62022CJ0758
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
28 ноември 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Икономическа и парична политика — Европейска система от национални и регионални сметки — Изисквания за статистическа отчетност за пенсионни фондове — Специални пенсионни системи за свободни професии — Задължително членство и задължителни вноски“
По съединени дела C‑758/22 и C‑759/22
с предмет преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Германия) с актове от 27 септември 2022 г., постъпили в Съда на 15 декември 2022 г., в рамките на производства по дела
Bayerische Ärzteversorgung,
Bayerische Architektenversorgung,
Bayerische Apothekerversorgung,
Bayerische Rechtsanwalts- und Steuerberaterversorgung,
Bayerische
Ingenieurversorgung-Bau m. Psychotherapeutenversorgung (C‑758/22),
Sächsische Ärzteversorgung (C‑759/22)
срещу
Deutsche Bundesbank
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: I. Jarukaitis, председател на четвърти състав, изпълняващ функциите на председател на пети състав, E. Regan и Z. Csehi (докладчик), съдии,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
секретар: M. Siekierzyńska, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 13 декември 2023 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Bayerische Ärzteversorgung, Bayerische Architektenversorgung, Bayerische Apothekerversorgung, Bayerische Rechtsanwalts‑ und Steuerberaterversorgung, Bayerische Ingenieurversorgung‑Bau m. Psychotherapeutenversorgung, от S. Altenschmidt и P. Müller, Rechtsanwälte,
–
за Sächsische Ärzteversorgung, от C. Köhler, Rechtsanwalt,
–
за Deutsche Bundesbank, от L. Luyken, M. Mogendorf и W. Spoerr, Rechtsanwälte,
–
за Европейската комисия, от F. Blanc, S. Delaude и L. Mantl, в качеството на представители,
–
за Европейската централна банка (ЕЦБ), от S. J. Hlásková Murphy, K. Kaiser и B. van der Eem, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 29 февруари 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на Регламент (ЕС) 2018/231 на Европейската централна банка от 26 януари 2018 година относно изискванията за статистическа отчетност за пенсионни фондове (OB L 45, 2018 г., стр. 3), разглеждан във връзка с Регламент (ЕС) № 549/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2013 година относно Европейската система от национални и регионални сметки в Европейския съюз (OB L 174, 2013 г., стр. 1).
2
Запитванията са отправени в рамките на два спора между няколко осигурителни институции, а именно, от една страна, Bayerische Ärzteversorgung (Осигурителна каса на лекарите в Бавария, Германия), Bayerische Architektenversorgung (Осигурителна каса на архитектите в Бавария), Bayerische Apothekerversorgung (Осигурителна каса на фармацевтите в Бавария), Bayerische Rechtsanwalts‑ und Steuerberaterversorgung (Осигурителна каса на адвокатите и счетоводителите в Бавария) и Bayerische Ingenieurversorgung‑Bau m. Psychotherapeutenversorgung (Осигурителна каса на строителните инженери и на психотерапевтите в Бавария), по дело C‑758/22, и от друга страна, Sächsische Ärzteversorgung (Осигурителна каса на лекарите в Саксония, Германия), по дело C‑759/22, и Deutsche Bundesbank (Федерална банка на Германия) относно приложимостта към тези осигурителни институции на изискването за статистическа отчетност, предвидено за пенсионните фондове.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент № 549/2013
3
Съображения 1, 3, 12 и 14 от Регламент № 549/2013 гласят:
„(1)
За разработването на политиките на Съюза и за осъществяването на наблюдение на икономиките на държавите членки и на икономическия и паричен съюз (ИПС) е необходимо наличието на съпоставима, актуална и надеждна информация за структурата на икономиката и промените в икономическото положение на всяка държава членка или регион.
[…]
(3)
Гражданите на Съюза имат нужда от икономическите сметки, които са основно средство за анализ на икономическото положение на дадена държава членка или регион. За целите на съпоставимостта тези сметки следва да бъдат изготвяни въз основа на единен набор от принципи, които не подлежат на различно тълкуване. Предоставяната информация следва да бъде възможно най-точна, пълна и навременна, за да се гарантира максимална прозрачност във всички сектори.
[…]
(12)
Преразгледаната Европейска система от сметки, установена с настоящия регламент (ЕСС 2010), включва методика и програма за предаване на данни, в която се определят сметките и таблиците, които всички държави членки трябва да представят в определени срокове. Комисията следва да предоставя тези сметки и таблици на ползвателите на конкретни дати и, когато е уместно — в съответствие с предварително обявен график за разгласяването им, особено що се отнася до наблюдението на икономическата конвергенция и постигането на тясна координация на икономическите политики на държавите членки.
[…]
(14)
ЕСС 2010 ще замени постепенно всички други системи като референтна рамка от общи стандарти, определения, класификации и счетоводни правила, предназначена за изготвяне на сметките на държавите членки съобразно целите на Съюза, за да могат да се получават резултати, които да са съпоставими между държавите членки“.
4
Член 1, параграф 2 от този регламент гласи:
„ЕСС 2010 предвижда:
a)
методика (приложение А) за общите стандарти, определения, класификации и счетоводни правила, които да се използват за изготвяне на съпоставима база на сметките и таблиците за целите на Съюза, заедно с резултатите, изисквани по член 3;
[…]“.
5
Глава 1 от приложение А към посочения регламент е озаглавена „Общи характеристики и основни принципи“ и в точки 1.34, 1.35, 1.37 и 1.57 предвижда:
„1.34
Секторните сметки са създадени чрез разпределяне на единиците по сектори и това позволява операциите и балансиращите позиции по сметките да бъдат представени по сектори. Представянето по сектори разкрива много ключови измервания за целите на икономическата и фискалната политика. Основните сектори са домакинства, държавно управление, предприятия (финансови и нефинансови), нетърговски организации, обслужващи домакинствата, и останал свят.
Важно е разграничението между пазарна и непазарна дейност. Субект под контрола на държавното управление, който се оказва пазарно корпоративно предприятие, се класифицира в сектора на корпоративните предприятия извън сектор „Държавно управление“. Така дефицитът и дългът на корпоративното предприятие няма да бъдат част от дефицита и дълга на консолидирания държавен бюджет.
1.35
Важно е да се определят ясни и солидни критерии за определяне и отнасяне по сектори.
Държавният сектор се състои от всички резидентни институционални единици в икономиката, които се контролират от държавното управление. Частният сектор се състои от всички останали резидентни единици.
Таблица 1.1 представя критериите, използвани за разграничаване между държавен и частен сектор, в държавния сектор — между сектора на държавното управление и сектора на държавните корпоративни предприятия, в частния сектор — между сектора на нетърговските организации, обслужващи домакинствата, и сектора на частните корпоративни предприятия.
Таблица 1.1
Критерии
Контролирани от държавното управление
(държавен сектор)
Под частен контрол
(частен сектор)
Непазарна продукция
Сектор „Държавно управление“
Сектор „Нетърговски организации, обслужващи домакинствата“
Пазарна продукция
Държавни корпоративни предприятия
Частни корпоративни предприятия
[…]
1.37
Разграничаването между пазарна и непазарна продукция и класифицирането на субектите от държавния сектор в сектора на държавното управление или в сектора на корпоративните предприятия зависи от следното правило:
Дадена дейност се смята за пазарна, когато съответстващите стоки и услуги се търгуват при следните условия:
1)
продавачите се стремят да максимизират печалбите си в дългосрочен план, като продават стоки и услуги свободно на пазара на всеки, който е готов да заплати поисканата цена;
2)
купувачите целят да постигнат максимална полза предвид ограничените си ресурси, като купуват продуктите, които отговарят най-добре на техните нужди на предложената цена;
3)
ефективни пазари съществуват, когато продавачите и купувачите имат достъп до пазара и информация за него. Един ефективен пазар може да функционира дори ако тези условия не са съвършено изпълнени.
[…]
1.57
Институционалните единици са стопански субекти, които са в състояние да притежават стоки и активи, да поемат задължения и да участват в икономически дейности и операции с други единици от свое име. За целите на системата ЕСС 2010 институционалните единици са групирани в пет взаимно изключващи се вътрешни институционални сектора:
a)
нефинансови предприятия;
б)
финансови предприятия;
в)
държавно управление;
г)
домакинства;
д)
нетърговски организации, обслужващи домакинствата.
Петте сектора, взети заедно, съставят цялата национална икономика. Всеки сектор е разделен на подсектори. Системата ЕСС 2010 осигурява възможност за съставяне на пълен комплект от сметки за потоците и от баланси за всеки сектор и подсектор, както и за цялата икономика. Нерезидентните единици могат да си взаимодействат с тези пет вътрешни сектора, като взаимодействията им са между петте вътрешни сектори и шестия институционален сектор — „Останал свят“.
6
Приложение A към Регламент № 549/2013 съдържа в глава 2, която е озаглавена „Единици и групировки от единици“ и в точки 2.32—2.35, 2.38, 2.40, 2.43, 2.105—2.110 и 2.117 предвижда:
„2.32
Всеки от секторите и подсекторите обединява институционални единици, които имат сходно икономическо поведение.
Графика 2.1 — Разпределение на единиците по сектори
2.33
Институционалните единици са групирани в сектори според това какъв вид производител представляват и в зависимост от основната им дейност и функция, които се считат за показателни за икономическото им поведение.
2.34
Графика 2.1 показва начина на разпределение на единиците в основните сектори. За да се определи секторът на дадена единица, която е резидент и не е домакинство, според графиката е необходимо да се установи дали тя е под контрола на държавното управление и дали е пазарен или непазарен производител.
2.35
Контрол над дадено финансово или нефинансово предприятие означава способността да се определя общата корпоративна политика, например чрез избор на подходящи директори, ако е необходимо.
[…]
2.38
Държавното управление си осигурява контрол върху дадено корпоративно предприятие в резултат на специално законодателство, декрет или наредба, което дава право на държавното управление да определя корпоративната политика. Показателите по-долу са главните фактори, които трябва да се вземат предвид при определянето на това, дали дадено корпоративно предприятие е под държавен контрол:
[…]
б)
държавен контрол над управителния съвет или орган;
в)
държавен контрол при назначаването и отстраняването на служителите на ръководни постове;
[…]
е)
специални разпоредби;
[…]
Един-единствен показател може да е достатъчен за установяване на контрол, но в други случаи може да са необходими няколко отделни показателя.
[…]
2.40
Разграничаването между пазарна и непазарна продукция и съответно класифицирането на субектите от държавния сектор в сектор „Държавно управление“ или в сектора на корпоративните предприятия зависи от критериите, посочени в точка 1.37.
[…]
2.43
Таблица 2.2 показва вида производител, както и основните дейности и функции, които са характерни за всеки сектор:
Таблица 2.2 — Вид производител, основни дейности и функции, класифицирани по сектори
Вид производител
Основна дейност и функция
Сектор
Пазарен производител
Производство на пазарни стоки и нефинансови услуги
Нефинансови предприятия (S.11)
Пазарен производител
Финансово посредничество, включително застрахователни услуги
Спомагателни финансови дейности
Финансови предприятия (S.12)
Държавен непазарен производител
Производство и доставка на непазарна продукция за колективно и индивидуално потребление и извършване на операции, предназначени за преразпределение на национален доход и богатство
Държавно управление (S.13)
Пазарен производител или частен производител за собствено крайно потребление
Потребление
Производство на пазарна продукция и продукция за собствено крайно потребление
Домакинства (S.14)
Като потребители
Като предприемачи
Частен непазарен производител
Производство и доставка на непазарна продукция за индивидуално потребление
Нетърговски организации, обслужващи домакинствата (S.15)
[…]
Пенсионни фондове (S.129)
2.105
Определение: подсектор „Пенсионни фондове“ (S.129) се състои от всички финансови предприятия и квазикорпорации, които са основно ангажирани с финансово посредничество като следствие от обединяване на социалните рискове и потребности на осигурените лица (социално осигуряване). Пенсионните фондове, като социалноосигурителни схеми, осигуряват доходи при пенсиониране и често — плащания при смърт и инвалидност.
2.106
Подсектор S.129 се състои само от тези социалноосигурителни пенсионни фондове, които са институционални единици, отделни от единиците, които са ги създали. Тези автономни фондове разполагат с независимост при вземането на решения и имат пълен набор от сметки. Неавтономните пенсионни фондове не са институционални единици и остават част от институционалната единица, която ги е създала.
2.107
Примери за участници в схеми на пенсионни фондове са наетите лица от едно предприятие или от група от предприятия, наетите лица от даден клон или в рамките на даден отрасъл, както и лицата с една и съща професия. Плащанията, включени в осигурителния договор, могат да бъдат:
a)
извършени след смъртта на осигуреното лице в полза на вдовеца/вдовицата и децата му;
б)
извършени след пенсиониране; или
в)
извършени, след като осигуреното лице получи увреждане.
2.108
В някои държави всички тези видове рискове могат да бъдат осигурени както от животозастрахователни дружества, така и от пенсионни фондове. В други държави се изисква някои от тези видове рискове да се застраховат от животозастрахователни дружества. За разлика от животозастрахователните дружества пенсионните фондове са ограничени по закон до определени групи наети лица или самостоятелно заети лица.
2.109
Схемите на пенсионните фондове могат да бъдат организирани от работодателите или от държавното управление; те могат да бъдат организирани и от застрахователните (осигурителните) дружества от името на наетите лица; или могат да бъдат създадени отделни институционални единици, които да държат и управляват активите, които ще бъдат използвани за изплащане на пенсионните права и за разпределяне на пенсиите.
2.110
Подсектор S.129 не включва:
a)
институционални единици, които отговарят на всеки от двата критерия, изброени в точка 2.117. Те се класифицират в подсектор S.1314;
[…]
Фондове за социална сигурност (S.1314)
2.117
Определение: подсектор „Фондове за социална сигурност“ включва централните, федералните и местните институционални единици, чиято основна дейност е да извършват социални плащания и които отговарят на всеки от следните два критерия:
a)
по закон или нормативен акт някои групи от населението са задължени да участват в схемата или да заплащат вноски; и
б)
държавното управление е отговорно за управлението на институцията по отношение на определянето или одобряването на вноските и плащанията, независимо от ролята му на надзорен орган или работодател.
Обикновено не съществува пряка връзка между размера на заплатената от дадено лице вноска и риска, на който е изложено това лице“.
7
Глава 3 от приложение А към този регламент е озаглавена „Операции с продукти и непроизведени активи“ и в точки 3.17—3.19, 3.24, 3.26—3.28 предвижда:
„3.17
Определение: пазарната продукция се състои от продукцията, която се предлага на пазара или е предназначена за предлагане на пазара.
3.18
Пазарната продукция включва:
a)
продукти, продавани на икономически значими цени;
[…]
3.19
Определение: икономически значимите цени са цените, които имат значително отражение върху обема продукти, които производителите желаят да доставят, и върху обема продукти, с които купувачите желаят да се сдобият. До тези цени се достига, когато са изпълнени следните две условия:
a)
производителят има стимул да приспособи доставките или с цел да реализира печалба в дългосрочен план, или най-малкото да покрие капиталовите разходи и другите разходи; както и
б)
потребителите имат свободата да закупуват или да не закупуват и да направят своя избор въз основата на начислените цени.
Има вероятност да бъдат наложени цени, които не са икономически значими, за да бъдат набрани средства или да се постигне намаление при прекомерно голямото търсене, което може да бъде предизвикано, когато услугите се предлагат напълно безплатно.
Икономически значимата цена на продукт се определя по отношение на институционалната единиц[а] и [местната единица по видове дейност (наричана по-нататък „местната ЕВД“)], която е произвела продукцията. Така например цялата продукция на некорпоративните предприятия, притежавани от домакинства, която е продадена на други институционални единици, е продадена по икономически значими цени; следователно тя трябва да се счита за пазарна продукция. По отношение на продукцията на други институционални единици способността за предприемане на пазарна дейност на икономически значими цени ще бъде проверявана спрямо количествен критерий (50‑процентен критерий), като се използва съотношението продажби—производствени разходи. За да бъде пазарен производител, дадена единица в продължение на многогодишен период покрива поне 50 % от разходите си с продажби.
[…]
3.24
Определение: пазарните производители са местни ЕВД или институционални единици, чиято продукция в основната си част е пазарна.
Ако дадена местна ЕВД или институционална единица е пазарен производител, нейната основна продукция по определение е пазарна продукция, тъй като понятието за пазарна продукция е определено след като е направено разграничението между „пазарна“, „за собствено крайно използване“ и „непазарна“ продукция по отношение на местната ЕВД и институционалната единица, които са произвели тази продукция.
[…]
3.26
Определение: непазарните производители са местни ЕВД или институционални единици, основната част от чиято продукция се предоставя безплатно или на цени, които не са икономически значими.
Институционални единици разграничение между „пазарни“, „за собствено крайно използване“ и „непазарни“.
3.27
За институционалните единици като производители разграничението между „пазарни“, „за собствено крайно използване“ и „непазарни“ е обобщено в таблица 3.1. Посочена е и класификацията по сектори.
Таблица 3.1 — Разграничение между пазарни производители, производители за собствено крайно използване и непазарни производители за институционални единици
Вид на институционалната единица
Класификация
Частна или държавна?
Нетърговски организации или не?
Пазарен производител ли е?
Вид производител
Сектор(и)
1. Частни производители
1.1 Некорпоративни предприятия, притежавани от домакинства (с изключение на квазикорпорации, притежавани от домакинства)
1.1 = Пазарен или за собствено крайно използване
Домакинства
1.2 Други частни производители (вкл. квазикорпорациите, притежавани от домакинства)
1.2.1 Частни нетърговски организации
1.2.1.1 Да
1.2.1.1 = Пазарен
Корпоративни предприятия
1.2.1.2 Не
1.2.1.2 = Непазарен
Нетърговски организации, обслужващи домакинствата
1.2.2 Други частни производители, които не са нетърговски организации
1.2.2 = Пазарен
Корпоративни предприятия
2. Държавни производители
2.1 Да
2.1 = Пазарен
Корпоративни предприятия
2.2 Не
2.2 = Непазарен
Държавно управление
3.28
В таблица 3.1 е показано, че за да се определи дали дадена институционална единица следва да бъде класифицирана като пазарен производител, като производител на продукция за собствено крайно използване или като непазарен производител, последователно се правят няколко разграничения. Първото разграничение е между частни и държавни производители. Държавен производител е производител, чиято дейност се контролира от сектор „Държавно управление“, като понятието „контрол“ е определено в точка 2.38“.
8
Приложение А към посочения регламент включва глава 17 и точка 17.43 от нея предвижда:
„Определение: пенсионните схеми в рамките на социалната сигурност представляват договорни осигурителни схеми, при които бенефициерите, в качеството си на участници в дадена социалноосигурителна схема, са задължени от сектор „Държавно управление“ да се осигурят за старост и други свързани с възрастта рискове като увреждания, здравни проблеми и т.н. Пенсиите в рамките на социалната сигурност се предоставят на бенефициерите от сектор „Държавно управление“.
9
Глава 20 от това приложение A е озаглавена „Сметки за държавното управление“ и точки 20.05, 20.15, 20.32—20.34, 20.38, 20.39, 20.306, 20.309 и 20.310 от нея предвиждат:
„ОПРЕДЕЛЯНЕ НА СЕКТОР „ДЪРЖАВНО УПРАВЛЕНИЕ“
20.05
Сектор „Държавно управление“ (S.13) обхваща всички единици на държавното управление и всички непазарни нетърговски организации (НТО), които са контролирани от единици на държавното управление. Той обхваща също така и други непазарни производители, както са определени в точки 20.18—20.39.
[…]
НТО, класифицирани в сектор „Държавно управление“
[…]
20.15
Контролът върху НТО се определя като способността да се определя общата политика или програмата на НТО. Държавната намеса под формата на общи разпоредби, приложими за всички заети с една и съща дейност единици, не е от значение при решението за това дали държавното управление упражнява контрол по отношение на определена единица. За да се определи дали дадена НТО се контролира от държавното управление, се вземат предвид следните пет показатели за контрол:
[…]
б)
други разпоредби на учредителния документ, като например задълженията в устава на НТО;
[…]
д)
експозиция на риск.
Един показател може да бъде достатъчен, за да се установи наличието на контрол. Ако обаче дадена НТО, която се финансира основно от държавното управление, е в състояние да определя политиката или програмата си в значителна степен в насоките, споменати по останалите показатели, тя няма да бъде считана за контролирана от държавното управление. В повечето случаи определен брой отделни показатели заедно указват наличието на контрол. Решението, основано на тези показатели, ще включва по същество извършването на преценка.
[…]
Гранични случаи между финансово посредничество и държавно управление
20.32
Следва да бъде обърнато специално внимание на единиците, които се занимават с финансови дейности. Финансовото посредничество е дейността, при която единиците придобиват финансови активи, като в същото време поемат пасиви за своя собствена сметка, като извършват финансови операции.
20.33
Финансовият посредник се излага на риск, като поема пасиви за своя собствена сметка. Ако например една държавна финансова единица управлява активи, но не се излага на риск чрез поемане на пасиви за своя собствена сметка, тя не е финансов посредник и единицата се класифицира в сектор „Държавно управление“, а не в сектор „Финансови предприятия“.
20.34
Прилагането на количествения критерий на пазарния/непазарния тест към държавни корпоративни предприятия, занимаващи се с финансово посредничество или с управление на активи, обикновено не е от значение, защото техните доходи произтичат както от доход от собственост, така и от холдингова печалба.
[…]
Пенсионни фондове
20.38
Пенсионните схеми на работодателите представляват мерки, създадени за предоставяне на плащания при пенсиониране на участниците въз основа на договорно взаимоотношение между работодателя и наетото лице. Те включват финансирани, нефинансирани и отчасти финансирани схеми.
20.39
Финансирана схема за пенсионни плащания в зависимост от постигнатата доходност, създадена от единица на държавното управление, не се третира като схема за социална сигурност, когато няма гаранция на държавното управление за равнището на дължимите пенсии и равнището на пенсиите не е сигурно, защото зависи от ефективността на управлението на активите. В резултат на това единицата, която управлява схемата, както и самият фонд, ако той е отделна институционална единица, се считат за финансови предприятия, класифицирани в подсектора на застрахователните (осигурителните) дружества и пенсионните фондове.
[…]
ДЪРЖАВЕН СЕКТОР
[…]
20.306
Всички институционални единици, включени в държавния сектор, са резидентни единици, контролирани от държавното управление както пряко, така и непряко — общо чрез единици на държавния сектор. Контролът върху едно образувание се определя като способността да се определя общата политика на това образувание. Това е описано по-подробно по-долу.
[…]
Контрол върху държавния сектор
20.309
Контролът върху дадена резидентна единица на държавния сектор се определя като способността за определяне на общата политика на единицата. Това може да става чрез преки права на отделна единица на държавния сектор или колективни права на много от тях. Трябва да бъдат взети предвид следните показатели за контрол:
[…]
з)
контрол чрез прекомерно регулиране. Когато регулирането е толкова строго, че в действителност диктува общата политика на бизнеса, то е форма на контрол. В някои случаи държавните органи могат да оказват сериозна регулаторна намеса, по-специално в области като монополи и приватизирани комунални услуги, при които има елемент на държавни услуги. Възможно е да има регулаторна намеса във важни области като ценообразуване, без единицата да прехвърля контрола върху общата политика. Изборът да се навлезе или да се работи в силно регулирана среда от своя страна е показател, че единицата не е предмет на контрол;
и)
други. Контролът може също така да бъде получен въз основа на законоустановени правомощия или права, съдържащи се в учредителния акт на единицата, например за ограничаване на дейността, целите и експлоатационните аспекти, одобряване на бюджети или предотвратяване на изменение на учредителния акт на единицата, саморазпускане, приемане на дивиденти или прекратяване на неговите взаимоотношения с държавния сектор. Единица, която е изцяло или почти изцяло финансирана от държавния сектор, се счита за контролирана, ако контролните механизми на този източник на финансиране са достатъчно рестриктивни, за да диктуват общата политика в тази област.
20.310
Всяко класифициране трябва да бъде преценявано само по себе си, като някои от тези показатели могат да не са от значение за даден индивидуален случай. Някои показатели като посочените в точка 20.309, букви а), в) и г), са достатъчни сами по себе си за установяване на контрол. Що се отнася до другите, няколко отделни показатели могат заедно да определят наличието на контрол“.
Регламент 2018/231
10
Съображение 2 от Регламент № 2018/231 гласи:
„Целта на налагане на изисквания за статистическа отчетност на ПФ е да се предоставят на [Европейската централна банка (ЕЦБ)] достатъчни статистически данни относно финансовите дейности на подсектор ПФ в държавите членки, чиято парична единица е еврото […], които се разглеждат като една икономическа територия. Събирането на статистическа информация относно ПФ е необходимо за задоволяването на редовни и ad hoc аналитични потребности в подкрепа на ЕЦБ при извършването на парични и финансови анализи, както и за приноса на ЕСЦБ за стабилността на финансовата система“.
11
Член 1 от този регламент гласи:
„За целите на настоящия регламент:
„пенсионен фонд (ПФ)“ (подсектор S.129 от ЕСС 2010) е финансово предприятие или квазикорпорация, която е основно ангажирана с финансово посредничество като следствие от обединяване на социалните рискове и потребности на осигурените лица (социално осигуряване). Пенсионният фонд, като социалноосигурителна схема, осигурява доходи при пенсиониране и може да осигури плащания при смърт и инвалидност.
В определението не са включени:
[…]
е)
фондове за социална сигурност съгласно определението в точка 2.117 от ЕСС 2010;
[…]“.
Германското право
VersoG
12
Правната уредба на осигурителните институции в Бавария се съдържа в Gesetz über das öffentliche Versorgungswesen (Закон за публичната осигурителна система) от 16 юни 2008 г. (BayGVBl. стр. 182), в редакцията му, приложима към спора в главното производство по дело C‑758/22 (наричан по-нататък „VersoG“), и по-конкретно в член 1 от него, озаглавен „Правна форма, седалище, обхват, регулаторни правомощия“.
13
Член 9 от VersoG е озаглавен „Принципи на търговската дейност“ и в параграфи 1—3 предвижда:
„(1)   Осигурителните институции осъществяват дейността си на основата на взаимност и изцяло в обществена полза. Те са длъжни да управляват дейността си икономично и разумно. Активите на осигурителните институции трябва да бъдат отделени.
(2)   Осигурителните институции покриват със собствени средства административните си разходи, в това число и възнагражденията на длъжностните лица, служителите и работниците, както и плащанията на правоимащите лица. Разпределението между различните осигурителни институции се извършва в зависимост от действително направените разходи.
(3)   Средствата и имуществото на осигурителните институции могат да се използват само за извършване на осигурителна дейност. При прекратяване на осигурителна институция средствата, които са останали, се разпределят съгласно устава между осигурените, застрахованите и правоимащите лица“.
14
Член 10 от VersoG е озаглавен „Устав“ и в параграфи 1—3 предвижда:
„(1)   Осигурителните институции уреждат дейността си с устав в съответствие с настоящия закон.
(2)   Освен изрично посочените в този закон въпроси, уставът урежда и:
1.
състава, продължителността на мандата и свикването на управителния съвет и на комитетите;
2.
предлагането и напускането на членове на управителния съвет и на техни заместници […];
3.
началото и края на осигурителните, застрахователните и пенсионните отношения;
4.
размера на вноските, срока на плащането им или принципите за разсрочването им;
5.
условията, характера и размера, както и погасяването на правата на осигурените лица, застрахованите лица и получателите на плащания;
6.
процедурата за отпускане на пенсия.
(3)   Уставът и измененията му се изготвят от председателя на управителния съвет след разрешение от надзорните органи и се публикуват в Bayerischer Staatsanzeiger. Те влизат в сила в деня след публикуването, освен ако не е предвидено друго“.
15
Втората част на VersoG е озаглавена „Осигурителна каса на лекарите в Бавария, Осигурителна каса на фармацевтите в Бавария, Осигурителна каса на архитектите в Бавария, Осигурителна каса на строителните инженери и психотерапевтите в Бавария, Осигурителна каса на адвокатите и счетоводителите в Бавария“ и в глава 1, озаглавена „Общи разпоредби“, съдържа член 28, озаглавен „Задачи“. Третото изречение от този член предвижда, че „осигурителните институции трябва да отговарят на условията за освобождаване на осигурените в тях лица от задължението им да се осигуряват в законоустановената пенсионноосигурителна схема“.
16
Член 30 от VersoG е озаглавен „Включване“ и в параграфи 1—3 предвижда:
„(1)   Осигуряването в осигурителните институции е задължително.
(2)   Уставът може да предвижда изключения и освобождаване от задължението за осигуряване по-конкретно в случаите, когато упражняващото съответната професия лице:
1.
упражнява професионалната си дейност само временно или в малка степен;
2.
започва да упражнява професионалната си дейност на напреднала възраст или се осигурява към професионалната организация;
3.
е осигурено по друга професионална пенсионна схема.
[…]
(3)   Задължително осигуряващи се лица, чието задължение да се осигуряват отпадне, могат да продължат доброволно да се осигуряват в съответствие с разпоредбите на устава“.
17
Член 31 от VersoG е озаглавен „Вноски, преминаване“ и в параграфи 1—4 предвижда:
„(1)   Осигурените лица са длъжни да плащат вноски в съответствие с разпоредбите на устава. Уставът може да предвижда минимални вноски, които не зависят от доходите. Той може да предвижда, че за запазване на пенсионните си права съответното лице трябва да плаща определени вноски за периодите, през които не упражнява професията си, не извършва друга дейност срещу възнаграждение или няма доходи. Задължителната вноска не трябва да надвишава границата, която определя освобождаването от корпоративен данък, от което се ползва осигурителната институция.
[…]
(4)   Уставът може да допуска допълнителни доброволни плащания за увеличаване на пенсионните права. Тези вноски, добавени към задължителната вноска, не трябва да надвишават границата по параграф 1, четвърто изречение“.
18
Членове 33—36 и 38 от VersoG уточняват правилата за задължителното осигуряване в съответните осигурителни институции.
Закон за колегиите на лекарските професии в Саксония
19
Член 6 от Sächsisches Heilberufekammergesetz (Закон за колегиите на лекарските професии в Саксония) от 24 май 1994 г. (SächsGVBl. стр. 935) в редакцията му, приложима към дело C‑759/22, е бил озаглавен „Осигурителни институции“ и е предвиждал:
„(1)   Колегиите могат да предвидят в уставите си създаване на осигурителна институция за членовете си и за техните семейства. […] Членовете на колегиите се осигуряват в осигурителната институция в съответствие с устава ѝ.
[…]
(3)   Уставът урежда:
1.
задачите, начина на определяне, състава, избора и продължителността на мандата на органите на осигурителната институция, както и нейното съдебно и извънсъдебно представителство, ако друго не е предвидено със закон,
2.
началото и края на задължителното осигуряване, както и условията, при които се допускат изключения и освобождаване от задължителното осигуряване,
3.
условията, при които се разрешава доброволно осигуряване по-конкретно след прекратяване на членството в колегията,
4.
условията, при които правата могат да се увеличат след развод,
5.
условията за осигуряване със задна дата,
6.
задължението за участие на членовете, началото и края на изпълнението на задължението за внасяне на осигурителни вноски, процедурата за определяне на вноските, както и падежа и реда за изчисляване на размера вноските, които зависят от:
a)
доходите от професионалната дейност на самостоятелно заетите или наетите лица,
б)
капиталовите доходи от дружества с предмет на дейност предоставяне на медицински, стоматологични, ветеринарни или фармацевтични услуги и
в)
доходите от търговска дейност, свързани с предоставянето на медицински, стоматологични, ветеринарни или фармацевтични услуги, до сума, определена в [приложимия закон] в действащата му редакция,
7.
намаления и освобождавания от вноски, които могат да се предоставят в особени случаи,
8.
условията и размера на евентуалните санкции за забавено плащане на дължими вноски;
9.
условията, при които вноските или лихвите за забава могат да бъдат отложени, опростени или отменени,
10.
условията за плащане и размера на обезщетенията, пенсията за осигурителен стаж и възраст, пенсията за инвалидност и наследствената пенсия,
[…]
Уставът може да определи условията, при които осигурено лице може да прехвърли вноските, които е направило към осигурителната институция, към друга публичноправна осигурителна институция или към осигурителна институция от неговата професионална категория (професионална осигурителна институция), както и условията и размера на правото на възстановяване на платените вноски при прекратяване на осигурителното правоотношение.
(4)   Активите на осигурителната институция представляват специално имущество, което може да се използва само за изпълнение на задълженията ѝ. То се управлява отделно от другите активи на колегията. То може да се използва само за разрешени от закона цели, включително и за покриване на необходимите административни разходи“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
20
През 2018 г. и 2019 г. Федералната банка на Германия издава заповеди на жалбоподателите в главните производства, че като пенсионни фондове са носители на задължение за статистическа отчетност по членове 1 и 2 от Регламент 2018/231 и че, считано от 30 септември 2019 г., са длъжни да ѝ предоставят съответно на всяко тримесечие или ежегодно по-точни данни за финансовото си състояние.
21
Жалбоподателите в главните производства подават жалби до Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Административен съд Франкфурт на Майн, Германия) с главно искане да отмени споменатите заповеди и с искане при условията на евентуалност да установи, че не са носители на споменатото задължение за статистическа отчетност.
22
Посоченият съд отхвърля жалбите с мотива, че жалбоподателите в главните производства са пенсионни фондове по смисъла на член 1, точка 1 от Регламент 2018/231 и че на основание член 2, параграф 1 от същия регламент са носители на задължението за статистическа отчетност. Според този съд осигурителни институции като жалбоподателите в главните производства имат качеството на пазарни производители и спадат към финансовите капиталови дружества, посочени в подсектор S.129 от ЕСС 2010 по Регламент № 549/2013. Като част от основната си дейност те предоставяли осигурителни услуги. За тази цел те определяли икономически значими цени. Същото се отнасяло и за задължителните плащания. Тъй като не получавали държавни помощи, осигурителните институции били длъжни да уреждат вноските и осигурителните плащания по начин, който да гарантира платежоспособността им. При всички положения на основание по-конкретно точка 3.19 от приложение A към Регламент № 549/2013 задължителните осигурителни плащания следвало да се квалифицират като пазарна продукция, тъй като в продължение на няколко години жалбоподателите в главните производства покривали най-малко 50 % от разходите си чрез продажбата на продуктите си. Точка 1.37 от приложение A към този регламент допускала посоченото квалифициране, тъй като се прилагала само за субекти от публичния сектор, каквито жалбоподателите в главните производства не били, имайки предвид, че не били под контрола на държавата. Поради това те не можели да се считат за спадащи към подсектора на фондовете за социална сигурност (S.1314) от ЕСС 2010, за който не било предвидено задължение за предоставяне на информация. Точка 20.39 от приложение A към споменатия регламент потвърждавала квалифицирането на жалбоподателите в главните производства като пенсионни фондове. По силата на тази разпоредба схема с предварително определени вноски, управлявана от публичноправна структура, не би трябвало да се счита за схема за социална сигурност, когато, както е в случая с жалбоподателите в главните производства, няма държавна гаранция за равнището на дължимите пенсии и равнището на пенсиите не е сигурно, защото зависи от ефективността на управлението на активите.
23
Жалбоподателите в главните производства подават ревизионни жалби срещу това решение пред запитващата юрисдикция — Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Германия). Те твърдят, че не са пазарни производители. Услугите за задължително осигуряване, които основно предлагали, не се продавали на икономически значими цени. В това отношение задължително осигурените лица не можели свободно да изберат осигурителни обезщетения, основани на искани от тях вноски, а това означавало, че не било изпълнено едно от условията за наличието на споменатите цени, и по-конкретно условието, предвидено в приложение А, точка 3.19, първа алинея, буква б) от Регламент № 549/2013, „потребителите [да] имат свободата да закупуват или да не закупуват и да направят своя избор въз основата на начислените цени“. 50‑процентният критерий, който бил предвиден в точка 3.19, трета алинея от приложение А към този регламент и който позволявал институционална единица да се класифицира като пазарен производител, ако покрива дългосрочно и устойчиво поне 50 % от разходите си с продажби, не бил приложим, тъй като служел само за определяне на стойността на продуктите. Във всички случаи осигурителните институции, както и задължителното пенсионно осигуряване спадали към сектора на социалната сигурност.
24
Федералната банка на Германия твърди, че решението на Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Административен съд Франкфурт на Майн) не е опорочено от твърдените грешки при прилагане на правото.
25
Запитващата юрисдикция не е сигурна как следва да квалифицира жалбоподателите в главните производства с оглед по-конкретно на член 1, точка 1, буква е) от Регламент 2018/231 и на точки 1.37, 2.107, 2.117, 3.17—3.19, 3.24, 3.26, 17.43, 20.10, 20.12 и 20.39 от приложение A към Регламент № 549/2013. С оглед на това тя иска да се установи дали ги квалифицира като пенсионни фондове, като фондове за социална сигурност или по друг начин.
26
Запитващата юрисдикция подчертава, че жалбоподателите в главните производства са публичноправни образувания с правосубектност. Те имат право да упражняват само дейност от общ интерес и да използват средствата и имуществото си само за целите на изпълнението на мисията си за предоставяне на обществена услуга. Освен това жалбоподателите са длъжни да покриват със собствени средства административните си разходи, в това число и възнагражденията на персонала си и плащанията на правоимащите лица.
27
Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно германското право преобладаващата част от лицата, които са осигурени по схемите на жалбоподателите в главните производства, са задължително осигурени поради това, че упражняват определена професия в Бавария или в Саксония. При прекратяване на задължителното осигуряване е възможно лицето да продължи да се осигурява доброволно, за да продължи да се придобива пенсионни права. Жалбоподателите в главните производства уреждат в уставите си събирането на вноските или плащанията, с които финансират дейността си, както и условията, естеството, размера и отнемането на пенсионни права. Допускат се и допълнителни доброволни плащания, но те са ограничени до разрешения максимум. Повече от 50 % от осигурителните плащания на жалбоподателите в главните производства са на задължително осигурени към тях лица.
28
При тези обстоятелства Bundesverwaltungsgericht (Федерален върховен административен съд) решава да спре производствата и да постави на Съда следните преюдициални въпроси, формулирани по един и същи начин по дела C‑758/22 и C‑759/22:
„1)
a)
Изисква ли точка 3.19, първа алинея, буква б) от приложение А към Регламент № 549/2013 всички потребители на доставяните от производителя продукти да имат свободата да ги закупуват или да не ги закупуват и да направят своя избор въз основа на начислените цени?
При отрицателен отговор:
б)
Когато мнозинството от тези потребители нямат такава свобода на избор, а получават от производителя продукти в размер на повече от половината от стойността на неговата продукция въз основа на задължително по закон членство към него и трябва да плащат задължителни вноски в определения от него размер, за изпълнението на изискванията на посочената разпоредба достатъчно ли е известно малцинство да има възможност за доброволно членство към производителя и да е използвало тази възможност, за да получава продукти въз основа на същите вноски като за задължителните членове?
2)
Налице ли е пазарна продукция на икономически значими цени по смисъла на точки 3.17—3.19 от приложение А към Регламент № 549/2013 винаги когато е изпълнен дори само „50‑процентният критерий“ по точка 3.19, трета алинея, трето и четвърто изречение от това приложение, а именно в продължение на многогодишен период поне половината от разходите да се покриват с продажби, или трябва да се приеме, че този критерий не е (само)достатъчен, а е необходимо условие, което се прилага в допълнение към двете предпоставки, предвидени в точка 3.19, първа алинея, второ изречение, букви а) и б) от разглежданото приложение?
3)
При проверката дали определени институционални единици са пазарни производители съгласно точка 3.24 от приложение А към Регламент № 549/2013, следва ли наред с точки 3.17, 3.19 и 3.26 да се вземат предвид и допълнителните изисквания, предвидени в точка 1.37, втора алинея от разглежданото приложение?
4)
a)
За да се причисли съответната институционална единица към подсектор S.129, изисква ли точка 2.107 от приложение А към Регламент № 549/2013 всички плащания към целия кръг от участниците непременно да се извършват въз основа на договор?
При утвърдителен отговор:
б)
Изпълнено ли е изискването плащанията да се извършват на договорно основание в посочения смисъл още когато задължителното членство, задължителните вноски и плащанията по задължителните услуги на институционалните единици са уредени властнически в учредителния им акт, но и задължителните членове могат да получат право на допълнителни плащания въз основа на доброволни допълнителни вноски?
5)
Трябва ли член 1, точка 1, [втора алинея], буква е) от Регламент 2018/231 да се тълкува в смисъл, че изключва от обхвата на понятието „пенсионни фондове“ по [първа алинея] от тази разпоредба само онези институционални единици, които отговарят на всеки от двата критерия по точка 2.117 от приложение А към Регламент № 549/2013, или това изключение обхваща и други институционални единици, които съгласно точка 17.43 от това приложение трябва да се смятат за пенсионни схеми в рамките на социалната сигурност, без да отговарят на всички изисквания по точка 2.117 от разглежданото приложение?
6)
a)
Включва ли понятието „държавно управление“ в точка 2.117, буква б) и точка 17.43 от приложение А към Регламент № 549/2013 само съответните първостепенни единици, или в обхвата му попадат и създадените със закон осигурителни каси, които са учредени като правно независими субекти, организирани са на принципа на задължителното членство и се финансират чрез вноски и които разполагат с право на самоуправление и самостоятелна отчетност?
При утвърдителен отговор:
б)
Трябва ли под „определяне на вноските и плащанията“ в точка 2.117, буква б) от приложение А към Регламент № 549/2013 да се разбира определянето им по размер, или е достатъчно със закон да се предвидят минимално подлежащите на осигуряване рискове и минималното равнище на осигуряване и да се установят принципите и границите на събиране на вноските, а в тези рамки да се остави на осигурителните каси да изчисляват вноските и плащанията?
в)
Обхваща ли понятието „единица на държавното управление“ по смисъла на точка 20.39 от приложение А към Регламент № 549/2013 само институционални единици, които отговарят на всички изисквания по точки 20.10 и 20.12 от това приложение?“.
По преюдициалните въпроси
29
С въпросите си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали разпоредбите на приложение A към Регламент № 549/2013 трябва да се тълкуват в смисъл, че осигурителни институции, които предлагат обезщетения, покриващи рисковете пенсиониране, смърт и инвалидност, преобладаващо на задължени по силата на професията си да се осигуряват в тях лица, попадат в обхвата на понятието „пенсионни фондове“ по смисъла на точка 2.105 от това приложение и следователно са носители на предвиденото в Регламент 2018/231 задължение за статистическа отчетност.
30
Следва да се припомни, че съгласно съображение 14 от Регламент № 549/2013 ЕСС 2010 установява референтна рамка за изготвяне на сметките на държавите членки, предназначена за целите на Съюза, и по-конкретно за изготвяне и наблюдение на неговите икономически и социални политики. В това отношение съгласно съображение 3 от посочения регламент тези сметки следва да бъдат изготвяни въз основа на единен набор от принципи, които не подлежат на различно тълкуване, така че да се позволи получаването на съпоставими резултати (решение от 13 юли 2023 г., Ferrovienord, C‑363/21 и C‑364/21, EU:C:2023:563, т. 64 и цитираната съдебна практика).
31
Видно от член 1, параграф 2, буква а) от посочения регламент, ЕСС 2010 предвижда в приложение А към същия методика за общите стандарти, определения, класификации и счетоводни правила, които да се използват за изготвяне на съпоставима база на сметките и таблиците за целите на Съюза.
32
Съгласно точка 1.01 от това приложение ЕСС 2010 представлява „международно съпоставима отчетна рамка за систематично и подробно описание на сектор „Общо за икономиката“ (което би могло да се отнася за регион, държава или група от държави), неговите компоненти и връзките му с други икономики“.
33
Споменатото приложение е съставено като ръководство и съдържа 24 глави, представени накратко в точки 1.03 и 1.04 от него. Глава 1 обхваща основните характеристики на ЕСС и определя принципите ѝ. Тя съдържа описание на основните статистически единици и техните групировки. Глава 2 описва институционалните единици, използвани за оценка на икономиката, и класификацията им по сектори и други групи, която позволява извършването на анализ. Глава 20 се отнася до сметките на сектор „Държавно управление“.
34
Точки 1.34 и 1.57 от приложение A към Регламент № 549/2013 предвиждат причисляване на всяка институционална единица — определена като стопански субект, който е в състояние да притежава стоки и активи, да поема задължения и да участва в икономически дейности и операции с други единици от свое име — към един от шестте основни сектора, установени от ЕСС 2010, а именно нефинансови предприятия, финансови предприятия, държавно управление, домакинства, нетърговски организации, обслужващи домакинствата и т.нар. „останал свят“ (вж. в този смисъл решение от 13 юли 2023 г., Ferrovienord, C‑363/21 и C‑364/21, EU:C:2023:563, т. 66 и цитираната съдебна практика).
35
От тези разпоредби, както и от точка 2.41 от това приложение следва, че посочените сектори се изключват взаимно и че така всяка институционална единица принадлежи само към един сектор или подсектор. Съгласно точка 2.32 от същото приложение всеки от секторите и подсекторите обединява институционални единици, които имат сходно икономическо поведение.
36
Съгласно точка 2.66 от приложение A към Регламент № 549/2013 подсекторът на пенсионните фондове спада към сектор „Финансови предприятия“. Следователно, както всяка институционална единица в този сектор, пенсионните фондове се класифицират като „пазарни производители“ в съответствие с определението на понятието „финансови предприятия“, съдържащо се в точка 2.55 от това приложение.
37
По отношение на класифицирането на пенсионните фондове като „пазарни производители“ следва да се подчертае съществуването на особеност, присъща на дейностите им по точки 2.105—2.110 от посоченото приложение. Всъщност точка 2.108 от същото приложение предвижда, че за разлика от животозастрахователните дружества, „пенсионните фондове са ограничени по закон до определени групи наети лица или самостоятелно заети лица“. В този смисъл подсекторът на пенсионните фондове обединява финансови предприятия, които не са свободни да предлагат услугите си на всички.
38
В случая, видно от преюдициалните запитвания, разглежданите в главните производства осигурителни институции, които извършват дейност в Бавария (дело C‑758/22) и в Саксония (дело C‑759/22), гарантират на осигурените лица обезщетения при пенсиониране, смърт и инвалидност, като са организирани на секторна основа, в смисъл че по-голямата част от тези лица са задължени по закон да се осигуряват в тях поради обстоятелството, че упражняват определена професия, като например лекар, фармацевт, адвокат или архитект.
39
Впрочем именно поради тази секторна организация на осигурителните институции и задължителното осигуряване в тях запитващата юрисдикция не е сигурна дали дейностите им попадат в обхвата на понятията „пазарна продукция“ или „пазарна дейност“ по смисъла на приложение A към Регламент № 549/2013.
40
Следва обаче да се отбележи, че както бе посочено в точка 37 от настоящото решение, секторната организация на пенсионните фондове е изрично предвидена в точки 2.107 и 2.108 от приложение A към Регламент № 549/2013. Независимо от тази особеност законодателят на Съюза е избрал да класифицира пенсионните фондове като финансови предприятия и следователно като пазарни производители. При това положение в случая не се налага да се тълкуват понятията „пазарна продукция“ или „пазарна дейност“, а да се установи дали осигурителни институции като разглежданите в главните производства могат да бъдат квалифицирани като „пенсионен фонд“ в светлината на критериите, установени в точки 2.105—2.110 от посоченото приложение.
41
В това отношение от текста на точки 2.105—2.110 от приложение A към Регламент № 549/2013 може да се направи извод, че дейностите на пенсионните фондове отговарят на следните критерии.
42
На първо място, от точки 2.105 и 2.107 от това приложение следва, че пенсионните фондове, които са основно ангажирани с финансово посредничество като следствие от обединяване на социалните рискове и потребности на осигурените лица, гарантират на осигуреното лице плащания при пенсиониране. Тези фондове могат да гарантират на осигуреното лице и плащания при инвалидност, както и плащания след смъртта му на вдовеца/вдовицата и децата му.
43
На второ място, точка 2.106 от същото приложение предвижда, че пенсионните фондове, които са отделни от създалите ги единици, са автономни и разполагат с независимост при вземането на решения, като имат пълен набор от сметки.
44
На трето място, както бе посочено в точка 37 от настоящото решение, в точки 2.107 и 2.108 от приложение A към Регламент № 549/2013 се уточнява, че за разлика от животозастрахователните дружества пенсионните фондове са ограничени по закон до определени групи наети лица или самостоятелно заети лица, като например до упражняващите една и съща професия лица.
45
На четвърто място, точка 2.110 предвижда, че понятието „пенсионни фондове“ не включва фондовете за социална сигурност по точка 2.117 от същото приложение. Съгласно последната посочена точка фондовете за социална сигурност, чиято основна дейност е да извършват социални плащания, се характеризират с това, че от една страна, някои групи от населението са задължени да участват в схемата или да заплащат вноски, и от друга страна, държавното управление определя или одобрява вноските и плащанията, без обикновено да съществува пряка връзка между размера на заплатената от дадено лице вноска и риска, на който то е изложено.
46
В това отношение от точка 20.39 от приложение A към Регламент № 549/2013, която се съдържа в глава 20 от това приложение, озаглавена „Сметки за държавното управление“, следва, че пенсионна схема, създадена от единица на държавното управление, не се третира като схема за социална сигурност и трябва да се класифицира в подсектора на пенсионните фондове, ако няма гаранция на държавното управление за равнището на дължимите пенсии и равнището на пенсиите не е сигурно, защото зависи от ефективността на управлението на активите.
47
Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на производството по член 267 ДФЕС, основано на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда, последният не е компетентен да тълкува националното право и единствено националният съд може да установи и прецени фактите по спора в главното производство и да определи точния обхват на националните законови, подзаконови или административни разпоредби (решение от 28 април 2022 г., SeGEC и др., C‑277/21, EU:C:2022:318, т. 21 и цитираната съдебна практика).
48
Съдът, от който се иска да предостави полезен отговор на националната юрисдикция, обаче е компетентен да ѝ даде указания, изведени от преписката в главното производство и от представените пред него писмени и устни становища, които да позволят на националната юрисдикция да се произнесе (решение от 28 април 2022 г., SeGEC и др., C‑277/21, EU:C:2022:318, т. 22 и цитираната съдебна практика).
49
В случая от предоставените от запитващата юрисдикция разяснения е видно, че дейностите на разглежданите в главните производства осигурителни институции имат следните характеристики.
50
Първо, безспорно е, че тези осигурителни институции гарантират на осигурените към тях лица плащания при пенсиониране, смърт и инвалидност.
51
Второ, от предоставените от запитващата юрисдикция разяснения е видно, че разглежданите по дело C‑758/22 осигурителни институции са юридически лица и имат право на самоуправление и самостоятелна отчетност. Съгласно същите данни разглежданата по дело C‑759/22 осигурителна институция, макар да е ограничено правоспособна институция на съсловната организация на лекарите, е независима от организационна и икономическа гледна точка, разполага със значителна независимост и собствено имущество и води пълен набор от сметки. Такива осигурителни институции, които се ползват с управленска самостоятелност и водят собствени сметки, отговарят на критерия, посочен в точка 43 от настоящото решение.
52
Трето, от предоставените от запитващата юрисдикция данни, посочени в точка 38 от настоящото решение, следва също, че преобладаващата част от лицата, осигурени в разглежданите в главните производства осигурителни институции, имат законово задължение за осигуряване поради упражняването на определена професионална дейност, като се има предвид, че на тези осигурителни институции по принцип не е разрешено да предоставят услуги на други лица. Следователно подобни институции изглежда отговарят на критерия, посочен в точка 44 от настоящото решение.
53
Четвърто, от актовете за преюдициално запитване се установява, че равнището на предлаганите на осигурените лица плащания не е гарантирано от държавното управление и зависи от размера на платените вноски, както и от резултатите на съответната осигурителна институция при управлението на активите. Освен това запитващата юрисдикция посочва, че разглежданите в главните производства осигурителни институции сами определят в законоустановените рамки размерите на събираните вноски и тези на предлаганите плащания. Ето защо такива осигурителни институции отговарят на критериите, посочени в точки 45 и 46 от настоящото решение, което изключва квалифицирането им като схеми за социална сигурност и ги определя като пенсионни фондове.
54
От това следва, че ако дейностите им действително притежават характеристиките, изброени в точки 50—53 от настоящото решение, което запитващата юрисдикция следва да провери, разглежданите в главните производства осигурителни институции могат да бъдат класирани в подсектора на „пенсионните фондове“ по смисъла на точка 2.105 от приложение A към Регламент № 549/2013.
55
С оглед на изложените съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че разпоредбите на приложение A към Регламент № 549/2013 трябва да се тълкуват в смисъл, че осигурителни институции попадат в обхвата на понятието „пенсионни фондове“ по смисъла на точка 2.105 от това приложение и следователно са носители на задължението за статистическа отчетност, предвидено в Регламент 2018/231, ако дейността им разкрива следните кумулативни характеристики:
–
предлагат обезщетения, покриващи рисковете пенсиониране, смърт и инвалидност,
–
ползват се с управленска самостоятелност и водят пълен набор от сметки,
–
преобладаващата част от лицата, които се осигуряват в тях, са задължени по закон да го правят заради професията си, като по принцип тези осигурителни институции нямат право да предоставят услуги на други лица,
–
равнището на предлаганите на осигурените лица плащания не е гарантирано от държавното управление и зависи от размера на платените вноски, както и от резултатите на съответната осигурителна институция при управлението на активите.
По съдебните разноски
56
С оглед на обстоятелството, че за страните в главните производства настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
Разпоредбите на приложение А към Регламент (ЕС) № 549/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2013 година относно Европейската система от национални и регионални сметки в Европейския съюз
трябва да се тълкуват в смисъл, че
осигурителни институции попадат в обхвата на понятието „пенсионни фондове“ по смисъла на точка 2.105 от това приложение и следователно са носители на задължението за статистическа отчетност, предвидено в Регламент (ЕС) 2018/231 на Европейската централна банка от 26 януари 2018 година относно изискванията за статистическа отчетност за пенсионни фондове, ако дейността им разкрива следните кумулативни характеристики:
–
предлагат обезщетения, покриващи рисковете пенсиониране, смърт и инвалидност,
–
ползват се с управленска самостоятелност и водят пълен набор от сметки,
–
преобладаващата част от лицата, които се осигуряват в тях, са задължени по закон да го правят заради професията си, като по принцип тези осигурителни институции нямат право да предоставят услуги на други лица,
–
равнището на предлаганите на осигурените лица плащания не е гарантирано от държавното управление и зависи от размера на платените вноски, както и от резултатите на съответната осигурителна институция при управлението на активите.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски