EUROOPA KOHTU OTSUS8. aprill 1976(*)Naiste ja meeste võrdne tasustamineKohtuasjas 43/75_mille
esemeks on Euroopa Kohtule EMÜ asutamislepingu artikli 177 alusel
esitatud Cour du travail de Bruxelles’i eelotsusetaotlus nimetatud
kohtus pooleliolevas menetluses järgmiste poolte vahel:Gabrielle Defrenne, endine stjuardess, elukoht Brüssel-Jette_jaSociété anonyme belge de navigation aérienne Sabena SA, asukoht Brüssel_eelotsuse tegemiseks EMÜ asutamislepingu artikli 119 tõlgendamise kohta_EUROOPA KOHUS_koosseisus:
president R. Lecourt, kodade esimehed H. Kutscher ja A. O’Keeffe,
kohtunikud A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars,
P. Pescatore ja M. Sørensen_kohtujurist: A. Trabucci_kohtusekretär: A. Van Houtte_on teinud järgmiseotsuse[…]Õiguslik käsitlus1        23.
aprilli 1975. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 2. mail,
esitas Brüsseli Cour du travail EMÜ asutamislepingu artikli 177 alusel
kaks küsimust, mis puudutavad meestele ja naistele võrdse töö eest
makstava võrdse tasu põhimõtet käsitleva asutamislepingu artikli 119
mõju ja rakendamist.2        Need
küsimused kerkisid üles kohtuvaidluses ühe stjuardessi ja tema tööandja
Sabena SA vahel, milles põhikohtuasja hageja nõudis kahju hüvitamist
selle alusel, et teda kui naistöötajat diskrimineeriti
15. veebruarist 1963 kuni 1. veebruarini 1966 töö
tasustamisel, sest ta ei saanud võrdset tasu meeskolleegidega, kes tegid
sama tööd „salongistjuuarditena”.3        Eelotsusetaotluse
järgi on pooled ühel nõul selles, et stjuardessi töö on täpselt
samasugune nagu salongistjuuardi töö ning et stjuardessi
diskrimineerimist töötasu osas nimetatud perioodil ei saa antud
tingimustel eitada. Esimene küsimus (artikli 119 vahetu õigusmõju)4        Esimese
küsimuse sisu on järgmine: kas asutamislepingu artikliga 119
„kehtestatakse vahetult iga liikmesriigi siseriiklikus õiguses põhimõte,
et mehed ja naised peavad saama võrdse töö eest võrdset tasu”, ja kas
„seetõttu on töötajatel õigus pöörduda selle põhimõtte järgimise
tagamiseks siseriiklikesse kohtutesse, sõltumata mis tahes
siseriiklikust õigusnormist”?5        Kui
vastus sellele küsimusele on jaatav, siis küsitakse, millisest
kuupäevast arvates tuleb sellist õigusmõju tunnustada.6        Vastus
esimese küsimuse teisele poolele antakse koos vastusega teisele
küsimusele.7        Küsimust
artikli 119 vahetu õigusmõju kohta tuleb vaadelda seoses võrdse
tasustamise põhimõtte olemusega, kõnealuse sätte eesmärgiga ja selle
kohaga asutamislepingu süsteemis.8        Artiklil 119 on kahesugune eesmärk.9        Esiteks,
võttes arvesse eri liikmesriikide sotsiaalõigusaktide erinevat
arengutaset, on artikli 119 eesmärk vältida olukorda, et ettevõtjad,
mille asukoht on liikmesriikides, kus on juba kehtestatud võrdse
tasustamise põhimõte, oleksid ühendusesiseses konkurentsis ebasoodsamas
olukorras kui ettevõtjad, mille asukoht on liikmesriikides, kus ei ole
veel kaotatud naiste diskrimineerimist töötasu osas.10      Teiseks,
kõnealune säte taotleb ühenduse sotsiaalseid eesmärke, kusjuures
ühendus ei ole vaid majandusliit, vaid peab samal ajal tagama
ühismeetmetega sotsiaalset progressi ning parandama pidevalt ühenduse
rahvaste elu- ja töötingimusi, nagu sätestab asutamislepingu preambul.11      Seda
eesmärki rõhutab artikli 119 lisamine sotsiaalpoliitika peatükki,
millele eelnevas sättes, artiklis 117 märgitakse vajadust „edendada
töötajate töötingimuste ja elatustaseme parandamist, et teha võimalikuks
nende ühtlustamine, samal ajal säilitades nende paranemise”.12      See
ühtaegu nii majanduslik kui ka sotsiaalne kahesugune eesmärk näitab, et
võrdse tasustamise põhimõte on ühenduse üks põhialustest.13      Seetõttu
näeb asutamisleping ette selle põhimõtte täieliku kohaldamise alates
üleminekuperioodi esimese etapi lõpust.14      Selle
sätte tõlgendamisel ei saa kasutada argumendina aeglust ja vastuseisu,
mis on selle olulise põhimõtte tegelikku kohaldamist teatavates
liikmesriikides edasi lükanud.15      Asjaolu,
et artikkel 119 on seotud töötingimuste ühtlustamisega ja nende
samaaegse parandamisega, muudab alusetuks väite, et seda artiklit saab
järgida mingil muul viisil kui tõstes madalamaid palku.16      Artikli
119 esimese lõigu järgi on liikmesriigid kohustatud järgima ja ka
edaspidi rakendama „põhimõtet, et mehed ja naised peaksid saama võrdse
töö eest võrdse tasu”.17      Sama
artikli teine ja kolmas lõik lisavad teatud arvu täpsustusi, mis
puudutavad esimeses lõigus kasutatud tasu ja töö mõistet.18      Nende
sätete kohaldamisel tuleb artikli 119 üldises kohaldamisalas eristada
otsest ja avalikku diskrimineerimist, mida on võimalik tuvastada selles
artiklis toodud võrdse töö ja võrdse tasu kriteeriumide abil, kaudsest
ja varjatud diskrimineerimisest, mida saab kindlaks teha ainult
täpsemate, ühenduse või siseriiklike rakendusnormide abil.19      Tuleb
tunnistada, et artikli 119 eesmärgi täielik saavutamine seeläbi, et
kõrvaldatakse igasugune otsene või kaudne mees- ja naistöötajate
vaheline diskrimineerimine mitte ainult üksikute ettevõtjate juures,
vaid tervetes tööstusharudes ning isegi majanduses tervikuna, võib
teatud juhtudel eeldada seda, et määratakse kindlaks kriteeriumid, mille
kohaldamine nõuab asjakohaseid ühenduse ja siseriiklikke meetmeid.20      Selline
lähenemine on seda vajalikum, et seda teemat puudutavad ühenduse
meetmed, mida nimetatakse vastuses teisele küsimusele, rakendavad
artiklit 119, laiendades „võrdse töö” kitsast kriteeriumi kooskõlas
eelkõige Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni 1951. aasta
konventsiooniga nr 100 võrdse tasustamise kohta, mille artikkel 2
näeb ette võrdse tasu „võrdväärse” töö eest.21      Otsese
diskrimineerimise vormide hulka, mida saab tuvastada artiklis 119
toodud kriteeriumide põhjal, tuleb arvata eelkõige need
diskrimineerimise vormid, mis tulenevad õigusnormidest või
kollektiivlepingutest ja mida saab kindlaks teha puhtõigusliku analüüsi
abil.22      Sama
käib juhtumi kohta, kui mehed ja naised saavad võrdse töö eest
ebavõrdset tasu, töötades ühe ja sama avalik-õigusliku või eraõigusliku
tööandja juures.23      Eelotsusetaotluses
sedastatu põhjal on selge, et sellises olukorras suudab kohus välja
selgitada kõik asjaolud, mis võimaldavad tal otsustada, kas naistöötaja
saab väiksemat tasu kui meestöötaja, kes täidab samasuguseid ülesandeid.24      Vähemalt
nendel juhtudel võib artikkel 119 olla vahetult kohaldatav ja võib
seega anda üksikisikutele õigusi, mida kohtud peavad kaitsma.25      Siseriiklikud
õigusnormid, mis on vastu võetud võrdse tasustamise põhimõtte
kohaldamiseks, üldjuhul ainult kordavad artikli 119 sõnastust otsese
diskrimineerimise osas, kui tegemist on võrdse tööga.26      Seda
väidet illustreerivad eriti hästi Belgia õigusaktid: kuninga
24. oktoobri 1967. aasta naiste tööd käsitleva dekreedi
nr 40 artikkel 14 piirdub sellega, et kinnitab iga naistöötaja
õigust pöörduda pädevasse kohtusse artiklis 119 – millele on lihtsalt
viidatud – sätestatud võrdse tasustamise põhimõtte kohaldamiseks.27      Sellise järelduse vaidlustamiseks ei saa tugineda artikli 119 sõnastusele.28      Esiteks
ei saa vahetut õigusmõju vaidlustada, tuues põhjenduseks sõna
„põhimõte” kasutamise selles artiklis, sest asutamislepingus kasutatakse
seda sõna spetsiaalselt selleks, et näidata teatud sätete põhjapanevat
tähtsust, nagu nähtub asutamislepingu esimese osa pealkirjast
„Põhimõtted” ning artiklist 113, mille kohaselt ühenduse
kaubanduspoliitika rajaneb „ühtsetel põhimõtetel”.29      Pehmendades
seda mõistet sel määral, et sellest saab ebamäärane juhis, ohustatakse
kaudselt ühenduse alustalasid ja selle välissuhete järjepidevust.30      Põhjendusena
ei ole võimalik kasutada ka asjaolu, et artikkel 119 puudutab
sõnaselgelt vaid „liikmesriike”.31      Nagu
Euroopa Kohus on juba muudel puhkudel märkinud, ei välista asjaolu, et
mõni asutamislepingu säte on vormiliselt adresseeritud liikmesriikidele,
seda, et see võib samal ajal anda õigusi ükskõik missugusele
üksikisikule, kes on huvitatud selles sättes kehtestatud kohustuste
täitmisest.32      Artikli
119 sõnastusestki nähtub, et see paneb liikmesriikidele kohustuse
saavutada määratud tähtaja jooksul konkreetne tulemus.33      Selle
sätte tõhusust ei saa mõjutada asjaolu, et mõned liikmesriigid ei
täitnud asutamislepinguga kehtestatud kohustust ning et ühenduse
institutsioonid ei reageerinud piisavalt sellele tegevusetusele.34      Vastupidisele
seisukohale asumine võib anda õiguse rikkumisele tõlgenduspõhimõtte
staatuse ning sellist seisukohta võttes satuks Euroopa Kohus vastuollu
talle asutamislepingu artikliga 164 pandud ülesandega.35      Viidates
„liikmesriikidele”, peab artikkel 119 neid liikmesriike silmas kõigis
nende funktsioonides, mis võivad aidata kaasa võrdse tasustamise
põhimõtte rakendamisele.36      Vastupidiselt
seisukohtadele, mis esitati menetluse käigus, ei piirdu see säte
kaugeltki viitamisega
siseriikliku seadusandja pädevusele.37      Artikli
119 viidet „liikmesriikidele” ei saa seega tõlgendada nii, et see
välistab kohtute sekkumise asutamislepingu vahetul kohaldamisel.38      Ei
saa ka toetada vastuväidet, et võrdse tasustamise põhimõtte kohaldamine
siseriiklike kohtute poolt viib selleni, et see muudab lepinguid, mida
pooled on sõlminud privaatautonoomiast lähtuvalt või kollektiivsete
töösuhete raames, nagu näiteks individuaalsed töölepingud või
kollektiivlepingud.39      Kuna
artikkel 119 on siduv, ei kehti mees- ja naistöötajate vahelise
diskrimineerimise keeld mitte ainult ametiasutuste tegevuses, vaid
laieneb ka kõigile kokkulepetele, mille eesmärk on palgatöö kollektiivne
reguleerimine, samuti üksikisikutevahelistele kokkulepetele.40      Esimesele
küsimusele tuleb niisiis vastata, et artiklis 119 sätestatud võrdse
tasustamise põhimõttele võib tugineda siseriiklikes kohtutes ning need
kohtud peavad tagama selle sättega üksikisikutele antud õiguste kaitse,
eriti niisuguste diskrimineerimisvormide puhul, mis tulenevad otseselt
õigusnormidest või kollektiivlepingutest, samuti juhul, kui mehed ja
naised saavad ebavõrdset tasu võrdse töö eest, mida tehakse sama
avalik-õigusliku või eraõigusliku tööandja juures. Teine küsimus (artikli 119 rakendamine ning ühenduse ja liikmesriikide pädevus)41      Teine
küsimus on järgmine: kas artikkel 119 on „liikmesriikide õiguses
kohaldatav Euroopa Majandusühenduse institutsioonide poolt vastu võetud
aktide alusel” või tuleb „selles valdkonnas tunnistada siseriikliku
seadusandja ainupädevust”.42      Vastavalt
eespool öeldule tuleks selle küsimusega liita küsimus, missugusest
kuupäevast tuleb tunnustada artikli 119 vahetut õigusmõju.43      Kõigi
nende probleemide käsitlemisel tuleks kõigepealt kindlaks teha
tõlgendamist vajava sätte rakendamise tagamiseks vastu võetud ühenduse
aktide kronoloogia.44      Artikli
119 enda kohaselt tuleb võrdse tasustamise põhimõtte ühetaoline
kohaldamine tagada hiljemalt üleminekuperioodi esimese etapi lõpuks.45      Komisjoni
edastatud infost selgub, et selle põhimõtte rakendamisel on eri
liikmesriikide vahel suuri sisulisi ja ajalisi erinevusi.46      Kui
mõnes liikmesriigis oli juba enne asutamislepingu jõustumist viidud
põhimõte suures osas ellu kas otseste konstitutsiooniliste ja muude
õigusnormidega või kollektiivlepingute põhjal kujunenud sotsiaalpraktika
kaudu, on teistes riikides selle täielikku rakendamist pikka aega edasi
lükatud.47      Olukorda
arvestades võtsid liikmesriigid 30. detsembril 1961, päev enne artiklis
119 kehtestatud tähtaja möödumist, vastu meeste ja naiste töötasu
võrdsustamist käsitleva resolutsiooni, et mõnes osas täpsustada võrdse
tasustamise põhimõtte materiaalset sisu, lükates selle rakendamise
kindla ajakava järgi edasi.48      Selle
resolutsiooni kohaselt tuli igasugune otsene või kaudne
diskrimineerimine kaotada täielikult 31. detsembriks 1964.49      Komisjoni
esitatud andmetest selgub, et mitu vana liikmesriiki ei ole siiski seda
resolutsiooni järginud ning seepärast kutsus komisjon talle artikliga
155 antud volituste kohaselt kokku valitsuste esindajad ja
sotsiaalpartnerid, et arutada olukorda ja leppida kokku meetmetes, mille
eesmärk on soodustada arengut artiklis 119 sätestatud eesmärgi täieliku
saavutamise suunas.50      Selle
töö tulemusena koostati asutajaliikmesriikide olukorra kohta
järjestikuseid ettekandeid, millest viimane, mis toob kokkuvõtlikult ära
kõik andmed, kannab kuupäeva 18. juuli 1973.51      Selle
ettekande kokkuvõttes teatas komisjon oma kavatsusest algatada
asutamislepingu artikli 169 alusel liikmesriigi kohustuste rikkumise
menetlus nende liikmesriikide vastu, kes polnud selleks kuupäevaks veel
täitnud artikliga 119 kehtestatud kohustusi, ilma et see hoiatus oleks
siiski kaasa toonud mingeid tagajärgi.52      Pärast
samasuguseid kohtumisi uute liikmesriikide pädevate asutustega teatas
komisjon oma 17. juuli 1974. aasta ettekandes, et alates
1. jaanuarist 1973 on artikkel 119 nendes riikides täiel määral
kohaldatav ning et need on sellest kuupäevast niisiis samas olukorras
nagu asutajaliikmesriigid.53      Nõukogu
võttis artikli 119 täiel määral täitmise kiirendamise eesmärgil
10. veebruaril 1975 vastu direktiivi nr 75/117 meeste ja
naiste võrdse tasustamise põhimõtte kohaldamisega seotud õigusaktide
ühtlustamise kohta liikmesriikides (EÜT L 45, lk 19).54      See
direktiiv täpsustab mõnes osas artikli 119 materiaalset kohaldamisala
ning kehtestab lisaks mitu sätet, mille eesmärk on põhiliselt parandada
nende töötajate kohtulikku kaitset, keda on kahjustanud
artikliga 119 ette nähtud võrdse tasustamise põhimõtte kohaldamata
jätmine.55      Selle
direktiivi artikkel 8 annab liikmesriikidele aastase tähtaja direktiivi
järgimiseks vajalike õigus- ja haldusnormide jõustamiseks.56      Artikli
119 sõnastusest järeldub, et meeste ja naiste võrdse tasustamise
põhimõtte kohaldamine peab olema täielikult tagatud ja tagasipöördumine
endise olukorra juurde välistatud üleminekuperioodi esimese etapi lõpuks
ehk 1. jaanuariks 1962.57      Liikmesriikide
30. detsembri 1961. aasta resolutsiooniga ei saanud muuta
asutamislepinguga kehtestatud tähtaega, kui mitte arvestada seda, et see
resolutsioon võis soodustada ja kiirendada artikli 119 täieliku
rakendamist.58      Kui
erisätted välja arvata, on asutamislepingut võimalik muuta ainult
muutmismenetluse teel, mis toimub vastavalt artiklile 236.59      Lisaks
tuleneb eelnevast, et üleminekusätete puudumisel hakkab meeste ja
naiste võrdse tasustamise põhimõte uutes liikmesriikides täiel määral
kehtima ühinemislepingu jõustumisel, st 1. jaanuaril 1973.60      Seda
õiguslikku olukorda ei saanud muuta direktiiv nr 75/177, mis võeti
vastu õigusaktide ühtlustamist käsitleva artikli 100 alusel ja mille
eesmärk on soodustada terve rea siseriiklike meetmete abil artikli 119
nõuetekohast rakendamist, eriti selleks, et kõrvaldada kaudsed
diskrimineerimisvormid, kuid see direktiiv ei saanud siiski nõrgendada
antud artikli mõju või muuta selle ajalist kehtivust.61      Kuigi
artikkel 119 on adresseeritud otseselt liikmesriikidele, pannes neile
kohustuse tagada teatud tähtaja jooksul võrdse tasustamise põhimõtte
kohaldamine ja rakendada seda ka edaspidi, ei välista liikmesriikide
kohustus ühenduse pädevust antud küsimuses.62      Ühenduse
pädevus tuleneb asjaolust, et artikkel 119 on üks asutamislepingu teema
„sotsiaalpoliitika” alla kuuluvaid eesmärke III jaotises, kusjuures see
jaotis kuulub omakorda III osasse, mis on pühendatud „ühenduse
poliitikale”.63      Kuna
artikkel 119 ei viita eraldi ülesannetele, mida ühendus
sotsiaalpoliitika rakendamisel täitma peab, tuleb juhinduda
asutamislepingu üldisest süsteemist ja vahenditest, mida see on
kehtestanud, nagu need, mille näevad ette artiklid 100 ja 155 ning mõnel
juhul ka artikkel 235.64      Ükski
ühenduse institutsioonide või siseriiklike asutuste poolt vastu võetud
rakendussäte ei saa siiski kahjustada artikli 119 vahetut õigusmõju,
nagu juba märgitud vastuses esimesele küsimusele.65      Seetõttu
tuleks teisele küsimusele vastata, et vanad liikmesriigid peavad
artikli 119 kohaldamise täielikult tagama alates 1. jaanuarist
1962, mis on üleminekuperioodi teise etapi algus, ning uued
liikmesriigid alates ühinemislepingu jõustumisest, st 1. jaanuarist
1973.66      Liikmesriikide 30. detsembri 1961. aasta resolutsioon ei muutnud esimest tähtaega.67      Nagu
on märgitud vastuses esimesele küsimusele, ei kahjusta nõukogu
direktiiv nr 75/117 artikli 119 vahetut õigusmõju ning selle
direktiiviga määratud tähtaeg ei mõjuta EMÜ asutamislepingu artikliga
119 ja ühinemislepinguga kehtestatud tähtaegu.68      Isegi
valdkondades, kus artiklil 119 ei ole vahetut õigusmõju, ei saa seda
sätet tõlgendada nii, et see annab ainupädevuse võrdse tasustamise
põhimõtte rakendamisel siseriiklikule seadusandjale, sest vajalikus
ulatuses on kõnealune rakendamine saavutatav ühenduse ja siseriiklike
meetmete ühitamise teel. Käesoleva kohtuotsuse ajaline kehtivus69      Iirimaa
ja Ühendkuningriigi valitsus on juhtinud tähelepanu majanduslikele
tagajärgedele, mis võivad tekkida, kui Euroopa Kohus tunnustab artikli
119 sätete vahetut õigusmõju, sest sellest seisukohast lähtudes võidakse
paljudes majandusharudes esitada nõudeid, mis ulatuvad tagasi
kuupäevani, millal see mõju kehtima hakkas.70      Arvestades
asjast huvitatud isikute suurt arvu, võib niisugustel ettevõtja jaoks
ettenägematutel nõuetel olla tõsiseid tagajärgi tema finantsolukorrale,
mis võib põhjustada isegi mõne ettevõtja pankroti.71      Kuigi
iga kohtuotsuse praktilised tagajärjed tuleb hoolega läbi kaaluda, ei
saa siiski kahandada õiguse objektiivsust ega kahjustada selle
rakendamist tulevikus nende mõjude tõttu, mille mingi kohtuotsus võib
kaasa tuua minevikule.72      Kuid
pidades silmas mitme liikmesriigi käitumist ja komisjoni seisukohti,
mis on korduvalt tehtud teatavaks asjassepuutuvatele ringkondadele,
tuleb erandkorras võtta arvesse, et asjaomased isikud on pikema aja
jooksul jätkanud tegevust, mis on artikliga 119 vastuolus, kuid ei ole
veel keelatud nende siseriiklike õigusaktidega.73      Asjaolu,
et komisjon ei esitanud artikli 169 alusel asjaomaste liikmesriikide
vastu kohustuste rikkumise hagi, hoolimata hoiatustest, süvendas
ekslikku arvamust artikli 119 mõju kohta.74      Neil
asjaoludel tuleb tõdeda, et kuna ei ole teada, millisel üldisel tasemel
oleks töötasud kehtestatud, teevad kõigi avalik-õiguslike ja
eraõiguslike huvidega seotud õiguskindluse esmased kaalutlused
põhimõtteliselt võimatuks varasemate perioodide töötasude küsimuse
taasavamise.75      Järelikult
ei saa artikli 119 vahetule õigusmõjule tugineda nõuete puhul, mis
puudutavad käesolevale kohtuotsusele eelnevaid tasustamisperioode, välja
arvatud nende töötajate nõuded, kes esitasid juba varem kohtule
hagiavalduse või sellega võrdväärse nõude. Kohtukulud76      Euroopa Kohtule märkusi esitanud Euroopa Ühenduste Komisjoni kohtukulusid ei hüvitata.77      Et
põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus Cour du travail de
Bruxelles’is poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude
jaotuse siseriiklik kohus.Esitatud põhjendustest lähtudesEUROOPA KOHUSvastuseks küsimustele, mis talle 23. aprilli 1975. aasta otsusega esitas Cour du travail de Bruxelles, otsustab:1.      Artiklis
119 sätestatud meeste ja naiste võrdse tasustamise põhimõttele saab
tugineda siseriiklikes kohtutes. Nendel kohtutel on kohustus tagada
selle sättega üksikisikutele antud õiguste kaitse, eelkõige selliste
diskrimineerimisvormide puhul, mis tulenevad otseselt õigusnormidest või
kollektiivlepingutest, samuti juhul, kui mehed ja naised saavad
ebavõrdset tasu võrdse töö eest, mida tehakse ühe ja sama
avalik-õigusliku või eraõigusliku tööandja juures.2.      Vanad
liikmesriigid pidid tagama artikli 119 täieliku rakendamise alates
1. jaanuarist 1962, st alates üleminekuperioodi teise etapi
algusest, ning uued liikmesriigid alates 1. jaanuarist 1973, st
ühinemislepingu jõustumise kuupäevast. Liikmesriikide 30. detsembri
1961. aasta resolutsioonid ei muutnud esimest tähtaega.3.      Nõukogu
direktiiv nr 75/117 ei kahjusta artikli 119 vahetut õigusmõju ning
selle direktiiviga kehtestatud tähtaeg ei muuda EMÜ asutamislepingu
artiklis 119 ja ühinemislepingus kindlaks määratud tähtaegu.4.      Isegi
valdkondades, kus artiklil 119 ei ole vahetut õigusmõju, ei saa seda
sätet tõlgendada nii, et see annab ainupädevuse võrdse tasustamise
põhimõtte rakendamisel siseriiklikule seadusandjale, sest vajalikus
ulatuses on kõnealune rakendamine saavutatav ühenduse ja siseriiklike
meetmete ühitamise teel.5.      Välja
arvatud töötajate puhul, kes on juba varem esitanud hagiavalduse või
sellega võrdväärse nõude, ei saa artikli 119 vahetule õigusmõjule
tugineda nõuete puhul, mis puudutavad käesoleva kohtuotsuse kuupäevale
eelnevaid tasustamisperioode.LecourtKutscherO’KeeffeDonner       Mertens de WilmarsPescatore       SørensenKuulutatud avalikul kohtuistungil 8. aprillil 1976.Kohtusekretär       PresidentA. Van Houtte       R. Lecourt* Kohtumenetluse keel: prantsuse.