62024CJ0753
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
16 април 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 93/13/ЕИО — Член 7, параграф 1 — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Последици от установяването на неравноправността на клауза — Нищожност на договора за кредит — Реституционни искове — Давностен срок за исковете на продавача или доставчика — Обстоятелства, които обосновават да не се взема предвид изтичането на давностния срок — Принцип на ефективност — Принцип на правна сигурност — Принцип на пропорционалност — Право на достъп до съд — Неоснователно обогатяване“
По дело C‑753/24 [Rzepacz] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша) с акт от 30 октомври 2024 г., постъпил в Съда на същия ден, в рамките на производство по дело
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A.
срещу
MS и MS,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: M. Condinanzi, председател на състава, R. Frendo (докладчик) и Ал. Корнезов, съдии,
генерален адвокат: R. Norkus,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A., от P. Haiduk, M. Romanowski и M. Woźniak, adwokaci,
–
за MS и MS, от W. Budzewski и M. Chęcińska, adwokaci,
–
за полското правителство, от B. Majczyna,
–
за Европейската комисия, от P. Kienapfel и A. Stobiecka-Kuik,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273), както и на принципите на ефективност, пропорционалност, правна сигурност и право на достъп до съд.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между, от една страна, Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. (наричана по-нататък „PKO Bank“), банкова институция, и от друга страна, MS и MS, двама потребители, във връзка със събирането на вземане поради обявяването на недействителността на договор за кредит вследствие на съдържащи се в него неравноправни клаузи.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Член 6, параграф 1 от Директива 93/13 гласи:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
4
Член 7, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съще[с]твуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Полското право
5
Съгласно член 58, параграф 1 от Ustawa — Kodeks cywilny (Закон — Граждански кодекс) от 23 април 1964 г. (Dz.U от 2024 г., позиция 1061), в редакцията му, приложима по спора в главното производство (наричан по-нататък „Гражданският кодекс“):
„Нищожна е правната сделка, която противоречи на закона или го заобикаля, освен ако приложима разпоредба не предвижда друга последица, и в частност че нищожните клаузи на правната сделка се заместват от съответните правила на закона“.
6
Член 117, параграфи 1 и 21 от този кодекс предвижда:
„1.   Освен ако в закона не е предвидено друго, имуществените вземания се погасяват по давност.
[…]
21.   След изтичането на давността не може да се иска изпълнение на вземане спрямо потребител“.
7
Член 1171, параграфи 1 и 2 от посочения кодекс гласи:
„1.   В изключителни случаи съдът може след претегляне на интересите на страните да не вземе предвид изтичането на давността за вземане спрямо потребител, ако това се налага по съображения за справедливост.
2.   Когато упражнява правомощието си по параграф 1, съдът е длъжен да вземе предвид в частност:
1)
продължителността на давностния срок;
2)
времето, което е изминало от изтичането на давността до момента на предявяването на вземането;
3)
вида на обстоятелствата, поради които носителят на вземането не го е предявил, в това число влиянието на поведението на длъжника за късното предявяване на вземането от носителя“.
8
Съгласно член 118 от същия кодекс:
„Ако в специална разпоредба не е предвидено друго, давността е шестгодишна, а за вземанията за периодични плащания и вземанията във връзка с упражняването на икономическа дейност — тригодишна. Независимо от това давността изтича в последния ден от календарната година, освен ако давността не е по-кратка от две години“.
9
Член 3851, параграф 1 от Гражданския кодекс предвижда:
„Клаузите на сключен с потребител договор, които не са договорени индивидуално, не обвързват потребителя, ако определят правата и задълженията му в противоречие с добрите нрави, като грубо нарушават неговите интереси (недопустими клаузи). Това не се отнася за клаузите, които определят главните задължения на страните, включително цената или възнаграждението, ако са формулирани еднозначно“.
10
Член 405 от този кодекс предвижда:
„Който без правно основание получи имуществена облага за сметка на другиго, е длъжен да я върне, а ако това не е възможно, да възстанови стойността ѝ“.
11
Съгласно член 410, параграфи 1 и 2 от посочения кодекс:
„1.   Разпоредбите на предходните членове се прилагат и за даденото без основание.
2.   Даденото е без основание, когато даващият не е имал задължение въобще или не е имал задължение към получателя или когато основанието за даденото е отпаднало или целта му не е осъществена, или също когато правната сделка, от която произтича задължението, е недействителна и не е станала действителна след изпълнението“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
12
През ноември 2007 г. MS и MS сключват с предшественика на PKO Bank договор за кредит, индексиран в швейцарски франкове (CHF), в изпълнение на който банката им предоставя сумата от 333000 полски злоти (PLN) (около 76000 евро).
13
През 2017 г. двамата потребители подават искане по административен ред, а след това и съдебен иск срещу PKO Bank, като твърдят, че договорът е недействителен поради съдържащите се в него неравноправни клаузи. С решение от 30 юни 2023 г. Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша) обявява договора за нищожен и осъжда PKO Bank да възстанови равностойността на изплатените от потребителите вноски по кредита, заедно със законната лихва за забава, а именно 241416,34 PLN (около 55591 евро).
14
На 29 декември 2021 г. PKO Bank предявява пред Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава), който е запитващата юрисдикция, иск потребителите да бъдат осъдени да ѝ възстановят предоставената сума по кредита, заедно със законната лихва за забава, в случай че договорът бъде обявен за нищожен в производството по все още висящия иск, предявен от потребителите.
15
Потребителите молят искането да бъде отхвърлено, като твърдят, че искът на PKO Bank е погасен по давност, тъй като е изтекъл предвиденият в член 118 от Гражданския кодекс тригодишен давностен срок. Те считат, че давностният срок започва да тече от датата, на която искането, подадено по административен ред, или исковата молба за обявяване на договора за кредит за недействителен са връчени на PKO Bank, поради което вземането ѝ е погасено по давност най-късно на 31 декември 2020 г.
16
Запитващата юрисдикция отбелязва, че съществуването на вземането на PKO Bank е безспорно, тъй като недействителността на договора за кредит поражда и задължение за страните по него да си върнат взаимно всичко дадено.
17
Запитващата юрисдикция иска да се установи обаче дали в случая обстоятелствата по спора в главното производство могат да обосноват да не се взема предвид изтичането на давността за вземането на PKO Bank, в съответствие с правилото за справедливост по член 1171 от Гражданския кодекс.
18
Според запитващата юрисдикция твърде общата формулировка на тази разпоредба, с която на съда се предоставя широка свобода на действие, за да реши дали може да уважи иска на търговеца, основан на вземане, което е погасено по давност, поражда, от една страна, съмнения относно съвместимостта ѝ с член 7, параграф 1 от Директива 93/13 във връзка с принципите на ефективност и правна сигурност. Според запитващата юрисдикция всъщност потребителите са поставени в положение на несигурност дали вземането на търговеца ще бъде счетено от националния съд за погасено по давност, и ако това не е така, дали ще им бъдат начислени лихви за забава и съдебни разноски. По тази причина потребителите може да се окажат принудени да се откажат да предявят правата, предоставени им с Директива 93/13.
19
От друга страна, невъзможността търговецът да получи обратно всички суми, платени по договор за кредит, който е недействителен поради съществуването на неравноправни клаузи, щяло да доведе до значителна и непропорционална загуба за него и можело да представлява нарушение на правото на търговеца на достъп до съд, предвидено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
20
Що се отнася до обстоятелствата, които може да съобрази, за да реши дали не трябва да се взема предвид изтичането на давностния срок на основание член 1171, параграф 2 от Гражданския кодекс, запитващата юрисдикция подчертава, че съдебното производство, заведено от потребителите, продължава вече няколко години, а именно от 2017 г. до 2024 г., поради което PKO Bank е поставена в несигурност относно изхода на делото. Освен това до 2019 г. PKO Bank имала основание да очаква, че разглежданият в главното производство договор за кредит може да продължи да действа след премахването на неравноправната клауза, тъй като едва след решение на Съда от 3 октомври 2019 г., Dziubak, (C‑260/18, EU:C:2019:819), националната съдебна практика приема, че клауза относно валутния риск в договор за кредит, индексиран в чуждестранна валута, определя неговия предмет, поради което премахването ѝ води до недействителност на целия договор за кредит.
21
При тези обстоятелства Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 7, параграф 1 от Директива [93/13], както и принципите на ефективност, пропорционалност, правна сигурност и право на съд да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която позволява на националния съд да уважи погасен по давност иск на търговец спрямо потребител за връщане на даденото без основание в изпълнение на договор, който е обявен за нищожен вследствие на наличието на неравноправни клаузи в него, ако това се налага по съображения за справедливост или правилата на общественото съжителство?“.
По преюдициалния въпрос
22
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 93/13 и принципът на ефективност във връзка с правото на достъп до съд и принципите на пропорционалност и правна сигурност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална разпоредба, която при изключителни обстоятелства и когато това се налага по съображения за справедливост, позволява на национален съд да уважи иска на продавач или доставчик за възстановяване от потребителя на даденото му в изпълнение на договор, който е недействителен поради съдържащите се в него неравноправни клаузи, въпреки че давността за вземането на търговеца за връщане на изплатените суми е изтекла.
23
Член 7, параграф 1 от Директива 93/13 налага задължение за държавите членки да осигурят в националните си правни системи, че съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици.
24
В това отношение трябва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, при липса на специална правна уредба на Съюза в тази област редът и условията за прилагане на защитата на потребителите, предвидена в Директива 93/13, се уреждат във вътрешния правен ред на държавите членки по силата на принципа на процесуална автономия на последните. Тези ред и условия обаче не трябва да са по-неблагоприятни от онези, които уреждат подобни вътрешни положения (принцип на равностойност), нито да са определени така, че да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) (решение от 14 декември 2023 г., Getin Noble Bank (Давност за реституционни искове), C‑28/22, EU:C:2023:992, т. 60 и цитираната съдебна практика).
25
Също съгласно постоянната съдебна практика обявената за неравноправна договорна клауза трябва принципно да се счита, че никога не е съществувала, така че тя няма как да има последици за потребителя. Ето защо установяването по съдебен ред на неравноправността на такава клауза поначало трябва да води до възстановяване на правното и фактическо положение, в което потребителят би се намирал при липсата на тази клауза, по-специално като му даде право да си възстанови облагите, които продавачът или доставчикът без основание е получил в негов ущърб по силата на споменатата неравноправна клауза (решение от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 65 и цитираната съдебна практика). Същото важи и когато неравноправният характер на една или повече клаузи на договор, сключен между потребител и продавач или доставчик, води не само до нищожност на тези клаузи, но и до недействителност на договора в неговата цялост (вж. в този смисъл решение от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 66 и цитираната съдебна практика).
26
Целта да се възстанови правното и фактическо положение, в което потребителят би се намирал без една или повече неравноправни клаузи, трябва да се преследва при съблюдаване на принципа на пропорционалност, който е общ принцип от правото на Съюза, изискващ националната правна уредба, с която се прилага това право, да не надхвърля необходимото за постигането на преследваната цел (решение от 23 ноември 2023 г., Provident Polska, C‑321/22, EU:C:2023:911, т. 85 и цитираната съдебна практика).
27
Този принцип на пропорционалност би бил нарушен обаче, ако restitutio in integrum трябва да се изключи по отношение на търговеца или доставчика. Ето защо задължението за връщане, което следва от обявяването за недействителен на договор за кредит, съдържащ неравноправни клаузи, трябва да е взаимно, като банката обаче няма право да иска от потребителя обезщетение, надхвърлящо връщането на паричните средства, предоставени за изпълнението на този договор, както и плащането на законна лихва за забава, считано от поканата за плащане (вж. в този смисъл решение от 7 декември 2023 г., mBank (Изявление на потребител), C‑140/22, EU:C:2023:965, т. 62 и цитираната съдебна практика).
28
Освен това реституционният ефект, свързан с обявяването на недействителността на договор за кредит, в който се съдържат неравноправни клаузи, което е и основание за реституционния иск от страна на банковата институция, позволява да се гарантира, че защитата на правата, осигурени от правния ред на Съюза, не води до неоснователно обогатяване за потребителя (вж. по аналогия решение от 13 юли 2006 г., Manfredi и др., C‑295/04—C‑298/04, EU:C:2006:461, т. 94).
29
В случая, запитващата юрисдикция отбелязва, че голямата продължителност на производството по иска на потребителите за обявяване на недействителността на договора за кредит и промяната на националната съдебна практика във връзка с отражението, което има премахването на неравноправната клауза относно валутния риск в договор за кредит, индексиран в чуждестранна валута, върху действителността на целия договор, биха могли да доведат до нарушаване на правото на търговеца на достъп до съд, поради което с оглед на правилото за справедливост по член 1171 от Гражданския кодекс да представляват изключителни обстоятелства, които позволяват да се уважи реституционният иск на PKO Bank, без да се взема предвид изтичането на давността за вземането на банката.
30
В този контекст и с оглед на съдебната практика, припомнена в точки 25—28 от настоящото решение, само по себе си правилото за справедливост по член 1171 от Гражданския кодекс, доколкото позволява да се избегне неоснователното обогатяване на потребителя, не може да се приеме за несъвместимо с правото на Съюза.
31
Вярно е a priori, че прилагането на правилото за справедливост би могло да окаже отрицателно въздействие върху предвидимостта на правните положения и отношения, тъй като потребителят остава несигурен дали вземането на продавача или доставчика, въпреки изтичането на съответния давностен срок, няма по изключение да бъде счетено за непогасено.
32
Принципът на правна сигурност обаче не може да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба, съгласно която националният съд следва да претегля интересите на страните в производството, за да реши, в изключителни случаи и когато това се налага по съображения за справедливост, да не вземе предвид изтичането на давността, при условие че това претегляне на интересите се извършва въз основа на обективни критерии, предвидени в закона, и националният съд е длъжен да вземе предвид, както в случая, продължителността на периода между изтичането на давностния срок и предявяването на иска, както и вида на обстоятелствата, поради които носителят на вземането не го е предявил, в това число влиянието на поведението на длъжника за късното предявяване на вземането от носителя.
33
Следва все пак да се уточни, че за да не стане прекомерно трудно или практически невъзможно упражняването на правата, предоставени на потребителя с Директива 93/13, компетентният национален съд следва да прилага правилото за справедливост в областта на неравноправните клаузи в договорите при спазване на принципа на ефективност.
34
В това отношение Съдът вече е постановил, че процесуални правила, които водят до твърде високи разходи за потребителя, биха могли да го разубедят да действа надлежно в защита на правата си пред сезирания от продавача или доставчика съд (вж. в този смисъл решение от 7 април 2022 г., Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, т. 54).
35
Такъв по-специално е случаят, когато в производство по иск на продавач или доставчик за събиране на вземане, чийто давностен срок е изтекъл, потребителят е длъжен въпреки това да понесе разходи, като съдебни разноски или адвокатски хонорари, които са в такъв размер, че могат да възпрепятстват или да направят прекомерно трудно ефективното упражняване на правата, които са му предоставени с Директива 93/13.
36
В този контекст е важно да се припомни, че принципът за тълкуване на националното право в съответствие с правото на Съюза изисква националните юрисдикции да направят всичко в границите на правомощията си, като вземат предвид цялото вътрешно право и като приложат признатите от последното методи за тълкуване, за да гарантират пълната ефективност на съответната директива и да стигнат до решение, което съответства на нейната цел (решение от 27 ноември 2025 г., Gryczara, C‑746/24, EU:C:2025:925, т. 60).
37
Предвид изложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 1 от Директива 93/13 и принципът на ефективност във връзка с правото на достъп до съд и принципите на пропорционалност и правна сигурност трябва да се тълкуват в смисъл, че по принцип допускат национална разпоредба, която при изключителни обстоятелства и когато това се налага по съображения за справедливост, позволява на национален съд да уважи иска на продавач или доставчик за възстановяване от потребителя на даденото му в изпълнение на договор, който е недействителен поради съдържащите се в него неравноправни клаузи, въпреки че давността за вземането на търговеца за връщане на изплатените суми е изтекла, при условие че при прилагането на тази норма националният съд вземе всички необходими мерки, за да гарантира, че упражняването от потребителя на правата, които са му предоставени с Директива 93/13, не е прекомерно трудно или невъзможно.
По съдебните разноски
38
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
Член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори и принципът на ефективност във връзка с правото на достъп до съд и принципите на пропорционалност и правна сигурност
трябва да се тълкуват в смисъл, че
че по принцип допускат национална разпоредба, която при изключителни обстоятелства и когато това се налага по съображения за справедливост, позволява на национален съд да уважи иск на продавач или доставчик за възстановяване от потребителя на даденото му в изпълнение на договор, който е недействителен поради съдържащите се в него неравноправни клаузи, въпреки че давността за вземането на търговеца за връщане на изплатените суми е изтекла, при условие че при прилагането на тази норма националният съд вземе всички необходими мерки, за да гарантира, че упражняването от потребителя на правата, които са му предоставени с Директива 93/13, не е прекомерно трудно или невъзможно.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.