62023CC0767
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
TAMARE ĆAPETA
od 26. lipnja 2025. (
1
)
Predmet C‑767/23 [Remling] (
i
)
A. M.
protiv
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 267. UFEU‑a – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Opseg obveze nacionalnih sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju da obrazlože neupućivanje zahtjeva za prethodnu odluku – Nacionalni propis koji omogućuje sudu posljednjeg stupnja da u predmetima odluči sažetim obrazloženjem”
I. Uvod
1.
U točki 51. presude Consorzio (
2
) Sud je smatrao da nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju (
3
), a koji su donijeli odluku da neće uputiti pitanje o tumačenju prava Unije na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU‑a, imaju obvezu obrazložiti neupućivanje zahtjeva za prethodnu odluku s obzirom na situacije utvrđene u presudi CILFIT (
4
).
2.
U ovom se predmetu od Suda traži da dodatno razjasni tu obvezu, pitajući ga treba li nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju uvijek izričito navesti takve razloge za neupućivanje zahtjeva, čak i ako je u skladu s nacionalnim pravom u predmetu o kojem je riječ ovlašten odlučivati sažetim obrazloženjem.
II. Glavni postupak i prethodno pitanje
3.
A. M. je državljanin treće zemlje (marokanski). Njegova supruga i njihovo dvoje maloljetne djece nizozemski su državljani.
4.
A. M. je nadležnim tijelima podnio zahtjev za izdavanje isprave kojom se potvrđuje njegov zakonit boravak u Nizozemskoj. Smatrao je da mu se može odobriti izvedeno pravo boravka na temelju članka 20. UFEU‑a, kako je priznato u sudskoj praksi Suda, među ostalim, u presudi Chavez‑Vilchez (
5
).
5.
Odlukom od 8. listopada 2019. Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (državni tajnik za pravosuđe i sigurnost, Nizozemska; u daljnjem tekstu: državni tajnik) odbio je zahtjev osobe A. M. Ta je osoba podnijela žalbu protiv te odluke.
6.
Odlukom od 19. svibnja 2020. državni tajnik odbio je tu žalbu.
7.
A. M. podnio je tužbu protiv te odluke rechtbanku Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Sud u Haagu, stalna služba u Utrechtu, Nizozemska).
8.
Presudom od 5. ožujka 2021. (
6
) taj sud odbio je tužbu osobe A. M. kao neosnovanu. Konkretno, smatrao je, pozivajući se na sudsku praksu Suda, da je državni tajnik imao pravo smatrati da A. M. nema izvedeno pravo boravka, s obzirom na to da ima boravišnu dozvolu u Španjolskoj i da njegova djeca nisu bila prisiljena napustiti područje Europske unije.
9.
A. M. podnio je žalbu protiv te presude Raadu van State (Državno vijeće, Nizozemska), sudu posljednjeg stupnja, koji je sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu.
10.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev slijedi da A. M. tvrdi da je niži sud počinio pogrešku time što nije odgovorio na njegov argument da je trebao uputiti zahtjev za prethodnu odluku Sudu i zahtijeva od suda koji je uputio zahtjev da to učini. Sud koji je uputio zahtjev smatra da je primjenjiva iznimka od njegove obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku jer se odgovor na pitanje osobe A. M. o tumačenju primjenjivog prava Unije može izvesti iz sudske prakse Suda i stoga predstavlja „acte éclairé”.
11.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev želi odbiti žalbu osobe A. M. odlukom sa sažetim obrazloženjem, kako je to predviđeno člankom 91. stavkom 2. Vreemdelingenweta 2000 (Zakon o strancima iz 2000.; u daljnjem tekstu: Vw iz 2000.). Taj bi mu propis omogućio da ne opravda razloge zbog kojih ne upućuje prethodna pitanja Sudu. Ipak, sud koji je uputio zahtjev pita se je li taj propis protivan njegovoj obvezi obrazlaganja neupućivanja zahtjeva, koju ima na temelju prava Unije.
12.
Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da se člankom 91. stavkom 2. Vw‑a iz 2000. Raad van State (Državno vijeće) ovlašćuje da svoju odluku ograniči na utvrđenje da istaknuti prigovor ne može dovesti do ukidanja presude nižeg suda a da to pritom ne mora detaljno obrazložiti. Ta odredba glasi:
„Ako [Raad van State (Državno vijeće), koji odlučuje o žalbi,] smatra da istaknuti prigovor ne može dovesti do ukidanja presude, u obrazloženju svoje odluke može se ograničiti na tu ocjenu.”
13.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi da će Raad van State (Državno vijeće), kad izvršava svoju ovlast predviđenu člankom 91. stavkom 2. Vw‑a iz 2000., u svojoj odluci u pravilu navesti sljedeću standardnu formulaciju:
„Žalba ne dovodi do ukidanja sudske odluke. To utvrđenje nije potrebno dodatno obrazložiti.
Žalba ne sadržava nijedno pitanje na koje je potrebno odgovoriti u interesu jedinstva prava, razvoja prava ili sudske zaštite općenito (članak 91. stavak 2. Vw‑a iz 2000.).”
14.
Sud koji je uputio zahtjev naglašava da je zakonodavac uveo mogućnost podnošenja pravnih lijekova u imigracijskim predmetima pred Raadom van State (Državno vijeće) istodobno kad je tom sudu dodijeljena ovlast da o takvim predmetima odlučuje sažetim obrazloženjem. Raadu van State (Državno vijeće) povjeren je zadatak odlučivanja o pitanjima koja zahtijevaju općenit odgovor, kako bi se osiguralo jedinstvo i razvoj prava te u interesu sudske zaštite. Ovlast sažetog obrazloženja u predmetima u kojima se takva pitanja ne pojavljuju osigurava kvalitetu i izvedivost tog sustava jer omogućuje Raadu van State (Državno vijeće) da učinkovito rješava velik broj žalbi.
15.
Sud koji je uputio zahtjev ističe, među ostalim, da se takvo sažeto obrazloženje upotrebljava samo ako nema osnove za ukidanje pobijane presude i ako ne postoje pitanja koja zahtijevaju upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku. Osim toga, ističe da sažeto obrazloženje ne utječe na sudsku zaštitu stranog državljanina o kojem je riječ, s obzirom na to da u prvostupanjskom postupku postoji cjelovito obrazloženje i da se odluka Raada van State (Državno vijeće) temelji na sveobuhvatnoj ocjeni žalbe, čak i ako se ta ocjena ne nalazi u sažetom obrazloženju.
16.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da je ovlast sažetog obrazloženja na temelju članka 91. stavka 2. Vw‑a iz 2000. u skladu s obvezom obrazlaganja na temelju članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 6. stavka 1. Europske konvencije o ljudskim pravima (u daljnjem tekstu: EKLJP) (
7
). Konkretno, taj sud iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) zaključuje da, ako se sudu na temelju zakona dopušta da odluči bez dodatnog obrazloženja svoje odluke, ocjena zahtjeva za prethodnu odluku dio je ukupne ocjene o predmetu i sud nije dužan posebno navoditi razloge za neupućivanje zahtjeva (
8
).
17.
Ipak, sud koji je uputio zahtjev pita se je li takvo sažeto obrazloženje u skladu s člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a, u vezi s člankom 47. Povelje, ili, na temelju točke 51. presude Suda u predmetu Consorzio, taj sud mora pružiti detaljnije obrazloženje zašto nije dužan uputiti zahtjev za prethodnu odluku i, osobito, treba li objasniti koja se iznimka od te obveze primjenjuje i zašto. Taj sud smatra da je njegova praksa sažetog obrazloženja dovoljna jer podrazumijeva postojanje takve iznimke.
18.
U tim okolnostima, Raad van State (Državno vijeće) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 267. treći stavak [UFEU‑a], u vezi s člankom 47. drugim stavkom [Povelje], tumačiti na način da mu s protivi nacionalni propis kao što je članak 91. stavak 2. [Vw‑a iz 2000.], u skladu s kojim Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Odjel za upravne sporove Državnog vijeća), kao nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka, može o pitanju tumačenja prava Unije koje se pojavilo donijeti odluku sa sažetim obrazloženjem, prema potrebi u vezi s izričitim zahtjevom da se uputi zahtjev za prethodnu odluku, a da pritom ne navede koja se od triju iznimki od obveze upućivanja zahtjeva primjenjuje?”
III. Postupak pred Sudom
19.
Pisana očitovanja Sudu podnijeli su A. M., nizozemska i finska vlada te Europska komisija.
20.
Odlukom predsjednika Suda od 24. srpnja 2024., postupak u ovom predmetu prekinut je do donošenja presude Suda u predmetu KUBERA (
9
). Postupak pred Sudom nastavljen je 18. listopada 2024.
21.
Rasprava je održana 4. ožujka 2025. te su na njoj usmena očitovanja iznijele sve te zainteresirane stranke, kao i njemačka i talijanska vlada.
IV. Analiza
22.
U ovom se predmetu od Suda traži da pojasni opseg obveze koju imaju nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju da navedu razloge zbog kojih su odlučili ne uputiti Sudu pitanje o tumačenju prava Unije o kojem je riječ u predmetu.
23.
Budući da je Sud tek relativno nedavno utvrdio postojanje takve obveze u pravu Unije, svoju ću analizu započeti kratkim objašnjenjem razvoja i glavnih obilježja dosadašnje relevantne sudske prakse Suda (A). Potom ću se osvrnuti na smisao obveze obrazlaganja s obzirom na članak 267. UFEU‑a i s obzirom na članak 47. Povelje (B). Na temelju toga razmotrit ću pitanje upućeno u ovom predmetu (C).
A.
Sudska praksa Suda
24.
Za početak, od osnivanja Europske unije (
10
) i kao što je to trenutačno predviđeno člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a, nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju obvezni su Sudu uputiti pitanja o tumačenju i valjanosti prava Unije, ako se pred njima pojave takva pitanja.
25.
Ta obveza proizlazi iz izbora autorâ Ugovorâ o načinu osiguravanja ujednačenosti prava Unije. Pravo Unije primjenjuje velik broj različitih sudova u trenutačno 27 država članica, koji djeluju kao europski sudovi (
11
). To stvara znatnu opasnost od toga da će različiti suci istom pravilu Unije pridati različita značenja. Slična opasnost postoji i u svakom unutarnjem pravnom poretku države članice kada različiti sudovi primjenjuju pravila nacionalnog prava. Stoga su i prije pristupanja Europskoj uniji države članice raspolagale načinima za osiguravanje ujednačenosti prava u svojim pravnim sustavima, a koji su, na različite postupovne načine, bili u nadležnosti njihovih vrhovnih sudova (
12
). Time što je člankom 267. UFEU‑a tim sudovima posljednjeg stupnja uvedena obveza da od Suda zahtijevaju tumačenje prava Unije, nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju uključeni su u zadaću osiguravanja ujednačenosti prava Unije.
26.
Kao što je to Sud prepoznao, obvezom predviđenom u članku 267. trećem stavku UFEU‑a stoga se osobito nastoji spriječiti da se u bilo kojoj državi članici razvije nacionalna sudska praksa koja nije u skladu s pravilima prava Unije (
13
).
27.
Međutim, od samog početka sudovi posljednjeg stupnja nisu imali obvezu da u svim slučajevima pokrenu prethodni postupak, nego samo kada se pred njima „pojavi” pitanje o tumačenju prava Unije. Pitanje će se „pojaviti” ako ga sud smatra relevantnim i ako ono zahtijeva tumačenje. Stoga, čak i ako je stranka u postupku postavila pitanje o pravu Unije, to ne znači da se takvo pitanje „pojavilo” u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU‑a (
14
).
28.
Sud je rano, još u presudi CILFIT, objasnio u kojim situacijama nacionalni sud, iako u predmetu odlučuje u posljednjem stupnju, ne mora uputiti zahtjev za prethodnu odluku (
15
). Premda se ta sudska praksa često opisuje kao da je Sud uveo određene „iznimke” od inače bezuvjetne obveze upućivanja zahtjeva (
16
), te „iznimke”, prema mojem mišljenju, zapravo nisu ništa drugo nego pojašnjenje značenja zahtjeva da se pitanje prava Unije treba „pojaviti” pred nacionalnim sudom. Stoga se tim „iznimkama” samo objašnjavaju situacije u kojima nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju može smatrati da se pred njim nije „pojavilo” pitanje prava Unije.
29.
U presudi Consorzio Sud je te situacije navedene u presudi CILFIT sažeo na sljedeći način: „Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, nacionalni sud protiv čije odluke prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka može se osloboditi te obveze upućivanja [zahtjeva za prethodnu odluku] samo kada je utvrdio da odgovor na postavljeno pitanje nije relevantan, da je predmetna odredba prava Unije već bila predmet tumačenja Suda ili da je pravilno tumačenje prava Unije tako očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji” (
17
).
30.
Prva od tih situacija razlikuje se od drugih dviju u smislu da nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ne samo da je oslobođen svoje obveze upućivanja zahtjeva, nego to zapravo uopće ne može učiniti ako odgovor na pitanje nije relevantan za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi. Naime, nesporno je da Sud može odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku samo ako sud koji ga je uputio može iskoristiti odgovor kako bi riješio predmet koji se pred njim vodi (
18
). Stoga, ako pravo Unije nije relevantno za rješavanje spora, Sud nije nadležan za njegovo tumačenje. Sa stajališta nacionalnog suda koji odlučuje u posljednjem stupnju prilikom ocjene je li obvezan uputiti zahtjev, kad je pitanje prava Unije postavila stranka, ali sud smatra da ono nije relevantno za rješavanje spora, to se pitanje nije „pojavilo” u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU‑a.
31.
Druge dvije situacije mogu se shvatiti kao slučajevi u kojima pravo Unije jest relevantno u sporu koji je u tijeku pred nacionalnim sudom koji odlučuje u posljednjem stupnju, ali ne postoji nikakva razumna sumnja u pogledu pravilne primjene prava Unije, tako da nije potrebno uputiti zahtjev za prethodnu odluku. U prvom je slučaju moguće da je Sud već u dovoljnoj mjeri pojasnio primjenjivo pravo Unije o kojem je riječ, tako da ne postoje nikakve sumnje u pogledu načina kako ga treba primijeniti u situaciji koja je u tijeku pred sudom posljednjeg stupnja. To se obično naziva situacijom „acte éclairé” (
19
). U drugom slučaju, čak i ako ne postoji relevantno tumačenje primjenjivog pravnog pravila Unije od strane Suda, sâmo pravilo moglo bi biti tako jasno da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji u pogledu njegova pravilnog tumačenja. To se obično naziva situacijom „acte clair” (
20
).
32.
Praktičan problem proizlazi iz činjenice da ocjena pitanja ostavlja li primjenjivo pravilo prava Unije, bez obzira na to je li ono već tumačeno u sudskoj praksi Suda, mjesta ikakvoj razumnoj sumnji u pogledu njegove pravilne primjene na određeni skup činjenica nije znanstvena ocjena koja može slijediti precizna pravila. U presudi CILFIT Sud je objasnio da sud posljednjeg stupnja, prije nego što zaključi da ne postoji razumna sumnja u pogledu pravilnog tumačenja i primjene pravila u predmetu o kojem je riječ, mora biti uvjeren da se to jednako očito nameće sudovima posljednjeg stupnja drugih država članica i Sudu (
21
).
33.
Bit kriterija koji trebaju primijeniti sudovi posljednjeg stupnja jest da moraju biti sigurni da se isto pravilo Unije u drugim državama članicama ili od strane Suda ne može drukčije tumačiti. U tom slučaju nema nikakvog problema za ujednačenost prava Unije. Prema mojem mišljenju, taj kriterij treba primijeniti i u situaciji „acte éclairé” i u situaciji „acte clair”. U prvoj od tih situacija sud posljednjeg stupnja mora biti uvjeren da bi i sudovi posljednjeg stupnja drugih država članica postojeću sudsku praksu doista na isti način primijenili na situaciju o kojoj je riječ. Konkretno, u ovom bi se predmetu sud koji je uputio zahtjev trebao zapitati je li jedino moguće tumačenje presude Chavez‑Vilchez to da A. M. nema izvedeno pravo boravka jer ima boravišnu dozvolu u Španjolskoj, zbog čega njegova djeca nisu prisiljena napustiti područje Europske unije, čak i ako bi morala napustiti Nizozemsku.
34.
Kad je riječ o situaciji „acte clair”, Sud je u presudi CILFIT utvrdio nekoliko kriterija koje nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju moraju uzeti u obzir (
22
). Otkad je ta presuda donesena, prije više od 40 godina, ti su kriteriji često bili kritizirani (
23
).
35.
Čak i ako bi se moglo prihvatiti da doslovna primjena kriterija iz presude CILFIT čini „susret s ‚istinskom’ situacijom acte clair […] jednako nevjerojatnim kao i susret s jednorogom” (
24
), sama svrha tih kriterija bila je naglasiti pozornost koju nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju moraju posvetiti predmetu, prije nego što odluče da neće uputiti zahtjev za prethodnu odluku. U tom smislu, Sud je objasnio da sudovi posljednjeg stupnja „moraju na vlastitu odgovornost, neovisno i uz svu dužnu pažnju, ocijeniti nalaze li se u jednom od slučajeva u kojima mogu ne uputiti Sudu pitanje o tumačenju prava Unije koje se pred njima pojavilo” (
25
).
36.
U presudi Consorzio Sud je potvrdio da nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju može izbjeći obvezu upućivanja zahtjeva samo u jednoj od triju situacija iz presude CILFIT (
26
). Sud je također ponovio da je zadaća odlučivanja da se pitanje tumačenja prava Unije nije „pojavilo” pred sudom posljednjeg stupnja u konačnici odluka koju može donijeti samo taj sud, pri čemu je u potpunosti svjestan posljedica koje iz toga mogu proizići za ujednačeno tumačenje prava Unije u cijeloj Europskoj uniji (
27
).
37.
Novost u presudi Consorzio proizlazi iz činjenice da je Sud u njezinoj točki 51. dodao još jednu obvezu za nacionalne sudove koji odlučuju u posljednjem stupnju, a koja nije spomenuta u presudi CILFIT ili presudama koje su se na nju oslanjale: obvezu tih sudova da navedu razloge zbog kojih smatraju da ih jedna od situacija iz presude CILFIT oslobađa obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku (u daljnjem tekstu: obveza obrazlaganja) (
28
).
38.
S obzirom na to da se u ovom predmetu zapravo zahtijeva tumačenje opsega obveze obrazlaganja, valja navesti tu točku presude Consorzio: „iz sustava uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, u vezi s člankom 47. drugim stavkom Povelje, proizlazi da, ako nacionalni sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka smatra zbog postojanja jedne od triju situacija [iz presude CILFIT] […] da je oslobođen obveze uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku, koja je predviđena u članku 267. trećem stavku UFEU‑a, iz razloga njegove odluke mora biti razvidno da postavljeno pitanje o pravu Unije nije bitno za rješenje spora ili da se tumačenje dotične odredbe prava Unije temelji na sudskoj praksi Suda, ili, ako takve sudske prakse nema, da se nacionalnom sudu koji odlučuje u posljednjem stupnju tumačenje prava Unije toliko očito nameće da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji” (
29
).
39.
U presudi KUBERA od Suda se, prvi put nakon presude Consorzio, tražilo da protumači obvezu obrazlaganja. Nakon što je utvrdio da posebna vrsta postupka dopuštenja revizije ne oslobađa nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju od obveze da ocijeni je li dužan uputiti zahtjev za prethodnu odluku, Sud je potvrdio obvezu obrazlaganja kako je navedena u točki 51. presude Consorzio. Međutim, Sud nije dodatno pojasnio opseg te obveze (
30
).
40.
Stoga, prema trenutačnoj sudskoj praksi, nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju moraju s obzirom na situacije iz presude CILFIT obrazložiti zašto su odlučili da Sudu neće uputiti zahtjev za prethodnu odluku. Prema mojem mišljenju, takvo obrazloženje zahtijeva pojašnjenje zašto pravo Unije nije relevantno u predmetu o kojem je riječ, zašto postojeća sudska praksa Suda rješava okolnosti predmeta o kojem je riječ ili pak zašto sud posljednjeg stupnja smatra da sudovi drugih država članica ne bi mogli doći do drukčijeg tumačenja. Drugim riječima, nije dovoljno samo uputiti na jednu od triju situacija iz presude CILFIT, nego sud mora objasniti zašto se ona primjenjuje.
41.
U ovom se predmetu postavlja pitanje je li takvo izričito obrazloženje nužno i u situacijama u kojima nacionalno pravo omogućuje sudovima da u određenim vrstama predmeta odluče sažetim obrazloženjem.
42.
Kako bih odgovorila na to pitanje, smatram da je potrebno detaljnije ispitati opravdanja obveze obrazlaganja koju imaju nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju.
B.
Smisao obveze obrazlaganja
1. Opravdanje s obzirom na članak 267. UFEU‑a
43.
Podsjećam na to da se člankom 267. UFEU‑a – time što obvezuje nacionalne sudove koji odlučuju u posljednjem stupnju da Sudu upute pitanja o tumačenju prava Unije – nastoji postići cilj osiguravanja ujednačenosti prava Unije u svim državama članicama (
31
).
44.
Tako se člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a nacionalnim sudovima koji odlučuju u posljednjem stupnju nalaže obveza upućivanja zahtjeva u općem interesu. Zbog toga ta odredba Ugovora ne dodjeljuje pojedincima odgovarajuće pravo da od suda posljednjeg stupnja zahtijevaju da se obrati Sudu (
32
). Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, stranke u predmetu nemaju pravo na upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku (
33
).
45.
Budući da pojedinci nemaju pravo na temelju članka 267. UFEU‑a na upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku, obveza obrazlaganja ne može se opravdati takvim razlozima (
34
).
46.
U tom pogledu njemačka vlada ističe da obrazloženje neupućivanja zahtjeva za prethodnu odluku ima dvostruki cilj. Kao prvo, njime se nastoji osigurati da nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju poštuju obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku koju imaju na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU‑a; riječ je o isključivo objektivnoj obvezi koja ne daje subjektivno pravo na upućivanje zahtjeva. Kao drugo, ono omogućuje strankama da razumiju zašto se nacionalni sud u predmetu nije obratio Sudu; to, međutim, ne proizlazi iz članka 267. UFEU‑a, nego je izraz prava na pošteno suđenje.
47.
Slažem se s tim stajalištem. Stoga, u smislu općeg interesa, koji se može povezati s člankom 267. UFEU‑a, opravdanje obveze obrazlaganja jest da se njome osigurava da nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju pažljivo i prikladno razmotri razloge koji ga mogu osloboditi od obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku.
48.
Zbog toga smatram da je nova obveza obrazlaganja – ili barem nova u pravu Unije (
35
) – koja je nacionalnim sudovima koji odlučuju u posljednjem stupnju nametnuta presudom Consorzio prikladno sredstvo kako bi se osiguralo da ti sudovi pravilno ocijene potrebu za upućivanjem zahtjeva, čime se doprinosi ujednačenosti prava Unije.
49.
Takvom obvezom obrazlaganja nadomještaju se teškoće u uspostavi jednostavnih pravila o tome kada su nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju oslobođeni od obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku. Vjerojatno ne postoji odvjetnik koji nije iskusio da, objašnjavajući drugima ono što smatra pravilnim razumijevanjem prava, to često razjašnjava njegovo vlastito rasuđivanje, a katkad ga čak i mijenja. Slično tomu, kad moraju iznijeti razloge zbog kojih nisu uputili zahtjev za prethodnu odluku, nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju suočeni su s time da moraju potvrditi ili promijeniti svoje stajalište o pravilnoj primjeni prava Unije u predmetnom slučaju.
50.
Naravno, i dalje su, prema mojem mišljenju, moguće pogreške u ocjeni. Međutim, ako nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju prikladno objasni razloge zbog kojih nije uputio zahtjev za prethodnu odluku, može ga se osloboditi od odgovornosti, uključujući onu iz presude Köbler (
36
).
51.
Ukratko, smisao obveze obrazlaganja s obzirom na članak 267. treći stavak UFEU‑a jest osigurati da nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ozbiljno razmotri postoji li u tom predmetu problem tumačenja prava Unije, čime se doprinosi ujednačenosti prava Unije.
2. Opravdanje s obzirom na članak 47. Povelje
52.
Člankom 47. drugim stavkom Povelje jamči se temeljno pravo na pošteno suđenje. Prema sudskoj praksi Suda, poštovanje tog prava zahtijeva, među ostalim, da sve presude budu obrazložene. Time se stranci omogućuje da dozna zašto je ta presuda donesena i da podnese odgovarajući pravni lijek (
37
).
53.
Članak 47. drugi stavak Povelje, u skladu s Objašnjenjima koja se odnose na Povelju, odgovara članku 6. stavku 1. EKLJP‑a. U tom pogledu, sudska praksa ESLJP‑a na koju su se pozvale zainteresirane stranke u ovom predmetu relevantna je za razumijevanje smisla obveze obrazlaganja s obzirom na članak 47. Povelje.
54.
ESLJP je u svojoj sudskoj praksi koja se odnosi na članak 6. stavak 1. EKLJP‑a jasno objasnio da pravo na obrazloženu odluku štiti pojedinca od proizvoljnosti, što se postiže omogućavanjem strankama da razumiju donesenu sudsku odluku. Osim toga, obrazloženje služi tomu da strankama pokaže da ih je sud čuo, što pridonosi tomu da voljnije prihvate odluku (
38
). S obzirom na to da je mogućnost nacionalnih sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju da odbiju uputiti Sudu pitanja o tumačenju prava Unije ograničena na situacije iz presude CILFIT, ESLJP je smatrao da upravo u tom kontekstu ti sudovi moraju navesti razloge zbog kojih nisu smatrali potrebnim zatražiti prethodnu odluku (
39
).
55.
Jednako kao i kad je riječ o članku 6. stavku 1. EKLJP‑a, na temelju članka 47. drugog stavka Povelje obveza nacionalnih sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju da obrazlože svoje odluke o neupućivanju zahtjeva s obzirom na situacije iz presude CILFIT povezana je sa subjektivnim pravom stranke, koje se u biti sastoji od prava da razumije zašto je u predmetu pravo primijenjeno na određeni način bez upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku.
56.
Važno je napomenuti da takvo pravo na razumijevanje razloga za neupućivanja zahtjeva s obzirom na situacije iz presude CILFIT nastaje u svim slučajevima koji uključuju moguću primjenu prava Unije, neovisno o tome je li stranka zatražila upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku. To se pravo razlikuje od prava da se uputi prethodno pitanje, koje stranka nema ni na temelju članka 267. UFEU‑a ni na temelju članka 47. Povelje. Umjesto toga, na temelju članka 47. Povelje, stranka ima pravo da joj se objasni odluka o neupućivanju zahtjeva.
57.
Sudska praksa ESLJP‑a koja se odnosi na članak 6. stavak 1. EKLJP‑a do sada se odnosila na predmete u kojima je stranka zahtijevala upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku. Međutim, činjenica da se u tim predmetima odlučivalo u takvom kontekstu ne isključuje primjenu te sudske prakse i na situacije u kojima je pravo Unije bilo relevantno za rješavanje predmeta, ali stranka nije zatražila upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku.
58.
U svakom slučaju, obveza upućivanja zahtjeva, kako je propisana člankom 267. UFEU‑a, ne ovisi o zahtjevu stranke da se on uputi. Stoga su, na temelju članka 47. Povelje, sudovi posljednjeg stupnja dužni obrazložiti strankama zašto nisu uputili zahtjev za prethodnu odluku, čak i ako nijedna stranka to nije zatražila (
40
).
59.
Zaključno, smisao obveze obrazlaganja s obzirom na članak 47. drugi stavak Povelje jest omogućiti strankama da shvate razloge donesene presude, uključujući odluku o neupućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, čime se jamči njihovo pravo na pošteno suđenje.
60.
Iz toga proizlazi da se opravdanja za nalaganje sudovima posljednjeg stupnja obveze obrazlaganja s obzirom na članak 267. UFEU‑a razlikuju od onih s obzirom na članak 47. Povelje. Za razliku od smisla te obveze s obzirom na članak 267. UFEU‑a, koji proizlazi iz objektivnih razloga kojima se nastoji zajamčiti javni interes ujednačenosti prava Unije, smisao s obzirom na članak 47. Povelje proizlazi iz subjektivnih razloga kojima se nastoji zajamčiti pojedinačno pravo stranke u postupku.
61.
S obzirom na te razlike u smislu, mogu se donijeti različiti zaključci u pogledu potrebnog opsega obrazloženja.
C.
Obveza obrazlaganja i sažeto obrazloženje
62.
Da podsjetim, u presudama Consorzio i KUBERA potvrđuje se postojanje obveze sudova posljednjeg stupnja da pruže objašnjenje zbog čega nisu uputili zahtjev za prethodnu odluku. Takvo bi objašnjenje trebalo omogućiti da se shvati za koju od situacija iz presude CILFIT sud smatra da je primjenjiva i zašto.
63.
Mora li to obrazloženje uvijek biti izričito ili je moguće sažeto obrazloženje?
64.
Ovlast sudova na temelju nacionalnog prava da u predmetima odlučuju sažetim obrazloženjem također ima svoje opravdanje. Kao što to navode sud koji je uputio zahtjev i nizozemska vlada, sažeto obrazloženje u situacijama poput one u ovom predmetu nužan je kompromis kako bi se omogućilo podnošenje pravnih lijekova u imigracijskim predmetima. Zahtjev cjelovitog obrazloženja narušio bi ravnotežu koju je nacionalni zakonodavac ugradio u sustav time što je, s jedne strane, pojedincima omogućio pravnu zaštitu nudeći im mogućnost podnošenja pravnih lijekova u imigracijskim predmetima te, s druge strane, sudovima omogućio da se posluže sažetim obrazloženjem, kako bi se spriječio zastoj pravnog sustava (
41
).
65.
Stoga, kako bi se odgovorilo na pitanje postavljeno u ovom predmetu, potrebno je odvagnuti interese za takvim sažetim obrazloženjem u nacionalnim pravnim porecima s interesima koji proizlaze iz prava Unije da nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju obrazlože svoju odluku da ne upute zahtjev za prethodnu odluku Sudu.
66.
U dijelu B objasnila sam da se smisao obveze obrazlaganja razlikuje s obzirom na članak 267. UFEU‑a i s obzirom na članak 47. Povelje. Ako na jednoj strani vage stoje opravdanja za sažeto obrazloženje, a na drugoj strani opravdanja obveze obrazlaganja, rezultat odvagivanja mogao bi biti različit ovisno o tome je li ta obveza obrazlaganja opravdana s obzirom na članak 267. UFEU‑a ili s obzirom na članak 47. Povelje.
67.
U tom pogledu, opći interes osiguravanja ujednačenosti prava Unije, koji opravdava obvezu obrazlaganja na temelju članka 267. UFEU‑a, mogao bi biti zadovoljen ako nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju uzme u obzir situacije iz presude CILFIT, ali ne obrazloži svoju odluku da ne uputi zahtjev za prethodnu odluku. Kako bi taj opći interes bio zadovoljen, važno je da je sud ozbiljno razmotrio situacije iz presude CILFIT, a ne da stranke u postupku razumiju način razmišljanja tog suda. Stoga se sažeto obrazloženje ne protivi članku 267. UFEU‑a.
68.
Nasuprot tomu, ako razlozi za neupućivanje zahtjeva u odluci nacionalnog suda koji odlučuje u posljednjem stupnju nisu barem u dovoljnoj mjeri naznačeni da stranke u postupku razumiju ishod odluke, ne bi bio zadovoljen interes kojim se opravdava obveza obrazlaganja s obzirom na članak 47. Povelje.
69.
Stoga, u kontekstu članka 47. drugog stavka Povelje, određeno obrazloženje mora postojati, premda ono može biti samo implicitno. To ne isključuje samo po sebi sažeto obrazloženje, pod uvjetom da je ono prikladno da omogući strankama da razumiju zašto sud nije uputio zahtjev.
70.
Koje je sažeto obrazloženje prikladno s obzirom na članak 47. Povelje?
71.
Iz sudske prakse Suda i ESLJP‑a proizlazi da ocjena o prikladnosti obrazloženja ovisi o okolnostima konkretnog slučaja.
72.
Sud je utvrdio da se opseg obveze obrazlaganja može razlikovati ovisno o prirodi odluke te se mora ispitati s obzirom na cjelokupan postupak i uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti (
42
).
73.
Taj zaključak također proizlazi iz sudske prakse ESLJP‑a (
43
). Taj je sud smatrao da se, ovisno o okolnostima, na temelju članka 6. stavka 1. EKLJP‑a može dopustiti da sud posljednjeg stupnja odluči sažetim obrazloženjem u situacijama u kojima su, primjerice, razlozi za odbijanje upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku implicitni ili se mogu izvesti iz drugih dijelova odluke (
44
).
74.
Konkretno, ESLJP je u presudi Baydar (
45
) presudio da u pogledu sažetog rasuđivanja Hoge Raada der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) nije bilo povrede članka 6. stavka 1. EKLJP‑a. ESLJP je smatrao da se u kontekstu ubrzanih postupaka predviđenih nizozemskim propisom o kojem je bila riječ u tom predmetu (
46
) ne postavlja nikakvo načelno pitanje na temelju članka 6. stavka 1. EKLJP‑a kada je žalba odbijena sažetim obrazloženjem ako iz okolnosti slučaja jasno proizlazi da odluka nije bila proizvoljna ili na drugi način očito nerazumna. ESLJP je utvrdio da sporna odluka nije bila ni proizvoljna ni nerazumna jer je Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) pravilno ispitao žaliteljeve pisane žalbene razloge kao i savjetodavna mišljenja nezavisnog odvjetnika i žaliteljev pisani odgovor na njih.
75.
U presudi Harisch (
47
) ESLJP je smatrao da sažetim obrazloženjem Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud, Njemačka) nije povrijeđen članak 6. stavak 1. EKLJP‑a. Smatrao je da je, s obzirom na to da je niži sud dao detaljno obrazloženje odbijanja upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, tužitelj mogao razumjeti odluku Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud). Slijedom toga, uzimajući u obzir svrhu obveze obrazlaganja predviđene člankom 6. EKLJP‑a i ispitujući postupak u cjelini, ESLJP je smatrao da je u okolnostima tog slučaja odbijanje upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku bilo dovoljno obrazloženo.
76.
Zaključno, iz navedene sudske prakse ESLJP‑a koja se odnosi na članak 6. stavak 1. EKLJP‑a proizlazi da se u odluci suda koji odlučuje u posljednjem stupnju ne zahtijeva uvijek izričito i konkretno obrazloženje neupućivanja zahtjeva za prethodnu odluku. Na temelju presuda kao što su one u predmetima Baydar i Harisch, čini se da se tom sudskom praksom priznaje mogućnost sažetog obrazloženja sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju. Takvo je obrazloženje moguće ako je u okolnostima konkretnog slučaja osigurano da su stranke saslušane i ako mogu razumjeti razloge zbog kojih je njihov zahtjev za upućivanje prethodnog pitanja odbijen.
77.
To se rasuđivanje, prema mojem mišljenju, može primijeniti na tumačenje članka 47. Povelje. U skladu s tom odredbom, kako je to navela finska vlada, opseg zahtijevanog obrazloženja ne može se unaprijed utvrditi jer je svaki predmet različit (
48
).
78.
U tom pogledu, nacionalnim pravom ne može se
zahtijevati sažeto obrazloženje, ali se nacionalnim sudovima može omogućiti njegova primjena. Nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju mora biti ovlašten ocijeniti je li u svakom pojedinačnom slučaju dovoljno sažeto obrazloženje.
79.
Čini se da sporni nacionalni propis ispunjava te zahtjeve. Stoga je na sudu posljednjeg stupnja da u svakom pojedinom predmetu ocijeni je li standardna formulacija sažetog obrazloženja u imigracijskim predmetima dovoljna ili je potrebno šire obrazloženje kako bi se stranci u postupku omogućilo da shvati zašto taj sud nije uputio zahtjev za prethodnu odluku, uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti.
80.
Ako, primjerice, nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju slijedi ishod i obrazloženje odluke nižeg suda, tada bi moglo biti dovoljno sažeto obrazloženje utemeljeno na standardnoj formulaciji, kao što je ona koja se koristi u praksi suda koji je uputio zahtjev. To je tako ako ta formulacija podrazumijeva da je u odluci nižeg suda prikladno objašnjeno zašto pravo Unije nije relevantno za rješavanje predmetnog slučaja ili kako je pravo Unije razjašnjeno u sudskoj praksi Suda ili pak zašto, ako takva sudska praksa ne postoji, pravilna primjena prava Unije ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji.
81.
Međutim, ako se nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju slaže s ishodom predmeta, ali ne i s obrazloženjem nižeg suda, ili ako ne postoji nikakvo obrazloženje koje bi upućivalo na moguće razloge neupućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, tada se sud najvišeg stupnja ne može osloniti na takvu standardnu formulaciju, nego mora izričito objasniti svoje stajalište.
82.
Zainteresirane stranke u postupku pred Sudom istaknule su dodatno pitanje bi li bilo dovoljno da sud posljednjeg stupnja samo uputi na jednu od triju situacija iz presude CILFIT.
83.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da puko upućivanje na to koju je od tih situacija sud primijenio prilikom odluke da neće uputiti zahtjev za prethodnu odluku samo po sebi nije dovoljno. Stranka u postupku mora moći razumjeti zašto je ta situacija ocijenjena primjenjivom. S obzirom na to, uopće nije potrebno izričito navesti koju je od situacija iz presude CILFIT sud primijenio ako se to može jasno zaključiti na temelju obrazloženja.
84.
Ukratko, članku 267. UFEU‑a, u vezi s člankom 47. Povelje, ne protivi se sažeto obrazloženje, pod uvjetom da stranke razumiju razloge zbog kojih je sud posljednjeg stupnja odlučio da neće uputiti zahtjev, imajući u vidu situacije iz presude CILFIT.
85.
Na sudu posljednjeg stupnja, uključujući sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, jest da ocijeni je li sažeto obrazloženje dostatno ili je pak u okolnostima predmetnog slučaja opravdano dodatno obrazloženje.
V. Zaključak
86.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska) odgovori na sljedeći način:
Članku 267. trećem stavku UFEU‑a, u vezi s člankom 47. drugim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
ne protivi se nacionalni propis kao što je članak 91. stavak 2. Vreemdelingenweta 2000 (Zakon o strancima iz 2000.), u skladu s kojim Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Odjel za upravne sporove Državnog vijeća, Nizozemska), kao nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka, može o pitanju tumačenja prava Unije koje se pojavilo donijeti odluku sa sažetim obrazloženjem, prema potrebi u vezi s izričitim zahtjevom da se uputi zahtjev za prethodnu odluku, a da pritom ne navede koja se od triju iznimki od obveze upućivanja zahtjeva primjenjuje, pod uvjetom da takvo sažeto obrazloženje omogućuje strankama da razumiju razloge zbog kojih je taj sud odlučio da Sudu neće uputiti pitanje o tumačenju prava Unije.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Presuda od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑561/19, u daljnjem tekstu: presuda Consorzio, EU:C:2021:799)
(
3
)	Izraz „nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju” ili „sudovi posljednjeg stupnja” upotrebljavam kako bih označila sudove država članica kojima je upućen članak 267. treći stavak UFEU‑a. Ta se odredba odnosi na „sud neke države članice protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka”.
(
4
)	Vidjeti presudu od 6. listopada 1982., CILFIT i dr. (283/81, u daljnjem tekstu: presuda CILFIT, EU:C:1982:335, osobito t. 9. do 21.). Vidjeti dodatno točke 28. do 35., osobito točku 29. ovog mišljenja.
(
5
)	Presuda od 10. svibnja 2017., Chavez‑Vilchez i dr. (C‑133/15, u daljnjem tekstu: presuda Chavez‑Vilchez, EU:C:2017:354)
(
6
)	NL:RBDHA:2021:15503 (pročitano s pomoću strojnog prevođenja)
(
7
)	Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi svoju presudu od 5. ožujka 2015. (NL:RVS:2015:785), u kojoj je smatrao da članak 91. stavak 2. Vw‑a iz 2000. nije protivan članku 47. Povelje i članku 6. stavku 1. EKLJP‑a, u vezi s člankom 13. EKLJP‑a, kao i svoju presudu od 3. travnja 2019. (NL:RVS:2019:1060), u kojoj je potvrđena ta ranija presuda i detaljnije ispitan članak 91. stavak 2. Vw‑a iz 2000.
(
8
)	Sud koji je uputio zahtjev navodi, konkretno, presude ESLJP‑a od 24. travnja 2018., Baydar protiv Nizozemske (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514; u daljnjem tekstu: presuda Baydar) i od 11. travnja 2019., Harisch protiv Njemačke (CE:ECHR:2019:0411JUD005005316; u daljnjem tekstu: presuda Harisch).
(
9
)	Presuda od 15. listopada 2024. (C‑144/23, u daljnjem tekstu: presuda KUBERA, EU:C:2024:881)
(
10
)	Vidjeti bivši članak 177. treći stavak UEEZ‑a i bivši članak 234. stavak 3. UEZ‑a; vidjeti, međutim, članak 41. UEZUČ-a, koji nije na isti način predviđao prethodne postupke. Na temelju članka 106.a UEZAE‑a, na taj se Ugovor primjenjuje članak 267. UFEU‑a.
(
11
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 32. i 33.).
(
12
)	U tom je pogledu nezavisni odvjetnik F. Capotorti u svojem mišljenju u predmetu Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982:267; Zb. 1982., str. 3432., osobito str. 3440.) objasnio da „sudovi posljednjeg stupnja donose konačne odluke koje se ne mogu izmijeniti i koje mogu utjecati na razvoj nižih sudova u istoj zemlji. Drugim riječima, ‚jezgra’ nacionalne sudske prakse sastoji se od presuda koje su donijeli sudovi posljednjeg stupnja”.
(
13
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 24. svibnja 1977., Hoffmann‑La Roche (107/76, EU:C:1977:89, t. 5.), koja je preuzeta u mnogobrojnim predmetima, posljednji put u presudi KUBERA (t. 35.).
(
14
)	Sud je to već pojasnio u presudi CILFIT (t. 9.). Vidjeti također presudu od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 28.) i presudu Consorzio (t. 54.).
(
15
)	Vidjeti presudu CILFIT (osobito t. 10. do 21.). Međutim, Sud je određene situacije u kojima je nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju bio oslobođen obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku utvrdio već u presudi od 27. ožujka 1963., Da Costa i dr. (28/62 do 30/62, u daljnjem tekstu: presuda Da Costa, EU:C:1963:6; Zb. 1963., osobito str. 38.), u kojoj je smatrao da „autoritet tumačenja na temelju [članka 267. UFEU‑a] koje je Sud već dao može obvezi [upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku] oduzeti svrhu i time je lišiti njezina sadržaja”.
(
16
)	I sam Sud katkad upućuje na „iznimke”. Vidjeti, primjerice, presudu od 5. travnja 2016., PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, t. 32.) i presudu KUBERA (t. 55. do 58., 63. i 64.). Međutim, Sud je u presudi Consorzio uputio na „situacije” u kojima nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju može ne uputiti zahtjev za prethodnu odluku (vidjeti t. 39., 50., 51., 57. i 58. te presude) te je taj tekst zadržao prilikom upućivanja na tu presudu (vidjeti, primjerice, presudu KUBERA, t. 37., 38. i 62.).
(
17
)	Presuda Consorzio (t. 33.)
(
18
)	Za noviji primjer vidjeti presudu od 21. ožujka 2023., Mercedes‑Benz Group (Odgovornost proizvođača vozila koja imaju poremećajne uređaje) (C‑100/21, EU:C:2023:229, osobito t. 53. do 55.), u kojoj je Sud presudio da je pitanje nedopušteno jer sud koji je uputio zahtjev nije iznio razloge zbog kojih mu je zatraženo tumačenje prava Unije potrebno za rješavanje spora koji se pred njim vodi.
(
19
)	Vidjeti presudu Consorzio (t. 36. i navedenu sudsku praksu). Ta situacija odgovara onoj koju je Sud priznao još 1963. u presudi Da Costa (vidjeti bilješku 15. ovog mišljenja).
(
20
)	Vidjeti presudu Consorzio (t. 39. i navedenu sudsku praksu). Tu je situaciju Sud prvi put priznao u presudi CILFIT.
(
21
)	Vidjeti presudu CILFIT (t. 16.). Upućivanje na sudove posljednjeg stupnja, a ne samo na sudove drugih država članica, dodano je presudi Consorzio (t. 40.).
(
22
)	U presudi CILFIT Sud je objasnio da, prije nego što zaključi da odredba prava Unije ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji u pogledu njezine pravilne primjene, nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju mora uzeti u obzir posebne značajke prava Unije kao i posebne poteškoće koje proizlaze iz njegova tumačenja (kao što su, primjerice, činjenica da je odredba sastavljena na više jednako vjerodostojnih jezika ili da izrazi koji se u njoj koriste mogu imati različito značenje u odnosu na iste pojmove koji se koriste u nacionalnim pravnim sustavima) te da taj sud treba obratiti pozornost na opasnost od neusklađenih sudskih odluka unutar Europske unije. Vidjeti točke 16. do 21. te presude.
(
23
)	To uključuje i nekoliko nezavisnih odvjetnika, kako je to opisano u mišljenju nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, t. 100. do 103.).
(
24
)	Kao što je to nezavisni odvjetnik N. Wahl znamenito opisao u svojem mišljenju u spojenim predmetima X i van Dijk (C‑72/14 i C‑197/14, EU:C:2015:319, t. 62.).
(
25
)	Presuda Consorzio (t. 50. i navedena sudska praksa)
(
26
)	Za detaljnu raspravu vidjeti, primjerice, Broberg, M. i Fenger, N., „If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine”, Common Market Law Review, sv. 59. (3), 2022., str. 711.‑738.; Cecchetti, L. i Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: ‚CILFIT Strategy’ 2.0 and its loopholes”, Review of European Administrative Law, sv. 15. (3), 2022., str. 29.‑61.; Maher, I., „The CILFIT criteria clarified and extended for national courts of last resort under Art. 267 TFEU”, European Papers, sv. 7. (1), 2022., str. 265.‑274.; Ruta, F.-X., „Cilfit still fits – ECJ 6 October 2021, Case C‑561/19, Consorzio Italian Management”, European Constitutional Law Review, sv. 18. (3), 2022., str. 533.‑555.; Petrić, D., „How to make a unicorn or ‚there never was an ‚acte clair’ in EU law’: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management’, Croatian Yearbook of European Law & Policy, sv. 17., 2021., str. 307.‑328.
(
27
)	Za raspravu o tome je li takva odluka, ili bi li trebala biti, subjektivna odluka nacionalnog suda kojom se uzimaju u obzir potrebe konkretnog slučaja ili pak objektivnija odluka kojom se uzima u obzir interes ujednačene primjene prava Unije, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, t. 69. do 87.).
(
28
)	Čak i prije presude Consorzio nezavisni odvjetnik Y. Bot smatrao je da presuda CILFIT nameće obvezu obrazlaganja kad sudovi posljednjeg stupnja odluče ne uputiti pitanja Sudu. Vidjeti njegovo mišljenje u predmetu Ferreira da Silva e Brito i dr. (C‑160/14, EU:C:2015:390, t. 90. i 94.).
(
29
)	Presuda Consorzio (t. 51.)
(
30
)	Sud je obvezu obrazlaganja razmotrio u točkama 61. do 65. presude KUBERA i presudio da, kad nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju odluči odbiti zahtjev za dopuštenje revizije koji sadržava zahtjev za upućivanje Sudu pitanja o pravu Unije, ta odluka mora biti u skladu s obvezom obrazlaganja, kako je navedena u točki 51. presude Consorzio.
(
31
)	Vidjeti u tom pogledu sudsku praksu navedenu u bilješci 13. ovog mišljenja.
(
32
)	Nepostojanje tog prava ne znači da pojedinci koji su stranke u postupku pred nacionalnim sudovima nemaju nikakav interes da se osigura poštovanje obveze upućivanja zahtjeva. Podnošenjem pravnog sredstva nacionalnom sudu koji odlučuje u posljednjem stupnju oni bi mogli imati određena legitimna očekivanja da će doći do upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku upravo zbog postojanja te objektivno motivirane obveze, osobito ako sud koji odlučuje ne namjerava slijediti njihovo razumijevanje načina na koji bi se u njihovu predmetu određeno pravilo Unije trebalo primijeniti. Ta mogućnost neizravnog utjecaja na nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju da se obrati Sudu zapravo bi mogla biti razlog njihove odluke da podnesu predmet višoj razini u postupovnoj hijerarhiji.
(
33
)	Kao što je to Sud utvrdio, sustav uspostavljen člankom 267. UFEU‑a ne predstavlja pravno sredstvo koje je dostupno strankama u postupku koji je u tijeku pred nacionalnim sucem. Vidjeti, primjerice, presude CILFIT (t. 9.) i Consorzio (t. 54.). Jednako tako, činjenica da stranke glavnog postupka nisu u predmetu o kojem je riječ pred sudom koji je uputio zahtjev istaknule problem prava Unije ne isključuje mogućnost da taj sud pokrene postupak pred Sudom. Vidjeti, primjerice, presude od 16. lipnja 1981., Salonia (126/80, EU:C:1981:136, t. 7.) i od 15. siječnja 2013., Križan i dr. (C‑416/10, EU:C:2013:8, t. 65.).
(
34
)	Kao što su to navele nizozemska, njemačka, talijanska i finska vlada kao i Komisija, obveza obrazlaganja proizlazi iz članka 47. Povelje, a ne iz članka 267. UFEU‑a, kojim se ne dodjeljuju prava pojedincima.
(
35
)	Obveza obrazlaganja neupućivanja zahtjeva na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU‑a već je bila razrađena u sudskoj praksi onih država članica koje su razvile ustavni nadzor obveze upućivanja zahtjeva, bilo u okviru nadzora poštovanja prava na zakonom ustanovljen sud ili u okviru prava na pošteno suđenje. Za opis i ocjenu tih nacionalnih kretanja vidjeti, primjerice, Broberg, M. i Fenger, N., Broberg i Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. izdanje, Oxford University Press, Oxford, 2021., osobito str. 235., 236., 241. i 242.; Lacchi, C., Preliminary References to the Court of Justice of the European Union and Effective Judicial Protection, Larcier, Bruxelles, 2020., osobito poglavlje 3.; Wallerman Ghavanini, A. i Rauchegger, C., „Effective judicial protection before national courts: Article 47 of the Charter, national constitutional remedies and the preliminary reference procedure”, u Bonelli, M., Eliantonio, M. i Gentile, G. (ur.), Article 47 of the EU Charter and Effective Judicial Protection, Volume 1: The Court of Justice’s Perspective, Hart, Oxford, 2022., str. 45.‑60., osobito str. 50. do 54. Taj je zahtjev nametnuo i ESLJP na temelju članka 6. EKLJP‑a. Vidjeti dodatno točke 54. i 73. do 76. ovog mišljenja.
(
36
)	Presuda od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)
(
37
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 6. rujna 2012., Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, t. 53.) i mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 84. i 85.). Vidjeti također u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Poiaresa Madura u spojenim predmetima Švedska i API/Komisija i Komisija/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2009:592, t. 32.), u kojem je smatrao da je „jedan od glavnih ciljeva prava na obrazloženu presudu omogućiti javnosti razumijevanje razloga odluke Suda i postupka u kojem je donesena”.
(
38
)	Vidjeti, primjerice, presudu Baydar (t. 39.), presudu Harisch (t. 33.) i presudu ESLJP‑a od 15. prosinca 2022., Rutar i Rutar Marketing d.o.o. protiv Slovenije (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, t. 62.).
(
39
)	Vidjeti, primjerice, presude ESLJP‑a od 20. rujna 2011., Ullens de Schooten i Rezabek protiv Belgije (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907, t. 62.); od 8. travnja 2014., Dhahbi protiv Italije (CE:ECHR:2014:0408JUD001712009, t. 31.) i od 30. travnja 2019., Repcevirág Szövetkezet protiv Mađarske (CE:ECHR:2019:0430JUD007075014, t. 50.).
(
40
)	Vidjeti Broberg i Fenger, op. cit. u bilješci 26. ovog mišljenja, str. 725.
(
41
)	Nizozemska vlada na raspravi je navela da je Raad van State (Državno vijeće) 2024. u meritumu odlučilo o 4200 imigracijskih predmeta, od toga je u 2200 predmeta koristio sažeto obrazloženje, dok je u oko 1300 predmeta upotrijebio sažeto obrazloženje s dodatnim tekstom, a u 300 predmeta donesena je potpuno obrazložena presuda; preostalih oko 400 predmeta odbačeno je kao nedopušteno ili zbog postupovnih pogrešaka. Prema tvrdnjama te vlade, postoje dvije vrste sažetog obrazloženja: osim standardne formulacije, moguće je sažeto obrazloženje koje dopunjuje standardnu formulaciju; primjerice, to može uključivati obrazloženje suda u odluci, poput utvrđenja da je u konkretnom slučaju riječ o „acte éclairé”.
(
42
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 6. rujna 2012., Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, t. 60.).
(
43
)	Vidjeti presudu Baydar (t. 40.), presudu Harisch (t. 34.) i presudu ESLJP‑a od 15. prosinca 2022., Rutar i Rutar Marketing d.o.o. protiv Slovenije (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, t. 58.).
(
44
)	Vidjeti, primjerice, presudu Baydar (t. 42. i 43.) te presude ESLJP‑a od 13. veljače 2020., Sanofi Pasteur protiv Francuske (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, t. 71.) i od 13. srpnja 2021., Bio Farmland Betriebs S. R. L. protiv Rumunjske (CE:ECHR:2021:0713JUD004363917, t. 51.).
(
45
)	Vidjeti presudu Baydar (t. 45. do 53.)
(
46
)	Taj propis nije isti kao onaj koji omogućuje sažeto obrazloženje u ovom slučaju.
(
47
)	Vidjeti presudu Harisch (t. 37. do 43.).
(
48
)	Slično tomu, nezavisni odvjetnik N. Emiliou smatrao je da se opseg obveze obrazlaganja razlikuje ovisno o relevantnim okolnostima; vidjeti njegovo mišljenje u predmetu KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, t. 122. do 133.).