62021CJ0245_RES
Spojeni predmeti C-245/21 i C-248/21
Bundesrepublik Deutschland
protiv
MAiPBiLE
(zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Bundesverwaltungsgericht)
Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. rujna 2022.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Članci 27. i 29. – Transfer dotične osobe u državu članicu odgovornu za razmatranje njezina zahtjeva – Odgoda transfera zbog pandemije bolesti COVID-19 – Nemogućnost provedbe transfera – Sudska zaštita – Posljedice za rok za transfer”
Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Uredba br. 604/2013 – Postupci prihvata i ponovnog prihvata – Rok propisan za provedbu transfera podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Donošenje opozive odluke o odgodi izvršenja odluke o transferu od strane nadležnih tijela države članice – Odluka obrazložena praktičnom nemogućnošću izvršenja transfera zbog pandemije bolesti COVID-19 – Prekid roka za transfer – Nedopuštenost
(Uredba br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 27. st. 4. i čl. 29. st. 1.)
(t. 47.-50., 57., 59.-62., 68.-71. i izreka)
Kratak prikaz
Odgoda izvršenja odluke o transferu podnositelja zahtjeva za azil u odgovornu državu članicu zbog pandemije bolesti COVID-19 nema za učinak prekid šestomjesečnog roka za transfer
Kad taj rok istekne, država članica moliteljica postaje odgovorna za razmatranje zahtjeva za azil
Tijekom 2019. godine osobe LE, MA i PB podnijele su zahtjeve za azil u Njemačkoj. Međutim, osoba LE prethodno je podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu u Italiji, a osobe MA i PB nezakonito su ušle na državno područje potonje države članice u kojoj su evidentirane kao podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Posljedično, nadležno njemačko tijelo zatražilo je od talijanskih tijela ponovni prihvat osobe LE i prihvat osoba MA i PB na temelju Uredbe Dublin III (
1
). Nakon toga to je tijelo odbilo zahtjeve za azil dotičnih osoba kao nedopuštene i naložilo njihovo udaljavanje u Italiju.
U veljači 2020. talijanska su tijela obavijestila njemačka tijela da se, zbog pandemije bolesti COVID-19, transferi u Italiju i iz nje u skladu s Uredbom Dublin III više neće izvršiti. Odlukama donesenima u ožujku 2020. i travnju 2020. nadležno njemačko tijelo odgodilo je do daljnjega provedbu naloga za udaljavanje dotičnih osoba na temelju, među ostalim, navedene uredbe (
2
) zbog toga što, s obzirom na razvoj pandemije bolesti COVID-19, izvršenje tih transfera nije bilo moguće.
Verwaltungsgericht (Upravni sud, Njemačka) presudama donesenima u lipnju 2020. i kolovozu 2020. poništio je odluke kojima je tijelo odbilo kao nedopuštene zahtjeve za azil dotičnih osoba i naložilo njihovo udaljavanje. Taj je sud utvrdio da je, pod pretpostavkom da je Talijanska Republika odgovorna za razmatranje zahtjeva za azil dotičnih osoba, ta odgovornost prenesena na Saveznu Republiku Njemačku zbog isteka roka za transfer predviđenog Uredbom Dublin III (
3
), s obzirom na to da taj rok nije prekinut prethodno navedenim odlukama.
Sud koji je uputio zahtjev, kojem je podnesena revizija protiv tih presuda, izražava sumnje o tome mogu li odluke o odgodi izvršenja naloga za udaljavanje donesene u odnosu na dotične osobe dovesti do prekida roka za transfer.
Sud smatra da se rok za transfer predviđen Uredbom Dublin III (
4
) ne prekida kad nadležna tijela države članice na temelju te uredbe (
5
) donesu opozivu odluku o odgodi izvršenja odluke o transferu zato što je ta provedba praktički nemoguća zbog pandemije bolesti COVID-19.
Ocjena Suda
U tom pogledu Sud najprije pojašnjava da, kad je suspenzivni učinak žalbe protiv odluke o transferu odobren odlukom nadležnih tijela pod uvjetima predviđenima Uredbom Dublin III (
6
), rok za transfer teče od konačne odluke o toj žalbi, tako da se odluka o transferu mora izvršiti najkasnije u roku od šest mjeseci od konačne odluke o navedenoj žalbi. Međutim, takvo rješenje pretpostavlja da su odluku o odgodi izvršenja odluke o transferu donijela ta tijela u granicama područja primjene odredbe kojom se predviđa takav suspenzivni učinak (
7
).
Što se tiče tog područja primjene, Sud ističe, s jedne strane, da je primjena te odredbe usko povezana s podnošenjem, od strane dotične osobe, žalbe protiv odluke o transferu jer do odgode koju su izrekla ta tijela mora doći „do ishoda žalbe”.
S druge strane, kad je riječ o kontekstu u kojem se nalazi ta odredba, ona je dio odjeljka koji je naslovljen „Postupovne zaštitne mjere” (
8
). Osim toga, navedena odredba nalazi se u članku naslovljenom „Pravni lijekovi” i nastavlja se na stavak koji se odnosi na suspenzivni učinak žalbe protiv odluke o transferu, stavak koji dopunjuje ovlašćujući države članice da nadležnim tijelima dopuste odgodu izvršenja odluke o transferu u slučajevima u kojima njezina odgoda nakon podnošenja žalbe ne bi proizlazila ni na temelju zakona ni na temelju sudske odluke.
Naposljetku, kad je riječ o ciljevima Uredbe Dublin III, svrha je šestomjesečnog roka za transfer određenog tom uredbom osigurati što brži transfer osobe o kojoj je riječ u državu članicu odgovornu za razmatranje njezina zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Međutim, s obzirom na učinak prekida koji odgoda izvršenja odluke o transferu stvara za rok za transfer, tumačenje predmetne odredbe na način da države članice ovlašćuje da nadležnim tijelima dopuste da odgode izvršenje odluka o transferu zbog razloga koji nije izravno povezan sa sudskom zaštitom dotične osobe dovelo bi do opasnosti od uskraćivanja djelotvornosti roka za transfer, do izmjene podjele odgovornosti između država članica koja proizlazi iz Uredbe Dublin III i do trajnog odugovlačenja postupanja po zahtjevima za međunarodnu zaštitu.
Stoga Sud smatra da nadležna tijela, u okviru koji je u tu svrhu utvrđen Uredbom Dublin III, mogu naložiti odgodu izvršenja odluke o transferu samo kad okolnosti koje se odnose na to izvršenje podrazumijevaju da navedenoj osobi, kako bi se osigurala njezina djelotvorna sudska zaštita, treba dopustiti ostanak na području države članice koja je donijela navedenu odluku do donošenja konačne odluke o toj žalbi. Stoga se ne može smatrati da je opoziva odluka o odgodi izvršenja odluke o transferu, zbog toga što je ta provedba praktički nemoguća, obuhvaćena tim okvirom. Okolnost da praktična nemogućnost izvršenja odluke o transferu može, na temelju nacionalnog prava dotične države članice, podrazumijevati nezakonitost te odluke ne dovodi u pitanje taj zaključak. Naime, s jedne strane, opozivost odluke o odgodi izvršenja odluke o transferu isključuje mogućnost da se smatra da je ta odgoda bila naložena do ishoda žalbe protiv odluke o transferu i kako bi se zajamčila sudska zaštita dotične osobe jer se ne može isključiti mogućnost da do opoziva navedene odgode dođe prije ishoda te žalbe. S druge strane, iz različitih odredbi Uredbe Dublin III proizlazi da zakonodavac Unije nije smatrao da se praktična nemogućnost izvršenja odluke o transferu mora smatrati takvom da opravdava prekid ili suspenziju roka za transfer.
(
1
)	Uredba (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.; u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III)
(
2
)	Te su odluke donesene na temelju članka 27. stavka 4. Uredbe Dublin III, prema kojem države članice mogu odrediti da nadležna tijela po službenoj dužnosti mogu odlučiti da odgode izvršenje odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja.
(
3
)	Vidjeti članak 29. stavak 1. Uredbe Dublin III u skladu s kojim se transfer podnositelja zahtjeva iz države članice moliteljice u odgovornu državu članicu provodi u skladu s nacionalnim pravom države članice moliteljice, nakon savjetovanja među predmetnim državama članicama, čim je to praktički moguće, a najkasnije u roku od šest mjeseci nakon što je druga država članica prihvatila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat predmetne osobe ili nakon konačne odluke o žalbi ili preispitivanju kad u skladu s člankom 27. stavkom 3. postoji suspenzivni učinak.
(
4
)	Vidjeti članak 29. stavak 1. Uredbe Dublin III.
(
5
)	Odluka se tada temelji na članku 27. stavku 4. Uredbe Dublin III.
(
6
)	U skladu s člankom 27. stavkom 4. Uredbe Dublin III
(
7
)	Riječ je o članku 27. stavku 4. Uredbe Dublin III.
(
8
)	Poglavlje VI. odjeljak IV. Uredbe Dublin III