62016CC0569
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
YVESA BOTA,
predstavljeni 29. maja 2018 (
1
)
Združeni zadevi C‑569/16 in C‑570/16
Stadt Wuppertal
proti
Marii Elisabeth Bauer (C‑569/16)
in
Volker Willmeroth als Inhaber der TWI Technische Wartung und Instandsetzung Volker Willmeroth e. K.
proti
Martini Broßonn (C‑570/16)
(Predloga za sprejetje predhodne odločbe_ki ju je vložilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Organizacija delovnega časa – Letni dopust – Direktiva 2003/88/ES – Člen 7 – Delovno razmerje, ki preneha zaradi smrti delavca – Ugasnitev pravice do plačanega letnega dopusta – Nacionalna zakonodaja, v skladu s katero zapustnikovim dedičem ni mogoče plačati denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 31(2) – Obveznost skladne razlage nacionalnega prava – Možnost neposrednega sklicevanja na člen 31(2) Listine o temeljnih pravicah v okviru spora med posamezniki – Obveznost neuporabe nacionalne zakonodaje, ki je v nasprotju s tem členom“
1.
Ta predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 7 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (
2
) in člena 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (
3
).
2.
Predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov med M. E. Bauer in M. Broßonn na eni strani ter nekdanjima delodajalcema njunih pokojnih zakoncev, to sta Stadt Wuppertal (Nemčija) in Volker Willmeroth kot lastnik podjetja TWI Technische Wartung und Instandsetzung Volker Willmeroth e. K. (v nadaljevanju: V. Willmeroth), na drugi strani, ker sta jima ta delodajalca zavrnila plačilo denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, ki ga njuna zakonca pred smrtjo nista izrabila.
3.
Delovno pravo je zagotovo eno od glavnih področij, na katerih se je na predpise, ki jih je sprejela Unija, mogoče sklicevati v okviru sporov med osebami zasebnega prava. (
4
)
4.
Hkrati je neobstoj horizontalnega neposrednega učinka direktiv, ki izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča, (
5
) lahko videti kot tak, da hromi konkretno učinkovitost temeljnih socialnih pravic v sporih, o katerih morajo odločati nacionalna sodišča. (
6
)
5.
Vendar je to težavo mogoče zmanjšati ali celo nevtralizirati, kadar ima določba prava Unije, ki ima status primarnega prava, in natančneje določba Listine potrebne lastnosti za to, da se je nanjo mogoče neposredno sklicevati v okviru spora med posamezniki.
6.
Enako kot druge temeljne socialne pravice, priznane z Listino, je tudi pravica vsakega delavca do plačanega letnega dopusta, ki je vpisana v njen člen 31(2), namenjena urejanju delovnih razmerij, ki so večinoma zasebnopravna. Ob upoštevanju na eni strani zgoraj navedene ustaljene sodne prakse Sodišča glede neobstoja horizontalnega neposrednega učinka direktiv, ki jih je na področju socialnega prava Unije veliko, in na drugi strani novejše sodne prakse Sodišča, ki se zdi naklonjena možnosti neposrednega sklicevanja na določbe Listine, ki so zavezujoče in samozadostne, (
7
) v okviru sporov med posamezniki ni ravno presenetljivo, da je Sodišču predloženo vprašanje, ali se je na člen 31(2) Listine mogoče neposredno sklicevati v okviru spora med posamezniki, da se ne bi uporabile nacionalne določbe, ki so v nasprotju z njim.
7.
Izhodišče za razmislek, ki je potreben v zvezi s tem, je po mojem mnenju to, da mora biti načeloma mogoče zavarovati temeljne pravice, priznane z Listino, da ne bi ostale neuresničene, in da se torej mora biti mogoče neposredno sklicevati nanje pred nacionalnimi sodišči. Vendar je treba tudi ugotoviti, da niso vse določbe Listine deležne enake iztožljivosti. Zato mora Sodišče, ko mora ugotoviti, ali se je na določbo Listine mogoče neposredno sklicevati pred nacionalnim sodiščem ali ne, da se ne bi uporabile nacionalne določbe, ki so v nasprotju z njo, upoštevati besedilo te določbe v povezavi s pojasnili, ki se nanjo nanašajo. (
8
)
8.
V obravnavanih zadevah bom v preudarkih, ki sledijo, predvsem predstavil razloge, iz katerih menim, da ima člen 31(2) Listine potrebne lastnosti za to, da se je nanj mogoče neposredno sklicevati v okviru spora med posamezniki, da bi se izključila uporaba nacionalnih določb, ki so v nasprotju z njim.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
9.
V skladu s členom 31(2) Listine ima „[v]sak delavec […] pravico do […] plačanega letnega dopusta“.
10.
Člen 7 Direktive 2003/88, naslovljen „Letni dopust“, določa:
„1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, v skladu s pogoji za upravičenost in dodelitev letnega dopusta, ki jih določa nacionalna zakonodaja in/ali praksa.
2.   Minimalnega letnega dopusta ni mogoče nadomestiti z denarnim nadomestilom, razen v primeru prenehanja delovnega razmerja.“
11.
Člen 17 te direktive določa, da države članice lahko odstopajo od nekaterih njenih določb. Vendar nobeno odstopanje ni dovoljeno glede njenega člena 7.
B.
Nemško pravo
12.
Člen 7(4) Bundesurlaubsgesetz (zvezni zakon o dopustu) (
9
) z dne 8. januarja 1963 v različici z dne 7. maja 2002 (
10
) določa:
„Če dopusta v celoti ali delno ni več mogoče dodeliti zaradi prenehanja delovnega razmerja, je treba zanj plačati nadomestilo.“
13.
Člen 1922 Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik), (
11
) naslovljen „Univerzalno pravno nasledstvo“, v odstavku 1 določa:
„S smrtjo osebe (uvedbo dedovanja) preide njeno premoženje (zapuščina) kot celota na eno ali več oseb (dedičev).“
II. Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
14.
M. E. Bauer je edina dedinja svojega moža, umrlega 20. decembra 2010, ki je bil zaposlen pri Stadt Wuppertal, subjektu javnega prava. Ta je zavrnil zahtevo M. E. Bauer za dodelitev nadomestila v znesku 5857,75 EUR, ki ustreza 25 dnem neizrabljenega letnega dopusta, do katerih je imel njen mož pravico na dan svoje smrti.
15.
M. Broßonn je edina dedinja svojega moža, ki je bil od aprila 2003 zaposlen pri V. Willmerothu in ki je umrl 4. januarja 2013, potem ko je bil od julija 2012 nezmožen za delo zaradi bolezni. V. Willmeroth je zavrnil zahtevo M. Broßonn za dodelitev nadomestila v znesku 3702,72 EUR, ki ustreza 32 dnem neizrabljenega dopusta, do katerih je imel njen mož, sicer upravičen do 35 dni letnega dopusta, pravico na dan svoje smrti.
16.
M. E. Bauer in M. Broßonn sta vsaka zase pri pristojnem Arbeitsgericht (delovno sodišče, Nemčija) vložili tožbo za plačilo navedenih nadomestil. Tema tožbama je bilo ugodeno, pristojno Landesarbeitsgericht (višje delovno sodišče, Nemčija) pa je nato zavrnilo pritožbi, ki sta ju Stadt Wuppertal in V. Willmeroth vložila zoper sodbi, izrečeni na prvi stopnji. Stadt Wuppertal in V. Willmeroth sta zoper ti odločbi vložila revizijo pri Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija).
17.
Predložitveno sodišče v predložitvenih sklepih, sprejetih v vsaki od teh dveh zadev, opozarja, da je Sodišče v sodbi z dne 12. junija 2014, Bollacke (C‑118/13, EU:C:2014:1755, v nadaljevanju: sodba Bollacke), že razsodilo, da je treba člen 7 Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta ugasne, ne da bi nastala pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, kadar delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca. Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali enako velja tudi takrat, kadar je z nacionalnim pravom izključena možnost, da bi bilo tako denarno nadomestilo del zapuščinske mase. Povezane določbe člena 7(4) BUrlG in člena 1922(1) BGB naj bi namreč učinkovale tako, da zapustnikova pravica do dopusta ob njegovi smrti ugasne in se torej ne more spremeniti v pravico do nadomestila niti ne more biti del zapuščinske mase. Navedeno sodišče v zvezi s tem pojasnjuje, da bi bila katera koli drugačna razlaga navedenih določb contra legem in je zato ne bi bilo mogoče sprejeti.
18.
Poleg tega, ker je Sodišče dopustilo, da lahko pravica do plačanega letnega dopusta po 15 mesecih od konca referenčnega leta ugasne, saj ne more več ustrezati svojemu namenu – to je omogočiti delavcu, da se spočije ter ima na voljo obdobje za sprostitev in razvedrilo – (
12
) ta namen pa se prav tako ne zdi več dosegljiv, ko zadevna oseba umre, se predložitveno sodišče sprašuje, ali je ugasnitev pravice do dopusta ali denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust zares izključena oziroma ali je treba šteti, da je minimalen plačan letni dopust, zagotovljen z Direktivo 2003/88 in Listino, namenjen tudi zagotavljanju varstva dedičev umrlega delavca.
19.
V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje, ali lahko člen 7 Direktive 2003/88 in člen 31(2) Listine sama učinkujeta tako, da je delodajalec primoran plačati nadomestilo dedičem delavca. Poleg tega se navedeno sodišče ob poudarku, da gre v zadevi Willmeroth (C‑570/16) za spor med posameznikoma, sprašuje, ali je morebiten neposredni učinek teh določb potem tudi horizontalen.
20.
V teh okoliščinah je Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo spodaj navedeni vprašanji. Prvo vprašanje se z enakim besedilom postavlja v zadevi Bauer (C‑569/16) in zadevi Willmeroth (C‑570/16), medtem ko se drugo postavlja le v zadevi Willmeroth (C‑570/16):
„1.
Ali člen 7 Direktive 2003/88/ES […] oziroma člen 31(2) [Listine] dediču delavca, ki je umrl v času trajanja delovnega razmerja, dajeta pravico do denarnega nadomestila za neizrabljen minimalni dopust, do katerega je bil delavec upravičen pred njegovo smrtjo, kar je na podlagi člena 7(4) [BUrlG] v povezavi s členom 1922(1) [BGB] izključeno?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen [ali] to velja tudi takrat, kadar je delovno razmerje sklenjeno med dvema fizičnima osebama?“
III. Analiza
21.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, ki je v zadevah Bauer (C‑569/16) in Willmeroth (C‑570/16) enako, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7 Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, kot je ta iz postopkov v glavni stvari, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta, kadar delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca, ugasne, ne da bi nastala pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, in v skladu s katero torej plačilo takega nadomestila zapustnikovim dedičem ni mogoče.
22.
V primeru pritrdilnega odgovora na to prvo vprašanje želi predložitveno sodišče nato izvedeti, ali se lahko dedič umrlega delavca neposredno sklicuje na člen 7 Direktive 2003/88 ali člen 31(2) Listine zoper delodajalca – ne glede na to, ali je to oseba javnega ali zasebnega prava – da bi dosegel plačilo nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust.
23.
Naj spomnim, da je Sodišče v sodbi Bollacke že razsodilo v zvezi z istimi določbami nemškega prava, da je treba člen 7 Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta ugasne, ne da bi nastala pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, kadar delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca.
24.
Vendar predložitveno sodišče meni, da se Sodišče ni opredelilo do vprašanja, ali je pravica do denarnega nadomestila del zapuščinske mase, tudi ko je z nacionalnim dednim pravom to izključeno. V skladu z razlago predložitvenega sodišča iz nemškega prava izhaja, da je zapustnikova pravica do dopusta ob njegovi smrti ugasnila in se torej po njegovi smrti ni mogla spremeniti v pravico do nadomestila v smislu člena 7(4) BUrlG, zato taka pravica do nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust ne more biti del zapuščinske mase na podlagi člena 1922(1) BGB. Člena 7(4) BUrlG v povezavi s členom 1922(1) BGB naj torej ne bi bilo mogoče razlagati tako, da pravica do dopusta delavca, ki je umrl med trajanjem delovnega razmerja, preide na njegove dediče. Pojasniti moram, da gre za stanje nemškega prava, kakršno izhaja iz sodne prakse Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), kot potrjujejo navedbe iz sodb tega sodišča. (
13
)
25.
Poleg tega navedeno sodišče ne izključuje možnosti, da bi se sodna praksa Sodišča glede pravice do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust v primeru smrti delavca še razvila, na podlagi zamisli, da upravičenost delavčevega dediča do takega nadomestila ne bi več mogla ustrezati namenu, ki ga je Sodišče pripisalo pravici do plačanega letnega dopusta. (
14
)
26.
Po mojem mnenju ti elementi ne morejo omajati rešitve, ki jo je Sodišče sprejelo v sodbi Bollacke.
27.
Ravno nasprotno, za ohranitev učinka ob njeni konkretni uporabi mora ta rešitev nujno vključevati prenos pravice do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust na dediče umrlega delavca z dedovanjem. Drugače povedano, ker je Sodišče razsodilo, da pravica do letnega dopusta in pravica do plačila iz tega naslova pomenita dva vidika ene pravice, (
15
) da je namen denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust nadomestiti delavčevo nemožnost dejansko koristiti pravico do plačanega letnega dopusta, (
16
) da je to nadomestilo nujno za zagotovitev polnega učinka te pravice (
17
) in da posledično pravica do plačanega letnega dopusta s smrtjo delavca ne ugasne, (
18
) je treba iz tega nujno sklepati, da morajo imeti njegovi dediči možnost uveljavljati pravico do plačanega letnega dopusta, ki jo je imel navedeni delavec, in to v obliki denarnega nadomestila. Nasprotna rešitev bi pomenila, da bi se umrlemu delavcu retroaktivno odvzela pravica do plačanega letnega dopusta, in to zaradi „nepredvidljiv[e] okoliščin[e], na katero ne moreta vplivati niti delavec niti delodajalec“. (
19
)
28.
Sicer več elementov kaže, da je Sodišče v sodbi Bollacke upoštevalo dednopravno razsežnost rešitve, ki jo je sprejelo.
29.
Tako je treba opozoriti, da sta tako člen 7(4) BUrlG kot člen 1922(1) BGB citirana v delu sodbe Bollacke v zvezi z nemškim pravom. Nacionalna zakonodaja, navedena v izreku te sodbe, se torej nanaša na ti določbi. (
20
)
30.
Poleg tega je iz opisa dejanskega stanja v sodbi Bollacke razvidno, da se je Sodišče dobro zavedalo, da je spor o glavni stvari temeljil na delodajalčevi zavrnitvi zahteve G. Bollacke za denarno nadomestilo za plačan letni dopust, ki ga njen mož ni izrabil, ker je ta delodajalec dvomil o podedljivosti te pravice. (
21
)
31.
Prav tako je bilo že v fazi sodbe Bollacke jasno, da gre za sodno prakso Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), v skladu s katero pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust po prenehanju delovnega razmerja ne nastane, če delovno razmerje preneha s smrtjo delavca. Tako je Landesarbeitsgericht Hamm (višje delovno sodišče v Hammu, Nemčija) dvomilo o utemeljenosti te nacionalne sodne prakse glede na sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 7 Direktive 2003/88. (
22
)
32.
Nazadnje, problem, ali je pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust vezana na osebo delavca, tako da ta pravica pripada samo njemu, zato da lahko namen počitka in razvedrila, povezanega z dodelitvijo plačanega letnega dopusta, uresniči tudi pozneje, je izrecno izhajal iz besedila drugega vprašanja, ki ga je postavilo Landesarbeitsgericht Hamm (višje delovno sodišče v Hammu).
33.
Iz teh ugotovitev sklepam, da so bili pomisleki, iz katerih izvirata obravnavana predloga za sprejetje predhodne odločbe, prisotni že v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Bollacke. Sodišče je torej svojo sodbo izdalo ob upoštevanju dednopravne razsežnosti navedene zadeve.
34.
Zato je treba potrditi razlago, ki jo je Sodišče sprejelo v sodbi Bollacke, in sicer, da je treba člen 7 Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, kot je ta iz postopkov v glavni stvari, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta, kadar delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca, ugasne, ne da bi nastala pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, in v skladu s katero torej plačilo takega nadomestila zapustnikovim dedičem ni mogoče.
35.
Zdaj je treba ugotoviti, katere posledice mora predložitveno sodišče izpeljati iz te ugotovitve o nezdružljivosti člena 7 Direktive 2003/88 in nacionalnega prava, ki je predmet sporov, o katerih odloča.
36.
Prvič, kar zadeva obveznost nacionalnih sodišč, da si zaradi možnosti sklicevanja na skladno razlago prizadevajo najti tako razlago, ki bo „spravna“, da bi „nevtralizirala nezdružljivost“, ki je bila ugotovljena, (
23
) je treba omeniti stališče, ki ga je izrazilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), in sicer, da člena 7(4) BUrlG in člena 1922(1) BGB ne more razlagati v skladu s členom 7 Direktive 2003/88, kot ga je razložilo Sodišče. Predložitveno sodišče meni, da je tako naletelo na mejo skladne razlage, ki jo pomeni razlaga contra legem, potem ko je opravilo presojo, glede katere opozarja, da je v izključni pristojnosti nacionalnih sodišč. (
24
)
37.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče večkrat razsodilo, da „obveznost držav članic, ki izhaja iz direktive, da dosežejo rezultat, določen v njej, in njihova dolžnost, da sprejmejo vse splošne in posebne ukrepe za zagotovitev izpolnitve te obveznosti, veljata za vse organe držav članic, vključno s sodnimi organi v okviru njihovih pristojnosti“. (
25
)
38.
Sodišče je tako menilo, da „[i]z tega sledi, da morajo ob uporabi nacionalnega prava nacionalna sodišča, ki morajo to pravo razložiti, upoštevati vsa pravila tega prava in uporabiti metode razlage, ki jih to pravo priznava, da bi ga v največjem mogočem obsegu razložila glede na besedilo in namen zadevne direktive za dosego rezultata, določenega v tej direktivi, in tako izpolnila zahteve iz člena 288, tretji odstavek, PDEU“. (
26
)
39.
Sodišče je res razsodilo, da „je načelo skladne razlage nacionalnega prava nekoliko omejeno. Tako je obveznost nacionalnega sodišča, da se pri razlagi in uporabi upoštevnih pravil nacionalnega prava sklicuje na pravo Unije, omejena s splošnimi pravnimi načeli in ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava contra legem“. (
27
)
40.
Vendar je Sodišče v tem okviru nedvoumno pojasnilo, da „obveznost skladne razlage vključuje obveznost nacionalnih sodišč, da po potrebi spremenijo ustaljeno sodno prakso, če ta temelji na razlagi nacionalnega prava, ki ni združljiva s cilji direktive“. (
28
)
41.
Zato po mnenju Sodišča nacionalno sodišče ne more utemeljeno trditi, da nacionalne določbe ne more razlagati v skladu s pravom Unije le zato, ker je to določbo dosledno razlagalo v smislu, ki ni v skladu s tem pravom. (
29
)
42.
Ob upoštevanju tako navedene sodne prakse Sodišča mora predložitveno sodišče preveriti, ali je nacionalni določbi iz postopkov v glavni stvari, in sicer člen 7(4) BUrlG in člen 1922(1) BGB, mogoče razlagati v skladu z Direktivo 2003/88. V zvezi s tem bi moralo upoštevati, da sta ti nacionalni določbi po eni strani oblikovani razmeroma široko in splošno (
30
) ter da je po drugi strani iz predložitvenih sklepov razvidno, da nezdružljivost nacionalnega prava s pravom Unije temelji na razlagi, ki jo navedenima določbama daje Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče). (
31
) Zdi se torej, da je zaradi razlage, ki jo nacionalnim pravilom iz postopkov v glavni stvari daje Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), delavcu zaradi njegove smrti odvzeta pravica do plačanega letnega dopusta v njeni denarni obliki, katere namen je nadomestiti nemožnost tega delavca, da bi lahko dejansko koristil to pravico pred prenehanjem njegovega delovnega razmerja.
43.
Drugič, če bi to sodišče še naprej menilo, da dejansko ne more podati take razlage nacionalnega prava, ki bi bila v skladu s členom 7 Direktive 2003/88, je treba preučiti, ali ima ta člen neposreden učinek in, če ga ima, ali se lahko M. E. Bauer in M. Broßonn sklicujeta nanj proti delodajalcema svojih pokojnih mož.
44.
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da „se lahko posamezniki v vseh primerih, ko se določbe direktive z vidika vsebine izkažejo za nepogojne in dovolj natančne, nanje sklicujejo pred nacionalnimi sodišči zoper državo, če ta v predpisanem roku direktive ni prenesla v nacionalno pravo ali če je ni prenesla pravilno“. (
32
)
45.
Sodišče je v sodbi z dne 24. januarja 2012, Dominguez, (
33
) razsodilo, da člen 7 Direktive 2003/88 izpolnjuje ta merila, „saj državam članicam z nedvoumnim besedilom nalaga natančno obveznost rezultata, ki ni odvisna od nikakršnega pogoja, kar zadeva uporabo pravila, ki ga navaja, in ki vsem delavcem daje pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov“. (
34
) Poleg tega je Sodišče v isti sodbi ugotovilo, da „[č]eprav člen 7 Direktive 2003/88 državam članicam prepušča nekaj proste presoje pri sprejemanju pogojev za pridobitev in dodelitev pravice do plačanega letnega dopusta, ki jo določa, to ne vpliva na natančnost in nepogojnost obveznosti, ki jo določa ta člen“. V zvezi s tem Sodišče opozarja, da „člena 7 Direktive 2003/88 ni med določbami, od katerih člen 17 [te] direktive dopušča odstopanje“. Po njegovem mnenju je torej mogoče ugotoviti „minimalno zaščito, ki jo morajo države članice v vsakem primeru izvajati na podlagi člena 7“. (
35
) V točki 36 sodbe z dne 24. januarja 2012, Dominguez, (
36
) Sodišče tako navaja, da „člen 7(1) Direktive 2003/88 izpolnjuje pogoje za neposredno učinkovanje“.
46.
Kar natančneje zadeva člen 7(2) Direktive 2003/88, se mi zdi, da priznanje njegovega neposrednega učinka izhaja iz sodbe Bollacke, v kateri je Sodišče poudarilo, da ta določba „za nastanek pravice do denarnega nadomestila ne določa nobenega drugega pogoja, kot da delovno razmerje preneha in da delavec ni izrabil celotnega letnega dopusta, do katerega je bil upravičen na dan prenehanja delovnega razmerja“. (
37
) Kot je poleg tega Sodišče menilo v isti sodbi, ta direktiva pravico do denarnega nadomestila iz njenega člena 7(2) „določa neposredno“. (
38
)
47.
Zdaj je treba preučiti, ali se lahko v vsaki od obravnavanih združenih zadev dedič umrlega delavca neposredno sklicuje na člen 7 Direktive 2003/88 zoper delodajalca – ne glede na to, ali je to oseba javnega ali zasebnega prava – da bi dosegel plačilo denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, to je, da bi koristil pravico do plačanega letnega dopusta v njeni denarni obliki.
48.
Izkaže se, da zaradi ustaljene sodne prakse Sodišča, v kateri to zavrača priznanje horizontalnega neposrednega učinka direktiv, (
39
) M. E. Bauer in M. Broßonn nista v enakem položaju za namene zagotavljanja učinkovitega varstva pravice do plačanega letnega dopusta, ki sta jo pridobila njuna pokojna moža.
49.
Ker je bil mož M. E. Bauer zaposlen pri Stadt Wuppertal, ki je subjekt javnega prava, se lahko M. E. Bauer zoper ta subjekt brez težav sklicuje na svojo pravico do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, ki ji je – naj spomnim – podeljena neposredno s členom 7(2) Direktive 2003/88. Spomniti je namreč treba, da „če se stranke v sporu lahko sklicujejo na direktivo v postopkih proti državi, ne pa proti posamezniku, lahko to storijo ne glede na status, v katerem država deluje, torej kot delodajalec ali javni organ. V obeh primerih je treba namreč preprečiti, da bi imela država koristi od kršitve prava Unije“. (
40
) Sodišče je na podlagi teh preudarkov menilo, da „se lahko posamezniki sklicujejo na brezpogojne in dovolj natančne določbe direktive ne zgolj zoper državo članico in vse njene organe uprave, kot so decentralizirani organi […] temveč tudi […] zoper organe ali subjekte, ki so pod pristojnostjo oziroma nadzorom države ali ki imajo posebne pristojnosti v primerjavi s tistimi, ki izhajajo iz pravil, ki se uporabljajo za odnose med posamezniki“. (
41
)
50.
Zato se mora odgovor, ki bo dan Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) v zadevi Bauer (C‑569/16), glasiti tako, da je nacionalno sodišče, ki odloča o sporu med posameznikom in subjektom javnega prava, če nacionalnega prava, ki se uporablja, ne more razlagati v skladu s členom 7 Direktive 2003/88, dolžno v okviru svojih pristojnosti zagotoviti pravno varstvo, ki za posameznike izhaja iz tega člena, in polni učinek navedenega člena, tako da po potrebi ne uporabi nobene nacionalne določbe, ki je v nasprotju z njim.
51.
Položaj v sporu, ki ga je začela M. Broßonn, pa je bolj zapleten, ker je bil njen mož zaposlen pri osebi zasebnega prava. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da direktiva za posameznika ne more ustvarjati obveznosti in se torej nanjo proti njemu ni mogoče sklicevati pred nacionalnim sodiščem. (
42
) Čeprav naj bi se Direktiva 2003/88 v skladu z njenim členom 1(3) uporabljala za vse sektorje dejavnosti, tako javne kot zasebne, bo torej pot, ki lahko pripelje do tega, da bi bila s pravom Unije M. Broßonn neposredno zagotovljena dodelitev denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, očitno bolj zapletena in težavna. Vendar jo bom poskusil označiti dovolj jasno, da se bodo lahko posamezniki v prihodnje lažje podali nanjo, za zagotovitev učinkovitega varstva temeljne pravice, ki jo pomeni pravica do plačanega letnega dopusta.
52.
V zvezi s tem je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da „se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije“. (
43
) Ker člen 7(4) BUrlG pomeni izvajanje Direktive Sveta 93/104/ES z 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa, (
44
) ki je bila kodificirana z Direktivo 2003/88, se v postopku v glavni stvari uporablja člen 31(2) Listine.
53.
Glede na to pojasnilo menim, da je nacionalno sodišče, ki odloča o sporu med posameznikoma, če nacionalnega prava, ki se uporablja, ne more razlagati v skladu s členom 7 Direktive 2003/88, dolžno v okviru svojih pristojnosti zagotoviti pravno varstvo, ki za posameznike izhaja iz člena 31(2) Listine, in polni učinek tega člena, tako da po potrebi ne uporabi nobene nacionalne določbe, ki je v nasprotju z njim. Po mojem mnenju ima člen 31(2) Listine potrebne lastnosti za to, da se je nanj mogoče neposredno sklicevati v okviru spora med posamezniki, da se ne bi uporabile nacionalne določbe, ki povzročijo, de se delavcu odvzame pravica do plačanega letnega dopusta. Sodišču tako predlagam podobno rešitev, kot je bila sprejeta v zvezi s splošnim načelom prepovedi diskriminacije na podlagi starosti (
45
) ter nato v zvezi s členoma 21 in 47 Listine (
46
).
54.
Spomniti je treba, da ima v skladu s členom 31(2) Listine „[v]sak delavec […] pravico do […] plačanega letnega dopusta“. Kot je Sodišče že navedlo, je pravica do plačanega letnega dopusta tako izrecno določena v tem členu Listine, ki ji je s členom 6(1) PEU priznana enaka pravna veljavnost, kot jo imata Pogodbi. (
47
)
55.
Iz pojasnil glede člena 31(2) Listine je razvidno, da ta določba „temelji na Direktivi [93/104] ter na 2. členu Evropske socialne listine in točki 8 Listine Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev“. (
48
) Naj spomnim, da je bila Direktiva 93/104 zatem kodificirana z Direktivo 2003/88 in da je treba, kot je razvidno iz besedila člena 7(1) Direktive 2003/88, (
49
) to je določbe, od katere ta direktiva ne dopušča odstopanja, vsakemu delavcu zagotoviti pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov. Kot je Sodišče večkrat razsodilo, je treba to pravico do plačanega letnega dopusta šteti za posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, ki ga morajo pristojni nacionalni organi izvajati samo v mejah, izrecno navedenih v Direktivi 2003/88. (
50
)
56.
Iz tako opisanega pravnega okvira izhaja, da je pravica do plačanega letnega dopusta posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, ki je zdaj potrjeno v členu 31(2) Listine in konkretizirano z Direktivo 2003/88.
57.
Obravnavani zadevi dajeta Sodišču priložnost, da s sodno prakso, osredotočeno na potrebo po zagotovitvi učinkovitosti temeljnih socialnih pravic, pravici do plačanega letnega dopusta omogoči, da ne bo več opredeljena le kot posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, temveč tudi in predvsem kot polnovredna temeljna socialna pravica. (
51
) Zato Sodišču predlagam, naj okrepi iztožljivost temeljnih socialnih pravic, katerih lastnosti dopuščajo, da so predmet neposrednega sklicevanja v okviru sporov med posamezniki.
58.
Če bi se sledilo okviru za analizo, ki ga je Sodišče postavilo v sodbi Association de médiation sociale, se mi zdi za člen 31(2) Listine pravno utemeljeno priznati, da se je nanj mogoče neposredno sklicevati v okviru sporov med posamezniki, da se ne bi uporabile nacionalne določbe, ki povzročijo, da se delavcem odvzame pravica do plačanega letnega dopusta.
59.
V tej sodbi je Sodišče znova zavrnilo priznanje horizontalnega neposrednega učinka direktivam, ko je spomnilo na svojo ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero celo jasne, natančne in nepogojne določbe direktive, ki posameznikom daje pravice ali jim nalaga obveznosti, ni mogoče uporabiti v okviru spora, ki poteka izključno med posamezniki. (
52
)
60.
Predložitveno sodišče je navedlo, da ne more uporabiti pomožne rešitve za neobstoj horizontalnega neposrednega učinka direktiv, ki jo pomeni razlaga njegovega nacionalnega prava v skladu z zadevno direktivo. Zato je moralo Sodišče preveriti, ali se je po analogiji s tem, kar je razsodilo v sodbi z dne 19. januarja 2010, Kücükdeveci, (
53
) na člen 27 Listine (
54
) samostojno ali v povezavi z določbami Direktive 2002/14/ES (
55
) mogoče sklicevati v sporu med posamezniki, da se nacionalna določba, ki ni v skladu s to direktivo, po potrebi ne bi uporabila.
61.
Potem ko je Sodišče navedlo, da se člen 27 Listine uporablja za spor o glavni stvari, je poudarilo, da se, kot je jasno razvidno iz besedila tega člena, za njegovo polno učinkovanje zahteva konkretizacija z določbami prava Unije ali nacionalnega prava. (
56
)
62.
Sodišče je v zvezi s tem opozorilo, da „[n]iti iz besedila člena 27 Listine niti iz pojasnil, ki se nanašajo na navedeni člen, […] ni mogoče sklepati, da je prepoved iz člena 3(1) Direktive 2002/14, ki je naslovljena na države članice, da iz izračuna števila zaposlenih v podjetju izključijo nekatere kategorije delavcev, ki so sprva spadali med osebe, ki se morajo upoštevati pri navedenem izračunu, pravno pravilo, ki se uporablja neposredno“. (
57
)
63.
To mu je nato omogočilo ugotovitev, da „se okoliščine postopka v glavni stvari razlikujejo od tistih, v katerih je bila izdana [sodba z dne 19. januarja 2010, Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21)], ker načelo prepovedi diskriminacije na podlagi starosti, ki je bilo predmet zadnjenavedene zadeve in ki je določeno v členu 21(1) Listine, samo po sebi zadostuje za to, da se posameznikom podeli subjektivna pravica, na katero se kot tako lahko sklicujejo“. (
58
)
64.
Sodišče je iz tega sklepalo, da „se v sporu, kakršen je v postopku v glavni stvari, ni mogoče sklicevati na člen 27 Listine kot tak, da bi se ugotovilo, da se nacionalna določba, ki ni v skladu z Direktivo 2002/14, ne uporabi“. (
59
)
65.
Kot je pojasnilo Sodišče, „[t]e ugotovitve ne more ovreči uporaba člena 27 Listine v povezavi z določbami Direktive 2002/14, ker ne bi moglo biti drugače, če bi se navedeni člen uporabil v povezavi s temi določbami, saj navedeni člen sam po sebi ne zadostuje za to, da se posameznikom podeli pravica, na katero se je mogoče sklicevati kot tako“. (
60
)
66.
Stranka, ki je oškodovana zaradi neskladnosti nacionalnega prava s pravom Unije, se mora potem „za povrnitev morebitne utrpljene škode“ zadovoljiti s pomožno rešitvijo v obliki „skliceva[nj]a na sodno prakso iz sodbe z dne 19. novembra 1991[,] Francovich in drugi, C‑6/90 in C‑9/90, [EU:C:1991:428]“. (
61
)
67.
Sodišče je tako v sodbi Association de médiation sociale nakazalo, da niso vse določbe Listine iz njenega naslova IV, naslovljenega „Solidarnost“, primerne za to, da bi bile predmet neposrednega sklicevanja v okviru spora med posamezniki. Sodišče je s tem uspelo pomiriti bojazni glede njegovega domnevnega nagibanja k temu, da v sporih med posamezniki na široko dopušča neposredno sklicevanje na temeljne socialne pravice, priznane z Listino.
68.
Poudarjeno je bilo, da rešitev, ki jo je Sodišče sprejelo v navedeni sodbi, ni brez nevšečnosti z vidika učinkovitega varstva temeljnih socialnih pravic. (
62
) Mogoče je tudi šteti, da s členom 52(5) Listine ne le ni bilo izključeno, temveč je bilo izrecno dovoljeno, da se je na določbo Listine, s katero se priznava „načelo“, mogoče neposredno sklicevati pred nacionalnimi sodišči, da bi se opravil nadzor nad zakonitostjo nacionalnih aktov za izvajanje prava Unije.
69.
Ob tem je prav tako razumljivo, da Sodišče v svoji vlogi razlagalca Listine in ob polnem spoštovanju načela ločitve oblasti meni, da ga besedilo določb Listine zavezuje le takrat, kadar se s temi določbami priznava pravica ali načelo ob sočasnem napotovanju – kot v členu 27 Listine – na „primer[e] in […] pogoj[e], določen[e] s pravom Unije ter nacionalnimi zakonodajami in običaji“.
70.
Po tej logiki je mogoče sklepati, da je Sodišče s sodbo Association de médiation sociale spoštovalo – ne da bi to jasno izrazilo v tem smislu – summa divisio med načeli, razglašenimi z Listino, ki bi se ponašala z omejeno in posredno iztožljivostjo, ter pravicami, priznanimi z Listino, ki pa so lahko deležne polne in neposredne iztožljivosti.
71.
Vsekakor pa se ne bom loteval razprave o učinkih pravic in načel, priznanih z Listino, ter o stopnji iztožljivosti enih in drugih, saj se mi že glede na besedilo člena 31(2) Listine ne zdi sporno, da plačan letni dopust pomeni pravico za delavce. (
63
)
72.
Raje se bom osredotočil na to, kar izrecno izhaja iz sodbe Association de médiation sociale, in sicer, da niti Direktiva 2002/14 niti člen 27 Listine ne glede na to, ali se obravnavata ločeno ali v povezavi, posameznikom ne moreta podeljevati pravice, ki bi bila kot taka lahko predmet neposrednega sklicevanja v okviru horizontalnega spora.
73.
Drugače povedano, povezovanje zadevne določbe Listine in predpisa sekundarne zakonodaje Unije, namenjenega konkretizaciji te določbe, ne more omogočiti neposrednega sklicevanja nanjo. (
64
) Sočasno iz razlogovanja Sodišča v navedeni sodbi izhaja, da možnost neposrednega sklicevanja na določbe Listine v okviru horizontalnih sporov ni takoj izključena. Tako sklicevanje je mogoče, če zadevni člen Listine sam po sebi zadostuje za to, da se posameznikom podeli pravica, na katero se lahko sklicujejo. (
65
) Po mnenju Sodišča to ne velja za člen 27 Listine, za katerega polno učinkovanje se, kot je razvidno iz njegovega besedila, zahteva „konkretizacija z določbami prava Unije ali nacionalnega prava“. (
66
)
74.
Tako se mi zdi, da logika, ki jo vsebuje razlogovanje Sodišča v sodbi Association de médiation sociale, temelji na zamisli, da direktiva, s katero je konkretizirana temeljna pravica, priznana z določbo Listine, tej določbi ne more dati potrebnih lastnosti za to, da bi se bilo nanjo mogoče neposredno sklicevati v okviru spora med posamezniki, kadar se ugotovi, da navedeni določbi sami po sebi ni mogoče priznati takih lastnosti niti glede na njeno besedilo niti glede na pojasnila, ki se nanjo nanašajo. Po tej logiki namreč ni mogoče, da bi se taka lastnost z direktive, ki nima horizontalnega neposrednega učinka, prenesla na določbo Listine.
75.
S sodbo Association de médiation sociale je bila torej odpravljena dvoumnost, ki je lahko izhajala iz formulacije v sodbi z dne 19. januarja 2010, Kücükdeveci, (
67
) v kateri je bila navedena možnost sklicevanja na „načelo[…] prepovedi diskriminacije na podlagi starosti, kot ga konkretizira Direktiva 2000/78[/ES (
68
)]“. (
69
) Ali se s to formulacijo ni podvomilo v ustaljeno sodno prakso glede neobstoja horizontalnega neposrednega učinka direktiv ali celo glede hierarhije predpisov? (
70
) Glede tega je iz sodbe Association de médiation sociale jasno razvidno, da se sodna praksa iz sodbe z dne 19. januarja 2010, Kücükdeveci, (
71
) ohrani in da se je v okviru spora med posamezniki glede na okoliščine mogoče sklicevati samo na predpis, ki ima status primarnega prava. (
72
) Zato je to sodbo, ker se v njej priznava možnost neposrednega sklicevanja na določbe Listine v okviru horizontalnih sporov, mogoče šteti za potrditev obstoja dodatne pomožne rešitve za neobstoj horizontalnega neposrednega učinka direktiv. (
73
)
76.
Sodišče je to sodno prakso nadgradilo v sodbi z dne 17. aprila 2018, Egenberger, (
74
) s tem, da je priznalo, da se je v okviru spora med osebami zasebnega prava mogoče neposredno sklicevati na člen 21 Listine v delu, ki vsebuje prepoved vsakršne diskriminacije na podlagi vere ali prepričanja, (
75
) in člen 47 Listine glede pravice do učinkovitega sodnega varstva. (
76
)
77.
Drugače kot se je lahko občasno zatrjevalo, priznanje možnosti neposrednega sklicevanja na določbe Listine v okviru horizontalnih sporov, ki je po mojem mnenju pomemben prispevek sodbe Association de médiation sociale, ni v nasprotju s členom 51 Listine, saj je namen tega priznanja zagotoviti, da bodo države članice, za katere se uporabljajo njene določbe, spoštovale v njej priznane temeljne pravice, ko izvajajo pravo Unije. Okoliščina, da se oseba na te pravice sklicuje v okviru horizontalnega spora, s tega vidika ni odločilna in državam članicam nikakor ne more omogočati, da bi se pri svojem izvajanju prava Unije izognile ugotovitvi kršitve Listine. (
77
)
78.
Tako je treba dokončno odpraviti oviro, ki bi jo lahko člen 51(1) Listine pomenil za možnost neposrednega sklicevanja na njene določbe v okviru sporov med posamezniki. Čeprav ta člen določa, da se določbe Listine „uporabljajo za institucije, organe, urade in agencije Unije […], za države članice pa samo, ko izvajajo pravo Unije“, navedeni člen ne izključuje izrecno vsakršnega učinka Listine v razmerjih med osebami zasebnega prava. (
78
) Dodati je treba, da je Sodišče priznalo horizontalni neposredni učinek več določbam primarnega prava Unije, čeprav so bile te določbe glede na njihovo besedilo naslovljene na države članice. (
79
)
79.
Iz navedenega izhaja, da je Sodišče s sodbo Association de médiation sociale postavilo okvir za analizo povezanosti varstva, zagotovljenega z direktivami in pravili o varstvu temeljnih pravic. (
80
) Obravnavani zadevi dajeta Sodišču priložnost, da dopolni in natančneje opredeli ta okvir za analizo, tokrat v zvezi s členom Listine, in sicer njenim členom 31(2), ki ima po mojem mnenju v nasprotju z njenim členom 27 potrebne lastnosti za to, da se je nanj mogoče neposredno sklicevati v okviru spora med posamezniki, da se po potrebi ne bi uporabila nacionalna zakonodaja, ki je v nasprotju z njim.
80.
Da bi se bilo nanjo mogoče neposredno sklicevati, mora biti zadevna določba Listine glede na njene notranje lastnosti, kot so razvidne iz njenega besedila, zavezujoča in samozadostna. (
81
)
81.
Temeljna pravica do plačanega letnega dopusta, kot je izražena v členu 31(2) Listine, je brez najmanjšega dvoma zavezujoča. Sodišče je v svoji sodni praksi stalno poudarjalo pomen in hkrati zavezujočo naravo pravice do plačanega letnega dopusta z besedami, da gre za „posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, od katerega odstopanja niso mogoča“. (
82
) Ta pravica torej ni obvezna le pri delovanju javnih organov, temveč tudi pri delovnih razmerjih, vzpostavljenih med osebami zasebnega prava. Pri tem gre za merilo, ki ga je Sodišče upoštevalo v sodbi z dne 8. aprila 1976, Defrenne (43/75, EU:C:1976:56). (
83
)
82.
Poleg tega mora biti zadevna določba Listine, kot sem že navedel, samozadostna, (
84
) kar pomeni, da za učinkovanje temeljne pravice, priznane z Listino, ne sme biti nujno sprejetje dopolnilnega predpisa prava Unije ali nacionalnega prava. (
85
) Drugače povedano, zadevna določba Listine ne zahteva sprejetja nobenega dopolnilnega akta, da bi imela neposredne učinke za posameznike.
83.
Konkretno menim, da člen 31(2) Listine glede na njegovo besedilo ne zahteva sprejetja nobenega dopolnilnega akta za to, da ima neposredne učinke za posameznike. V takem primeru je sprejetje akta sekundarne zakonodaje Unije in/ali sprejetje izvedbenih ukrepov držav članic seveda lahko koristno, da so lahko posamezniki konkretno deležni zadevne temeljne pravice. Vendar sprejetje takih ukrepov, ki se z zadevno določbo Listine ne zahteva, ni nujno za to, da ima ta določba lahko neposredne učinke v okviru sporov, o katerih morajo odločati nacionalna sodišča. (
86
)
84.
Iz navedenega izhaja, da ima člen 31(2) Listine v delu, v katerem se priznava pravica vsakega delavca do plačanega letnega dopusta, potrebne lastnosti za to, da se je nanj mogoče neposredno sklicevati v okviru spora med posamezniki, da se ne bi uporabile nacionalne določbe, ki povzročijo, da se delavcu taka pravica odvzame. Tak pa je primer, kot sem že navedel, nacionalne zakonodaje ali prakse, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta, kadar delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca, ugasne, ne da bi nastala pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, in v skladu s katero torej plačilo takega nadomestila zapustnikovim dedičem ni mogoče. Kot je namreč Sodišče v bistvu navedlo v sodbi Bollacke, taka nacionalna zakonodaja ali praksa povzroči „retroaktivno popolno izgubo same pravice do plačanega letnega dopusta“. (
87
)
85.
Zato Sodišču predlagam, naj se odgovor, ki bo dan Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) v zadevi Willmeroth (C‑570/16), glasi tako, da je nacionalno sodišče, ki odloča o sporu med posameznikoma, če nacionalnega prava, ki se uporablja, ne more razlagati v skladu s členom 7 Direktive 2003/88, dolžno v okviru svojih pristojnosti zagotoviti pravno varstvo, ki za posameznike izhaja iz člena 31(2) Listine, in polni učinek tega člena, tako da po potrebi ne uporabi nobene nacionalne določbe, ki je v nasprotju z njim.
86.
Svoje mnenje bom dopolnil s pojasnilom, da ugotovitev, da člen 31(2) Listine v delu, v katerem določa pravico vsakega delavca do plačanega letnega dopusta, sam po sebi zadostuje za to, da se posameznikom podeli pravica, na katero se lahko sklicujejo v medsebojnem sporu na področju, ki ga pokriva pravo Unije, ne daje polnega odgovora na vprašanje glede opredelitve normativne vsebine te določbe.
87.
V zvezi s tem opozarjam, da je eno od spoznanj, ki jih je treba izpeljati iz sodbe Association de médiation sociale, to, da je treba za ugotovitev, ali se je na določbo Listine mogoče neposredno sklicevati v okviru spora med posamezniki, upoštevati Pojasnila k Listini. (
88
) Zato je treba po mojem mnenju ta pojasnila upoštevati za opredelitev normativne vsebine pravnega pravila, ki se neposredno uporablja, iz člena 31(2) Listine. Tako upoštevanje Pojasnil k Listini je poleg tega predpisano s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU, ki določa, da se „[p]ravice, svoboščine in načela Listine […] razlagajo v skladu s splošnimi določbami naslova VII Listine o njeni razlagi in uporabi ter ob ustreznem upoštevanju pojasnil iz Listine, ki navajajo vire teh določb“. V skladu s členom 52(7) Listine „[s]odišča Unije in držav članic ustrezno upoštevajo pojasnila, pripravljena kot vodilo za razlago te listine“. (
89
)
88.
Iz pojasnil glede člena 31(2) Listine pa je razvidno, da je Direktiva 93/104 eden od temeljev, na katere so se avtorji Listine oprli pri oblikovanju te določbe. Spomniti je namreč treba, da v skladu s temi pojasnili člen 31(2) Listine „temelji na Direktivi [93/104]“. Direktiva 93/104 je bila zatem kodificirana z Direktivo 2003/88 in kot je razvidno iz člena 7(1) Direktive 2003/88, (
90
) to je določbe, od katere ta direktiva ne dopušča odstopanja, se vsakemu delavcu zagotovi pravica do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov. V členu 31(2) Listine se tako najde jedro Direktive 93/104, saj ta člen potrjuje in krepi tisto, kar se zdi v tej direktivi najbistvenejše. (
91
)
89.
Iz te prepletenosti predpisov, izražene v novejši sodni praksi Sodišča, (
92
) sklepam, da člen 31(2) Listine vsakemu delavcu zagotavlja plačan letni dopust najmanj štirih tednov. (
93
) Drugače povedano, pri opredelitvi normativne vsebine člena 31(2) Listine in določitvi obveznosti, ki izhajajo iz te določbe, po mojem mnenju ni mogoče prezreti člena 7 Direktive 2003/88 in sodne prakse Sodišča, ki je na tej podlagi skozi vse zadeve, ki so mu bile predložene, pojasnilo vsebino in obseg „posebej pomembnega načela socialnega prava Unije“, (
94
) ki ga pomeni pravica do plačanega letnega dopusta. (
95
)
90.
Tudi zaradi te prepletenosti predpisov je treba pravico do denarnega nadomestila, ki jo mora imeti vsak delavec, ki iz razlogov, za katere ne odgovarja, ni mogel izvršiti pravice do plačanega letnega dopusta pred prenehanjem delovnega razmerja, kot ta pravica izhaja iz člena 7(2) Direktive 2003/88 ter kot je bila priznana z Listino in jo je pojasnilo Sodišče, (
96
) šteti za pravico, ki je varovana s členom 31(2) Listine. (
97
)
91.
Poleg tega se mi zdi, da se novejša sodna praksa Sodišča nagiba k upoštevanju predpisa, s katerim je konkretizirana zadevna temeljna pravica, pri določitvi obveznosti, ki izhajajo iz Listine. (
98
)
92.
Skratka, ugotavljam, da je Sodišče, kot se zdi, v svoji sodbi Association de médiation sociale izpeljalo posledico iz tega, da Listina vsebuje določbe, ki nimajo vse enake zmožnosti za to, da bi bile predmet neposrednega sklicevanja v okviru sporov med posamezniki. Če se izkaže, da ima določba Listine nizko normativno intenzivnost, je za varstvo temeljne pravice, priznane v njej, potrebno ukrepanje zakonodajalca Unije in/ali nacionalnih zakonodajalcev, tako da ta določba sama po sebi ne more imeti pravnega učinka, ki bi neposredno učinkoval v okviru spora pred nacionalnim sodiščem. V tem položaju mora Sodišče torej nujno upoštevati voljo, ki so jo izrazili avtorji Listine, da zakonodajalcu Unije in/ali nacionalnim zakonodajalcem zaupajo skrb za pojasnitev vsebine in pogojev izvajanja temeljnih pravic, priznanih v njej.
93.
Čeprav je to stališče Sodišča razumljivo, zlasti glede na načelo ločitve oblasti, ga je treba po mojem mnenju vseeno uravnotežiti s prožnejšim pristopom do določb, kot je člen 31(2) Listine, v katerih se pravica priznava brez izrecnega napotovanja na sprejetje predpisov prava Unije ali nacionalnega prava.
94.
Prav tako se ne sme podcenjevati možnost, da bi nacionalna sodišča priznala neposredni učinek drugim instrumentom za varstvo temeljnih pravic, kot je Evropska socialna listina. V zvezi s tem bi se mi to, da bi Sodišče zavrnilo priznanje neposrednega učinka členu 31(2) Listine, zdelo v nasprotju s trendom, opaženim pri nacionalnih sodiščih, da izkazujejo večjo odprtost za priznanje neposrednega učinka Evropske socialne listine. (
99
)
95.
Zato Sodišču predlagam, naj v zvezi s členom 31(2) Listine ne uporabi pretirano restriktivnega pristopa in sprejme uravnoteženo sodno prakso, iz katere izhaja, da vse določbe Listine, v katerih se priznavajo temeljne socialne pravice, nimajo potrebnih lastnosti za to, da bi se jim priznal horizontalni neposredni učinek, vendar mora to veljati za določbe, ki so zavezujoče in samozadostne. Ali z eno povedjo – obravnavani zadevi sta za Sodišče priložnost, da poskrbi, da pri priznavanju temeljnih socialnih pravic ne bo šlo za „zgolj urok“. (
100
)
IV. Predlog
96.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je v združenih zadevah Bauer (C‑569/16) in Willmeroth (C‑570/16) postavilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija), odgovori:
1.
Člen 7 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, kot je ta iz postopkov v glavni stvari, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta, kadar delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca, ugasne, ne da bi nastala pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, in v skladu s katero torej plačilo takega nadomestila zapustnikovim dedičem ni mogoče.
2.
Poleg tega v zadevi Bauer (C‑569/16) predlagam, naj se Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) odgovori:
Nacionalno sodišče, ki odloča o sporu med fizično osebo in subjektom javnega prava, je, če nacionalnega prava, ki se uporablja, ne more razlagati v skladu s členom 7 Direktive 2003/88, dolžno v okviru svojih pristojnosti zagotoviti pravno varstvo, ki za posameznike izhaja iz tega člena, in polni učinek navedenega člena, tako da po potrebi ne uporabi nobene nacionalne določbe, ki je v nasprotju z njim.
3.
Nazadnje, v zadevi Willmeroth (C‑570/16) Sodišču predlagam, naj razsodi:
Nacionalno sodišče, ki odloča o sporu med fizičnima osebama, je, če nacionalnega prava, ki se uporablja, ne more razlagati v skladu s členom 7 Direktive 2003/88, dolžno v okviru svojih pristojnosti zagotoviti pravno varstvo, ki za posameznike izhaja iz člena 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in polni učinek tega člena, tako da po potrebi ne uporabi nobene nacionalne določbe, ki je v nasprotju z njim.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381.
(
3
)	V nadaljevanju: Listina.
(
4
)	Kot navaja Walkila, S., Horizontal Effect of Fundamental Rights in EU Law, Europa Law Publishing, Groningen, 2016, „an unequal relation of the parties tends more easily to justify recourse to fundamental rights in an effort to strengthen the position of the weaker party. Since this is a common situation and characteristic of many employer-employee relations, the field of employment law has proved a fruitful area for the evolution of the horizontal effect of fundamental right norms of EU law“ (str. 199).
(
5
)	Glej med drugim sodbo z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, točka 31 in navedena sodna praksa).
(
6
)	Glej v zvezi s tem Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, 2. izdaja, Larcier, Bruselj, 2016, ki navaja, da ta sodna praksa pomeni „znatno omejitev za učinkovitost pravic, podeljenih s pravnim redom Unije, zlasti na socialnem področju, ker se v skladu s členom 153(2)(b) PDEU socialno pravo Unije oblikuje predvsem v obliki direktiv. Z drugimi besedami, čeprav so zadevne socialne določbe Unije namenjene zaščiti delavcev ter bi bile dovolj natančne in nepogojne, da bi jih sodišče neposredno uporabilo, se ti nanje ne morejo sklicevati zoper svojega zasebnega delodajalca niti za namene izključitve uporabe nacionalnega pravnega pravila, ki je v nasprotju s temi določbami (učinek izrinjenja)“ (str. 480).
(
7
)	Glej nazadnje sodbo z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257).
(
8
)	Pojasnila k Listini o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 17, v nadaljevanju: Pojasnila k Listini).
(
9
)	BGBl. 1963, str. 2.
(
10
)	BGBl. 2002 I, str. 1529 (v nadaljevanju: BUrlG).
(
11
)	V nadaljevanju: BGB.
(
12
)	Glej sodbo z dne 22. novembra 2011, KHS (C‑214/10, EU:C:2011:761, točka 44).
(
13
)	Glej predložitvena sklepa v obeh združenih zadevah (točka 14).
(
14
)	Za podobno stališče glej Vitez, B., „Holiday Pay: Now also to Be Enjoyed during the Afterlife“, European Law Reporter, Verlag radical brain S.A., Luxembourg, 2014, št. 4, str. 114.
(
15
)	Glej sodbo Bollacke (točki 16 in 20 ter navedena sodna praksa).
(
16
)	Glej v tem smislu sodbo Bollacke (točka 17).
(
17
)	Glej sodbo Bollacke (točka 24).
(
18
)	Glej sodbo Bollacke (točka 26).
(
19
)	Glej sodbo Bollacke (točka 25).
(
20
)	Glej sodbo Bollacke (točki 6 in 7).
(
21
)	Sodba Bollacke (točka 11).
(
22
)	Sodba Bollacke (točka 12).
(
23
)	Ta navedek si izposojam iz Simon, D., „La panacée de l’interprétation conforme: injection homéopathique ou thérapie palliative?“, De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins, Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruylant, Bruselj, 2013, str. 279–300, zlasti str. 299.
(
24
)	Glej predložitvena sklepa v obeh združenih zadevah (točka 16).
(
25
)	Glej med drugim sodbo z dne 19. aprila 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 30 in navedena sodna praksa).
(
26
)	Glej med drugim sodbo z dne 19. aprila 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 31 in navedena sodna praksa).
(
27
)	Glej med drugim sodbo z dne 19. aprila 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 32 in navedena sodna praksa).
(
28
)	Glej med drugim sodbi z dne 19. aprila 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 33 in navedena sodna praksa), in z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 72).
(
29
)	Glej sodbi z dne 19. aprila 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 34), in z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 73).
(
30
)	Kar poleg tega nedvomno pojasnjuje, zakaj so lahko druga nemška sodišča, ki so morala odločati o tem problemu, menila, da je skladna razlaga mogoča.
(
31
)	Glej predložitvena sklepa v obeh združenih zadevah (točka 14).
(
32
)	Glej med drugim sodbo z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 33 in navedena sodna praksa).
(
33
)	C‑282/10, EU:C:2012:33.
(
34
)	Glej točko 34 te sodbe.
(
35
)	Glej sodbo z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 35 in navedena sodna praksa).
(
36
)	C‑282/10, EU:C:2012:33.
(
37
)	Glej sodbo Bollacke (točka 23). Glej tudi sodbo z dne 20. julija 2016, Maschek (C‑341/15, EU:C:2016:576, točka 27).
(
38
)	Glej sodbo Bollacke (točka 28).
(
39
)	Glej med drugim sodbo z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 37 in navedena sodna praksa).
(
40
)	Glej med drugim sodbo z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 38 in navedena sodna praksa).
(
41
)	Glej med drugim sodbo z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, točka 33 in navedena sodna praksa).
(
42
)	Glej med drugim sodbo z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 37 in navedena sodna praksa).
(
43
)	Glej med drugim sodbo z dne 15. januarja 2014, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, točka 42 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba Association de médiation sociale).
(
44
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 197.
(
45
)	Glej zlasti sodbo z dne 19. aprila 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, točke od 35 do 37 in navedena sodna praksa).
(
46
)	Glej sodbo z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 79).
(
47
)	Glej zlasti sodbo z dne 29. novembra 2017, King (C‑214/16, EU:C:2017:914, točka 33 in navedena sodna praksa).
(
48
)	Glej Pojasnilo k členu 31 (UL 2007, C 303, str. 26).
(
49
)	Kot tudi iz besedila člena 7(1) Direktive 93/104.
(
50
)	Glej med drugim sodbo z dne 29. novembra 2017, King (C‑214/16, EU:C:2017:914, točka 32 in navedena sodna praksa).
(
51
)	Kajti ali je socialne pravice, priznane z Listino, zares mogoče opredeljevati kot „temeljne“, če večina med njimi ostaja brez horizontalnega neposrednega učinka? Glej v zvezi s tem vprašanjem Fabre, A., „La ‚fondamentalisation‘ des droits sociaux en droit de l’Union européenne“, La protection des droits fondamentaux dans l’Union européenne, entre évolution et permanence, Bruylant, Bruselj, 2015, str. 163–194.
(
52
)	Točka 36 in navedena sodna praksa.
(
53
)	C‑555/07, EU:C:2010:21.
(
54
)	Ta člen, naslovljen „Pravica delavcev do obveščenosti in posvetovanja v podjetju“, določa, da se morajo „[d]elavcem ali njihovim predstavnikom […] na ustreznih ravneh pravočasno zagotoviti informacije in možnost posvetovanja v primerih in pod pogoji, določenimi s pravom Unije ter nacionalnimi zakonodajami in običaji“.
(
55
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 219).
(
56
)	Sodba Association de médiation sociale (točka 45).
(
57
)	Točka 46.
(
58
)	Točka 47. Glej v istem smislu v zvezi s prepovedjo vsakršne diskriminacije na podlagi vere ali prepričanja, določeno v členu 21(1) Listine, sodbo z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 76).
(
59
)	Točka 48.
(
60
)	Točka 49.
(
61
)	Točka 50 in navedena sodna praksa. Kar je bilo opredeljeno, ne brez razloga, kot „slaba pomožna rešitev“ glede na težave, ki jih bo imela oškodovana stranka, da bi uspela z odškodninsko tožbo proti zadevni državi članici: glej Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, 2. izdaja, Larcier, Bruselj, 2016, str. 486.
(
62
)	Glej zlasti Tinière, R., „L’invocabilité des principes de la Charte des droits fondamentaux dans les litiges horizontaux“, Revue des droit et libertés fondamentaux, 2014, Chronique no 14, ki navaja, da iz sodbe Association de médiation sociale izhaja, da „se posamezniki v horizontalnih sporih ne morejo sklicevati na socialne pravice, zagotovljene z Listino v obliki načel. Ker pa je večina delovnih razmerij vzpostavljena med posamezniki, ta rešitev implicitno pomeni, da ta razmerja nimajo nobenega pravnega učinka, razen če delovno razmerje vključuje državni organ […]. Tako se cel odsek socialnih pravic in [Listine] iz pozitivnega prava spreminja v zgolj magične besede“ (str. 6). Avtor obžaluje neobstoj „dejanskega jamstva temeljne pravice – to, da gre za načelo, ne odvzame ničesar njegovi temeljni naravi – katere kršitev je hkrati ustrezno ugotovljena“, in se osredotoča tudi na tveganje, ki ga pomeni pristop Sodišča v razmerju do nacionalnih sodišč in Evropskega sodišča za človekove pravice, z vidika „priznavanja enakovrednega varstva“ (str. 7). Glej tudi Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, 2. izdaja, Larcier, Bruselj, 2016, ki v zvezi z rešitvijo, ki jo je Sodišče sprejelo v sodbi Association de médiation sociale, opozarja, da ta rešitev „zaradi obvezne uporabe direktive kot oblike socialne regulacije na ravni Unije pomeni, da se znatno omejujejo možnosti posameznika, oškodovanega zaradi nezdružljivosti nacionalnega prava, ki se uporablja, za sklicevanje na socialne določbe Listine“ (str. 485).
(
63
)	Glej v tem smislu Lenaerts, K., „La solidarité ou le chapitre IV de la charte des droits fondamentaux de l’Union européenne“, Revue trimestrielle des droits de l’homme, Larcier, Bruselj, 2010, št. 82, str. 217–236, ki se nagiba k temu, da se v kategorijo „pravic skupaj s pripadajočimi posledicami, zlasti v smislu možnosti sklicevanja nanje“, uvrsti „pravica do poštenih in pravičnih delovnih pogojev (člen 31)“ (str. 227, točka 28). Glej v istem smislu tudi Bogg, A., „Article 31: Fair and just working conditions“, v: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, str. 833–868, zlasti str. 849, točki 31.34 in 31.35, ter Bailleux, A., in Dumont, H., Le pacte constitutionnel européen, Tome 1: Fondements du droit institutionnel de l’Union, Bruylant, Bruselj, 2015, str. 436, točka 1030. Glej, nazadnje, sklepne predloge generalnega pravobranilca E. Tancheva v zadevi King (C‑214/16, EU:C:2017:439, točka 52).
(
64
)	Tako se „načela“ v smislu Listine „ne bi nikoli mogla osvoboditi svoje prirojene normativne neizpolnjenosti. Ta bi bila nepremostljiva, saj vse možne direktive, naj bi bile še tako jasne, natančne in nepogojne, ne bi mogle ničesar spremeniti“: glej Fabre, A., „La ‚fondamentalisation‘ des droits sociaux en droit de l’Union européenne“, La protection des droits fondamentaux dans l’Union européenne, entre évolution et permanence, Bruylant, Bruselj, 2015, str. 163–194, zlasti str. 185. Kot opozarja Cariat, N., „L’invocation de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne dans les litiges horizontaux: état des lieux après l’arrêt Association de Médiation Sociale“, Cahiers de droit européen, Larcier, Bruselj, 2014, št. 2, str. 305–336, je Sodišče v tej sodbi razlogovalo tako, da „je izhajalo iz okvira za analizo, značilnega za direktive, zaporedno preučilo učinke direktiv in Listine ter zavrnilo vsakršno korist sklicevanja na oboje“ (str. 310).
(
65
)	Zato je mogoče misliti, da sodba Association de médiation sociale prinaša „manjšo revolucijo na področju varstva temeljnih pravic, ker implicitno in pod nekaterimi pogoji potrjuje horizontalni neposredni učinek Listine“: glej Carpano, E., in Mazuyer, E., „La représentation des travailleurs à l’épreuve de l’article 27 de la Charte des droits fondamentaux de l’Union: précisions sur l’invocabilité horizontale du droit de l’Union“, Revue de droit du travail, Dalloz, Pariz, 2014, št. 5, str. 312–320, zlasti str. 317.
(
66
)	Sodba Association de médiation sociale (točka 45).
(
67
)	C‑555/07, EU:C:2010:21.
(
68
)	Direktiva Sveta z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79).
(
69
)	Glej zlasti točko 51 te sodbe.
(
70
)	Glej v zvezi s tem Bailleux, A., „La Cour de justice, la Charte des droits fondamentaux et l’intensité normative des droits sociaux“, Revue de droit social, La Charte, Brugge, 2014, št. 3, str. 283–308, zlasti str. 293.
(
71
)	C‑555/07, EU:C:2010:21.
(
72
)	Glej Bailleux, A., „La Cour de justice, la Charte des droits fondamentaux et l’intensité normative des droits sociaux“, Revue de droit social, La Charte, Bruges, 2014, št. 3, str. 283-308, zlasti str. 294 in 295. Glej v tem smislu tudi Carpano, E., in Mazuyer, E., „La représentation des travailleurs à l’épreuve de l’article 27 de la Charte des droits fondamentaux de l’Union: précisions sur l’invocabilité horizontale du droit de l’Union“, Revue de droit du travail, Dalloz, Pariz, 2014, št. 5, str. 312–320, ki v zvezi z načelom prepovedi diskriminacije na podlagi starosti navajata, da možnost sklicevanja nanj „ne izhaja toliko iz povezave splošnega načela z direktivo kot iz samozadostnosti samega splošnega načela. […] Drugače povedano, morebitni učinek izključitve ni vezan na učinek direktive, ampak samo na učinek temeljnega načela ali pravice, ki mora zadostovati sámo oziroma sama po sebi“ (str. 319).
(
73
)	Glej v tem smislu Cariat, N., „L’invocation de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne dans les litiges horizontaux: état des lieux après l’arrêt Association de Médiation Sociale“, Cahiers de droit européen, Larcier, Bruselj, 2014, št. 2, str. 305–336, zlasti str. 316, točka 8.
(
74
)	C‑414/16, EU:C:2018:257.
(
75
)	Da bi utemeljilo to priznanje, je Sodišče navedlo, da se „[č]len 21 Listine […] glede na njegovo zavezujočo naravo načeloma ne razlikuje od različnih določb ustanovnih pogodb, ki prepovedujejo diskriminacijo na podlagi različnih razlogov, tudi če taka diskriminacija izhaja iz pogodb, sklenjenih med posamezniki“ (sodba z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 77), v kateri so citirane sodbe z dne 8. aprila 1976, Defrenne (43/75, EU:C:1976:56, točka 39); z dne 6. junija 2000, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, točke od 33 do 36); z dne 3. oktobra 2000, Ferlini (C‑411/98, EU:C:2000:530, točka 50), in z dne 11. decembra 2007, International Transport Workers’ Federation in Finnish Seamen’s Union (C‑438/05, EU:C:2007:772, točke od 57 do 61)). To je v skladu z ugotovitvijo, ki jo v zvezi s sodbo Association de médiation sociale podajata Carpano, E., in Mazuyer, E., „La représentation des travailleurs à l’épreuve de l’article 27 de la Charte des droits fondamentaux de l’Union: précisions sur l’invocabilité horizontale du droit de l’Union“, Revue de droit du travail, Dalloz, Pariz, 2014, št. 5, str. 312–320, in sicer da bi „s priznanjem morebitnega horizontalnega neposrednega učinka določb Listine […] Sodišče zgolj izpeljalo posledice iz izenačitve Listine s primarnim pravom Unije, določene v Lizbonski pogodbi“ (str. 320).
(
76
)	Kot je menilo Sodišče, ta člen „zadostuje sam po sebi in ni treba, da je konkretiziran z določbami prava Unije ali nacionalnega prava, da bi posameznikom dal pravico, ki bi jo lahko uveljavljali kot tako“ (sodba z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 78).
(
77
)	Glej v zvezi s tem Bailleux, A., „La Cour de justice, la Charte des droits fondamentaux et l’intensité normative des droits sociaux“, Revue de droit social, La Charte, Brugge, 2014, št. 3, str. 283–308, zlasti str. 305.
(
78
)	Glej v tem smislu Robin-Olivier, S., „Article 31 – Conditions de travail justes et équitables“, Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne, Commentaire article par article, Bruylant, Bruselj, 2018, str. 679–694, zlasti str. 693, točka 29.
(
79
)	Ibidem.
(
80
)	Glej Cariat, N., „L’invocation de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne dans les litiges horizontaux: état des lieux après l’arrêt Association de Médiation Sociale“, Cahiers de droit européen, Larcier, Bruselj, 2014, št. 2, str. od 305 do 336, zlasti str. 311 in naslednje.
(
81
)	Glej v tem smislu Lenaerts, K., „L’invocabilité du principe de non-discrimination entre particuliers“, Le droit du travail au XXIe siècle, Liber Amicorum Claude Wantiez, Larcier, Bruselj, 2015, str. 89–105, ki v zvezi z načelom prepovedi diskriminacije na podlagi starosti opozarja, da „[p]ovezana razlaga sodb Mangold, Kücükdeveci in AMS nakazuje, da možnost horizontalnega sklicevanja [na to načelo], prvič, temelji na njegovi zavezujoči naravi. […] Drugič, pri razlogovanju Sodišča je imela odločilno vlogo normativna samozadostnost navedenega načela. Ta samozadostnost omogoča, da se predpisi, ki učinkujejo na ustavni ravni, razlikujejo od predpisov, ki za učinkovanje potrebujejo zakonodajno ukrepanje. Navedena normativna samozadostnost tako omogoča, da načelo prepovedi diskriminacije dobi horizontalni neposredni učinek, ne da bi se spodkopala ustavna delitev oblasti, ki so jo želeli avtorji Pogodb. Ker navedeno načelo ‚samo po sebi zadostuje za to, da se posameznikom podeli subjektivna pravica, na katero se kot tako lahko sklicujejo‘, ne posega v prerogative zakonodajalca Unije oziroma nacionalnega zakonodajalca. Nasprotno pa člen 27 Listine, ker za učinkovanje potrebuje ukrepanje zakonodajalca tako na ravni Unije kot na ravni držav članic, ne more imeti takega neposrednega učinka“ (str. 104 in 105).
(
82
)	Glej med drugim sodbo z dne 22. aprila 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C‑486/08, EU:C:2010:215, točka 28 in navedena sodna praksa). Splošneje, kot navaja Bogg, A., „Article 31: Fair and just working conditions“, v: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, str. 833–868, „Article 31 speaks to the very purpose of labour law itself, namely to ensure fair and just working conditions, and it transfigures this overarching protective purpose into a subjective fundamental social right. This transfiguration, based in the injunction to respect the human dignity of all workers, marks out Article 31 as the grundnorm of the other labour rights in the Solidarity chapter“ (str. 846, točka 31.27).
(
83
)	Točka 39. Glej tudi sodbo z dne 6. junija 2000, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, točki 34 in 35).
(
84
)	Kot navaja Walkila, S., Horizontal Effect of Fundamental Rights in EU Law, Europa Law Publishing, Groningen, 2016, „[t]he core criterion pertains to the question whether a norm may be deemed ‚sufficient in itself‘ to serve as a direct basis of a claim before a court. That points to the remedial force of the norm; i.e., whether the norm has a sufficiently ascertainable normative content which enables a judge to apply it in given circumstances. The remedial force of a fundamental right norm may be examined on the basis of content and context based analyses […]“. V zvezi s tem „[t]he content-based analysis inquires whether the norm enjoys ‚fully effectiveness‘ in the sense that its normative content is defined with a requisite degree of specificity and clarity so that the parties to a legal dispute may rely upon it and the courts enforce it“ (str. 183).
(
85
)	Glej v zvezi s tem Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, 2. izdaja, Larcier, Bruselj, 2016, ki meni, da je po sodbi Association de médiation sociale „[z]daj […] jasno določeno, da se je na pravila o varstvu temeljnih pravic Listine, ki izpolnjujejo pogoj samozadostnosti – kar pomeni, da se jim priznava self‑sufficient narava, če uporabim klasični izraz iz mednarodnega javnega prava – mogoče samostojno sklicevati tudi v okviru zasebnopravnih razmerij, da se ne bi uporabila določba nacionalnega prava, ki je v nasprotju s temi pravili, če v zadevnem položaju obstaja navezna okoliščina s pravom Unije“ (str. 487). V zvezi s tem je treba spomniti, da „[s]elf sufficient narava označuje […] samostojno uporabljivost mednarodnega pravila, značilno za njegovo posebno normativno zmožnost“: glej Verhoeven, J., „La notion d’‚applicabilité directe‘ du droit international“, Revue belge de droit international, Bruylant, Bruselj, 1985, str. 243–264, zlasti str. 248. Glej tudi Vandaele, A., in Claes, E., „L’effet direct des traités internationaux – Une analyse en droit positif et en théorie du droit axée sur les droits de l’homme“, delovni dokument št. 15, december 2001, K. U. Leuven, Faculté de droit, Institut de droit international, na voljo na naslednjem internetnem naslovu: https://www.law.kuleuven.be/iir/nl/onderzoek/working-papers/WP15f.pdf.
(
86
)	Glej v zvezi s tem Bogg, A., „Article 31: Fair and just working conditions“, v: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, str. 833–868: „The absence of these limiting formulae means that Article 31 is better understood as a genuinely autonomous fundamental right, a standard against which Union laws and national laws and practices are measured rather than a standard capable of being diluted and weakened by those laws and practices“ (str. 846, točka 31.27).
(
87
)	Glej sodbo Bollacke (točka 25).
(
88
)	Glej sodbo Association de médiation sociale (točka 46). Glej v zvezi s tem Cariat, N., „L’invocation de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne dans les litiges horizontaux: état des lieux après l’arrêt Association de Médiation Sociale“, Cahiers de droit européen, Larcier, Bruselj, 2014, št. 2, str. 305–336, zlasti str. 323, točka 10.
(
89
)	Glej v tem smislu tudi peti odstavek preambule Listine.
(
90
)	Kot tudi iz besedila člena 7(1) Direktive 93/104.
(
91
)	Glej po analogiji, kar zadeva člen II‑91 evropske ustave, Jeammaud, A., „Article II 91; conditions de travail justes et équitables“, Traité établissant une Constitution pour l’Europe, partie II, La Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne: commentaire article par article, zvezek 2, Bruylant, Bruselj, 2005, str. 416–425, zlasti str. 419 in 423.
(
92
)	Glej zlasti sodbo z dne 29. novembra 2017, King (C‑214/16, EU:C:2017:914), v kateri je omenjeno „načel[o] iz člena 7 Direktive 2003/88 in člena 31(2) Listine, v skladu s katerim pridobljena pravica do plačanega letnega dopusta ne more prenehati z iztekom referenčnega obdobja in/ali obdobja za prenos, določenega z nacionalnim pravom, če delavec tega dopusta ni mogel vzeti“ (točka 56).
(
93
)	Glej v tem smislu Bogg, A., „Article 31: Fair and just working conditions“, v: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, str. 833–868, ki meni, da „though the duration of annual paid leave is not specified in Article 31(2), this should be understood as a minimum of four weeks leave per year in line with Article 7 of the Directive“ (str. 859, točka 31.56). To vprašanje je v središču še nerešenih zadev TSN (C‑609/17) in AKT (C‑610/17), v katerih Työtuomioistuin (delovno sodišče, Finska) Sodišču med drugim postavlja vprašanje, ali člen 31(2) Listine varuje pridobljeni dopust, če je trajanje dopusta daljše od minimalnega letnega dopusta štirih tednov, določenega v členu 7(1) Direktive 2003/88.
(
94
)	Glej med drugim sodbo z dne 29. novembra 2017, King (C‑214/16, EU:C:2017:914, točka 32 in navedena sodna praksa).
(
95
)	Glej v zvezi s tem Bogg, A., „Article 31: Fair and just working conditions“, v: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, str. 833–868, ki meni, da „it follows from this symbiosis that the reasoning and specific legal conclusions of the CJEU on article 7 are also reflected in the parameters of the right to a period of annual paid leave under Article 31(2). This interpretative synergy between Article 7 of the Working Time Directive and Article 31(2) means that the rights are so entwined in the CJEU’s legal reasoning that it is now difficult to discern where one begins and the other ends“ (str. 858 in 859, točka 31.55). Glej v istem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadevi Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:486), v katerih je generalni pravobranilec – potem ko je opozoril, da je iz Pojasnil k Listini razvidno, da njen člen 31(2) temelji med drugim na Direktivi 93/104 – glede pravice do tedenskega počitka menil, da se „obseg člena 31(2) Listine ujema z obsegom člena 5 Direktive 2003/88“. Iz tega je sklepal, da v povezavi s to določbo Listine „ni mogoče zagotoviti dodatnih koristnih elementov za razlago člena 5 Direktive 2003/88, za katero se prosi“ (točki 43 in 44). Glej v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 2017, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, točka 50).
(
96
)	Glej zlasti sodbo z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi (C‑350/06 in C‑520/06, EU:C:2009:18, točka 61) et du 29 novembre 2017, King (C‑214/16, EU:C:2017:914, point 52).
(
97
)	Glej v tem smislu Bogg, A., „Article 31: Fair and just working conditions“, v: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, str. 833–868, ki meni, da „the worker’s right to a payment in lieu of untaken leave during a leave year on termination of the employment relationship is a fundamental social right that is necessarily implicit in the right to paid annual leave under Article 31(2). This principle was established in [judgment of 20 January 2009, Schultz-Hoff and Others (C‑350/06 and C‑520/06, EU:C:2009:18)] in respect of Article 7 and it should apply with equal force to Article 31(2)“ (str. 861, točka 31.60).
(
98
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 81 in navedena sodna praksa).
(
99
)	Glej v zvezi s tem Nivard, C., „L’effet direct de la charte sociale européenne“, Revue des droits et libertés fondamentaux, 2012, Chronique no 28. Naj navedem na primer sodbo Conseil d’État (državni svet, Francija) z dne 10. februarja 2014, X, št. 358992, in sodbo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) z dne 14. aprila 2010 (Cass. soc. št. 09‑60426 in 09‑60429). Opozarjam tudi, da je v členu 2(3) spremenjene Evropske socialne listine omenjena pravica do „najmanj štiritedenskega plačanega letnega dopusta“.
(
100
)	Če uporabim navedek iz Tinièr, R., „L’invocabilité des principes de la Charte des droits fondamentaux dans les litiges horizontaux“, Revue des droits et libertés fondamentaux, 2014, chronique no 14.