SKLEP
 
Višje sodišče v Mariboru je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice, Jasminka Pen  
kot predsednica ter Vesna Rezar in Alenka Zgubič kot članici,   
v pravdni zadevi tožeče stranke: A. A., ..., ki ga zastopa ..., odvetnik v Mariboru, zoper  
toženo stranko: B. B. ..., ki jo zastopa ..., odvetnik v Mariboru, 
zaradi plačila uporabnine, 
o pritožbi tožeče stranke  zoper sklep Okrožnega sodišča v Mariboru opr. št. III P  
961/2018 z dne 13. 5. 2019,
na seji 10. septembra 2019
1
I Cp 761/2019
SKLENILO:
I. Pritožba se zavrne in sklep sodišča prve stopnje potrdi.
II. Pravdni stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka. 
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče prve stopnje je s sklepom v točki I izreka sklenilo, da za odložitev o sporu  
ni pristojno sodišče Republike Slovenije ter tožbo tožeče stranke z dne 18. 12.  
2018 zavrglo (točka II izreka).  
2. Zoper  takšno  odločitev  je  pritožbo  po  svojemu  pooblaščencu  vložila  tožeča  
stranka (v nadaljevanju tožnik), iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku  
338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s 366.  
členom ZPP. Tožnik v pritožbi ne soglaša s pravnim naziranjem sodišča prve  
stopnje, da glede sporov o plačilu uporabnine ni predpisana izključna krajevna  
pristojnost sodišča, saj v obravnavanem primeru ne gre za spor iz zakupnega ali  
najemnega razmerja in niso podane okoliščine, ki bi narekovale izključno krajevno 
pristojnost.  Meni,  da  je  napačno.  Tožena  stranka  (v  nadaljevanju  toženka)  je  
državljanka  Republike  Slovenije  in  solastnica  nepremičnin  v  Sloveniji.  Po  
tožnikovih podatkih v Švici ni zaposlena, ni pridobila delovnega dovoljenja, nima  
stalnega prebivališča v Švici, ampak zgolj tam biva. K ugovoru pristojnosti ni  
predložila  potrdila  o  stalnem  prebivališču  v  Švici,  ampak  je  predložila  zgolj  
potrdilo UE, iz katerega je razvidno, da ima prijavljeno prebivališče v Švici, UE  
pa ni preverjala, ali gre za stalni ali začasni naslov toženke. Prav tako tudi sodišče  
prve stopnje ni opravilo poizvedb, kakšen je status toženke v Švici, ampak zgolj,  
da biva na naslovu, ki je naveden v tožbi. Ker iz potrdila UE ni razvidno, ali ima  
na tem naslovu toženka stalno prebivališče ali gre zgolj za naslov v tujini, toženka  
torej ni izkazal, kakšen status ima v Švici, saj ni predložila podatka, ali gre za  
prebivanje s turističnim dovoljenjem ali delovnim dovoljenjem tujca, kot tudi ni  
predložila dokaza, da ima v Švici potrjeno stalno prebivališče. Ker je sodišče prve  
stopnje nekritično sledilo potrdilu UE, je zmotno ugotovilo dejansko stanje in  
zmotno uporabilo materialno pravo. Zoper toženko je uvedenih več postopkov  
pred sodiščem v Mariboru. Toženka, kot nedobroverna posestnica nepremičnine,  
mora  tožniku  vrniti  vse  plodove,  ki  v  konkretni  zadevi  pomenijo  plačilo  
uporabnine (drugi odstavek 96. člena Stvarnopravnega zakonika – v nadaljevanju  
2
SPZ).  Do  nadomestila  koristi  na  podlagi  198.  člena  OZ  je  upravičen  imetnik 
stvari. Gre za plačilo uporabnine, ki je enaka znesku povprečne tržne najemnine za 
uporabljene stvari, zato gre v obravnavanem primeru za spor iz zakupa ali najema  
nepremičnine in je za odločitev pristojno sodišče Republike Slovenije. Tožbeni  
zahtevek tožnika je t.i. rei vindikacija po 92. členu SPZ, zato je potrebno uporabiti  
pravilo o izključni pristojnosti iz 22. člena Nove Luganske konvencije, ki določa,  
da so v postopkih, katerih predmet so stvarne pravice na nepremičninah, izključno  
pristojna sodišča države, na območju katere leži nepremičnina – ne glede na stalno  
prebivališče. Temelj  tožbenega zahtevka je namreč  prvi in drugi odstavek 96.  
člena SPZ. Nova Luganska konvencija v 3. členu določa, da so lahko osebe, ki  
predhodno dokažejo s potrdilom države, v kateri prebivajo, tožene pred sodišči  
druge  države,  ki  jo  veže  konvencija,  le  na  podlagi  pravil  o  pristojnosti,  
opredeljenih v konvenciji. Tožnik se zavzema za ugoditev pritožbi, spremembo  
sklepa v smeri ugotovitve, da je v konkretni zadevi pristojno sodišče Republike  
Slovenije,  podrejeno pa  se  zavzema  za  razveljavitev sklepa  in vrnitev zadeve  
sodišču prve stopnje v nov postopek. Priglaša pritožbene stroške.  
3. Toženka se v odgovoru na pritožbo zavzema za zavrnitev le-te in priglaša stroške.  
Izpostavlja, da pritožbe ni podala aktivno legitimirana stranka, saj si je tožnik ime  
spremenil v A. in ne C., kot izhaja iz pritožbe, zaradi česar je potrebno pritožbo  
zavreči. 
4. Pritožba ni utemeljena. 
5. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom, v posledici podanega ugovora  
pristojnosti  s  strani  toženke,  odločalo,  ali  je  pristojno  za  odločitev  o  sporu.  
Upoštevalo je 18. 1 in 19. člen 2 ZPP, da mora vsako sodišče med postopkom ves  
čas po uradni dolžnosti paziti, ali spada odločitev o sporu v sodno pristojnost in na  
1 18. člen ZPP določa: (1) Sodišče mora med postopkom ves čas po uradni dolžnosti paziti, ali 
spada odločitev o sporu v sodno pristojnost. (2) Če sodišče med postopkom ugotovi, da za  
odločitev o sporu ni pristojno sodišče, temveč kakšen drug organ, se izreče za nepristojno,  
razveljavi  opravljena  pravdna  dejanja  in  zavrže  tožbo.  (3)  Če  sodišče  med  postopkom 
ugotovi, da za odločitev o sporu ni pristojno sodišče Republike Slovenije, se po uradni  
dolžnosti izreče za nepristojno, razveljavi opravljena pravdna dejanja in zavrže tožbo, razen  
v  primerih,  ko  je  pristojnost  sodišča  Republike  Slovenije  odvisna  od  privolitve  tožene 
stranke, ona pa je v to privolila.
2 19. člen ZPP določa: (1) Vsako sodišče mora med postopkom ves čas po uradni dolžnosti  
paziti na svojo stvarno pristojnost. (2) Okrožno sodišče se lahko po uradni dolžnosti izreče  
za stvarno nepristojno za zadeve iz pristojnosti okrajnega sodišča ob predhodnem preizkusu  
tožbe, na ugovor tožene stranke, ki ga lahko ta poda najkasneje v odgovoru na tožbo, pa do  
razpisa glavne obravnave. (3) Zoper sklep okrožnega sodišča, s katerim se je izreklo za  
stvarno pristojno, ni pritožbe.
3
svojo  stvarno  pristojnost.  Upoštevalo  je,  da  se  pristojnost  presodi  na  podlagi  
navedb v tožbi in na podlagi dejstev, ki so sodišču znana (drugi odstavek 17. člena  
ZPP3). Po skrbni presoji vseh dejstev in dokazov je sklenilo, da za odločitev o  
sporu ni pristojno sodišče Republike Slovenije. 
6. Sodišče druge stopnje ugotavlja, da so navedbe toženke v odgovoru na pritožbo, ki 
se nanašajo na aktivno legitimacijo, neupoštevne. Iz izpiska iz matičnega registra,  
ki ga je priložila toženka (priloga B10) je sicer res razvidno, da se je tožnik  
preimenoval v A. in ne C., kot zmotno izhaja iz pritožbe, vendar ni dvoma, da gre  
za isto osebo, saj je EMŠO enak. Sodišče druge stopnje je zato v uvodu sklepa  
zapisalo tožnikovo pravilno ime in o pritožbi odločilo. 
7. Med pravdnima strankama ni bilo sporno, da ima toženka (stalno) prebivališče v  
Švici, saj je že tožnik v tožbi navedel toženkin naslov v Švici. Prav tako ni bilo  
sporno, da sta oba solastnika nepremičnin, ki ležijo v Republiki Sloveniji. Sodišče  
prve  stopnje  je  glede  na  navedbe  v  tožbi  in  s  strani  toženke  podan  ugovor  
pristojnosti  ugotavljalo,  ali  je  v  konkretni  pravdni  zavedi  podana  pristojnost  
sodišča Republike Slovenije. Ker ima toženka prebivališče v Švici, je pravilno  
uporabilo Konvencijo o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v  
civilnih  in  gospodarskih  zadevah  (UL  L  147,  10.6.2009,  str.  5–43),  ki  so  jo  
sklenile države članice EU, Švica, Islandija, Norveška in Poljska oziroma Novo  
Lugansko konvencijo. 
8. Pravilno  je  upoštevalo  2.  člen 4 Nove  Luganske  konvencije  (v  nadaljevanju  
Konvencija), ki govori o tem,  da se pristojnost na splošno določa po stalnem  
prebivališču  tožene  stranke.  Glede  na  določbe  Konvencije,  torej  ni  bistveno  
državljanstvo tožene stranke, dejstvo, ali ima delovno ali turistično vizo, ampak  
zgolj njeno stalno prebivališče. Pritožba se tako neutemeljeno sklicuje na to, da  
toženka ni navedla, sodišče prve stopnje pa ni preverilo, kakšen status ima toženka  
v Švici in da zgolj prebivališče ni dovolj močna navezna okoliščina, da bi se  
določala pristojnost. Določbe Konvencije so jasne. Osebe s stalnim prebivališčem  
v državi, ki jo veže ta konvencija, ne glede na njihovo državljanstvo, so tožene  
pred sodišči te države. 
9. V zvezi z ugotavljanjem, da ima toženka stalno prebivališče v Švici, se pritožba  
neutemeljeno sklicuje na to, da je „sodišče prve stopnje zgolj nekritično sledilo  
3 Drugi odstavek 17. člena ZPP določa: Pristojnost se presodi na podlagi navedb v tožbi in na  
podlagi dejstev, ki so sodišču znana. 
4 2. člen Nove Luganske konvencije določa: (1) Ob upoštevanju določb te konvencije so  
osebe  s stalnim  prebivališčem  v  državi,  ki jo  veže ta konvencija,  ne glede  na njihovo  
državljanstvo tožene pred sodišči te države. (2.) Za osebe, ki niso državljani države, ki jo  
veže ta konvencija, v kateri imajo stalno prebivališče, se uporabljajo pravila o pristojnosti,  
ki veljajo za državljane te države.
4
priloženemu potrdilu upravne enote“, ki ne dokazuje, da gre za stalno prebivališče. 
Potrdilo  o  stalnem  prebivališču/stalnem  naslovu  v  tujini,  ki  ga  je  izdala  UE  
(priloga B3), je javna listina, iz katere je jasno razvidno, da gre za potrdilo o  
stalnem prebivališču – naslovu v tujini. Sodišče prve stopnje ni „zgolj nekritično  
sledilo“ temu potrdilu, ampak ga je pravilno upoštevalo kot dokaz, da toženka res  
ima stalno prebivališče v tujini (kar toženka dodatno izkazuje tudi z k odgovoru na  
pritožbo priloženimi listinami). 
10. Sodišče prve stopnje je pravilno upoštevalo 3. člen 5 Konvencije in presojalo, ali je  
v  konkretnem  primeru  morda  podana  izključna  pristojnost  sodišč  Republike  
Slovenije, ne glede na toženkino stalno prebivališče. 1. točka prvega odstavka 22.  
člena6 Konvencije namreč določa, da so v postopkih, predmet katerih so stvarne  
pravice  na  nepremičninah  ali  najem/zakup  nepremičnin,  izključno  pristojna  
sodišča države, ki jo veže ta konvencija, v kateri se nahaja ta nepremičnina. Tako  
določa tudi prvi odstavek 57. člena ZPP7. 
11. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožnik s tožbo od toženke zahteva plačilo  
koristi  od  uporabe  za  nepremičnine,  ki  jih  imata  s  toženko  v  solastnini.  V  
obravnavani zadevi torej ne gre za spor v zvezi z najemnim/zakupnim razmerjem,  
niti za spor v zvezi s stvarnimi pravicami na nepremičnini, niti za motenje posesti,  
tako da je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da izključna pristojnost po legi  
nepremičnine ne pride v poštev. Pritožba skuša prikazati, da predmetna zadeva  
predstavlja spor v zvezi s stvarnimi pravicami na nepremičnini, t.i. rei vindikacijo  
po 92. členu SPZ in podaja navedbe o uporabnini kot plodovih nepremičnine.  
Navaja  tudi,  da  gre  v  obravnavanem  primeru  za  spor  iz  zakupa  ali  najema  
nepremičnine. Vendar s takšnimi pritožbenimi navedbami ne more biti uspešna.  
Jasno  je  namreč,  da  gre  pri  zahtevku  za  plačilo  uporabnine  za  obligacijski  
5 Prva točka 3. člena Nove Luganske konvencije določa, da so osebe s stalnim prebivališčem  
v državi, ki jo veže ta konvencija, lahko tožene pred sodišči druge države, ki jo veže ta  
konvencija, samo na podlagi pravil, opredeljenih v oddelkih 2 do 7 tega naslova. 
6 1. točka prvega odstavka 22. člena Nove Luganske konvencije določa: Izključno pristojna so 
naslednja sodišča, in to ne glede na stalno prebivališče: (1.) v postopkih, predmet katerih so  
stvarne pravice na nepremičninah ali najem/zakup nepremičnin, sodišča države, ki jo veže ta 
konvencija, v kateri se nahaja nepremičnina. Vendar pa so v postopkih, katerih predmet je  
najem/zakup nepremičnine za začasno zasebno uporabo za največ šest zaporednih mesecev,  
pristojna  tudi  sodišča  države,  ki  jo  veže  ta  konvencija,  v  kateri  ima  toženec  stalno  
prebivališče,  pod  pogojem,  da  je  najemnik/zakupnik  fizična  oseba  in  da  imata  
najemodajalec/zakupodajalec in najemnik/zakupnik stalno prebivališče v isti državi, ki jo  
veže ta konvencija.
7 Prvi  odstavek  57.  člena  ZPP  določa:  Za  sojenje  v  sporih  o  stvarnih  pravicah  na  
nepremičninah,  v  sporih  zaradi  motenja  posesti  nepremičnin  ter v  sporih  iz zakupa ali  
najema  nepremičnin  je  izključno  krajevno  pristojno  sodišče,  na  območju  katerega  leži  
nepremičnina. 
5
zahtevek, za neupravičeno obogatitev (198. člen OZ 8), katerega višina se sicer  
ugotavlja z uporabo višine najemnine za nepremičnino, kot referenčno vrednostjo,  
ampak zgolj zaradi tega še ne predstavlja „spora iz najemne pravice“, kot zmotno  
meni pritožba. 
12. Sodišče prve stopnje se je pri tem oprlo na sodno prakso Vrhovnega sodišča in  
drugo9, iz katere jasno izhaja, da za zahtevke zaradi neupravičene pridobitve v  
sporih  zaradi  plačila  uporabnine  ni  predpisana  izključna  pristojnost  po  legi  
nepremičnine, saj je takšna pristojnost predpisana le za tiste spore, ki izvirajo iz  
obstoječega  najemnega  razmerja  oziroma  so  v  tesni  zvezi  z  njim,  kar  v  
konkretnem primeru ni podano. Pri tem ni bistveno, da je toženka udeležena tudi v  
drugih postopkih pred sodiščem Republike Slovenije, kot navaja pritožba, saj je v  
omenjenih primerih podana izključna pristojnost sodišč Republike Slovenije, v  
konkretnem primeru pa ni. 
13. Ker  ima  toženka  stalno  prebivališče  v  Švici  ter  ni  podan  primer  izključne  
pristojnosti, med pravdnima strankama ni bila sklenjen dogovor o pristojnosti, niti  
se toženka ni pripravljena spustiti v postopek 10, ampak je ugovarjala pristojnost, je  
zaključek  sodišča  prve  stopnje,  da  za  odločitev  v  sporu  ni  pristojno  sodišče  
Republike Slovenije, pravilna. Posledično je sodišče prve stopnje tožbo na podlagi  
tretjega odstavka 18. člena ZPP pravilno zavrglo. 
14. Sodišče druge stopnje je po povedanem, ko je ugotovilo, da sodišče prve stopnje  
ni  storilo s  pritožbo očitanih in po uradni  dolžnosti  upoštevnih kršitev (drugi  
odstavek 350. člena ZPP), pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sklep  
sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).
15. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške pritožbenega postopka  
(prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).  Toženka 
sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, s katerim ni bistveno prispevala k  
rešitvi zadeve (155. člen ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).
Maribor, 10. september 2019
Predsednica senata:
Jasminka Pen l.r.
8 198. člen OZ določa: Če je nekdo tujo stvar uporabil v svojo korist, lahko imetnik ne glede  
na pravico do odškodnine, in tudi če te pravice nima, zahteva od njega, naj mu nadomesti  
korist, ki jo je imel od uporabe. 
9 Odločbe VS RS I R 32/2009 z dne 13. 3. 2009, VSL R 11/2010 z dne 20. 1. 2010 in VSL II 
Cp 1569/2009 z dne 8. 7. 2009.
10 Ter ni mogoče uporabiti 24. člena Konvencije, ki določa: Poleg pristojnosti, ki izhaja iz  
drugih določb te konvencije, je pristojno tudi sodišče države, ki jo veže ta konvencija, pred  
katerim se toženec spusti v postopek. To pravilo pa ne velja, če se je spustil v postopek, da  
bi ugovarjal pristojnosti, ali če je v skladu s členom 22 izključno pristojno drugo sodišče. 
6