62022CJ0130
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 12. decembra 2024 (
*1
)
„Pritožba – Javni uslužbenci – Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije in Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije – Začasni uslužbenci – Odpoved pogodbe za nedoločen čas – Odpovedni rok – Ohranitev dolžnosti lojalnosti in zaupnosti – Disciplinski postopek – Začetek upravne preiskave – Ustavitev postopka – Nezakonita ravnanja, ki jih je mogoče pripisati organu za imenovanja – Nepremoženjska škoda – Dokaz – Pogoji za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije“
V zadevi C‑130/22 P
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 24. februarja 2022,
DD, ki ga zastopa N. Lorenz, Rechtsanwältin,
pritožnik,
druga stranka v postopku je
Agencija Evropske unije za temeljne pravice (FRA), ki jo je sprva zastopal M. O’Flaherty, nato pa S. Rautio, agenta, skupaj z B. Wägenbaurom, Rechtsanwalt,
tožena stranka na prvi stopnji,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi I. Jarukaitis, predsednik četrtega senata v funkciji predsednika petega senata, E. Regan in Z. Csehi (poročevalec), sodnika,
generalni pravobranilec: P. Pikamäe,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
DD s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. decembra 2021, DD/FRA (T‑703/19, EU:T:2021:923; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njegovo tožbo na podlagi člena 270 PDEU, s katero je v bistvu predlagal povračilo nepremoženjske škode, ocenjene ex aequo et bono na 50.000 EUR, ki naj bi mu nastala zaradi začetka in izvedbe upravnega postopka v okviru Agenciji Evropske unije za temeljne pravice (FRA).
Pravni okvir
Kadrovski predpisi
2
Člen 11, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:
„Uradnik pri opravljanju svojih nalog in pri svojem ravnanju postopa izključno v skladu z interesi [Evropske u]nije. Ne prosi za navodila niti jih ne sprejema od nobene vlade, organa, organizacije ali osebe zunaj svoje institucije. Dodeljene naloge opravlja objektivno, nepristransko in v skladu s svojo dolžnostjo biti lojalen do Unije.“
3
Člen 12a(1) Kadrovskih predpisov določa:
„1. Uradniki se vzdržijo vseh oblik psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja.
[…]“
4
Člen 17 Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradnik se vzdrži vsakega nedovoljenega razkritja informacij, ki jih dobi v okviru službenih dolžnosti, razen če te niso že javno objavljene ali dostopne javnosti.
2.   Ta obveznost velja tudi potem, ko preneha delati.“
5
Člen 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„O vsaki odločitvi, sprejeti po teh kadrovskih predpisih, ki se nanaša na nekega posameznika, je ta uradnik takoj pisno obveščen. V vsaki odločitvi, ki ima za uradnika škodljive posledice, morajo biti navedeni utemeljeni razlogi.“
6
Člen 86 Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradnik je disciplinsko odgovoren, če namerno ali iz malomarnosti ne ravna v skladu s svojimi obveznostmi po teh kadrovskih predpisih.
2.   Kadar organ za imenovanja [(v nadaljevanju: OI)] ali Evropski urad za boj proti goljufijam [(v nadaljevanju: OLAF)] izve za dokaze o neizpolnjevanju obveznosti v smislu odstavka 1, lahko sproži upravno preiskavo, s katero se preveri, ali je prišlo d[o] takega neizpolnjevanja obveznosti.
3.   Disciplinska pravila, postopki in ukrepi ter pravila in postopki glede upravne preiskave so določeni v Prilogi IX.“
7
Člen 1 Priloge IX h Kadrovskim predpisom določa:
„1.   Kadar koli se v preiskavi OLAF razkrije možna osebna vpletenost uradnika ali nekdanjega uradnika institucije, se pod pogojem, da to ne škoduje preiskavi, zadevna oseba o tem hitro obvesti. V nobenem primeru se po končani preiskavi ne sme pripraviti sklepne ugotovitve, v katerih je z imenom naveden uradnik, če ta ni imel možnosti dati pripombe v zvezi z dejstvi, ki se nanašajo nanj. Te pripombe se navedejo v sklepnih ugotovitvah.
[…]
3.   Če po preiskavi OLAF uradniku, domnevnem kršilcu, ni mogoče dokazati krivde, se zadevna preiskava brez nadaljnjih ukrepov ustavi z odločitvijo direktorja OLAF, ki uradnika in institucijo o tem pisno obvesti. Uradnik lahko zahteva, da se ta odločitev vloži v njegov osebni spis.“
8
Člen 2(1) Priloge IX h Kadrovskim predpisom določa:
„Pravila, določena v členu 1 te priloge, se s potrebnimi spremembami uporabljajo za druge upravne preiskave, ki jih izvaja [OI].“
9
Člen 3 Priloge IX h Kadrovskim predpisom določa:
„Po tem, ko je zadevni uradnik obveščen o vseh dokazih v spisu in po njegovem zaslišanju lahko [OI] na podlagi poročila o preiskavi:
(a)
odloči, da uradniku ni mogoče dokazati krivde, in o tem pisno ob[ves]ti uradnika; ali
(b)
odloči, da se ne sprejmejo nobeni disciplinski ukrepi, čeprav je, ali se zdi, da je prišlo do neizpolnjevanja obveznosti in, kadar je to primerno, uradnika opomni; ali
(c)
v primeru neizpolnjevanja obveznosti v smislu člena 86 Kadrovskih predpisov:
(i)
odloči, da začne disciplinski postopek, predviden v oddelku 4 te priloge ali
(ii)
odloči, da začne disciplinski postopek pred disciplinsko komisijo.“
10
Člen 29 Priloge IX h Kadrovskim predpisom določa:
„Če uradniku ni bila dokazana krivda po členih 1(3) in 22(2) te priloge, ima pravico zahtevati, da se s pomočjo primerne objave odločitve [OI] popravi škoda, ki jo je utrpel.“
PZDU
11
Člen 47 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (v nadaljevanju: PZDU) določa:
„Poleg prenehanja zaradi smrti delovno razmerje začasnega uslužbenca preneha:
(c) pri pogodbi za nedoločen čas:
[…]
(i)
ob koncu odpovednega roka, določenega v pogodbi; odpovedni rok ne sme biti krajši od enega meseca za vsako dopolnjeno leto delovne dobe, pri čemer je najkrajši rok tri mesece in najdaljši 10 mesecev. […]“
Uredba (ES) št. 45/2001
12
Člen 4(1) Uredbe (ES) št. 45/2001 evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2000 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 026, str. 102) je določal:
„Osebni podatki morajo biti:
(a)
obdelani pošteno in zakonito;
[…].“
Dejansko stanje spora
13
Dejansko stanje spora je v točkah od 1 do 26 izpodbijane sodbe opisano tako:
„1.
Evropski center za spremljanje rasizma in ksenofobije (EUMC), ki je postal Agencija Evropske unije za temeljne pravice (FRA), je 1. avgusta 2000 tožečo stranko, DD, zaposlil kot začasnega uslužbenca v smislu člena 2(a) [PZDU]. Sprva je bil zaposlen na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas, 16. decembra 2006 pa je sklenil pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas.
2.
Direktor FRA je z dopisom z dne 13. junija 2013 tožečo stranko obvestil o svoji odločitvi, da odpove njeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, in jo pozval, naj med odpovednim rokom, „ki se začne [istega dne] in se izteče 12. aprila 2014“, ne pride na svoje delovno mesto.
3.
Desetmesečni odpovedni rok iz člena 47(c)(i) PZDU se je iztekel 13. aprila 2014. Med odpovednim rokom je bila tožeča stranka razbremenjena obveznosti opravljanja dela in prihajanja v prostore FRA.
4.
Tožeča stranka je v elektronskih sporočilih z dne 5. marca in 9. oktobra 2014 (v nadaljevanju: skupaj: sporni sporočili) osebi A, nekdanjemu uradniku FRA, s svojega zasebnega elektronskega naslova posredovala nekatere interne zaupne informacije FRA. Šlo je za dokumente, ki so med drugim vsebovali seznam plačil FRA osebi B, njenemu nekdanjemu pravnemu svetovalcu.
5.
Direktor FRA je 20. marca 2015 začel upravno preiskavo na podlagi člena 2 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ki se je v bistvu nanašala na okoliščine posredovanja notranjih dokumentov FRA ven (v nadaljevanju: upravna preiskava).
6.
[Upravna] preiskava je potekala na podlagi treh sklepov (v nadaljevanju: skupaj: sklepi v zvezi z začetkom upravne preiskave), in sicer, prvič, sklepa DIR/003/2015 z dne 20. marca 2015 o začetku upravne preiskave (v nadaljevanju: sklep o začetku upravne preiskave), drugič, sklepa DIR/004/2016, z dne 3. marca 2016 o razširitvi obsega upravne preiskave (v nadaljevanju: sklep o razširitvi upravne preiskave) in, tretjič, sklepa DIR/005/2016 z dne 18. marca 2016 o imenovanju preiskovalnega odbora.
7.
Sodišče za uslužbence je s sodbo z dne 8. oktobra 2015, DD/FRA (F‑106/13 in F‑25/14, EU:F:2015:118), odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, navedeno zgoraj v točki 2, razglasilo za nično. Zavrnilo pa je odškodninski zahtevek tožeče stranke za povrnitev nepremoženjske škode.
8.
Tožeča stranka je zoper sodbo Sodišča za uslužbence vložila pritožbo, ki je bila s sodbo z dne 19. julija 2017, DD/FRA (T‑742/15 P, […], EU:T:2017:528) zavrnjena.
9.
FRA je 29. februarja 2016 v okviru izvršitve sodbe z dne 8. oktobra 2015, DD/FRA (F‑106/13 in F‑25/14, EU:F:2015:118), tožečo stranko ponovno zaposlila na njeno delovno mesto.
10.
FRA je 30. marca 2016 tožeči stranki poslala dopis, s katerim jo je obvestila, prvič, o začetku upravne preiskave, in drugič, o izvedbi zaslišanja, predvidenega za 5. april 2016.
11.
V okviru izmenjave elektronskih sporočil istega dne je tožeča stranka FRA pozvala, naj ji predloži dokaze, ki jih ima zoper njo. Preiskovalci so ji istega dne v odgovor na njeno prošnjo poslali nekatere dokumente, med katerimi je bila kopija njenega elektronskega sporočila z dne 9. oktobra 2014.
12.
FRA je z elektronskim sporočilom z dne 4. aprila 2016 v dopolnitev elektronskega sporočila, navedenega zgoraj v točki 11, tožeči stranki posredovala dodatne dokaze, med katerimi je bila kopija njenega elektronskega sporočila z dne 5. marca 2014.
13.
Preiskovalci FRA so 5. aprila 2016 zaslišali tožečo stranko in sedem drugih prič.
14.
Tožeča stranka je bila 10. oktobra 2016 obveščena, da je bilo poročilo o preiskavi [(v nadaljevanju: poročilo o preiskavi)] zaključeno.
15.
Tožeča stranka je 12. oktobra 2016 od FRA zahtevala, naj ji posreduje ugotovitve iz poročila o preiskavi, ugotovitve preiskave in vse druge dokumente, ki so neposredno povezani z obtožbami zoper njo.
16.
FRA je z elektronskim sporočilom z dne 20. oktobra 2016 v odgovor na elektronsko sporočilo, navedeno zgoraj v točki 15, tožeči stranki posredovala ugotovitve iz poročila o preiskavi.
17.
Tožeča stranka je bila 17. novembra 2016 povabljena na zaslišanje v smislu člena 3 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ki je bilo predvideno za 6. december 2016. Ob tej priložnosti je tožeča stranka prejela tudi kopijo poročila o preiskavi skupaj s prilogami.
18.
FRA je 5. decembra 2016 tožečo stranko obvestila, da je bilo zaslišanje, navedeno zgoraj v točki 17, preloženo na poznejši datum.
19.
Zaslišanje je potekalo 12. januarja 2017. Tožeča stranka je na tem zaslišanju predložila pisno izjavo, v kateri je trdila, da je bilo elektronsko sporočilo z dne 9. oktobra 2014 predmet uhajanja znotraj FRA, in je zahtevala začetek notranje preiskave v zvezi s tem.
20.
Tožeča stranka je 13. januarja 2017 prejela zapisnik zaslišanja iz točke 19 zgoraj.
21.
Tožeča stranka je 20. januarja 2017 direktorju FRA poslala svoje končne pripombe k poročilu o preiskavi.
22.
Direktor FRA je 28. aprila 2017 odločil, da upravno preiskavo zaključi brez nadaljnjih ukrepov. Ta odločba je bila tožeči stranki vročena 4. maja 2017.
23.
Tožeča stranka je 27. avgusta 2018 vložila zahtevo […] v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov, s katero je želela doseči, prvič, dostop do nekaterih dokumentov, in sicer sklepov v zvezi z začetkom upravne preiskave in sporočila vodje kadrovske službe FRA z dne 20. marca 2015, naslovljenega na direktorja […], drugič, začetek preiskave v zvezi s kršitvijo zaupnosti upravne preiskave, in tretjič, povračilo nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpela zaradi nezakonitega ravnanja FRA tekom upravne preiskave.
24.
Direktor FRA je 21. decembra 2018 delno ugodil prošnji z dne 27. avgusta 2018 in tožeči stranki odobril dostop do nekaterih dokumentov, ki jih je zahtevala in ki so navedeni zgoraj v točki 23 (v nadaljevanju: odločba z dne 21. decembra 2018). Med dokumenti, ki so bili posredovani tožeči stranki, so bili sklepi v zvezi z začetkom upravne preiskave. Navedena zahteva je bila v preostalem zavrnjena.
25.
Tožeča stranka je 5. marca 2019 zoper odločbo z dne 21. decembra 2018 […] vložila pritožbo v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov.
26.
Direktor FRA je z odločbo z dne 24. junija 2019 tožeči stranki posredoval sporočilo z dne 20. marca 2015, v preostalem pa je pritožbo iz točke 25 zgoraj zavrnil (v nadaljevanju: odločba z dne 24. junija 2019).“
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
14
Pritožnik je 11. oktobra 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo iz točke 1 te sodbe.
15
V utemeljitev prvega tožbenega predloga, s katerim je Splošnemu sodišču predlagal, naj FRA naloži povrnitev nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpel zaradi nezakonitosti, ki jih je ta storila tako ob začetku upravne preiskave kot med njenim potekom, je pritožnik navedel devet nezakonitosti v zvezi z nezakonitim ravnanjem FRA (v nadaljevanju skupaj: nezakonita ravnanja), ki izhajajo iz:
–
prvič, dejstva, da preiskovalci niso imeli zadostnega pooblastila za preiskavo, na eni strani, kršitve členov 11 in 17 Kadrovskih predpisov in, na drugi strani, elektronskega sporočila z dne 5. marca 2014, tako da naj bi bila upravna preiskava brez pravne podlage ter v nasprotju s členom 86(2) Kadrovskih predpisov in členom 2 Sklepa 2013/01 upravnega odbora agencije FRA z dne 22. maja 2013 o poteku upravnih preiskav in disciplinskih postopkov (v nadaljevanju: prva nezakonitost);
–
drugič, dejstva, da sklep o začetku upravne preiskave ni temeljil na obstoju utemeljenega suma (v nadaljevanju: druga nezakonitost);
–
tretjič, dejstva, da ga FRA ni pravočasno obvestila o začetku upravne preiskave in o odločitvah v zvezi s to preiskavo (v nadaljevanju: tretja nezakonitost);
–
četrtič, predolgega in nerazumnega trajanja upravnega postopka (v nadaljevanju: četrta nezakonitost);
–
petič, dejstva, da sklep, s katerim je bila preiskava končana, ni bil obrazložen (v nadaljevanju: peta nezakonitost);
–
šestič, dejstva, da je bilo v poročilu o preiskavi napačno uporabljeno pravo in storjena očitna napaka pri presoji;
–
sedmič, kršitve zaupnosti upravne preiskave, ki jo je storila FRA;
–
osmič, kršitve člena 4(1)(a) in člena 5(1)(a) Uredbe (ES) št. 45/2001 (v nadaljevanju: osma nezakonitost), in
–
devetič, kršitve dolžnosti skrbnega ravnanja, pomanjkanja objektivnosti in nepristranskosti ter zlorabe pooblastil.
16
Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi razsodilo, da sta tretja in četrta nezakonitost utemeljeni. Vendar je menilo, da pogoji za uveljavljanje odgovornosti institucije ali organa Unije v obravnavanem primeru niso bili izpolnjeni. Menilo je namreč, da pritožnik ni dokazal niti resničnosti nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpel zaradi nezakonitih ravnanj, niti vzročne zveze med temi ravnanji in domnevno škodo.
Predlogi strank v pritožbenem postopku
17
Pritožnik Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
mu posledično prisodi odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpel in ki je ex aequo et bono ocenjena na 50.000 EUR, ter po potrebi razglasi ničnosti odločbe z dne 21. decembra 2018 in odločbe z dne 24. junija 2019 ter
–
FRA naloži plačilo vseh stroškov.
18
FRA Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožniku naloži plačilo vseh stroškov.
Pritožba
19
Pritožnik v utemeljitev pritožbe navaja osem pritožbenih razlogov, ki se nanašajo na napake, ki naj bi jih Splošno sodišče storilo v vsakem od osmih delov izpodbijane sodbe, in sicer pri predstavitvi dejanskega stanja, pri preučitvi prve, druge, pete, šeste, sedme, osme in devete nezakonitosti ter v delu, ki se nanaša na preučitev obstoja dejanske škode in vzročne zveze.
Prvi pritožbeni razlog, drugi del tretjega pritožbenega razloga in peti pritožbeni razlog
Trditve strank
20
Pritožnik v okviru prvega pritožbenega razloga, drugega dela tretjega pritožbenega razloga in petega pritožbenega razloga, ki jih je treba obravnavati skupaj, Splošnemu sodišču očita, da je izkrivilo dokaze in napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo, da je treba v obravnavanem primeru šteti, da delo v obdobju desetmesečnega odpovednega roka poteka kot običajno in da pritožnika ne razbremenjuje dolžnosti lojalnosti in zaupnosti, ki mu ju nalagata člena 11 in 17 Kadrovskih predpisov.
21
Pritožnik, natančneje, trdi, da je Splošno sodišče v točkah 3 in 78 izpodbijane sodbe izkrivilo dokaze, pri čemer je napačno opredelilo dejstva, ker je presodilo, da pritožnik v obdobju odpovednega roka ni bil preprosto „oproščen dolžnosti opravljanja dela“, temveč se je od njega zahtevalo ne samo opravljanje poklicnih nalog, ampak tudi to, da ne prihaja v prostore FRA. Zato v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče navedlo v točkah 77 in 78 izpodbijane sodbe, ni mogoče šteti, da delo v obdobju odpovednega roka poteka kot običajno. Splošno sodišče naj bi torej napačno uporabilo pravo s tem, da je štelo, da to obdobje pritožnika ne more razbremeniti dolžnosti lojalnosti in zaupnosti, ki mu ju nalagata člena 11 in 17 Kadrovskih predpisov. Pritožnik v repliki dodaja, da ugotovitve Splošnega sodišča iz točk 58, 63, 86, 155, 174, 229, 243 in 245 izpodbijane sodbe temeljijo na tem izkrivljanju dokazov.
22
Pritožnik tudi meni, da je Splošno sodišče v točkah od 77 do 80 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da je štelo, da ti dolžnosti lojalnosti in zaupnosti veljata v času odpovednega roka. Po eni strani pa naj obdobja odpovednega roka, v katerem pritožnik drugače kakor drugi zaposleni ni imel dostopa do prostorov FRA, ne bi bilo mogoče opredeliti kot „obdobje običajnega poteka dela“. Po drugi strani naj bi Splošno sodišče člen 17 Kadrovskih predpisov razlagalo široko, in sicer tako, da je zadevna oseba v tem obdobju zaposlena, dokler obstaja pogodbeno razmerje. Poleg tega po mnenju pritožnika iz nemške in francoske različice te določbe izhaja, da za namen uporabe člena 17 Kadrovskih predpisov zgolj obstoj tega razmerja v obdobju odpovednega roka ne zadostuje. Prav tako naj bi vse jezikovne različice člena 11 Kadrovskih predpisov kot zahtevo za njegovo uporabo navajale obstoj aktivnega statusa uslužbenca.
23
Nazadnje, pritožnik v bistvu trdi, da je Splošno sodišče v točki 154 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ker je štelo, da je bil pritožnik 5. marca 2014, ko je bilo poslano eno od spornih elektronskih sporočil, še vedno uslužbenec, za katerega veljajo Kadrovski predpisi.
24
Na eni strani je pritožnik po mnenju FRA s trditvijo, da obdobje desetmesečnega odpovednega roka v obravnavani zadevi ni bilo „običajno obdobje zaposlitve“, želel izpodbijati presojo dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče, kar naj v fazi pritožbe ne bi bilo dopustno. Pritožnik naj bi v obdobju tega odpovednega roka vsekakor še naprej užival vse svoje finančne pravice, obenem pa ostal vezan na svoje obveznosti zaposlenega, razen obveznosti opravljanja dela med odpovednim rokom.
25
Na drugi strani FRA navaja, da pritožnik s trditvijo, da obveznosti iz členov 11 in 17 Kadrovskih predpisov v obdobju odpovednega roka niso veljale, zgolj ponavlja trditve, ki jih je navedel v tožbi in repliki na prvi stopnji ter ki jih je Splošno sodišče zavrnilo. Vsekakor naj bi bilo iz sodne prakse razvidno, da obveznosti iz Kadrovskih predpisov veljajo med dopustom iz osebnih razlogov, tako da naj bi enako veljalo za obdobje odpovednega roka.
Presoja Sodišča
26
Prvič, v zvezi s trditvijo pritožnika glede domnevnega izkrivljanja Splošnega sodišča v točkah 3 in 78 izpodbijane sodbe je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča iz člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije izhaja, da je Splošno sodišče edino pristojno, prvič, za ugotavljanje dejanskega stanja, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene, in drugič, za presojo tega dejanskega stanja. Iz tega izhaja, da presoja dejanskega stanja, razen pri izkrivljanju dokazov, predloženih Splošnemu sodišču, ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča (sodba z dne 25. aprila 2024, NS/Parlament, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, točka 58 in navedena sodna praksa).
27
Za tako izkrivljenje gre, če se brez upoštevanja novih dokazov ugotovi, da je presoja obstoječih dokazov očitno napačna ali očitno v nasprotju s svojim besedilom. Tako izkrivljanje pa mora biti očitno razvidno iz listin iz spisa, ne da bi bilo treba dejstva in dokaze ponovno presojati. Poleg tega mora pritožnik, če zatrjuje izkrivljanje dokazov, natančno opredeliti dokaze, ki naj bi jih Splošno sodišče izkrivilo, in dokazati napake pri presoji, ki naj bi po njegovem mnenju to sodišče pripeljale do tega izkrivljanja (sodbi z dne 27. aprila 2023, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro in drugi/Komisija, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, točka 73 in navedena sodna praksa, in z dne 11. januarja 2024, Foz/Svet, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, točka 38 in navedena sodna praksa).
28
V obravnavani zadevi je treba poudariti, da se Splošno sodišče v točkah 3 in 78 izpodbijane sodbe sklicuje na elektronsko sporočilo z dne 13. junija 2013, s katerim je FRA pritožnika obvestila o svoji odločitvi o odpovedi njegove pogodbe o zaposlitvi. Kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 2 izpodbijane sodbe in kot pritožnik priznava sam, je iz tega elektronskega sporočila izrecno razvidno, da je direktor FRA od njega zahteval, naj med odpovednim rokom ne prihaja na delovno mesto.
29
Pritožnik ne navaja nobene trditve, s katero bi bilo mogoče dokazati vsebinsko nepravilnost pri razlagi tega elektronskega sporočila, ki jo je podalo Splošno sodišče. Pritožnik namreč ne pojasnjuje z zahtevano jasnostjo in natančnostjo, kako naj bi Splošno sodišče izkrivilo vsebino navedenega elektronskega sporočila s tem, da je v točkah 3 in 78 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bil pritožnik v obdobju odpovednega roka razbremenjen obveznosti opravljanja dela in prihajanja v prostore FRA. Te trditve je treba torej zavrniti kot neutemeljene.
30
Drugič, glede trditve v zvezi z domnevno napačno uporabo prava, ki se nanaša na to, da naj bi Splošno sodišče napačno ugotovilo, da je treba obdobje odpovednega roka opredeliti kot „obdobje običajnega poteka dela“, je Splošno sodišče v točkah od 77 do 80 in 154 izpodbijane sodbe v bistvu ugotovilo, da za pritožnika v desetmesečnem obdobju odpovednega roka, ki bi ga moral spoštovati, tudi če je bil oproščen obveznosti opravljanja dela, ki izhaja iz njegove pogodbe o zaposlitvi, in prihajanja v prostore FRA, še vedno veljajo pravice in obveznosti, ki izhajajo iz Kadrovskih predpisov, zlasti obveznosti lojalnosti in zaupnosti.
31
V zvezi s tem iz člena 47(c)(i) PZDU izhaja, da poleg prenehanja zaradi smrti delovno razmerje začasnega uslužbenca pri pogodbah o zaposlitvi za nedoločen čas preneha po izteku odpovednega roka, določenega v pogodbi, ta odpovedni rok pa ne sme biti krajši od enega meseca za vsako dopolnjeno leto dela, pri čemer je najkrajši rok tri mesece, najdaljši pa deset mesecev.
32
Iz tega izhaja, da začasni uslužbenec med odpovednim rokom ne izgubi statusa uslužbenca Unije in zanj torej veljajo obveznosti, ki jih ima vsak uradnik Unije, razen če ni izrecno določeno drugače (glej po analogiji sodbo z dne 6. marca 2001, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, točka 69).
33
Zato Splošno sodišče s tem, da je v točkah 77, 79 in 154 izpodbijane sodbe presodilo, da je pritožnik v obdobju odpovednega roka pred prenehanjem njegove pogodbe o zaposlitvi s FRA ohranil status uslužbenca Unije, za katerega veljajo pravice in obveznosti, ki izhajajo iz Kadrovskih predpisov, ni napačno uporabilo prava.
34
Natančneje, v zvezi s trditvami, da je Splošno sodišče napačno menilo, da obveznosti lojalnosti in zaupnosti, ki izhajata iz členov 11 in 17 Kadrovskih predpisov, veljata med odpovednim rokom, je treba poudariti, da v nasprotju s tem, kar trdi pritožnik, iz sistematike, sobesedila in namena teh členov ni mogoče sklepati, da se za namen njune uporabe ob neobstoju posebnih določb z njima zahteva, da je zadevni uslužbenec ali uradnik Unije v „aktivnem“ položaju, v katerem mora opravljati svoje poklicne naloge, tako da naj bi se navedena člena prenehala uporabljati od trenutka, ko začne teči ta odpovedni rok.
35
Na eni strani, kar zadeva člen 11 Kadrovskih predpisov, dolžnost lojalnosti, ki je določena v tem členu, velja vsaj za obdobje, v katerem ima zadevna oseba status uradnika oziroma uslužbenca, ker je ta dolžnost namenjena predvsem ohranitvi zaupanja, ki mora obstajati med uradniki oziroma uslužbenci in zadevno institucijo Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 6. marca 2001, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, točka 44).
36
Na drugi strani, kar zadeva obveznost zaupnosti, ki v skladu s členom 17, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov vsem uradnikom oziroma uslužbencem Unije nalaga, da se vzdržijo vsakršnega nedovoljenega razkritja informacij, s katerimi se je seznanil pri opravljanju svojih nalog, razen če so te informacije že objavljene ali dostopne javnosti, zadostuje navesti, da iz drugega odstavka te določbe izhaja, da za takega uradnika oziroma uslužbenca ta obveznost velja tudi po tem, ko preneha delati.
37
Tako se to načelo še toliko bolj uporablja za obdobje odpovednega roka, ki je po potrebi pred prenehanjem dela uradnika ali uslužbenca Unije.
38
Teh ugotovitev ni mogoče ovreči s trditvami pritožnika, da mu je v obravnavanem primeru direktor FRA med odpovednim rokom odredil, naj ne opravlja svojih poklicnih nalog, in mu prepovedal vstop v prostore tega organa, kar naj bi posledično pomenilo, da ga njegov delodajalec v tem obdobju ni obravnaval kot zaposlenega.
39
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da člen 47(c)(i) PZDU sicer ne določa izrecno, da je delovne pogoje uslužbenca, čigar pogodba je odpovedana, v obdobju odpovednega roka mogoče prilagoditi, tako da se šteje, da je to obdobje obdobje običajnega poteka dela, vendar ostaja dejstvo, da imajo institucije, organi, uradi in agencije Unije široko diskrecijsko pravico pri organizaciji svojih služb in razporejanju svojih zaposlenih, če se to razporejanje izvaja v interesu službe in se pri tem spoštuje enakovrednost delovnih mest, tudi pri tistih zaposlenih, za katere velja odpovedni rok.
40
Zato odločitev, da je začasni uslužbenec, čigar pogodba o zaposlitvi je odpovedana, oproščen obveznosti opravljanja dela, ki izhaja iz te pogodbe, in da mu je prepovedano prihajati v prostore institucije ali organa Unije, pri kateri je zaposlen med odpovednim rokom, načeloma lahko pomeni ukrep, sprejet v interesu službe, in v nasprotju s tem, kar v bistvu trdi pritožnik, ne izključuje nujno, da bi se to obdobje odpovednega roka opredelilo kot „obdobje običajnega poteka dela“.
41
V teh okoliščinah Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je v točki 80 izpodbijane sodbe ugotovilo, da to, da je bil pritožnik v obdobju odpovednega roka oproščen obveznosti opravljanja svojih poklicnih nalog in da ni mogel prihajati v prostore FRA, v obravnavanem primeru pritožnika ni razbremenilo obveznosti lojalnosti in zaupnosti, ki sta mu bili naloženi s členoma 11 in 17 Kadrovskih predpisov, tako da je treba trditve pritožnika v zvezi s tem šteti za neutemeljene.
42
Zato je treba prvi pritožbeni razlog, drugi del tretjega pritožbenega razloga in peti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljene.
Drugi pritožbeni razlog ter prvi in tretji del tretjega pritožbenega razloga
Trditve strank
43
Pritožnik v okviru drugega pritožbenega razloga ter prvega in tretjega dela tretjega pritožbenega razloga, ki jih je treba obravnavati skupaj, Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 49 do 84 izpodbijane sodbe večkrat napačno uporabilo pravo in storilo očitne napake pri presoji ter izkrivilo dokaze pri presoji prve in druge nezakonitosti v zvezi z začetkom upravne preiskave in razširitvijo njenega obsega ter da pri tem ni podalo zadostne obrazložitve.
44
Prvič, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dokaze in napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da sklep o začetku upravne preiskave vključuje sporni elektronski sporočili, torej tudi elektronsko sporočilo z dne 5. marca 2014, čeprav naj bi se ta sklep nanašal le na elektronsko sporočilo z dne 9. oktobra 2014. Pritožnik trdi, da Splošno sodišče ni preučilo njegovih trditev v zvezi s tem, da se je navedeni sklep nanašal na uhajanje enega dokumenta, in sicer dokumenta, priloženega elektronskemu sporočilu z dne 9. oktobra 2014, in ne na vsebino elektronskega sporočila z dne 5. marca 2014. V zvezi s tem trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo, prvič, besedila tega sklepa, in drugič, okvira, v katerega je spadal. Prav tako naj bi Splošno sodišče v točkah od 52 do 61 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo pri razlagi obsega sklepa o razširitvi upravne preiskave, ker je prezrlo njegovo izrecno formulacijo in okvir, v katerega je spadal, zlasti zahteve, ki izhajajo iz Uredbe št. 45/2001, in besedilo izreka sklepa o imenovanju preiskovalnega odbora.
45
Pritožnik navaja, drugič, da Splošno sodišče pri svoji analizi ni razlikovalo dovolj med začetkom upravne preiskave in razširitvijo njenega obsega. Čeprav pritožnik priznava, da je, kot je razvidno iz točke 66 izpodbijane sodbe, druga nezakonitost tesno povezana s prvo, meni, da se je, kar zadeva prvo nezakonitost, sklep o začetku upravne preiskave nanašal na uhajanje enega dokumenta, medtem ko je bilo pravno vprašanje, postavljeno v okviru druge nezakonitosti, to, ali so dokazi, s katerimi je FRA razpolagala ob začetku upravne preiskave, izpolnjevali pogoje za to, da bi jih bilo mogoče šteti za dokaz prima facie, potreben za začetek upravne preiskave. Zato naj Splošno sodišče ne bi razlikovalo dovolj med spornima elektronskima sporočiloma in naj ne bi navedlo, da je elektronsko sporočilo z dne 9. oktobra 2014, ki je bilo ob začetku upravne preiskave njen edini predmet, mogoče šteti za tak dokaz prima facie.
46
Tretjič, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dokaze, podalo nezadostno obrazložitev in napačno uporabilo pravo, ker je v nasprotju s tem, kar naj bi izhajalo iz zelo široke formulacije sklepa o razširitvi upravne preiskave, sprejetega marca 2016, ugotovilo, da je trditev pritožnika, da je FRA proti njemu začela „iskanje na slepo“ oziroma „ribarjenje informacij“, zgolj navedba, ki ni podprta z nobenim konkretnim dokazom.
47
FRA se sklicuje na nedopustnost drugega pritožbenega razloga ter prvega in tretjega dela tretjega pritožbenega razloga, pri čemer trdi, da pritožnik zgolj izpodbija dejanske ugotovitve Splošnega sodišča, in dodaja, da so trditve pritožnika vsekakor očitno neutemeljene.
Presoja Sodišča
48
Prvič, ker pritožnik trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je napačno razlagalo sklepe v zvezi z začetkom upravne preiskave, izkrivilo dokaze, je treba opozoriti, da razlaga dokumenta, ki je v nasprotju z njegovo vsebino, sicer lahko pomeni izkrivljenje dokazov, vendar za ugotovitev takega izkrivljanja ni dovolj dokazati, da bi bilo ta dokument mogoče razlagati drugače, kot ga je razlagalo Splošno sodišče. Za to je treba dokazati, da je Splošno sodišče očitno prekoračilo meje razumne presoje navedenega dokumenta, zlasti s tem, da je ta dokument razlagalo v nasprotju z njegovim besedilom (sodba z dne 23. marca 2023, PV/Komisija, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, točka 134).
49
V obravnavanem primeru je treba po eni strani ugotoviti, da je iz samega besedila izreka sklepa o začetku upravne preiskave, kot je povzet v točki 50 izpodbijane sodbe, ki v okviru te pritožbe ni grajana, razvidno, da je bil namen te preiskave ugotoviti dejstva in okoliščine, v katerih so bili pritožniku dani na voljo interni dokumenti FRA, čeprav od 14. junija 2013 do takih dokumentov ni imel več dostopa. Po drugi strani je FRA s sklepom o razširitvi upravne preiskave v skladu s pogoji iz tega sklepa, kot so povzeti v točki 53, ki v okviru te pritožbe prav tako ni grajana, odločila razširiti obseg te preiskave s časovnega in osebnega vidika, tako da se bo nanašala tudi na zunanje akterje in nekdanje uslužbence FRA, da bi ugotovila vpletene osebe in identificirala vire uhajanja.
50
Zato ni razvidno, da ugotovitev Splošnega sodišča v točkah 51, 55 in 58 izpodbijane sodbe – da so bili sklepi v zvezi z začetkom upravne preiskave oblikovani dovolj široko, da bi bilo mogoče šteti, da zajemajo vse elemente, povezane s spornim uhajanjem informacij, tako da se je ta preiskava lahko zagotovo nanašala na vse druge dokumente, ki bi lahko bili predmet nedovoljenega razkritja in ki so povezani s spornima elektronskima sporočiloma, in sicer z elektronskim sporočilom z dne 9. oktobra 2014 in elektronskim sporočilom z dne 5. marca 2014 – ne bi bila natančna glede na besedilo in kontekst teh dokumentov.
51
Trditve, ki se nanašajo na izkrivljanje sklepov v zvezi z začetkom upravne preiskave, je treba torej zavrniti kot neutemeljene.
52
Drugič, v zvezi s trditvami, da naj Splošno sodišče v točkah od 64 do 85 izpodbijane sodbe ne bi razlikovalo dovolj med začetkom upravne preiskave in razširitvijo njenega obsega, ker naj elektronsko sporočilo z dne 5. marca 2014 ne bi moglo pomeniti dokaza prima facie, ki bi omogočil začetek upravne preiskave, je treba opozoriti, kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 26 te sodbe, da Sodišče v pritožbenem postopku ni pristojno za ugotavljanje dejanskega stanja in načeloma niti za presojo dokazov, ki jih je Splošno sodišče upoštevalo pri ugotovitvi tega dejanskega stanja.
53
Če so bili namreč ti dokazi pravilno pridobljeni ter če so bila spoštovana splošna pravna načela in postopkovna pravila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov, je samo Splošno sodišče pristojno presojati vrednost dokazov, ki so mu bili predloženi, razen v primeru njihovega izkrivljanja (sodba z dne 11. januarja 2024, Foz/Svet, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, točka 37 in navedena sodna praksa).
54
Pritožnik pa želi s svojimi trditvami, kot so povzete v točki 45 te sodbe, v resnici doseči, da Sodišče ponovno preuči dokaze, ki so bili predloženi na prvi stopnji in analizirani v izpodbijani sodbi, ne da bi se skliceval to, da je Splošno sodišče kakor koli izkrivilo te dokaze, kar iz razlogov, navedenih v prejšnji točki, presega pristojnost Sodišča.
55
Zato je treba te trditve zavreči kot nedopustne.
56
Tretjič in nazadnje, pritožnik Splošnemu sodišču očita, da je v točki 85 izpodbijane sodbe napačno menilo, da je trditev, da je FRA marca 2016 začela „iskanje na slepo“ oziroma „ribarjenje informacij“, zgolj navedba, ki ni podprta z nobenim konkretnim dokazom.
57
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da s trditvami, navedenimi v utemeljitev tega očitka, ni mogoče dokazati, da ugotovitve Splošnega sodišča v navedeni točki izpodbijane sodbe temeljijo na izkrivljanju dokazov, predloženih na prvi stopnji, saj je namen teh trditev v resnici izpodbijati suvereno presojo dejstev, ki jo je Splošno sodišče opravilo v ta namen.
58
V skladu s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 26 te sodbe, je treba te trditve tako zavreči kot nedopustne.
59
Zato je treba drugi pritožbeni razlog ter prvi in tretji del tretjega pritožbenega razloga zavreči kot delno nedopustne in zavrniti kot delno neutemeljene.
Četrti pritožbeni razlog
Trditve strank
60
Pritožnik v okviru četrtega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 145 do 149 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, podalo nezadostno obrazložitev in opravilo nepopolno preučitev tožbe na prvi stopnji.
61
Pritožnik meni, najprej, da je Splošno sodišče v točki 146 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da se člen 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov nanaša na obveznost obrazložitve, zlasti v zvezi z odločitvami, ki imajo za uradnika Unije škodljive posledice. Dalje, trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je menilo, da se ne more legitimno sklicevati na kršitev člena 3 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ker sklep o zaključku upravne preiskave ni bil obrazložen. Poleg tega naj Splošno sodišče ne bi obrazložilo, zakaj se pritožnik ne more sklicevati na člen 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
62
Nazadnje, Splošno sodišče naj bi le delno preučilo peto nezakonitost in naj v točki 149 izpodbijane sodbe ne bi pravno zadostno obrazložilo svojo odločitev, da ni treba preučiti drugih trditev, ki jih je v zvezi s tem navedel pritožnik, zlasti glede domnevne kršitve načela pravne varnosti.
63
Po mnenju pritožnika je FRA s tem, da je upravno preiskavo zaključila, ne da bi izbrala konkretno možnost, kršila načelo pravne varnosti. Uveljavljanje pravice zahtevati odškodnino za škodo, ki jo je utrpel uradnik ali uslužbenec Unije, ki mu ni bilo mogoče dokazati krivde, kot je določeno v členu 29 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, naj bi bilo namreč pogojeno s tem, da se je OI odločil za rešitev iz člena 3(a) Priloge IX h Kadrovskim predpisom. V obravnavanem primeru naj bi FRA s tem, da se ni odločila za eno od rešitev iz tega člena 3, obšla to določbo in člen 29 Priloge IX h Kadrovskim predpisom ter naj bi tem določbam v bistvenem odvzela smisel in učinek. FRA naj bi zato kršila načelo pravne varnosti, ker je pritožnik imel legitimen interes za uveljavljanje pravic, ki so mu priznane s členom 29 Priloge IX h Kadrovskim predpisom v povezavi s členom 3 teh predpisov.
64
FRA se sklicuje na nedopustnost četrtega pritožbenega razloga in dodaja, da je vsekakor očitno neutemeljen.
65
Prvič, poudarja, da se v skladu s točko (a) člena 41(2) Listine točka (c) te določbe uporablja le za odločbe, ki posegajo v položaj naslovnika. Po mnenju FRA pa je Splošno sodišče v točkah 145 in 147 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da sklep o zaključku disciplinskega postopka brez nadaljnjih ukrepov ni akt, ki bi posegal v položaj zadevne osebe, in da je v zvezi s tem podalo zadostno obrazložitev.
66
Drugič, v nasprotju s trditvami pritožnika naj s sklepom o zaključku upravne preiskave brez nadaljnjih ukrepov ne bi bilo kršeno načelo pravne varnosti.
67
Tretjič, FRA trdi, da v obravnavani zadevi tudi ob predpostavki, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da bi moral biti sklep o zaključku preiskave brez nadaljnjih ukrepov obrazložen, to pritožniku ne bi koristilo. Zato pritožnik ne more imeti legitimnega interesa za to, da zaradi pomanjkljive obrazložitve graja sklep, s katerim je bila upravna preiskava v zvezi z njim zaključena brez nadaljnjih ukrepov.
Presoja Sodišča
68
Opozoriti je treba, da morajo biti v skladu s členom 25, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov v vsaki odločitvi, ki ima za uradnika „škodljive posledice“, navedeni utemeljeni razlogi. Namen te obveznosti obrazložitve akta, ki ima za zadevnega uradnika škodljive posledice, je na eni strani dati zadevni osebi na voljo dovolj podatkov, da presodi, ali je akt dobro utemeljen ali pa vsebuje morebitne napake, na podlagi katerih bi bilo mogoče izpodbijati njegovo zakonitost, in na drugi strani sodišču omogočiti izvajanje nadzora v zvezi s tem (sklep z dne 23. julija 2019, UC/Parlament, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, točka 5 (stališče generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja, točka 6 in navedena sodna praksa)).
69
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče v točkah 147 in 148 izpodbijane sodbe, ne da bi se izreklo o drugih trditvah, ki jih je v zvezi s tem navedel pritožnik, ugotovilo, da se ta ne more legitimno sklicevati na kršitev člena 3 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ki se je nanašala na to, da sklep o zaključku preiskave brez nadaljnjih ukrepov ni bil obrazložen, ker tak sklep ni „akt, ki je imel zanj negativne posledice“ v smislu členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov.
70
Zato je treba najprej preučiti, ali je navedeni sklep o zaključku upravne preiskave akt, ki je imel zanj negativne posledice v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov.
71
V skladu s to določbo lahko vsaka oseba, ki spada na osebno področje uporabe Kadrovskih predpisov, pri OI vloži pritožbo zoper akt, ki ima zanjo negativne posledice. Člen 91(1) Kadrovskih predpisov določa, da je Sodišče pristojno za vse spore med Unijo in tako osebo v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu navedenega člena 90(2). Te določbe se po analogiji uporabljajo za tožbe drugih uslužbencev na podlagi člena 117 PZDU (glej v tem smislu sodbo z dne 15. decembra 2022, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, točka 94).
72
V skladu s sodno prakso Sodišča imajo negativne posledice v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov le akti ali ukrepi z zavezujočimi pravnimi učinki, ki lahko neposredno in takoj vplivajo na interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj (sodba z dne 15. decembra 2022, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, točka 95 in navedena sodna praksa).
73
Za ugotovitev, ali ima izpodbijani akt take učinke, se je treba osredotočiti na vsebino tega akta in te učinke presojati glede na objektivna merila, kot je vsebina navedenega akta, po potrebi ob upoštevanju okoliščin, v katerih je bil ta akt sprejet, in pristojnosti institucije, ki ga je sprejela (sodba z dne 15. decembra 2022, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, točka 96 in navedena sodna praksa).
74
Pojem „akt, ki je imel negativne posledice“ v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov je treba namreč razlagati široko in ga razumeti kot vsak akt, ki lahko neposredno vpliva na določen pravni položaj (glej po analogiji sodbo z dne 21. decembra 2023, Scuola europea di Varese, C‑431/22, EU:C:2023:1021, točka 64).
75
V členu 3 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ki ureja delovanje OI ob koncu faze upravne preiskave, ki se je v tej zadevi zaključila brez nadaljnjih ukrepov, so taksativno naštete tri možnosti, ki jih ima ta organ na podlagi poročila o upravni preiskavi. Iz jasnega in nedvoumnega besedila tega člena namreč izhaja, da lahko OI, potem ko je zadevnemu uradniku Unije posredoval vse listine v spisu in ga zaslišal, prvič, odloči, da temu uradniku ni mogoče dokazati krivde, o čemer ga mora pisno obvestiti. Drugič, tudi v primeru neizpolnjevanja ali domnevnega neizpolnjevanja zadevnih obveznosti lahko OI odloči, da se disciplinski ukrep ne sprejme, in lahko po potrebi navedenemu uradniku izda le opomin. Tretjič, če uradnik oziroma nekdanji uradnik namerno ali iz malomarnosti krši obveznost, ki jo ima na podlagi Kadrovskih predpisov, se lahko OI odloči, da začne disciplinski postopek in po potrebi zadevo predloži disciplinski komisiji (sodba z današnjega dne, C‑587/21, DD/FRA, točka 36).
76
Ker pa sklep o ustavitvi postopka lahko pomeni odločitev, v skladu s katero OI šteje, da zadevni osebi ni mogoče dokazati krivde v smislu člena 3(a) Priloge IX h Kadrovskim predpisom, je treba navesti, da tak sklep pomeni spremembo njenega pravnega položaja s podelitvijo nekaterih pravic tej osebi.
77
Po eni strani, kot izhaja iz člena 29 Priloge IX h Kadrovskim predpisom v povezavi s členom 1(3) in členom 2(1) te priloge, bi lahko zadevna oseba, če ji ni mogoče dokazati krivde, po potrebi imela pravico do povračila nastale škode s pomočjo primerne objave sklepa OI.
78
Po drugi strani v skladu s členom 1(3) Priloge IX h Kadrovskim predpisom v povezavi s členom 2(1) te priloge velja, da če po upravni preiskavi uradniku, domnevnemu kršilcu, ni mogoče dokazati krivde, se zadevna preiskava brez nadaljnjih ukrepov ustavi z odločitvijo OI, ki o tem pisno obvesti uradnika, ki ima pravico zahtevati, da se ta odločitev vloži v njegov osebni spis.
79
Zato je treba sklep o zaključku upravne preiskave uradnika oziroma uslužbenca Unije brez nadaljnjih ukrepov šteti za akt, ki lahko neposredno vpliva na njegov pravni položaj, in zato za „akt, ki ima zanj negativne posledice“ v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov, in sicer a fortiori, kadar na podlagi formulacije tega akta in okvira, v katerega se umešča, kot v obravnavanem primeru, ni mogoče z zadostno gotovostjo ugotoviti, da temu uradniku oziroma temu uslužbencu ni mogoče dokazati krivde v smislu člena 3 Priloge IX h Kadrovskim predpisom. Pritožnik pa mora imeti možnost, da se natančno seznani z razlogi, zaradi katerih se upravni postopek, ki se nanaša nanj, konča, sicer bi mu bilo odvzeto učinkovito sodno varstvo, ki mu omogoča uveljavljanje pravic, ki jih ima na podlagi Kadrovskih predpisov.
80
Glede na te elemente je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točkah 147 in 148 izpodbijane sodbe presodilo, da sklep FRA o ustavitvi upravnega postopka v zvezi s pritožnikom, ni akt, ki bi imel zanj negativne posledice, tako da se ta ni mogel legitimno sklicevati na kršitev člena 3 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ker navedeni sklep ni bil obrazložen.
81
Zato je treba četrtemu pritožbenemu razlogu ugoditi in izpodbijano sodbo razveljaviti v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo peto nezakonitost, ki jo je navedel pritožnik.
Šesti pritožbeni razlog
Trditve strank
82
Pritožnik v okviru šestega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je v točkah od 169 do 173 izpodbijane sodbe večkrat napačno uporabilo pravo in nepopolno preučilo njegove trditve v utemeljitev osme nezakonitosti. Poleg tega naj Splošno sodišče ne bi izpolnilo svoje obveznosti obrazložitve v zvezi s tem.
83
Pritožnik v okviru prvega dela šestega pritožbenega razloga trdi, da napake, ki jih je Splošno sodišče storilo pri presoji prve in druge nezakonitosti, vplivajo na presojo, ki jo je podalo v zvezi z osmo nezakonitostjo, tako da se njegove trditve delno ujemajo s trditvami, navedenimi v utemeljitev prvih dveh pritožbenih razlogov. V tem okviru pritožnik v bistvu trdi, da Splošno sodišče ni pravno zadostno obrazložilo svoje odločitve, da člen 4(1)(a) Uredbe št. 45/2001 v obravnavanem primeru ni bil kršen. Po mnenju pritožnika pa bi moralo Splošno sodišče preučiti tudi, ali upravna preiskava izpolnjuje zahteve na področju varstva osebnih podatkov.
84
Pritožnik v okviru drugega dela šestega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da je bila upravna preiskava uvedena na podlagi zadostnega indica in da se zato pritožnik ne more utemeljeno sklicevati na kršitev Uredbe št. 45/2001. Po mnenju pritožnika pa so bili začetek in vodenje upravne preiskave ter vsi nadaljnji akti, ki izhajajo iz upravne preiskave, v nasprotju z Uredbo št. 45/2001. FRA naj bi namreč razpolagala z osebnimi podatki, ki se nanašajo na pritožnika in so vsebovani v spornih elektronskih sporočilih kot priloge k prošnji za dostop do dokumentov tretje osebe, in naj bi se odločila, da bo te podatke pozneje obdelala na način, ki ni združljiv s tem namenom. Pritožnik Splošnemu sodišču v zvezi s tem očita, da ni odločalo o teh trditvah, ki so bile predložene v njegovem stališču z dne 15. februarja 2021 o odgovorih FRA na vprašanja Splošnega sodišča.
85
FRA se sklicuje na očitno nedopustnost šestega pritožbenega razloga. Vsekakor pa naj ta pritožbeni razlog ne bi bil utemeljen. V bistvu navaja, da pritožnik zgolj ponavlja trditve, ki jih je navedel na prvi stopnji.
Presoja Sodišča
86
V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 26 te sodbe, je treba vnaprej kot nedopustne zavreči trditve, navedene v okviru prvega dela šestega pritožbenega razloga, s katerimi pritožnik v bistvu ob navajanju, da nobena pravna podlaga ne upravičuje vključitve elektronskega sporočila z dne 9. oktobra 2014 v upravno preiskavo in s tem obstoja „dokaza prima facie“ za začetek te preiskave, izpodbija presojo dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče, ne da bi zatrjeval kakršno koli izkrivljanje teh dejstev.
87
Glede domnevnega neobstoja obrazložitve izpodbijane sodbe v zvezi s tem je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da z obveznostjo obrazložitve Splošnemu sodišču ni naloženo, naj zagotovi razlago, v kateri bi bili izčrpno in posamično obravnavani vsi razlogi, ki so jih navedle stranke v sporu, tako da je obrazložitev lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, zaradi katerih Splošno sodišče ni sprejelo njihovih argumentov, Sodišču pa zagotavlja, da ima na voljo dovolj elementov za izvajanje nadzora (sodba z dne 9. novembra 2023, XC/Komisija, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, točka 99 in navedena sodna praksa).
88
Potem ko je bilo v obravnavani zadevi v točki 170 izpodbijane sodbe ugotovljeno, da so bile trditve pritožnika v zvezi s tem, da naj bi FRA ob začetku upravne preiskave kršila člena 4(1)(a) in 5(1)(a) Uredbe št. 45/2001, tesno povezane s trditvami, ki jih je navedel v utemeljitev obstoja druge nezakonitosti, je Splošno sodišče v točkah od 171 do 173 te sodbe presodilo, da iz analize, opravljene v okviru te druge nezakonitosti, izhaja, da je bila upravna preiskava v zvezi s pritožnikom uvedena na podlagi zadostnega indica o obstoju neizpolnitve obveznosti iz Kadrovskih predpisov v skladu s členom 86(2) Kadrovskih predpisov. V teh okoliščinah je Splošno sodišče v bistvu menilo, da je treba trditve pritožnika, s katerimi je ta FRA očital, da je kršila določbe Uredbe št. 45/2001, zavrniti, ker temeljijo na napačni premisi.
89
Ta obrazložitev pa je zadostna, da omogoča, da lahko pritožnik razume razloge, zaradi katerih je bila njegova argumentacija zavrnjena, Sodišču pa, da opravi nadzor. Nezadostnost obrazložitve, na katero se sklicuje pritožnik, je torej treba zavrniti kot neutemeljeno.
90
Iz tega sledi, da je treba prvi del šestega pritožbenega razloga zavrniti.
91
V zvezi z drugim delom šestega pritožbenega razloga zadostuje navesti, prvič, da je treba trditve v utemeljitev tega dela razumeti tako, da se nanašajo na to, da naj Splošno sodišče ne bi preučilo trditev pritožnika, ki pomenijo razširitev argumentacije, ki jo je navedel v utemeljitev osme nezakonitosti, ki se nanaša na kršitev člena 4(1)(a) Uredbe št. 45/2001 – to razširitev argumentacije naj bi pritožnik opravil v okviru svojega stališča z dne 15. februarja 2021 – zato iz točke 88 te sodbe izhaja, da je Splošno sodišče s tem, da je v točkah 172 in 173 izpodbijane sodbe razsodilo, da je FRA upravno preiskavo začela pravilno, implicitno, vendar zagotovo menilo, da so bili osebni podatki pritožnika iz spornih elektronskih sporočil v skladu s to določbo obdelani zakonito. Zato Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je v zvezi s tem kršilo obveznost obrazložitve.
92
Na drugem mestu, v zvezi z domnevno napačno uporabo prava, ki se nanaša na kršitev člena 4(1)(a) Uredbe št. 45/2001, ker naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo dejstva, da je FRA sporni elektronski sporočili, ki vsebujeta osebne podatke, ki se nanašajo na pritožnika, prejela po pomoti in da zato ti podatki niso bili pridobljeni zakonito, zadostuje spomniti, da v pravu Unije prevladuje načelo proste presoje dokazov, tako da imajo stranke načeloma možnost, da se določeno dejstvo dokaže s kakršnimi koli dokaznimi sredstvi (sodba z dne 10. septembra 2020, Hamas/Svet, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, točka 73).
93
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 4(1)(a) Uredbe št. 45/2001 določa, da morajo biti osebni podatki obdelani pošteno in zakonito. Vendar v nasprotju s tem, kar trdi pritožnik, iz te določbe ni mogoče sklepati, da gre pri njej za odraz splošnejšega pravila, ki bi moralo v obravnavanem primeru FRA preprečiti, da v okviru upravne preiskave uporabi informacije, ki jih je temu organu posredovala tretja oseba, zgolj zato, ker so bile te informacije pridobljene za druge namene in ker so bile navedenemu organu posredovane po pomoti.
94
V teh okoliščinah je treba šteti, da drugi del šestega pritožbenega razloga ni utemeljen.
95
Zato je treba šesti pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Sedmi pritožbeni razlog
Trditve strank
96
Pritožnik v okviru sedmega pritožbenega razloga v bistvu trdi, da je Splošno sodišče pri analizi iz točk od 223 do 229 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da je njegove trditve o domnevnem psihičnem nasilju zavrnilo kot nejasno ubesedene. V bistvu trdi, da sta tretja in četrta nezakonitost, ki ju je Splošno sodišče v točkah 98, 111 in 139 izpodbijane sodbe štelo za dokazani v zvezi s FRA, povezani z upravno preiskavo in izpolnjujeta merila, ki izhajajo iz sodne prakse, da mora biti vedenje neprimerno, da bi ga bilo mogoče opredeliti kot nasilje. Zato v nasprotju s tem, kar naj bi izhajalo iz točke 227 izpodbijane sodbe, ni mogoče šteti, da sta del normalnega poteka upravne preiskave.
97
FRA trditve pritožnika prereka. V bistvu trdi, da sedmi pritožbeni razlog očitno ni dopusten in da vsekakor ni utemeljen, ker pritožnik izpodbija zgolj presojo dokazov, predloženih na prvi stopnji, ki jo je opravilo Splošno sodišče.
Presoja Sodišča
98
Pritožnik v okviru sedmega pritožbenega razloga, ki je uperjen zoper točke od 223 do 229 izpodbijane sodbe, v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je menilo, da čeprav je v točkah 98, 111 in 139 izpodbijane sodbe štelo, da je FRA dejansko mogoče očitati tretjo in četrto nezakonitost, to ne zadostuje za ugotovitev obstoja psihičnega nasilja, katerega žrtev naj bi v okviru upravne preiskave bil pritožnik.
99
V zvezi s tem je treba navesti, da ta ugotovitev Splošnega sodišča temelji na njegovi suvereni presoji dejstev in dokazov v zvezi s težo tretje in četrte nezakonitosti, za kateri se šteje, da sta na strani FRA dokazani. Splošno sodišče je tako v točkah od 227 do 229 izpodbijane sodbe presodilo, da ti nezakonitosti, tudi če se obravnavata kot celota in ob neobstoju drugih elementov, ki bi jih predložil pritožnik, ne moreta pomeniti psihičnega nasilja v smislu člena 12a Kadrovskih predpisov.
100
Pritožnik pred Sodiščem ni predložil nobene posebne pravne argumentacije, s katero bi bilo mogoče pokazati, kako naj bi Splošno sodišče zlasti v točki 228 izpodbijane sodbe s tem, da ni upoštevalo sodne prakse, navedene v točkah od 223 do 225 izpodbijane sodbe v zvezi s pojmom „psihično nasilje“ v smislu člena 12a Kadrovskih predpisov, napačno pravno opredelilo dejstva.
101
Tako je očitno, da želi pritožnik pod pretvezo domnevne napačne uporabe prava v resnici doseči, da Sodišče ponovno preuči dejstva, ki jih je navedel v utemeljitev tožbe na prvi stopnji, ne da bi se skliceval na to, da je Splošno sodišče izkrivilo ta dejstva, kar pa v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 26 te sodbe, ni v pristojnosti Sodišča.
102
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba sedmi pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten.
Osmi pritožbeni razlog
Trditve strank
103
Pritožnik v okviru osmega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je v točkah 237 in od 240 do 242 izpodbijane sodbe napačno razlagalo sodno prakso, ki se uporablja na področju nepogodbene odgovornosti Unije, natančneje v zvezi z dokazi, ki jih je treba predložiti za ugotovitev obstoja nepremoženjske škode. Ob sklicevanju na sodno prakso navaja, da predložitev dokaznega predloga ni nujno pogoj za priznanje nepremoženjske škode in da zadostuje, da tožeča stranka dokaže, da ji ravnanje, ki se očita instituciji oziroma organu Unije, lahko po svoji naravi povzroči tako škodo. Poleg tega pritožnik trdi, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da v primeru nepremoženjske škode obstoja škode in vzročne zveze ni treba dokazati natančno, saj je na ta obstoj in vzročno zvezo mogoče sklepati tudi iz vrste kršitve in okoliščin.
104
Pritožnik še trdi, da izpodbijana sodba ne vsebuje nobene obrazložitve glede razlogov, zakaj mu to, da FRA ni predložila vseh zahtevanih dokumentov in da ni priznala svojih nezakonitih ravnanj med predhodnim postopkom, ni moglo povzročiti stresa, tesnobe in občutka krivice.
105
Nazadnje, pritožnik navaja kršitev člena 47 Listine, ki določa pravico do učinkovitega sodnega varstva, ker mu Splošno sodišče kljub priznanju nezakonitosti, ki jih je storila FRA med upravno preiskavo, ni dodelilo odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpel. Po mnenju pritožnika mu razlogovanje Splošnega sodišča odvzema učinkovito pravno sredstvo, ki bi omogočilo povrnitev škode, povezane s tovrstnimi nezakonitostmi.
106
FRA meni, da trditve, s katerimi pritožnik graja točko 242 izpodbijane sodbe, po eni strani očitno niso utemeljene, ker pritožnik tako zgolj ponavlja trditve, ki jih je navedel v točki 134 svoje tožbe na prvi stopnji, po drugi strani pa očitno niso dopustne v delu, v katerem trdi, da je utrpel nepremoženjsko škodo.
107
V zvezi s trditvijo pritožnika, ki se nanaša na domnevno kršitev člena 47 Listine, ta organ trdi, da se pravica do učinkovitega pravnega sredstva nanaša na dostop do sodnega varstva, vendar ne daje nobenega jamstva za uspeh. Poleg tega FRA trdi, da pravo Unije pritožnika ne razbremenjuje obveznosti predložitve dokazov in ne dopušča, da se zahtevku za povrnitev domnevne nepremoženjske škode ugodi, če temelji zgolj na špekulacijah.
Presoja Sodišča
108
V skladu s sodno prakso Sodišča lahko vsaka institucija ali organ Unije nosi odgovornost za svoje ravnanje, če so izpolnjeni pogoji v zvezi z nezakonitostjo tega ravnanja, resničnostjo škode in obstojem vzročne zveze med navedenim ravnanjem in zatrjevano škodo (sodbi z dne 4. junija 2020, Schokker/EASA, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, točka 54, in z dne 2. junija 2022, EM/Parlament, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, točka 122).
109
Glede pogojev v zvezi z resničnostjo škode in obstojem vzročne zveze je ta odgovornost podana le, če je pritožniku dejansko nastala resnična in gotova škoda ter če škoda dovolj neposredno izhaja iz zatrjevane nezakonitosti zadevnega ravnanja. Tako mora pritožnik sodišču Unije predložiti dokaze, da bi dokazal obstoj in obseg škode, ki jo uveljavlja, ter obstoj dovolj neposredne vzročne zveze med to nezakonitostjo in zatrjevano škodo (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2024, Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, točka 135 in navedena sodna praksa).
110
V zvezi s tem tudi iz sodne prakse Sodišča izhaja, da predložitev dokaznega predloga ni nujno pogoj za priznanje nepremoženjske škode. Vendar mora tožeča stranka dokazati vsaj to, da ji ravnanje, ki se očita zadevni instituciji, lahko po svoji naravi povzroči tako škodo (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2009, SELEX Sistemi Integrati/Komisija, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, točka 38).
111
Iz tega je razvidno, da je tudi ob neobstoju dokazov o nastanku in obsegu nepremoženjske škode pogoj v zvezi z obstojem take škode lahko izpolnjen, če tožeča stranka dokaže, da je nepremoženjska škoda nujno izhajala iz očitanega ravnanja.
112
V obravnavani zadevi je treba v zvezi z obstojem nepremoženjske škode, ki temelji na četrti nezakonitosti, ki se nanaša na predolgo trajanje upravnega postopka, ugotoviti, da je Splošno sodišče v okviru suverene presoje dejstev menilo, da ni mogoče domnevati, da je ta škoda podana, kajti preden je bil pritožnik obveščen o tej preiskavi, ni mogel biti izpostavljen tveganju stresa ali tesnobe, medtem ko je postopek, potem ko je bil o njem obveščen, potekal v razumnem roku, zato je lahko v točkah od 234 do 236 izpodbijane sodbe upravičeno presodilo, da mora pritožnik v skladu s sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 110, predložiti dokaze o ravni stresa in tesnobe, ki presega to, kar naj bi bilo dopustno v okviru upravnega postopka, česar pa ni storil.
113
Glede drugih dveh nezakonitih ravnanj, ki ju je Splošno sodišče v točkah od 89 do 111 izpodbijane sodbe v okviru presoje tretje nezakonitost štelo za dokazani, in sicer, prvič, kršitve obveznosti pravočasne obvestitve pritožnika o obstoju upravne preiskave zoper njega, in drugič, neposredovanja dokumentov, ki so neposredno povezani z obtožbami zoper njega, je Splošno sodišče v točkah 237 in 238 navedene sodbe menilo, da zgolj dejstvo, da se pritožnik sklicuje na nezakonita ravnanja, ki jih je mogoče pripisati FRA med upravno preiskavo, ki je posegla v njegovo dostojanstvo in integriteto, ter na njihovo posebno škodljivost, ker so ga globoko prizadela na psihološki ravni, ne zadostuje za dokaz resničnosti in gotovosti nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpel zaradi tega, saj ni predložil nobenega dokaza v utemeljitev svojih navedb.
114
Vendar Splošno sodišče s temi razlogi v nasprotju s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 110 te sodbe, ni dokazalo, da kršitev obveznosti pravočasne obvestitve o obstoju upravne preiskave in neposredovanje dokumentov, ki so neposredno povezani z obtožbami zoper pritožnika, sama po sebi nista mogla povzročiti zatrjevane škode, in sicer stresa, tesnobe in občutka krivice.
115
Iz navedenega izhaja, da je Splošno sodišče v točkah 237 in 238 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da ni mogoče šteti, da je pritožnik dokazal resničnost in gotovost nepremoženjske škode, ki naj bi mu nastala zaradi kršitve obveznosti pravočasne obvestitve o obstoju upravne preiskave in neposredovanja dokumentov, ki so neposredno povezani z obtožbami zoper njega, zgolj zato, ker ni predložil dokazov v utemeljitev svojega odškodninskega zahtevka.
116
Zato je treba osmemu pritožbenemu razlogu ugoditi in izpodbijano sodbo razveljaviti v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo odškodninski zahtevek v delu, v katerem se je nanašal na povrnitev škode, ki naj bi jo pritožnik utrpel zaradi nezakonitih ravnanj, navedenih v okviru tretje nezakonitosti.
Vrnitev zadeve v razsojanje Splošnemu sodišču
117
V skladu s členom 61 Statuta Sodišča Evropske unije Sodišče razveljavi odločitev Splošnega sodišča, če je pritožba utemeljena. Če stanje postopka to dovoljuje, lahko samo dokončno odloči o zadevi ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.
118
V obravnavani zadevi je iz točk 230 in 231 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče – ker je ugodilo tožbenim razlogom na prvi stopnji v zvezi s tretjo in četrto nezakonitostjo – v točkah od 232 do 243 te sodbe odločilo le o zatrjevani škodi, ki izhaja iz nezakonitih ravnanj, zajetih s tema nezakonitostma, in sicer, prvič, nerazumnosti trajanja upravnega postopka in kršitve obveznosti pravočasne obvestitve o obstoju upravne preiskave, in drugič, neposredovanja dokumentov, ki so neposredno povezani z obtožbami zoper pritožnika.
119
Kot pa je bilo ugotovljeno v točki 80 te sodbe, je Splošno sodišče v točkah od 147 do 148 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da je v bistvu presodilo, da sklep FRA o ustavitvi upravnega postopka v zvezi s pritožnikom, ni akt, ki bi lahko imel zanj negativne posledice, tako da ni bilo treba vsebinsko preučiti njegovih trditev v zvezi s peto nezakonitostjo, ki se nanaša na neobstoj obrazložitve tega sklepa, niti preveriti, ali so v obravnavanem primeru izpolnjeni drugi pogoji, ki so kumulativno potrebni za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije.
120
V teh okoliščinah Sodišče meni, da stanje postopka v tem sporu v zvezi z odškodninskim zahtevkom za nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo pritožnik utrpel zaradi nezakonitega ravnanja, na katerega se je skliceval v utemeljitev pete nezakonitosti, navedene v njegovi tožbi na prvi stopnji, ne dovoljuje, da bi samo dokončno odločilo o zadevi, in da je treba zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču, da bi to lahko opravilo vsebinsko preučitev te nezakonitosti.
121
Splošno sodišče bo moralo prav tako preučiti, ali so nezakonita ravnanja, za katera je v okviru tretje nezakonitosti, navedene v tožbi na prvi stopnji, štelo, da so dokazana, lahko povzročila nepremoženjsko škodo, na katero se sklicuje pritožnik.
Stroški
122
Ker se zadeva vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, se odločitev o stroških tega pritožbenega postopka pridrži.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. decembra 2021, DD/FRA (T‑703/19, EU:T:2021:923), se razveljavi v delu, v katerem je to, prvič, zavrnilo peto nezakonitost, na katero se je skliceval DD, in drugič, odškodninski zahtevek iz tožbe, ki se je nanašal na tretjo nezakonitost, zavrnilo kot neutemeljen v delu, v katerem se je nanašal na povrnitev škode, ki naj bi jo pritožnik utrpel zato, ker naj bi Agencija Evropske unije za temeljne pravice (FRA) kršila obveznost, da ga pravočasno obvesti o obstoju upravne preiskave zoper njega, in zaradi neposredovanja dokumentov, ki so neposredno povezani z obtožbami zoper njega.
2.
Pritožba se v preostalem zavrne.
3.
Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije, da to odloči o tožbi na prvi stopnji, prvič, v zvezi s peto nezakonitostjo, na katero se je DD skliceval v utemeljitev te tožbe, in drugič, v zvezi z resničnostjo nepremoženjske škode, na katero se je DD skliceval v okviru tretje nezakonitosti, ker naj bi Agencija Evropske unije za temeljne pravice (FRA) kršila obveznost, da ga pravočasno obvesti o obstoju upravne preiskave zoper njega, in zaradi neposredovanja dokumentov, ki so neposredno povezani z obtožbami zoper njega.
4.
Odločitev o stroških se pridrži.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.