Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 20. oktobra 2022(1)
Zadeva C‑423/21
Grand Production d.o.o.
proti
GO4YU GmbH,
DH,
GO4YU d.o.o.,
MTEL Austria GmbH
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija))
Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Intelektualna lastnina – Direktiva 2001/29/ES – Avtorske pravice v informacijski družbi – Člen 3(1) – Priobčitev javnosti – Pretočna platforma – Dostop do vsebin, zaščitenih z virtualnim zasebnim omrežjem (VPN) – Uredba (EU) št. 1215/2012 – Člen 7, točka 2 – Pristojnost v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti
Uvod
1.        S tehničnega vidika je internet sredstvo za komunikacijo po vsem svetu: od koder koli na Zemlji lahko dostopate do katere koli spletne strani ali posredujete sporočilo osebi, ki je kjer koli drugje. S pravnega vidika pa je položaj drugačen. Za internet, tako kot za vsako drugo obliko človekove dejavnosti, velja pravna ureditev, ki je po svoji naravi vezana na kraj: njeno področje uporabe je odvisno od krajevne pristojnosti organa, ki jo določa. Poleg tega so lahko različne oblike dejavnosti na internetu predmet lastninske pravice ali osebnih pravic posameznikov, ki so lahko tudi krajevno omejene.
2.        Obstaja torej temeljno protislovje med čezmejno, globalno naravo interneta na eni strani ter teritorialno omejenimi pravicami in obveznostmi, ki so povezane z različnimi dejavnostmi, ki se izvajajo z njegovo uporabo, na drugi strani. To protislovje je mogoče rešiti na dva načina: z „ozemeljsko“ razmejitvijo interneta z „geografskim blokiranjem dostopa“ ali z razširitvijo ozemeljske pristojnosti organov oblasti na večje število držav, da se jim omogoči globalna regulacija internetnih dejavnosti.
3.        V obravnavani zadevi bo moralo Sodišče obravnavati vprašanja v zvezi z obema načinoma reševanja tega protislovja.
Pravni okvir
4.        Člen 4(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah(2) določa:
„Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“
5.        Člen 6(1) te uredbe določa:
„Če toženec nima stalnega prebivališča v državi članici, se pristojnost sodišč vsake države članice
[…]določi po pravu te države članice.“
6.        Člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
[…]
2.      v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči v kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka;
[…]“.
7.        Člen 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi(3) določa:
„Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo vsakršno obliko dajanja na voljo njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo pripadniki javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami“
Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje
8.        Družba Grand Production d.o.o., registrirana po srbskem pravu, je producent avdiovizualnih razvedrilnih programov, ki jih na srbskem ozemlju predvaja srbska televizijska hiša Prva Srpska Televizija.
9.        Družba GO4YU d.o.o. Beograd, prav tako registrirana po srbskem pravu, je upravljavec spletne pretočne platforme, na kateri se v skladu s sporazumi s Prvo Srpsko Televizijo oddaja program te televizijske hiše. Ta platforma je na voljo tako na ozemlju Srbije kot zunaj nje.
10.      Družbi GO4YU GmbH
(v nadaljevanju: GO4YU (Avstrija)) in MTEL Austria GmbH, ki delujeta po avstrijskem pravu, na ozemlju Avstrije opravljata storitve v zvezi s promocijo pretočne platforme v lasti družbe GO4YU Beograd in
v zvezi z odnosi s strankami, vključno s sklepanjem pogodb in pobiranjem plačil. MTEL Austria je hčerinska
družba družbe GO4YU Beograd. DH je predsednik uprave in edini družbenik družbe GO4YU (Avstrija).
11.      Družba GO4YU Beograd nima pravice, da bi prek interneta zunaj ozemlja Srbije in Črne gore oddajala razvedrilne programe, ki jih producira družba Grand Production. Zato mora uporabnikom interneta zunaj ozemlja teh dveh držav preprečiti dostop do teh programov. Vendar lahko ti uporabniki to blokado obidejo z uporabo storitve tako imenovanega virtualnega zasebnega omrežja (VPN). Takšna storitev uporabniku omogoča povezavo z internetom prek posebnega strežnika („strežnik VPN“), ki prikrije naslov IP in s tem fizično lokacijo uporabnika(4). Uporabniki zunaj Srbije in Črne gore se lahko s to storitvijo „pretvarjajo“, da so v teh državah, in tako obidejo blokado dostopa, ki jo uporablja družba GO4YU Beograd.
12.      Po mnenju družbe Grand Production se družba GO4YU Beograd zaveda, da se je mogoče z uporabo storitve VPN izogniti geografski blokadi dostopa. Poleg tega je bilo od 30. aprila 2020 do 15. junija 2020 v Avstriji prek pretočne platforme družbe GO4YU Beograd mogoče gledati razvedrilne programe tožeče stranke brez blokade dostopa.
13.      Na zahtevo družbe Grand Production je Handelsgericht Wien (gospodarsko sodišče na Dunaju, Avstrija) 28. septembra 2020 proti družbama GO4YU Beograd in MTEL Austria izdalo začasno
odredbo, s katero je prepovedalo javno predvajanje razvedrilnih programov, ki jih producira prvonavedena družba, na ozemlju Avstrije. Vendar je to sodišče predlog za izdajo podobne začasne odredbe zavrnilo za ti dve družbi v delu, v katerem je presegal ozemlje Avstrije, in za drugi dve toženi stranki (to sta DH in družba GO4YU (Avstrija)) v celoti.
14.      Ta sklep je bil delno spremenjen s sklepom Oberlandesgericht Wien (višje deželno sodišče na Dunaju, Avstrija) z dne 28. januarja 2021, s katerim je bila tožba družbe Grand Production v delu, v katerem se je nanašala na družbo MTEL Austria, v celoti zavrnjena. Zato je ostala veljavna le začasna
odredba, ki se je nanašala na družbo GO4YU Beograd in je bila omejena na ozemlje Avstrije.
15.      Družba Grand Production je pri predložitvenem sodišču vložila pritožbo zoper zadnjenaveden
sklep in predlagala izdajo začasne odredbe zoper vse tožene stranke, in sicer prepoved priobčitve programov, ki jih proizvaja družba, javnosti,
ki bi veljala za ves svet.
16.      V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija) prekinilo postopek in Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:
„1.      Ali je treba izraz ‚priobčenj[e] […] javnosti‘ iz člena 3(1) Direktive [2001/29]
razlagati tako, da [ga] izvaja neposredni upravljavec pretočne platforme (ki v obravnavni zadevi nima sedeža v Uniji), ki
–        sam odloča o vsebini in zatemnitvi televizijskih oddaj, ki jih razširja, in te tehnično izvede,
–        ima izključne skrbniške pravice za pretočno platformo,
–        lahko vpliva na to, katere televizijske programe lahko končni uporabnik sprejema prek storitev, ne more pa vplivati na vsebino programov,
–        je edina nadzorna točka za to, katere programe in vsebine je mogoče gledati ob katerem času in na katerih območjih,
če se pri tem
–        uporabniku ne posreduje le dostopa do programskih vsebin, katerih spletno uporabo so vsakokratni imetniki pravic dovolili, temveč tudi do takih zaščitenih vsebin, glede katerih niso bile pridobljene pravice, in
–        neposredni upravljavec pretočne platforme ve, da njegova storitev brez soglasja imetnikov pravic omogoča tudi sprejem zaščitenih programskih vsebin, s tem ko končne stranke uporabljajo storitve VPN, ki dajejo vtis, da se IP-naslov in naprava končnih strank nahaja na območjih, za katera obstoji soglasje imetnika pravic, vendar
–        je bil brez soglasja imetnikov pravic tudi brez vzpostavitve VPN tunela prek pretočne platforme dejansko več mesecev mogoč sprejem zaščitenih programskih vsebin?
2.      V primeru, da je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
Ali je treba izraz ‚priobčenj[e] […] javnosti‘
iz člena 3(1) Direktive [2001/29]
razlagati tako, da tako priobčitev izvajajo tudi tretje osebe (ki v obravnavani zadevi nimajo sedeža v Uniji), ki so
z upravljavcem pretočne platforme, opisanim v prvem vprašanju, povezane pogodbeno in/ali na podlagi prava družb, in ki, ne da bi same imele vpliv na zatemnitve in na programe in vsebine oddaj, ki so dane na pretočno platformo,
–        oglašujejo pretočno platformo upravljavca in njene storitve, in/ali
–        s strankami po 15 dneh sklenejo poskusne naročnine, ki potečejo samodejno, in/ali
–        skrbijo za stranke pretočne platforme kot služba za podporo strankam, in/ali
–        na svoji spletni strani ponujajo plačljive naročnine za pretočno platformo neposrednega upravljavca in potem delujejo kot pogodbeni partner strank in prejemnik plačil, pri čemer se plačljive naročnine pripravijo tako, da je izrecno opozorilo na to, da določeni programi niso na voljo, dano le tedaj, ko stranka ob sklenitvi pogodbe izrecno navede, da želi gledati te programe, vendar takrat, ko stranka tega ne navede oziroma konkretno ne povpraša o tem, stranke na to niso vnaprej opozorjene?
3.      Ali je treba člen 2(a) in (e) ter člen 3(1) Direktive [2001/29] v povezavi s členom 7, točka 2,
[Uredbe št. 1215/2012] razlagati tako, da je v primeru uveljavljanja kršitve avtorskih in sorodnih pravic, ki jih zagotavlja država članica sodišča, ki obravnava zadevo, to sodišče – ker načelo teritorialnosti nasprotuje pristojnosti za presojanje nacionalnih sodišč glede kršitev v tujini – pristojno le za odločanje o škodi, ki je bila povzročena na ozemlju države članice, ki ji pripada to sodišče, ali pa lahko ali mora to sodišče odločiti tudi o dejanjih, ki so bila po trditvah oškodovanega avtorja storjena zunaj tega ozemlja (po vsem svetu)?“
17.      Sodišče je predlog za sprejetje predhodne odločbe prejelo 12. julija 2021. Predložitveno sodišče je v odgovoru na zahtevo Sodišča za pojasnilo, ki ga je Sodišče prejelo 11. julija 2022, spremenilo prvo vprašanje za predhodno odločanje tako, da je v predzadnji alinei tega vprašanja besedo „vendar“ nadomestilo z besedo „ali“. Prvo vprašanje za predhodno odločanje se torej glasi:
„Ali je treba izraz ‚priobčenj[e] […] javnosti‘ iz člena 3(1) Direktive [2001/29] razlagati tako, da [ga] izvaja neposredni upravljavec pretočne platforme (ki v obravnavni zadevi nima sedeža v Uniji), ki
–        sam odloča o vsebini in zatemnitvi televizijskih oddaj, ki jih razširja, in te tehnično izvede,
–        ima izključne skrbniške pravice za pretočno platformo,
–        lahko vpliva na to, katere televizijske programe lahko končni uporabnik sprejema prek storitev, ne more pa vplivati na vsebino programov,
–        je edina nadzorna točka za to, katere programe in vsebine je mogoče gledati ob katerem času in na katerih območjih,
če se pri tem
–        uporabniku ne posreduje le dostopa do programskih vsebin, katerih spletno uporabo so vsakokratni imetniki pravic dovolili, temveč tudi do takih zaščitenih vsebin, glede katerih niso bile pridobljene pravice, in
–        neposredni upravljavec pretočne platforme ve, da njegova storitev omogoča sprejemanje zaščitenih objavljenih vsebin brez soglasja pooblaščenih oseb, saj končne stranke uporabljajo storitve VPN, ki ustvarjajo vtis, da se naslov IP in naprava končnih strank nahajata na območjih, kjer obstaja soglasje pooblaščene osebe, ali[(5)]
–        je bil brez soglasja imetnikov pravic tudi brez vzpostavitve VPN tunela prek pretočne platforme dejansko več mesecev mogoč sprejem zaščitenih programskih vsebin?“
18.      Pisna
stališča so predložile stranke v postopku v glavni stvari in Evropska komisija. Te stranke so tudi pisno odgovorile na vprašanja Sodišča. Sodišče je odločilo, da bo o zadevi odločilo brez obravnave.
Presoja
19.      Predložitveno sodišče je Sodišču v tej zadevi predložilo tri vprašanja za predhodno odločanje. Prvo se nanaša na obseg odgovornosti upravljavca pretočne platforme(6) za to, da se na tej platformi vsebine, ki so zaščitene z avtorskimi pravicami, javnosti priobčujejo brez dovoljenja imetnikov pravic. Drugo vprašanje se nanaša na morebitno odgovornost subjektov, ki sodelujejo s tem upravljavcem. Tretje vprašanje se nanaša na obseg pristojnosti sodišč držav članic v zvezi s kršitvami avtorskih pravic. Ta vprašanja bom obravnaval po vrstnem redu, v katerem so bila zastavljena.
Prvo vprašanje za predhodno odločanje
20.      S prvim vprašanjem za predhodno odločanje želi predložitveno sodišče v bistvu preveriti, ali je treba člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da upravljavec pretočne platforme, ki na spletu opravlja retransmisijo televizijskega programa, krši izključno pravico do priobčitve del javnosti, opredeljeno v tej določbi, če:
a)      uporabniki obidejo geografsko blokado dostopa s storitvijo VPN, tako da so zaščitena dela dostopna na ozemlju Evropske unije, za kar upravljavec navedene platforme nima dovoljenja imetnika avtorskih pravic, ali
b)      so bila zaščitena dela na navedeni platformi na ozemlju Evropske unije dostopna brez omejitev brez dovoljenja imetnika avtorskih pravic.
21.      To vprašanje se nanaša na dve glavni vprašanji, in sicer, prvič, ali upravljavec pretočne platforme, na kateri se oddaja televizijski program, izvaja priobčitev javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, in drugič, ali je upravljavec take platforme odgovoren za to, da uporabniki dostopajo do zaščitenih vsebin tako, da se izognejo uporabi omejitve dostopa, ki jo je uvedel upravljavec. Naj začnem s prvim vprašanjem.
Retransmisija televizijskega programa na internetu kot priobčitev javnosti
22.      Sodišče je že odločilo, da je treba pojem
„priobčitev javnosti v smislu člena 3(1) Direktive [2001/29] razlagati tako, da zajema retransmisijo del, vključenih v prizemno televizijsko radiodifuzno oddajanje:
–        ki ga opravlja subjekt, ki ni prvotni izdajatelj,
–        po internetnem toku, do katerega je omogočen dostop naročnikom tega subjekta, ki lahko sprejemajo to retransmisijo s priključitvijo na strežnik tega subjekta,
–        čeprav so ti naročniki na ciljnem območju navedenega prizemnega televizijskega radiodifuznega oddajanja in lahko to oddajanje zakonito sprejemajo po televizijskem sprejemniku.“(7).
23.      V zvezi s tem je treba pojasniti, da se navedba iz zadnje alinee tega odstavka sodbe z dne 7. marca 2013, ITV Broadcasting in drugi (C‑607/11, EU:C:2013:147), ki se nanaša na položaj, ko so naročniki operaterja storitve internetne retransmisije na območju sprejema prizemne televizije, ne pomeni, da se ta sodba uporablja le za takšne primere. Ta navedba je bila potrebna za zavrnitev argumenta, ki temelji na neobstoju tako imenovanega novega občinstva, tj. občinstva, ki se razlikuje od tistega, ki mu je bila namenjena prvotna televizijska oddaja. Sodišče je menilo, da ta okoliščina ni pomembna, saj se retransmisija prek interneta izvaja z drugačnimi tehničnimi sredstvi kot prvotni televizijski program(8). V položaju, v katerem je retransmisija prek interneta na voljo tudi zunaj
območja sprejema izvirnega televizijskega programa(9), pa je le ta nujno namenjena širši javnosti kot zadevni televizijski program. A fortiori torej takšna retransmisija pomeni priobčitev javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.
24.      Prav tako ni pomembno, ali je retransmisija prek interneta sočasna in nespremenjena v primerjavi z izvirnim televizijskim programom („live streaming“), kot je bilo v primeru zadeve, zaključene s sodbo z dne 7. marca 2013, ITV Broadcasting in drugi (C‑607/11, EU:C:2013:147), ali pa je na primer časovno premaknjena. Merilo za to, da se taka retransmisija šteje za priobčitev javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, je namreč tehnično sredstvo, s katerim se opravi, in dejstvo, da jo opravi subjekt, ki ni prvotni izdajatelj televizijskega programa.
25.      Nazadnje, čeprav je retransmisija izvirnega televizijskega programa prek interneta s tehničnega vidika sekundarna in odvisna od tega predvajanja, je s pravnega vidika priobčitev javnosti, ki ga ta retransmisija pomeni, dejanje, ki je ločeno in neodvisno od tega predvajanja. Zato okoliščina, da je izvirni televizijski program namenjen območju zunaj ozemlja Unije in torej zunaj ozemeljskega področja uporabe Direktive 2001/29, ne nasprotuje temu, da se retransmisija tega programa prek interneta šteje za priobčitev javnosti v smislu člena 3(1) te direktive v delu, v katerem je ta retransmisija na voljo na ozemlju, na katerem se ta direktiva uporablja.
26.      Na podlagi zgornjih premislekov je mogoče ugotoviti, da v primeru, opisanem v točki 20(b) tega mnenja, to je, ko so zaščitena dela, ki so vključena v izvirni televizijski program zunaj ozemlja Unije, na ozemlju Unije brez omejitev dostopna na pretočni platformi, ki ta program retransmitira, upravljavec te platforme
priobčuje ta dela javnosti, za kar velja izključna pravica iz člena 3(1) Direktive 2001/29. Takšna priobčitev del javnosti brez soglasja imetnika avtorskih pravic zato pomeni kršitev te izključne pravice.
Odgovornost zaradi tega, ker se uporabniki na internetu izogibajo omejitvam dostopa do varovanih avtorskih del
27.      Zdaj se bom posvetil analizi bolj zapletenega vprašanja, in sicer vprašanja odgovornosti upravljavca pretočne platforme v položaju, opisanem v točki 20(a) teh sklepnih predlogov. V tem položaju upravljavec pretočne platforme ob spoštovanju pravic imetnika avtorskih pravic uporabi geografsko blokado dostopa na ozemlju, za katero nima dovoljenja za priobčitev zaščitenih del javnosti, v tem primeru na celotnem ozemlju Evropske unije,
vendar uporabniki to blokado zaobidejo s storitvijo VPN, ki jim omogoča dostop do del, kot da bi bili na ozemlju, za katero ima
dovoljenje za javno priobčitev, torej v Srbiji ali Črni gori.
28.      Geografske blokade dostopa spadajo med instrumente t.i. upravljanja digitalnih pravic („digital rights management“)(10). To so različni zaščitni ukrepi, namenjeni preprečevanju uporabe vsebin v digitalni (elektronski) obliki na način, ki je v nasprotju z željami ponudnika teh vsebin. Namen teh zaščitnih ukrepov je „popraviti“ značilnosti digitalnega formata podatkov, ki so z vidika ponudnikov vsebin nezaželene, in sicer možnost izdelave poljubnega števila popolnih kopij praktično brez stroškov in njihovega prenosa (zlasti prek interneta) na poljubne razdalje. Pri vsebinah, ki se razširjajo prek interneta, se lahko instrumenti za upravljanje digitalnih pravic, na primer v obliki geografskih blokad dostopa, prav tako uporabljajo za izravnavo globalne narave tega medija in omogočajo njegovo virtualno geografsko razmejitev, kot sem omenil v uvodu teh sklepnih predlogov.
29.      Instrumenti za upravljanje digitalnih pravic se pogosto uporabljajo za zaščito avtorskih pravic, saj preprečujejo nezakonito –
ali s strani imetnikov teh pravic preprosto
neželeno –
uporabo zaščitenih del, ki se distribuirajo v digitalni obliki. Uporabljajo se tudi kot orodje za upravljanje avtorskih pravic na takšnih delih, saj omogočajo pobiranje ločenega nadomestila za različne oblike distribucije istega dela, delitev trga in tako imenovano cenovno diskriminacijo na različnih delih trga ali zaračunavanje vsebin, ki so na voljo na spletnih straneh WWW.
30.      Instrumenti za upravljanje digitalnih pravic za zaščito in upravljanje avtorskih pravic so sami po sebi zaščiteni s pravom Unije. Člen 6 Direktive 2001/29 državam članicam nalaga, da pravno varstvo razširijo na „katere koli tehnične ukrepe“, ki glede na svojo opredelitev v odstavku 3 navedenega člena vključujejo instrumente za upravljanje digitalnih pravic.
31.      Sodišče je tudi večkrat poudarilo, da lahko instrumenti za upravljanje digitalnih pravic povzročijo pravne učinke v okviru prava Unije, vključno z opredelitvijo pojma „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, kar je z vidika te zadeve še posebej pomembno.
32.      V sodbi z dne 13. februarja 2014 je Sodišče v zadevi Svensson in drugi (C‑466/12, EU:C:2014:76) odločilo, da „to, da eno spletno mesto vsebuje klikljive povezave do del, ki so prosto dostopna na drugem spletnem mestu, ne pomeni priobčitve javnosti, kot je opredeljena v tej določbi“(11). Sodišče je pojasnilo, da je splošno dostopna spletna stran namenjena splošni javnosti na internetu, zato povezava do dela na tej spletni strani ne omogoča dostopa do tega dela novi
javnosti(12).
33.      Nasprotno pa je internetna stran, zaščitena z omejitvijo dostopa(13), namenjena samo strankam, torej tistim, ki so dostop do nje pridobili zakonito. Zaobid te omejitve in omogočanje dostopa do zaščitenih del, ki jih ta stran vsebuje, drugim osebam, četudi s povezavo z druge internetne strani, pomeni omogočanje dostopa novi
javnosti in pomeni dejanje priobčitve javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29(14). Po mnenju Sodišča se lahko torej z uporabo instrumentov za upravljanje digitalnih pravic na spletnem mestu določi krog oseb (javnost), ki jim je namenjeno dejanje priobčitve javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29(15).
34.      V zadevi Vereniging Openbare Bibliotheken (C‑174/15, EU:C:2016:856), ki se je zaključila s sodbo z dne 10. novembra 2016, je Sodišče dopustilo, da izposoja elektronskih kopij knjig spada pod izjemo za javne knjižnice iz člena 6(1) Direktive 2006/115/ES(16). Pogoj za to je bila uporaba instrumentov za upravljanje digitalnih pravic, zaradi katerih je bilo posojanje elektronskih kopij podobno posojanju tiskanih del(17).
35.      Nazadnje je v sodbi z dne 9. marca 2021, VG Bild-Kunst (C‑392/19, EU:C:2021:181), Sodišče odločilo, „da vključitev, s tehniko okvirjanja, avtorskopravno varovanih del, ki so z dovoljenjem imetnika avtorske pravice prosto na voljo javnosti na spletnem mestu, na drugo spletno stran tretje osebe, če se ta vključitev izvaja z izogibanjem zaščitnim ukrepom proti okvirjanju, ki jih je sprejel ali naložil ta imetnik, pomeni priobčitev javnosti v smislu te določbe.
[člena 3(1) Direktive 2001/29]“(18). Sodišče je namreč menilo, da imetnik avtorskih pravic z uporabo tehničnega varstva proti okvirjanju zaščitenega dela, ki je na voljo na spletu, omeji krog oseb, ki jim je to delo na voljo, na uporabnike internetne strani, na kateri je bilo delo prvotno priobčeno(19).
36.      Menim, da je podobno razmišljanje mogoče uporabiti za geografske blokade dostopa, na katere se nanaša obravnavana zadeva. Če je imetnik avtorske pravice (ali oseba, ki je od njega pridobila licenco) uporabil takšno blokado, je njegovo oddajanje namenjeno samo krogu oseb, ki dostopajo do zaščitene vsebine z ozemlja, ki ga je določil ta imetnik pravice (tj. ozemlja, na katerem dostop ni blokiran). Zato imetnik pravice ne omogoča javnega dostopa na preostalem ozemlju.
37.      Če torej na pretočni platformi, ki je v lasti družbe GO4YU Beograd, za razvedrilne oddaje, ki jih producira družba Grand Production, velja geografsko blokiranje dostopa, tako da so načeloma dostopne le z ozemlja Srbije in Črne gore, družba GO4YU Beograd teh oddaj ne priobčuje javnosti na ozemlju Evropske unije.
38.      Vendar, kot je znano, niti v virtualnem niti v resničnem svetu ni zaščitnih ukrepov, ki jih ne bi bilo mogoče zaobiti ali prekršiti. To je lahko le težje ali lažje. Ta resnica velja tudi za geografske blokade dostopa. Te blokade je mogoče zaobiti z različnimi tehničnimi ukrepi, vključno s storitvami VPN, zlasti z
navidezno spremembo lokacije uporabnika. Čeprav obstajajo tehnična sredstva za preprečevanje takšnih praks, niso in verjetno nikoli ne bodo popolnoma učinkovita – napredek v tehnikah kršitev je vedno korak pred napredkom v varnostnih tehnikah.
39.      Vendar to ne pomeni, da subjekt, katerega geografski blokadi dostopa do zaščitenega dela se uporabniki izognejo, izvaja priobčitev tega dela javnosti na ozemlju, kjer je dostop blokiran. Takšen sklep bi onemogočil teritorialno upravljanje avtorskih pravic na spletnem mestu – vsaka priobčitev dela javnosti na spletnem mestu bi načeloma morala biti globalna.
40.      Menim, da bi moral biti pristop, ki ga je treba sprejeti v tem primeru, podoben tistemu, ki ga je Sodišče uporabilo v zadevah v zvezi s hiperpovezavami. Če se s hiperpovezavo zaobide omejitev dostopa do avtorsko zaščitenih vsebin, je za priobčitev te vsebine novi
javnosti odgovorna oseba, ki objavi hiperpovezavo, in ne upravljavec internetne strani, na kateri je bila prvotno priobčena in katere omejitve dostopa so bile kršene.
41.      Poseben vidik tega primera je, da nobena tretja oseba ni omogočila uporabnikom dostopa do oddaj, ki jih je ustvarila družba Grand Production, s čimer bi kršila geografsko blokado dostopa, ki jo je uporabila družba GO4YU Beograd. Uporabniki so sami obšli to blokado in do omenjenih programov dostopali brez posrednika(20).
42.      Vendar menim, da to ni zadosten razlog, da bi bila družba GO4YU Beograd odgovorna za takšno stanje. Družba Grand Production verjetno pravilno trdi, da se družba GO4YU Beograd zaveda izogibanja njeni geografski blokadi dostopa s pomočjo storitev VPN. Tega se zavedajo tudi v družbi Grand Production. Uporabniki se izogibajo različnim vrstam zaščite, kar je tveganje, ki je neločljivo povezano z razširjanjem avtorskih del v digitalni obliki, zlasti na internetu. Ko je družba Grand Production družbi GO4YU Beograd dovolila, da da njene programe na voljo javnosti na pretočni platformi na določenem ozemlju, je morala upoštevati, da bodo lahko nekateri uporabniki do njih dostopali tudi zunaj tega ozemlja.
43.      Po drugi strani pa to ne pomeni, da mora družba GO4YU Beograd odgovarjati za to, da je tem uporabnikom omogočila dostop do teh programov. V skladu z logiko zgoraj obravnavane sodne prakse Sodišča je volja subjekta, ki omogoča javni dostop, ki je razvidna iz uporabljenih tehničnih zaščitnih ukrepov, tista, ki določa predvideni krog oseb, ki jim je dostop namenjen.
44.      Drugače bi bilo le, če bi družba GO4YU Beograd namerno uporabila neučinkovito geografsko blokado dostopa, da bi osebam zunaj ozemlja, na katerem ima pravico javno priobčati programe produkcije družbe Grand Production, dejansko omogočila dostop do teh programov na način, ki bi bil lažji glede na možnosti, ki objektivno obstajajo na internetu, posebej v zvezi z javno dostopnimi storitvami VPN. V takem primeru bi bilo treba šteti, da družba GO4YU Beograd – ob polnem zavedanju posledic –
ravna tako, da svojim strankam omogoča dostop do zaščitenega dela, v položaju, ko brez takšnega ravnanja njene stranke tega dela načeloma ne bi mogle uporabljati(21). To mora preveriti predložitveno sodišče. Po drugi strani pa se lahko stranke licenčne pogodbe v tej pogodbi dogovorijo o bolj obsežnih obveznostih pridobitelja licence glede omejitev dostopa do vsebin, ki so predmet te pogodbe.
Odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje
45.      Glede na navedeno predlagam, naj se na prvo vprašanje odgovori tako, da je treba člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da upravljavec pretočne platforme, ki na
spletu opravlja retransmisijo televizijskega programa, ne krši izključne pravice do priobčitve del javnosti, vsebovane v tej določbi,
če se uporabniki s storitvijo VPN izognejo geografski blokadi dostopa, tako da so zaščitena dela brez dovoljenja imetnika avtorskih pravic dostopna na ozemlju Evropske unije. Tak upravljavec pa to pravico krši, če so zaščitena dela na navedeni platformi
na ozemlju Evropske unije brez dovoljenja imetnika avtorskih pravic
dostopna brez omejitev.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje
46.      Z drugim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da subjekt, povezan z upravljavcem pretočne platforme, na kateri so dostopna
avtorsko zaščitena dela, ki oglašuje to platformo, s strankami sklepa pogodbe za storitve, ki jih ta upravljavec zagotavlja, in jim zagotavlja podporo, vendar nima vpliva na vsebine, ki so dostopne na tej platformi, niti na omejitve dostopa do teh vsebin, ki se na tej platformi uporabljajo zaradi varstva avtorskih pravic tretjih oseb – tudi izvaja priobčitev javnosti v smislu te določbe.
47.      Odgovor na to vprašanje je po mojem mnenju mogoče razbrati iz dosedanje sodne prakse Sodišča o priobčitvi zaščitenih avtorskih del javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.
48.      V sklepnih predlogih v zadevi Stim in SAMI (C‑753/18, EU:C:2020:4) sem že imel priložnost poudariti, da čeprav je Sodišče v svoji sodni praksi v številnih primerih, ki presegajo zgolj navadno neposredno priobčitev dela, ugotovilo obstoj priobčitve javnosti, je skupna značilnost vseh teh primerov neposredna povezava med dejanjem uporabnika in zaščitenimi avtorskimi deli, ki so priobčena javnosti. Ta neposredna povezava je osrednji element, brez katerega ni mogoče govoriti o dejanju priobčitve takih del javnosti(22). Sodišče se je strinjalo z mojim predlogom odgovora na vprašanje za predhodno odločanje v omenjeni zadevi in ugotovilo, da najem motornih vozil, opremljenih z radijskimi sprejemniki, ne pomeni priobčitve javnosti, zlasti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29(23).
49.      Zgornjih ugotovitev ne spreminja poznejša sodna praksa Sodišča v zvezi s priobčitvijo avtorskih del javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29. Zlasti v sodbi z dne 22. junija 2021, YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2021:503), je Sodišče odločilo, da upravljavec platforme za deljenje videov oziroma platforme za gostovanje in deljenje datotek
ne izvaja (zaradi kršitve avtorskih pravic nezakonite) „priobčitve“ teh vsebin „javnosti“ v smislu te določbe, razen če je ta upravljavec konkretno seznanjen z nezakonitim dajanjem varovane vsebine na voljo na njegovi platformi in je nemudoma ne zbriše ali onemogoči dostopa do nje, če navedeni upravljavec, čeprav ve ali bi moral vedeti, da na splošno uporabniki njegove platforme prek te platforme nezakonito dajejo varovane vsebine na voljo javnosti, ne izvaja ustreznih tehničnih ukrepov, ki se lahko od običajno skrbnega upravljavca v njegovem položaju pričakujejo za verodostojno in učinkovito zoperstavljanje kršitvam avtorske pravice na tej platformi, ali če sodeluje pri izbiri varovanih vsebin, ki se nezakonito priobčijo javnosti, na svoji platformi zagotavlja orodja, namenjena posebej nezakonitemu deljenju takih vsebin, ali vedé spodbuja taka deljenja(24). Po drugi strani pa zgolj zagotavljanje storitve platforme, s katero je mogoče
prek spleta deliti dela, zaščitena z avtorsko pravico, ne zadostuje za ugotovitev, da upravljavec take platforme priobčuje ta dela javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, tudi če uporabniki brez take platforme ne bi mogli deliti teh del(25).
50.      V obravnavanem primeru ni takšne neposredne povezave med dejavnostmi subjektov, na katere se nanaša drugo vprašanje, in deli, ki so na voljo javnosti na pretočni platformi družbe GO4YU Beograd, vključno z razvedrilnimi programi, ki jih producira družba Grand Production. Ti subjekti nedvomno prispevajo k delovanju te platforme, saj zagotavljajo posrednika med platformo in njenimi strankami. Lahko bi celo menili, da je njihova dejavnost nujna, da bi te stranke lahko dostopale do vsebin, ki se razširjajo na tej platformi, saj je za to potrebna naročniška pogodba. Po drugi strani pa ti subjekti nimajo nobenega vpliva na vsebine, ki se razširjajo na tej platformi, niti možnosti za preprečevanje morebitnih kršitev avtorskih pravic.
51.      Dejstvo, ki ga je predložitveno sodišče navedlo v svojem drugem vprašanju, da stranke na začetku niso obveščene o tem, da nekatere vsebine, vključno z razvedrilnimi programi, ki jih proizvaja družba Grand Production, na platformi niso dostopne, nikakor ne spremeni te ugotovitve. Dejstvo, da stranke niso obveščene o nedostopnosti določenih vsebin na platformi, nikakor ne spremeni dejstva, da te vsebine niso dostopne. Prav tako po mojem mnenju ni očitne vzročne zveze med neobveščanjem strank o nedostopnosti teh vsebin in težnjo teh strank, da se izognejo geografski blokadi dostopa, ki je vzrok te nedostopnosti. Poleg tega, kot sem navedel zgoraj, po mojem mnenju upravljavec pretočne platforme, še manj pa drugi z njim povezani subjekti, niso odgovorni za to, da se uporabniki izogibajo tehničnim omejitvam dostopa do avtorsko zaščitenih del.
52.      Subjekti, povezani z upravljavcem take platforme, mogoče lahko nosijo akcesorno odgovornost za omogočanje ali udeležbo pri kršitvi avtorskih pravic, če je kršitev teh pravic dokazana. Vendar ta odgovornost v pravu Unije ni harmonizirana in jo ureja izključno nacionalno pravo držav članic.
53.      Glede na navedeno predlagam, naj se na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da subjekt, povezan z upravljavcem pretočne platforme, na kateri so dostopna avtorsko zaščitena dela, ki oglašuje to platformo, s strankami sklepa pogodbe za storitve, ki jih ta upravljavec zagotavlja, in jim zagotavlja podporo, vendar nima vpliva niti na vsebine, ki so dostopne na tej platformi, niti na omejitve dostopa do teh vsebin, ki se na tej platformi
uporabljajo zaradi varstva avtorskih pravic tretjih oseb, ne opravlja priobčitve
javnosti v smislu te določbe.
Tretje vprašanje za predhodno odločanje
54.      Tretje vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na obseg pristojnosti sodišč držav članic v primerih deliktov in kvazideliktov, ki se nanašajo na kršitve avtorskih pravic. Glede na formulacijo tega vprašanja, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, gre za razlago člena 2(a) in (e) ter člena 3(1) Direktive 2001/29 v povezavi s členom 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012.
55.      Predložitveno sodišče pojasnjuje, da to vprašanje izhaja iz dvomov, ki jih je imelo glede sodne prakse Sodišča. Po eni strani je Sodišče odločilo, da je v primeru zatrjevane kršitve avtorske pravice, zaščitene v državi članici sodišča, pri katerem je bil vložen zahtevek, to sodišče – glede na kraj nastanka škode (nemško „Erfolgsort“) – pristojno za obravnavo odškodninske tožbe zaradi kršitve teh pravic zaradi dajanja na voljo zaščitenih del na internetni strani, ki je dostopna na območju njegove pristojnosti, vendar le glede škode, povzročene na ozemlju te države članice(26).
56.      Po drugi strani pa je Sodišče tudi odločilo, da lahko oseba, ki trdi, da so bile njene osebnostne pravice kršene z objavo napačnih podatkov o njej na spletu in s tem, da se komentarji, ki se nanašajo nanjo, niso izbrisali, vloži tožbo za popravek teh podatkov, izbris teh komentarjev in povrnitev celotne nastale škode pri sodiščih države članice, v kateri je središče njenih interesov. Taka oseba pa ne more vložiti tožbe za popravek teh podatkov in izbris teh komentarjev pri sodiščih vsake države članice, na ozemlju katere so ali so bile dostopne na spletu objavljene informacije(27).
57.      Predložitveno sodišče v obravnavani zadevi želi preveriti, ali je treba glede na predmet postopka v glavni stvari, ki ni odškodninski zahtevek, temveč predlog za izdajo začasne odredbe v obliki prepovedi priobčitve del tožeče stranke javnosti na internetu, pristojnost sodišča, pri katerem je vložena tožba, določiti v skladu s to prvo sodbo, torej, ali je ta pristojnost omejena na ozemlje Avstrije, ali v skladu z drugo sodbo, tako da bi bila avstrijska sodišča pristojna za odreditev ukrepov zavarovanja na svetovni ravni.
58.      Vendar dvomim o dopustnosti tega vprašanja za predhodno odločanje, saj menim, da Sodišče predložitvenemu sodišču ne more dati odgovora, ki bi bil koristen za rešitev spora, ki ga obravnava. Poleg tega se zdi, da se s tem dvomom strinjajo tudi stranke v postopku v glavni stvari.
59.      Prvič, zgoraj navedena sodna praksa Sodišča je bila oblikovana na podlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012(28), na katerega se sklicuje tudi predložitveno sodišče v besedilu vprašanja. V skladu s to določbo je v deliktnih in kvazideliktnih zadevah pristojno sodišče v kraju, kjer je nastal škodni dogodek. V tem okviru je Sodišče v zadevni sodni praksi opredelilo obseg pristojnosti sodišč držav članic. V postopku v glavni stvari v obravnavanem primeru pa se ta določba ne uporablja.
60.      Družba GO4YU Beograd ima sedež v Srbiji, torej zunaj ozemlja Unije, medtem ko je uporaba člena 7 Uredbe št. 1215/2012 omejena na tožene stranke s prebivališčem oziroma sedežem v državah članicah. Pristojnost sodišč vsake države članice za tožbe, vložene zoper osebe, ki nimajo stalnega prebivališča v državi članici, pa je v skladu s členom 6(1) navedene uredbe določena s pravom te države članice.
61.      Glede drugih toženih strank v postopku v glavni stvari, te imajo stalno prebivališče v Avstriji, to je v državi članici predložitvenega sodišča. Pristojnost avstrijskih sodišč v zadevah proti tem toženim strankam pa ni določena s členom 7, točka 2, saj se ta določba uporablja za stranke, ki so tožene pred sodišči države članice, ki ni država njihovega stalnega prebivališča, temveč s členom 4(1) Uredbe št. 1215/2012, v skladu s katerim se lahko vsaka oseba s stalnim prebivališčem v državi članici toži pred sodišči te države. Pristojnost sodišč te države članice je splošna in načeloma ni omejena, vsekakor ne s pravili o pristojnosti(29). Sodna praksa Sodišča, navedena v točkah 55 in 56 teh sklepnih predlogov, se tako v tem primeru ne more uporabiti.
62.      Prav tako te sodne prakse ni mogoče uporabiti, če so avstrijska sodišča na podlagi avstrijskega prava v skladu s členom 6(1) Uredbe 1215/2012 zaradi povezave te tožbe s tožbo zoper druge tožene stranke pristojna za obravnavo tožbe zoper družbo GO4YU Beograd(30). Obseg pristojnosti na tej podlagi bi moral biti podoben tistemu, ki izhaja iz člena 4(1) Uredbe. V vsakem primeru gre za vprašanje razlage nacionalnega prava(31).
63.      Drugič, predložitveno sodišče ni pojasnilo, kako bi uporaba obrazložitve Sodišča v sodbi z dne 17. oktobra 2017, Bolagsupplysningen in Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766), privedla do neomejene pristojnosti avstrijskih sodišč.
64.      Po eni strani namreč nič ne kaže na to, da je središče interesov družbe Grand Production v Avstriji in ne v Srbiji, kjer ima ta družba sedež. Poleg tega stranke v postopku v glavni stvari v odgovoru na vprašanje Sodišča same navajajo, da se načelo središča interesov v obravnavani zadevi ne uporablja.
65.      Po drugi strani, če bi po analogiji uporabili ugotovitev Sodišča, da je glede na vseprisotnost informacij in vsebin, objavljenih na internetu, in dejstvo, da se praviloma razširjajo po vsem svetu, zahteva za popravek prvih in odstranitev drugih enotna in nedeljiva ter se zato lahko postavi le pri sodišču, ki je pristojno za obravnavo celotnega odškodninskega zahtevka za nepremoženjsko in premoženjsko škodo(32), je tretje vprašanje za predhodno odločanje v tej zadevi brezpredmetno. V skladu s to trditvijo je namreč treba vsako zahtevo za popravek ali odstranitev vsebine, objavljene na internetu(33), vložiti pri sodišču z neomejeno krajevno pristojnostjo, ki ga je treba najprej določiti na podlagi ustrezne zakonodaje, v tem primeru avstrijskih pravil o pristojnosti v povezavi s členom 6(1) Uredbe št. 1215/2012. Zato ni več treba preučiti obsega pristojnosti tega sodišča.
66.      Glede na navedeno predlagam, naj se tretje predhodno vprašanje razglasi za nedopustno.
Predlog
67.      Glede na vse zgoraj navedeno predlagam, naj se na vprašanja, ki jih je postavilo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija), odgovori:
1.      Člen 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi
je treba razlagati tako, da
upravljavec pretočne platforme, ki na
spletu opravlja retransmisijo televizijskega programa, ne krši izključne pravice do priobčitve del javnosti, vsebovane v tej določbi,
če se uporabniki s storitvijo virtualnega zasebnega omrežja
(VPN) izognejo geografski blokadi dostopa, tako da so zaščitena dela brez dovoljenja imetnika avtorskih pravic dostopna na ozemlju Evropske unije;
tak upravljavec pa to pravico krši, če so zaščitena dela na njegovi
platformi na ozemlju Evropske unije
brez dovoljenja imetnika avtorskih pravic dostopna brez omejitev.
2.      Člen 3(1) Direktive 2001/29
je treba tudi razlagati tako, da
subjekt, povezan z upravljavcem pretočne platforme, na kateri so dostopna avtorsko zaščitena dela, ki oglašuje to platformo, s strankami sklepa pogodbe za storitve, ki jih ta upravljavec zagotavlja, in jim zagotavlja podporo, vendar nima vpliva niti na vsebine, ki so dostopne na tej platformi, niti na omejitve dostopa do teh vsebin, ki se na tej platformi
uporabljajo zaradi varstva avtorskih pravic tretjih oseb – ne opravlja priobčitve javnosti v smislu te določbe.
1      Jezik izvirnika: poljščina.
2      UL 2012, L 351, str. 1.
3      UL, posebna izdaja v slovenščini,
poglavje 17, zvezek 1,
str. 230.
4      Uporabnik deluje na internetu pod naslovom IP in lokacijo strežnika VPN.
5      Moj poudarek. V izvirniku „oder“.
6      Na tem mestu je treba pojasniti, kot pravilno poudarja tudi Komisija, da ne gre za platformo za objavljanje vsebin uporabnikov, temveč za spletno stran, katere upravljavec v celoti odloča o vsebini, ki je na voljo na njej.
7      Sodba z dne 7. marca 2013, ITV Broadcasting in drugi (C‑607/11, EU:C:2013:147, točka 1 izreka).
8      Sodba z dne 7. marca 2013, ITV Broadcasting in drugi (C‑607/11, EU:C:2013:147, točka 39).
9      Tako kot v tej zadevi, ko je oddajanje televizijskega programa, namenjeno srbskemu ozemlju, prek interneta na voljo tudi zunaj tega ozemlja, zlasti v Evropski uniji.
10      Več o blokiranju geografskega dostopa in pravnih posledicah izogibanja tega blokiranja si lahko preberete na: Kra-Oz, T., „Geoblocking and the Legality of Circumvention“, IDEA – The Journal of the Franklin Pierce Center for Intellectual Property, zvezek 57 (2017), str. od 385 do 430; Trimble, M., „Copyright and Geoblocking: The Consequences of Eliminating Geoblocking“, Boston University Journal of Science & Technology Law, zvezek 25 (2019), str. od 476 do 502.
11      Točka 1 izreka. Moj poudarek.
12      Sodba z dne 13. februarja 2014, Svensson
in drugi (C‑466/12, EU:C:2014:76, točki 27 in 28).
13      To je neke vrste instrument za upravljanje digitalnih pravic.
14      Sodba z dne 13. februarja 2014, Svensson in drugi (C‑466/12, EU:C:2014:76, točki 27 in 31).
15      Glej tudi sodbo z dne 16. novembra 2016, Soulier in Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, točka 36).
16      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine (UL 2006, L 376, str. 28).
17      Sodba z dne 10. novembra 2016, Vereniging Openbare Bibliotheken (C‑174/15, EU:C:2016:856, točke od 51 do 53 in točka 1 izreka).
18      Izrek. Moj poudarek.
19      Sodba z dne 9. marca 2021, VG Bild-Kunst (C‑392/19, EU:C:2021:181, točki 42 in 43).
20      Seveda obstajajo posredniki v obliki ponudnikov storitev VPN. Vendar so to posredniki za dostop do interneta in ne posebej za zagotavljanje dostopa do avtorsko zaščitenih del. Zdi se, da so posredniki iz člena 12 Direktive 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju) (UL, posebna izdaja v slovenščini,
poglavje 13,
zvezek 25,
str. 399).
21      Glej tudi sodbo z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein (C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 31).
22      Glej moje sklepne predloge v zadevi Stim in SAMI (C‑753/18, EU:C:2020:4, točke od 24 do 35).
23      Sodba z dne 2. aprila 2020, Stim in SAMI (C‑753/18, EU:C:2020:268, izrek).
24      Sodba z dne 22. junija 2021, YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2021:503, točka 1 izreka).
25      Sodba z dne 22. junija 2021, YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2021:503, točke od 77 do 79).
26      Sodba z dne 22. januarja 2015, Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28, izrek).
27      Sodba z dne 17. oktobra 2017, Bolagsupplysningen in Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, izrek).
28      Ali na podlagi ustreznega člena 5(3) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42), ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo 1215/2012.
29      Podobno glej moje sklepne predloge v zadevi Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:458, točki 85 in 86 in opomba 42 ter tam navedena literatura).
30      Predložitveno sodišče v svojem predlogu ni pojasnilo, na podlagi česa so avstrijska sodišča menila, da so pristojna za obravnavo tožbe zoper družbo GO4YU Beograd. Vendar se zdi, da možnost vložitve tožbe zoper osebo s sedežem v tretji državi v avstrijskem pravu obstaja (prim: Petz, T., v: Toshiyuki, K., „Intellectual Property and Private International Law: Comparative Perspectives“, Bloomsbury Publishing (UK), 2012, str. 310 in naslednje).
31      Člen 8(1) Uredbe št. 1215/2012 se v obravnavani zadevi ne uporablja, saj se ta člen, tako kot člen 7 te uredbe, uporablja le za tožene stranke s stalnim prebivališčem (sedežem) na ozemlju države članice (glej ustrezno sodbo Sapir in drugi, C-645/11, EU:C:2013:228, točka 3 izreka).
32      Sodba z dne 17. oktobra 2017, Bolagsupplysningen in Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, točka 48).
33      Torej, po analogiji, tudi zahteve za prepoved dajanja na voljo del, zaščitenih z avtorskimi pravicami, na internetu.