62024CC0097
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 10. travnja 2025. (
1
)
Predmet C‑97/24
S. A.,
R. J.
protiv
Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth,
Irske,
Attorney General,
uz sudjelovanje:
United Nations High Commissioner for Refugees
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Visoki sud, Irska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Odgovornost države članice za povredu prava Unije – Dovoljno ozbiljna povreda – Viša sila – Politika azila – Direktiva 2013/33/EU – Članci 17. i 18. – Standardi za prihvat podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Masovni priljev osoba kojima je potrebna privremena ili međunarodna zaštita – Nedostatak pristupa materijalnim uvjetima prihvata – Članak 18. stavak 9. – Osnovne potrebe – Popunjenost smještajnih kapaciteta – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 1. i 4. – Ljudsko dostojanstvo i opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja”
1.
Zahtjev za prethodnu odluku podnesen je u okviru spora između S. A.-a i R. J.-a, dvaju podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: tužitelji), s jedne strane, i Ministera for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (Ministar za djecu, jednakost, invaliditet, integraciju i mlade, Irska, u daljnjem tekstu: Ministar) i Attorneyja General (glavni državni odvjetnik, Irska) (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: irska tijela), s druge strane, u pogledu dodjele naknade štete zbog toga što se tužiteljima nisu osigurali smještaj, hrana, voda i drugi materijalni uvjeti prihvata kako bi se zadovoljile njihove osnovne potrebe.
2.
Tužitelji traže naknadu štete na temelju toga što nacionalna tijela nisu ispunila obveze koje proizlaze iz Direktive 2013/33/EU o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (
2
).
3.
Pravo na potraživanje na temelju odgovornosti prema pravu Unije zasniva se na sudskoj praksi koja proizlazi iz znamenitih presuda Francovich i dr. (
3
) te Brasserie du pêcheur i Factortame (
4
) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: sudska praksa iz presude Francovich), u kojima je utvrđeno načelo odgovornosti države za gubitak i štetu koji su pojedincima uzrokovani povredama prava Unije koje joj se mogu pripisati, koje je inherentno sustavu Ugovora na kojima se temelji Europska unija (
5
).
4.
U skladu s tim načelom, oštećeni pojedinci imaju pravo na naknadu štete ako su ispunjene tri pretpostavke, odnosno povrijeđeno pravilo prava Unije mora imati za cilj dodijeliti im prava, povreda tog pravila mora biti dovoljno ozbiljna i mora postojati izravna uzročna veza između te povrede i štete koju su pretrpjeli oštećenici (u daljnjem tekstu: test iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame) (
6
). Načelno, nacionalni sudovi trebaju primijeniti uvjete koji omogućuju da se utvrdi odgovornost država članica za štete nastale pojedincima povredom prava Unije, u skladu s uputama za tu primjenu koje im je dao Sud (
7
).
5.
U ovom predmetu, iako tužitelji tvrde da su tri dijela tog testa ispunjena, irska tijela pozivaju se na višu silu kako bi isključila utvrđenje dovoljno ozbiljne povrede, a stoga i ispunjenje zahtjevâ iz drugog dijela testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame. Ta tijela ne osporavaju da su propustila pružiti smještaj tužiteljima kako je predviđeno nacionalnim pravilima za provedbu Direktive 2013/33. Međutim, poriču da tužitelji imaju bilo kakvo pravo na naknadu štete s obzirom na to da su, prema njihovu mišljenju, povrede prava Unije bile uzrokovane okolnostima uslijed više sile i stoga nisu bile „dovoljno ozbiljne” u smislu drugog dijela tog testa.
6.
Stoga se u ovom predmetu postavlja pitanje mogu li se nacionalna tijela pozvati na višu silu u odnosu na zahtjev za naknadu štete zbog njihove povrede Direktive 2013/33.
I. Pravni okvir
7.
Za ovo mišljenje relevantni su članci 2., 17. i 18. Direktive 2013/33. Konkretno, člankom 18. stavkom 9. te direktive određuje se:
„U propisno utemeljenim slučajevima države članice iznimno mogu odrediti modalitete za materijalne uvjete prihvata koji se razlikuju od uvjeta predviđenih ovim člankom za razumno razdoblje koje mora biti što je moguće kraće, kad:
(a)
je potrebna ocjena posebnih potreba podnositelja zahtjeva u skladu s člankom 22.;
(b)
su smještajni kapaciteti koji su uobičajeno raspoloživi privremeno puni.
Takvi različiti uvjeti u svakom slučaju pokrivaju osnovne potrebe.”
8.
Direktiva 2013/33 prenesena je u irsko pravo kroz European Communities (Reception Conditions) Regulations 2018 (
8
) (Pravilnik iz 2018. o Europskim zajednicama (Uvjeti za prihvat)) (u daljnjem tekstu: Pravilnik).
9.
U Pravilniku se navodi da se materijalni uvjeti prihvata „pružaju primatelju radi usklađivanja s [Direktivom 2013/33]” te da obuhvaćaju sljedeće:
„(a)
stanovanje, hranu i prateća davanja u naravi,
(b)
naknadu za svakodnevne troškove, i
(c)
odjeću osiguranu kroz novčanu naknadu prema odjeljku 201. Social Welfare Consolidation Acta 2005 [(pročišćeni tekst Zakona o socijalnoj skrbi iz 2005.)]”.
10.
Naknada za svakodnevne troškove definirana je kao „onaj dio materijalnih uvjeta prihvata koji predstavlja tjednu isplatu primatelju prema programu kojim upravlja Minister for Employment Affairs and Social Protection [(Ministar za zapošljavanje i socijalnu zaštitu, Irska)] kako bi primatelj podmirio usputne, osobne troškove”.
11.
Odredba 4. Pravilnika predviđa iznimku koja se nalazi u članku 18. stavku 9. Direktive 2013/33 u slučaju kada su uobičajeno raspoloživi smještajni kapaciteti privremeno puni, ali jasno navodi da takva iznimka ipak mora zadovoljiti „osnovne potrebe primatelja”.
12.
Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da je u jednom od predmeta pred irskim sudovima, odnosno u presudi SY/Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (
9
), High Court (Visoki sud, Irska) odlučio da je Ministar povrijedio svoje obveze iz Pravilnika i članka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) time što podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu nije osigurao smještaj, hranu ili sanitarne uvjete te je utvrdio da je propust Ministra da podnositelju zahtjeva osigura „materijalne uvjete prihvata” u skladu s Pravilnikom nezakonit i da predstavlja povredu pravâ podnositelja zahtjeva na temelju članka 1. Povelje. Ministar protiv te presude nije podnio žalbu. Međutim, S. Y. nije tražio naknadu štete.
II. Činjenice
13.
S. A., afganistanski državljanin, i R. J., indijski državljanin, podnijeli su zahtjeve za međunarodnu zaštitu u Irskoj 15. veljače odnosno 20. ožujka 2023.
14.
Stekli su pravo na materijalne uvjete prihvata prema Pravilniku. Međutim, nije im bio osiguran smještaj. Tužitelji su dobili po jedan vaučer od 25 eura. U trenutku podnošenja zahtjeva nisu imali pravo na naknadu za svakodnevne troškove za tražitelje azila jer su irska tijela smatrala da takvo ispunjavanje uvjeta ovisi o boravku u prihvatnom centru za tražitelje azila.
15.
Tužitelji su spavali na ulicama Dublina po često vlažnom i hladnom vremenu ili povremeno u nesigurnom smještaju.
16.
S. A. navodi da mu je pomogla nevladina organizacija Irish Refugee Council (Irsko vijeće za izbjeglice), koja mu je dala popis dobrotvornih organizacija u Dublinu i koja je beskućnicima osiguravala obroke i pristup sanitarnim objektima. Doživio je nasilje i svjedočio nasilju na ulici. Bojao se da će biti napadnut te da će njegove osobne stvari biti ukradene. Nakon nekoliko tjedana spavanja na ulici, preselio se na višekatno parkiralište u selu Skerries blizu Dublina. Povremeno bi bio pozivan da prespava u domovima sunarodnjaka Afganistanaca. Ponekad bi dva dana bio bez odgovarajućih obroka jer si nije mogao priuštiti put u središte grada kako bi došao do hrane iz dobrotvornih organizacija ili kupio hranu. Često bi bio pet ili šest dana bez mogućnosti tuširanja ili pranja jer je bilo vrlo teško pristupiti sanitarnim objektima. Opisao je kako je bio promrzao, gladan, ponižen i uplašen. S. A. je u prometnoj nesreći u Mađarskoj na putu za Irsku zadobio ozljeda, zbog kojih mu je je pružena hitna medicinska pomoć. Pribavio je liječničke nalaze s pojedinostima o potresu mozga i bolovima koje je pretrpio te ih poslao Ministru tražeći prednost pri ostvarivanju prava na smještaj zbog ranjivosti.
17.
R. J. navodi da je, dok je spavao na ulicama Dublina, od dobrotvorne organizacije dobio šator, hranu i odjeću. Naveo je da je često bio gladan, ali da je hranu ponekad dobivao od dobrotvornih organizacija. Svake se noći bojao da će mu šator zapaliti ljudi koji su napadali druge podnositelje zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Nije mogao zadovoljiti svoje higijenske potrebe. R. J. je živeći na ulici razvio zdravstvene probleme. Izjavio je da je postao očajan i da se bojao za svoju budućnost i dobrobit. R. J. navodi da se osjećao usamljeno i uplašeno.
18.
Tužitelji su zatražili od irskih tijela da im priznaju stanje ranjivosti, ali njihovi zahtjevi nisu bili prihvaćeni.
19.
Nakon izmjene pretpostavki prava na naknadu za svakodnevne troškove, svakom od tužitelja odobrena je 5. odnosno 20. travnja 2023. naknada za svakodnevne troškove u iznosu od 38,80 eura tjedno, s retroaktivnom učinkom od datuma podnošenja njihovih zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Uspjeli su dobiti i isplate za zadovoljavanje ad hoc dodatnih potreba.
20.
S. A. i R. J. dobili su smještaj 27. travnja odnosno 22. svibnja 2023. Bili su beskućnici 71 dan odnosno 64 dana.
21.
Stoga su tužitelji protiv irskih tijela podnijeli tužbe High Courtu (Visoki sud), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, kojima traže naknadu štete zbog toga što im se nisu osigurali smještaj, hrana, voda i drugi materijalni uvjeti prihvata koji zadovoljavaju njihove osnovne potrebe.
22.
Irska tijela pred tim sudom nisu osporila da tužiteljima treba priznati deklaratorne zahtjeve koje postavljaju u postupku u pogledu povrede nacionalnih pravila kojima se provode Direktiva 2013/33 i članak 1. Povelje. Međutim, poriču da tužitelji imaju bilo kakvo pravo na naknadu štete s obzirom na to da su, prema njihovu mišljenju, povrede prava Unije bile uzrokovane okolnostima uslijed više sile i stoga nisu bile „dovoljno ozbiljne” u smislu drugog dijela testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame.
23.
Irska tijela nisu se pozvala na nedostatak financijskih sredstava. Međutim, tvrde da su zbog dotad neviđenog priljeva državljana trećih zemalja koji traže privremenu ili međunarodnu zaštitu u Irskoj bili popunjeni smještajni kapaciteti koje su osiguravala ta tijela, što je dovelo do toga da su tijekom četiri i pol mjeseca neranjivi odrasli muškarci samci ostali bez smještaja koji su nudila nacionalna tijela. Ta su tijela ipak uložila sve razumne napore kako bi dotičnim osobama osigurala smještaj i zadovoljila druge potrebe prihvata. Stoga povreda prava Unije o kojoj je riječ nije bila namjerna.
24.
Irska tijela također tvrde da je pozivanje na višu silu u svakom slučaju dopušteno na temelju prava Unije.
25.
Sud koji je uputio zahtjev napominje da se u izvješću objavljenom 2020. savjetovalo Irskoj da planira prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu na temelju otprilike 3500 novih zahtjeva godišnje. Međutim, nakon ruske invazije na Ukrajinu u Irsku je od veljače 2022. do svibnja 2023. stiglo gotovo 100000 državljana trećih zemalja koji su tražili privremenu ili međunarodnu zaštitu, od kojih su irska tijela trebala smjestiti više od 80000.
26.
S obzirom na tu situaciju, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o mogućnosti da se država članica poziva na višu silu kako bi se oslobodila od odgovornosti u slučaju povrede prava Unije, osobito ako obveze o kojima je riječ proizlaze iz nepovredivih prava na temelju Povelje te su navedene u obveznim odredbama Direktive 2013/33 od kojih se ne može odstupiti.
27.
Kad bi se takva mogućnost priznala, tada bi bilo potrebno odrediti može li se na višu silu pozivati kad okolnosti o kojima je riječ nije bilo moguće riješiti bez prekomjerne žrtve, kad su poduzete sve razumne mjere ili kad je bilo objektivno nemoguće postupiti u skladu s pravom Unije. Priroda pravila o kojima je riječ u glavnom postupku mogla bi opravdati temeljito ispitivanje, osobito s obzirom na to da je potreba za dodatnim trajnim smještajnim kapacitetima prestala biti nepredvidiva nakon određenog trenutka. Stoga se moglo očekivati da će se irska tijela, koja su imala dostatna financijska sredstva, potruditi pronaći privatni smještaj za osobe o kojima je riječ osiguravanjem vaučera za smještaj ili većih iznosa financijske pomoći ili da će izgraditi hitna skloništa.
28.
U tim je okolnostima High Court (Visoki sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Kada pozivanje na višu silu nije predviđeno Direktivom ili provedbenim pravilnicima, je li takvo pozivanje i dalje dopušteno protiv zahtjeva za naknadu štete u smislu presude Francovich zbog povrede obveze prava Unije kojom se pojedincima jamče prava koja proizlaze iz temeljnog prava na ljudsko dostojanstvo iz članka 1. Povelje (bilo kao pozivanje na drugi dio testa [iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame] ili na drugi način)?
2.
Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, koji su parametri i pravilan opseg mogućnosti takvog pozivanja na višu silu?”
III. Postupak pred Sudom
29.
Pisana očitovanja podnijeli su tužitelji, Ministar, talijanska vlada, United Nations High Commissioner for Refugees (Visoki povjerenik Ujedinjenih naroda za izbjeglice) i Europska komisija. Tužitelji, Ministar, talijanska vlada i Komisija iznijeli su usmena očitovanja na raspravi koja se održala 5. veljače 2025.
IV. Ocjena
30.
Tim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se država članica pozvati na višu silu u odnosu na tužbu za naknadu štete zbog odgovornosti države za povredu obveza koje proizlaze iz prava Unije na temelju Direktive 2013/33, a koje su dio temeljnog prava na ljudsko dostojanstvo propisanog člankom 1. Povelje. Ako može, taj sud traži dodatna pojašnjenja o pojmu „dovoljno ozbiljne” povrede u smislu prava Unije i o tome u kojim je okolnostima takvo pozivanje moguće.
31.
Prije nego što razmotrim pitanje je li pozivanje na višu silu dopušteno u kontekstu zahtjeva za naknadu štete u smislu sudske prakse iz presude Francovich, valja istaknuti da se čini da se pitanje suda koji je uputio zahtjev temelji na pretpostavci da situacija o kojoj je riječ nije obuhvaćena člankom 18. stavkom 9. točkom (b) Direktive 2013/33, kojim se utvrđuju pravila za slučajeve u kojima su smještajni kapaciteti koji su uobičajeno raspoloživi privremeno puni. Stoga najprije treba ispitati može li se ta odredba primijeniti na okolnosti ovog slučaja.
32.
Ako je situacija o kojoj je riječ obuhvaćena člankom 18. stavkom 9. Direktive 2013/33, tom se odredbom utvrđuje okvir u kojem država članica treba djelovati. U tom se slučaju pitanje više sile javlja samo ako zakonodavac nije predvidio okolnosti ovog predmeta.
33.
U tom je pogledu Sud u presudi od 8. lipnja 2023., UFC – Que choisir i CLCV (
10
) koja se odnosila na Direktivu o putovanjima u paket aranžmanima (
11
), smatrao da se, unatoč tomu što se u direktivi uopće ne spominje pojam više sile, pojmom „izvanrednih okolnosti koje se nisu mogle izbjeći” konkretizira pojam „više sile” u okviru te direktive (
12
). U drugom je kontekstu, u presudi od 26. rujna 2013., ÖBB‑Personenverkehr, Sud odlučio da se u uredbi kojom se uređuju prava putnika u željezničkom prometu namjerno ne oslobađa stranke od odgovornosti zbog izvanrednih okolnosti koje se nisu mogle izbjeći (
13
). Nakon te bi se sudske prakse moglo tvrditi da je zakonodavac Unije, time što je predvidio odstupanje od članka 18. stavka 9. Direktive 2013/33, već uredio to pitanje i time isključio potrebu za razmatranjem općeg pozivanja na višu silu. Time bi rasprava o njezinoj primjeni u zahtjevu u smislu sudske prakse iz presude Francovich postala suvišna.
34.
Zbog toga je ovo mišljenje podijeljeno na dva dijela. Najprije ću ispitati definiciju više sile i ocijeniti može li članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33 predstavljati njezin konkretan izraz u okolnostima u kojima su smještajni kapaciteti popunjeni zbog masovnog priljeva osoba kojima je potrebna međunarodna zaštita u Irsku (dio A). Zatim ću pozivanje na višu silu ocijeniti u okviru drugog dijela testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame, s obzirom na njegove posljedice na utvrđivanje postojanja dovoljno ozbiljne povrede (dio B).
A. Primjenjuje li se članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33?
1.
Opseg pozivanja na višu silu
35.
Najprije podsjećam na to da se na pojam više sile poziva pred Sudom u različitim područjima prava Unije te ga se u sudskoj praksi tumači na način da se odnosi na „neuobičajene i nepredvidljive okolnosti, nepoznate onomu tko se na njih poziva, a čije se posljedice ni uz svu potrebnu pažnju ne bi mogle izbjeći” (
14
). Budući da pojam više sile nema isti opseg u različitim područjima primjene prava Unije, njegovo značenje treba određivati s obzirom na pravni okvir u kojem on treba proizvoditi svoje učinke (
15
).
36.
Sud je u kontekstu postupaka zbog povrede na temelju članka 258. UFEU‑a priznao da se na višu silu može pozivati zbog povrede obveza koje država članica ima na temelju prava Unije. Naime, utvrđeno je da se država članica koja se suočava s privremeno nepremostivim poteškoćama koje je sprječavaju u ispunjavanju obveza koje proizlaze iz prava Unije može pozvati na slučaj više sile (
16
).
37.
Međutim, iz sudske prakse jasno proizlazi da je prag za dokazivanje postojanja okolnosti koje bi predstavljale višu silu visok. Država članica je čak i u neuobičajenim i nepredvidljivim okolnostima dužna poduzeti sve što je u njezinoj moći kako bi postupila u skladu s pravom Unije (
17
). U presudi Vilkas, u kontekstu okvirne odluke o europskom uhidbenom nalogu, test je određen tako da se odnosi na posljedice nepredviđenih i nepredvidivih okolnosti koje se ne bi mogle izbjeći ni uz svu potrebnu pažnju vlasti (
18
), pri čemu takav koncept treba tumačiti usko (
19
). Ta je formulacija nedavno usvojena u presudi UFC – Que choisir i CLCV (
20
). Nadalje, kao što na to upućuje izraz „privremeno nepremostive poteškoće” (
21
), usko tumačenje više sile podrazumijeva da se, ako je događaj koji uzrokuje nemogućnost ispunjenja privremen, obveza prava Unije može suspendirati samo tijekom trajanja događaja i tijekom razumno kratkog razdoblja.
38.
Također je uvriježeno da poteškoće u domaćem pravnom poretku ne mogu opravdati nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije (
22
). Nadalje, viša sila ne može se odnositi na poteškoće interne prirode koje proizlaze iz političke ili upravne organizacije države članice ili iz nedostatka ovlasti, znanja, sredstava ili resursa (
23
).
39.
U sudskoj su se praksi, posljednji put tijekom pandemije bolesti COVID-19, neke države članice pozvale na višu silu zbog neviđene zdravstvene krize (
24
). Međutim, Sud je smatrao da, iako je pandemija predstavljala izvanredne okolnosti koje se nisu mogle izbjeći, ona nije automatski opravdala opću suspenziju obveza na temelju prava Unije. Sud je zahtijevao da se konkretno dokaže kako je pandemija izravno onemogućila postupanje u skladu s direktivom o kojoj je bila riječ i zašto se nisu mogle poduzeti alternativne mjere kako bi se ispunile obveze na temelju prava Unije (
25
).
40.
Ukratko, država članica koja se suočava s privremeno nepremostivim poteškoćama koje je sprječavaju u ispunjavanju posebnih obveza koje proizlaze iz prava Unije može se pozvati na slučaj više sile, ali samo tijekom razdoblja koje je potrebno kako bi premostila poteškoće.
2.
Predstavlja li članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33 konkretan izraz više sile?
41.
Direktivom 2013/33 utvrđuju se minimalni standardi za prihvat (
26
). U njezinu članku 17. utvrđuju se opća pravila o materijalnim uvjetima prihvata i zdravstvenoj skrbi (
27
). Konkretno, u skladu s člankom 17. stavcima 1. i 2. Direktive 2013/33, države članice moraju osigurati da su podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu dostupni materijalni uvjeti prihvata kada podnose zahtjev za međunarodnu zaštitu. Države članice moraju osigurati i da mjere donesene u tu svrhu pružaju odgovarajući životni standard podnositeljima zahtjeva koji osigurava njihovu egzistenciju i štiti njihovo fizičko i duševno zdravlje. U članku 18. Direktive 2013/33 utvrđuju se modaliteti materijalnih uvjeta prihvata.
42.
Člankom 18. stavkom 9. točkom (b) Direktive 2013/33 određuje se da „[u] propisno utemeljenim slučajevima države članice iznimno mogu odrediti modalitete za materijalne uvjete prihvata koji se razlikuju od uvjeta predviđenih ovim člankom za razumno razdoblje koje mora biti što je moguće kraće, kad […] su smještajni kapaciteti koji su uobičajeno raspoloživi privremeno puni”. Stoga se državi članici omogućuje da iznimno odstupi od standardnih materijalnih uvjeta prihvata, pod uvjetom da je takvo odstupanje propisno utemeljeno i da se primjenjuje samo tijekom razumnog razdoblja koje mora biti što je moguće kraće.
43.
Prema sudskoj praksi Suda koja se odnosi na odstupanja, ta se odredba mora primjenjivati na odgovarajući način kako bi se odgovorilo na konkretne zahtjeve i posebne situacije (
28
). Nadalje, članak 18. stavak 9. točku (b) Direktive 2013/33 kao iznimno odstupanje treba tumačiti usko, a teret dokazivanja postojanja potrebnih pretpostavki za svako odstupanje mora biti na tijelu koje o njemu odlučuje (
29
). Na nacionalnom sudu je da provjeri jesu li te pretpostavke ispunjene u ovom predmetu.
44.
Članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33 osmišljen je tako da državama članicama pruža određenu fleksibilnost u djelovanju u izvanrednim situacijama. Iako se u toj odredbi ne upotrebljava izričito pojam više sile, u njoj se upućuje na pojmove „iznimno”, „u propisno utemeljenim slučajevima” i „razumno razdoblje”. Te se elemente može tumačiti kao konkretan izraz pretpostavki za višu silu koje odgovaraju neuobičajenim i nepredvidljivim okolnostima ako događaj koji uzrokuje gubitak smještajnih kapaciteta odgovara neuobičajenom i nepredvidljivom događaju. Stoga bi se tu odredbu moglo tumačiti kao posebno zakonodavno priznanje izvanrednih okolnosti koje opravdavaju privremeno odstupanje od obveza utvrđenih u članku 18. te direktive. Jedna je od tih posebnih situacija privremena popunjenost smještajnih kapaciteta koji su uobičajeno raspoloživi, pod uvjetom da je događaj koji uzrokuje gubitak smještajnih kapaciteta dokazano nepredvidljiv i neuobičajen.
45.
Iz toga slijedi da se članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33 može tumačiti na način da se njime odgovara na izvanredne okolnosti i time daje konkretan izraz pojmu više sile. Kad su smještajni kapaciteti puni zbog neuobičajenih i nepredvidljivih okolnosti, zbog čega nije moguće osigurati uobičajene standarde prihvata (
30
), ta je situacija tijekom razdoblja koje je potrebno za premošćivanje tih poteškoća obuhvaćena točkom (b) te odredbe.
46.
U tom je pogledu Sud u svojoj presudi Komisija/Mađarska (Prihvat tražitelja međunarodne zaštite) (
31
) odlučio da je, „donoseći [Direktivu] 2013/33, zakonodavac Unije […] nastojao uzeti u obzir situacije kad država članica mora odgovoriti na vrlo veliko povećanje broja zahtjeva za međunarodnu zaštitu”, pri čemu je dodao da „članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33 omogućuj[e] djelomično odstupanje odredbi te direktive kada su smještajni kapaciteti […] u prihvatilištima popunjeni” (
32
). Iz te se presude može zaključiti da se člankom 18. stavkom 9. Direktive 2013/33 predviđaju iznimne okolnosti kad su smještajni kapaciteti za podnositelje zahtjeva za međunarodnu zaštitu puni. Konkretno, upućivanjem na „vrlo veliko povećanje” zahtjeva za međunarodnu zaštitu jasno se naglašava da je ta odredba namijenjena rješavanju izvanrednih situacija, a ne uobičajenih poteškoća.
47.
Osim toga, po analogiji, ako se događaj kao što je pandemija bolesti COVID-19 smatrao događajem koji je potencijalno obuhvaćen direktivom kao što je Direktiva o putovanjima u paket aranžmanima, tada zakonodavac može urediti i događaj kao što je masovni priljev izbjeglica te on stoga može biti obuhvaćen okvirom direktive. Nadalje, ako Sud priznaje da se izvanredne okolnosti mogu posebno urediti sekundarnim zakonodavstvom u području potrošačkog prava na temelju Direktive o putovanjima u paket aranžmanima, tada se može razumno očekivati da zakonodavac u iznimnim situacijama, kao što je masovni priljev izbjeglica zbog kojeg su popunjeni postojeći smještajni kapaciteti, također može urediti temeljna socijalna prava, kao što su ona na temelju Direktive 2013/33, pod uvjetom da je ta situacija bila nepredvidljiva u smislu da je premašila sva razumna predviđanja.
48.
Međutim, ne može se smatrati da takav masovni priljev izbjeglica predstavlja izvanrednu situaciju tijekom neodređenog razdoblja jer ta situacija u određenom trenutku gubi svoje svojstvo neuobičajenog i nepredvidljivog događaja. Upućivanje na „razumno razdoblje” u članku 18. stavku 9. Direktive 2013/33 potvrđuje to tumačenje. Osim toga, ta odredba sadržava zahtjev „propisno utemeljenog slučaja” koji, prema sudskoj praksi Suda, podrazumijeva konkretno dokazivanje da je masovni priljev osoba koje traže zaštitu onemogućio postupanje u skladu s predmetnom direktivom. Na nacionalnom sudu je da provjeri jesu li te pretpostavke ispunjene u ovom predmetu.
49.
To upućuje na to da bi u ovom predmetu trebalo smatrati da se pravilno poziva na članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33, pod uvjetom da premošćivanje poteškoća traje razumno razdoblje. Iz toga slijedi da se, nakon što to razdoblje završi, država članica više ne može pozivati na tu odredbu. Nadalje, trebalo bi navesti da se članak 18. stavak 9. točke (a) i (b) te direktive odnosi na dva vrlo konkretna scenarija, odnosno na ocjenu posebnih potreba podnositelja zahtjeva (točka (a)) i na privremenu popunjenost smještajnih kapaciteta (točka (b)). Iz toga slijedi da se člankom 18. stavkom 9. Direktive 2013/33 ne uređuju drugi scenariji (kao što su prirodne katastrofe ili ratovi, o kojima se diskutiralo na raspravi pred Sudom) u kojima smještajni kapaciteti ne postoje ili nisu raspoloživi zbog nepremostivih poteškoća unutar ili u blizini države članice o kojoj je riječ. Stoga se tumačenjem članka 18. stavka 9. Direktive 2013/33 kao konkretnog izraza više sile ne dovodi u pitanje činjenica da se države članice mogu općenito pozivati na višu silu u drugim scenarijima.
50.
Zaključno, s obzirom na njegovu jasnu funkciju ograničenog odstupanja u izvanrednim okolnostima, članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33 trebalo bi smatrati konkretnim izrazom više sile. Stoga masovni priljev podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu ne može dovesti do pozivanja na višu silu kao jedine obrane jer se tom odredbom već predviđa okvir za postupanje u slučaju takvih priljeva. U ovom se predmetu tijela države članice ne mogu pozvati na višu silu kao razlog za to što nisu zadovoljile osnovne potrebe podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu izvan područja primjene članka 18. stavka 9. Direktive 2013/33 (
33
).
51.
Međutim, ako se situacija ne odnosi na privremenu popunjenost smještajnih kapaciteta zbog većeg broja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, tada bi viša sila kao zaseban i općenitiji razlog mogla postati relevantna u okviru drugog dijela testa iz presude Brasserie du Pêcheur i Factortame.
52.
Iz toga slijedi da je situacija privremene popunjenosti smještajnih kapaciteta zbog masovnog priljeva izbjeglica obuhvaćena člankom 18. stavkom 9. točkom (b) Direktive 2013/33, pod uvjetom da nacionalni sud utvrdi da su ispunjeni uvjeti za primjenu te odredbe. U tom bi slučaju pitanja suda koji je uputio zahtjev trebalo preoblikovati jer se uvjeti za primjenu testa iz presude Brasserie du Pêcheur i Factortame ispituju pod pretpostavkom da se člankom 18. stavkom 9. te direktive uređuje situacija o kojoj je riječ.
3.
Preoblikovanje prethodnih pitanja
53.
Ako Sud smatra da je članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33 primjenjiv na situaciju masovnog priljeva osoba koje podnose zahtjeve za međunarodnu zaštitu koja dovodi do popunjenosti redovnih smještajnih kapaciteta u državi članici domaćinu, tada bi prethodna pitanja trebalo preoblikovati na način da sud koji je uputio zahtjev pita Sud treba li članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33, u vezi s pravom na ljudsko dostojanstvo propisanim člankom 1. Povelje i s obzirom na njegovu jasnu funkciju ograničenog odstupanja u izvanrednim okolnostima, tumačiti na način da mu se u kontekstu zahtjeva za naknadu štete protivi to da se država članica poziva na višu silu zbog popunjenosti smještajnih kapaciteta uslijed takvog priljeva.
4.
Primjena testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame
a)
Postupanje koje je protivno pravu Unije
54.
Budući da se člancima 17. i 18. Direktive 2013/33 utvrđuje opća obveza osiguravanja materijalnih uvjeta prihvata, uključujući smještaj, nepoštovanje tih odredbi načelno predstavlja povredu. Međutim, ako se člankom 18. stavkom 9. te direktive omogućuje odstupanje u slučajevima privremene popunjenosti smještajnih kapaciteta te ga se tumači kao izraz više sile, tada se propust države članice da osigura smještaj ne mora nužno smatrati nezakonitim, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti za pozivanje na tu odredbu. U tom slučaju povreda u smislu testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame ne bi izravno proizlazila iz članaka 17. i 18. Direktive 2013/33, nego iz moguće pogrešne primjene ili pogrešnog pozivanja na članak 18. stavak 9. te direktive. Ako se država članica nepravilno poziva na višu silu na temelju članka 18. stavka 9. Direktive 2013/33 jer ne ispunjava uvjete za to, tada bi se povreda odnosila na tu samu odredbu.
55.
Prema tome, ako se članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33 pogrešno primjenjuje, primjerice ako nisu ispunjeni uvjeti za odstupanje, tada država članica možda i dalje povređuje svoje obveze na temelju te direktive. U takvom bi slučaju mogla nastati odgovornost države, pod uvjetom da je povreda dovoljno ozbiljna na temelju prava Unije.
b)
Dovoljno ozbiljna povreda prava Unije
1) Test utvrđen sudskom praksom
56.
Sud je utvrdio da, ako države članice imaju diskrecijsku ovlast, dovoljno ozbiljna povreda znači da država članica očito i ozbiljno nije poštovala granice te diskrecijske ovlasti (
34
). Stoga se smatra da test iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame „ovisi o diskrecijskoj ovlasti” (
35
).
57.
Sud je u točki 55. presude Brasserie du pêcheur i Factortame naveo da je odlučujuće mjerilo za utvrđivanje je li povreda prava Unije dovoljno ozbiljna očito i grubo nepoštovanje granica diskrecijske ovlasti od strane države članice ili institucije Unije. Sud je naveo određene čimbenike koji se mogu uzeti u obzir u vezi s ocjenom je li povreda granica diskrecijske ovlasti neke države članice očita i gruba (
36
). Sud je u točki 56. te presude naveo da čimbenici koje nadležni sud može uzeti u obzir uključuju stupanj jasnoće i preciznosti povrijeđenog pravila, opseg diskrecijskog prostora koji je tim pravilom ostavljen nacionalnom tijelu ili tijelu Unije, činjenicu jesu li povreda i prouzročena šteta namjerne ili nenamjerne, može li se eventualna pogrešna primjena prava opravdati (
37
), mogućnost da su stajališta institucije Unije pridonijela propustu, donošenju ili zadržavanju nacionalnih mjera ili prakse suprotnih pravu Unije (
38
). U svakom slučaju, povreda prava Unije bit će dovoljno ozbiljna ako se nastavila usprkos objavi presude kojom je predmetna povreda utvrđena, presude u povodu zahtjeva za prethodnu odluku ili usprkos ustaljenoj praksi Suda o toj problematici iz koje je jasno da postupanje o kojem je riječ predstavlja povredu (
39
).
58.
Međutim, obična povreda prava Unije dostatna je za utvrđivanje postojanja dovoljno ozbiljne povrede samo ako država članica ima znatno smanjen ili nema nikakav diskrecijski prostor (
40
).
2) Ostavlja li se člankom 18. stavkom 9. Direktive 2013/33 diskrecijska ovlast državama članicama
59.
Čini se da se člankom 18. stavkom 9. Direktive 2013/33 ostavlja određena diskrecijska ovlast državama članicama u pogledu načina na koji upravljaju situacijama u kojima su smještajni kapaciteti puni. U tom se pogledu tom odredbom državama članicama omogućuje da iznimno odrede različite modalitete za materijalne uvjete prihvata kad su smještajni kapaciteti privremeno puni. To upućuje na to da države članice imaju određenu fleksibilnost u odlučivanju kako će osigurati materijalne uvjete prihvata kad smještaj nije raspoloživ. U tom pogledu valja navesti da se u članku 18. stavku 9. Direktive 2013/33 precizno ne definira kako bi države članice trebale riješiti pitanje nedovoljnog kapaciteta, što upućuje na to da imaju određenu diskrecijsku ovlast u odlučivanju koje će konkretne mjere poduzeti, bilo u obliku hitnih skloništa, privremenog smještaja, financijske pomoći ili drugih rješenja. Takav zaključak potkrepljuje sudska praksa Suda, iz koje jasno proizlazi da je osiguravanje materijalnih uvjeta prihvata obvezno, ali države članice imaju određenu diskrecijsku ovlast kako to postići (
41
).
60.
Primjerice, Sud je u presudi Saciri priznao da države članice imaju diskrecijsku ovlast u odabiru načina osiguravanja materijalnih uvjeta prihvata, bilo u obliku izravnog smještaja ili u obliku novčane pomoći. Međutim, kao što je to Komisija pravilno istaknula na raspravi, ta diskrecijska ovlast primjenjuje se na sredstva, ali ne i načelo. Iako se u toj presudi razmatralo pitanje općih obveza prihvata, a ne odstupanja na temelju članka 18. stavka 9. Direktive 2013/33, u ovom je slučaju također relevantno načelo da države članice imaju na raspolaganju određenu fleksibilnost u provedbi u okviru ograničenja prava Unije.
61.
Valja navesti da se člankom 18. stavkom 9. Direktive 2013/33 utvrđuju osnova i granice ovlasti država članica da odstupaju od članka 18. stavaka 1. do 8., a ne od općenitijih obveza iz direktive ili prava Unije u području azila u cjelini. Člankom 18. stavkom 9. Direktive 2013/33 dodjeljuje se vrlo ograničena diskrecijska ovlast državama članicama jer se u njemu upućuje na određivanje različitih modaliteta za materijalne uvjete prihvata. Štoviše, člankom 18. stavkom 9. Direktive 2013/33 nedvojbeno se utvrđuje obveza pokrivanja „osnovnih potreba” podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Iz toga slijedi da, iako države članice mogu odabrati sredstva za osiguravanje materijalnih uvjeta prihvata, one ne mogu izbjeći svoje obveze na temelju prava Unije u pogledu zadovoljavanja osnovnih potreba, kao što je primjeren smještaj za podnositelje zahtjeva za međunarodnu zaštitu (
42
), kako bi zajamčile poštovanje temeljnih prava tih podnositelja zahtjeva.
62.
U tom je pogledu važno istaknuti da se Direktivom 2013/33 nastoji osigurati potpuno poštovanje temeljnog prava na ljudsko dostojanstvo propisanog člankom 1. Povelje, koje je usko povezano s člankom 4. Povelje (
43
). Pravo na ljudsko dostojanstvo apsolutno je pravo od kojeg se ne može odstupiti (
44
), ono čini osnovu drugih temeljnih prava te ga se ne može ograničiti.
63.
Prema tome, Sud je više puta potvrdio da se općoj strukturi i svrsi Direktive 2013/33, kao i poštovanju nepovredivosti ljudskog dostojanstva na temelju članka 1. Povelje, apsolutno protivi to da države članice tražitelju azila čak ni privremeno ne osiguraju minimalne materijalne uvjete prihvata koji su propisani tom direktivom (
45
). Kad je riječ o prirodi minimalnih standarda koje zahtijevaju države članice, u uvodnoj izjavi 11. Direktive 2013/33 određuje se da podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu treba osigurati „dostojan životni standard” (
46
).
64.
Konkretno, Sud je u presudi Saciri naglasio da, neovisno o tome dodjeljuju li se materijalni uvjeti prihvata u naturi ili u obliku novčane pomoći ili vaučera, oni moraju biti dostatni za „osiguranje osnovnih potreba tražitelja azila” (
47
), što znači da moraju biti dostatni da jamče razinu dostojanstvenog življenja i primjerenog očuvanju zdravlja te osiguranje egzistencije tražitelja azila, dopuštajući im nalaženje stanovanja, ako je potrebno, na privatnom tržištu najma stanova (
48
). Za potrebe ovog predmeta važno je naglasiti da je Sud izričito naveo da je obveza država članica da vode računa o tome da nacionalna tijela poštuju minimalne standarde za prihvat tražitelja azila, pri čemu popunjenost mreže za smještaj ne može opravdati bilo kakvu iznimku od poštovanja tih standarda (
49
).
65.
Osim toga, Sud je odlučio da poštovanje ljudskog dostojanstva u smislu članka 1. Povelje zahtijeva da se osoba o kojoj je riječ ne nađe u situaciji izuzetne materijalne oskudice koja bi joj onemogućila zadovoljavanje najosnovnijih potreba kao što su one smještaja, prehrane, odjeće i osobne higijene, te u kojoj bi njezino fizičko ili mentalno zdravlje bilo ugroženo ili bi se našla u ponižavajućem položaju nespojivim s ljudskim dostojanstvom (
50
). Nadalje, Sud je odlučio da bi se članak 4. Povelje povrijedio kada bi nebriga tijela države članice za posljedicu imala to da se osoba koja u potpunosti ovisi o javnoj pomoći bez svoje volje i svojeg osobnog izbora nađe u situaciji iznimne materijalne oskudice, koja bi joj onemogućila zadovoljavanje najosnovnijih potreba kao što su posebice one prehrane, higijene i smještaja i koja bi ugrožavala njezino fizičko ili duševno zdravlje ili bi dovela do narušavanja njezina stanja protivno ljudskom dostojanstvu (
51
).
66.
Sud je u tom pogledu, u predmetu koji se odnosio na ukidanje materijalnih uvjeta prihvata, potvrdio da bi čak i privremeno neosiguravanje svih materijalnih uvjeta prihvata ili onih koji se odnose na smještaj, prehranu ili odjeću bila nespojivo s obvezom da se podnositelju zahtjeva osigura dostojanstven životni standard, s obzirom na to da bi mu ona oduzela mogućnost zadovoljenja najosnovnijih potreba poput smještaja, prehrane, odjeće i osobne higijene (
52
).
67.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33, u vezi s pravom na ljudsko dostojanstvo i zaštitu od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja kako je propisano člancima 1. i 4. Povelje, treba tumačiti, kao prvo, kao konkretan izraz više sile s obzirom na njegovu jasnu funkciju ograničenog odstupanja u izvanrednim okolnostima, kao drugo, na način da se primjenjuje na situaciju masovnog priljeva osoba koje podnose zahtjeve za međunarodnu zaštitu koja dovodi do popunjenosti redovnih smještajnih kapaciteta u državi članici domaćinu i, kao treće, na način da mu se u kontekstu zahtjeva za naknadu štete protivi to da se država članica poziva na višu silu zbog popunjenosti smještajnih kapaciteta uslijed takvog priljeva.
68.
Ako Sud utvrdi da se u predmetu ne može donijeti odluka na temelju članka 18. stavka 9. Direktive 2013/33 i da je potrebno ispitati primjenjivost više sile kao jedine obrane, tada alternativno iznosim sljedeće argumente.
B. Viša sila kao jedina obrana
69.
Pod pretpostavkom da se na višu silu može pozvati kao na jedinu obranu protiv zahtjeva za naknadu štete zbog toga što je država članica povrijedila Direktivu 2013/33, sud koji je uputio zahtjev pita je li ta obrana primjenjiva u okolnostima ovog predmeta.
1.
Utvrđivanje pravila koje je država članica o kojoj je riječ povrijedila
70.
Najprije valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev nije naveo koje je pravilo Direktive 2013/33 povrijedila država članica o kojoj je riječ. Umjesto toga, poziva se na povredu „obveza prava Unije” koje proizlaze iz „nepovredivih prava zajamčenih Poveljom (u ovom slučaju članak 1.), a koja su navedena u obveznim odredbama [te direktive] od kojih se ne može odstupiti te koje se odnose na najosnovnije potrebe nužne za minimalni standard ljudskog dostojanstva”.
71.
Prema mojem mišljenju, prije primjene drugog dijela testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame važno je utvrditi pravilo koje je povrijedila država članica o kojoj je riječ.
72.
U tom pogledu iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da viša sila, kad se na nju poziva kao na razlog za nepoštovanje Direktive 2013/33, funkcionira kao „općenito opravdanje” jer se njome nastoji opravdati nepoštovanje svih odredbi te direktive. Međutim, na temelju ispitivanja zahtjevâ tužiteljâ, čini se da članci 17. i 18. Direktive 2013/33 predstavljaju pravila koja je Irska povrijedila. Iako je na nacionalnom sudu da utvrdi konkretno pravilo koje se povrijedilo, za potrebe ovog mišljenja pretpostavljam da je pravilo o kojem je riječ sadržano u tim dvama člancima Direktive 2013/33.
2.
Drugi dio testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame i ocjena diskrecijske ovlasti
73.
Ministar tvrdi da bi, kad je riječ o postojanju dovoljno ozbiljne povrede, nacionalni sud trebao uzeti u obzir, među ostalim, je li povreda bila namjerna ili nenamjerna i može li se pogrešna primjena prava opravdati ili ne, kao i stajališta institucija Unije. U biti tvrdi da masovni priljev ukrajinskih izbjeglica nakon početka rata 2022. i povećanje broja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu nakon pandemije bolesti COVID-19 predstavljaju situaciju više sile, tako da povreda pravâ tužiteljâ nije bila namjerna.
74.
Kao što se to prethodno objašnjava, drugi dio testa iz presude Brasserie du Pêcheur i Factortame ovisi o diskrecijskoj ovlasti (
53
). U tom bi se pogledu trebala praviti razlika između, s jedne strane, povrede „osnovnih potreba” u smislu članka 18. stavka 9. Direktive 2013/33 i, s druge strane, povrede drugih obveza iz članaka 17. i 18. te direktive s obzirom na to da države članice ne raspolažu jednakom diskrecijskom ovlasti prilikom provedbe tih odredbi. Za razliku od pojma „osnovne potrebe” iz članka 18. stavka 9. posljednje rečenice Direktive 2013/33 (
54
), druge obveze utvrđene u člancima 17. i 18. Direktive 2013/33 omogućuju diskrecijsku ovlast u nekim područjima, kao što su sredstva za zadovoljavanje materijalnih potreba podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koja mogu nadilaziti pokrivanje njegovih osnovnih potreba.
75.
Naime, člankom 18. stavkom 9. in fine Direktive 2013/33 utvrđuje se minimalni standard „osnovnih potreba” od kojeg se ne može odstupiti unutar šireg okvira članaka 17. i 18. te direktive. Njime se nastoji osigurati da države članice i dalje obvezuje apsolutni zahtjev da štite osnovne potrebe podnositeljâ zahtjeva, što u biti ima prednost pred svakom diskrecijskom ovlasti dodijeljenoj državama članicama u slučaju kad propuste pokriti osnovne potrebe podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Prilikom razmatranja zahtjeva koji proizlaze iz pojma „osnovne potrebe”, kako ga se tumači s obzirom na članak 1. Povelje, države članice očito nemaju nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu toga mogu li pokriti te osnovne potrebe. Prema tome, obično nezadovoljavanje tih osnovnih potreba samo po sebi čini dovoljno ozbiljnu povredu, pri čemu nije potrebno razmotriti nikakve dodatne čimbenike u okviru drugog dijela testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame.
76.
Štoviše, takvo je tumačenje tog testa u skladu s Poveljom s obzirom na to da je pojam „osnovne potrebe” suštinski povezan s ljudskim dostojanstvom koje je, kao što sam to prethodno objasnila, apsolutno pravo od kojeg se ne može odstupiti, koje čini osnovu drugih temeljnih prava te ga se ne može ograničiti (
55
). To znači da je sama povreda obveze koja proizlazi iz članka 1. Povelje uvijek ozbiljna. Nepovredivost u smislu članka 1. Povelje znači da se od takve zaštite nikad ne može odustati, čak ni u izvanrednim slučajevima (
56
).
77.
Prema tome, u kontekstu drugog dijela testa iz presude Brasserie du Pêcheur i Factortame, neispunjavanjem obveza u pogledu osiguranja osnovnih potreba povređuje se ljudsko dostojanstvo osobe o kojoj je riječ, zbog čega je ta povreda automatski dovoljno ozbiljna.
78.
U ovom se predmetu postavlja pitanje može li se višom silom opravdati nepoštovanje obveze pokrivanja „osnovnih potreba” podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koja je suštinski povezana s temeljnim pravom na ljudsko dostojanstvo. Prema mojem mišljenju, ako povreda utječe na apsolutna prava, kao što je ljudsko dostojanstvo, teško je pozvati se na višu silu upravo zbog toga što se od takvih prava ne može odstupiti.
79.
Budući da se Direktivom 2013/33 provode obveze koje proizlaze iz temeljnih prava, treba je tumačiti u skladu s člancima 1. i 4. Povelje koje pak, u skladu s obvezom na temelju članka 52. stavka 3. Povelje, treba tumačiti s obzirom na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava (ESLJP) koja se odnosi na članak 3. EKLJP‑a. Tu sudsku praksu treba uzeti u obzir prilikom određivanja je li država članica propustila pokriti „osnovne potrebe” podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu u smislu članka 18. stavka 9. te direktive.
80.
U tom je pogledu važno navesti da je ESLJP u svojoj presudi od 2. srpnja 2020., N. H. i dr. protiv Francuske (
57
) utvrdio da je Francuska povrijedila članak 3. EKLJP‑a u okolnostima u kojima su tražiteljima azila uskraćene osnovne potrebe kao što su sklonište i pristup sanitarnim uvjetima. Ocjena ESLJP‑a temeljila se na nekoliko ključnih kriterija, uključujući, kao prvo, materijalne uvjete života podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu dok su čekali ishod svojih zahtjeva za azil, kao drugo, trajanje razdoblja tijekom kojeg su podnositelji zahtjeva živjeli u takvim uvjetima i nedostatak primjerene potpore tijekom tog razdoblja (
58
), kao treće, postojanje pozitivnih obveza države (
59
), kao četvrto, osobitu ranjivost podnositeljâ zahtjeva kao tražiteljâ azila i, kao peto, jesu li nacionalna tijela poduzela potrebne korake kako bi podnositeljima zahtjeva osigurala pristup smještaju ili drugim oblicima socijalne pomoći. Utvrđenju povrede pridonijela je činjenica da se nije djelovalo pravodobno ni djelotvorno (
60
).
81.
U tom se pogledu u presudi ESLJP‑a N. H. i dr. protiv Francuske utvrđuje prag ispod kojeg materijalni uvjeti postaju nečovječni ili ponižavajući. To znači da se pravo Unije ne može tumačiti na način koji bi državama članicama omogućio primjenu nižih nacionalnih standarda. Stoga prilikom tumačenja Direktive 2013/33 zahtjevi u pogledu odgovarajućeg stanovanja, posjedovanja dostatnih sredstava za održavanje dostojanstvenog životnog standarda i pristupa zdravstvenoj skrbi ne mogu biti niži od onih koji se zahtijevaju člankom 1. Povelje. U suprotnom bi ti niži standardi mogli tražitelje azila izložiti uvjetima nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja. U tom pogledu valja navesti da Sud u presudi Ibrahim i dr. prag ozbiljnosti nije utvrdio upućivanjem na sudsku praksu ESLJP‑a koja se odnosi na članak 3. EKLJP‑a, nego upućivanjem na prag utvrđen u presudi Jawo, odnosno na „situacij[u] izuzetne materijalne oskudice” (
61
). Nadalje, čini se da je glavna odrednica ozbiljnosti povrede stupanj patnje pojedinaca koji se zahtijeva za primjenu članka 1. Povelje, a ne namjera ili propust države.
82.
Iz toga slijedi da, ako država članica ne osigura osnovni smještaj, sredstva za život ili zdravstvenu skrb, ona povređuje članke 17. i 18. Direktive 2013/33, kao i članke 1. i 4. Povelje. Stoga se država članica ne može pozvati na višu silu kako bi opravdala to što nije zadovoljila osnovne potrebe podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Nadalje, čak i kad bi se prihvatilo da je moguće da država članica ne poštuje određene odredbe Direktive zbog više sile, i dalje bi bila dužna štititi ljudsko dostojanstvo (
62
).
83.
Iz toga slijedi i da, za potrebe drugog dijela testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame, ako bi ga Sud ipak ispitivao, države članice nemaju nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu smanjenja razine zaštite ispod minimalnih standarda koji se zahtijevaju člancima 1. i 4. Povelje, kojima se nastoji spriječiti nečovječno ili ponižavajuće postupanje. Iako države članice zadržavaju određenu diskrecijsku ovlast u pogledu načina organizacije i provedbe uvjeta prihvata, dužne su ispuniti taj minimalni prag zaštite temeljnih prava prilikom provedbe Direktive 2013/33. Ako Irska to nije učinila, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, za potrebe primjene drugog dijela testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame ne može se uzeti u obzir argument koji je iznio Ministar prema kojem je pozivanje na višu silu opravdano u ovom predmetu jer su povreda i nastala šteta bile nehotične ili nenamjerne i jer se pogreška o kojoj je riječ može opravdati.
84.
Naposljetku, Ministar tvrdi da napori na razini Unije u pogledu uspostave pakta o migracijama i azilu, čiji je cilj postići pravedniju raspodjelu zahtjevâ za međunarodnu zaštitu, predstavljaju „stajalište institucije [Unije]” u okviru testa iz presude Brasserie du pêcheur i Factortame. Prema Ministrovu mišljenju, taj je pakt odraz priznanja Europske unije da se trenutačnim zakonodavnim okvirom ne osigurava pravedna raspodjela zahtjevâ za azil. U tom je pogledu važno naglasiti da se tim paktom retroaktivno ne zamjenjuju, ne mijenjaju niti suspendiraju odredbe Direktive 2013/33. Sve dok se ne donesu zakonodavne izmjene i dok one ne stupe na snagu, države članice i dalje obvezuju postojeća pravila te one moraju osigurati njihovo poštovanje. Iz toga slijedi da se Ministar ne može pozvati na donošenje pakta o migracijama i azilu kako bi opravdao činjenicu da Irska nije pokrila osnovne potrebe podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Nadalje, iako se u tom paktu priznaju nedostaci trenutačnog zakonodavnog okvira zajedničkog europskog sustava azila, to ne znači da se njime priznaje protupravno ponašanje na razini Unije. Takvo priznanje nije istovjetno zauzimanju institucionalnog stajališta koje države članice oslobađa od odgovornosti za povrede temeljnih prava počinjene u prošlosti.
85.
Iz toga slijedi da, ako država članica ne zadovolji osnovne potrebe podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, ona povređuje članke 17. i 18. Direktive 2013/33, kao i članke 1. i 4. Povelje, te se ne može pozvati na višu silu kako bi opravdala taj propust.
V. Zaključak
86.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način:
Članak 18. stavak 9. Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, u vezi s pravom na ljudsko dostojanstvo i zaštitu od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja kako je propisano člancima 1. i 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti, kao prvo, kao konkretan izraz više sile s obzirom na njegovu jasnu funkciju ograničenog odstupanja u izvanrednim okolnostima, kao drugo, na način da se primjenjuje na situaciju masovnog priljeva osoba koje podnose zahtjeve za međunarodnu zaštitu koja dovodi do popunjenosti redovnih smještajnih kapaciteta u državi članici domaćinu i, kao treće, na način da mu se u kontekstu zahtjeva za naknadu štete protivi to da se država članica poziva na višu silu zbog popunjenosti smještajnih kapaciteta uslijed takvog priljeva.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.)
(
3
)	Presuda od 19. studenoga 1991. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 35.)
(
4
)	Presuda od 5. ožujka 1996. (C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79, t. 31.)
(
5
)	Presuda od 19. prosinca 2019., Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, t. 54.)
(
6
)	Vidjeti i presude od 28. srpnja 2016., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, t. 22.); od 18. siječnja 2022., Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, t. 44.) i od 28. lipnja 2022., Komisija/Španjolska (Zakonodavčeva povreda prava Unije) (C‑278/20, EU:C:2022:503, t. 31.). Navedeno načelo vrijedi za svaki slučaj u kojemu je država članica povrijedila pravo Unije, neovisno o tome koje je tijelo javne vlasti počinilo tu povredu (presuda od 19. prosinca 2019., Deutsche Umwelthilfe, C‑752/18, EU:C:2019:1114, t. 55. i navedena sudska praksa).
(
7
)	Presuda od 13. ožujka 2007., Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, t. 116.)
(
8
)	S. I. br. 230 iz 2018.
(
9
)	(2023.) IEHC 187.
(
10
)	C‑407/21, u daljnjem tekstu: presuda UFC – Que choisir i CLCV, EU:C:2023:449 (t. 51., 60. i 62.)
(
11
)	Direktiva (EU) 2015/2302 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o putovanjima u paket aranžmanima i povezanim putnim aranžmanima, o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/314/EEZ (SL 2015., L 326, str. 1.)
(
12
)	Ibidem, t. 54. Vidjeti i moje mišljenje u predmetu UFC – Que choisir i CLCV (C‑407/21, EU:C:2022:690, t. 55.).
(
13
)	C‑509/11, EU:C:2013:613 (t. 49. i 50.). Sud je zaključio da željeznički prijevoznik nema pravo u svoje opće uvjete prijevoza uključiti klauzulu koja ga oslobađa obveze naknade cijene karte zbog kašnjenja kad se ono može pripisati slučaju više sile (t. 52.).
(
14
)	Vidjeti među ostalim presudu od 30. rujna 2021., Revizorski sud/Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, t. 781. i navedena sudska praksa). Pravna teorija o višoj sili primjenjuje se u različitim područjima prava Unije, kao što su pravo tržišnog natjecanja, carinsko zakonodavstvo i javna nabava.
(
15
)	Presuda od 25. siječnja 2017., Vilkas (C‑640/15, u daljnjem tekstu: presuda Vilkas, EU:C:2017:39, t. 54.) i presuda UFC – Que choisir i CLCV (t. 53.)
(
16
)	Presuda od 25. siječnja 2024., Komisija/Irska (Trihalometani u vodi za piće) (C‑481/22, EU:C:2024:85). Kad je riječ o vremenskom ograničenju u kontekstu zahtjeva za prethodnu odluku, vidjeti presudu UFC – Que choisir i CLCV (t. 67. i 75.). Vidjeti i moje mišljenje u tom predmetu (C‑407/21, EU:C:2022:690, t. 80.), u kojem se tvrdi da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u tom predmetu očito nije bilo zamišljeno na način da njegovi učinci budu ograničeni na vrijeme potrebno za uklanjanje poteškoća uzrokovanih događajem koji može spadati pod višu silu.
(
17
)	Presuda od 8. lipnja 2023., Komisija/Slovačka (Pravo na raskid bez troškova) (C‑540/21, EU:C:2023:450, t. 81. do 88.). Općenitije, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da odstupanja od obveza koje države članice imaju na temelju prava Unije treba tumačiti usko (vidjeti u tom smislu presudu od 17. prosinca 2020., Komisija/Mađarska (Prihvat tražitelja međunarodne zaštite), C‑808/18, Komisija/Mađarska, EU:C:2020:1029, t. 215.).
(
18
)	Presuda Vilkas (t. 53.)
(
19
)	Ibidem (t. 56.)
(
20
)	Presuda UFC – Que choisir i CLCV (t. 54.). Stroži je standard primijenjen u presudi od 17. listopada 2013., Billerud Karlsborg i Billerud Skärblaca (C‑203/12, EU:C:2013:664, t. 31.), u kontekstu direktive koja se odnosi na emisije stakleničkih plinova, u kojoj se Sud pozvao na presudu Ferriera Valsabbia i dr./Komisija (spojeni predmeti154/78, 205/78, 206/78, 226/78 do 228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 i 85/79, EU:C:1980:81, t. 140.) i pritom uputio na vanjske uzroke koji se nisu mogli spriječiti ni izbjeći do te mjere da je i osobama o kojima je riječ bilo objektivno nemoguće poštovati njihove obveze.
(
21
)	Vidjeti presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Italija (C‑68/11, EU:C:2012:815, t. 64.).
(
22
)	Presuda UFC – Que choisir i CLCV (t. 72.)
(
23
)	Presuda od 4. srpnja 2000., Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357, t. 28.)
(
24
)	Vidjeti presudu od 8. lipnja 2023., Komisija/Slovačka (Pravo na raskid bez troškova) (C‑540/21, EU:C:2023:450). Taj se predmet odnosio na donošenje zakona u Slovačkoj, kojim se izmijenilo postojeće zakonodavstvo kako bi se putničkim agencijama omogućilo da strankama ponude izmjenu važećeg ugovora o putovanju u paket‑aranžmanu ili zamjensko putovanje u paket‑aranžmanu umjesto povrata u roku od 14 dana kako se propisuje člankom 12. Direktive o putovanjima u paket aranžmanima.
(
25
)	Ibidem. Sud je utvrdio da slovačko zakonodavstvo koje sve organizatore putovanja u paket‑aranžmanu oslobađa obveze izvršenja povrata zbog pandemije ne ispunjava uvjete koji uređuju pozivanje na višu silu. Sud je naveo da se takvo zakonodavstvo ne ograničava samo na slučajeve u kojima su se financijska ograničenja stvarno dogodila, već uključuje sve ugovore na koje je pandemija utjecala, bez uzimanja u obzir konkretne financijske situacije organizatora.
(
26
)	Uvodna izjava 1. Direktive 2013/33
(
27
)	Kao što to proizlazi iz definicija u članku 2. točkama (f) i (g) Direktive 2013/33, „materijalni uvjeti prihvata” znači sve mjere koje države članice donose u korist podnositelja zahtjeva u skladu s tom direktivom i koje uključuju smještaj, hranu i odjeću, dane u naravi ili u obliku novčane naknade ili u vaučerima ili u kombinaciji svih triju, kao i novčanu naknadu za svakodnevne troškove.
(
28
)	Vidjeti po analogiji presude od 8. srpnja 1987., Komisija/Belgija (247/85, EU:C:1987:339, t. 7.); od 7. ožujka 1996., Associazione Italiana per il WWF i dr. (C‑118/94, EU:C:1996:86, t. 21.) i od 11. studenoga 2010., Komisija/Italija (C‑164/09, EU:C:2010:672, t. 28.).
(
29
)	Vidjeti po analogiji presude od 8. lipnja 2006., WWF Italia i dr. (C‑60/05, EU:C:2006:378, t. 34.) i od 23. travnja 2020., Komisija/Finska (Proljetni lov mužjaka gavki) (C‑217/19, EU:C:2020:291, t. 66.).
(
30
)	To je u skladu s Direktivom Vijeća 2001/55/EZ od 20. srpnja 2001. o minimalnim standardima za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba te o mjerama za promicanje uravnoteženih napora država članica pri prihvatu i snošenju posljedica prihvata tih osoba (SL 2001., L 212, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 49.), kojom se izričito predviđaju mehanizmi za postupanje u slučaju masovnih priljeva. U slučaju izuzetne krize Europska unija može primijeniti tu direktivu, kojom se predviđa kolektivni mehanizam za podjelu tereta. Člankom 1. određuje se da je cilj te direktive utvrditi minimalne standarde za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba iz trećih zemalja koje se ne mogu vratiti u svoju zemlju podrijetla te promicati uravnotežene napore država članica pri prihvatu i snošenju posljedica prihvata tih osoba. Člankom 2. točkom (a) te direktive određuje se da se provedbom te zaštite osobito nastoji izbjeći da se sustav namijenjen dodjeljivanju prava na međunarodnu zaštitu preoptereti masovnim i istodobnim podnošenjem zahtjevâ za stjecanje statusa izbjeglica, i to u interesu tih raseljenih osoba i drugih osoba koje traže međunarodnu zaštitu.
(
31
)	Presuda od 17. prosinca 2020. (C‑808/18, EU:C:2020:1029)
(
32
)	Vidjeti točke 222. i 223. te presude. Taj je zaključak potkrijepljen brojnim upućivanjima na „izvanredne okolnosti” koje uključuju „iznenadni masovni priljev tražitelja azila” u obrazloženju Direktive Vijeća 2003/9/EZ od 27. siječnja 2003. o uvođenju minimalnih standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za azil (SL 2003., L 31, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 29.): vidjeti Prijedlog direktive Vijeća o uvođenju minimalnih standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za azil u državama članicama (COM(2001) 181 final) (SL 2001., C 213 E, str. 286.). Odstupanje o kojem je riječ proizlazi iz članka 14. stavka 8. te direktive. Pretpostavka o popunjenosti smještajnih kapaciteta razvijena je u naknadnom zakonodavnom postupku te se stoga na nju ne upućuje u tom obrazloženju.
(
33
)	Vidjeti točku 37. ovog mišljenja.
(
34
)	Vidjeti primjerice u pogledu izvanugovorne odgovornosti Europske unije, presudu od 4. travnja 2017., Ombudsman/Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, t. 37.). Slično tomu, u pogledu država članica, dovoljno ozbiljna povreda podrazumijeva „očito i ozbiljno nepoštovanje od strane države članice granica svoje diskrecijske ovlasti”. Vidjeti primjerice presudu od 4. listopada 2018., Kantarev (C‑571/16, EU:C:2018:807, t. 105.).
(
35
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Komisija/Nizozemska (C‑395/17, EU:C:2019:98, t. 59.).
(
36
)	Vidjeti i presude od 26. siječnja 2010., Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, t. 30.) i od 25. ožujka 2021., Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249, t. 113.). Vidjeti također mišljenje nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu Dyson i dr./Komisija (C‑122/22 P, EU:C:2023:552, t. 70.).
(
37
)	Vidjeti i presudu od 4. prosinca 2003., Evans (C‑63/01, EU:C:2003:650, t. 86. i navedena sudska praksa).
(
38
)	Presuda od 13. ožujka 2007., Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, t. 119. i navedena sudska praksa)
(
39
)	Ibidem (t. 120.)
(
40
)	Vidjeti presude od 23. svibnja 1996., Hedley Lomas (C‑5/94, EU:C:1996:205, t. 28.) i od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 71.).
(
41
)	Vidjeti presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956); od 27. veljače 2014., Saciri i dr. (C‑79/13, EU:C:2014:103; u daljnjem tekstu: presuda Saciri) i od 27. rujna 2012., Cimade i GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594). Primjerice, Sud je u presudi Saciri odlučio da države članice moraju tražiteljima azila dopustiti nalaženje stanovanja i na privatnom tržištu najma stanova.
(
42
)	Vidjeti presudu Saciri (t. 35. do 40. i 46. do 49.).
(
43
)	Članci 1. i 4. Povelje usko su povezani u kontekstu slučajeva minimalnih uvjeta prihvata u presudi od 19. ožujka 2019., Jawo (C‑163/17, u daljnjem tekstu: presuda Jawo, EU:C:2019:218, t. 92.). Ta je povezanost postojala i u presudama od 19. ožujka 2019., Ibrahim i dr. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 i C‑438/17, u daljnjem tekstu: presuda Ibrahim i dr., EU:C:2019:219) i presuda od 24. travnja 2018., MP (Supsidijarna zaštita žrtve mučenja) (C‑353/16, EU:C:2018:276, t. 36.). Sud je naveo apsolutnu prirodu prava propisanog člankom 4. Povelje, koje je usko povezano s pravom na poštovanje ljudskog dostojanstva. Vidjeti u tom smislu presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 85.) i od 6. rujna 2016., Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 56.). Kad je riječ o pravu propisanom člankom 1. Povelje koje je apsolutno ili od kojeg se ne može odstupiti, vidjeti Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, u Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., i Ward, A., (ur.)__ The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021., str. 14. do 15.; Jones, J., „Human Dignity in the EU Charter of Fundamental Rights and its Interpretation Before the European Court of Justice”, Liverpool Law Review, sv. 33., 2012., str. 287.
(
44
)	Vidjeti presude od 16. veljače 2017., C. K. i dr. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, t. 59.) i od 24. travnja 2018., MP (Supsidijarna zaštita žrtve mučenja) (C‑353/16, EU:C:2018:276, t. 36.). Vidjeti također Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, u Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., i Ward, A. (ur.), The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021., str. 20. Iako ljudsko dostojanstvo nije izričito navedeno među pravima u Europskoj konvenciji o ljudskim pravima (EKLJP), njegova temeljna priroda upućuje na to da se od njega ne može odstupiti. Iako se ta konvencija izričito ne sadržava zaseban članak posvećen isključivo ljudskom dostojanstvu, taj je pojam svojstven njezinim brojnim odredbama koje se na njemu temelje, osobito njezinu članku 3., kojim se zabranjuju mučenje i nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kazna. Kad je riječ o odstupanju od obveza na temelju EKLJP‑a, u članku 15. stavku 2. EKLJP‑a navode se određena prava, kao što su pravo na život (članak 2.) i zabrana mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne (članak 3.), od kojih se ne smije odstupiti čak ni u vrijeme izvanrednog stanja.
(
45
)	Presuda od 1. kolovoza 2022., Ministero dell’Interno (Ukidanje materijalnih uvjeta prihvata) (C‑422/21, EU:C:2022:616, t. 39.); i presuda Saciri (t. 35.) i presuda od 27. rujna 2012., Cimade i GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594, t. 56.)
(
46
)	Vidjeti i uvodnu izjavu 35. Direktive 2013/33.
(
47
)	Presuda Saciri (t. 48.)
(
48
)	Konkretno, Sud je u presudi Saciri (t. 42.) odlučio da pomoć mora biti dostatna da pokrije privatno stanovanje ili potporu socijalne pomoći u slučaju popunjenosti smještaja za tražitelje azila u javnom sektoru.
(
49
)	Presuda Saciri (t. 50.)
(
50
)	Presuda od 12. studenoga 2019., Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, t. 46.), u kojoj se navodi presuda Jawo (t. 92. i navedena sudska praksa).
(
51
)	Vidjeti u tom smislu presudu Jawo (t. 92.) i presudu od 16. srpnja 2020., Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, t. 51.).
(
52
)	Vidjeti presudu od 12. studenoga 2019., Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, t. 47.). Konkretno, Sud je u točkama 47. i 48. te presude objasnio da bi sankcija koja se sastoji od toga da se makar i privremeno ukinu svi materijalni uvjeti prihvata ili materijalni uvjeti prihvata koji se odnose na smještaj, prehranu ili odjeću bila nespojiva s obvezom da se podnositelju zahtjeva osigura dostojanstven životni standard s obzirom na to da bi mu ona oduzela mogućnost zadovoljenja najosnovnijih potreba te bi se njome povrijedio zahtjev proporcionalnosti jer čak i najstrože sankcije ne mogu lišiti podnositelja zahtjeva mogućnosti da zadovolji svoje najosnovnije potrebe.
(
53
)	Vidjeti točku 56. ovog mišljenja.
(
54
)	Člankom 18. stavkom 9. in fine Direktive 2013/33 određuje se da „[t]akvi različiti uvjeti u svakom slučaju pokrivaju osnovne potrebe”, čime se ograničava opseg odstupanja od obveze osiguravanja materijalnih uvjeta prihvata predviđenih tom odredbom u slučaju izvanrednih okolnosti.
(
55
)	Vidjeti točku 62. ovog mišljenja.
(
56
)	Vidjeti također Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, u Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., i Ward, A. (ur.), The EU Charter of Fundamental Rights ‑ A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021., str. 20.
(
57
)	CE:ECHR:2020:0702JUD002882013
(
58
)	To je uključivalo čimbenike kao što su beskućništvo, nedostatak pristupa osnovnim potrebama (prehrana, sklonište, higijena) i izloženost teškim vremenskim uvjetima.
(
59
)	ESLJP je utvrdio da su te pozitivne obveze postojale na temelju prava Unije. Vidjeti primjerice točku 116. te presude.
(
60
)	Na temelju tih čimbenika ESLJP je zaključio da se prema N. H.-u, K. T.-u i A. J.-u postupalo protivno članku 3. EKLJP‑a zbog izuzetne materijalne oskudice i neprimjerene pomoći države. Međutim, ESLJP nije utvrdio nikakvu povredu u odnosu na S. G.-a. Čini se da je razlika u tim predmetima bila u trajanju patnje podnositeljâ zahtjeva.
(
61
)	Vidjeti presudu Ibrahim i dr. (t. 90.).
(
62
)	Vidjeti Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, u Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., i Ward, A. (ur.), „Article 1”, The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021., str. 19.