62023CC0530
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 14. novembra 2024 (
1
)
Zadeva C-530/23 [Barało] (
i
)
KP
intervenient:
Prokurator Rejonowy we Włocławku
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy we Włocławku (okrajno sodišče v Włocławku, Poljska))
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Procesna jamstva za ranljive osebe, ki so osumljene ali obdolžene v kazenskem postopku – Pravica do dostopa do odvetnika – Direktiva 2013/48/EU – Direktiva (EU) 2016/1919 – Dopustnost dokazov“
I. Uvod
1.
Katere posebne zahteve pravo Unije nalaga nacionalnim organom, kadar vodijo kazenski postopek, ki vključuje ranljive osebe? To je rdeča nit, ki povezuje petnajst vprašanj, ki jih je predložilo predložitveno sodišče v obravnavani zadevi.
2.
Ta vprašanja se nanašajo na Direktivo 2013/48 (
2
) o pravici do dostopa do odvetnika in Direktivo 2016/1919 (
3
), ki povečuje učinkovitost te pravice, saj države članice zavezuje k zagotavljanju brezplačne pravne pomoči. Člen 13 Direktive 2013/48 in člen 9 Direktive 2016/1919 državam članicam nalagata obveznost upoštevanja posebnih potreb ranljivih oseb.
3.
Ker ima v postopku v glavni stvari osrednjo vlogo oseba, ki trpi za duševno boleznijo in je zato ranljiva, želi predložitveno sodišče ugotoviti, kakšne konkretne obveznosti imajo v tem okviru nacionalni organi, ki vodijo kazenski postopek.
4.
Čeprav je Sodišče že obravnavalo Direktivo 2013/48, ni še nikoli razlagalo Direktive 2016/1919, jo je pa enkrat bežno omenilo, (
4
) še nekajkrat so jo omenili tudi generalni pravobranilci. (
5
)
II. Dejansko stanje, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
5.
KP je oseba, ki je v kazenskem postopku obdolžena, prvič, posedovanja 8,50 grama marihuane in 33,83 grama amfetamina, in drugič, vožnje pod vplivom snovi, ki ima podoben učinek kot alkohol, in z amfetaminom v krvi. Do obtožb je prišlo na naslednji način.
6.
Po navedbah predložitvenega sodišča sta policista 21. julija 2022 malo pred polnočjo opazila vozilo, ki se je vozilo na nenavaden način in oddajalo čudne zvoke. Pristopila sta k vozilu, ki ga je vozil KP, in se po pogovoru z njim odpeljala.
7.
Nekaj trenutkov pozneje sta ista policista po radijski zvezi prejela informacijo o trčenju dveh vozil, in ker sta menila, da se vozilo KP ujema z opisom enega od vozil, vpletenih v trčenje, sta se vrnila na mesto, kjer sta ga prvič videla. KP je bil zunaj vozila, videti je bil živčen in je zmedeno govoril. Policista sta ga zaslišala in pozvala, naj izroči vse predmete, ki bi lahko bili prepovedani.
8.
KP je izjavil, da ni vozil vozila, in izročil plastične vrečke, ki jih je imel pri sebi ter so vsebovale bel prah in posušeno zeleno snov. Potem ko je bil vklenjen in prijet (22. julija 2022 ob 00:05), so ga odpeljali v bolnišnico, kjer so mu odvzeli kri za testiranje na prisotnost prepovedanih drog v krvi.
9.
Potem ko sta bili snovi testirani in je bilo ugotovljeno, da gre za marihuano in amfetamin, je bil 22. julija 2022 ob 12.15 KP obdolžen posesti prepovedanih snovi. Bil je obveščen o svoji pravici do pomoči odvetnika po lastni izbiri in o možnosti, da zaprosi za brezplačno pravno pomoč, če to upravičuje njegov finančni položaj. Poleg tega je bil obveščen o svoji pravici biti slišan in pravici do molka.
10.
KP se ni odpovedal pravici do pomoči odvetnika niti ni zahteval, da bi mu bil odvetnik dodeljen. V zapisniku ni omenjeno, da bi policist med tem zaslišanjem poskušal preveriti, ali je bila osumljena oseba pod vplivom prepovedanih drog in ali je bila zmožna razumeti in se spomniti dogodkov, ki so se zgodili.
11.
KP je zanikal, da je storil očitano kaznivo dejanje. Molčal je in ni hotel podpisati zapisnika ali se seznaniti s spisom v zadevi ob koncu preiskave. Zaslišanje ni bilo posneto z avdiovizualnimi sredstvi. Pri zaslišanju ni sodeloval zagovornik, preiskovalni organ pa sodišča ni prosil, naj imenuje zagovornika. KP je bil izpuščen iz pridržanja 22. julija 2022 ob 12:31.
12.
V avgustu in septembru 2022 je policija zaslišala psihiatra glede duševnega zdravja KP, državni tožilec pa je dobil njegovo zdravstveno dokumentacijo od psihiatrične bolnišnice, kjer je bil hospitalizirana.
13.
Potem ko je bila opravljena analiza njegove krvi, je bil KP 7. avgusta 2022 obdolžen tudi vožnje pod vplivom prepovedanih drog. O tem je bil KP obveščen 14. oktobra 2022, ko je bil pacient v psihiatrični bolnišnici, kjer so ga nato zaslišali.
14.
Tako kot med zaslišanjem 22. julija 2022 je bilo tudi to drugo zaslišanje opravljeno brez navzočnosti odvetnika, državni tožilec pa ni zahteval, da ga sodišče dodeli KP, zaslišanje pa ni bilo avdiovizualno posneto. Tudi tokrat je bil KP obveščen o svoji pravici do pomoči odvetnika, o njegovi pravici zaprositi za brezplačno pravno pomoč, če to upravičuje njegov finančni položaj, o njegovi pravici biti slišan in o njegovi pravici do molka. KP je zahteval vpogled v svoj spis in obrazložitev obtožb, kar je bilo 27. oktobra 2022 v pisni obliki vročeno njegovi materi.
15.
Državni tožilec je 15. decembra 2022 pri Sąd Rejonowy we Włocławku (okrajno sodišče v Włocławku, Poljska) vložil obtožni akt zoper KP. KP si je izbral svojega odvetnika.
16.
Predložitveno sodišče je s sklepom z dne 28. februarja 2023 tožilcu okrožnega državnega tožilstva v Włocławku naložilo, naj preiskavo dopolni z zaslišanjem KP v navzočnosti zagovornika in s pridobitvijo izvedenskih mnenj psihiatrov o duševnem zdravju KP v času storitve kaznivih dejanj in med postopkom.
17.
Državni tožilec je 3. marca 2023 zoper ta sklep vložil pritožbo in trdil, da dokazov ni treba dopolnjevati in da že pridobljena zdravstvena dokumentacija ne upravičuje tega, da bi KP pregledali izvedenci, da bi ugotovili njeno duševno zdravje. Sąd Okręgowy we Włocławku (okrožno sodišče v Włocławku, Poljska) je 29. marca 2023 ugodilo pritožbi državnega tožilca in zadevo vrnilo v odločanje predložitvenemu sodišču.
18.
Predložitveno sodišče meni, da Direktiva 2016/1919 in Direktiva 2013/48 nista bili pravilno in celovito preneseni v poljski pravni red, zaradi česar so bile kršene pravice, ki jih KP kot ranljivi osebi podeljuje pravo Unije.
19.
Glede na navedeno je Sąd Rejonowy we Włocławku (okrajno sodišče v Włocławku), ki je predložitveno sodišče, Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 2(1)(b), člen 4(5) in člen 9 v povezavi z uvodnimi izjavami 18, 19, 24 in 27 [Direktive 2016/1919] v povezavi s členom 3(2)(a) in (c) ter člena 3(3)(a) [Direktive 2013/48], kakor se razlaga v skladu s točkami 6, 7, 11 in 13 [Priporočila Komisije], razlagati tako, da se z njimi uvaja pravilo z neposrednim učinkom in zavezujočo naravo, v skladu s katerim dejanja zaslišanja ranljive osebe ali osebe v stanju ranljivosti ni dovoljeno opraviti brez sodelovanja zagovornika, kadar obstajajo objektivni dejanski razlogi za dodelitev brezplačne pravne pomoči, vendar organ, ki vodi predkazenski postopek, brezplačne pravne pomoči (tudi nujne ali začasne) ne dodeli brez nepotrebnega odlašanja, še preden je zadevna oseba [v konkretnem primeru ranljiva oseba] zaslišana s strani policije, drugega organa pregona ali pravosodnega organa ali še preden se izvedejo določena preiskovalna dejanja ali dejanja zbiranja dokazov[?]
2.
Ali je treba člen 2(1)(b), člen 4(5) in člen 9 v povezavi z uvodnimi izjavami 18, 19, 24 in 27 [Direktive 2016/1919] v povezavi s členom 1(2) [te direktive], kakor se razlaga v skladu s točkami 6, 7, 11…] in 13 [Priporočila Komisije], razlagati tako, da to, da se med postopkom ne identificira morebitne ranljivosti ali prizna osebe kot ranljive kljub obstoju dejanskih okoliščin za takojšno identifikacijo in da oseba ne more izpodbijati ocene svoje morebitne ranljivosti ter da se tej osebi ne dodeli javnega zagovornika po uradni dolžnosti brez nepotrebnega odlašanja, v vsakem primeru ni dovoljeno v zadevah, ki se nanašajo na kazniva dejanja, za katera je zagrožena kazen odvzema prostosti, in da je treba okoliščini, da ni bila opravljena ta identifikacija in ni bil postavljen zagovornik po uradni dolžnosti, izrecno navesti v odločbi o izvedbi zaslišanja brez navzočnosti odvetnika, zoper katero je načeloma mogoče vložiti pravno sredstvo[?]
3.
Ali je treba člen 2(1)(b), člen 4(5) in člen 9 v povezavi z uvodnimi izjavami 18, 19, 24 in 27 [Direktive 2016/1919] v povezavi s členom 1(2) [te direktive 2016/1919], kakor se razlaga v skladu z oddelkom 3, točka 7, [Priporočila Komisije], razlagati tako, da to, da država članica v okviru kazenskega postopka ni uvedla domneve o ranljivosti, pomeni, da osumljeni osebi ni priznano jamstvo iz člena 9 [Direktive 2016/1919], kakor se razlaga v skladu s točko 11 [Priporočila Komisije], ter da morajo zato pravosodni organi v takem primeru neposredno uporabiti določbe direktive[?]
4.
Ali je treba v primeru pritrdilnega odgovora na vsaj eno od prvih treh vprašanj določbe dveh direktiv, ki so navedene v teh vprašanjih, razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim določbam, kakršni sta:
(a)
člen 301, drugi stavek, kodeks postepowania karnego (zakonik o kazenskem postopku), v skladu s katerim se osumljena oseba le na svojo zahtevo zasliši v navzočnosti postavljenega zagovornika, to, da zagovornik ne pride na zaslišanje osumljene osebe, pa ni ovira za njegovo izvedbo;
(b)
člen 79(1), točki 3 in 4, zakonika o kazenskem postopku, v skladu s katerim mora imeti obdolžena oseba (osumljena oseba) v kazenskem postopku zagovornika, če obstaja utemeljen dvom glede tega, ali je bila sposobna prepoznati pomen dejanja ali imeti v oblasti svoje ravnanje v času storitve dejanja ali pa je bila ta sposobnost bistveno zmanjšana, in če obstaja utemeljen dvom glede tega, ali ji stanje njenega duševnega zdravja omogoča samostojno in razsodno sodelovanje v postopku ali obrambo[?]
5.
Ali je s členom 3(2)(a) v povezavi s členom 3(3)(b) [Direktive 2013/48] v povezavi z načelom primarnosti in neposrednega učinka direktiv organom predkazenskega postopka, sodiščem in vsem drugim organom države članice naloženo, da ne uporabijo določb nacionalne zakonodaje, ki niso v skladu z Direktivo, kot so tiste, navedene v četrtem vprašanju, ter posledično, da – glede na iztek roka za prenos – zgoraj navedene nacionalne določbe nadomestijo z določbami Direktive z neposrednim učinkom[?]
6.
Ali je treba člen 2(1)(b), člen 4(5) in člen 9 v povezavi z uvodnimi izjavami 19, 24 in 27 [Direktive 2016/1919] razlagati tako, da v primeru nesprejetja odločbe o dodelitvi oziroma nepriznanja brezplačne pravne pomoči ranljivi osebi ali osebi, za katero se domneva, da je v stanju ranljivosti, v skladu z oddelkom 3 … [Priporočila Komisije], zaradi česar posledično policija ali drug organ pregona izvede preiskovalna dejanja in dejanja zbiranja dokazov ob sodelovanju take osebe, vključno z dejanji, ki jih pred sodiščem ni mogoče ponoviti, za nacionalno sodišče, ki odloča o kazenski zadevi, in vse nacionalne organe, ki izvajajo sodno oblast (torej tudi organe predkazenskega postopka), velja obveznost, da ne uporabijo določb nacionalnega prava, ki niso v skladu z Direktivo, kot so tiste, navedene v četrtem vprašanju, ter posledično, da – glede na iztek roka za prenos – zgoraj navedene nacionalne določbe nadomestijo z določbami Direktive z neposrednim učinkom, in sicer tudi v primeru, ko je ta oseba po končani preiskavi (ali pregonu) in po tem, ko je državni tožilec vložil obtožni akt pri sodišču, imenovala zagovornika[?]
7.
Ali je treba člen 2(1)(b), člen 4(5) in člen 9 v povezavi z uvodnimi izjavami 19, 24 in 27 [Direktive 2016/1919] v povezavi s členom 1(2) [te direktive 2016/1919], kakor se razlaga v skladu s točkami 6, 7, 11 … in 13 [Priporočila Komisije], razlagati tako, da mora država članica zagotoviti takojšnjo identifikacijo in priznanje ranljivosti osumljene osebe ter zagotoviti brezplačno pravno pomoč osumljenim ali obdolženim osebam v kazenskem postopku, za katere se domneva, da so v stanju ranljivosti ali da so ranljive, in da je ta pomoč obvezna, tudi če pristojni organ ne zaprosi neodvisnega strokovnjaka za oceno stopnje ranljivosti, potreb ranljive osebe in ustreznosti vseh sprejetih ali predvidenih ukrepov zoper ranljivo osebo, dokler neodvisni strokovnjak ne opravi ustrezne ocene[?]
8.
Če je odgovor na sedmo vprašanje pritrdilen, ali je treba navedene določbe Direktive in Priporočila Komisije razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim določbam, kot je člen 79(1), točki 3 in 4, zakonika o kazenskem postopku, v skladu s katerim mora imeti obdolžena oseba v kazenskem postopku zagovornika le, če obstaja utemeljen dvom glede tega, ali njena sposobnost prepoznati pomen dejanja ali imeti v oblasti svoje ravnanje v času storitve dejanja ni bila izključena ali bistveno zmanjšana, in če obstaja utemeljen dvom glede tega, ali ji stanje njenega duševnega zdravja omogoča samostojno in razsodno sodelovanje v postopku ali obrambo[?]
9.
Ali je treba člen 2(1)(b), člen 4(5) in člen 9 v povezavi z uvodnimi izjavami 19, 24 in 27 [Direktive 2016/1919] v povezavi s členom 1(2) [te direktive 2016/1919], kakor se razlaga v skladu s točkami 6, 7, 11 … in 13 [Priporočila Komisije] in načelo domneve ranljivosti, razlagati tako, da morajo pristojni organi (državno tožilstvo, policija) najpozneje pred prvim zaslišanjem osumljene osebe s strani policije ali drugega pristojnega organa takoj opraviti identifikacijo in priznati ranljivost osumljenca v kazenskem postopku ter zagotoviti brezplačno pravno pomoč ali nujno (začasno) pomoč in se vzdržati zaslišanja osumljene osebe, dokler se ji ne zagotovi ta brezplačna pravna pomoč ali dodeli nujna (začasna) pomoč [?]
10.
Če je odgovor na deveto vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 2(1)(b), člen 4(5) in člen 9 v povezavi z uvodnimi izjavami 19, 24 in 27 [Direktive 2016/1919] v povezavi s členom 1(2) [te direktive kot se razlaga v skladu s točkami 6, 7, 11 … in 13 [Priporočila Komisije], razlagati tako, da državam članicam nalagajo obveznost, da v svojem nacionalnem pravu jasno opredelijo razloge in merila za odstopanja od takojšnje identifikacije in priznanja ranljivosti osumljene osebe v kazenskem postopku ter da ji zagotovijo brezplačno pravno pomoč ali nujno (začasno) pomoč, pri čemer morajo biti morebitna odstopanja sorazmerna, časovno omejena in ne smejo posegati v načelo poštenega sojenja ter morajo biti v obliki procesnega sklepa o odobritvi začasnega odstopanja, v zvezi s katerim bi morala imeti zadevna stranka načeloma možnost zahtevati sodni nadzor[?]
11.
Ali je treba člen 19(1), drugi odstavek, PEU in člen 47 Listine [Evropske unije] o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) v povezavi s členom 3(2)(a) ter členom 3(a) in (b) Direktive [2013/48] v povezavi s členom 1(2) in uvodno izjavo 27 [Direktive 2016/1919] in v povezavi s členom 8 [Direktive 2016/1919] razlagati tako, da je v primeru, da organ, ki vodi postopek, osebi, za katero se domneva, da je v stanju ranljivosti ali/in da je ranljiva (kot je določeno v točkah 7 in 11 [Priporočila Komisije]), ne dodeli brezplačne pravne pomoči in da ne navede razlogov za odločitev, da ne bo dodelil brezplačne pravne pomoči, taka oseba upravičena do učinkovitega pravnega sredstva, in da je treba za tako učinkovito pravno sredstvo šteti institut nacionalnega procesnega prava iz člena 344a zakonika o kazenskem postopku, ki odreja vrnitev zadeve državnemu tožilcu, da:
(a)
organ predkazenskega postopka izvede identifikacijo in prizna ranljivost osumljene osebe v kazenskem postopku;
(b)
se osumljeni osebi omogoči, da se pred zaslišanjem posvetuje z zagovornikom;
(c)
se izvede zaslišanje osumljenca v navzočnosti zagovornika z avdiovizualnim snemanjem samega zaslišanja;
(d)
se lahko zagovornik seznani s spisom ter da ranljiva oseba in odvetnik, postavljen po uradni dolžnosti, ali odvetnik, ki ga imenuje osumljena oseba, lahko podata morebitne dokazne predloge[?]
12.
Ali je treba člen 4 [Listine] v povezavi s členom [6(1), [(2) in (3) PEU] v povezavi s členom 3 Evropske konvencije o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah [(EKČP)], podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, kakor je bila naknadno spremenjena s protokoli št. 3, 5 in 8 ter dopolnjena s Protokolom št. 2., v zvezi z domnevo o ranljivosti iz točke 7 [Priporočila Komisije], razlagati tako, da zaslišanje osumljene osebe, ki ga opravi policist ali druga oseba, pooblaščena za izvedbo preiskovalnega dejanja, v okolju psihiatrične bolnišnice brez upoštevanja stanja negotovosti in v pogojih posebej omejene svobode izražanja in posebne duševne ranljivosti ter brez odvetnika pomeni nečloveško ravnanje, zaradi česar je tako procesno dejanje zaslišanja na splošno neprimerno, ker je v nasprotju s temeljnimi pravicami Unije[?]
13.
Če je odgovor na dvanajsto vprašanje pritrdilen, ali je treba določbe iz dvanajstega vprašanja razlagati tako, da nacionalnemu sodišču, ki obravnava zadevo v kazenskem postopku – ki spada na področje uporabe [Direktive 2016/1919] v povezavi s točko 7 [Priporočila Komisije] in na področje uporabe Direktive [2013/48] –, pa tudi vsem drugim organom kazenskega pregona, ki v zadevi izvajajo procesna dejanja, omogočajo (oziroma jim nalagajo), da ne uporabijo določb nacionalnega prava, ki niso v skladu z Direktivo, vključno zlasti s členom 168a zakonika o kazenskem postopku, in da posledično – zaradi izteka roka za prenos – nadomestijo zgoraj navedeno nacionalno določbo z določbami Direktive, ki imajo neposredni učinek, tudi v primeru, ko taka oseba po končani preiskavi (ali pregonu) in po tem, ko državni tožilec vloži obtožni akt pri sodišču, imenuje svojega zagovornika [?]
14.
Ali je treba člen 2(1)(b), člen 4(5) in člen 9 v povezavi z uvodnimi izjavami 19, 24 in 27 [Direktive 2016/1919] v povezavi s členom 3(2)(a), (b) in (c) … ter členom 3(3)(b) [Direktive 2013/48] v povezavi s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU in načelom učinkovitosti v pravu Unije razlagati tako, da mora državni tožilec, ko deluje v predkazenskem postopku, v celoti spoštovati zahteve iz Direktive 2016/1919, ki imajo neposredni učinek, in tako zagotoviti, da je osumljeni ali obdolženi osebi, ki uživa varstvo navedene direktive, v postopku zagotovljeno učinkovito pravno varstvo od prvega od naslednjih dogodkov:
(a)
preden jo zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali sodni organ;
(b)
ko organi pregona ali drugi pristojni organi opravijo preiskovalna dejanja ali dejanja zbiranja dokazov v skladu s členom 3(3)(c) Direktive 2013/48;
(c)
brez nepotrebnega odlašanja po odvzemu prostosti (s čimer je mišljeno tudi bivanje v psihiatrični bolnišnici), po potrebi pa je državni tožilec dolžan ne upoštevati odredbe nadrejenih tožilcev, če je prepričan, da bi njihova izpolnitev škodovala učinkovitemu varstvu osumljene osebe, za katero se domneva, da je ranljiva, vključno z njeno pravico do poštenega sojenja ali katero koli drugo pravico, ki ji je priznana z Direktivo 2016/1919 v povezavi z Direktivo 2013/48?]
15.
Če je odgovor na štirinajsto vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 19(1), drugi pododstavek, PEU, ki določa načelo učinkovitega pravnega varstva, v povezavi s členom 2 PEU v povezavi z načelom spoštovanja pravne države, kakor se razlaga v sodni praksi Sodišča (glej sodbo z dne 27. maja 2019 v zadevi OG in PI (Državno tožilstvo, Lübeck in Zwickau), C-508/18 in C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456), ter načelo neodvisnosti sodstva iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 [Listine], kakor se razlaga v sodni praksi Sodišča (glej sodbo z dne 27. februarja 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C-64/16, EU:C:2018: 1]17),), razlagati tako, da ta načela glede na možnost generalnega državnega tožilca ali nadrejenih državnih tožilcev, da dajejo zavezujoča navodila podrejenim državnim tožilcem, na podlagi katerih ti ne smejo upoštevati določb prava Unije, ki se neposredno uporabljajo ali s katerimi se ovira uporaba teh določb, nasprotujejo nacionalni ureditvi, iz katere izhaja, da je državno tožilstvo neposredno podrejeno organu izvršilne oblasti, to je ministru za pravosodje, in nasprotujejo tudi nacionalnim določbam, ki omejujejo neodvisnost državnega tožilca pri uporabi prava Unije, zlasti:
(a)
členu 1(2), členu 3(1), točki 1 in 3, členu 7, od (1) do (6) in (8), ter členu 13(1) in (2) ustawa z dnia 28 stycznia 2016 roku Prawo o prokuraturze (zakon z dne 28. januarja 2016 o državnem tožilstvu), iz katerih izhaja, da lahko minister za pravosodje, ki je obenem generalni državni tožilec in najvišja instanca državnega tožilstva, državnim tožilcem nižjega ranga daje tudi zavezujoča navodila, ki celo omejujejo ali ovirajo neposredno uporabo prava Unije[?]
20.
Okrožni državni tožilec v Włocławeku (Poljska), češka in poljska vlada ter Evropska komisija so predložili pisna stališča.
21.
Obravnave ni bilo.
III. Upoštevno pravo
A.
Direktiva 2013/48
22.
Člen 3, od (1) do (3), Direktive 2013/48 določa pravico do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku tako:
„1.   Države članice osumljenim in obdolženim osebam zagotovijo pravico do dostopa do odvetnika tako hitro in na takšen način, da se zadevnim osebam omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe.
2.   Osumljene ali obdolžene osebe imajo dostop do odvetnika brez nepotrebnega odlašanja. V vsakem primeru imajo osumljene ali obdolžene osebe dostop do odvetnika od prvega od naslednjih dogodkov:
(a)
preden jo zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali sodni organ;
(b)
od preiskovalnega dejanja ali drugega dejanja zbiranja dokazov, ki ga izvedejo preiskovalni ali drugi pristojni organi v skladu s točko (c) odstavka 3;
(c)
brez nepotrebnega odlašanja po odvzemu prostosti;
(d)
kadar prejmejo poziv za zglasitev na sodišču, pristojnem za kazenske zadeve, v ustreznem roku, preden se zglasijo na tem sodišču.
3.   Pravica do dostopa do odvetnika zajema naslednje:
(a)
države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico do zasebnega srečanja in komunikacije z odvetnikom, ki jih zastopa, tudi preden jih zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ;
(b)
države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje. Takšno sodelovanje je v skladu s postopki iz nacionalnega prava, če se s tem ne posega v učinkovito uveljavljanje in v bistvo zadevne pravice. Kadar odvetnik sodeluje pri zaslišanju, se to evidentira po postopku za evidentiranje v skladu s pravom zadevne državne članice;
(c)
države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico do navzočnosti njihovega odvetnika vsaj pri naslednjih preiskovalnih dejanjih ali dejanjih zbiranja dokazov, če so ta dejanja predvidena v zadevnem nacionalnem pravu in se jih osumljena ali obdolžena oseba mora udeležiti oziroma se jih lahko udeleži:
(i)
prepoznavah;
(ii)
soočenjih;
(iii)
rekonstrukcijah kaznivega dejanja.“
23.
Člen 12 Direktive 2013/48, naslovljen „Pravna sredstva“, določa tako:
„1.   Države članice osumljenim ali obdolženim osebam v kazenskem postopku in zahtevanim osebam v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje zagotovijo učinkovito pravno sredstvo na podlagi nacionalnega prava v primeru kršitve njihovih pravic iz te direktive.
2.   Države članice brez poseganja v nacionalne predpise in sisteme glede dopustnosti dokazov zagotovijo, da se v okviru kazenskega postopka pri vrednotenju izjav osumljenih ali obdolženih oseb ali dokazov, pridobljenih s kršitvijo njihove pravice do odvetnika, ali v primerih, v katerih je bilo odstopanje od te pravice dovoljeno v skladu s členom 3(6), spoštujeta pravica do obrambe in poštenost postopka.“
24.
Nazadnje člen 13 Direktive 2013/48, naslovljen „Ranljive osebe“, določa:
„Države članice zagotovijo, da se pri uporabi te direktive upoštevajo posebne potrebe ranljivih osumljenih in obdolženih oseb.“
B.
Direktiva 2016/1919
25.
Direktiva 2016/1919 ureja zagotavljanje brezplačne pravne pomoči osumljenim, obdolženim ali zahtevanim osebam na podlagi evropskega naloga za prijetje. (
6
) Člen 2(1) te direktive določa njeno področje uporabe tako:
„Ta direktiva se uporablja za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku, ki imajo pravico do dostopa do odvetnika na podlagi Direktive 2013/48/EU in ki:
(a)
jim je odvzeta prostost;
(b)
morajo imeti pomoč odvetnika v skladu s pravom Unije ali nacionalnim pravom; ali
(c)
morajo biti navzoč[e], ali jim je dovoljeno, da so navzoč[e], pri preiskovalnih dejanjih ali dejanjih zbiranja dokazov, ki vključujejo vsaj:
(i)
prepoznave;
(ii)
soočenja;
(iii)
rekonstrukcije kaznivega dejanja.“
26.
Člen 3 Direktive 2016/1919 brezplačno pravno pomoč opredeljuje kot „financiranje pomoči odvetnika – s strani države članice – ki omogoča izvajanje pravice do dostopa do odvetnika“.
27.
Člen 4 Direktive 2016/1919 ureja pogoje za dodelitev brezplačne pravne pomoči v kazenskem postopku:
„1.   Države članice zagotovijo, da imajo osumljene in obdolžene osebe, ki nimajo dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika, pravico do brezplačne pravne pomoči, kadar to zahtevajo interesi pravičnosti.
2.   Države članice lahko izvedejo oceno materialnega položaja, oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti ali oboje, da ugotovijo, ali je treba dodeliti brezplačno pravno pomoč v skladu z odstavkom 1.
3.   Kadar država članica izvede oceno materialnega položaja, upošteva vse zadevne in objektivne dejavnike, kot so prihodki, premoženje in družinske razmere zadevne osebe, kot tudi stroški pomoči odvetnika in življenjski standard v tej državi članici, da ugotovi, ali v skladu z veljavnimi merili v tej državi članici osumljena ali obdolžena oseba nima dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika.
4.   Kadar država članica izvede oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti, upošteva težo kaznivega dejanja, zapletenost zadeve in strogost sankcije, ki bi se pričakovano lahko izrekla, da ugotovi, ali je treba zaradi interesov pravičnosti dodeliti brezplačno pravno pomoč. V vsakem primeru se šteje, da so izpolnjeni pogoji, kar zadeva oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti, v naslednjih primerih:
(a)
ko je osumljena ali obdolžena oseba privedena pred pristojno sodišče ali sodnika, da se odloči o pridržanju v kateri koli fazi postopka v okviru področja uporabe te direktive, in
(b)
med pridržanjem.
5.   Države članice zagotovijo, da se brezplačna pravna pomoč dodeli brez nepotrebnega odlašanja in najpozneje pred zaslišanjem s strani policije, drugega organa preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodnega organa oziroma pred izvedbo preiskovalnih dejanj ali dejanj zbiranja dokazov iz točke (c) člena 2(1).
6.   Brezplačna pravna pomoč se dodeli samo za namene kazenskega postopka, v katerem je zadevna oseba osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja.“
28.
V skladu s členom 8 Direktive 2016/1919 države članice „zagotovijo, da imajo osumljene, obdolžene in zahtevane osebe učinkovito pravno sredstvo na podlagi nacionalnega prava v primeru kršitve njihovih pravic iz te direktive“.
29.
Nazadnje, člen 9 Direktive 2016/1919, naslovljen „Ranljive osebe“, določa, da države članice „zagotovijo, da se pri izvajanju te direktive upoštevajo posebne potrebe ranljivih osumljenih, obdolženih ter zahtevanih oseb“.
IV. Analiza
30.
Petnajst vprašanj predložitvenega sodišča se nanaša na različne vidike kazenskega postopka, kadar je vključena ranljiva oseba. Analizo bom razdelila na pet tem, pri čemer bom pri vsaki od njih analizirala ne le vsebino vprašanja, temveč tudi ugovore nedopustnosti, ki so jih podali nekateri udeleženci postopka.
31.
Prvih štirinajst vprašanj se nanaša na štiri teme, ki jih urejata direktivi 2013/48 in 2016/1919: ranljivost, učinkovita pravna sredstva, nečloveško in ponižujoče ravnanje ter neposreden učinek. Petnajsto vprašanje se nanaša na neodvisnost državnega tožilca, ki je zunaj področja uporabe teh dveh direktiv. Po kratki analizi uporabe obeh direktiv (oddelek A) bom obravnavala vsako od petih tem po vrsti (oddelki od B do F).
A.
Uporaba zadevnih direktiv
32.
V skladu s členom 2(1) Direktive 2013/48 se ta direktiva uporablja „od takrat, ko [jih] [osumljene ali obdolžene osebe] pristojni organi države članice z uradnim obvestilom ali na drug način seznanijo s tem, da so osumljene ali obdolžene storitve kaznivega dejanja, ne glede na to, ali jim je odvzeta prostost“. Sodišče je že pojasnilo, da to vključuje seznanitev na kakršen koli način; zato sredstvo, s katerim ta oseba prejme tako informacijo, ni pomembno. (
7
)
33.
Ob upoštevanju dejstev, predstavljenih v točkah od 7 do 9 zgoraj, je jasno, da se je Direktiva 2013/48 za KP uporabljala od takrat, ko sta ga policista pozvala, naj izroči morebitne prepovedane snovi, nato sta ga vklenila in ga pridržala. (
8
)
34.
Poleg tega člen 2(1) Direktive 2016/1919 določa, da se ta direktiva uporablja za osebe, ki imajo pravico do pomoči odvetnika na podlagi Direktive 2013/48 in ki jim je odvzeta prostost ali ki morajo imeti pomoč odvetnika v skladu s pravom Unije ali nacionalnim pravom.
35.
Ali se Direktiva 2016/1919 uporablja za KP, je torej odvisno od tega, ali ima na podlagi Direktive 2013/48 pravico do pomoči odvetnika.
36.
V skladu s členom 3(2) Direktive 2013/48 imajo osumljene ali obdolžene osebe „dostop do odvetnika brez nepotrebnega odlašanja“. V skladu s členom 3(2)(a) bo to tako v vsakem primeru, vsaj „preden jih zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ“. Člen 4(5) Direktive 2016/1919 hkrati določa, da se brezplačna pravna pomoč dodeli „brez nepotrebnega odlašanja in najpozneje pred zaslišanjem s strani policije, drugega organa preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodnega organa“.
37.
Zato ugotavljam, da bi v skladu z Direktivo 2013/48 KP moral imeti pomoč odvetnika (
9
) in da se je torej zanj uporabljala Direktiva 2016/1919. (
10
)
B.
Ranljivost (prvo, drugo, tretje, sedmo, deveto in deseto vprašanje)
38.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali ranljivost osebe prepoveduje organom v kazenskem postopku, da bi jo zaslišali brez sodelovanja zagovornika in brez dodelitve brezplačne pravne pomoči, kadar so za to izpolnjeni pogoji.
39.
Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba v primerih, ko je zadevna oseba obdolžena kaznivega dejanja, za katero je zagrožena kazen odvzema prostosti, to, da ni identificirana ranljivost te osebe, izrecno navesti v odločitvi, kar je pogoj za zaslišanje brez navzočnosti zagovornika.
40.
S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali Direktiva 2016/1919 in Direktiva 2013/48 uvajata domnevo ranljivosti, ki jo morajo organi držav članic spoštovati med kazenskim postopkom.
41.
S sedmim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje o obveznostih, ki jih Direktiva 2013/48 in Direktiva 2016/1919 nalagata nacionalnim organom v zvezi z zagotavljanjem priznanja ranljivosti, in o pravicah v kazenskem postopku, ki s tem nastanejo za zadevno osebo.
42.
Z devetim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali morajo pristojni organi v kazenskem postopku nemudoma identificirati in priznati ranljivost osumljene osebe, ji zagotoviti brezplačno pravno pomoč in se vzdržati zaslišanja, dokler ta pomoč ni zagotovljena.
43.
Nazadnje z desetim vprašanjem, če je odgovor na deveto vprašanje pritrdilen, predložitveno sodišče sprašuje, ali morajo države članice v svoji zakonodaji navesti podrobne razloge in merila za vsako odstopanje od takojšnje identifikacije in priznanja ranljivosti ter posledičnega zagotavljanja brezplačne pravne pomoči. Poleg tega sprašuje, ali mora biti tako odstopanje sorazmerno, časovno omejeno in spoštovati načelo poštenega sojenja, v zvezi z njim pa mora imeti zadevna stranka pravico zahtevati sodni nadzor.
44.
Skupni imenovalec teh vprašanj je odvisen od pojma ranljivosti in obveznosti nacionalnih organov, da ranljivost pravočasno identificirajo in ji pripišejo ustrezne posledice. V nadaljevanju bom zato podala smernice o tem, kdo je ranljiva oseba (pododdelek 1), nato pa razlago direktiv in obveznosti, ki jih ti nalagata nacionalnim organom, kadar je osumljena ali obdolžena oseba ranljiva oseba (pododdelek 2).
1. Kdo je ranljiva oseba?
45.
Svet je leta 2009 pozval k postopnemu pristopu pri urejanju različnih procesnih pravic v kazenskem postopku, vključno s posebnim varstvom za osumljence ali obtožence, ki spadajo v skupino ranljivih oseb. (
11
) Vendar je bila ta zakonodajna ambicija, ko gre za ranljive osebe, (
12
) doslej dosežena le v zvezi z otroki, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku. (
13
)
46.
Ker ni bilo nadaljnje zakonodaje Unije, ki bi širše opredeljevala ranljivost v kazenskem postopku, (
14
) je Komisija objavila Priporočilo o procesnih jamstvih za ranljive osebe, ki so osumljene ali obdolžene v kazenskem postopku. (
15
)
47.
Ranljive osebe opredeljuje kot osebe, „ki ne morejo razumeti kazenskega postopka in v njem učinkovito sodelovati zaradi svoje starosti, duševnih ali telesnih značilnosti ali invalidnosti“. (
16
)
48.
Poleg tega Priporočilo Komisije uvaja domnevo o ranljivosti, iz katere izhaja naslednje: „Države članice bi morale predpisati domnevo o ranljivosti, zlasti za osebe z resnimi psihološkimi, intelektualnimi, fizičnimi ali senzoričnimi okvarami, duševnimi boleznimi ali kognitivnimi težavami, ki jih ovirajo pri razumevanju postopka in učinkovitem sodelovanju v njem“. (
17
)
49.
Duševne bolezni in motnje je na splošno težje identificirati kot ranljivost zaradi, mladosti, literatura pa je kritična do odločitve Komisije, da izda direktivo zgolj za otroke, medtem ko je varstvo ranljivih odraslih oseb omejila zgolj na priporočilo. (
18
)
50.
Priporočilo Komisije je nezavezujoč akt, ki nima pravne veljave, potrebne za naložitev dokončnih obveznosti nacionalnim organom v kazenskem postopku.
51.
Čeprav je Sodišče v zadevi Grimaldi (
19
) odločilo, da morajo nacionalna sodišča upoštevati priporočila, ta ugotovitev ne pomeni, da so priporočila pravno zavezujoča. Sodišče je zgolj menilo, da priporočil ni mogoče prezreti pri razlagi drugih določb prava Unije, vendar ni nakazalo, da ustvarjajo kakršno koli obveznost glede rezultata. Priporočila torej nacionalnim sodiščem ne nalagajo obveznosti skladne razlage.
52.
Dejstvo, da je Svet države članice pozval, naj „upoštevajo“ Priporočilo Komisije, (
20
) prav tako ne spremeni njegove nezavezujoče narave. Dejansko je samo ena država članica Komisijo celo obvestila o ukrepih, potrebnih za izvajanje tega priporočila. (
21
)
53.
Zato niti opredelitev ranljive osebe niti domneva o ranljivosti oseb z določenimi okvarami, boleznimi ali težavami, kot sta predlagani v Priporočilu Komisije (glej točki 47 in 48 teh sklepnih predlogov), za države članice nista zavezujoči.
54.
Ker v pravu Unije razen Priporočila Komisije ni nobenih drugih posebnih določb, nam ostaneta zrcalni določbi iz člena 13 Direktive 2013/48 (
22
) in člena 9 Direktive 2016/1919, (
23
) ki od držav članic zahtevata, da zagotovijo, da se „upoštevajo posebne potrebe ranljivih osumljenih in obdolženih oseb“. (
24
)
55.
Sodišče je pri razlagi člena 13 Direktive 2013/48 ugotovilo, da je treba duševno bolno osebo (
25
) šteti za ranljivo. To je tako ne glede na to, da zadevna direktiva ne določa izrecno kategorij ranljivih oseb. (
26
)
56.
Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) potrjuje ta pristop. Menilo je, da je sodelovanje v kazenskem postopku učinkovito, če „obtoženec dobro razume naravo sodnega postopka in svojo vlogo v njem, vključno s pomenom kakršnih koli kazni, ki mu jih sodišče lahko naloži“. (
27
)
57.
Poleg tega je ESČP pri ocenjevanju splošne poštenosti kazenskega postopka sestavilo seznam upoštevnih dejavnikov, med katerimi je prvi ta, „ali je bil pritožnik posebej ranljiv, na primer zaradi svoje starosti ali duševnega stanja“. (
28
)
58.
Nazadnje je ESČP tudi ugotovilo, da je odrasla oseba posebej ranljiva v primeru kroničnega alkoholizma in/ali akutne zastrupitve z alkoholom, invalidnosti ali bolezenskega stanja, pripadnosti socialno prikrajšani skupini ali duševne motnje. (
29
)
59.
Na splošno in brez potrebe po izčrpni opredelitvi ranljive osebe lahko za namene obravnavane zadeve z gotovostjo ugotovimo, da se osebe z duševnimi motnjami, kot je KP, v skladu s pravom Unije štejejo za ranljive osumljene ali obdolžene osebe.
60.
Sedaj se bom posvetila obveznostim, ki jih zadevni direktivi nalagata nacionalnim organom v zvezi z obravnavo ranljivih oseb v predkazenskem postopku, in ustreznim pravicam, ki jih imajo ranljive osebe.
2. Obveznosti nacionalnih organov v kazenskem postopku, kadar je osumljena ali obdolžena oseba ranljiva oseba
61.
Komisija trdi, da je treba člen 9 Direktive 2016/1919 razumeti tako, da uvaja obveznost pristojnih organov, da izvedejo oceno ranljivosti, če izvedo za elemente, ki kažejo na določeno duševno motnjo ali bolezen. Po mnenju Komisije naj bi drugačna razlaga tej določbi odvzela polni učinek. Ta institucija to razlago razširja tudi na ugotovitev, da brezplačne pravne pomoči ni mogoče zavrniti ranljivim osebam, ne da bi se pred tem opravila ocena duševnega stanja zadevne osebe.
62.
Poljska vlada podobno trdi, da poljsko pravo tudi določa, da morajo pristojni organi dodeliti brezplačno pravno pomoč, kadar ugotovijo, da bi bila zadevna oseba lahko ranljiva. Drugače od Komisije pa ta vlada ne priznava nikakršne domneve o ranljivosti, ki bi bila podobna tisti iz Priporočila Komisije.
63.
Strinjam se s poljsko vlado, da, kot sem že pojasnila, (
30
) Priporočilo Komisije, v skladu s katerim bi morale države članice v določenih primerih v svojih pravnih redih predvideti domnevo o ranljivosti, ni pravno zavezujoče. V zvezi s tem tudi menim, da načini ugotavljanja ranljivosti osebe trenutno ostajajo v pristojnosti držav članic.
64.
Vendar Komisija pravilno navaja, da bi člen 9 Direktive 2016/1919 – in, ko smo že pri tem, tudi člen 13 Direktive 2013/48 – izgubil svoj pomen, če se nacionalnim organom ne bi naložila obveznost, da priznajo in ustrezno obravnavajo ranljivost osumljene ali obdolžene osebe. Nacionalna sodišča morajo nacionalno pravo razlagati tako, da pravo Unije ne izgubi pomena.
65.
Člen 9 Direktive 2016/1919 in člen 13 Direktive 2013/48 je treba razlagati tako, da od pristojnih organov zahtevata, da skrbno upoštevajo možnost, da je osumljena ali obdolžena oseba ranljiva, ker ima težave pri razumevanju ali sodelovanju v postopku. (
31
) Ta obveznost ima neposreden učinek. Če obstaja sum ranljivosti, morajo organi posebej skrbno zagotoviti varstvo pravic, ki jih podeljujeta Direktiva 2013/48 in Direktiva 2016/1919.
66.
V zvezi s pravico do dostopa do odvetnika iz člena 3(2) Direktive 2013/48 izhaja, da bi moral KP, tudi če ne bi bil ranljiv, med policijskim zaslišanjem in vsekakor brez nepotrebnega odlašanja po odvzemu prostosti pomagati odvetnik. Spoštovanje te pravice je še toliko bolj pomembno, če je oseba ranljiva.
67.
Zato ugotavljam, da ima člen 3(2) Direktive 2013/48 v povezavi s členom 13 te direktive neposreden učinek in ga je treba razlagati tako, da morajo pristojni organi, ki se zavedajo morebitne ranljivosti osumljene ali obdolžene osebe, tej osebi zagotoviti pomoč odvetnika.
68.
Ko gre za dodeljevanje brezplačne pravne pomoči, se mi zdi analogna razlaga prepričljiva. (
32
)
69.
V primerih, v katerih se uporablja Direktiva 2016/1919, se lahko brezplačna pravna pomoč dodeli na podlagi ocene materialnega položaja, (
33
) ocene upravičenosti na podlagi pravičnosti (
34
) ali obojega. Na splošno člen 4(1) te direktive določa, da imajo „osumljene in obdolžene osebe, ki nimajo dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika, pravico do brezplačne pravne pomoči, kadar to zahtevajo interesi pravičnosti“.
70.
Strinjam se z vsemi udeleženci tega postopka, da bi bilo lahko, ko se ugotovi ranljivost osumljene ali obdolžene osebe, brez zagotovitve brezplačne pravne pomoči njeno učinkovito sodelovanje v postopku ogroženo. To je v skladu s členom 4(5) Direktive 2016/1919, ki državam članicam nalaga obveznost, da se brezplačna pravna pomoč dodeli brez nepotrebnega odlašanja in najpozneje pred zaslišanjem s strani policije.
71.
To še toliko bolj velja v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, kjer je predvidena sankcija odvzem prostosti. (
35
)
72.
Zato ugotavljam, da ima člen 2(1) Direktive 2016/1919 v povezavi s členom 4(1) in (5) ter členom 9 te direktive 2016/1919 neposreden učinek in ga je treba razlagati tako, da morajo pristojni organi, ki se zavedajo morebitne ranljivosti osumljene ali obdolžene osebe, tej osebi dodeliti brezplačno pravno pomoč. To je zlasti pomembno v primerih, ko je sankcija za domnevno kaznivo dejanje odvzem prostosti.
3. Predlog glede ranljivosti
73.
Trenutno veljavno pravo Unije državam članicam ne nalaga obveznosti uvedbe domneve o ranljivosti. Natančne načine in postopke za ugotavljanje ranljivosti osebe mora predpisati nacionalno pravo.
74.
Člen 9 Direktive 2016/1919 in člen 13 Direktive 2013/48 je treba razlagati tako, da od pristojnih organov zahtevata, da skrbno upoštevajo možnost, da je osumljena ali obdolžena oseba lahko ranljiva, ker ima težave pri razumevanju ali sodelovanju v postopku. Ta obveznost ima neposreden učinek. Če obstaja sum ranljivosti, morajo organi posebej skrbno zagotoviti varstvo pravic, ki jih podeljujeta Direktiva 2013/48 in Direktiva 2016/1919.
75.
Člen 3(2) Direktive 2013/48 v povezavi s členom 13 te direktive ima neposreden učinek in ga je treba razlagati tako, da morajo pristojni organi, ki se zavedajo morebitne ranljivosti osumljene ali obdolžene osebe, tej osebi zagotoviti pomoč odvetnika.
76.
Člen 2(1) Direktive 2016/1919 v povezavi s členom 4(1) in (5) ter členom 9 te direktive ima neposreden učinek in ga je treba razlagati tako, da morajo pristojni organi, ki se zavedajo morebitne ranljivosti osumljene ali obdolžene osebe, tej osebi dodeliti brezplačno pravno pomoč. To je zlasti pomembno v primerih, ko je sankcija za domnevno kaznivo dejanje odvzem prostosti.
C.
Pravna sredstva (drugo in deseto vprašanje)
77.
Z drugim in desetim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali morajo države članice zagotoviti, da sta, odločitev o zaslišanju brez navzočnosti odvetnika in, odločitev, da se ranljive osebe ne identificira in prizna nemudoma, lahko predmet sodnega nadzora.
78.
Člen 12 Direktive 2013/48 in člen 8 Direktive 2016/1919 določata obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovita pravna sredstva za osumljene ali obdolžene osebe v primeru kršitve njihovih pravic iz teh dveh direktiv.
79.
Pravica do učinkovitega pravnega sredstva vključuje pravico do dostopa do sodišča, pristojnega za presojo in odpravo kršitve pravice na podlagi prava Unije. Sodišče je to potrdilo že v svoji sodbi v zadevi Johnston, (
36
) enaka zahteva pa zdaj izhaja iz člena 47 Listine.
80.
Vendar pa zadevni direktivi ne določata posledice, ki sledi, če sodnik ugotovi kršitev pravice do dostopa do odvetnika ali do brezplačne pravne pomoči. Namesto tega to izbiro prepuščata državam članicam in zahtevata le, da je izbrano pravno sredstvo učinkovito.
81.
Natančneje, direktivi ne obravnavata vprašanja, ali je treba dokaze, pridobljene s kršitvijo take pravice, izločiti. To se mi zdi bistvo vprašanja predložitvenega sodišča, ali so določena dejanja organov, storjena med postopkom preiskave, predmet sodnega nadzora.
82.
Udeleženci v svojih pisnih stališčih, predloženih Sodišču, zlasti okrožni državni tožilec, zelo poudarjajo dejstvo, da zgoraj navedeni določbi ne vsebujeta pravila, po katerem bi moralo nacionalno sodišče dokaze, pridobljene s kršitvijo direktiv, šteti za nedopustne, česar pravo Unije sploh ne ureja.
83.
V skladu s stališčem, ki sem ga zavzela v zadevi, M. S. in drugi, (
37
) se strinjam s trditvijo okrožnega tožilca: upoštevna zakonodaja Unije trenutno ne ureja dopustnosti dokazov v nacionalnih kazenskih postopkih. Vprašanje dopustnosti dokazov trenutno spada na področje nacionalnega prava. (
38
)
84.
Vendar pa, kadar se uporablja pravo Unije, upoštevne nacionalne določbe ne smejo kršiti členov 47 in 48 Listine. (
39
)
85.
Menim, da spoštovanje temeljnih pravic, določenih v členih 47 in 48 Listine, zahteva, da imajo nacionalna sodišča prožnost, potrebno za oceno splošne poštenosti postopka. Če menijo, da je treba dokaz izločiti, ker je bil pridobljen s kršitvijo pravice do obrambe, bi morala imeti možnost, da ga izločijo. Povedano drugače, pravo Unije ne ureja dopustnosti dokazov, vendar preprečuje, da bi nacionalno pravo omejevalo pristojnosti sodišč, ki odločajo o zadevi, da prosto ocenijo dokaze in na podlagi take ocene izpeljejo posledice, ki se jim zdijo potrebne. (
40
)
86.
Podoben pristop je ubralo Evropsko sodišče za človekove pravice, ki je menilo, da EKČP ne ureja dopustnosti dokazov, (
41
) saj je omejena na oceno, ali je bila ogrožena splošna poštenost postopka. (
42
)
87.
Skratka, načelo učinkovitega sodnega varstva zahteva, da je vsaka kršitev pravice, ki temelji na pravu Unije, predmet sodnega nadzora. Vendar pa člen 12 Direktive 2013/48 in člen 8 Direktive 2016/1919 ne določata ustreznih pravnih sredstev, temveč to izbiro prepuščata državam članicam in zahtevata le, da je izbrano pravno sredstvo učinkovito. Vendar pa spoštovanje temeljnih pravic iz členov 47 in 48 Listine zahteva, da imajo nacionalna sodišča prožnost, potrebno za oceno splošne poštenosti postopka. Če menijo, da je treba dokaz izločiti, ker je bil pridobljen s kršitvijo procesnih pravic, ki pomeni kršitev pravice do obrambe, bi morala imeti možnost, da ga izločijo.
D.
Nečloveško in ponižujoče ravnanje (dvanajsto vprašanje)
88.
Z dvanajstim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali zaslišanje osumljene osebe, ki ga opravi policist ali druga pooblaščena oseba, v psihiatrični bolnišnici, brez upoštevanja stanja negotovosti in v pogojih posebej omejene svobode izražanja in posebne duševne ranljivosti ter brez navzočnosti odvetnika pomeni nečloveško in ponižujoče ravnanje na podlagi člena 4 Listine.
89.
V skladu s členom 94 Poslovnika Sodišča mora predložitveno sodišče opredeliti dejanski in pravni okvir, v katerega se umeščajo vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj navesti dejanske okoliščine, na katerih ta vprašanja temeljijo. (
43
)
90.
Predložitveno sodišče je v predložitveni odločbi pojasnilo, da je bil KP 14. oktobra 2022, ko ga je policija zaslišala, v psihiatrični bolnišnici. Vendar v zvezi s tem zaslišanjem ni nobenih dodatnih podrobnosti, na podlagi katerih bi Sodišče lahko podalo smernice glede morebitne kršitve prepovedi nečloveškega ali ponižujočega ravnanja.
91.
Ker ni zadostnih informacij, menim, da bi moralo Sodišče dvanajsto vprašanje razglasiti za nedopustno.
92.
Kljub temu bi lahko Sodišče zaradi celovitosti nacionalnemu sodišču zagotovilo ustrezne parametre, ki bi jih to lahko nato uporabilo pri ugotavljanju dejstev in odločanju o morebitni kršitvi prepovedi nečloveškega ali ponižujočega ravnanja.
93.
Sodišče je v zadevi Jawo (
44
) odločilo, da imata člen 4 Listine in člen 3 EKČP enak obseg in vsebino. Zato se je koristno sklicevati na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice. (
45
)
94.
Pri ugotavljanju obstoja nečloveškega ali ponižujočega ravnanja z ranljivo osebo v kazenskem postopku je Evropsko sodišče za človekove pravice v zadevi Khlaifia in drugi proti Italiji odločilo, da je ocena, ali je ravnanje nečloveško ali ponižujoče, „relativna in odvisna od vseh podatkov zadeve, zlasti trajanja ravnanja in njegovih fizičnih ali psihičnih učinkov ter v nekaterih primerih od spola, starosti in zdravstvenega stanja žrtve“. (
46
)
95.
Evropsko sodišče za človekove pravice je navedlo primere, kaj bi lahko upoštevalo pri ugotavljanju resnosti grdega ravnanja za vsak primer posebej. Taki primeri so vključevali cilj grdega ravnanja, skupaj z namenom ali motivacijo zanj; okoliščine, v katerih je bilo to grdo ravnanje storjeno, na primer ozračje povečane napetosti in čustvenosti; ali je bila žrtev v ranljivem položaju, kar običajno velja za osebe, ki jim je bila odvzeta prostost. (
47
)
96.
Z gotovostjo je mogoče sklepati, da dejstvo, da je bil KP zaslišan brez odvetnika, medtem ko je bil v psihiatrični bolnišnici, samo po sebi ne pomeni nečloveškega ali ponižujočega ravnanja, če se ga presoja glede na zgoraj navedeno sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice.
97.
Vendar pa je nacionalno sodišče tisto, ki mora presojati dejansko stanje in ugotoviti morebitno kršitev člena 4 Listine.
E.
Neposredni učinek (četrto, peto, šesto, osmo, enajsto, trinajsto in štirinajsto vprašanje)
98.
S četrtim, petim, šestim, osmim, enajstim, trinajstim in štirinajstim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz neposrednega učinka upoštevnih določb zadevnih direktiv.
99.
Okrožni državni tožilec, poljska vlada in Komisija trdijo, da štirinajsto vprašanje, ki se nanaša na obveznosti državnega tožilca v predkazenskem postopku, ni pomembno za rešitev zadeve pred predložitvenim sodiščem in zato ni dopustno.
100.
S tem se ne strinjam. Za predložitveno sodišče je pomembno, ali so bila dejanja državnega tožilca v predkazenskem postopku v skladu s pravom Unije, da bi lahko ustrezno ocenilo in morda izločilo dokaze, ki so mu bili predloženi. Zato menim, da je štirinajsto vprašanje dopustno.
101.
Dodati je treba, da okrožni državni tožilec v svojem pisnem stališču navaja, da z vidika prava Unije zadevne nacionalne določbe niso problematične, temveč da so udeleženci postopka storili napake in opustitve v zvezi s KP.
102.
Ker mora to na koncu ugotoviti predložitveno sodišče, bom sedaj zgolj povzela posledice, ki izhajajo iz položaja, ko se upoštevno pravo Unije, kot ga razlaga Sodišče, razlikuje od nacionalnega prava, kot ga razume predložitveno sodišče.
103.
Sodišče je v svoji sodni praksi že večkrat pojasnilo posledice neposrednega učinka. Tako kot sem storila v zadevi M. S. in drugi, (
48
) se bom zato omejila na to, da bom ponovila le najpomembnejše posledice, ki se nanašajo na obravnavano zadevo.
104.
Sodišče je na podlagi člena 19(1) PEU in člena 267, prvi odstavek, PDEU pristojno le za razlago prava Unije, medtem ko so nacionalna sodišča izključno pristojna za razlago nacionalnega prava. (
49
)
105.
V skladu s to strogo delitvijo pristojnosti med Sodiščem in nacionalnimi sodišči prvonavedeno ni pristojno za odločanje o združljivosti nacionalnega prava s pravom Unije. (
50
) Predložitveno sodišče je tisto, ki mora po tem, ko prejme odgovor Sodišča, priti do potrebnega zaključka glede nacionalnega prava, ki se uporablja. (
51
)
106.
Če nacionalno sodišče ugotovi nezdružljivost nacionalnega prava in prava Unije, so posledice naslednje.
107.
Če lahko nacionalno sodišče obstoječe določbe nacionalnega prava razlaga skladno s pravom Unije, kot ga razlaga Sodišče, mora to storiti. (
52
) Taka skladna razlaga nacionalnega prava in njegova uporaba bi morala predložitveno sodišče pripeljati do enakega rezultata, kot ga narekuje pravo Unije, ki se uporablja. V obravnavanem primeru to pomeni, da mora obstajati pravica ranljive osebe, da pristojni organi ugotovijo njeno ranljivost in da je zaslišana v navzočnosti odvetnika ali, če ga nima, da ji je zagotovljena brezplačna pravna pomoč.
108.
Če nacionalno sodišče nacionalnega prava ne more razlagati v skladu s pravom Unije, se upošteva načelo neposrednega učinka. V skladu s tem načelom lahko posamezniki uveljavljajo svoje pravice, ki temeljijo na pravu Unije, tako, da se pred nacionalnimi sodišči neposredno sklicujejo na določbe prava Unije, nacionalna sodišča pa morajo zato te pravice priznati z neposredno uporabo upoštevne določbe prava Unije. (
53
)
109.
Če so te pravice v nasprotju z določbami nacionalnega prava, je nacionalnim sodiščem s pravom Unije podeljeno pooblastilo, da takih nasprotnih določb nacionalnega prava ne uporabijo. To pooblastilo izhaja iz skupnega učinka ustavnih načel Unije, in sicer načel neposrednega učinka in primarnosti prava Unije. (
54
)
110.
Skratka, predložitveno sodišče mora poskušati odpraviti vse morebitne ovire za priznavanje pravic, ki temeljijo na pravu Unije, s skladno razlago upoštevnih določb nacionalnega prava. Če se izkaže, da skladna razlaga ni mogoča, je predložitveno sodišče dolžno ne uporabiti nasprotujočih nacionalnih pravil in zavarovati pravice, ki temeljijo na pravu Unije.
111.
Nazadnje polnega učinka določb prava Unije niso dolžna zagotoviti samo nacionalna sodišča, temveč tudi nacionalni upravni organi (
55
) in vsi drugi državni organi. (
56
) Skladna razlaga, neposredni učinek in primarnost prava Unije torej zavezujejo vse državne organe, ki morajo prav tako priznati pravice, ki temeljijo na pravu Unije.
112.
To pomeni, da morata državni tožilec in policija v predkazenskem postopku priznati pravice ranljivih oseb in lastne s tem povezane obveznosti, ki neposredno temeljijo na upoštevnih direktivah. Nacionalno pravo morata razlagati skladno z rezultati, ki jih zahtevata ti direktivi. Druga možnost je, da morata zavrniti uporabo pravil nacionalnega prava, da bi omogočila zaščito ranljivih oseb, kot to prav tako zahtevata ti direktivi. To vključuje vsa pravila nacionalnega prava, ki bi državnemu tožilcu, ki obravnava zadevo, preprečevala, da bi zagotovil polni učinek uporabe prava Unije, kot so zavezujoča navodila nadrejenega državnega tožilca ali katerega koli drugega organa.
113.
Če državni tožilec ali drug organ, ki vodi kazenski postopek, ne zagotovi polnega učinka prava Unije (bodisi tako, da nacionalnih pravil ne razlaga v skladu s pravom Unije, bodisi tako, da uporablja nacionalna pravila v nasprotju s pravom Unije), mora sodišče, pred katerim teče kazenski postopek, ugotoviti, da je ta državni organ kršil svoje obveznosti iz prava Unije.
F.
Neodvisnost državnega tožilca
114.
S petnajstim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 2 PEU, člen 19(1) PEU, načelo pravne države, načelo neodvisnosti sodstva in člen 47 Listine zahtevajo, da je državni tožilec neodvisen.
115.
Okrožni državni tožilec, poljska vlada in Komisija dvomijo o dopustnosti tega vprašanja.
116.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za vprašanja, ki jih nacionalna sodišča postavijo „v pravnem in dejanskem okviru, za opredelitev katerega so odgovorna sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preverja, velja domneva upoštevnosti“. (
57
) Če pa Sodišče meni, da odgovor na predložena vprašanja ni nujen, da bi se predložitvenemu sodišču omogočilo izreči sodbo v zadevi, v kateri odloča, se bo izreklo za nepristojno. (
58
)
117.
Ne zdi se mi, da je vprašanje v zvezi s splošno organizacijo državnega tožilstva na Poljskem neposredno povezano s kazenskim postopkom, ki ga obravnava predložitveno sodišče. Ne glede na neodvisnost državnega tožilca od organa izvršilne oblasti morajo državni tožilci zagotoviti pravice ranljivih oseb v kazenskem postopku, ki jih te imajo na podlagi prava Unije. (
59
)
118.
Zato Sodišču predlagam, naj petnajsto vprašanje razglasi za nedopustno.
V. Predlog
119.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je predložilo Sąd Rejonowy we Włocławku (okrajno sodišče v Włocławku, Poljska), odgovori tako:
1.
V odgovor na prvo, drugo, tretje, sedmo, deveto in deseto vprašanje predložitvenega sodišča: trenutno veljavno pravo Unije državam članicam ne nalaga obveznosti uvedbe domneve o ranljivosti. Natančne načine in postopke za ugotavljanje ranljivosti osebe mora predpisati nacionalno pravo.
Člen 9 Direktive (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje in člen 13 Direktive 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti je treba razlagati tako, da od pristojnih organov zahtevata, da skrbno upoštevajo možnost, da je osumljena ali obdolžena oseba ranljiva, ker ima težave pri razumevanju ali sodelovanju v postopku. Ta obveznost ima neposreden učinek. Če obstaja sum ranljivosti, morajo organi posebej skrbno zagotoviti varstvo pravic, ki jih podeljujeta Direktiva 2013/48 in Direktiva 2016/1919.
Člen 3(2) Direktive 2013/48 v povezavi s členom 13 te direktive ima neposreden učinek in ga je treba razlagati tako, da morajo pristojni organi, ki se zavedajo morebitne ranljivosti osumljene ali obdolžene osebe, tej osebi zagotoviti pomoč odvetnika.
Člen 2(1) Direktive 2016/1919 v povezavi s členom 4(1) in (5) ter členom 9 te direktive ima neposreden učinek in ga je treba razlagati tako, da morajo pristojni organi, ki se zavedajo morebitne ranljivosti osumljene ali obdolžene osebe, tej osebi dodeliti brezplačno pravno pomoč. To je zlasti pomembno v primerih, ko je sankcija za domnevno kaznivo dejanje odvzem prostosti.
2.
V odgovor na drugo in deseto vprašanje predložitvenega sodišča: načelo učinkovitega sodnega varstva zahteva, da mora biti vsaka kršitev pravice, ki temelji na pravu Unije, predmet sodnega nadzora. Vendar člen 12 Direktive 2013/48 in člen 8 Direktive 2016/1919 ne določata ustreznih pravnih sredstev, temveč to izbiro prepuščata državam članicam in zahtevata le, da je izbrano pravno sredstvo učinkovito. Spoštovanje temeljnih pravic iz členov 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah pa zahteva, da imajo nacionalna sodišča prožnost, potrebno za oceno splošne poštenosti postopka. Če menijo, da je treba dokaz izločiti, ker je bil pridobljen s kršitvijo procesnih pravic, ki pomeni kršitev pravice do obrambe, bi morala imeti možnost, da ga izločijo.
3.
Dvanajsto vprašanje ni dopustno, ker ni dovolj informacij.
4.
V odgovor na četrto, peto, šesto, osmo, enajsto, trinajsto in štirinajsto vprašanje: predložitveno sodišče mora odpraviti vse morebitne ovire za priznanje pravic z neposrednim učinkom, ki jih podeljujeta Direktiva 2013/48 in Direktiva 2016/1919, tako, da nacionalno pravo razlaga skladno z njima. Če to ni mogoče, predložitveno sodišče ne sme uporabiti nasprotujočih pravil nacionalnega prava na podlagi neposrednega učinka in primarnosti prava Unije. Skladna razlaga, neposredni učinek in primarnost prava Unije zavezujejo vse državne organe, ki morajo prav tako priznati pravice, ki temeljijo na pravu Unije. To pomeni, da morata državni tožilec in policija v predkazenskem postopku priznati pravice ranljivih oseb in lastne s tem povezane obveznosti, ki neposredno temeljijo na upoštevnih direktivah. Če tega ne storita, mora sodišče, pred katerim teče kazenski postopek, ugotoviti, da sta ta državna organa kršila svoje obveznosti iz prava Unije.
5.
Petnajsto vprašanje zaradi neobstoja neposredne upoštevnosti za postopek v glavni stvari pred predložitvenim sodiščem ni dopustno.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza imenu nobene od strank v postopku.
(
2
)	Direktiva 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti (UL 2013 L 294, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva 2013/48).
(
3
)	Direktiva (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje (UL 2016 L 297, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva 2016/1919).
(
4
)	Sodba z dne 22. junija 2023, K. B. in F. S. (Preizkus po uradni dolžnosti v kazenskih zadevah) (C-660/21, EU:C:2023:498, točke 44, 49, in 53).
(
5
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Moro (C-646/17, EU:C:2019:95, opomba 15); generalnega pravobranilca P. Pikamäeja v zadevi Spetsializirana prokuratura (Obvestilo o pravicah) (C-649/19, EU:C:2020:758, točki 53 in 81); generalnega pravobranilca P. Pikamäeja v zadevi K. B. in F. S. (Preizkus po uradni dolžnosti v kazenskih zadevah) (C-660/21, EU:C:2023:52, opomba 58); generalne pravobranilke T. Ćapeta v zadevi M.S. in drugi (Procesne pravice mladoletnikov) (C-603/22, EU:C:2024:157, opombi 14 in 34); generalnega pravobranilca P. Pikamäeja v zadevi 1Dream, 1Dream in drugi ter Lireva Investments in FORTRESS FINANCE (C-767/22, C-49/23 in C-161/23, EU:C:2024:608, točka 55).
(
6
)	Člen 1(2) Direktive 2016/1919 določa: „Ta direktiva dopolnjuje direktivi 2013/48/EU in (EU) 2016/800. Ničesar v tej direktivi se ne sme razlagati kot omejevanje pravic, določenih v navedenih direktivah.“
(
7
)	Sodba z dne 7. septembra 2023, Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Osebna preiskava) (C-209/22, EU:C:2023:634, točka 37). Glede uskladitve te široke razlage s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi VW (Pravica do dostopa do odvetnika v primeru nenavzočnosti) (C-659/18, EU:C:2019:940, točka 35 in navedena sodna praksa).
(
8
)	Podobno se oseba šteje za osumljeno in torej spada na področje uporabe te direktive, kadar policisti začnejo z „osebno preiskavo zadevne osebe in zasegom tistega, kar trdi, da poseduje, [in] se [torej] s temi dejanji, na eni strani, dokazuje, da pristojni organ to osebo odslej sumi, na drugi strani pa je treba navedeno osebo implicitno obveščati o tem sumu“. Glej sodbo z dne 7. septembra 2023, Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Osebna preiskava) (C-209/22, EU:C:2023:634, točka 43).
(
9
)	V spisu ni informacij, ki bi kazale na to, da se je KP odpovedal pravici do pomoči odvetnika. Če pa bi to storil, bi imeli organi dodatno odgovornost, da KP „v preprostem in razumljivem jeziku, ob upoštevanju njegovega položaja ranljive osebe, jasno in dovolj dobro [obvestijo] o vsebini [pravice do odvetnika] in morebitnih posledicah odpovedi navedeni pravici“. Sodba z dne 14. maja 2024, Stachev (C-15/24 PPU, EU:C:2024:399, točka 64).
(
10
)	Ali je bil dejansko upravičen do brezplačne pravne pomoči pod pogoji iz Direktive 2016/1919, je ločeno vprašanje, ki ga bom obravnavala v nadaljevanju v oddelku IV.B.2.
(
11
)	Resolucija Sveta z dne 30. novembra 2009 o načrtu za krepitev procesnih pravic osumljenih ali obtoženih oseb v kazenskih postopkih (UL 2009, C 295, str. 1).
(
12
)	Komisija je priznala, da med državami članicami ni soglasja glede pojma ranljivosti. Delovni dokument njenih služb. Ocena učinka. Spremlja dokument Predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o procesnih jamstvih za otroke, ki so osumljeni ali obdolženi v kazenskem postopku, 27. 11. 2013 SWD(2013) 480 final, str. od 12 do 28.
(
13
)	Direktiva (EU) 2016/800 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 o procesnih jamstvih za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku (UL 2016 L 132, str. 1), uvodne izjave od 4 do 6.
(
14
)	Mergaerts, L., „Defence lawyers' views on and identification of suspect vulnerability in criminal proceedings“, International Journal of the Legal Profession, zvezek 29(3), 2022, str. 281 in 283.
(
15
)	Priporočilo Komisije z dne 27. novembra 2013 o procesnih jamstvih za ranljive osebe, ki so osumljene ali obdolžene v kazenskem postopku (UL 2013 C 378, str. 8) (v nadaljevanju: Priporočilo Komisije). Za kritiko tega priporočila kot splošnega in nejasnega glej Meysman, M., „Quo Vadis with Vulnerable Defendants in the EU?“. European Criminal Law Review zvezek 4(2), 2014, str. 179 in 188.
(
16
)	Priporočilo Komisije, uvodna izjava 1. Za kritiko te opredelitve kot preozke glej Waddington, L., „Exploring vulnerability in EU Law: An analysis of ‚vulnerability‘ in EU criminal law and consumer protection law“, European Law Review, zvezek 45(6), 2020, str. 779 in 791.
(
17
)	Priporočilo Komisije, točka 7. Komisija je osebe z duševnimi motnjami (na primer, ki trpijo zaradi duševne motnje, kot je shizofrenija) opredelila kot ranljive že leta 2003. Glej Zeleno knjigo Komisije o procesnih jamstvih za osumljence in obtožence v kazenskih postopkih po vsej Evropski uniji. (COM(2003) 75 final).
(
18
)	O tej kritiki in širše o nepripravljenosti Komisije, da bi si prizadevala za pravno zavezujoč akt za ranljive odrasle osebe, ter o težavah, ki so iz tega izhajale, glej Meysman, M.., opomba 5, str. 191 do 193). O zgodovini, ki je pripeljala do končne odločitve Komisije za priporočilo, glej van der Aa, S., „Variable vulnerabilities? Comparing the rights of adult vulnerable suspects and vulnerable victims under EU Law“New Journal of European Criminal Law zvezek 7(1), 2016, str. 39 in od 43 do 47.
(
19
)	Nacionalna sodišča „morajo upoštevati priporočila pri reševanju sporov, o katerih odločajo, zlasti kadar ta priporočila prispevajo k razlagi nacionalnih določb, sprejetih za njihovo izvajanje, ali kadar dopolnjujejo določbe Skupnosti z zavezujočim učinkom“. Sodba z dne 13. decembra 1989, Grimaldi (C-322/88, EU:C:1989:646; točka 18).
(
20
)	Sklepi Sveta o varstvu ranljivih odraslih oseb v Evropski uniji (UL 2021, C 330 I, str. 1) (v nadaljevanju: Sklepi Sveta), str. 5 in 6. V istem dokumentu je Svet Komisijo tudi pozval, naj „preuči, ali je treba celovito okrepiti procesna jamstva za ranljive odrasle osebe, osumljene ali obdolžene v kazenskem postopku“.
(
21
)	Prav tam, točka 10.
(
22
)	V uvodni izjavi 51 Direktive 2013/48 je dalje navedeno: „Dolžnost skrbeti za osumljene ali obdolžene osebe, ki so v morebitno slabšem položaju, je podlaga za pošteno sojenje. Zato bi morali tožilstvo, organi kazenskega pregona in pravosodni organi takšnim osebam omogočiti učinkovito uveljavljanje pravice iz te direktive, na primer z upoštevanjem morebitne ranljivosti, ki vpliva na njihovo zmožnost uveljavljanja pravice do dostopa do odvetnika in obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti, ter sprejetjem ustreznih ukrepov za zagotovitev teh pravic.“
(
23
)	V uvodni izjavi 18 Direktive 2016/1919 je dalje navedeno: „Države članice bi morale določiti praktično ureditev v zvezi z zagotavljanjem brezplačne pravne pomoči. Takšna ureditev bi lahko določala, da se brezplačna pravna pomoč dodeli na prošnjo osumljene, obdolžene ali zahtevane osebe. Vendar ta prošnja zlasti ob upoštevanju potreb ranljivih oseb ne bi smela biti vsebinski pogoj za dodelitev brezplačne pravne pomoči.“
(
24
)	Podobna določba obstaja v zvezi s pravico do obveščenosti; glej člen 3(2) Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL 2012, L 142, str. 1).
(
25
)	„Duševno bolne osebe je treba torej šteti za ranljive osebe za namene te določbe, saj zaradi hudih duševnih motenj obstaja tveganje, da te osebe ne razumejo informacij, ki so jim sporočene glede njihovih pravic.“ Sodba z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, točka 47). Sodišče je enako ugotovilo v zvezi z nepismeno osebo v sodbi z dne 14. maja 2024, Stachev (C-15/24 PPU, EU:C:2024:399, točka 60).
(
26
)	Sodba z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, točka 48).
(
27
)	ESČP_10. november 2004, SC proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2004:0615JUD006095800, točka 29). Glej tudi ESČP, 23. marec 2016, Blokhin proti Rusiji (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206, točka 195).
(
28
)	ESČP, 13. september 2016, Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, točka 274).
(
29
)	ESČP, 31. marec 2009, Plonka proti Poljski (CE:ECHR:2009:0331JUD002031002); 27. januar 2011, Bortnik proti Ukrajini (CE:ECHR:2011:0127JUD003958204); 16. marec 2010, Orsus in drugi proti Hrvaški (CE:ECHR:2010:0316JUD001576603); 23. marec2016, Blokhin proti Rusiji (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206) in 16. december 2010, Borotyuk proti Ukrajini (CE:ECHR:2010:1216JUD003357904). Za pregled glej Mergaerts, L. in Dehaghani, R., „Protecting vulnerable suspects in police investigations in Europe: Lessons learned from England and Wales and Belgium“New Journal of European Criminal Law zvezek 11(3), 2020, str. 313.
(
30
)	Glej točke od 46 do 53 zgoraj.
(
31
)	Predložitveno sodišče je pojasnilo, da sta policista opazila, da se KP vede in govori zmedeno. To je prav gotovo okoliščina, ki bi ju lahko napeljala k razmisleku o možnosti, da je KP morda ranljiva oseba.
(
32
)	V uvodni izjavi 23 Direktive 2016/1919 je navedeno, da morajo države članice zagotoviti skladnost z načeli in smernicami Združenih narodov o dostopu do pravne pomoči v kazenskopravnih sistemih. Načelo 10 teh načel in smernic določa, da morajo pristojni organi sprejeti posebne ukrepe za zagotovitev, da imajo osebe z med drugim duševno boleznijo ustrezen dostop do brezplačne pravne pomoči. Na voljo na: https://www.unodc.org/documents/justice-and-prison-reform/UN_principles_and_guidlines_on_access_to_legal_aid.pdf
(
33
)	V skladu s členom 4(3) Direktive (EU) 2016/1919 države članice pri izvajanju ocene materialnega položaja „upošteva[jo] vse zadevne in objektivne dejavnike, kot so prihodki, premoženje in družinske razmere zadevne osebe, kot tudi stroški pomoči odvetnika in življenjski standard v tej državi članici, da ugotovi[jo], ali v skladu z veljavnimi merili v tej državi članici osumljena ali obdolžena oseba nima dovolj sredstev za plačilo pomoči odvetnika“.
(
34
)	V skladu s členom 4(4) Direktive (EU) 2016/1919 države članice pri uporabi ocene upravičenosti na podlagi pravičnosti „upošteva[jo] težo kaznivega dejanja, zapletenost zadeve in strogost sankcije, ki bi se pričakovano lahko izrekla, da ugotovi[jo], ali je treba zaradi interesov pravičnosti dodeliti brezplačno pravno pomoč. V vsakem primeru se šteje, da so izpolnjeni pogoji, kar zadeva oceno upravičenosti na podlagi pravičnosti, v naslednjih primerih: (a) ko je osumljena ali obdolžena oseba privedena pred pristojno sodišče ali sodnika, da se odloči o pridržanju v kateri koli fazi postopka v okviru področja uporabe te direktive, in (b) med pridržanjem“.
(
35
)	Na primer, člen 4(4) Direktive 2016/1919 med dejavnike, ki jih lahko države članice upoštevajo pri izvajanju ocene upravičenosti na podlagi pravičnosti za dodelitev brezplačne pravne pomoči, uvršča „težo kaznivega dejanja, zapletenost zadeve in strogost sankcije, ki bi se pričakovano lahko izrekla“.
(
36
)	Glej sodbo z dne 15. maja 1986, Johnston (222/84, EU:C:1986:206, točka 58).
(
37
)	Sklepni predlogi generalne pravobranilke T. Ćapeta v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnikov) (C-603/22, EU:C:2024:157, točke od 118 do 127).
(
38
)	To je Sodišče potrdilo v zvezi z Direktivo 2016/800 v sodbi z dne 5. septembra 2024, M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnikov) (C-603/22, EU:C:2024:685, točke od 169 do 174). Izjema od tega je razlaga člena 14(7) Direktive 2014/41/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. aprila 2014 o evropskem preiskovalnem nalogu v kazenskih zadevah (UL 2014, L 130, str. 1), ki jo je podalo Sodišče. Glej sodbo z dne 30. aprila 2024, M.N. (EncroChat) (C-670/22, EU:C:2024:372, točke od 126 do 131).
(
39
)	Sodba z dne 7. septembra 2023, Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Osebna preiskava) (C-209/22, EU:C:2023:634, točke od 58 do 61).
(
40
)	Za enako ugotovitev v zvezi z Direktivo 2016/800, kadar so ranljive osebe otroci, glej sodbo z dne 5. septembra 2024, M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnikov) (C-603/22, EU:C:2024:685, točke 167, 168 in 174).
(
41
)	ESČP, 12. julij 1988, Schenk proti Švici (CE:ECHR:1988:0712JUD001086284, točki 45 in 46); 1. marec 2007, Heglas proti Češki republiki (CE:ECHR:2007:0301JUD000593502, točka 84); in 11. julij 2017, Moreira Ferreira proti Portugalski (št. 2) (CE:ECHR:2017:0711JUD001986712, točka 83).
(
42
)	ESČP, 17. januar 2017, Habran in Dalem proti Belgiji (CE:ECHR:2017:0117JUD004300011, točka 94).
(
43
)	Sodba z dne 21. marca 2024, Remia Com Impex (C-10/23, EU:C:2024:259, točka 29).
(
44
)	Sodba z dne 19. marca 2019, Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218, točka 91).
(
45
)	Kot je Sodišče že večkrat storilo, na primer v sodbi z dne 15. julija 2021, Komisija/Poljska (Disciplinska ureditev za sodnike) (C-791/19, EU:C:2021:596, točka 165).
(
46
)	ESČP, 15. december 2016, Khlaifia in drugi proti Italiji (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, točka 159).
(
47
)	Evropsko sodišče za človekove pravice je k temu dodalo, da „mora država članica v skladu s to določbo zagotoviti, da je oseba pridržana v pogojih, ki so združljivi z zagotavljanjem človekovega dostojanstva, da način izvrševanja ukrepa zadevne osebe ne podvrže stiski ali intenzivnosti trpljenja, ki presega neizogibno raven trpljenja, ki je nujen del pridržanja, in da sta glede na praktične zahteve pridržanja ustrezno zagotovljena njeno zdravje in dobro počutje“. Prav tam, točka 160.
(
48
)	Moji sklepni predlogi v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnikov) (C-603/22, EU:C:2024:157, točke od 128 do 135).
(
49
)	Sodbi z dne 17. junija 1999, Piaggio (C-295/97, EU:C:1999:313, točka 29), in z dne 15. januarja 2013, Križan in drugi (C-416/10, EU:C:2013:8, točka 58).
(
50
)	Sodba z dne 21. januarja 1993, Deutsche Shell (C-188/91, EU:C:1993:24, točka 27).
(
51
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 17. junija 1999, Piaggio (C-295/97, EU:C:1999:313, točka 32).
(
52
)	Sodbi z dne 13. novembra 1990, Marleasing (C-106/89, EU:C:1990:395, točka 8), in z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, točke od 23 do 27).
(
53
)	Sodbe z dne 5. februarja 1963, van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, str. 13), z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Neposredni učinek) (C-205/20, EU:C:2022:168, točka 37), in z dne 5. septembra 2024, M.S. in drugi (Procesne pravice mladoletnikov) (C-603/22, EU:C:2024:685, točka 118).
(
54
)	Glej na primer sodbi z dne 18. januarja 2022, Thelen Technopark Berlin (C-261/20, EU:C:2022:33, točki 25 in 26), in z dne 24. junija 2019, Popławski (C-573/17, EU:C:2019:530, točki 53 in 54).
(
55
)	Sodba z dne 22. junija 1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, točka 31).
(
56
)	Sodba z dne 4. decembra 2018, The Minister for Justice and Equality in Commissioner of An Garda Síochána (C-378/17, EU:C:2018:979, točka 38).
(
57
)	Sodba z dne 8. decembra 2022, Inspektor v Inspektorata kam Visshia sadeben savet (Nameni obdelave osebnih podatkov – Kazenska preiskava) (C-180/21, EU:C:2022:967, točka 66).
(
58
)	Sodba z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny (C-558/18 in C-563/18, EU:C:2020:234, točke od 43 do 45).
(
59
)	Petnajsto vprašanje se skoraj dobesedno ujema s štirinajstim vprašanjem (b), postavljenim v zadevi C-603/22, M. S. in drugi. Kot sem navedla v svojih sklepnih predlogih v tej zadevi, je bilo to vprašanje nedopustno, ker je bilo, tako kot v obravnavani zadevi, vzeto iz konteksta te zadeve in zato hipotetično. Glej moje sklepne predloge generalne pravobranilke v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnikov) (C-603/22, EU:C:2024:157, točke od 54 do 59).