62017CC0052
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE
od 13. ožujka 2018. (
1
)
Predmet C‑52/17
VTB Bank (Austria) AG
uz sudjelovanje:
Österreichische Finanzmarktaufsicht
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Austrija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstva – Nadzor kreditnih institucija – Direktiva 2013/36/EU – Uredba (EU) br. 575/2013 – Uredba (EU) br. 468/2014 – Nadzorne ovlasti i ovlasti izricanja kazni – Ograničavanje velikih izloženosti – Zakonodavstvo države članice kojim se predviđa nalaganje kamata u slučaju prekoračenja ograničenja velikih izloženosti”
1.
Ovaj zahtjev Sudu pruža priliku da prvi put (ako ne griješim) odluči o nekim aspektima nadzornog postupka bonitetnih zahtjeva koje, prema mišljenju zakonodavca Unije, trebaju ispuniti kreditne institucije i investicijska društva.
2.
Zakonodavstvo kojim se uređuje to pitanje sastoji se od Direktive 2013/36/EU (
2
) i Uredbe (EU) br. 575/2013 (
3
). U tim se okolnostima spor koji se vodi pred austrijskim sudovima u biti odnosi na dva pitanja:
—
S jedne strane, koja je pravna priroda nalaganja kamata institucijama koje ne poštuju ograničenja izloženosti riziku utvrđenih u CRR‑u. Konkretno, treba utvrditi radi li se o kazni ili administrativnoj mjeri i kolikom marginom prosudbe raspolažu nacionalna tijela za njihovo određivanje u slučajevima kao što je ovaj.
—
S druge strane, pod kojim se okolnostima može prihvatiti da je u tijeku nadzorni postupak u tijeku radi primjene sustava prijenosa predviđenog Uredbom (EU) br. 468/2014 (
4
), ako dođe do promjene u nadležnosti između Europske središnje banke (ESB) i nacionalnog nadzornog tijela.
I. Pravni okvir
A.
Pravo unije
1. Direktiva 2013/36/EZ
3.
Uvodna izjava 2. glasi kako slijedi:
„Ova bi Direktiva trebala, inter alia, sadržavati odredbe koje reguliraju odobrenja za rad, stjecanje kvalificiranih udjela, ostvarivanje prava na slobodu poslovnog nastana i slobodu pružanja usluga, ovlasti nadzornih tijela matičnih država članica i država članica domaćina u tom pogledu te odredbe koje uređuju inicijalni kapital i nadzornu provjeru kreditnih institucija i investicijskih društava. Glavni cilj i predmet ove Direktive jest usklađivanje nacionalnih odredbi koje se odnose na pristup djelatnosti kreditnih institucija i investicijskih društava, modalitete upravljanja njima i njihov nadzorni okvir. Direktive 2006/48/EZ[ (
5
)] i 2006/49/EZ[ (
6
)] također su sadržavale bonitetne zahtjeve za kreditne institucije i investicijska društva. Ti bi zahtjevi trebali biti propisani Uredbom (EU) br. 575/2013 kojom se uspostavljaju jedinstveni i izravno primjenljivi bonitetni zahtjevi za kreditne institucije i investicijska društva, budući da su ti zahtjevi blisko povezani s funkcioniranjem financijskih tržišta s obzirom na različitu imovinu kreditnih institucija i investicijskih društava. Stoga bi ovu Direktivu trebalo čitati zajedno s Uredbom (EU) br. 575/2013 te bi ona zajedno s tom Uredbom trebala činiti zakonski okvir koji uređuje bankovne djelatnosti, nadzorni okvir i bonitetna pravila za kreditne institucije i investicijska društva.”
4.
U uvodnoj izjavi 35. navodi se:
„Kako bi se osigurala usklađenost institucija, onih koji stvarno kontroliraju njihovo poslovanje i članova upravljačkog tijela institucija s obvezama koje proizlaze iz ove Direktive i Uredbe (EU) br. 575/2013 te kako bi se osiguralo da se na njih primjenjuje sličan tretman u cijeloj Uniji, od država članica trebalo bi zahtijevati da propišu administrativne kazne i druge administrativne mjere koje su učinkovite, razmjerne i odvraćajuće. Stoga bi administrativne kazne i druge administrativne mjere koje uvedu države članice trebale zadovoljavati određene bitne zahtjeve s obzirom na osobe na koje se odnose, kriterije koje je potrebno uzeti u obzir kada se primjenjuje kazna ili mjera, objavljivanje kazni ili mjera, ključne ovlasti za izricanje kazni i razine administrativnih novčanih kazni.”
5.
U uvodnoj izjavi 41. navodi se:
„Ovom bi Direktivom trebalo osigurati administrativne kazne i druge administrativne mjere kako bi se osigurao najveći mogući opseg za djelovanje nakon počinjenog kršenja propisa i pomoglo spriječiti daljnja kršenja, bez obzira na to kvalificiraju li se prema nacionalnom pravu kao administrativna kazna ili kao druga administrativna mjera. Države članice trebale bi moći propisati dodatne kazne i više razine administrativnih novčanih kazni od onih propisanih ovom Direktivom.”
6.
Člankom 64. („Nadzorne ovlasti i ovlasti izricanja kazni”) propisuje se:
„1.   Nadležnim tijelima daju se sve nadzorne ovlasti da interveniraju u poslovanje institucija koje su im potrebne za izvršavanje njihove funkcije, uključujući posebno pravo da oduzmu odobrenje za rad u skladu s člankom 18., ovlasti koje su potrebne u skladu s člankom 102. i ovlasti navedene u člancima 104. i 105.
2.   Nadležna tijela izvršavaju svoje nadzorne ovlasti i svoje ovlasti izricanja kazni u skladu s ovom Direktivom i nacionalnim pravom na jedan od sljedećih načina:
(a)
izravno;
(b)
u suradnji s drugim tijelima;
(c)
pod njihovom odgovornošću, prijenosom ovlasti na ta tijela;
(d)
podnošenjem zahtjeva nadležnim pravosudnim tijelima.”
7.
U članku 65. („Administrativne kazne i druge administrativne mjere”) stavku 1. navodi se:
„Ne dovodeći u pitanje nadzorne ovlasti nadležnih tijela iz članka 64. i pravo država članica da propišu i izreknu kazne prema kaznenom pravu, države članice propisuju pravila koja se odnose na administrativne kazne i druge administrativne mjere u odnosu na kršenja nacionalnih odredbi kojima se prenose ova Direktiva i Uredba (EU) br. 575/2013 i poduzimaju sve mjere potrebne za osiguranje njihove provedbe. Kada države članice odluče da neće propisati pravila za administrativne kazne za povrede na koje se primjenjuje nacionalno kazneno pravo, Komisiji priopćavaju relevantne odredbe kaznenog prava. Administrativne kazne i druge administrativne mjere moraju biti učinkovite, razmjerne i odvraćajuće.”
8.
U skladu s člankom 67.:
„1.   Ovaj se članak primjenjuje u svim sljedećim okolnostima:
[…]
(k)
institucija ima izloženost koja premašuje ograničenja propisana člankom 395. Uredbe (EU) br. 575/2013;
[…]
2.   Države članice osiguravaju da u slučajevima iz stavka 1. administrativne kazne i druge administrativne mjere koje je moguće primijeniti uključuju najmanje sljedeće:
[…]
(g)
administrativne novčane kazne u visini do dvostrukog iznosa dobiti ostvarene kršenjem odnosno gubitaka izbjegnutih kršenjem, ako ih je moguće utvrditi.
[…]”
2. Uredba br. 575/2013
9.
U uvodnoj izjavi 5. navodi se:
„Zajedno, ova Uredba i Direktiva 2013/36/EU trebaju činiti pravni okvir kojim se uređuju pristup djelatnosti, nadzorni okvir i bonitetna pravila za kreditne institucije i investicijska društva […]. Ovu Uredbu stoga treba tumačiti zajedno s navedenom Direktivom.”
10.
U uvodnoj izjavi 9. navodi se:
„Radi pravne sigurnosti i potrebe za jednakim pravilima poslovanja u Uniji, jedinstveni skup propisa za sve sudionike na tržištu ključan je činitelj za funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Kako bi se izbjegli poremećaji na tržištu i regulatorna arbitraža, minimalnim bonitetnim zahtjevima stoga treba osigurati maksimalnu usklađenost. […]”
11.
U skladu s člankom 2.:
„Radi osiguranja usklađenosti s ovom Uredbom, nadležna tijela moraju imati ovlasti i provoditi postupke navedene u Direktivi 2013/36/EU.”
12.
U skladu s člankom 395.:
„1.   Izloženost institucije prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika u skladu s člancima od 399. do 403. ne smije prelaziti 25 % njezinog priznatog kapitala. Ako je ta osoba institucija ili ako grupa povezanih osoba uključuje jednu ili više institucija, ta izloženost ne smije prelaziti 25 % priznatog kapitala institucije ili 150 milijuna eura, ovisno o tome koji je iznos veći, pod uvjetom da zbroj vrijednosti izloženosti, nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika u skladu s člancima od 399. do 403., prema svim povezanim osobama koje nisu institucije ne prelazi 25 % priznatog kapitala institucije.
Ako je iznos od 150 milijuna eura veći od 25 % priznatog kapitala institucije, vrijednost izloženosti nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika u skladu s člancima od 399. do 403. ne smije prelaziti razumno ograničenje u smislu priznatog kapitala institucije. To ograničenje određuje institucija u skladu s politikama i postupcima iz članka 81. Direktive 2013/36/EU kako bi obuhvatila i nadzirala koncentracijski rizik. Navedeno ograničenje ne smije prelaziti 100 % priznatog kapitala institucije.
Nadležna tijela mogu odrediti granicu nižu od 150 milijuna eura te o tome moraju izvijestiti EBA‑u [Europsko nadzorno tijelo za bankarstvo] i Komisiju.
[…]
5.   Ograničenja iz ovog članka mogu se prekoračiti za izloženosti u knjizi trgovanja institucije ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
(a)
izloženost prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba koja ne proizlazi iz knjige trgovanja ne prelazi ograničenje iz stavka 1., pri čemu se navedeno ograničenje izračunava u odnosu na priznati kapital tako da prekoračenje u potpunosti proizlazi iz knjige trgovanja;
(b)
institucija ispunjava dodatni kapitalni zahtjev u vezi s prekoračenjem ograničenja iz stavka 1. koji se izračunava u skladu s člancima 397. i 398.;
(c)
ako je od prekoračenja prošlo 10 ili manje dana, izloženost u knjizi trgovanja prema toj osobi ili toj grupi povezanih osoba ne smije prelaziti 500 % priznatog kapitala institucije;
(d)
sva prekoračenja koja traju duže od 10 dana zajedno ne prelaze 600 % priznatog kapitala institucije.
U svakom od slučajeva prekoračenja ograničenja institucija bez odgode obavješćuje nadležna tijela o iznosu prekoračenja i nazivu osobe na koju se prekoračenje odnosi te, kada je to primjenjivo, o nazivu grupe povezanih osoba na koje se prekoračenje odnosi.
[…]”
13.
Člankom 396. stavkom 1. predviđa se:
„Ako u iznimnom slučaju izloženosti prelaze ograničenje iz članka 395. stavka 1., institucija je dužna o vrijednosti izloženosti bez odgađanja izvijestiti nadležna tijela, koja mogu, ako to okolnosti opravdavaju, dopustiti kreditnoj instituciji određeno razdoblje za usklađenje s tim ograničenjem.
[…]”
3. Uredba (EU) br. 1024/2013 (
7
)
14.
Članak 33. stavak 2. glasi kako slijedi:
„ESB preuzima zadaće koje mu dodjeljuje ova Uredba na 4. studenoga 2014. pridržavajući se uvjeta provedbenih mehanizama i mjera navedenih u ovom stavku.
[…]”
4. Uredba br. 468/2014
15.
U članku 2. utvrđene su sljedeće definicije:
„[…]
24.
‚nadzorni postupak ESB‑a’ znači svaka aktivnost ESB‑a usmjerena na pripremu izdavanja nadzorne odluke ESB‑a, uključujući zajedničke postupke i izricanje administrativnih novčanih kazni. […]
25.
‚nadzorni postupak nacionalnog nadležnog tijela’ znači svaka aktivnost nacionalnog nadležnog tijela usmjerena na pripremu izdavanja nadzorne odluke od strane nacionalnog nadležnog tijela, koja je upućena jednom ili više nadziranih subjekata ili nadziranih grupa ili jednoj ili više drugih osoba, uključujući izricanje administrativnih kazni;
[…]”
16.
U članku 48. („Postupci u tijeku”) navodi se:
„1.   Ako dođe do promjene u nadležnosti između ESB‑a i nacionalnog nadležnog tijela, tijelo čija nadležnost prestaje (dalje u tekstu ‚tijelo čija nadležnost prestaje’) obavještava tijelo koje postaje nadležno (dalje u tekstu ‚tijelo koje preuzima nadzor’) o svakom postupku nadzora koji je formalno pokrenut i koji zahtijeva odluku. Tijelo čija nadležnost prestaje dostavlja ovu informaciju odmah nakon što je upoznat s predstojećom promjenom nadležnosti. Tijelo čija nadležnost prestaje trajno ažurira ovu informaciju, a kao općenito pravilo na mjesečnoj osnovi, u slučaju nove informacije o postupku nadzora o kojoj je potrebno dostaviti izvještaj. Tijelo koje preuzima nadzor može, iz opravdanih razloga, dozvoliti izvještavanje na manje učestaloj osnovi. Za potrebe članaka 48. i 49. nadzorni postupak znači nadzorni postupak ESB‑a ili nadzorni postupak nacionalnog nadležnog tijela.
Prije promjene nadležnosti, tijelo čija nadležnost prestaje povezuje se s tijelom koje preuzima nadzor bez nepotrebnog odgađanja nakon formalnog pokretanja bilo kojeg novog nadzornog postupka koji zahtijeva odluku.
[…]
3.   Ako se formalno pokrenut nadzorni postupak koji zahtjeva odluku, ne može okončati prije datuma na koji dolazi do promjene nadležnosti, tijelo čije nadležnost prestaje ostaje nadležno za okončanje nadzornog postupka koji je u tijeku. U tu svrhu, tijelo čija nadležnost prestaje također zadržava sve odgovarajuće ovlasti dok nadzorni postupak ne bude okončan. Tijelo čija nadležnost prestaje okončava predmetni postupak nadzora koji je u tijeku u skladu s primjenjivim pravom na temelju ovlasti koje je zadržalo. Tijelo čija nadležnost prestaje obavještava tijelo koje preuzima nadzor prije nego donese bilo koju odluku u nadzornom postupku koji je bio u tijeku prije promjene nadležnosti. Navedeno tijelo dostavlja tijelu koje preuzima nadzor primjerak donesene odluke i odgovarajuću dokumentaciju koja se odnosu na tu odluku.
[…]”
17.
Člankom 149. („Nastavak postupaka koji su u tijeku”) propisuje se:
„1.   Osim ako ESB drugačije odluči, ako je nacionalno nadležno tijelo započelo nadzorne postupke za koje ESB postaje nadležan na temelju Uredbe o SSM‑u, a to se dogodi prije 4. studenoga 2014. tada se primjenjuju postupci propisani člankom 48.
2.   Odstupajući od članka 48., ovaj se članak primjenjuje na zajedničke postupke.”
B.
Nacionalno pravo. Bankwesengesetz (Zakon o bankama) (
8
)
18.
U članku 97. stavku 1. utvrđivalo se:
„Finanzmarktaufsichtsbehörde (Agencija za nadzor financijskog tržišta, u daljnjem tekstu: FMA) kreditnim institucijama nalaže plaćanje kamata u sljedećim iznosima:
[…]
4.
U visini od 2 % prekoračenja ograničenja velikih izloženosti na temelju članka 395. stavka 1. [CRR‑a], izračunano na godišnjoj razini, za 30 dana, osim ako su donesene nadzorne mjere u skladu s člankom 70. stavkom 2. ili u slučaju prezaduženosti kreditne institucije.”
19.
U skladu s člankom 98. stavkom 5.:
„Osoba koje je odgovorna […] za kreditnu instituciju,
[…]
2.
izlaže instituciju potraživanjima koja prelaze ograničenja utvrđena u članku 395. Uredbe (EU) br. 575/2013.
[…]
počini – ako djelo ne ispunjava činjenični opis kaznenog djela za koje je nadležan sud – upravni prekršaj pa joj tijelo za nadzor financijskih tržišta treba izreći novčanu kaznu u iznosu do 5 milijuna eura ili u dvostrukom iznosu koristi ostvarene povredom, ako je takvu korist moguće utvrditi.”
II. Činjenice glavnog postupka i prethodno pitanje
20.
U skladu s člankom 97. stavkom 1. podstavkom 4. BWG‑a, FMA je donio dvije odluke dana 30. listopada 2014. i 11. svibnja 2015., u kojima je društvu VTB Bank (Austria) AG (u daljnjem tekstu: VTB Bank) naložio plaćanje određenih kamata jer je njegova izloženost prema grupi povezanih osoba bila viša od dopuštene člankom 395. stavkom 1. CRR‑a.
21.
Kamate su u prvom predmetu iznosile ukupno 94951,41 eura, iznos koji odgovara prekoračenjima od ožujka do rujna 2014., a u drugom predmetu ukupno 28278,57 eura, zbog prekoračenja počinjenih tijekom listopada 2014.
22.
VTB Bank je pred Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) podnio žalbu protiv druge odluke FMA‑a tvrdeći da je primjenjiv članak 395. stavak 5. CRR‑a. zbog čega ne postoji mogućnost njegova kažnjavanja na temelju nacionalnog pravila.
23.
U tim je okolnostima taj sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Primjenjuju li se odredbe sekundarnog prava Unije (osobito, na primjer, one iz članka 64. ili članka 65. stavka 1. Direktive 2013/36 […] na odluku kojom je nadležno tijelo naložilo plaćanje kamata u skladu sa zakonskom odredbom države članice na temelju koje kreditnoj instituciji, nakon što prekorači ograničenja velikih izloženosti u skladu s člankom 395. stavkom 1. [CRR‑a], izračunano na godišnjoj razini, za 30 dana, treba naložiti plaćanje kamata u visini od 2 % prekoračenja ograničenja velikih izloženosti?
2.
Protivi li se pravu Unije (osobito članku 395. stavcima 1. i 5. [CRR‑a]) nacionalna odredba, kakvu je sadržavao članak 97. stavak 1. podstavak 4. [BWG‑a], ako je zbog povrede članka 395. stavka 1. naloženo plaćanje (kompenzacijskih) kamata, iako su ispunjeni uvjeti za primjenu izuzeća iz članka 395. stavka 5. [CRR‑a]?
3.
Treba li članak 48. stavak 3. […] (Okvirne uredbe o SSM‑u) tumačiti na način da može biti riječ o ‚formalno pokrenutom nadzornom postupku’ već tada kada subjekt izvijesti nadzorno tijelo ili da se ‚formalno pokrenutim nadzornim postupkom’ može smatrati situacija u kojoj je nadzorno tijelo u usporednom postupku za slične povrede u prethodnim razdobljima već donijelo odluku?”
III. Postupak pred Sudom
24.
Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 1. veljače 2017.
25.
U pisanom dijelu postupka očitovanja su podnijeli VTB Bank, FMA, BCE i Komisija. Sud je odlučio da nije potrebno održati raspravu.
IV. Analiza
26.
Poput Komisije, smatram da je na prva dva pitanja Bundesverwaltungsgerichta (Savezni upravni sud) moguće odgovoriti zajedno.
27.
Ukratko, njima se nastoji utvrditi sljedeće:
—
Je li nametanje plaćanja kamata predviđeno nacionalnim zakonom u slučaju kada kreditna institucija prekorači ograničenja velike izloženosti, utvrđena u članku 395. stavku 1. CRR‑a, „administrativna kazna” ili „druga administrativna mjera” u smislu članaka 65. i 67. Direktive 2013/36.
—
Je li nametanje plaćanja tih kamata na temelju nacionalnog zakonodavstva u skladu s pravom Unije čak i kad su ispunjeni uvjeti za primjenu izuzeća iz članka 395. stavka 5. CRR‑a.
28.
Svojim trećim (i posljednjim) pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati u kojem se trenutku treba smatrati da je formalno pokrenut nadzorni postupak. O odgovoru ovisi koje će tijelo biti nadležno za postupke u tijeku ako dođe do promjene u nadležnosti između ESB‑a i nacionalnog nadležnog tijela.
A.
„Administrativne kazne i druge administrativne mjere” primjenjive na povredu ograničenja izloženosti kreditnom riziku (prvo i drugo prethodno pitanje)
1. Sažetak očitovanja stranaka
29.
Prema mišljenju društva VTB Bank, sporna nacionalna mjera obuhvaćena je područjem primjene Direktive 2013/36 i pojmovima „administrativne kazne” i „druge administrativne mjere” iz njezina članka 65. U slučaju povrede CRR‑a, države članice obvezne su primjenjivati administrativne kazne ili druge administrativne mjere.
30.
Iako u Direktivi 2013/36 ta dva pojma nisu pobliže definirana, društvo VTB Bank smatra da iz njezina članka 66. stavka 2. Proizlazi da predmetne kazne i mjere trebaju ispunjavati određene uvjete kako bi se njima spriječila ili smanjila mogućnost bilo koje povrede CRR‑a. Uzimajući u obzir njihovu prirodu, bit i karakter, kamate čije plaćanje zahtijeva FMA mogu se usporediti s kaznama ili mjerama utvrđenima u Direktivi 2013/36.
31.
Osim toga, VTB Bank ističe da se člankom 395. stavkom 5. CRR‑a omogućava da se ograničenja iz stavka 1. istog članka u određenim uvjetima prekorače. Slijedom toga, nacionalni zakonodavac ne može donijeti mjeru kojom bi se ta odredba zakonodavca Unije lišila korisnog učinka.
32.
Prema mišljenju FMA‑a, kamate koje su predmet spora nisu obuhvaćene člancima 64. i 65. Direktive 2013/36. Prema njegovu mišljenju, u skladu s austrijskom ustavnom sudskom praksom, riječ je o mjerama gospodarskog nadzora koje nisu kaznene prirode i kojima se nastoji osigurati povrat pogodnosti koju ostvaruje ili bi mogla ostvariti kreditna institucija povredom bonitetnih pravila.
33.
FMA tvrdi da se Uredbom br. 1024/2013 državama članicama dodjeljuje određena sloboda prilikom donošenja vlastitih propisa. Za zadaće nadzora koje se ne dodjeljuju ESB‑u nadležna su nacionalna tijela tako da je predmetna mjera posebno pravilo austrijskog prava koje nema za cilj prijenos Direktive 2013/36.
34.
Naposljetku, FMA smatra da ne postoji izravna veza između sporne nacionalne odredbe i CRR‑a jer se člankom 97. stavkom 1. podstavkom 4. BWG‑a upućuje na članak 395. stavak 1. CRR‑a (a ne na njegov stavak 5.) samo kako bi utvrdio materijalne uvjete za kompenzaciju kamatama. Uzimajući u obzir svrhu koja se želi postići tom odredbom, kamate se automatski obračunavaju u slučaju prekoračenja ograničenja iz članka 395. stavka 1. CRR‑a, čak i kad su ispunjeni uvjeti utvrđeni u njegovu stavku 5.
35.
Prema Komisijinu mišljenju, nacionalnim se pravilom provode članci 64., 65. i 67. Direktive 2013/36 s kojom, međutim, to pravilo nije usklađeno jer njegovom primjenom nastaju negativne pravne posljedice kao automatski učinak povrede članka 395. stavka 1. CRR‑a, i pritom se ne provjerava jesu li uvjeti iz stavka 5. tog članka ispunjeni.
36.
U tom smislu, Komisija ističe da se članci 387. do 403. CRR‑a, koji se odnose na velike izloženosti riziku, trebaju smatrati „mjerom konačne maksimalne usklađenosti bonitetnih zahtjeva”, a da države članice nemaju „nikakvu slobodu pri donošenju vlastitih odvraćajućih mjera u području zahtjeva koji se odnose na velike rizike”.
37.
Komisija navodi da se Direktivom 2013/36 države članice obvezuju, u slučaju povrede ograničenja iz članka 395. stavka 1., predvidjeti kazne i druge administrativne mjere. U slučaju članka 67. stavka 2. točke (g) iste direktive, valja izreći barem novčane kazne kako bi se povreda sankcionirala.
38.
Međutim, prema Komisijinu mišljenju, ograničenja iz članka 395. stavka 1. CRR‑a nisu povrijeđena ako su ispunjeni uvjeti za primjenu izuzeća iz stavka 5. tog članka. Stoga se nacionalnom odredbom kojom se uspostavlja plaćanje kamata, ne uzimajući pritom u obzir članak 395. CRR‑a u cijelosti, uvodi administrativna kazna ili administrativna mjera kojom se kažnjava ponašanje dopušteno pravom Unije.
2. Ocjena
39.
Direktiva 2013/36 i CRR čine pravni okvir koji uređuje bankovne djelatnosti, nadzorni okvir i bonitetna pravila za kreditne institucije i investicijska društva (
9
).
40.
CRR konkretno sadržava bonitetne zahtjeve za kreditne institucije i investicijska društva. Radi se o minimalnim zahtjevima kojima se, prema riječima zakonodavca Unije, nastoji „osigurati […] maksimalna usklađenost” kako bi se „izbjegli poremećaji na tržištu i regulatorna arbitraža”.
41.
Glavna je ideja da je „[r]adi pravne sigurnosti i potrebe za jednakim pravilima poslovanja u Uniji, jedinstveni skup propisa za sve sudionike na tržištu ključan […] činitelj za funkcioniranje unutarnjeg tržišta” (
10
).
42.
Direktiva 2013/36 osigurava neophodan pravni okvir za primjenu i poštovanje pravila nadzora kreditnih institucija i investicijskih društava, kako su utvrđena u CRR‑u.
43.
Među bonitetnim zahtjevima iz CRR‑a nalazi se, za potrebe ovog predmeta, zahtjev iz članka 395. stavka 1. kojim se onemogućava da „[i]zloženost institucije prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika […] prelazi[…] 25 % njezinog priznatog kapitala[ (
11
)]”.
44.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u ovom je predmetu ograničenje izloženosti riziku prekoračeno. Budući da su, u skladu s Direktivom 2013/36, nastupile okolnosti iz članka 67. stavka 1. točke (k), u skladu sa stavkom 2. istog članka treba, među ostalim, primijeniti „[barem]” administrativnu novčanu kaznu „u visini do dvostrukog iznosa dobiti ostvarene kršenjem odnosno gubitaka izbjegnutih kršenjem, ako ih je moguće utvrditi”. Naime, navedena je kazna dio „administrativnih kazni i drugih administrativnih mjera” koje su države članice obvezne predvidjeti za slučaj da se počini, među ostalim, ta konkretna povreda.
45.
Iako stajalište suda koji je uputio zahtjev u tom pogledu nije jasno, FMA ustraje na tome da kamate naplaćene društvu VTB Bank (Austrija) nisu naplaćene na ime „administrativne kazne” ili „mjere ograničavanja” zbog povrede CRR‑a. Radi se samo o „kompenzacijskim kamatama” (Abschöpfungszinsen) koje nisu kaznene prirode u austrijskom pravu, u kojem se dapače kvalificiraju kao „gospodarska mjera […]čiji je cilj paušalna kompenzacija dobiti koja se ostvaruje ili se može ostvariti nezakonitim ponašanjem, odnosno kojom se nastoji kompenzirati gospodarska prednost nastala prekoračenjem ograničenja velike izloženosti [kreditnom riziku]” (
12
).
46.
Prema mojem mišljenju, može se tvrditi da nalaganje plaćanja kamata predviđeno člankom 97. stavkom 1. podstavkom 4. BWG‑a nije jedno od „administrativnih novčanih kazni” koju su „[barem]”, u skladu s člankom 67. stavkom 1. točkom (k) i člankom 67. stavkom 2. točkom (g) Direktive 2013/36, države članice obvezne nametnuti institucijama čija izloženost prekoračuje ograničenja propisana člankom 395. stavkom 1. CRR‑a.
47.
Čini se da je „administrativna novčana kazna” iz članka 67. stavka 2. točke (g) Direktive 2013/36, kao što navodi Komisija (
13
), više ona kazna utvrđena u članku 98. stavku 5. podstavku 2. samog BWG‑a. U skladu s tom odredbom, odgovorna osoba koja je kreditnu instituciju izložila potraživanjima koji prelaze ograničenja utvrđena u članku 395. CRR‑a kaznit će se novčanom kaznom u iznosu do 5 milijuna eura ili u dvostrukom iznosu koristi ostvarene povredom, ako je takvu korist moguće utvrditi, pod uvjetom da predmetno djelo nije kazneno djelo.
48.
Naplata kamata (bez postojanja ranijeg duga na temelju glavnice) koju je naložilo tijelo javne vlasti moglo bi se najprije okvalificirati kao administrativna mjera. Prema mojem mišljenju, uopće nije relevantno to što se članak 67. stavak 2. točka (g) Direktive 2013/36 odražava u nacionalnim odredbama, odnosno članku 97. ili članku 98. BWG‑a. To što je usto na sudu koji je uputio zahtjev da odgovori na to pitanje, ne znači da zbog toga članak 97. BWG‑a (i stoga nalaganje plaćanja spornih kamata) nije obuhvaćen područjem primjene Direktive 2013/36.
49.
Kaznama i mjerama iz članka 67. stavka 2. Direktive 2013/36 ne čine ukupnost javnih mjera kojima se moguće boriti protiv povreda CRR‑a. Direktivom 2013/36 omogućuje se, pa čak i očekuje, da države članice predvide dodatne kazne i mjere, odnosno da poduzmu „sve mjere potrebne za osiguranje” primjene navedene direktive i CRR‑a (članak 65. stavak 1. Direktive 2013/36) (
14
).
50.
U kazne i mjere koje države članice mogu donijeti uz minimalne kazne i mjere koje donosi zakonodavac Unije svakako treba uključiti nalaganje plaćanja kamata kao što su one utvrđene u članku 97. stavku 1. podstavku 4. BWG‑a. S te točke gledišta doista nije toliko važno hoće li se mjera koju je donio FMA kvalificirati kao „administrativna kazna” ili „druga administrativna mjera”, u smislu članaka 65. i 67. Direktive 2013/36, s obzirom na to da bi ona, u svakom slučaju, za zakonodavca Unije bila dopuštena (
15
).
51.
Međutim, iako je točno da su države članice ovlaštene donijeti druge administrativne kazne ili mjere, činjenica je da su one koje ih odluče donijeti dužne poštovati pravni okvir utvrđen Direktivom 2013/36 i CRR‑om.
52.
Time želim reći da je zakonodavac Unije, s obzirom na to da je odabrao „maksimalnu usklađenost” (
16
) u području nadzora i bonitetnih pravila koja se primjenjuju na kreditne institucije i investicijska društva, uspostavio jedinstven pravni sustav koji se sastoji od Direktive 2013/36 i CRR‑a. Postojanje tog jedinstvenog propisa za sve sudionike na tržištu „ključan je činitelj za funkcioniranje unutarnjeg tržišta” (
17
).
53.
Konkretno, iako se državama članicama omogućuje da predvide druge administrativne kazne i mjere, samom Direktivom 2013/36 nastoji se osigurati da nacionalni zakonodavci prilikom njihova definiranja i utvrđivanja visine novčanih kazni slijede određena zajednička pravila (
18
). U tom pogledu, ne samo da se Direktivom 2013/36 propisuju minimalne administrativne kazne i mjere (ostavljajući državama članicama određenu slobodu da ih prošire), nego se utvrđuje i tablica povreda koje se mogu sankcionirati ili koje mogu dovesti do donošenja drugih administrativnih mjera.
54.
Stoga smatram da postoje dvije kategorije kažnjivog ponašanja: (a) ponašanja koja su taksativno opisana u članku 67. stavku 1. Direktive 2013/36 i (b) ostala (
19
) ponašanja koja države članice mogu definirati kao povredu CRR‑a i koja su različita od ponašanja koja se navode u Direktivi 2013/36. Osim toga, države članice za potonja ponašanja trebaju predvidjeti kazne ili mjere različite od onih na koje zakonodavac Unije obvezuje „[kao minimum]”.
55.
Budući da države članice mogu dodati nove vrste povreda, pitanje je mogu li također izmijeniti vrste povreda utvrđenih u Direktivi 2013/36. Smatram da ne mogu ako pritom dođe do izmjene ili nestanka neke od situacija koje se mogu smatrati „nužnima”, odnosno, u skladu s Direktivom, trebaju biti dio povreda koje u nacionalnim propisima treba predvidjeti kao „[kao minimum]”.
56.
U ovom predmetu, i na temelju dostupnih podataka, čini se da je članak 98. stavak 5. podstavak 2. BWG‑a odredba kojom se u austrijsko pravo prenio sadržaj članka 67. stavka 1. točke (k) i članka 67. stavka 2. točke (g) Direktive 2013/36.
57.
Ako je to slučaj, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, nacionalni je zakonodavac poštovao obvezu da predvidi „[barem]” jednu od situacija koje je predvidio zakonodavac Unije. Osim toga, toj je situaciji pripisao pravnu posljedicu predviđenu (također „[barem]”) Direktivom 2013/36.
58.
Konkretnije, članak 98. stavak 5. podstavak 2. BWG‑a upućuje na osobu odgovornu za kreditnu instituciju koja potonju instituciju izlaže „potraživanjima koji prelaze ograničenja utvrđena u članku 395. [CRR‑a]”. Upućivanjem na članak 395. CRR‑a u cijelosti, odnosno ne isključujući nijedan od njegovih stavaka, podrazumijeva se da je upravo situacija iz članka 98. stavka 5. podstavka 2. BWG‑a opisana tom odredbom CRR‑a.
59.
Važno je istaknuti kako situacija iz članka 395. CRR‑a nije jedina opisana u njegovu stavku 1., nego odgovara situaciji koja je rezultat zajedničkog tumačenja tog stavka i stavka 5. istoga članka.
60.
U skladu s člankom 395. stavkom 1. CRR‑a, izloženost institucija ne smije prijeći 25 % njihova priznatog kapitala (
20
). Međutim, povreda tog ograničenja sama po sebi ne predstavlja situaciju na koju se odnosi članak 67. stavak 1. točka (k) Direktive 2013/36: upućivanjem na članak 395. CRR‑a u cijelosti, ta odredba uključuje i stavak 5. tog članka, kojim se omogućuje prekoračenje tog ograničenja kada su ispunjeni određeni uvjeti.
61.
Drugim riječima, na temelju cjelovitog tumačenja situacije iz članka 67. stavka 1. točke (k) Direktive 2013/36 to pravilo glasi kako slijedi: „Ovaj se članak primjenjuje […] kada institucija ima izloženost koja premašuje ograničenja propisana člankom 395. stavkom 1. CRR‑a, bez obzira na to što nisu ispunjeni uvjeti iz stavka 5. istog članka.”
62.
Budući da je članak 98. stavak 5. podstavak 2. BWG‑a vjeran odraz članka 67. stavka 1. točke (k) Direktive 2013/36, njime je u austrijsko pravo prenesena jedna od povreda koju je nacionalni zakonodavac bio izričito obvezan predvidjeti „[kao minimum]”.
63.
Ako je to tumačenje pravilno, a mislim da jest, člankom 97. stavkom 1. podstavkom 4. BWG‑a ne stvara se drukčija situacija, nego se iskrivljuje situacija iz članka 67. stavka 1. točke (k) Direktive 2013/36.
64.
Naime, nacionalno se pitanje odnosi samo na okolnosti opisane u članku 395. stavku 1. CRR‑a, zanemarujući pritom okolnosti iz članka 395. stavka 5. te odredbe. Valjalo bi stoga smatrati da se njime uvodi nova situacija koja se odnosi jedino na prekoračenje ograničenja utvrđenog u članku 395. stavku 1. CRR‑a, neovisno o tome jesu li nastupile okolnosti iz stavka 5.
65.
Stoga, s obzirom na to da je u skladu s člankom 395. CRR‑a moguće prekoračenje gornjih granica izloženosti riziku (utvrđenih u stavku 1.) u određenim okolnostima (opisanima u stavku 5.), podrazumijeva se da zaista ključna ograničenja proizlaze iz zajedničkog tumačenja tih dvaju stavaka navedene odredbe. Ta dva stavka čine neodvojivu cjelinu i, u konačnici, upućuju na razinu rizika kojemu se mogu izložiti institucije.
66.
Drugim riječima, iz situacije iz članka 395. stavaka 1. i 5. CRR‑a proizlazi da se financijske institucije, u skladu sa zakonom, mogu izložiti rizicima u okviru ograničenja utvrđenih u tim dvama stavcima.
67.
Ako se državama članicama dopusti da poduzimaju mjere protiv institucija koje su se, upravo zato što ispunjavaju uvjete iz članka 395. stavka 5. CRR‑a, izložile rizicima koji su tim člankom dopušteni, smatram da bi članak 395. u cijelosti bio iskrivljen, uz ozbiljnu posljedicu gubitka povjerenja institucija zbog opravdanih očekivanja u pogledu ograničenja u okviru kojih se mogu izložiti rizicima i koja proizlaze iz zajedničke primjene članka 395. stavaka 1. i 5. CRR‑a.
68.
U okviru mogućnosti koju zakonodavac Unije nudi državama članicama da utvrde druge povrede i druge administrativne kazne ili mjere, osim onih koje se u svakom slučaju Direktivom 2013/36 zahtijevaju „[kao minimum]”, nacionalni zakonodavac može utvrditi nove situacije, ali ne može, ponavljam, iskrivljavati situacije koje je razmatrao zakonodavac Unije.
69.
Ukratko, prema mojem mišljenju, nacionalni propis o kojem je ovdje riječ nije usklađen s pravnim okvirom predviđenim Direktivom 2013/36 i CRR‑om.
B.
Postojanje nadzornih postupaka u tijeku nakon promjene u nadležnostima nadzornih tijela (treće prethodno pitanje)
1. Sažetak očitovanja stranaka
70.
Prema mišljenju društva VTB Bank, u skladu s člankom 48. stavkom 3. i člankom 149. stavkom 1. Okvirne uredbe o SSM‑u, FMA je nadležan samo za nadzorne postupke koji su formalno pokrenuti prije 4. studenoga 2014.
71.
Budući da je FMA odluku o nalaganju plaćanja kamata (zbog prekomjerne izloženosti riziku tijekom listopada 2014.) donio 11. svibnja 2015. na temelju izjave samog društva VTB Bank od 3. studenoga 2014., to društvo tvrdi da se ne može smatrati da je izjavom formalno pokrenut nadzorni postupak u smislu članka 2. stavka 1. podstavka 25. i članka 48. stavka 3. Okvirne uredbe o SSM‑u.
72.
Stoga VTB Bank smatra da FMA nije bio nadležan za donošenje odluke od 11. svibnja 2015. jer nadzorni postupak nije formalno pokrenut prije 4. studenoga 2014.
73.
, U vezi s prethodno navedenim, FMA u potporu svojoj nadležnosti navodi da, iako u pravu Unije nisu predviđene kamate slične propisanima, ipak je dopuštena određena margina za tu vrstu nacionalnih posebnosti. Budući da ESB na temelju Okvirne uredbe o SSM‑u u ovom slučaju nije nadležan, FMA smatra da nije potrebno analizirati prijelazne odredbe koje se odnose na postupke u tijeku, na koje upućuje članak 48. stavak 3. te uredbe.
74.
Osim toga, FMA tvrdi da je zbog ekonomičnosti postupka izjava društva VTB Bank od 3. studenoga 2014. već uzeta u obzir u istražnom postupku koji se odnosio na prethodna prekoračenja s obzirom na to da se radilo o istim klijentima i činjenicama.
75.
ESB, čiji se argumenti odnose samo na to treće pitanje, tvrdi da je pojam „formalno pokrenut nadzorni postupak” uveden u članak 48. stavak 3. Okvirne uredbe o SSM‑u za slučajeve u kojima dođe do promjene u nadležnosti između ESB‑a i nacionalnog nadležnog tijela. Taj se pojam povezuje sa zadaćama i ovlastima ESB‑a na način da se članak 48. te uredbe odnosi samo na postupke koji su u njegovoj nadležnosti.
76.
Slijedom toga, primjena članka 48. stavka 3. Okvirne uredbe o SSM‑u ovisi o kvalifikaciji koju treba dati spornom nalaganju plaćanja kamata. Primijenit će se ako je riječ o bonitetnoj nadzornoj mjeri u smislu članaka 64. i 65. Direktive 2013/36, ali se neće primijeniti ako je riječ o gospodarskoj mjeri u svrhu ukupnog povrata stečene pogodnosti ili pogodnosti koja se mogla steći nezakonitim ponašanjem.
77.
Prema Komisijinu mišljenju, koja se o tom pitanju očituje samo podredno, bonitetni nadzorni postupak u smislu članka 48. stavka 3. Okvirne uredbe o SSM‑u ne pokreće se ako kreditna institucija da izjavu predviđenu člankom 396. CRR‑a. Međutim, prema njezinu mišljenju, već završeni raniji postupci koji se odnose na slične povrede ne mogu dovesti do takvog postupka u slučaju nove povrede.
2. Ocjena
78.
Trećim se pitanjem želi utvrditi postoji li, u skladu s člankom 48. stavkom 3. Uredbe br. 468/2014, „formalno pokrenut nadzorni postupak” u jednom od sljedeća dva slučaja:
–
Čim kreditna institucija obavijesti nadležna tijela o prekomjernoj izloženosti riziku, čime su prekoračena ograničenja predviđena člankom 395. CRR‑a.
–
Kada je nadzorno tijelo već donijelo odluku u usporednom postupku u pogledu sličnih ranijih povreda.
79.
U ovom je predmetu odluka o nalaganju plaćanja kamata koju je FMA donio 11. svibnja 2015. obrazložena prekoračenjem izloženosti riziku u listopadu 2014., o čemu je VTB Bank obavijestio tu agenciju 3. studenoga 2014. (to jest, jedan dan prije nego što je ESB preuzeo nadležnost u skladu s Okvirnom uredbom o SSM‑u).
80.
U području suradnje između ESB‑a i nacionalnih nadzornih tijela, članak 48. Okvirne uredbe o SSM‑u odnosi se na nadzorne postupke koji su u tijeku u trenutku u kojem dođe do promjene u nadležnosti između ESB‑a i jednog od tih tijela.
81.
U skladu s člankom 149. stavkom 1. Okvirne uredbe o SSM‑u, u tom slučaju treba primijeniti postupke prijenosa, opisane u njezinu članku 48., „[o]sim ako ESB drugačije odluči, ako je nacionalno nadležno tijelo započelo nadzorne postupke za koje ESB postaje nadležan na temelju Uredbe o SSM‑u, a to se dogodi prije 4. studenoga 2014.”
82.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, relevantno je je li FMA formalno pokrenuo nadzorni postupak prije 4. studenoga 2014. Međutim, smatram da treba analizirati jedan prethodni uvjet na koji je u svojim očitovanjima podsjetio ESB, a čiju primjenu osporava FMA.
83.
Naime, FMA smatra da ESB ni u kojem slučaju nije nadležan za nalaganje plaćanja kompenzacijskih kamata, odnosno da za to nije nadležan ni od 4. studenoga 2014. Kad bi tako bilo, ne bi trebalo primjenjivati prijelazni sustav iz članka 48. Okvirne uredbe o SSM‑u.
84.
U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (d) Uredbe br. 1024/2013, „ESB […] ima isključivu nadležnost provođenja, u svrhu bonitetnog nadzora, […] u odnosu na sve kreditne institucije sa sjedištem u državama članicama sudionicama”, sljedećih zadaća, među ostalim__ „osiguravati usklađenost s aktima iz članka 4. stavka 3., prvog podstavka, koji propisuju bonitetne zahtjeve za kreditne institucije u odnosu na […] ograničenja velike izloženosti […]”.
85.
Člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 upravo se određuje da, kako bi obavljao svoje zadaće, „i s ciljem osiguravanja visokih standarda nadzora, ESB primjenjuje relevantno pravo Unije, a kada se ono sastoji od direktiva, primjenjuje nacionalno pravo koje je prenijelo te direktive”. U njemu se navodi i da „[k]ada se relevantno pravo Unije sastoji od uredaba, i kada te uredbe izričito dopuštaju više različitih mogućnosti državama članicama, ESB primjenjuje i nacionalno pravo za provođenje tih mogućnosti” (
21
).
86.
Bez obzira na to je li nalaganje plaćanja kamata valjana nacionalna mjera koju je donijela država članica jer je iskoristila mogućnost koju joj nudi pravni okvir utvrđen Direktivom 2013/36 i CRR‑om, ili je ono mjera propisana izravnom primjenom tog pravnog okvira (kao što smatram da jest), ono se ne nalazi izvan područja primjene ovlasti dodijeljenih ESB‑u, s obzirom na članak 4. Uredbe br. 1024/2013.
87.
Budući da je ispunjen prvi od uvjeta iz članka 48. Okvirne uredbe o SSM‑u (odnosno dodjela nadležnosti ESB‑u), valja razjasniti je li uvjet na koji se izričito odnosi pitanje suda koji je uputio zahtjev također ispunjen. Drugim riječima, je li se u trenutku kada je ESB preuzeo nadležnost za nadzor, pred FMA‑om vodio neki postupak.-
88.
Članak 48. stavak 3. Okvirne uredbe o SSM‑u izričito se odnosi na „formalno pokrenut nadzorni postupak”. Upotrijebljeni prilog ne upućuje na razloge zbog kojih je postupak pokrenut, među kojima se može nalaziti i izjava koju institucija, u skladu s člankom 395. stavkom 5. CRR‑a, treba dostaviti nadležnim tijelima kada prekorači ograničenje izloženosti.
89.
Prema mojem mišljenju, zakonodavac Unije posebno je htio uputiti na trenutak u kojem je postupak formalno ili službeno pokrenut, odnosno kada je nadležno tijelo donijelo izričitu odluku o njegovu pokretanju. Neovisno o tome koji su materijalni razlozi (poput izjave financijske institucije) koji su doveli do formalnog donošenja te odluke, nisu važni oni, nego potonja odluka.
90.
Slijedom navedenog, prema mojem se mišljenju na temelju izjave društva VTB Bank od 3. studenoga 2014. ne može smatrati da je nadzorni postupak na koji se odnosi članak 48. stavak 3. Okvirne uredbe o SSM‑u bio pokrenut.
91.
Ne čini mi se ni da nalaganje plaćanja kamata o kojem je odlučeno nakon izjave društva VTB Bank od 3. studenoga 2014. može proizaći iz postupka koji je doveo do donošenja odluke od 30. listopada 2014. na temelju koje je naloženo plaćanje kamata zbog ranijih prekoračenja.
92.
S obzirom na sve predostrožnosti koje treba primijeniti u ovom slučaju kada je riječ o pitanju o kojem u konačnici treba odlučiti sud koji je uputio zahtjev, može se pretpostaviti da je postupak u kojem je donesena odluka od 30. listopada 2014. završio kada je VTB Bank podnio izjavu o drugom prekoračenju izloženosti riziku (3. studenoga 2014.). Odluka o drugom prekoračenju mogla je biti donesena samo zbog novog „formalno pokrenutog nadzornog postupka” koji je stoga različit od prethodnog.
93.
FMA je kao razlog naveo ekonomičnost postupka kako bi na neki način drugu odluku povezao s postupkom završenim 30. listopada 2014. U tom pogledu tvrdi da se prekoračenje o kojem je VTB Bank obavijestio tu agenciju 3. studenoga 2014. u tom postupku već uzelo u obzir. Ne bih se želio zadržavati na pitanju o kojem, ponavljam, treba odlučiti nacionalni sud te smatram da se upućivanjem na članak 48. stavak 3. Okvirne uredbe o SSM‑u iz formalne prirode pokretanja nadzornog postupka isključuju materijalna razmatranja i ekonomičnost postupka na koje se poziva FMA.
94.
Slijedom toga, smatram da na treće pitanje treba odgovoriti na način da ni u jednom od slučajeva na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev ne postoji „formalno pokrenut nadzorni postupak”.
V. Zaključak
95.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Austrija) odgovori na sljedeći način:
„1.
Direktivu 2013/36/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o pristupanju djelatnosti kreditnih institucija i bonitetnom nadzoru nad kreditnim institucijama i investicijskim društvima, izmjeni Direktive 2002/87/EZ te stavljanju izvan snage direktiva 2006/48/EZ i 2006/49/EZ, a osobito njezine članke 64., 65. i 67., treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis, kao što je onaj u glavnom postupku, kojim se predviđa nalaganje plaćanja kamata u slučaju prekoračenja ograničenja velike izloženosti u skladu s člankom 395. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012, čak i ako su ispunjeni uvjeti za primjenu izuzeća iz članka 395. stavka 5. Uredbe br. 575/2013.
2.
Članak 48. stavak 3. Uredbe (EU) br. 468/2014 Europske središnje banke od 16. travnja 2014. o uspostavljanju okvira za suradnju unutar jedinstvenog nadzornog mehanizma između Europske središnje banke i nacionalnih nadležnih tijela te s nacionalnim imenovanim tijelima (Okvirna uredba o SSM‑u) treba tumačiti na način da se „nadzorni postupak” može smatrati „formalno pokrenutim” samo kada nadležno tijelo donese izričitu odluku o njegovu pokretanju, a da se pritom takvom odlukom ne može smatrati obavijest koju mu je uputila financijska institucija.”
(
1
)	Izvorni jezik: španjolski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o pristupanju djelatnosti kreditnih institucija i bonitetnom nadzoru nad kreditnim institucijama i investicijskim društvima, izmjeni Direktive 2002/87/EZ te stavljanju izvan snage direktiva 2006/48/EZ i 2006/49/EZ (SL 2013., L 176, str. 338.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 14., str. 105. i ispravak SL 2017., L 20, str. 1.)
(
3
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (SL 2013., L 175, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 13., str. 3. i ispravak SL 2017., L 20, str. 2.). U daljnjem tekstu: CRR, prema engleskom Capital Requirement Regulation.
(
4
)	Uredba Europske središnje banke (EU) br. 468/2014 od 16. travnja 2014. o uspostavljanju okvira za suradnju unutar jedinstvenog nadzornog mehanizma između Europske središnje banke i nacionalnih nadležnih tijela te s nacionalnim imenovanim tijelima (Okvirna uredba o SSM‑u) (SL 2014., L 141, str. 1.)
(
5
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (SL 2006., L 177, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 58.)
(
6
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o adekvatnosti kapitala investicijskih društava i kreditnih institucija (SL 2006., L 177, str. 201.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 258.)
(
7
)	Uredba Vijeća od 15. listopada 2013. o dodjeli određenih zadaća Europskoj središnjoj banci u vezi s politikama bonitetnog nadzora kreditnih institucija (SL 2013., L 287, str. 63.)
(
8
)	U verziji objavljenoj u BGBl. I br. 532/2014, koji je bio na snazi od 1.ožujka 2014. do 14. kolovoza 2015., a upućivao je na članak 395. stavak 1. CRR‑a (u daljnjem tekstu: BWG).
(
9
)	Uvodna izjava 2. Direktive 2013/36 i uvodna izjava 5. CRR‑a
(
10
)	Uvodna izjava 9. CRR‑a. U tom istom smislu, u uvodnoj izjavi 2. Direktive 2013/36 ističe se da se uspostavljaju „jedinstveni i izravno primjenljivi bonitetni zahtjevi za kreditne institucije i investicijska društva, budući da su ti zahtjevi blisko povezani s funkcioniranjem financijskih tržišta”.
(
11
)	Pojam „priznati kapital” mogao bi, u strožem smislu, biti istovjetan pojmu „regulatorni kapital”. Vidjeti Izvješće Komisije Europskom parlamentu i Vijeću o preispitivanju primjerenosti definicije „priznatog kapitala” u skladu s člankom 571. Uredbe (EU) br. 575/2013, COM(2016) 21 final.
(
12
)	Točka 6. odluke kojom se upućuje prethodno pitanje
(
13
)	Točka 28. pisanog očitovanja
(
14
)	U tom smislu, u uvodnoj izjavi 41. Direktive 2013/36 izričito se navodi da bi „[d]ržave članice trebale […] moći propisati dodatne kazne i više razine administrativnih novčanih kazni od onih propisanih ovom Direktivom”. Margina koju imaju države članice nije ograničena samo na kazne u užem smislu riječi jer se ista uvodna izjava odnosi i na „administrativne kazne” i na „druge administrativne mjere”, ističući da je najvažnije osigurati „najveći mogući opseg za djelovanje nakon počinjenog kršenja propisa i pomo[ći] spriječiti daljnja kršenja, bez obzira na to kvalificiraju li se [posljedice koje predviđaju države članice] prema nacionalnom pravu kao administrativna kazna ili kao druga administrativna mjera” (moje isticanje).
(
15
)	Upućujem na prethodnu bilješku. Kao što je Sud utvrdio u pogledu mjera država članica za zaštitu financijskih interesa Unije, to je tako bez obzira na to što „obveza vraćanja pogodnosti koja je neosnovano stečena protupropisnim ponašanjem ne predstavlja sankciju, nego je jednostavno posljedica utvrđenja da traženi uvjeti za stjecanje pogodnosti koja proizlazi iz propisa Unije nisu bili ispunjeni, zbog čega je stečena pogodnost neosnovana” (presuda od 26. svibnja 2016., Județul Neamț, C‑260/14 i C‑261/14, EU:C:2016:360, t. 50.).
(
16
)	Uvodna izjava 9. CRR‑a
(
17
)	Ibidem
(
18
)	Zbog toga se u članku 70. Direktive 2013/36 ističe da „nadležna tijela [trebaju uzimati] u obzir sve relevantne okolnosti”, uključujući, na primjer, „(a) težinu i trajanje kršenja; (b) stupanj odgovornosti fizičke ili pravne osobe koja je odgovorna za kršenje; (c) financijsku snagu fizičke ili pravne osobe koja je odgovorna za kršenje […]; (d) važnost stečene dobiti ili izbjegnutoga gubitka fizičke ili pravne osobe koja je odgovorna za kršenje, ako ih je moguće utvrditi; […] [ili] (f) razinu suradnje s nadležnim tijelom fizičke ili pravne osobe koja je odgovorna za kršenje;”, među ostalim okolnostima.
(
19
)	Podsjećam da se, u skladu s tim člankom 67., „[o]vaj […] članak primjenjuje [barem] u svim sljedećim okolnostima […]” (moje isticanje). Isto tako, u članku 66. stavku 1. iste direktive navodi se i niz slučajeva na koje treba primijeniti „[barem]” državne administrativne kazne i mjere.
(
20
)	Stavkom 1. u određenim se slučajevima predviđa i ograničenje koje nije izraženo u postocima, ali to nije slučaj u ovome predmetu.
(
21
)	Moje isticanje