62014CC0407
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PAOLA MENGOZZIJA,
predstavljeni 3. septembra 2015 (
1
)
Zadeva C‑407/14
María Auxiliadora Arjona Camacho
proti
Securitas Seguridad España SA
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo delovno sodišče št. 1 v Cordobi (Juzgado de lo Social no 1 de Córdoba (Španija))
„Delavci in delavke — Pogoji zaposlitve — Diskriminatorna odpoved pogodbe o zaposlitvi — Enako obravnavanje — Kršitev — Člen 6 Direktive 2006/54/ES — Zahteva po odvračilnem povračilu ali odškodnini — Popolno povračilo — Ustrezno povračilo — Kazen — Pooblastila nacionalnega sodišča, da naloži kaznovalno odškodnino“
1.
Ali država članica izpolnjuje zahtevo po odvračilnem povračilu ali odškodnini, določeno z Direktivo 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (
2
), če v primeru diskriminatorne odpovedi pogodbe o zaposlitvi predvideva le popolno odškodnino za utrpljeno škodo in če v njenem nacionalnem pravu v takem primeru ni predvidena kaznovalna odškodnina? To je vprašanje, ki je postavljeno v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
2.
Čeprav mora Sodišče prvič razlagati člen 18 Direktive 2006/54, ki državam članicam nalaga, da izvajajo ukrepe, ki so potrebni za odvračilno in sorazmerno povračilo utrpljene škode, lahko na podlagi sodne prakse Sodišča v zvezi s podobnimi vprašanji ustrezno razjasnim obseg tega člena.
I – Pravni okvir
A – Direktiva 2006/54
3.
V uvodni izjavi 33 Direktive 2006/54 je navedeno, da „[je] Sodišče […] jasno ugotovilo, da mora biti za zagotovitev dejanske učinkovitosti načela enakega obravnavanja za vsako kršitev dodeljena ustrezna odškodnina glede na utrpljeno škodo“.
4.
Direktiva 2006/54 „vsebuje določbe za uresničevanje načela enakega obravnavanja v zvezi […] z delovnimi pogoji“ (
3
) in „[v]sebuje tudi določbe za zagotovitev večje učinkovitosti takšnega uresničevanja z določitvijo ustreznih postopkov“ (
4
).
5.
Člen 14(1)(c) Direktive 2006/54 določa, da „[v] javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ne sme biti nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi […] z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, vključno z odpuščanjem […]“.
6.
Člen 18 Direktive 2006/54 določa:
„Države članice uvedejo v svoj nacionalni pravni sistem ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev dejanske in učinkovite odškodnine ali povračila, kakor to določijo države članice za izgubo in škodo, ki jo je oškodovana oseba utrpela kot posledico diskriminacije zaradi spola, in sicer na način, ki je odvračilen in sorazmeren z utrpljeno škodo. Takšna odškodnina ali povračilo ne smeta biti omejena z vnaprejšnjo določitvijo zgornje meje, razen v primerih, ko lahko delodajalec dokaže, da je edina škoda, ki jo je tožnik utrpel zaradi diskriminacije v smislu te direktive, zavrnitev upoštevanja njegove prijave za delovno mesto.“
7.
Člen 25 Direktive 2006/54 ureja kazni. Določa:
„Države članice določijo pravila o kaznih za kršitev nacionalnih predpisov, sprejetih na podlagi te direktive, in sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev njihove uporabe. Kazni, ki lahko vključujejo plačilo odškodnine žrtvi, so učinkovite, sorazmerne in odvračilne. Države članice Komisijo uradno obvestijo o teh določbah najpozneje do 5. oktobra 2005, prav tako jo takoj uradno obvestijo o vseh poznejših spremembah, ki imajo vpliv na te določbe.“
8.
Člen 27(1) Direktive 2006/54 določa, da lahko „[d]ržave članice […] uvedejo ali ohranijo predpise, ki so za varstvo načela enakega obravnavanja ugodnejši od tistih, ki jih določa [navedena] direktiva“.
B – Špansko pravo
9.
Direktiva 2006/54 je bila v španski pravni red prenesena zlasti s sistemskim zakonom 3/2007 z dne 22. marca 2007 o dejanskem enakem obravnavanju moških in žensk (Ley Orgánica 3/2007 para la igualdad efectiva de mujeres y hombres) (
5
). Člen 10 tega zakona določa, da se „[p]ravni akti in določila pravnih poslov, ki pomenijo ali povzročajo diskriminacijo na podlagi spola, štejejo za nične in brez učinka ter ustvarjajo odgovornost [povzročitelja diskriminacije] na podlagi sistema povračil ali odškodnin, ki so dejanske, učinkovite in sorazmerne z utrpljeno škodo, ter na podlagi sistema učinkovitih in odvračilnih sankcij, ki preprečujejo pojav diskriminatornega ravnanja“.
10.
Člen 183 zakona št. 36/2011 z dne 10. oktobra 2011 o delovnih in socialnih sodiščih (Ley 36/2011 reguladora de la jurisdicción social) (
6
) določa:
„1.   Kadar je s sodbo ugotovljena kršitev, mora sodišče odločiti o znesku odškodnine, ki pripada tožeči stranki zaradi diskriminacije ali druge kršitve njenih temeljnih pravic in državljanskih svoboščin, ob upoštevanju nepremoženjske škode zaradi kršitve temeljne pravice in dodatne sekundarne škode.
2.   Sodišče odloči o višini odškodnine, pri čemer jo previdno določi, če se izkaže, da je dokazovanje njene natančne višine prezahtevno ali predrago, da se žrtvi zadosti nadomesti škoda in se, kolikor je mogoče, vzpostavi prejšnje stanje ter da se prispeva k namenu preprečevanja škode“.
II – Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
11.
Tožečo stranko v postopku v glavni stvari je delodajalec odpustil leta 2014. Po neuspelem postopku poravnave je pred predložitvenim sodiščem vložila tožbo za ugotovitev ničnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, in sicer iz naslova diskriminacije na podlagi spola, in zahtevala 6000 EUR odškodnine za nepremoženjsko škodo.
12.
Predložitveno sodišče meni, da je ta odpoved pogodbe o zaposlitvi diskriminacija na podlagi spola in torej v nasprotju s špansko zakonodajo, s katero so bile prenesene določbe Direktive 2006/54. Ob upoštevanju španskega prava bi bilo treba odpoved pogodbe o zaposlitvi tožeči stranki v postopku v glavni stvari šteti za nično. (
7
)
13.
Predložitveno sodišče iz razlogov, ki jih v predložitveni odločbi ne pojasni, obvešča Sodišče, da namerava tožeči stranki v postopku v glavni stvari dodeliti 3000 EUR odškodnine, kar po njegovem mnenju in na podlagi nacionalnega prava zadostuje za pravično povračilo utrpljene škode.
14.
Kljub temu predložitveno sodišče dvomi o zadostnosti tega nadomestila, ker je namen odškodnine samo povračilo, medtem ko se zdi, da Direktiva 2006/54, natančneje njen člen 18, od držav članic zahteva tudi ukrepe, katerih namen je osebe, ki povzročijo diskriminacijo, odvrniti od ponovitve takega ravnanja.
15.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem meni, da bi bil tak odvračilni cilj dosežen, če bi delodajalcu lahko naložilo plačilo dodatnih 3000 EUR odškodnine, ki jo označuje kot „kaznovalno“. Vendar je španski pravni tradiciji ta pojem tuj. Torej nacionalno pravo omenjenemu sodišču ne daje pooblastila za izrekanje take kazni.
16.
Ker delovno sodišče št. 1 v Cordobi (Juzgado de lo Social no 1 de Córdoba, Španija) dvomi o skladnosti španskega prava z zahtevami iz Direktive 2006/54, je prekinilo odločanje in Sodišču s predložitveno odločbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispela 27. avgusta 2014, na podlagi člena 267 PDEU v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 18 Direktive [2006/54, ki določa odvračilnost odškodnine (poleg tega, da mora biti […] učinkovita in sorazmerna glede na utrpljeno škodo) za žrtev diskriminacije na podlagi spola, razlagati tako, da omogoča nacionalnemu sodišču, da naloži razumno dodatno kaznovalno odškodnino – to pomeni dodatni znesek, ki bi, čeprav presega celotno povračilo dejanske škode, ki jo je utrpela žrtev, služil kot opomin drugim (in samemu povzročitelju škode) – vendar pod pogojem, da ta ostane v mejah sorazmernosti, in to vključno tedaj, kadar je ta pojem kaznovalne odškodnine tuj pravni tradiciji nacionalnega sodišča?“
17.
Pisna stališča so Sodišču predložile tožeča stranka v postopku v glavni stvari, španska vlada in vlada Združenega kraljestva ter Komisija.
III – Pravna analiza
18.
Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje, ki se opira na člen 18 Direktive 2006/54, sprašuje, ali za zagotavljanje odvračilnosti povračila ali odškodnine v smislu tega člena zadošča že popolno povračilo škode, ki jo je utrpela tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ali je, nasprotno, iz te zahteve po odvračilnosti treba sklepati, da mora nacionalno sodišče delodajalcu, ki je povzročil diskriminacijo na podlagi spola, naložiti plačilo kaznovalne odškodnine, čeprav špansko pravo v nobenem primeru ne dovoljuje več kot popolnega povračila škode žrtvi.
19.
Za odgovor na to vprašanje je treba najprej pojasniti, da se člen 18 Direktive 2006/54 uvršča med enakovredne določbe iz starejših direktiv, ki jih je Direktiva 2006/54 dopolnila in konsolidirala. Nato bo treba preučiti sodno prakso Sodišča, ki je nastala na podlagi teh direktiv in je še vedno upoštevna za rešitev spora o glavni stvari. Iz ugotovitev na podlagi besedne in teleološke analize ter analize sodne prakse bom sklepal, da je treba na vprašanje za predhodno odločanje, naslovljeno na Sodišče, odgovoriti nikalno. Nazadnje bom navedel še dva sklopa končnih pripomb, ki zagovarjajo tak odgovor in se po eni strani nanašajo na neusklajenost pogojev za povračilo ali odškodnino in po drugi strani na problematiko neposrednega učinka člena 18 Direktive 2006/54.
A – Besedna in teleološka analiza
20.
Doseči enakost moških in žensk je hkrati naloga in cilj, ki sta določena s Pogodbami Evropske unije. (
8
) Direktiva 2006/54 tako spomni, da ima taka enakost status „temeljnega načela“ v pravu Unije. (
9
) Zato je logično in v skladu z direktivami, ki jih prenavlja, (
10
) da je zakonodajalec Unije prepovedal kakršno koli diskriminacijo na podlagi spola.
21.
Prav zato ker se na tem področju ni mogoče zadovoljiti z načelnimi izjavami, temveč se pričakujejo otipljivi rezultati, določeni s primarno zakonodajo, „morajo države članice uvesti ustrezne postopke“ (
11
), da zagotovijo spoštovanje obveznosti iz Direktive 2006/54, kar je bilo ocenjeno kot bistveno za „učinkovito uresničevanje načela enakega obravnavanja“ (
12
).
22.
Ker pa zgolj uvedba postopkov ne zadošča za zagotavljanje učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi Direktive 2006/54, se v členu 18 te direktive v oddelku „Pravna sredstva“ v poglavju, ki ureja pravna sredstva in izvrševanje, ponovi novost, ki je bila uvedena z Direktivo 2002/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive 76/207 (
13
), saj določa, kakšen mora biti izid teh postopkov, to je odškodnina ali povračilo (
14
) škode, ki jo je žrtev utrpela.
23.
Gre za obveznost držav članic glede rezultata („zagotovitev dejanske in učinkovite odškodnine […] za izgubo in škodo“), Direktiva 2006/54 pa jim že po naravi (
15
) prepušča izbiro sredstev („kakor to določijo države članice […] na način, ki je odvračilen in v sorazmerju z utrpljeno škodo“). Iz besedila člena 18 Direktive 2006/54 je razvidno, da državam članicam ne nalaga nobenega določenega ukrepa in jim prepušča, da same izberejo med različnimi rešitvami, primernimi za doseganje cilja, ki mu sledi Direktiva 2006/54. (
16
) Tako je standard, na podlagi katerega se bo merilo delovanje držav članic na področju boja proti diskriminaciji na podlagi spola, uresničevanje cilja, ki mu sledi navedena direktiva, in zagotavljanje njegovega polnega učinka z varovanjem pravic upravičenca.
24.
Člena 18 Direktive 2006/54 ni mogoče analizirati, ne da bi upoštevali člen 25 te direktive, ki posega v semantično polje člena 18, saj zakonodajalec v njem trdi, da kazni, ki jih morajo države članice uporabljati, „lahko vključujejo plačilo odškodnine žrtvi“ ter morajo biti tako kot odškodnina ali povračilo iz člena 18 „učinkovite, sorazmerne in odvračilne“. S tem je zakonodajalec Unije od držav članic zahteval, da zagotovijo „učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni za kršitve obveznosti iz [Direktive 2006/54]“ (
17
). To je torej zahteva, ki je zapisana v členu 25 Direktive 2006/54 z naslovom „Kazni“ (
18
), ki je del poglavja III, namenjenega splošnim horizontalnim določbam. Člen 25 državam članicam nalaga še, da Komisijo obvestijo o ukrepih, sprejetih na podlagi tega člena.
25.
Skratka, člen 18 Direktive 2006/54 se omejuje na zahtevo, da je povračilo ali odškodnina učinkovita, sorazmerna in odvračilna. Že iz samega branja tega člena je jasno razvidno, da zakonodajalec odškodnine ali povračila kot takega ni zasnoval kot kazen. Kaznovalna razsežnost ukrepov, ki jih morajo sprejeti države članice, je izrecno določena samo v členu 25 Direktive 2006/54. (
19
)
26.
Treba je še preveriti, ali analiza sodne prakse potrjuje ta prvi vtis na podlagi besedne in teleološke analize člena 18 Direktive 2006/54, saj je to direktivo treba razlagati ob upoštevanju sodne prakse, ki je nastala, preden je bila direktiva sprejeta, in na katero se včasih izrecno sklicuje. (
20
)
B – Stanje obstoječe sodne prakse
27.
Čeprav se Sodišče ni nikdar natančno izreklo o tem, kako je treba razlagati člen 18 Direktive 2006/54, je večkrat imelo priložnost odločati o ustreznih določbah direktiv, ki so veljale pred Direktivo 2006/54, predvsem o členu 6 Direktive 76/207 (
21
).
28.
Z analizo sodne prakse Sodišča bo mogoče ugotoviti, da Sodišče, čeprav je ukrep odškodnine že označilo kot „kazen“, ni nikdar zahtevalo, da odškodnina presega „ustrezno“ povračilo. Špansko pravo, kot ga je opisalo nacionalno sodišče, po mojem mnenju zagotavlja tako povračilo.
1. V sodni praksi Sodišča je zahteva po odvračilnosti izpolnjena, če je predvideno povračilo „ustrezno“
29.
Problematika sredstev boja proti diskriminatornemu ravnanju na podlagi spola v delovnih razmerjih ni nova. To vprašanje je bilo Sodišču večkrat postavljeno. Menim, da sklep, do katerega je Sodišče prišlo (
22
) pri razlagi člena 6 Direktive 76/207, smiselno velja za razlago člena 18 Direktive 2006/54, s katerim je bil nadomeščen in pojasnjen, saj slednji državam članicam prav tako prepušča svobodo pri izbiri ukrepov, ki jih je treba sprejeti, kot pred tem člen 6 Direktive 76/207.
30.
Ob upoštevanju presoje Sodišča v zvezi s členom 6 Direktive 76/207 je treba ugotoviti, da člen 18 Direktive 2006/54 državam članicam nalaga, da v svoj nacionalni pravni sistem uvedejo potrebne ukrepe, ki bodo vsem osebam, ki menijo, da so žrtve diskriminacije, omogočili, da dobijo povračilo. Navedene države morajo sprejeti dovolj učinkovite ukrepe za doseganje cilja navedene direktive in zagotoviti, da se zadevne osebe lahko na te ukrepe sklicujejo pred nacionalnimi sodišči, pri čemer pravo Unije za te ukrepe ne predpisuje posebne oblike. Navedeni ukrepi so torej lahko različni, kot je zahteva po zaposlitvi kandidata, ki je bil žrtev diskriminacije, vrnitev osebe, ki je bila odpuščena na podlagi diskriminacije, na delovno mesto ali primerno denarno nadomestilo. (
23
)
31.
Leta 1984, ko sta bili izrečeni sodbi von Colson in Kamann (14/83, EU:C:1984:153) ter Harz (79/83, EU:C:1984:155), je Sodišče zavrnilo razlago, da člen 6 Direktive 76/207 državam članicam predpisuje sprejetje določenega ukrepa, v obravnavani zadevi to, da mora delodajalec, ki je povzročil diskriminacijo na podlagi spola, skleniti pogodbo o zaposlitvi s kandidatom, čigar ponudba je bila zavrnjena na podlagi diskriminacije.
32.
Leta 2015, ko je Sodišče obravnavalo to vprašanje za predhodno odločanje, se pravo Unije ni tako bistveno spremenilo, da bi Sodišče odločilo drugače, to je, da bi državam članicam naložilo, da sprejmejo posebne ukrepe, kot je naložitev kaznovalne odškodnine.
33.
Sklicevanje na odvračilni učinek v členu 18 Direktive 2006/54 te ugotovitve ne more spremeniti.
34.
Besedilu člena 18 Direktive 2006/54 je namreč dodano sklicevanje na odvračilni učinek povračila ali odškodnine, kot je določena v nacionalnem pravnem sistemu. Čeprav odvračilnosti v besedilu člena 6 Direktive 76/207 ni, pa je bila prisotna v mislih Sodišča, ki je pri razlagi tega člena odločilo, da „čeprav polno izvajanje Direktive [76/207] ne določa oblike sankcij v primeru kršitve prepovedi diskriminacije, pa Direktiva vseeno nalaga, naj sankcija zagotovi dejansko in učinkovito sodno varstvo. Poleg tega mora biti v svarilo delodajalcu. Kadar država članica kršitev načela enakega obravnavanja sankcionira z dodelitvijo odškodnine, mora ta odškodnina v vsakem primeru ustrezati utrpeli škodi.“ (
24
)
35.
Iz te sodne prakse izhajata dve ugotovitvi. Po eni strani sklicevanje na odškodnino kot obliko kazni v členu 25 Direktive 2006/54 jasno izvira iz te sodne prakse. Po drugi strani je po mnenju Sodišča ustrezno povračilo vsekakor to, da se zagotovi učinkovito sodno varstvo pravic, dodeljenih posameznikom na področju boja proti diskriminaciji na podlagi spola. Prav zato ker se je Sodišče zadovoljilo z ustreznim povračilom, ki je sorazmerno z utrpljeno škodo, to povračilo ni prava „kazen“ v kaznovalnem pomenu besede. (
25
)
36.
Poleg tega je Sodišče, ker zahtevi po učinkovitem sodnem varstvu in odvračilnosti „nujno pomeni[ta], da je treba upoštevati značilnosti, ki so lastne vsakemu posameznemu primeru kršitve načela enakosti“ (
26
), za vsak posamezen primer presodilo zadostnost ukrepov, ki so jih države članice sprejele za izvajanje člena 6 Direktive 76/207 in posledično za zagotavljanje učinkovitega prenosa te direktive.
37.
Tako nacionalni predpisi s tem, da osebam, ki so bile žrtve diskriminacije, v zvezi z dostopom do zaposlitve omejujejo pravico do odškodnine na zgolj simbolično vrednost, ne izpolnjujejo zahteve po takem prenosu. (
27
) Če je povračilo v denarni obliki, je izključeno, da bi države članice vnaprej določile zgornjo mejo take odškodnine. (
28
)
38.
V zvezi z diskriminatorno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi je Sodišče odločilo, da „enakosti ni mogoče ponovno vzpostaviti, razen če se oseba, ki je žrtev diskriminacije, vrne na delovno mesto ali, alternativno, če se ji za škodo, ki jo je utrpela, izplača denarno povračilo“ (
29
), če je navedeno povračilo ustrezno, tako da „je v celoti nadomeščena škoda, ki je dejansko nastala zaradi diskriminatornega odpusta, v skladu z veljavnimi nacionalnimi pravili“ (
30
).
39.
Iz navedenega izhaja, da je Sodišče s tem, da je presodilo, da je nacionalna zakonodaja, ki za utrpljeno škodo zagotavlja ustrezno denarno povračilo, skladna s členom 6 Direktive 76/207, menilo, da to povračilo izpolnjuje zahtevo po odvračilnosti, ki naj bi se skrivala za namenom, ki ga je zakonodajalec zapisal v členu 6 Direktive 76/207. Z drugimi besedami, v sodni praksi Sodišča na področju povračil ali odškodnin odvračilni učinek ni nujno odvisen od vključitve neposrednega kaznovalnega elementa.
2. Uporaba v obravnavani zadevi
40.
Mislim, da zdaj, ko je zahteva po odvračilnosti izrecno zapisana v Direktivi 2006/54, ni nobenega razloga, da bi se Sodišče oddaljilo od te sodne prakse. Zato je treba preveriti, ali špansko pravo tožeči stranki v postopku v glavni stvari zagotavlja ustrezno povračilo.
41.
V zvezi s tem iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja, da špansko pravo določa, da sodišče razglasi ničnost aktov, ki so bili sprejeti v nasprotju z načelom enakega obravnavanja moških in žensk, (
31
) in da to ničnost dopolnjuje mehanizem povračila škode, pri čemer je španski pravni sistem kot ukrep za doseganje cilja dejanskih enakih možnosti, določenega z Direktivo 2006/54, izbral denarno povračilo. Predložitveno sodišče meni, da je 3000 EUR zadosten znesek za „pravično povračilo“, ki jo je utrpela tožeča stranka v postopku v glavni stvari. (
32
) V skladu z nacionalnim pravom je namen odškodnine nadomestiti vso škodo, vključno z nepremoženjsko škodo, ki jo je žrtev utrpela, in se izračuna tako, da se, kolikor je mogoče, vzpostavi prejšnje stanje. (
33
) Ker je nepremoženjsko škodo po naravi težko izraziti s številkami, špansko pravo daje sodišču pooblastilo, da odškodnino prilagodi tako, da upošteva resnost kršitve načela enakega obravnavanja moških in žensk. Tako dodelitev odškodnine pokriva celotno vrednost izgube, ki jo je žrtev utrpela (damnum emergens), vključno z izpadom zaslužka ali izgubljenim dobičkom (lucrum cessans).
42.
Zgoraj opisani mehanizem povračila je treba šteti za skladen s členom 18 Direktive 2006/54 le pod pogojem sine qua non, da nacionalno pravo določa denarno povračilo za vse oblike škode, ki jo je utrpela žrtev diskriminacije na podlagi spola, ki je popolno in sorazmerno s škodo, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
43.
Sodišče bi tako le potrdilo svojo ustaljeno sodno prakso in odločilo, da je to popolno nadomestilo ustrezno in posledično zadostno za zagotavljanje resničnega odvračilnega učinka nacionalnih ukrepov, ki jih morajo države članice uvesti, da zagotavljajo učinkovitost načela enakega obravnavanja na podlagi člena 18 Direktive 2006/54.
C – Sklepne ugotovitve
44.
Tudi če bi Sodišče odločilo drugače – quod non – nikakor ne bi moglo zavzeti stališča, kot predlaga predložitveno sodišče, da se delodajalcu tožeče stranke v postopku v glavni stvari naloži kaznovalna odškodnina.
45.
Po eni strani Direktiva 2006/54 namreč ni uskladila pogojev za povračilo ali odškodnino za škodo, povzročeno z diskriminacijo na podlagi spola, na področju delovnih pogojev, po drugi strani pa resno dvomim, da ima lahko člen 18 Direktive 2006/54 neposredni učinek v okviru spora o glavni stvari.
1. Neusklajenost pogojev za povračilo ali odškodnino za utrpljeno škodo
46.
Do zdaj je Sodišče vedno posredno, z negacijo razložilo, kaj Direktiva 76/207 zahteva od držav članic, tako da je odločilo, kaj ni skladno z njo. Sodišče jim nikdar ni narekovalo kako ravnati. Vprašanje predložitvenega sodišča pa od Sodišča zahteva – ker tega ni naredila Direktiva 2006/54 – da v sodni praksi naredi velikanski kvalitativni preskok, ki po mojem mnenju precej presega njegove pristojnosti.
47.
Če bi se Sodišče nedvoumno izreklo in odločilo, da je treba člen 18 Direktive 2006/54 razlagati tako, da od držav članic zahteva, da v primeru diskriminacije na podlagi spola, ki spada na področje uporabe te direktive, določijo, da se žrtvam dodeli kaznovalna odškodnina, bi odločilno poseglo v razpravo, ki je po mojem mnenju ne more odvzeti državam članicam.
48.
V državah članicah, ki takega instituta ne poznajo, (
34
) je namreč uvedba kaznovalne odškodnine predmet razprav, vprašanje pa je praviloma precej polemično. (
35
) Kaznovalna odškodnina se pogosto razume kot sprememba paradigme v pravu o odgovornosti. Nekateri pravni sistemi vztrajajo pri prepričanju, da mora imeti sistem odgovornosti zgolj odškodninsko funkcijo. Odškodnina se dodeli po kvazi-računovodski metodi, tako da se v celoti nadomesti utrpljena škoda, ne več ne manj, saj gre za to, da se ponovno vzpostavi ravnovesje, ki ga je diskriminatorno ravnanje porušilo. Jamstvo za popolno povračilo pa je že samo po sebi zasnovano kot sredstvo za odvračanje od navedenega ravnanja.
49.
S kaznovalno odškodnino dobi sistem odgovornosti moralistično, pravzaprav kaznovalno funkcijo. Je izraz teorije zasebne kazni: ne gre več samo za povračilo, temveč za dodelitev odškodnine poleg popolnega povračila, za katero se upa, da bo s svojim represivnim značajem ne le odvrnila povzročitelja škode od ponovitve – v tem primeru – diskriminatornega ravnanja, temveč da bo od takega ravnanja odvrnila tudi druge.
50.
Za nekatere države članice, na prvem mestu za Kraljevino Španijo, bi se uvedba kaznovalnih odškodnin lahko izkazala za problematično, prav zato ker bi lahko bila razumljena kot poseganje kvazi-kazenskopravnega instrumenta na področje civilne odgovornosti. Poleg tega bi lahko bila uvedba obvezne kaznovalne odškodnine, kot je opozorilo predložitveno sodišče, v nasprotju z načelom prepovedi neupravičene pridobitve, ki velja v večini držav članic. (
36
) Razen če se ne določi, da se kaznovalne odškodnine plačajo v državno blagajno, vendar se nato postavlja dejansko vprašanje, kdo je ali so upravičenci do teh odškodnin. (
37
)
51.
Menim, da bi razsodba, da morajo države članice na podlagi člena 18 Direktive 2006/54 uvesti dodelitev kaznovalne odškodnine, pripeljala do sodne uskladitve pogojev za povračilo ali odškodnino v primeru diskriminacije na podlagi spola, za katero dvomim, da jo je zakonodajalec Unije želel, vsaj ne na tej stopnji natančnosti. (
38
)
52.
To lahko obžalujemo, kajti zavedam se, da je zgoraj opisani sistem odgovornosti daleč od tega, da bi sistematično zadovoljivo izpolnjeval svojo odškodninsko funkcijo. Vendar dvomim, da bi lahko Sodišče v sedanjem stanju prava Unije lahko šlo dlje v svojih zahtevah glede povračila ali odškodnine. Naj dodam, da so morebitne pomanjkljivosti sistema odgovornosti v Direktivi 2006/54 izravnane z njenim členom 25, ki državam članicam nalaga, da sprejmejo sistem kazni.
53.
Nazadnje, boj proti diskriminaciji na podlagi spola v skladu z Direktivo 2006/54 poteka v dveh fazah. Ena je faza, določena v njenem členu 18, namreč faza povračila ali odškodnine, ki, kot smo videli, morata biti ustrezna. Druga je faza, določena v členu 25, namreč faza kazni ali kaznovanja, ki ni nujno ne istočasna ne kumulativna s fazo povračila ali odškodnine. (
39
) Naložitev kaznovalne odškodnine naj bi spadala v drugo fazo, vendar si lahko predstavljamo še druge oblike kazni, pri čemer tudi tokrat Sodišče ne more predpisati zlasti ene od njih. (
40
)
2. Problematika neposrednega učinka člena 18 Direktive 2006/54
54.
Priznati predložitvenemu sodišču možnost, da lahko delodajalcu, ki je odgovoren za diskriminacijo na podlagi spola, naloži kaznovalno odškodnino, v imenu polnega učinka člena 18 Direktive 2006/54 in v odsotnosti določb v nacionalnem pravu nujno odpira vprašanje neposrednega učinka navedenega člena.
55.
Sodišče je seveda že odločilo, da se lahko žrtev diskriminatorne odpovedi pogodbe o zaposlitvi sklicuje na določbe člena 6 Direktive 76/207 proti delodajalcu, zlasti da se ne uporabi nacionalna določba, ki omejuje znesek, ki ga je mogoče dobiti iz naslova povračila škode. (
41
) Vendar po eni strani dvomim, da se taka rešitev lahko prenese na naložitev kaznovalne odškodnine, saj ni očitno, da je iz samega branja člena 18 Direktive 2006/54 mogoče sklepati, da ta člen državam članicam nalaga tako obveznost. Po drugi strani je treba ugotoviti, da je sodna praksa, ki sem jo ravnokar navedel, nastala v okoliščinah, v katerih je bil delodajalec državni organ, kar pa ne velja za obravnavano zadevo. Razsodba, da mora nacionalno sodišče v zadevi v glavni stvari na podlagi člena 18 Direktive 2006/54 naložiti kaznovalno odškodnino, bi zato temu členu lahko dala horizontalni neposredni učinek.
D – Sklep analize
56.
Na koncu analize se torej nagibam k sklepu, da je treba člen 18 Direktive 2006/54 razlagati tako, da države članice prosto izbirajo sredstva, ki jih morajo uporabiti, da žrtvam diskriminacije na podlagi spola, ki spada na področje uporabe navedene direktive, zagotovijo povračilo ali odškodnino, ki je odvračilna, če je zagotovljeno uresničevanje cilja, ki mu ta direktiva sledi. Od držav članic ne zahteva, da določijo, da se žrtvi plača kaznovalna odškodnina, čemur pa tudi ne nasprotuje. Vsekakor pa nacionalnemu sodišču ne more dovoliti, da v odsotnosti določb v nacionalnem pravu naloži plačilo take odškodnine.
57.
Kadar se države članice odločijo za denarno povračilo, mora biti to povračilo, da izpolni zahtevo po odvračilnosti, ustrezno, in sicer mora biti popolno ter mora ustrezno upoštevati vse elemente utrpljene škode in resnost kršitve načela enakega obravnavanja moških in žensk. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je res tako.
IV – Predlog
58.
Glede na navedene ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je postavilo delovno sodišče št. 1 v Cordobi, odgovori:
Člen 18 Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (preoblikovano) je treba razlagati tako, da države članice prosto izbirajo sredstva, ki jih morajo uporabiti, da žrtvam diskriminacije na podlagi spola, ki spada na področje uporabe navedene direktive, zagotovijo povračilo ali odškodnino, ki je odvračilna, če je zagotovljeno uresničevanje cilja, ki mu ta direktiva sledi. Od držav članic ne zahteva, da določijo, da se žrtvi plača kaznovalna odškodnina, čemur pa tudi ne nasprotuje. Vsekakor pa nacionalnemu sodišču ne more dovoliti, da v odsotnosti določb v nacionalnem pravu naloži plačilo take odškodnine.
Poleg tega, kadar se države članice odločijo za denarno povračilo, mora biti to povračilo, da izpolni zahtevo po odvračilnosti, ustrezno, in sicer mora biti popolno ter mora ustrezno upoštevati vse elemente utrpljene škode in resnost kršitve načela enakega obravnavanja moških in žensk. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je res tako.
(
1
)   Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)   UL L 204, str. 23.
(
3
)   Člen 1, drugi odstavek, točka (b), Direktive 2006/54.
(
4
)   Člen 1, tretji odstavek, Direktive 2006/54.
(
5
)   BOE št. 71 z dne 23. marca 2007, str. 12611.
(
6
)   BOE št. 245 z dne 11. oktobra 2011.
(
7
)   V skladu s členom 108(2) zakona 36/2011.
(
8
)   Glej uvodno izjavo 2 Direktive 2006/54. Enakost moških in žensk je določena tudi v členu 23 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 1).
(
9
)   Glej uvodno izjavo 2 Direktive 2006/54.
(
10
)   Direktiva 2006/54 je namreč v enem besedilu združila glavne določbe, ki so obstajale na tem področju (in so bile do takrat v Direktivi Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 187), Direktivi Sveta 86/378/EGS z dne 24. julija 1986 o izvajanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v poklicnih sistemih socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 327), Direktivi Sveta 75/117/EGS z dne 10. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z uporabo načela enakega plačila za moške in ženske (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 179) in Direktivi Sveta 97/80/ES z dne 15. decembra 1997 o dokaznem bremenu v primerih diskriminacije zaradi spola (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 264)).
(
11
)   Uvodna izjava 28 Direktive 2006/54.
(
12
)   Uvodna izjava 29 Direktive 2006/54. Moj poudarek.
(
13
)   UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 255.
(
14
)   „Indemnización o reparación“ v španski različici Direktive 2006/54, „Schadenersatz oder Entschädigung“ v nemški različici Direktive 2006/54, „Compensation or reparation“ v angleški različici Direktive 2006/54, „Risarcimento o riparazione“ v italijanski različici Direktive 2006/54 in „Indemnização ou reparação“ v portugalski različici Direktive 2006/54.
(
15
)   Glej sodbe von Colson in Kamann (14/83, EU:C:1984:153, točka 15); Harz (79/83, EU:C:1984:155, točka 15) in Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, točki 17 in 18).
(
16
)   Glej smiselno sodbe Von Colson in Kamann (EU:C:1984:153, točka 18); Harz (EU:C:1984:155, točka 18) in Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, točka 44).
(
17
)   Uvodna izjava 35 Direktive 2006/54.
(
18
)   „Sanciones“ v španski različici Direktive 2006/54, „Sanktionen“ v nemški različici Direktive 2006/54, „Penalties“ v angleški različici Direktive 2006/54, „Sanzioni“ v italijanski različici Direktive 2006/54 in „Sanções“ v portugalski različici Direktive 2006/54.
(
19
)   Res je sicer, da se v členu 25 Direktive 2006/54 zdi, da so kazni lahko v obliki odškodnine, ki se plača žrtvi. Vendar je to posledica semantične zmede, ki izvira iz sodne prakse Sodišča: glej točko 35 teh sklepnih predlogov.
(
20
)   Glej med drugim uvodno izjavo 33 Direktive 2006/54. Ugotovili bomo tudi, da tako člen 18 kot člen 25 Direktive 2006/54, ki ga bom preučil pozneje, ustrezata določbam, ki so bile uvedene z Direktivo 2002/73.
(
21
)   Ta določa, da „[d]ržave članice v nacionalne pravne sisteme uvedejo potrebne ukrepe, da se vsem osebam, ki se čutijo prizadete zaradi neuporabe načela enakega obravnavanja […], omogoči vlaganje zahtevkov v sodnih postopkih po tem, ko so izčrpali pravna sredstva pri drugih pristojnih organih“. Člen 6 Direktive 76/207 je bil spremenjen s členom 1, točka 5, Direktive 2002/73, katerega besedilo je bližje besedilu člena 18 Direktive 2006/54 (glej zlasti člen 6(3) konsolidirane različice Direktive 76/207). Z Direktivo 2002/73 je bila v ureditev Unije na področju boja proti diskriminaciji na podlagi spola v zvezi z delovnimi pogoji uvedena tudi ločena določba, namenjena kaznim (glej člen 8d konsolidirane različice Direktive 76/207, ki je po preoblikovanju postal člen 25 Direktive 2006/54).
(
22
)   V skladu s katerim „[i]z [člena 6 Direktive 76/207] izhaja, da morajo države članice sprejeti dovolj učinkovite ukrepe za doseganje cilja Direktive, in zagotoviti, da se zadevne osebe lahko na te ukrepe sklicujejo pred nacionalnimi sodišči. Takšni ukrepi lahko vključujejo npr. določbe, ki od delodajalca zahtevajo, naj na delovno mesto sprejme kandidata, ki je bil žrtev diskriminacije, ali pa mu izplača primerno denarno nadomestilo […]. Direktiva sicer ne predpisuje posebnih sankcij, vendar lahko države članice svobodno izbirajo med različnimi rešitvami, primernimi za doseganje njenega cilja“ (sodbi von Colson in Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, točka 18, ter Harz_79/83, EU:C:1984:155, točka 18).
(
23
)   Sodišče je celo predvidelo, da te ukrepe, „kadar je to potrebno, podpira tudi sistem denarnih kazni“ (glej sodbo von Colson in Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, točka 18). Menim, da v okviru Direktive 2006/54 tak sistem spada bolj med zahteve, določene s členom 25 te direktive (glej zgoraj točko 53 teh sklepnih predlogov).
(
24
)   Sodbi von Colson in Kamann (14/83, EU:C:1984:153, točka 23) ter Harz (79/83, EU:C:1984:155, točka 23). V zvezi z odvračilnostjo glej tudi sodbo Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, točka 24). V zvezi z ustreznostjo povračila glej tudi sodbe von Colson in Kamann (14/83, EU:C:1984:153, točka 28); Harz (79/83, EU:C:1984:155, točka 28); Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, točka 26) in Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, točki 46 in 49).
(
25
)   Nekateri razlagalci v tem vidijo obžalovanja vredno zamenjavo pravnih konceptov; glej Van Gerven, W., „Of rights, remedies and procedures“, Common Market Law Review 2000, str. 530 in opomba 11.
(
26
)   Sodbi Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, točka 25) in Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, točka 45).
(
27
)   Glej sodbi von Colson in Kamann (14/83, EU:C:1984:153, točka 24) ter Harz (79/83, EU:C:1984:155, točka 24).
(
28
)   Sodba Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, točki 30 in 32). Zakonodajalec je to sodno prakso primerno upošteval; glej uvodno izjavo 33 in člen 18, drugi stavek, Direktive 2006/54.
(
29
)   Sodba Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335 točka 25). Moj poudarek.
(
30
)   Sodba Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, točka 26).
(
31
)   Člen 10 sistemskega zakona 3/2007.
(
32
)   Točka 2.2.2 predloga za sprejetje predhodne odločbe.
(
33
)   Člen 183 zakona 36/2011.
(
34
)   Iz hitre primerjalne analize je razvidno, da so v Evropski uniji države članice, katerih pravni red določa kaznovalne odškodnine, v manjšini.
(
35
)   V zvezi s pregledom tega vprašanja za francoski pravni red glej Méadel J., „Faut-il introduire la faute lucrative en droit français?“, Les Petites Affiches, 17. april 2007, št. 77, str. 6.
(
36
)   Temu načelu Sodišče nikdar ni nameravalo nasprotovati, saj je večkrat odločilo, da „pravo [Unije] nacionalnih sodišč ne ovira pri sprejemanju ukrepov za to, da varstvo pravic, ki jih zagotavlja pravo [Unije], ne povzroči neupravičene pridobitve upravičencev“ (sodba Manfredi in drugi (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, točka 94 in navedena sodna praksa).
(
37
)   Tako se lahko kaznovalna odškodnina naloži v korist žrtve, v korist državne blagajne ali v korist obeh. Vendar se zdi, da predložitveno sodišče navedeno odškodnino pojmuje tako, da je njen upravičenec žrtev, ki je utrpela škodo.
(
38
)   Ta dvom podpira tudi dejstvo, da po mojih informacijah Komisija zoper države članice, katerih pravni red ne vključuje dodelitve take odškodnine – takih je večina – ni uvedla postopka zaradi neizpolnitve obveznosti. V zvezi s tem je zanimivo opozoriti, da je Komisija v Poročilu o uporabi Direktive 2002/73 – ki je v Direktivo 76/207 uvedla ekvivalent členov 18 in 25 Direktive 2006/54 – ugotovila, da je večina držav članic izpolnila obveznost uvedbe učinkovitih, sorazmernih in odvračilnih sankcij, čeprav, kot sem poudaril zgoraj, velika večina držav članic ne pozna mehanizma kaznovalne odškodnine (glej Poročilo Komisije Svetu in Evropskemu Parlamentu, COM(2009) 409 final, str. 7).
(
39
)   Če na primer škoda ni povzročena določeni osebi, ampak skupini, ki bi jo branilo neko združenje, si lahko predstavljamo, da ne bi bilo povračila v smislu člena 18 Direktive 2006/54. Morala pa bi biti kazen v smislu člena 25 navedene direktive.
(
40
)   Države članice imajo na voljo celo vrsto kazni, to so lahko kazni ekonomske narave (na primer globe ali kaznovalne odškodnine), bolj psihološke kazni, pri katerih se uporabi metoda kazanja s prstom („name and shame“) (na primer opravičilo žrtvi, ki ga lahko dopolnjujejo ukrepi seznanjanja javnosti, kot je objava obsodbe v časopisu), ali izključitev vseh oseb, ki so bile odgovorne za povzročitev diskriminacije, iz dodeljevanja državnih dajatev.
(
41
)   Tudi tukaj se je mogoče uspešno sklicevati na sodno prakso Sodišča, ki je nastala na podlagi člena 6 Direktive 76/207. V točki 27 dveh temeljnih sodb von Colson in Kamann (14/83, EU:C:1984:153) ter Harz (79/83, EU:C:1984:155) je Sodišče najprej odločilo, da direktiva ne vključuje „nobene brezpogojne in dovolj natančne obveznosti glede sankcij zaradi diskriminacije, na katero bi se lahko, če ukrepi za izvajanje niso sprejeti pravočasno, sklicevali posamezniki, da bi na podlagi Direktive [76/207] uveljavljali pravico do odškodnine, kadar to ni predvideno ali dovoljeno z nacionalno zakonodajo“.
Nato je Sodišče svoje stališče natančneje opredelilo v sodbi Johnston (222/84, EU:C:1986:206), v kateri je v točkah 58 in 59 navedene sodbe presodilo, da „ker izhaja iz [člena 6 Direktive 76/207], razloženega ob upoštevanju splošnega načela, katerega izraz je, da mora biti vsem osebam, ki se čutijo prizadete zaradi diskriminacije med moškimi in ženskami, na voljo učinkovito sodno varstvo, je ta določba dovolj natančna in brezpogojna, da se je mogoče nanjo sklicevati zoper državo članico, ki ne bi zagotovila, da se ta določba v celoti uporablja v njenem notranjem pravnem redu. […] [N]a določbo, vsebovano v členu 6, po kateri morajo imeti vse osebe, ki se čutijo prizadete zaradi diskriminacije med moškimi in ženskami, na voljo učinkovito sodno varstvo, [se lahko] sklicujejo posamezniki zoper državo članico, ki ne bi zagotovila, da se ta določba v celoti uporablja […].“
Zatem je Sodišče v sodbi Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335) odločilo, da se posameznik lahko sklicuje na člen 6 Direktive 76/207 proti javnemu delodajalcu, če nacionalno pravo, namesto da bi določalo popolno odškodnino, to povračilo vnaprej omejuje. Ker je člen 6 Direktive 76/207 „nujen element za doseganje temeljnega cilja enakega obravnavanja“ (točka 34), „iz povezanih določb členov 6 in 5 [navedene] direktive izvirajo pravice osebe, ki je bila oškodovana zaradi diskriminatorne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, na katere se mora imeti možnost sklicevati pred nacionalnimi sodišči proti državi in njenim organom. Okoliščina, da države članice lahko izbirajo med različnimi rešitvami za doseganje cilja Direktive [76/207], glede na položaje, ki lahko nastanejo, posamezniku ne more preprečiti, da se v položaju, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, v katerem organi pri izvajanju izbrane rešitve nimajo nobene diskrecijske pravice, sklicuje na navedeni člen 6“ (točki 35 in 36). Sodišče je iz tega sklepalo, „da se lahko žrtev diskriminatorne odpovedi pogodbe o zaposlitvi sklicuje na določbe člena 6 [navedene] direktive proti državnemu organu, ki je v vlogi delodajalca, zato da se ne uporabi nacionalna določba, ki omejuje znesek, ki ga je mogoče dobiti iz naslova povračila škode“ (točka 38). Naj poudarim, da je generalni pravobranilec W. Van Gerven Sodišče pozval, naj potrdi horizontalni neposredni učinek člena 6 Direktive 76/207 (glej sklepne predloge generalnega pravobranilca W. Van Gervena v zadevi Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:30, točka 21).