62023CJ0236_RES
Zadeva C‑236/23
Mutuelle assurance des travailleurs mutualistes (Matmut)
proti
TNinMAAF assurances SAinFonds de garantie des assurances obligatoires de dommages (FGAO)inPQ
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija))
Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. septembra 2024
„Predhodno odločanje – Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil – Direktiva 2009/103/ES – Člena 3 in 13 – Zavarovalna pogodba, sklenjena na podlagi namerne lažne izjave o običajnem vozniku –Nacionalna ureditev, v skladu s katero je mogoče proti ‚potniku oškodovancu‘, ki je prav tako zavarovalec, uveljavljati ničnost zavarovalne pogodbe, ki je posledica njegove namerne lažne izjave ob sklenitvi pogodbe – Zloraba pravice – Tožba proti zavarovalcu zaradi uveljavljanja njegove odgovornosti za njegovo namerno lažno izjavo“
Približevanje zakonodaj – Zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil – Obseg jamstva v korist tretje osebe, ki ga zagotavlja obvezno zavarovanje – Nacionalna ureditev, ki določa, da se lahko proti potniku oškodovancu uveljavlja ničnost zavarovalnih pogodb, sklenjenih na podlagi lažnih izjav zavarovalca – Nacionalna ureditev, ki določa možnost, da zavarovatelj vloži tožbo proti zavarovalcu, da bi dosegel povrnitev vseh zneskov, plačanih na podlagi izpolnitve zavarovalne pogodbe – Nedopustnost – Pogoji – Izjema – Zloraba pravice
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2009/103, člena 3, prvi odstavek, in 13(1))
(Glej točke 32, 33, 35, od 37 do 43, 46, 47 in od 50 do 66 ter izrek.)
Povzetek
Sodišče, ki mu je Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) predložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, je pojasnilo obseg jamstva, ki ga obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil zagotavlja tretjim osebam, ki so bili oškodovanci. Tako je navedlo, da Direktiva 2009/103 (
1
) nasprotuje – razen če gre za zlorabo pravice – nacionalni ureditvi, ki omogoča, da se proti potniku vozila, ki je oškodovanec v prometni nesreči in ki je tudi zavarovalec, uveljavlja ničnost pogodbe o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki je posledica lažne izjave tega zavarovalca, podane ob sklenitvi te pogodbe. Če take ničnosti ni mogoče uveljavljati zoper takega potnika oškodovanca in ne gre za zlorabo pravice, ta direktiva nasprotuje nacionalni ureditvi, ki zavarovatelju omogoča, da zoper tega potnika vloži tožbo za povrnitev zneskov, plačanih na podlagi zavarovalne pogodbe.
PQ je oktobra 2012 pri družbi Matmut sklenil pogodbo o avtomobilskem zavarovanju, pri čemer je izjavil, da je edini voznik zavarovanega vozila. To vozilo, ki ga je vozil TN, ki je bil pod vplivom alkohola, je bilo septembra 2013 udeleženo v prometni nesreči z drugim vozilom, zavarovanim pri drugi zavarovalnici. PQ, ki je bil potnik v prvem vozilu, je bil v tej nesreči poškodovan.
TN, proti kateremu je bil uveden postopek pred tribunal correctionnel (kazensko sodišče, Francija), je bil spoznan za krivega, med drugim za nenamerno povzročitev poškodb PQ. Navedeno sodišče je razglasilo ničnost zadevne zavarovalne pogodbe zaradi namerne lažne izjave zavarovalca glede identitete običajnega voznika zadevnega vozila. To sodbo je potrdilo cour d’appel de Lyon (višje sodišče v Lyonu, Francija), ki pa je razsodilo, da ničnosti zadevne zavarovalne pogodbe ni mogoče uveljavljati proti PQ, saj v skladu s pravom Evropske unije ničnosti zavarovalne pogodbe zaradi namerne lažne izjave zavarovanca ni mogoče uveljavljati proti oškodovancem v prometnih nesrečah ali njihovim pravnim naslednikom.
Predložitveno sodišče, pri katerem je bila vložena pritožba zoper to sodbo, se sprašuje, ali se ničnost zavarovalne pogodbe lahko uveljavlja proti potniku oškodovancu, kadar je ta tudi zavarovalec in avtor namerne lažne izjave, ki je povzročila ničnost te pogodbe. Sprašuje se tudi, ali bi lahko zavarovatelj, če bi bila ta ničnost razglašena za neizvršljivo zoper takega oškodovanca, proti temu oškodovancu vložil pravno sredstvo, da bi zneske, ki mu jih je izplačal na podlagi izpolnitve pogodbe, dobil povrnjene v celoti.
Presoja Sodišča
Na prvem mestu, Sodišče je opozorilo, da si je zakonodajalec Unije stalno prizadeval za izpolnitev in krepitev cilja varstva oškodovancev nesreč, ki jih povzročijo ta vozila. Poudarilo je, da na podlagi Direktive 2009/103 (
2
) zavarovalnica za civilno odgovornost pri uporabi motornih vozil ne more zavrniti plačila odškodnine za škodo, ki je nastala v nesreči, povzročeni z zavarovanim vozilom, tretjim osebam, ki so bili oškodovanci, s sklicevanjem na zakonske določbe ali pogodbena določila iz zavarovalne police, ki iz zavarovanja izključuje škodo, ki so jo tretjim osebam, ki so bili oškodovanci, zlasti zaradi uporabe ali vožnje zavarovanega vozila povzročile osebe, ki nimajo dovoljenja za vožnjo tega vozila.
Sodišče je v zvezi s statusom oškodovanca v prometni nesreči opozorilo, da mora biti v skladu s ciljem varstva oškodovancev pravni položaj osebe, ki je bila zavarovana za vožnjo vozila, v nesreči pa je bila potnik v tem vozilu, enak pravnemu položaju vsakega drugega potnika oškodovanca v tej nesreči. Tako na podlagi dejstva, da je bil potnik v prometni nesreči zavarovalec, te osebe ni mogoče izključiti iz pojma „tretja oseba, ki je bila oškodovanec“. (
3
) Enako velja, če zavarovalec ni običajni voznik vozila, udeleženega v prometni nesreči. Zato okoliščina, da je bil PQ v trenutku prometne nesreče zavarovalec in potnik v zadevnem vozilu, nima vpliva na njegov status „tretje osebe, ki je oškodovanec“.
Na drugem mestu, Sodišče je v zvezi z možnostjo, da se proti PQ uveljavlja ničnost zadevne zavarovalne pogodbe, ki izhaja iz njegove lažne izjave, podane ob sklenitvi te pogodbe, glede identitete običajnega voznika zadevnega vozila, poudarilo, da okoliščina, da je zavarovalnica sklenila zavarovalno pogodbo na podlagi opustitev ali lažnih izjav zavarovalca, tej zavarovalnici ne more omogočiti, da bi to ničnost uveljavljala proti tretji osebi, ki je oškodovanec, da bi se izognila obveznosti, da tej osebi plača odškodnino za škodo, nastalo zaradi nesreče, ki jo je povzročilo zavarovano vozilo. Tak položaj namreč ne spada med edino odstopanje od obveznosti zavarovalnic, da tretjim osebam, ki so bile oškodovanci prometne nesreče, plačajo odškodnino, določeno z Direktivo 2009/103 (
4
).
Ob upoštevanju dejstva, da PQ ni le potnik, ki je oškodovanec v zadevni prometni nesreči in želi dobiti odškodnino, ampak tudi zavarovalec, ki je podal namerno lažno izjavo, ki je povzročila ničnost zavarovalne pogodbe, pa je Sodišče poudarilo, da Direktiva 2009/103 ne vsebuje določb, ki bi urejale morebitno zavarovalčevo zlorabo pravic. Vendar morajo osebe spoštovati splošno pravno načelo, v skladu s katerim se posamezniki ne morejo sklicevati na določbe prava Unije pri goljufiji ali zlorabi. Na podlagi tega načela mora država članica zavrniti ugodnost določb prava Unije, če jih oseba ne uveljavlja zaradi uresničitve ciljev teh določb, temveč s ciljem, da pridobi ugodnost iz prava Unije, čeprav so objektivni pogoji za pridobitev želene ugodnosti, ki jo določa pravo Unije, izpolnjeni le formalno. V obravnavani zadevi je Sodišče na eni strani glede vprašanja, ali je cilj, zastavljen z Direktivo 2009/103, dosežen, navedlo, da je – kar mora preveriti predložitveno sodišče – cilj varstva oškodovancev v prometnih nesrečah očitno dosežen, saj je PQ oškodovanec v nesreči, ki zahteva odškodnino. Na drugi strani v zvezi s subjektivnim elementom, to je namenom pridobiti korist, ki izhaja iz ureditve Unije, z umetno ustvaritvijo pogojev, potrebnih za njeno pridobitev, ni očitno – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da bi bil bistveni namen lažnih izjav, ki jih je podal PQ, ta, da bi se sam skliceval na določbe Direktive 2009/103 (
5
) ter da bi se izognil nacionalni določbi v zvezi z zakonskimi pogoji za ničnost zavarovalnih pogodb. PQ naj bi namreč lažne izjave podal, da bi izpolnil obveznost zavarovanja vozila TN pod ugodnejšimi pogoji, kot če bi zavarovatelj poznal identiteto običajnega voznika tega vozila. Glede na navedeno se ne zdi – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da bi PQ kršil načelo prepovedi zlorabe pravice. Zato ničnosti pogodbe o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil iz postopka v glavni stvari, ki izhaja iz lažne izjave PQ ob sklenitvi te pogodbe, ni mogoče uveljavljati proti njemu.
Na tretjem mestu, Sodišče je v zvezi z možnostjo zavarovatelja, da od PQ pridobi povrnitev vseh zneskov, ki mu jih je izplačal na podlagi izpolnitve zavarovalne pogodbe, in sicer s tožbo, ki temelji na namerni povzročitvi zmote, ki jo je PQ storil pri sklenitvi te pogodbe, poudarilo, da zakonske pogoje veljavnosti zavarovalne pogodbe in pogoje v zvezi z uveljavljanjem odgovornosti zavarovalca zaradi lažnih izjav ob sklenitvi zavarovalne pogodbe ne ureja pravo Unije, ampak pravo držav članic. Vendar nacionalne določbe, ki urejajo te pogoje, Direktivi 2009/103 ne morejo odvzeti polnega učinka. V okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, pa nacionalna ureditev, ki zavarovatelju omogoča, da s tožbo zoper potnika oškodovanca, ki je tudi zavarovalec in avtor lažne izjave ob sklenitvi zavarovalne pogodbe, pridobi povrnitev vseh zneskov, ki so bili na podlagi izpolnitve te pogodbe plačani navedenemu potniku, lahko to osebo dokončno in nesorazmerno prikrajša za varstvo, ki se z Direktivo 2009/103 zagotavlja oškodovancem v takih nesrečah. Taka ureditev lahko namreč nesorazmerno omeji pravico tega posameznika do odškodnine iz obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil.
(
1
)	Člen 3, prvi odstavek, in člen 13(1) Direktive 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (UL 2009, L 263, str. 11).
(
2
)	In zlasti v skladu s členom 13(1), prvi pododstavek, Direktive 2009/103.
(
3
)	Kot je določeno v členu 13(1), prvi pododstavek, Direktive 2009/103.
(
4
)	V skladu s členom 13(1), prvi in drugi pododstavek, lahko zavarovalnica zavrne izplačilo odškodnine tretjim osebam, ki so oškodovanci v prometni nesreči, samo v primerih, v katerih so vozilo, s katerim je bila povzročena škoda, uporabljale ali vozile osebe, ki za to niso imele izrecnega ali implicitnega dovoljenja, in v katerih so tretje osebe, ki so bili oškodovanci, prostovoljno vstopile v to vozilo, pri čemer so vedele, da je bilo ukradeno.
(
5
)	Natančneje, na člena 3 in 13 Direktive 2009/103.