62007CC0045
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 20 ноември 2008 година (
1
)
Дело C-45/07
Комисия на Европейските общности
срещу
Република Гърция
„Неизпълнение на задължения от държава членка — Членове 10 ЕО и 71 ЕО и член 80, параграф 2 ЕО — Морска безопасност — Контрол на корабите и пристанищните съоръжения — Международни споразумения — Съответни области на компетентност на Общността и на държавите членки“
1.
С настоящата искова молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като е представила пред Международната морска организация (ММО) предложение относно контрола на съответствието на корабите и пристанищните съоръжения с изискванията на глава XI-2 от Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1974 г. (наричана по-нататък „Конвенцията SOLAS“) и на Международния кодекс за сигурност на корабите и пристанищните съоръжения (наричан по-нататък „Кодекса ISPS“) (
2
), Република Гърция не е изпълнила задълженията си по член 10 ЕО, член 71 ЕО и член 80, параграф 2 ЕО.
2.
С предложението си Република Гърция представя пред Комитета по морска безопасност на ММО контролни списъци („check lists“) и други инструменти, които счита за подходящи, за подпомагане на държавите, които са договарящи се страни по Конвенцията SOLAS, при техните мероприятия по проверка на съответствието на корабите и пристанищните съоръжения с изискванията на тази конвенция, както и с Кодекса ISPS.
3.
Комисията счита, че Република Гърция е нарушила общностното право, тъй като е действала индивидуално в област, която попада в изключителната външна компетентност на Европейската общност, оспорвайки принципа на единство на външното представителство на Общността.
4.
В настоящото заключение ще изложа причините, поради които считам, че настоящият иск за установяване на неизпълнение на задължения е основателен.
I — Правна уредба
5.
По смисъла на член 1 от Регламент (ЕО) № 725/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно подобряване на сигурността на корабите и на пристанищните съоръжения (
3
), озаглавен „Цели“:
„1.   Основната цел на настоящия регламент е да въведе и да приложи мерки на Общността за повишаване на сигурността на корабите, използвани в международната търговия и в националния превоз, и на свързаните с тях пристанищни съоръжения, срещу заплахата от преднамерени противозаконни действия.
2.   Регламентът предвижда освен това предоставянето на база за уеднаквено тълкуване и привеждане в действие[, както и контрол от страна на Общността] на специализираните мерки за засилване на морската сигурност, приети от Дипломатическата конференция на ММО на 12 декември 2002 г., която изменя [Конвенцията SOLAS] и [въвежда] [Кодекса ISPS].“
6.
Член 9 от Регламент № 725/2004, озаглавен „Прилагане и контрол за съответствие“, гласи:
„1.   Държавите членки изпълняват административните задачи и контролните функции, изисквани от разпоредбите на специалните мерки за засилване на морската сигурност на Конвенция SOLAS и на Кодекса ISPS. Те гарантират, че са отпуснати и действително предоставени всички необходими средства за привеждането в действие на разпоредбите на настоящия регламент.
[…]“
7.
В приложение I към Регламент № 725/2004 се съдържа текстът на измененията, който въвежда нова глава XI-2 в приложението към Конвенцията SOLAS, съответно изменена. В приложение II към същия регламент се съдържа текстът на Кодекса ISPS, съответно изменен.
II — Досъдебна процедура
8.
Тъй като счита, че националното предложение, представено на 18 март 2005 г. от Република Гърция пред Комитета по морска безопасност на ММО, навлиза в област, която попада в изключителна външна компетентност на Общността, на Комисията изпраща до тази държава членка официално уведомително писмо, на което тя отговаря на
9.
Тъй като не е удовлетворена от този отговор, на 19 декември 2005 г. Комисията издава мотивирано становище, на което Република Гърция отговаря на
10.
Тъй като отново не е убедена от доводите, наведени от Република Гърция, Комисията решава да предяви настоящия иск.
III — Искът
11.
Със своя иск Комисията моли Съда:
—
да установи, че като е представила пред ММО предложение относно контрола на съответствието на корабите и пристанищните съоръжения с изискванията на глава XI-2 от Конвенцията SOLAS и Кодекса ISPS, Република Гърция не е изпълнила задълженията си по член 10 ЕО, член 71 ЕО и член 80, параграф 2 ЕО, както и
—
да осъди Република Гърция да заплати съдебните разноски.
12.
Република Гърция моли Съда:
—
да отхвърли иска и
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
13.
С определение от 2 август 2007 г. на председателя на Съда Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия е допуснато да встъпи в производството в подкрепа на исканията на Република Гърция.
IV — Основни доводи на страните
14.
Като се основава на съдебната практика, установена с Решение от 31 март 1971 г. по дело Комисия/Съвет, наречено „AETR“ (
4
), Комисията изтъква, че след приемането на Регламент № 725/2004, който включва в общностното право глава ХI-2 от приложението към Конвенцията SOLAS, както и Кодекса ISPS, Общността разполага с изключителна компетентност да поема международни задължения в обхванатата от този регламент област. От това според нея следва, че Общността има изключителната компетентност да гарантира правилното прилагане на общностно равнище на нормите, съдържащи се в Конвенцията SOLAS и в Кодекса ISPS, и да обсъжда с други членове на ММО правилното им прилагане или по-нататъшното им развитие. Ето защо държавите членки вече не разполагали с правомощие да представят национални позиции пред ММО в областите, които попадат в изключителната компетентност на Общността, освен ако изрично не са оправомощени от нея за това.
15.
Република Гърция се защитава, като изтъква следните доводи.
16.
На първо място, тя счита, че се е съобразила със задължението си за лоялно сътрудничество по силата на член 10 ЕО, като на 1 март 2005 г. е представила спорното предложение на комитета Marsec, предвиден в член 11 от Регламент № 725/2004, за да може на заседанието му на предложението да бъде обсъдено и да се очертае позицията на Общността. Република Гърция посочва, че въпреки това Комисията, действаща чрез своя представител, който председателства комитета Marsec, не е вписала предложението в дневния ред на посоченото заседание. Тя заключава, че Комисията не е изпълнила задължението си за лоялно сътрудничество по силата на член 10 ЕО.
17.
На второ място, Република Гърция отбелязва, че представянето на нейното предложение пред ММО е акт, осъществен в рамките на нейното участие във въпросната международна организация. Според нея обаче активното участие като член на международна организация не означава поемане на международни задължения, а това е единствената хипотеза, обхваната от съдебната практика, установена с Решение по дело AETR, посочено по-горе. Следователно представянето на гръцкото предложение не накърнявало изключителната компетентност на Общността.
18.
На трето място, въпросът за изготвянето и представянето на предложенията пред ММО бил уреден от gentlemen’s agreement, прието от Съвета на Европейския съюз през 1993 г. Това gentlemen’s agreement позволявало на държавите членки да представят предложения пред ММО не само колективно, но и индивидуално, когато няма общностна позиция по съответния въпрос.
19.
На четвърто място, Република Гърция счита, че в случаи като разглеждания, когато общностна позиция не е приета, защитата на интереса на Общността е осигурена чрез активното участие на държавите членки в ММО, а не чрез задължение за въздържане. Всякакво задължение за пасивно участие, което се изразявало във въздържане при процедурите по изработване на правилата на ММО, щяло да доведе до ограничаване, до обезценяване и накрая до загуба на качеството на член по устава на тази организация. Освен това на още по-голямо основание в случаи като разглеждания, когато Общността няма качеството на член на ММО, задължението за въздържане нямало да осигури защитата на интереса на Общността, именно защото въздържането на държавите членки в нормотворческите процедури нямало да позволи този интерес да се защити, от което щели да се възползват третите държави.
20.
На пето място, Република Гърция посочва, че самият Регламент № 725/2004 в член 9, параграф 1 възлага на държавите членки изключителната отговорност за прилагане в собствените им условия на изискванията за безопасност, предписани от Регламента и основани на измененията на Конвенцията SOLAS и на Кодекса ISPS. Както текстът, така и смисълът на спорното предложение били в съответствие с духа на общностното законодателство, което оставя на държавите членки широко право на преценка, за да развиват най-добрите практики по техническите въпроси.
21.
На шесто място, от съдебното заседание следва, че според Република Гърция член 307 ЕО потвърждавал основателността на доводите ѝ.
22.
От своя страна Обединеното кралство изтъква три конкретни довода. То твърди, че изключителната компетентност на Общността в областта на морската безопасност се ограничава до областите, които попадат в приложното поле на Регламент № 725/2004 и на Директива 2005/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 година за повишаване на сигурността на пристанищата (
5
). Обединеното кралство изтъква също, че задължението за сътрудничество, предвидено в член 10 ЕО, не включва задължение за държавите членки да улесняват присъединяването на Общността към международни организации, по-специално както в случая с ММО, когато според учредителния си акт дадена международна организация не е оправомощена да приема като страни по него образувания като Общността. Накрая, Обединеното кралство счита, че Комисията трябвало да се опита да представи гръцкото предложение в Комитета Marsec и да позволи обсъждане по този въпрос с цел да изпълни задължението си за лоялно сътрудничество съгласно член 10 ЕО.
V — Съображения
23.
Най-напред следва да се припомнят принципите, изведени от Съда в Решение по дело AETR, посочено по-горе, както и приносът на последващата съдебна практика, от една страна, относно наличието на имплицитна външна компетентност, и от друга страна, относно изключителния характер на тази компетентност.
24.
В точки 16—18 и 22 от Решението по дело AETR, посочено по-горе, Съдът е постановил, че за Общността правомощията да сключва международни споразумения не са само изрично вменени от Договора за ЕО, но могат също така да произтичат и от други разпоредби на Договора и от актове, приети от институциите на Общността съгласно тези разпоредби. По-специално когато за изпълнението на обща политика, предвидена в Договора, Общността приема разпоредби, въвеждащи под каквато и да било форма общи норми, държавите членки губят правото, независимо дали действат индивидуално или дори колективно, да поемат задължения по отношение на трети държави, засягащи тези норми. Всъщност с въвеждането на тези общи норми единствено Общността може да поема и изпълнява — с действие за цялата област на приложение на общностния правен ред — ангажименти спрямо трети държави. Освен това, доколкото общностните правила се приемат за постигане на целите на Договора, държавите членки не могат извън рамката на общностните институции да поемат задължения, които могат да засегнат посочените правила или да променят обхвата им (
6
).
25.
Във връзка с това Съдът уточнява, че ако държавите членки останат свободни да поемат международни ангажименти, засягащи общите норми, реализирането на целта на тези норми, както и реализирането на задачата на Общността и целите на Договора ще се осуетят (
7
).
26.
Условията, при които обхватът на общите норми може да бъде засегнат или променен от международни ангажименти, поети от държавите членки, както и условията, при които Общността придобива изключителна външна компетентност поради упражняване на нейната вътрешна компетентност, са обобщени от Съда в решенията по делата, наречени „Отворено небе“ (
8
), а впоследствие припомнени от него в Решение от 2 юни 2005 г. по дело Комисия/Люксембург, посочено по-горе, както и в Решение от по дело Комисия/Германия.
27.
Такъв е случаят, когато тези международни задължения попадат в приложното поле на общите норми или поне когато попадат в област, в голямата си част вече обхваната от такива норми, дори да няма никакво противоречие между нормите и международните задължения (
9
).
28.
Например когато Общността е включила във вътрешното си законодателство разпоредби относно третирането на граждани на трети държави или изрично е поверила на институциите си компетентност да водят преговори с трети държави, тя придобива изключителна външна компетентност в областта, попадаща в обхвата на тези актове (
10
).
29.
Според Съда това е така дори при липса на изрична разпоредба, оправомощаваща нейните институции да водят преговори с трети държави, когато Общността е осъществила пълна хармонизация в определена област, защото ако държавите членки си запазят свободата да водят преговори с трети държави, приетите в тази област общи норми могат да бъдат засегнати по смисъла на Решение по дело AETR, посочено по-горе (
11
).
30.
Считам, че елементите, изведени от съдебната практика на Съда, трябва да го мотивират да обяви за основателен настоящия иск за установяване на неизпълнение на задължения.
31.
Всъщност аз съм на мнение, че като е представила пред Комитета по морска безопасност на ММО контролни списъци („check lists“) и други инструменти, които счита за подходящи за подпомагане на държавите, които са договарящи се страни по Конвенцията SOLAS, при техните мероприятия по проверка на съответствието на корабите и пристанищните съоръжения с изискванията на тази конвенция, както и с тези по Кодекса ISPS, Република Гърция се е намесила в област, която попада в изключителната външна компетентност на Общността. Тази област засяга подобряването на сигурността на корабите и на пристанищните съоръжения и тя е точно определена от Регламент № 725/2004.
32.
Като приема посочения регламент на основание член 80, параграф 2 EО, общностният законодател иска целта „да се гарантира във всеки момент сигурността на морския транспорт на […][О]бщност[та], сигурността на гражданите, които ползват превози по море, и сигурността на околната среда срещу заплахи от преднамерени противозаконни действия, каквито са терористичните действия, пиратските действия или други от същия вид“ (
12
), да се регулира от общи норми на общностно равнище, и то в рамките на частта от общата транспортна политика, свързана с морското корабоплаване.
33.
Както посочва пето съображение от Регламент № 725/2004, целта относно сигурността „е желателно да бъде постигната посредством приемането на подходящи мерки в областта на политиката на морския транспорт, като се установят общи норми за тълкуването, прилагането и контрола[ (
13
)] в Общността на разпоредбите, изработени от дипломатическата конференция на [ММО] на 12 декември 2002 г.“, т.е. специализираните мерки за засилване на морската сигурност по Конвенцията SOLAS, както и по Кодекса ISPS. В тази перспектива член 1, параграф 2 от Регламент № 725/2004 посочва, че той цели „предоставянето на база за уеднаквено тълкуване и привеждане в действие[, както и контрол от страна на Общността] [ (
14
)] [на тези] специализирани мерки“.
34.
Поради упражняването от Общността на нейната вътрешна компетентност в областта на морското корабоплаване, и по-специално поради приемането на общи норми относно повишаването на сигурността на корабите и на пристанищните съоръжения, в тази област Общността е получила външна компетентност, която придобива изключителен характер.
35.
Всъщност трябва да се констатира, че след като Общността уеднаквява условията за тълкуване, за привеждане в действие и за контрол на специализираните мерки, приети под егидата на ММО и включени в Регламент № 725/2004, общите норми, предвидени в същия регламент, могат да бъдат засегнати, ако дадена държава членка си запази възможността индивидуално да предлага на ММО приемането на нови норми относно привеждането в действие и контрола с оглед на изискванията, съдържащи се в глава ХI-2 от Конвенцията SOLAS, както и в Кодекса ISPS.
36.
По-специално обстоятелството, че пред ММО се представя предложение като разглежданото в настоящия случай, слага началото на процедура, която може да доведе до приемането от посочената международна организация на нови норми за привеждането в действие и контрола на нормите, съдържащи се в глава ХI-2 от Конвенцията SOLAS, както и в Кодекса ISPS. Тези нови норми биха могли да окажат косвено въздействие върху Регламент № 725/2004, именно тъй като той включва глава ХI-2 от Конвенцията SOLAS, както и Кодекса ISPS в общностното право и хармонизира на общностно равнище привеждането в действие и контрола на тези мерки.
37.
Оттук следва, че в обхванатата от Регламент № 725/2004 област държавите членки са лишени от компетентността си да действат индивидуално в международен план било чрез поемането на нови задължения, било чрез предлагане на изменения или допълнения на действащите правила. След като при приемането на посочения регламент държавите членки са избрали да определят общи норми на общностно равнище, то те са избрали изменянето на обхвата им, включително непряко, да става само ако действието им в тази насока е плод на общностна воля.
38.
В допълнение считам, че поведение на държава като оспорваното от Комисията в настоящото производство съставлява нарушение на член 10 ЕО. Във връзка с това напомням, че посоченият член налага на държавите членки да подпомагат Общността при изпълнението на нейните задачи и да се въздържат от приемането на мерки, които могат да поставят в опасност реализирането на целите на Договора (
15
). Също така отбелязвам, че според Съда това задължение за лоялно сътрудничество има общо приложение и не зависи нито от изключителния или не характер на съответната общностна компетентност, нито от евентуалното право на държавите членки да поемат задължения към трети държави (
16
).
39.
При обстоятелства като тези в настоящия случай считам, че държавата членка е обвързана от задължение за въздържане, което не може да се отмени, освен в случай на съгласувано действие, за което решение е взето на общностно равнище.
40.
Република Гърция оспорва неизпълнението на задълженията си по член 10 ЕО, член 71 ЕО и член 80, параграф 2 ЕО. Въпреки това не съм убеден от доводите, които държавата членка е навела в своя защита.
41.
На първо място, що се отнася до упрека, отправен към Комисията, че самата тя не изпълнила задължението си за лоялно сътрудничество, като не вписала гръцкото предложение в дневния ред на заседанието на комитета Marsec на 14 март 2005 г., с оглед на доказателствата по делото имам чувството, че Република Гърция по-скоро е искала да информира останалите държави членки за националното си предложение пред ММО, отколкото да се открои общностна позиция по този въпрос. Поради това председателството на комитета е счело, че не е уместно да впише споменатото предложение в дневния ред на заседанието на, без този отказ да представлява нарушение на член 10 EО.
42.
Освен това от представените на Съда становища следва, че Комисията е провела общностна координация с предмет именно прилагането нa глава ХI-2 от Конвенцията SOLAS, както и на Кодекса ISPS, с цел представяне на общностна позиция на Осемдесетата сесия на Комитета по морска безопасност на ММО. Във връзка с това на 27 април 2005 г. Комисията е представила на Съвета работен документ, наречен „IMO — European Community position to be adopted by the Council on maritime issues for the 80th session of the Maritime Safety Committee (MSC 80) meeting in London from 11 to “ (
17
). Този документ е разгледан от свикана от председателството на група експерти и е утвърден от работната група по морските въпроси в рамките на Съвета на  (
18
). Успоредно с това, видно от преписката, Република Гърция многократно, но без успех, е приканвана от Комисията да оттегли националното си предложение, депозирано на в ММО. Липсата на позоваване на това предложение в документа, излагащ общностната позиция, може да се възприеме като резултат от поведението на Република Гърция.
43.
В този контекст считам, че Комисията не може да бъде упрекната в неизпълнение на задължението си за насърчаване на общностната координация.
44.
Освен това споделям становището на Комисията, според която след като общностният правов ред не се основава на принципа на взаимност, евентуалното нарушение от тази институция на задължението за лоялно сътрудничество, което ѝ налага член 10 ЕО, по никакъв начин не може да позволи на държава членка да оправдае собствените си нарушения на общностното право, в дадения случай нарушението на изключителната външна компетентност на Общността.
45.
На второ място, за разлика от Република Гърция, не вярвам, че съдебната практика, установена с Решение по дело AETR, посочено по-горе, може да се ограничи до случая, при който държава членка нарушава изключителната външна компетентност на Общността, като поема международно задължение. Разсъжденията на Съда по повод разглежданите от него дела са в смисъл на недопускане държавите членки индивидуално или колективно да навлизат в област, попадаща в изключителната външна компетентност на Общността. Такъв е случаят, когато намесата на държава може да засегне общи норми или да промени обхвата им. Както обаче посочих по-горе, действие като това на Република Гърция пред ММО слага началото на процедура, която може да доведе до приемането от посочената международна организация на нови норми, които от своя страна могат да окажат въздействие върху съществуващата общностна правна уредба.
46.
На трето място, относно довода, изведен от това, че приетото от Съвета през 1993 г. gentlemen’s agreement позволявало на държавите членки, когато няма обща позиция, да представят предложения пред ММО не само колективно, но също и индивидуално, трудно може на този акт да се придаде правната стойност, която иска да му припише Република Гърция. От представените от Комисията на Съда становища следва, че това „gentlemen’s agreement“ е декларация, направена от същата институция и включена в резюмето, изготвено от Съвета по време на заседанието на работната група по транспорта на 14 декември 1993 г. Следователно става дума за незадължителен акт, който още по-малко може да бъде приравняван с междуинституционално споразумение. Освен това съдържанието на тази декларация, както и другите извлечения от резюметата, цитирани в доказателствата, представени на Съда, по скоро потвърждават тезата на Комисията, към която се присъединявам и която може да се обобщи така: изключителната компетентност на Общността не е пречка за активното участие на държавите членки в ММО, когато заетите от тях позиции в рамките на тази международна организация преди това са били обект на координация на общностно равнище.
47.
На четвърто място, обстоятелството, че Общността няма качеството на член на ММО, според мен не може да позволи на държавите членки да представят пред тази международна организация национални предложения в област, която попада в изключителната външна компетентност на Общността. В това отношение споделям становището на Комисията, според която ако дадена международна организация не ѝ позволява да действа като редовен представител на Общността в област от изключителна общностна компетентност, то тази компетентност може да се упражнява посредством държавите членки, които действат солидарно в интерес на Общността и с нейно разрешение (
19
). Тогава общностна позиция като споменатата по-горе може да бъде изразена пред международна организация, на която Общността не е член. Освен това необходимостта от такава позиция се напомня от общностния законодател в член 10, параграф 4 от Регламент № 725/2004, който предвижда, че „[з]а целите на настоящия регламент и за намаляване на рисковете от конфликти между морското законодателство на Общността и международните инструменти, държавите членки и Комисията си сътрудничат чрез координационни събрания и/или други подходящи средства, за да постановят, в случай на нужда, съвместна позиция или становище в рамките на компетентните международни организации“.
48.
На пето място, не мога да подкрепя довода, според който от член 9, параграф 1 от Регламент № 725/2004 може да се направи изводът, че изключителната компетентност на Общността не се простирала върху привеждането в действие от държавите членки на изискванията, съдържащи се в глава ХI-2 от Конвенцията SOLAS, както и в Кодекса ISPS, както са включени в Регламента.
49.
Всъщност следва да се напомни, че уеднаквяването на условията за привеждане в действие и за контрол на специализираните мерки за засилване на морската сигурност, приети от Дипломатическата конференция на ММО на 12 декември 2002 г., именно по смисъла на член 1, параграф 2 от Регламент № 725/2004 представлява една от основните цели на Регламента. Освен това член 9, параграф 1 от посочения регламент е класическа разпоредба при този тип урегулиране, чието приложение изисква използването на административния апарат на държавите членки. По мое мнение децентрализираното прилагане на общностното право не може да има за последица поверяването на държавите членки в област, която попада в изключителната компетентност на Общността, на компетентност за развиване в международен план на хармонизация на правилата за контрол, тъй като в съответствие с Регламент № 725/2004 тя трябва да премине преди това през Общността.
50.
На шесто и последно място, считам че доводът, изведен от член 307 ЕО, е лишен от релевантност. Всъщност въпросът не е да се оспорват правата и задълженията, възникнали от споразумение, сключено преди датата на присъединяване на Република Гърция към Европейската общност. По-специално настоящият иск няма за цел да попречи на тази държава членка да участва в работата на ММО като активен член на организацията. Става дума единствено да се посочи на Република Гърция, че в област, която попада в изключителната компетентност на Общността, участието на Република Гърция в ММО не може да се освободи от ограниченията, произтичащи от приемането на общностно равнище на общи за държавите членки норми.
VI — Заключение
51.
С оглед на посочените по-горе съображения предлагам на Съда:
—
да установи, че като е представила пред Международната морска организация предложение относно контрола на съответствието на корабите и пристанищните съоръжения с изискванията на глава ХI-2 от Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1974 г. и на Международния кодекс за сигурност на корабите и пристанищните съоръжения, Република Гърция не е изпълнила задълженията си по член 10 ЕО, член 71 ЕО и член 80, параграф 2 ЕО, както и по Регламент (ЕО) № 725/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно подобряване на сигурността на корабите и на пристанищните съоръжения,
—
да осъди Република Гърция да заплати съдебните разноски, а Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия да понесе направените от него съдебни разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Предложение от 18 март 2005 г. (MSC 80/5/11).
(
3
)	ОВ L 129, стp. 6; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 13, стр. 181.
(
4
)	22/70, Recueil, стp. 263.
(
5
)	ОВ L 310, стр. 28; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 15, стр. 50.
(
6
)	Вж. също Решение от 2 юни 2005 г. по дело Комисия/Люксембург (C-266/03, Recueil, стр. I-4805, точка 40), както и Решение от по дело Комисия/Германия (C-433/03, Recueil, стр. I-6985, точка 42).
(
7
)	Решение по дело Комисия/Люксембург (точка 41), посочено по-горе, и Решение по дело Комисия/Германия (точка 43), посочено по-горе.
(
8
)	Решение от 5 ноември 2002 г. по дело Комисия/Обединено кралство (C-466/98, Recueil, стр. I-9427), Решение от по дело Комисия/Дания (C-467/98, Recueil, стр. I-9519), Решение от по дело Комисия/Швеция (C-468/98, Recueil, стр. I-9575), Решение от по дело Комисия/Финландия (C-469/98, Recueil, стр. I-9627), Решение от по дело Комисия/Белгия (C-471/98, Recueil, стр. I-9681), Решение от по дело Комисия/Люксембург (C-472/98, Recueil, стр. I-9741), Решение от по дело Комисия/Австрия (C-475/98, Recueil, стр. I-9797) и Решение от по дело Комисия/Германия (C-476/98, Recueil, стр. I-9855).
(
9
)	Вж. по-специално Решение от 14 юли 2005 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе (точка 45).
(
10
)	Пак там (точка 46).
(
11
)	Пак там (точка 47).
(
12
)	Второ съображение от Регламент № 725/2004.
(
13
)	Курсивът е мой.
(
14
)	Курсивът е мой.
(
15
)	Вж. по-специално Решение от 14 юли 2005 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе (точка 63), както и Решение от по дело Комисия/Нидерландия (C-523/04, Сборник, стр. I-3267, точка 74).
(
16
)	Решение от 14 юли 2005 г. по дело Комисия/ Германия, посочено по-горе (точка 64 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	SEC(2005) 586.
(
18
)	Вж. приложения 2 и 3 от писмената реплика на Комисията.
(
19
)	Вж. в този смисъл Становище 2/91 от 19 март 1993 г. (Recueil, стp. I-1061, точка 5).