlagati tako, da je, kadar znamka vključuje število, ki ga upoštevna javnost dojema tako, da označuje leto ustanovitve podjetja, in – ker je to leto starodavno – nakazuje na dolgoletno znanje, ki proizvodom, za katere je znamka registrirana, daje jamstvo kakovosti in prestižno podobo, čeprav imetnik znamke nima strokovnega znanja takega časovnega obsega, iz tega mogoče sklepati, da ta znamka zavaja javnost v smislu te določbe.
Stroški
32      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
Člen 3(1)(g) Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami
je treba razlagati tako, da
je, kadar znamka vključuje število, ki ga upoštevna javnost dojema tako, da označuje leto ustanovitve podjetja, in – ker je to leto starodavno – nakazuje na dolgoletno znanje, ki proizvodom, za katere je znamka registrirana, daje jamstvo kakovosti in prestižno podobo, čeprav imetnik znamke nima strokovnega znanja takega časovnega obsega, iz tega mogoče sklepati, da ta znamka zavaja javnost v smislu te določbe.
Podpisi
*      Jezik postopka: francoščina.