SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (pritožbeni senat)
z dne 16. septembra 2009
Zadeva T-271/08 P
Stanislava Boudova in drugi
proti
Komisiji Evropskih skupnosti
„Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Nekdanji pomožni uslužbenci – Imenovanje – Razporeditev v naziv – Natečaj, objavljen pred začetkom veljavnosti novih kadrovskih predpisov – Razvrstitev uradnikov v drug naziv, ki jo opravi druga institucija – Zavrnitev razvrstitve v drug naziv – Načelo enakega obravnavanja – Ničnostna tožba – Akt, zoper katerega ni pravnega sredstva – Potrditveni akt – Neobstoj novih in bistvenih dejstev – Neobstoj opravičljive zmote – Nedopustnost“
Predmet: Pritožba zoper sklep Sodišča za uslužbence Evropske unije (drugi senat) z dne 21. aprila 2008 v zadevi Boudova in drugi proti
Komisiji (F‑78/07, še neobjavljen v ZOdl. JU), s katero se predlaga razveljavitev tega sklepa.
Odločitev: Pritožba se zavrne. Stanislava Boudova, Iveta Adovica, Juraj Kuba, Heinrihs Puciriuss, Agnieszka Strzelecka, Izabela Szyprowska,
Timea Tibai in Birute Vaituleviciene nosijo svoje stroške ter stroške, ki jih je priglasila Komisija v okviru tega postopka.
Povzetek
1.      Uradniki – Pravno sredstvo – Predhodna upravna pritožba – Roki – Prekluzija – Ponovno odprtje
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
2.      Uradniki – Enako obravnavanje – Ukrepi, ki jih sprejme institucija v prid določene skupine oseb ob neobstoju pravne obveznosti
3.      Pritožba – Pritožbeni razlogi – Dopustnost – Pravna vprašanja
1.      Odločba, ki je naslovnik ni izpodbijal v predvidenih rokih, postane zanj pravnomočna. Vendar lahko obstoj novih in bistvenih
dejstev upraviči vložitev predloga za ponovno preučitev prejšnje odločbe, ki je postala pravnomočna.
Uradnik, ki v predpisanih rokih ni izpodbijal svoje začetne razvrstitve v naziv, ne more utemeljeno vložiti predloga za ponovno
razvrstitev samo zato, ker je za natančni obseg svojih pravic izvedel šele ob razglasitvi sodbe sodišča Skupnosti, ki je bila
izrečena v postopku, v katerem ta uradnik ni bil stranka, in s katero je bil za ničen razglašen akt, ki navedenega uradnika
ne zadeva neposredno.
Še manj se lahko uradnik, ki v predpisanih rokih ni izpodbijal odločbe o svoji začetni razvrstitvi v naziv, sklicuje – da
bi utemeljil vložitev predloga za ponovno preučitev svoje razvrstitve – na novo in bistveno dejstvo, da je za natančen obseg
svojih pravic izvedel šele po tem, ko je institucija, ki ni institucija, v kateri je zaposlen, sprejela odločbo, ki ga ne
zadeva neposredno.
(Glej točke 38, 47 in 48.)
Napotitev na: Sodišče, 21. februar 1974, Kortner in drugi proti Svetu in drugim, od 15/73 do 33/73, 52/73, 53/73, od 57/73
do 109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 in od 135/73 do 137/73, Recueil, str. 177, točke od 36 do 40; Sodišče, 26. september 1985,
Valentini proti Komisiji, 231/84, Recueil, str. 327, točka 14; Sodišče, 8. marec 1988, Brown proti Sodišču, 125/87, Recueil,
str. 1619, točka 13; Sodišče prve stopnje, 24. marec 1998, Becret-Danieau in drugi proti Parlamentu, T‑232/97, RecFP, str. I‑A‑157
in II‑495, točki 43 in 44; Sodišče prve stopnje, 24. marec 1998, Meyer in drugi proti Sodišču, T‑181/97, RecFP, str. I‑A‑151
in II‑481, točki 36 in 37; Sodišče prve stopnje, 7. februar 2001, Inpesca proti Komisiji, T‑186/98, Recueil, str. II‑557,
točki 40 in 47 in navedena sodna praksa; Sodišče prve stopnje, 13. december 2002, Van Dyck proti Komisiji, T‑112/02, RecFP,
str. I‑A‑317 in II‑1527, točka 63.
2.      Zaradi spoštovanja načela enakega obravnavanja mora institucija, če se odloči ponovno preučiti že pravnomočno začetno razvrstitev
v naziv katere od kategorij svojih uradnikov, ob neobstoju objektivne utemeljitve morebitnega različnega obravnavanja ponovno
preučiti tudi začetno razvrstitev drugih svojih uradnikov, ki se znajdejo v enakem ali primerljivem položaju, če to zahtevajo.
Cilj te obveznosti je zagotoviti spoštovanje načela enakega obravnavanja uradnikov iste institucije, ki se znajdejo v enakem
ali primerljivem položaju, v zvezi z ukrepi, ki jih ta institucija sprejme na lastno pobudo in ki jih ni dolžna sprejeti na
podlagi obveznosti iz Kadrovskih predpisov.
Iz tega izhaja, da se na ukrepe, ki jih institucija sprejme ob neobstoju pravne obveznosti iz Kadrovskih predpisov, ni mogoče
sklicevati v podporo tožbenemu razlogu, ki se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja v povezavi z drugo institucijo.
(Glej točke od 51 do 53.)
Napotitev na: Sodišče, 18. januar 1990, Maurissen in Union syndicale proti Računskemu sodišču, C‑193/87 in C‑194/87, Recueil,
str. I‑95, točki 26 in 27; Sodišče, 11. januar 2001, Gevaert proti Komisiji, C‑389/98 P, Recueil, str. I‑65, točke od 54 do 58;
Sodišče prve stopnje, 28. oktober 2004, Lutz Herrera proti Komisiji, T‑219/92 in T‑337/02, ZOdl. JU, str. I‑A‑319 in II‑1407,
točka 110.
3.      V zvezi z roki za vložitev tožbe se pojem opravičljive zmote nanaša na izjemne okoliščine, zlasti kadar je zadevna institucija
ravnala tako, da bi lahko njeno ravnanje sámo ali pa v odločilni meri povzročilo sprejemljivo zmedo pri zadevni stranki, ki
je ravnala v dobri veri in izkazala potrebno skrbnost, ki se zahteva od običajno obveščene osebe. Vprašanje, ali je bilo ravnanje
zadevne institucije táko, da bi lahko povzročilo sprejemljivo zmedo pri drugi stranki v sporu, je pravno vprašanje, ki ga
je torej mogoče uveljavljati v pritožbi.
(Glej točki 71 in 73.)
Napotitev na: Sodišče, 15. maj 2003, Pitsiorlas proti Svetu in ECB, C‑193/01 P, Recueil, str. I‑4837, točke od 24 do 29; Sodišče
prve stopnje, 10. junij 2008, Bligny proti Komisiji, T‑127/07 P, še neobjavljen v ZOdl., točke od 42 do 48.