62011CJ0268
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
8 ноември 2012 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Споразумение за асоцииране ЕИО—Турция — Решение № 1/80 на Съвета по асоцииране — Член 6, параграф 1, първо тире — Права на турските работници, принадлежащи към легалния пазар на труда — Отнемане с обратно действие на разрешение за пребиваване“
По дело C-268/11
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Hamburgisches Oberverwaltungsgericht (Германия) с акт от 19 май 2011 г., постъпил в Съда на 31 май 2011 г., в рамките на производство по дело
Atilla Gülbahce
срещу
Freie und Hansestadt Hamburg,
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: г-жа R. Silva de Lapuerta (докладчик), изпълняваща функциите на председател на трети състав, г-н K. Lenaerts, г-н J. Malenovský, г-н T. von Danwitz и г-н D. Šváby, съдии,
генерален адвокат: г-н Y. Bot,
секретар: г-н K. Malacek, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 18 април 2012 г.,
като има предвид становищата, представени:0
—
за г-н Gülbahce, от M. Prottung, Rechtsanwalt,
—
за германското правителство, от г-н T. Henze и г-н J. Möller, в качеството на представители,
—
за Европейската комисия, от г-н V. Kreuschitz и г-н G. Rozet, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 21 юни 2012 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Решение № 1/80 на Съвета по асоцииране от 19 септември 1980 година относно развитието на асоциирането, създадено със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, подписано на 12 септември 1963 г. в Анкара от Република Турция, от една страна, както и от държавите — членки на ЕИО, и Общността, от друга страна, и сключено, одобрено и утвърдено от името на Общността с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 г. (ОВ 217, 1964 г., стр. 3685; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 10) (наричани по-нататък съответно „Решение № 1/80“ и „Споразумението за асоцииране“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между г-н Gülbahce и Freie und Hansestadt Hamburg относно отнемането на неговото разрешение за пребиваване.
Правна уредба
Правото на Съюза
Споразумението за асоцииране
3
Съгласно член 2, параграф 1 от Споразумението за асоцииране то има за цел да подпомага постоянното и балансирано укрепване на търговските и икономическите отношения между договарящите страни, като взема изцяло под внимание необходимостта от осигуряване на ускорено развитие на икономиката на Турция, повишаване на нивото на заетостта и подобряване на условията на живот на турския народ.
4
Съгласно член 12 от Споразумението за асоцииране „[д]оговарящите се страни се споразумяват да се ръководят от членове [39 ЕО], [40 ЕО] и [41 ЕО], за да се осъществи поетапно свободното движение на работници между тях“, а съгласно член 13 от това споразумение договарящите страни „се споразумяват да се ръководят от членове [43 ЕО]—[46 ЕО] включително и член [48 ЕО], за да се премахнат ограниченията, които съществуват между тях относно свободата на установяване“.
5
Член 22, параграф 1 от Споразумението за асоцииране има следния текст:
„За осъществяването на целите, определени в споразумението [за асоцииране] и в случаите, предвидени в него, Съветът за асоцииране разполага с правомощия за вземане на решения. Всяка от двете страни е длъжна да вземе мерките, които изпълнението на взетите решения налага. […]“ [неофициален превод].
Решение № 1/80
6
Член 6 от Решение № 1/80 гласи:
„1.   При спазване на условията на член 7 във връзка със свободния достъп до заетост на членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, същият има право:
—
на подновяване на разрешителното му за работа от неговия работодател, ако е нает на работа, след една година легална заетост в тази държава членка,
—
да отговаря пред работодател по свой избор в същата професия на друго предложение за работа, направено при общи условия и регистрирано в службите по заетост на тази държава членка, след три години легална заетост в същата и при условие на предимство на работниците от държавите — членки на Общността,
—
да се ползва със свободен достъп до всяка дейност като наето лице по свой избор в същата държава членка, след четири години легална заетост в тази държава членка.
2.   Годишните отпуски и отсъствия поради майчинство или трудова злополука или кратките периоди на болест се считат за периоди на легална заетост. Периодите на принудителна безработица, надлежно удостоверени от компетентните власти, и продължителните отсъствия по болест не се считат за периоди на легална заетост и не засягат правата, придобити по силата на предходния период на заетост.
3.   Редът и условията за прилагане на параграфи 1 и 2 се определят от националните правни уредби“ [неофициален превод].
7
Член 7 от това решение гласи:
„Членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, които имат право да го последват:
—
имат право да отговарят, при спазване на условието за предимство на работниците от държавите членки — на Общността, на всяко предложение за работа, когато пребивават на законно основание в същата държава членка най-малко три години,
—
ползват се в същата държава членка със свободен достъп до всяка дейност по свой избор като наети лица, когато пребивават на законно основание в нея най-малко пет години.
Децата на турските работници, придобили професионална квалификация в приемащата страна, могат да отговарят на всяко предложение за работа в тази държава членка, независимо от продължителността на пребиваването си в нея, при условие че един от родителите законно е нает на работа в съответната държава членка най-малко три години“ [неофициален превод].
8
Член 10 от посоченото решение предвижда:
„1.   Що се отнася до условията на труд и възнаграждение, държавите — членки на Общността, трябва да прилагат спрямо турските работници, принадлежащи към легалния им пазар на труда, режим без каквато и да е дискриминация, основана на гражданство, между тях и работниците от Общността.
2.   При спазване на условията на членове 6 и 7 турските работници, посочени в параграф 1, и членовете на техните семейства се ползват, на същото основание като работниците от Общността, от съдействието на службите по заетост за търсенето на работа“ [неофициален превод].
9
Член 13 от Решение № 1/80 гласи:
„Държавите — членки на Общността, и Турция не могат да въвеждат нови ограничения, свързани с условията за достъп до заетост на работниците и членовете на техните семейства, които пребивават и се трудят законно на съответната територия“ [неофициален превод].
Германското право
10
Член 5 от Закона за влизането и пребиваването на чужденци на федерална територия — закон за чужденците (Gesetz über die Einreise und den Aufenthalt von Ausländern im Bundesgebiet) от 9 юли 1990 г. (BGBl. 1990 I, стр. 1354, наричан по-нататък „AuslG“), озаглавен „Видове разрешения за пребиваване“, предвижда в параграф 1:
„Разрешението за пребиваване се предоставя под формата на:
1.
Разрешение за пребиваване (членове 15 и 17),
2.
Разрешение, предоставящо право на пребиваване (член 27),
3.
Допълнително разрешение за пребиваване (членове 28 и 29),
4.
Разрешение за пребиваване по причини от хуманитарен характер (член 30)“.
11
Под заглавие „Самостоятелно право на пребиваване на съпрузите“ член 19 от AuslG гласи:
„(1)   При прекратяване на съвместното съжителство на съпрузите разрешението за пребиваване на съпруга се продължава като самостоятелно право на пребиваване, независещо от посоченото в член 17, параграф 1 основание за пребиваване, когато
1.
съвместното съжителство е продължило законно поне две години на федералната територия,
[…]
4.
когато до изпълнението на посочените в точки 1—3 условия чужденецът е притежавал разрешение за пребиваване или разрешение, предоставящо право на пребиваване, освен ако не е могъл навреме да поиска продължаване на разрешението за пребиваване поради причини, за които той не отговаря.
(2)   В случаите по параграф 1 разрешението за пребиваване трябва да бъде продължено с една година; това продължаване допуска изплащането на социални помощи, без да се засягат разпоредбите на параграф 1, трето изречение. По-нататък разрешението за пребиваване може да бъде продължено за ограничен срок, при положение че не са налице условия за безрочно продължаване.
[…]“.
12
Член 23 от AuslG, озаглавен „Чужденци — членове на семейството на германски граждани“, предвижда в параграф 1:
„Разрешението за пребиваване трябва да се предостави по силата на член 17, параграф 1
1)
на съпруга чужденец на германски гражданин,
[…]
когато въпросният германски гражданин има обичайно пребиваване на федералната територия;
[…]“.
13
Член 1 от Правилника относно разрешенията за работа на работниците, които не са германци (Verordnung über die Arbeitserlaubnis für nichtdeutsche Arbeitnehmer), в редакцията му, публикувана на 12 септември 1980 г. (BGBl. 1980 I, стр. 1754, наричан по-нататък „AEVO“), гласи:
„Разрешението по член 19, параграф 1 от Закона за насърчаване на заетостта (разрешение за работа) може да се издава според ситуацията и развитието на пазара на труда,
1.
за определена професионална дейност в определено предприятие, или
2.
без никакво ограничение по отношение на професионалната дейност или на предприятието“.
14
Член 2, параграф 1 от AEVO, озаглавен „Специално разрешение за работа“, предвижда:
„Разрешението за работа е независимо от ситуацията и от развитието на пазара на труда, и трябва да бъде издадено без посочените в член 1, параграф 1, точка 1 ограничения, когато работникът
[…]
2.
е сключил брак с германски гражданин по смисъла на член 116, параграф 1 от Основния закон, и неговото обичайно местопребиваване е в района на действие на настоящия правилник, […]
[…]“.
15
Според член 4, параграф 2 от AEVO:
„Разрешението за работа по член 2, параграф 1, параграф 2, точки 1 и 2 и параграф 3 е валидно за пет години. То трябва да бъде издадено без ограничение за валидност на работниците, които са пребивавали редовно и непрекъснато в продължение на осем години, преди началото на валидността на разрешението за работа, в района на действие на настоящия правилник“.
16
Член 284 от трета книга от Социалния кодекс (Sozialgesetzbuch, Drittes Buch), в редакцията му, действаща от 1 януари 1998 г. до 31 декември 2003 г. (BGBl. 1997 I, стр. 594, наричан по-нататък „SGB III“), гласи:
„(1)   Чужденците могат да упражняват заетост само с разрешението на агенцията по заетостта и могат да бъдат наемани на работа от работодатели само когато притежават такова разрешение.
[…]
(5)   Разрешението може да се издава само когато чужденецът притежава разрешение за пребиваване като предвиденото в член 5 от [AuslG], ако не е предвидено друго в приложимите разпоредби и ако никоя разпоредба относно правата на чужденците, приложима спрямо упражняването на заетост, не изключва това“.
17
Под заглавие „Разрешение за работа за неопределено време“ член 286 от SGB III гласи:
„(1)   Разрешение за работа за неопределено време се издава, когато чужденецът
1.
притежава разрешение за пребиваване или разрешение, предоставящо право на пребиваване, предоставено по причини от хуманитарен характер, и
a)
е упражнявал в продължение на пет години на федералната територия редовна заетост, предмет на задължително осигуряване, или
b)
пребивава непрекъснато на федералната територия от шест години, и
2.
не е нает на работа при условия на труд, по-неблагоприятни спрямо съпоставимите германски работници.
От разпоредбата на първо изречение могат да се допуснат изключения по отношение на определени групи лица, определени от подзаконови разпоредби.
[…]
(3)   Разрешение за работа за неопределено време се предоставя без ограничение във времето и без ограничения по отношение на предприятията, засегнатите професии или регионите, при спазване на подзаконовите разпоредби, в които е предвидено друго“.
18
Под заглавие „Разрешение за работа за неопределено време“ член 2, параграф 1 от Правилника за издаване на документи за работа на работници чужденци (Verordnung über die Arbeitsgenehmigung für ausländische Arbeitnehmer) от 17 септември 1998 г. (BGBl. 1998 I, стр. 2899, наричан по-нататък „ArGV“) гласи:
„Противно на разпоредбите на член 286, параграф 1, първо изречение, точка 1 от SGB III, разрешение за работа за неопределено време се издава и когато чужденецът
1.
живее съвместно с член на семейството, германец, и притежава разрешение за пребиваване, издадено съгласно член 23, параграф 1 от AuslG,
[…]“.
19
Член 5 от ArGV, озаглавен „Връзка със статута с оглед на правото на пребиваване“, гласи:
„Чрез дерогация от член 284, параграф 5 от SGB III, разрешение за работа може да бъде предоставено и на чужденци
1.
които са освободени от условието за получаване на разрешение за пребиваване, когато дерогацията не е ограничена до пребиваване с продължителност до три месеца или до пребиваване, което не предоставя право на работа, обусловено от издаването на разрешение за работа,
2.
които притежават временно разрешение за пребиваване (член 55 от Закона относно процедурата за предоставяне на убежище [Asylverfahrensgesetz]) и не са длъжни да пребивават в приемна структура (членове 47—50 от Закона относно процедурата за предоставяне на убежище),
3.
чието пребиваване се счита за разрешено съгласно член 69, параграф 3 от [AuslG],
4.
които трябва да напуснат територията, докато това задължение не е приложимо или законовият срок не е изтекъл,
5.
които притежават временно разрешение за лица, търсещи убежище (Duldung) съгласно член 55 от [AuslG], освен ако чужденците са пристигнали на германска територия, за да се ползват от надбавки съгласно Закона за надбавките, които се предоставят на търсещи убежище лица [Asylbewerberleistungsgesetz] или ако мерки, преустановяващи правото им на пребиваване, не могат да се изпълнят поради причините, които те изтъкват (член 1 от Закона за надбавките, които се предоставят на търсещи убежище лица), или
6.
за които съдът е спрял изпълнението на принудителното извеждане от страната“.
20
Съгласно член 8, параграф 1, точка 1 от ArGV разрешението за работа спира да е валидно, когато чужденецът не отговаря на никое от условията, споменати в член 5 от същия.
21
Законът за пребиваването, заетостта и интеграцията на чужденците на федерална територия (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) от 30 юли 2004 г. (BGBl. 2004 I, стр. 1950), изменен (BGBl. 2008 I, стр. 162, наричан по-нататък „AufenthG“), е влязъл в сила на 1 януари 2005 г. Член 4 от този закон, озаглавен „Изискване за разрешение за пребиваване“, предвижда в параграфи 2 и 5:
„(2)   Разрешението за пребиваване позволява да се упражнява дейност като заето лице, освен в случаите, в които този закон предвижда друго или когато разрешението за пребиваване изрично допуска упражняването на такава дейност. Във всяко разрешение за пребиваване трябва да се посочва дали се разрешава упражняването на дейност като заето лице. На чужденец, който не притежава разрешение за пребиваване за целите на трудова заетост, може да бъде разрешено да упражнява трудова дейност само ако федералната агенция по заетостта е дала съгласието си или ако даден регламент предвижда, че упражняването на такава заетост без разрешението на федералната агенция по заетостта е законно. Ограниченията във връзка с издаването на разрешението за упражняване на трудова дейност от агенцията трябва да бъдат упоменати в разрешението за пребиваване.
[…]
(5)   От чужденеца, който по силата на Споразумението за асоцииране […] разполага с право на пребиваване, се изисква да докаже съществуването на това право, като представи доказателства, че притежава разрешение за пребиваване, ако няма нито разрешение за установяване, нито разрешение за постоянно пребиваване в ЕС. Разрешението за пребиваване се издава при поискване“.
22
Член 105 от AufenthG, озаглавен „Запазване в сила на разрешения за работа“, предвижда в параграф 2:
„Разрешение за работа, издадено преди влизането в сила на този закон, следва да се счита за одобрение на федералната агенция по заетостта, което не поставя ограничения за упражняването на професионална дейност“.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
23
Г-н Gülbahce e турски гражданин, който през юни 1997 г. сключва брак с германска гражданка. На 8 юни 1998 г. влиза в Германия с виза, предоставена с цел събиране на семейството. Германските органи му издават през юли 1998 г. разрешение за пребиваване, което е било продължавано през юни 1999 г., август 2001 г. и януари 2004 г. Успоредно с това на 29 септември 1998 г. компетентната служба по заетостта му предоставя разрешение за работа за неопределен срок.
24
През юли 2005 г. германските органи узнават, че през ноември 1999 г. съпругата на г-н Gülbahce е декларирала, че от 1 октомври 1999 г. живее отделно от него. След изслушване на същия Freie und Hansestadt Hamburg с решение от 6 февруари 2006 г., потвърдено с решение от 29 август 2006 г., отнема с обратно действие продълженията на разрешението за пребиваване на г-н Gülbahce, предоставени през август 2001 г. и януари 2004 г. Според Freie und Hansestadt Hamburg продълженията на разрешението за пребиваване са били нередовни поради несъществуването в продължение на две години на съвместно съжителство на г-н Gülbahce и неговата съпруга. По-нататък, продължение съгласно член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80 също не можело да се предостави, като се има предвид, че г-н Gülbahce не е работил най-малко една година при един и същи работодател.
25
Г-н Gülbahce подава жалба пред Verwaltungsgericht Hamburg, който отхвърля същата с решение от 3 юли 2007 г. Сезирана с жалба, запитващата юрисдикция изменя това решение с решение от 29 май 2008 г.
26
Според запитващата юрисдикция, ако г-н Gülbahce не е доказал съществуването в продължение на две години на съвместно съжителство със съпругата си и ако също така не може да се позовава на член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80, неговото разрешение за пребиваване е трябвало да бъде продължено поради съвместното действие на разрешението за работа за неопределено време, което му е било предоставено през септември 1998 г., и на член 10, параграф 1 от това решение, при прочита им в светлината на практиката на Съда относно забраните за дискриминация, посочени в споразуменията, сключени от Европейския съюз с Република Тунис и Кралство Мароко.
27
В това отношение запитващата юрисдикция приема, че доколкото г-н Gülbahce е принадлежал както през август 2001 г., така и през януари 2004 г., към легалния пазар на труда, правото на ефективно упражняване на професионална дейност е могло да му бъде отнето само поради съображения за защита на легитимен държавен интерес, което в конкретния случай не е налице.
28
Freie und Hansestadt Hamburg подава жалба срещу решението на Hamburgisches Oberverwaltungsgericht от 29 май 2008 г., което Bundesverwaltungsgericht отменя с решение от 8 декември 2009 г. и връща делото на посочената юрисдикция за ново разглеждане.
29
Според запитващата юрисдикция Bundesverwaltungsgericht е приел, че член 10, параграф 1 от Решение № 1/80 не предоставя нито право да се получи разрешение за пребиваване с обратно действие, нито право на пребиваване, независимо от съществуването на конкретна заетост. В това отношение разрешението за работа, предоставено преди влизането в сила на AufenthG, било валидно след влизането в сила на същия на 1 януари 2005 г. единствено като вътрешно административно одобрение. Освен това такава правна уредба не може да се счита за противоречаща на клаузата „standstill“ по член 13 от Решение № 1/80, като се има предвид, че получаването на безсрочно разрешение за работа за съпрузите на германски граждани е въведено едва с ArGV, през септември 1998 г., докато действащата през 1980 г. правна уредба, визирана в посочения член 13, позволява издаването на безсрочно разрешение за работа само след редовно и непрекъснато пребиваване в продължение на осем години.
30
Като счита, че тълкуването на правото на Съюза е необходимо за решаването на спора, с който е сезиран, Hamburgisches Oberverwaltungsgericht решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли член 10, параграф 1 от Решение № 1/80 да се тълкува в смисъл:
а)
че турски работник, на когото е издадено на законно основание разрешение за упражняване на професионална дейност на територията на държава членка за (или евентуално без) определен срок, надхвърлящ продължителността на разрешението му за пребиваване (т.нар. „извънредно“ разрешение за работа), може през целия този срок да упражнява правата, произтичащи от посоченото разрешение, доколкото това не противоречи на съображения, свързани със защитата на легитимен държавен интерес, каквито са съображенията за обществен ред, обществена сигурност и обществено здраве, и
б)
че се забранява на държава членка изначално да изключи, въз основа на действащите към момента на неговото издаване национални разпоредби, които обуславят разрешението за работа от разрешението за пребиваване, възможността въпросното разрешение за работа да влияе върху правото на пребиваване на съответното лице (вследствие на Решение от 2 март 1999 г. по дело Eddline El-Yassini, С-416/96, Recueil, стр. I-1209, точка 3 от резюмето и точки 62—65, относно обхвата на член 40, първа алинея от [Споразумението за сътрудничество между Eвропейската икономическа общност и Кралство Мароко, подписано в Рабат на 27 април 1976 година и одобрено от името на Общността с Регламент (ЕИО) № 2211/78 на Съвета от 26 септември 1978 година (ОВ L 264, стр. 1; Специално издание на български език, глава 11, том 2, стр. 202], и на Решение от 14 декември 2006 г. по дело Gattoussi, С-97/05, Recueil, стр. I-11917, точка 2 от резюмето и точки 36—43, относно обхвата на член 64, параграф 1 от [Евро-средиземноморското споразумение за асоцииране между Европейските общности и техните държави членки, от една страна, и Република Тунис, от друга страна, сключено в Брюксел на 17 юли 1995 година и одобрено от името на Европейската общност и Европейската общност за въглища и стомана с Решение 98/238/ЕО, ЕОВС на Съвета и на Комисията от 26 януари 1998 година (ОВ L 97, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 17, стр. 3)]?
При утвърдителен отговор на този въпрос:
2)
Следва ли член 13 от Решение № 1/80 да се тълкува в смисъл, че клаузата „standstill“ забранява също на държава членка посредством нормативна уредба (в конкретния случай [AufenthG]) да лиши турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на тази държава, от възможността да твърди, че е налице нарушение на забраната за дискриминация по член 10, параграф 1 от Решение № 1/80, като се позовава на по-рано издаденото му разрешение за работа, чийто срок надхвърля продължителността на разрешението му за пребиваване?
При утвърдителен отговор на този въпрос:
3)
Следва ли член 10, параграф 1 от Решение № 1/80 да се тълкува в смисъл, че уредената в този член забрана за дискриминация при всички случаи допуска възможността в съответствие с националните разпоредби националните органи да отнемат, след изтичането на валидността им, разрешения за пребиваване с определен срок, които съгласно националното право са неправомерно издадени на турски работник за периодите, в които той действително се е ползвал от по-рано издаденото му безсрочно разрешение за работа и е полагал труд?
4)
По-нататък, следва ли член 10, параграф 1 от Решение № 1/80 да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба се отнася само до трудовата дейност, упражнявана от турски работник, притежаващ разрешение за работа — което му е издадено на законно основание от националните органи, безсрочно е и не е обвързано от никакви материалноправни ограничения — към датата на изтичане на срока на издаденото му по друг повод разрешение за пребиваване, поради което турски работник в тази ситуация не може да изисква от националните органи, дори след като окончателно преустанови тази трудова дейност, да му разрешат да продължи престоя си с оглед на наемането му на друга работа, която може евентуално да бъде започната след прекъсване за определено време, необходимо за търсене на работа?
5)
Освен това, следва ли член 10, параграф 1 от Решение № 1/80 да се тълкува в смисъл, че забраната за дискриминация лишава националните органи на приемащата държава членка (само) от възможността — след изтичането на последното разрешение за работа, издадено на принадлежащ към легалния пазар на труда на тази държава турски гражданин, на когото първоначално е разрешено да упражнява професионална дейност за по-дълъг срок от продължителността на разрешеното му право на пребиваване — да предприемат мерки, с които се прекратява правото му на пребиваване, при положение че тези мерки не са необходими за защитата на легитимен държавен интерес, като въпреки това националните органи не са длъжни да издават разрешение за пребиваване на турския гражданин?“.
По преюдициалните въпроси
31
В началото следва да се отбележи, че макар запитващата юрисдикция формално да ограничава въпросите си до тълкуването на член 10, параграф 1 и член 13 от Решение № 1/80, това обстоятелство не е пречка Съдът да ѝ предостави всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да бъдат полезни за решаване на делото, с което тя е сезирана, независимо дали тази юрисдикция ги е посочила във въпросите си (вж. Решение от 8 ноември 2007 г. по дело ING. AUER, C-251/06, Сборник, стр. I-9689, точка 38 и Решение от 5 май 2011 г. по дело McCarthy, C-434/09, Сборник, стр. I-3375, точка 24).
32
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда в рамките на прилагането на член 267 ДФЕС Съдът може да извлече от съдържанието на поставените от националния съд въпроси, с оглед на изложените от последния данни, елементите, които се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, за да може националният съд да разреши правния проблем, с който е сезиран (Решение от 28 април 2009 г. по дело Apostolides, C-420/07, Сборник, стр. I-3571, точка 63 и цитираната съдебна практика).
33
В конкретния случай запитващата юрисдикция отбелязва в акта си, че отмяната с обратно действие на продълженията на разрешението за пребиваване на г-н Gülbahce, предоставени през август 2001 г. и януари 2004 г., се основава на преустановяване на съвместното съжителство със съпругата му, считано от 1 октомври 1999 г. — изискване, от което разпоредбите на AuslG във връзка с тези на AEVO, SGB III и ArGV обуславят посоченото разрешение.
34
Посочената юрисдикция отбелязва и че към момента на тази отмяна с обратно действие, 6 февруари 2006 г., г-н Gülbahce е бил нает на работа при един и същи работодател от повече от една година, така че по принцип са били налице условията да се счита, че той е принадлежал към легалния пазар на труда по смисъла на член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80.
35
По този начин поставените въпроси следва да се преформулират в един въпрос и да се схващат като целящи по същество да се установи дали член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска компетентните национални органи да отнемат разрешението за пребиваване на турски работник с обратно действие от датата, от която е отпаднало основанието, на което то му е издадено съгласно националното право, след като към момента на отнемането периодът от една година легална заетост, предвиден в посочения член 6, параграф 1, първо тире, е изтекъл.
36
В това отношение следва да се припомни, че правата, предоставени на турските работници от разпоредбите на член 6, параграф 1 от Решение № 1/80, постепенно разширяват обхвата си пропорционално на продължителността на извършване на законно основание на дейност като заето лице и имат за цел последователно стабилизиране на положението на заинтересованите лица в приемащата държава членка (вж. по-специално Решение от 10 януари 2006 г. по дело Sedef, C-230/03, Recueil, стр. I-157, точка 34).
37
Видно от член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80, след една година легална заетост турският работник има право да продължи да упражнява дейност като заето лице за същия работодател.
38
Съгласно практиката на Съда полезното действие на това право непременно предполага съществуването на съответно право на пребиваване в полза на заинтересованото лице (вж. по-специално Решение от 7 юли 2005 г. по дело Dogan, C-383/03, Recueil, стр. I-6237, точка 14).
39
Легалната заетост на турски гражданин в приемащата държава членка по смисъла на член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80 предполага стабилно и сигурно положение на пазара на труда в тази държава членка и с оглед на това обуславя неоспоримо право на пребиваване (Решение от 16 декември 1992 г. по дело Kus, C-237/91, стр. I-6781, точка 22 и Решение от 18 декември 2008 г. по дело Altun, C-337/07, Recueil, стр. I-10323, точка 53).
40
Както бе припомнено в точка 34 от настоящото решение, в случая е безспорно, че условието, свързано с едногодишния период на легална заетост, посочено в член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80, е било изпълнено при отмяната с обратно действие на продълженията на разрешението за пребиваване на г-н Gülbahce, на 6 февруари 2006 г.
41
Според националните органи такава отмяна се основава на констатацията, че от една страна, посоченото условие не е било налице през август 2001 г. и януари 2004 г., дати на продълженията на разрешението за пребиваване на г-н Gülbahce, както и, от друга страна, че на тези дати същият не е отговарял на условието, с което е придружено неговото разрешение за пребиваване, а именно съществуването на съвместно съжителство с германски гражданин.
42
Така според националните органи, ако през първата си година на заетост турски работник престане да отговаря на условията, при които е издадено разрешението му за пребиваване, правото му на пребиваване загубва характера си на неоспоримо право, поради което, считано от този момент, периодите, през които този работник е полагал труд, не могат да се вземат предвид с оглед на придобиването на правата по член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80, тъй като той не отговаря на условието за една година легална заетост по смисъла на практиката на Съда.
43
Такъв довод обаче е бил изрично отхвърлен от Съда, именно по отношение на национални разпоредби, които обуславят правото на пребиваване на турския гражданин от съжителството му с гражданин на засегнатата държава членка.
44
Действително, в Решение от 29 септември 2011 г. по дело Unal (C-187/10, Сборник, стр. I-9045), постановено след постъпването на настоящото преюдициално запитване, Съдът вече е имал повод да констатира, че след като турски гражданин може валидно да се позовава на права на основание на разпоредба от Решение № 1/80, тези права вече не зависят от запазването на обстоятелствата, които са ги породили, тъй като това решение не налага условие от такова естество (вж. Решение по дело Unal, посочено по-горе, точка 50).
45
В това отношение се припомня, че по силата на член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80 една година легална заетост е достатъчна за придобиването от турски работник на право на подновяване на разрешението му за работа при същия работодател, тъй като тази разпоредба не подчинява признаването на това право на каквито и да било други условия, и по-специално на условията, при които са придобити правото на влизане и на пребиваване (Решение по дело Unal, посочено по-горе, точка 38 и цитираната съдебна практика).
46
Следователно Съдът постановява, че за турски работник, който е работил повече от една година с валидно разрешение за работа, трябва да се счита, че изпълнява условията, предвидени в посочения член 6, параграф 1, първо тире, дори ако разрешението му за пребиваване е било издадено първоначално за други цели, различни от упражняването на дейност като заето лице (Решение по дело Unal, посочено по-горе, точка 39 и цитираната съдебна практика).
47
Несъмнено при сегашното състояние на правото на Съюза Решение № 1/80 по никакъв начин не засяга възможността на държавите членки да отказват да предоставят на турски граждани право на влизане на територията им и на започване на работа там за първи път като наети лица, като това решение по принцип не възпрепятства и установяването от тези държави на условията за заетост на този гражданин до приключването на периода от една година, предвиден в член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80 (вж. Решение по дело Unal, посочено по-горе, точка 41 и цитираната съдебна практика).
48
Същевременно член 6, параграф 1 от Решение № 1/80 не може да се тълкува по начин, който позволява на държава членка да изменя едностранно обхвата на системата за постепенно интегриране на турските граждани на пазара на труда в приемащата държава членка, лишавайки работник, комуто е разрешено да влезе на територията ѝ и да упражнява там легално реална и ефективна икономическа дейност без прекъсване за повече от една година за един и същи работодател, от ползването на правата, които трите тирета на тази разпоредба му предоставят и които са с нарастващ обхват в зависимост от продължителността на упражняване от него на дейност като наето лице (вж. Решение по дело Unal, посочено по-горе, точка 42 и цитираната съдебна практика).
49
Действително подобно тълкуване би довело до изпразване от съдържание на Решение № 1/80 и до лишаването му от всякакво полезно действие, като се има предвид, че формулировката на член 6, параграф 1 от това решение е обща и безусловна, тъй като не предвижда възможност за държавите членки да ограничават правата, които тази разпоредба предоставя непосредствено на турските работници (Решение по дело Unal, посочено по-горе, точки 43 и 44 и цитираната съдебна практика).
50
Разбира се, упражняването на заетост от турски гражданин на основание на разрешение за пребиваване, издадено му в резултат на поведение с цел измама, за което той е осъден, или на основание на временно разрешение за пребиваване, валидно само докато бъде постановено окончателно решение относно правото му на пребиваване, не може да създава права по член 6, параграф 1 от Решение № 1/80 в полза на този гражданин (вж. Решение по дело Unal, посочено по-горе, точка 47).
51
В делото по главното производство обаче, и за разлика от Решение от 5 юни 1997 г. по дело Kol (C-285/95, Recueil, стр. I-3069), където става въпрос за фиктивен брак, от акта за преюдициално запитване не е видно г-н Gülbahce да е упражнявал заетостта си на основание на разрешение за пребиваване, издадено в резултат на такова поведение с цел измама, или неговото разрешение, предоставящо право на пребиваване, да е било временно, в очакване на окончателно решение.
52
Впрочем съгласно член 2, параграф 1, точка 2 от AEVO, както и член 2, параграф 1, точка 1 и член 5 от ArGV той се е ползвал от право на пребиваване, позволяващо му да упражнява свободно дейност като наето лице, от 29 септември 1998 г. — дата, на която компетентната служба по заетостта му е предоставила безсрочно разрешение за работа. Запитващата юрисдикция отбелязва в това отношение, че не е било установено, че неговото право да влезе и да пребивава в Германия е било придобито с измама.
53
Следователно е безспорно, че г-н Gülbahce е спазил законовите и подзаконовите предписания на приемащата държава членка по отношение на влизането на нейна територия, както и на заетостта.
54
При тези условия да не се приеме, че жалбоподателят по главното производство се е ползвал в Германия с легална заетост от повече от една година, би влязло в противоречие с член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80.
55
Поради това периодите на заетост, завършени от жалбоподателя по главното производство след получаването на разрешението му за пребиваване и на разрешението му за работа и преди отнемането с обратно действие на продълженията на посоченото разрешение, трябва да се считат за отговарящи на условието за една година легална заетост по смисъла на член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80.
56
С оглед на гореизложеното на поставените въпроси, както са преформулирани от Съда, следва да се отговори, че член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска компетентните национални органи да отнемат разрешението за пребиваване на турски работник с обратно действие от датата, на която е отпаднало основанието, на което то му е издадено съгласно националното право, след като не е налице каквото и да било виновно поведение с цел измама от страна на този работник и към момента на отнемането периодът от една година легална заетост, предвиден в посочения член 6, параграф 1, първо тире, е изтекъл.
По съдебните разноски
57
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред заритващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
Член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80 на Съвета по асоцииране от 19 септември 1980 година относно развитието на асоциирането, създадено със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, подписано на 12 септември 1963 г. в Анкара от Република Турция, от една страна, както и от държавите — членки на ЕИО, и Общността, от друга страна, и сключено, одобрено и утвърдено от името на Общността с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 г., трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска компетентните национални органи да отнемат разрешението за пребиваване на турски работник с обратно действие от датата, на която е отпаднало основанието, на което то му е издадено съгласно националното право, след като не е налице каквото и да било виновно поведение с цел измама от страна на този работник и към момента на отнемането периодът от една година легална заетост, предвиден в посочения член 6, параграф 1, първо тире, е изтекъл.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.