62014TO0810
RJEŠENJE OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
od 27. lipnja 2016. (
*1
)
„Neprovedba presude Suda kojom je utvrđena povreda obveze države članice — Novčana kazna — Odluka o određivanju iznosa novčane kazne — Stavljanje izvan snage nacionalnog zakonodavstva neusklađenog s pravom Unije — Datum prestanka povrede obveze — Poništenje ranije odluke o određivanju iznosa novčane kazne izrečene u okviru provedbe iste presude Suda — Pravomoćnost — Očito potpuno pravno neosnovana tužba“
U predmetu T‑810/14,
Portugalska Republika, koju zastupaju L. Inez Fernandes, J. de Oliveira i S. Nunes de Almeida, u svojstvu agenata,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju G. Braga da Cruz i M. Heller, u svojstvu agenata,
tuženika,
povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a kojim se traži poništenje Odluke Komisije MARKT/A2/3523710 od 3. listopada 2014. o određivanju iznosa novčane kazne koju Portugalska Republika duguje za razdoblje od 10. do 29. siječnja 2008. u okviru provedbe presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3),
OPĆI SUD (šesto vijeće),
u sastavu: S. Frimodt Nielsen (izvjestitelj), predsjednik, F. Dehousse i A. M. Collins, suci,
tajnik: E. Coulon,
donosi sljedeće
Rješenje
Okolnosti spora
Postupci zbog povrede obveze protiv Portugalske Republike
1
Komisija Europskih zajednica pokrenula je 2003. postupak zbog povrede obveze protiv Portugalske Republike jer je osobito smatrala da su uvjeti za pozivanje na odgovornost javnih naručitelja, kako su tada bili predviđeni pravom te države članice, neusklađeni s Direktivom Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL 1989., L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.).
2
U presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), Sud je prihvatio argumentaciju Komisije presudivši u točki 1. izreke navedene presude da „Portugalska Republika, time što nije stavila izvan snage Uredbu sa zakonskom snagom br. 48051 od 21. studenoga 1967. kojim se dodjela naknade štete osobama koje su štetu pretrpjele zbog povrede prava Zajednice o javnoj nabavi ili nacionalnih pravila kojima je to pravo preneseno uvjetuje dokazivanjem namjere ili prijevare, [nije ispunila] obveze koje [je imala] na temelju [članka] 1. stavka 1. i [članka] 2. stavka 1. točke (c) Direktive 89/665 […]”.
3
Budući da je, međutim, smatrala da Portugalska Republika nije prestala s utvrđenom povredom obveze, Komisija je pokrenula drugi postupak zbog povrede obveze, pri čemu je od Suda tražila da izrekne novčanu kaznu. Javna rasprava pred Sudom održala se 5. srpnja 2007.
4
Lei no 67/2007 Aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (Zakon br. 67/2007 kojim je ustanovljen sustav izvanugovorne građanske odgovornosti države i ostalih javnih tijela) objavljen je 31. prosinca 2007. (Diário da República, 1. serija, br. 251, od 31. prosinca 2007., u daljnjem tekstu: Zakon br. 67/2007). Člankom 5. navedenog zakona, među ostalim, stavljena je izvan snage Uredba sa zakonskom snagom br. 48051 od 21. studenoga 1967., kako je navedeno u izreci presude od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 48051). Na temelju svojeg članka 6., taj je zakon trebao stupiti na snagu 30 dana nakon što je objavljen, odnosno 30. siječnja 2008.
5
U presudi od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), Sud je utvrdio da Portugalska Republika, time što nije stavila izvan snage Uredbu sa zakonskom snagom br. 48051, nije prestala s povredom obveze utvrđenom u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632). Stoga je izrekao novčanu kaznu. Točke 1. i 2. izreke presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), glase kako slijedi:
„1.
Time što nije stavila izvan snage Uredbu sa zakonskom snagom br. 48051 […] kojom se dodjela naknade štete osobama koje su štetu pretrpjele zbog povrede prava Zajednice o javnoj nabavi ili nacionalnih pravila kojima je to pravo preneseno uvjetuje dokazivanjem namjere ili prijevare, Portugalska Republika nije poduzela potrebne mjere koje podrazumijeva izvršenje presude od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03), čime nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 228. stavka 1. UEZ‑a.
2.
Portugalskoj Republici nalaže se da […] Komisiji na račun ‚Vlastiti izvori Europske zajednice’ plati novčanu kaznu u iznosu od 19392 eura po danu zakašnjenja s provedbom potrebnih mjera za postupanje u skladu s [gore navedenom presudom od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal], računajući od objave ove presude pa do izvršenja navedene presude od 14. listopada 2004.”
Prva odluka o određivanju iznosa i postupci pred Općim sudom i Sudom
6
Komisija je, time što je smatrala da Zakon br. 67/2007, konkretno članak 7. o sustavu izvanugovorne građanske odgovornosti države i ostalih javnih tijela koji se nalazi u prilogu navedenom zakonu, ne predstavlja pravilno prenošenje Direktive 89/665, započela dijalog s Portugalskom Republikom koji se nastavio tijekom nekoliko sastanaka. Portugalska Republika smatrala je da je time što je donijela Zakon br. 67/2007, s obzirom na to da se njime stavlja izvan snage Uredba sa zakonskom snagom br. 48051, u potpunosti izvršila presudu od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632).
7
Dana 15. srpnja 2008., glavni direktor Glavne uprave (GU) Komisije „Unutarnje tržište i usluge” predao je Portugalskoj Republici zahtjev za plaćanje novčane kazne koja joj je izrečena za razdoblje od 10. siječnja do 31. svibnja 2008.
8
Osporavajući stajalište Komisije, no u svrhu ukidanja te razlike u ocjeni, Portugalska Republika donijela je Lei no 31/2008 Procede à primeira alteração à Lei no 67/2007, de 31 de Dezembro, que aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (Zakon br. 31/2008 o izmjeni zakona br. 67/2007) od 17. srpnja 2008. (Diário da República, 1. serija, br. 137, od 17. srpnja 2008.), kojim je s retroaktivnim učinkom od 30. siječnja 2008. izmijenjen članak 7. o sustavu izvanugovorne građanske odgovornosti države i ostalih javnih tijela kako je naveden u prilogu Zakonu br. 67/2007. Komisija je zatim smatrala da je Portugalska Republika prestala s povredom obveze utvrđenom u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632).
9
Komisija je 25. studenoga 2008. donijela Odluku C(2008) 7419 final (u daljnjem tekstu: prva odluka o određivanju iznosa) kojom je utvrđen ukupan iznos novčane kazne od 3665088 eura, koja je Portugalskoj Republici izrečena u okviru provedbe presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), za razdoblje od 10. siječnja do 17. srpnja 2008.
10
Portugalska Republika podnijela je tužbu za poništenje prve odluke o određivanju iznosa, koju je Opći sud prihvatio u presudi od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127). U toj je presudi Opći sud presudio da Komisija ima načelnu nadležnost za određivanje iznosa novčanih kazni koje je izrekao Sud, ali da je ta nadležnost ograničena na izvođenje strogih zaključaka iz utvrđenja Suda. Međutim, budući da se povreda obveze koju je utvrdio Sud sastojala od nestavljanja izvan snage Uredbe sa zakonskom snagom br. 48051, Opći sud smatrao je da je Komisija prekoračila svoju nadležnost time što je sama provjeravala je li novim portugalskim zakonodavstvom pravilno prenesena Direktiva 89/665. Naime, Opći je sud smatrao da je samo Sud nadležan za donošenje takve ocjene.
11
Portugalska Republika u svojoj je tužbi tražila najprije poništenje prve odluke o određivanju iznosa i, podredno, djelomično poništenje navedene odluke u dijelu u kojem su njezini učinci primjenjivi nakon 29. siječnja 2008. Opći sud poništio je u cijelosti prvu odluku o određivanju iznosa. Nije odlučio o argumentaciji Portugalske Republike iznesenoj podredno prema kojoj je trebalo uzeti u obzir datum na koji je utvrđena povreda obveze prestala, odnosno 30. siječnja 2008. te datum na koji su stupili na snagu Zakon br. 67/2007 i retroaktivna izmjena uvedena Zakonom br. 31/2008.
12
Odbijena je žalba koju je Komisija podnijela protiv presude od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127). Naime, u presudi od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), Sud je osobito presudio sljedeće:
„37
Na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a, u slučaju kada Sud utvrdi da država članica nije ispunila neku od obveza na temelju Ugovora, ta je država dužna poduzeti mjere kako bi postupila sukladno presudi Suda.
38
Sukladno stavku 2. navedenog članka, ako smatra da dotična država članica nije poduzela potrebne mjere kako bi postupila u skladu s tom presudom, Komisija može predmet uputiti Sudu zahtijevajući da se toj državi naloži plaćanje paušalnog iznosa i/ili novčane kazne.
39
Suprotno postupku ustanovljenom člankom 258. UFEU‑a, čiji je cilj utvrđenje i prestanak postupanja države članice koje predstavlja povredu prava [Europske unije] (vidjeti presude od 7. veljače 1979., Francuska/Komisija, 15/76 i 16/76, Zb., str. 321., t. 27. kao i presudu od 6. prosinca 2007., Komisija/Njemačka, C‑456/05, Zb., str. I‑10517., t. 25.), predmet postupka propisanog člankom 260. UFEU‑a znatno je uži jer je njegova svrha samo navesti državu članicu koja ne ispunjava svoje obveze na izvršenje presude zbog povrede obveze (presuda od 12. srpnja 2005., Komisija/Francuska, C‑304/02, Zb., str. I‑6263., t. 80. kao i presuda od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, Zb., str. I‑8533., t. 119.).
40
Prema tome, taj postupak treba smatrati posebnim sudskim postupkom izvršenja presuda Suda i, drugim riječima, jednim načinom izvršenja (gore navedena presuda Komisija/Francuska, t. 92.). Stoga je u okviru takvog postupka moguće raspravljati samo o povredama obveza država članica na temelju Ugovora koje je Sud, na temelju članka 258. UFEU‑a, smatrao osnovanima (presuda od 10. rujna 2009., Komisija/Portugal, C‑457/07, Zb., str. I‑8091., t. 47.).
41
Štoviše, kada Sud dotičnoj državi članici naloži plaćanje novčane kazne, Komisijina provjera mjera koje je država članica usvojila kako bi postupila sukladno takvoj presudi i naplata dugovanih iznosa na temelju naloženih sankcija moraju se izvršiti uzimajući u obzir granice povrede obveze kako ih je odredio Sud u presudama donesenima na temelju članaka 258. i 260. UFEU‑a.
42
U predmetnom slučaju iz izreka presuda [od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632),] i [od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3),] proizlazi da se povreda obveze koju je utvrdio Sud sastoji od nestavljanja izvan snage Uredbe sa zakonskom snagom br. 48051, koja je dodjelu financijske naknade osobama koje su štetu pretrpjele zbog povrede prava Unije u postupku javne nabave uvjetovala dokazivanjem namjere ili prijevare.
43
Kako bi izvršila presudu [od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632)], Portugalska Republika donijela je Zakon br. 67/2007. Tim zakonom, koji je stupio na snagu nekoliko dana nakon objave presude [od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3)], stavljena je izvan snage Uredba sa zakonskom snagom br. 48051.
44
Komisija je, međutim, nakon što je ispitala navedeni zakon, smatrala da on nije u skladu s pravom Unije i da zbog toga nije osigurao odgovarajuće izvršenje presude [od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632)].
45
To je dovelo do spora između navedene institucije i Portugalske Republike o pravnom dosegu i tumačenju Zakona br. 67/2007 koji je doveo do donošenja osporavane odluke kojom je Komisija, temeljeći se upravo na vlastitom tumačenju učinaka tog zakona, izračunala iznos novčane kazne koju je izrekao Sud.
46
Postupajući na navedeni način, Komisija je donijela odluku o pitanju usklađenosti Zakona br. 67/2007 s Direktivom 89/665 iako je, kao što je Opći sud ispravno utvrdio u točkama 83. do 85. presude [od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija, (T‑33/09, EU:T:2011:127)], tim zakonom uveden sustav odgovornosti različit od onoga koji je bio ustanovljen Uredbom sa zakonskom snagom br. 48051 koja je stavljena izvan snage i koju Sud prije toga nije mogao ispitati.
47
Međutim, svakako je točno, kao što je u bitnome utvrdio Opći sud u točki 81. presude [od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija, (T‑33/09, EU:T:2011:127)], da Komisija u okviru postupka izvršenja presude Suda kojom se određuje novčana kazna državi članici mora biti u mogućnosti ocijeniti mjere koje je potonja usvojila kako bi postupila sukladno osuđujućoj presudi.
48
Ipak, kao što je Opći sud ispravno presudio u točki 82. presude [od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija, (T‑33/09, EU:T:2011:127)], ta ovlast ocjenjivanja ne može se izvršavati na način da se njome ugrožava isključiva nadležnosti Suda da odlučuje o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije.
[…]
52
To znači da, kada u postupku provjere izvršenja presude koju je Sud donio na temelju članka 260. UFEU‑a postoji spor između Komisije i dotične države članice o tome može li se nekom praksom ili nacionalnim propisom koje prije toga nije ispitao Sud osigurati izvršenje te presude, Komisija ne može donošenjem odluke sama riješiti taj spor i iz njega izvesti nužne posljedice za izračun novčane kazne.”
Pobijana odluka
13
Odlukom MARKT/A2/3523710 od 3. listopada 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), priopćenom 6. listopada 2014., glavni direktor Glavne uprave Komisije „Unutarnje tržište i usluge” zatražio je od Portugalske Republike da plati iznos od 387840 eura, koji odgovara određenom iznosu novčane kazne, za razdoblje od 10. do 29. siječnja 2008. u okviru provedbe presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3).
14
Pobijana odluka sadržavala je sljedeće obrazloženje:
„[B]udući da su se razlozi na kojima je Sud temeljio svoju presudu iz 2014. odnosili isključivo na dio Komisijine odluke kojim je od Portugala zatražila da plati novčanu kaznu za razdoblje od 30. siječnja do 17. srpnja 2008., Portugalska Republika i dalje je dužna izvršiti presudu iz 2008. za razdoblje od 10. siječnja 2008. (datum objave presude) do uključivo 29. siječnja 2008. (zakon o stavljanju izvan snage stupio je na snagu 30. siječnja 2008.).”
Postupak i zahtjevi stranaka
15
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. prosinca 2014. Portugalska Republika pokrenula je ovaj postupak.
16
Portugalska Republika od Općeg suda u biti zahtijeva da:
—
poništi pobijanu odluku,
—
naloži Komisiji snošenje troškova.
17
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbije tužbu,
—
naloži Portugalskoj Republici snošenje troškova.
Pravo
18
Opći sud smatra primjerenim da u ovom slučaju primijeni odredbe članka 126. Poslovnika, na temelju kojih, kad je sâm očito nenadležan za odlučivanje o nekoj tužbi ili kad je tužba očito nedopuštena ili očito pravno neosnovana, on može, na prijedlog suca izvjestitelja, u svakom trenutku odlučiti obrazloženim rješenjem, bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
Nadležnost Općeg suda za odlučivanje u ovom sporu
19
Portugalska Republika u replici tvrdi da Opći sud nije nadležan za odlučivanje o pitanju koje se odnosi na izvršenje obveza koje države članice imaju na temelju Ugovorâ jer tu nadležnost ima samo Sud. Stoga, budući da Sud nije odlučio o tome je li Portugalska Republika prestala s povredom obveze utvrđenom u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) time što je objavila Zakon br. 67/2007 ili o tome je li samim stupanjem na snagu navedenog zakona prestala navedena povreda obveze, to pitanje treba dati na ocjenu Sudu, a ne Općem sudu.
20
U odgovoru na mjeru upravljanja postupkom o kojoj je odlučio Opći sud, Portugalska Republika pojasnila je svoje stajalište tvrdnjom da tim argumentom nije namjeravala vlastitoj tužbi nametnuti iznimku koja se temelji na nenadležnosti Općeg suda da o odlučuje o toj tužbi, nego je tvrdila da, s obzirom na to da su pitanja u sporu obuhvaćena isključivom nadležnošću Suda, treba poništiti pobijanu odluku jer njezin autor nije bio nadležan.
21
Potrebno je prihvatiti ta pojašnjenja Portugalske Republike, s obzirom na to da pitanje je li Komisija nadležna za donošenje pobijane odluke treba ocijeniti u okviru ispitivanja osnovanosti tužbe.
22
U svakom slučaju, dovoljno je podsjetiti da je Sud u točki 53. presude od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), presudio da se Općem sudu može podnijeti tužba za poništenje odluka kojima je Komisija odredila iznos novčanih kazni koje je izrekao Sud, a protiv presude Općeg suda može se podnijeti žalba Sudu.
Osnovanost tužbe
23
Argumenti koje je Portugalska Republika iznijela u prilog svojoj tužbi mogu se podijeliti na šest tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na nenadležnosti Komisije da donese pobijanu odluku, s obzirom na to da su samo sudovi Unije nadležni za određivanje iznosa novčanih kazni izrečenih u skladu s člankom 260. stavkom 2. UFEU‑a. Drugi tužbeni razlog temelji se na tome da je pobijanom odlukom nepravilno izvršena presuda od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Treći tužbeni razlog temelji se na povredi pravomoćnosti, a četvrti na povredi načela pravne sigurnosti, „stabilnosti pravnih odnosa” i zaštite legitimnih očekivanja. Petim tužbenim razlogom, Portugalska Republika navodi nepoštovanje načela ne bis ni idem. Konačno, šesti tužbeni razlog temelji se na nepoštovanju podjele nadležnosti između Unije i država članica jer se pobijanom odlukom ograničava mogućnost država članica da odgode stupanje na snagu pravnih pravila koje donose.
24
Uvodno valja ocijeniti razmatranja Komisije koja se odnose na osnovanost novčane kazne kojoj je u pobijanoj odluci određen iznos. Naime, o osnovanosti tih razmatranja, na koja je Portugalska Republika odgovorila u replici, uvelike ovisi osnovanost ove tužbe.
Uvodna razmatranja koja se odnose na osnovanost novčane kazne kojoj je u pobijanoj odluci određen iznos
25
Komisija smatra da, kada je država članica osuđena zato što nije stavila izvan snage zakonodavstvo koje je neusklađeno s pravom Unije, treba smatrati da je ta država članica prestala s povredom obveze koja joj se stavlja na teret na datum na koji je stupilo na snagu pravno pravilo kojim je neusklađeno zakonodavstvo stavljeno izvan snage, odnosno datum na koji to stavljanje izvan snage proizvodi učinak, a ne datum objave navedenog pravnog pravila, ako je taj drugi datum prethodio prvomu. U suprotnome bi državi članici koja je osuđena za povredu obveze bilo lako izbjeći obvezu da prestane s tom povredom tako da objavi pravna pravila koja se zahtijevaju presudama Suda a da pritom odgodi njihovo stupanje na snagu.
26
Stoga u postupcima predviđenima člankom 260. stavkom 2. UFEU‑a kao i u postupcima predviđenima člankom 258. UFEU‑a Sud uzima u obzir datum stupanja na snagu nacionalnog zakonodavstva, a ne datum njegova donošenja kako bi ocijenio je li država članica prestala s povredom obveze koja joj se stavlja na teret.
27
Prema mišljenju Komisije, iz postupka u okviru kojeg je donesena prva odluka o određivanju iznosa proizlazi, kao što je uostalom istaknuto u presudama od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), i od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), da je Portugalska Republika tada smatrala da je u potpunosti izvršila presudu od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) time što je donijela Zakon br. 67/2007 i da je stoga tvrdila da je datum koji se u tom pogledu treba uzeti u obzir datum stupanja na snagu navedenog zakona, odnosno 30. siječnja 2008.
28
Portugalska Republika tvrdi da je prestala s povredom obveze utvrđenom u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) donošenjem Zakona br. 67/2007. Samo zato što je donošenje tog zakona priopćeno Sudu tek nekoliko dana prije objave presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), Sud, koji ga stoga nije mogao uzeti u obzir, odlučio je naložiti plaćanje novčane kazne. Međutim, budući da je Portugalska Republika, prema njezinu mišljenju, prestala s povredom obveze utvrđenom u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) prije objave presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), nije joj se mogla izreći nikakva novčana kazna. Naime, pri ocjeni prestanka povrede obveze utvrđene u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), treba uzeti u obzir datum objave Zakona br. 67/2007, odnosno 31. prosinca 2007.
29
Osim toga, Portugalska Republika tvrdi da je otpočetka osporavala da joj se može izreći novčana kazna i da je tek podredno prihvatila, tijekom postupka kojim se osporavala prva odluka o određivanju iznosa, da ako je za datum prestanka povrede obveze trebalo uzeti u obzir datum stupanja na snagu Zakona br. 67/2007, tada joj se u svakom slučaju ne može izreći nikakva novčana kazna za razdoblje nakon 29. siječnja 2008.
30
Najprije valja napomenuti da se pobijana odluka temelji na pretpostavci prema kojoj, kada prestanak povrede obveze koja se može pripisati državi članici ovisi o stavljanju izvan snage nacionalnog zakonodavstva koji je neusklađen s pravom Unije, pri ocjeni datuma na koji je navedena povreda obveze prestala valja uzeti u obzir datum na koji stavljanje izvan snage neusklađenog pravnog pravila stupa na snagu ako, kao u ovom slučaju, to stupanje na snagu slijedi nakon objave akta o stavljanju izvan snage (vidjeti točku 14. ovog rješenja). Stoga se u ovom slučaju stranke ne slažu oko toga treba li, kao što je Komisija tvrdila u pobijanoj odluci, smatrati da je povreda obveze utvrđena u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) prestala kada je Zakon br. 67/2007 stupio na snagu, odnosno 30. siječnja 2008., ili je, kao što tvrdi Portugalska Republika, navedena povreda obveze prestala s objavom Zakona br. 67/2007, odnosno 31. prosinca 2007. U drugom slučaju, Portugalska Republika utemeljeno tvrdi da joj se nije mogla izreći nikakva novčana kazna s obzirom na to da je prestala s povredom obveze prije objave presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3).
31
Takvo pitanje može se, međutim, riješiti s obzirom na sudsku praksu. Najprije je Sud kojemu je podnesena tužba zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a presudio da se ne može utvrditi eventualna neusklađenost nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije jer predmetno nacionalno pravno pravilo još nije stupilo na snagu na datum koji je Komisija odredila u obrazloženom mišljenju (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija/Poljska, C‑313/11, EU:C:2013:481, t. 43. do 48.). U toj presudi Sud je stoga pridao odlučujuću važnost pravu koje je bilo na snazi na datum koji je morao uzeti u obzir kao mjerodavan kako bi ocijenio je li potrebno utvrditi povredu obveze države članice.
32
Nadalje, u okviru zahtjeva za prethodnu odluku, Sud je presudio da, u slučaju da je stupanje na snagu zakona kojim se prenosi direktiva uvjetovano donošenjem nacionalnog provedbenog akta, neusklađenost nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije može se utvrditi ako predmetni provedbeni akt nije bio donesen nakon isteka roka za prenošenje predviđenog direktivom. Sud je stoga pridao presudnu važnost djelotvornosti zakona o prenošenju, odnosno njegovu stupanju na snagu, time što je ocijenio da, s obzirom na izravni učinak direktive, nije dovoljno to što su ga nadležna tijela države članice samo donijela (presuda od 18. prosinca 2014., SETAR, C‑551/13, EU:C:2014:2467, t. 40.).
33
Konačno, u postupku zbog povrede obveze u svrhu izricanja novčane kazne ili paušalnog iznosa na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a, Sud je presudio da je stupanje na snagu zakona nakon datuma koji je Komisija odredila u obrazloženom mišljenju, ali prije objave presude Suda, predstavljalo prepreku izricanju novčane kazne, s obzirom na to da je predmetna povreda obveze prestala prije objave presude Suda (presuda od 9. prosinca 2008., Komisija/Francuska, C‑121/07, EU:C:2008:695, t. 20. i 26.). Međutim, budući da je trebalo uzeti u obzir datum stupanja na snagu predmetnog zakona i da je taj datum uslijedio nakon datuma koji je određen u obrazloženom mišljenju, Sud je toj državi članici naložio plaćanje paušalnog iznosa.
34
Stoga, u skladu sa sudskom praksom, kada prestanak povrede obveze ovisi o donošenju nacionalne mjere, kao što je mjera stavljanja izvan snage, pri određivanju datuma prestanka povrede obveze treba uzeti u obzir datum stupanja na snagu te mjere. U ovom je slučaju, stoga, povreda obveze utvrđena u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), koja se sastojala od postojanja zakonodavstva neusklađenog s pravom Unije (Uredba sa zakonskom snagom br. 48051), prestala kada je stupio na snagu Zakon br. 67/2007 kojim je stavljeno izvan snage to neusklađeno zakonodavstvo, odnosno 30. siječnja 2008. Prema tome, Komisija je utemeljeno smatrala, kao i u pobijanoj odluci, da je iz presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) proizašlo da je Portugalskoj Republici trebalo izreći novčanu kaznu počevši od objave navedene presude, odnosno 10. siječnja 2008., za razdoblje tijekom kojeg je Uredba sa zakonskom snagom br. 48051 još uvijek bila na snazi, odnosno do uključivo 29. siječnja 2008.
35
Sada valja ispitati može li se argumentima koje je istaknula Portugalska Republika ipak utvrditi nezakonitost pobijane odluke.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na nenadležnosti Komisije za donošenje pobijane odluke
36
Portugalska Republika tvrdi da je Komisija bila nenadležna za donošenje pobijane odluke, s obzirom na to da nadležnost za donošenje takvih odluka imaju samo sudovi Unije. Stoga, budući da ju je donijelo nenadležno tijelo, pobijana odluka narušava uravnoteženost pravnih sredstava predviđenih u Ugovorima, kao i prava obrane kojima raspolažu države članice u okviru postupaka zbog povrede obveze, kao što je, prema mišljenju Portugalske Republike, Sud presudio u točki 55. presude od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
37
Komisija smatra da je bila nadležna za donošenje pobijane odluke.
38
Valja podsjetiti da je o pitanju nadležnosti Komisije za donošenje odluka o određivanju iznosa novčanih kazni koje je izrekao Sud izričito odlučio Opći sud u presudi od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127). U točki 41. presude od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), Sud je potvrdio taj pristup.
39
Naime, u presudi od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), Opći sud oslonio se na sljedeća uvodna razmatranja:
„57
Valja podsjetiti da, u skladu s člankom 226. UEZ‑a, ako smatra da neka država članica nije ispunila neku obvezu na temelju UEZ‑a, Komisija, nakon što je dotičnoj državi dala priliku da se očituje, daje obrazloženo mišljenje. Ako dotična država ne postupi u skladu s tim mišljenjem u roku koji odredi Komisija, Komisija taj predmet može uputiti Sudu.
58
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Komisija naime nema ovlasti da mišljenjima na temelju članka 226. UEZ‑a ili drugim stajalištima u okviru tog postupka konačno odredi prava i obveze države članice ili da joj pruži jamstva u pogledu usklađenosti određenog postupanja s Ugovorom i da se, u skladu s člancima 226. do 228. UEZ‑a, prava i obveze država članica mogu odrediti i njihovo postupanje ocijeniti samo presudom Suda (presude Suda od 27. svibnja 1981., Essevi i Salengo, 142/80 i 143/80, Zb., str. 1413., t. 16., i od 22. veljače. 2001., Gomes Valente, C‑393/98, Zb., str. I‑1327., t. 18.).
59
Nadalje, u skladu s člankom 228. stavkom 2. UEZ‑a, nakon što je Komisija izdala obrazloženo mišljenje s kojim predmetna država članica nije uskladila ponašanje, Sud može na Komisijin prijedlog odrediti plaćanje paušalnog iznosa ili novčane kazne utvrdi li da država članica nije postupila sukladno njegovoj presudi.
60
Postupak predviđen člankom 228. stavkom 2. UEZ‑a treba smatrati posebnim sudskim postupkom za provedbu presuda, drugim riječima, jednim od načina provedbe (presuda Suda od 12. srpnja 2005., Komisija/Francuska, C‑304/02, Zb., str. I‑6263., t. 92.).
61
Valja ipak istaknuti da se UEZ‑om ne utvrđuju načini provedbe presude koju Sud izrekne nakon tog novog postupka, osobito kada se naloži plaćanje novčane kazne.
62
Međutim, budući da se presudom Suda, donesenom na temelju članka 228. stavka 2. UEZ‑a, državi članici nalaže da Komisiji na račun ‚Vlastita sredstva Europske zajednice’ plati novčanu kaznu i da na temelju članka 274. UEZ‑a Komisija izvršava proračun, na Komisiji je da naplati iznose koji se duguju proračunu Unije u okviru provedbe presude, u skladu s odredbama uredbi donesenih na temelju članka 279. UEZ‑a.
63
Ipak, UEZ‑om se ne predviđa posebna odredba u pogledu rješavanja sporova koji u tom slučaju nastanu između države članice i Komisije.
64
Iz toga proizlazi da se primjenjuju pravni lijekovi utvrđeni UEZ‑om i da odluka kojom Komisija određuje iznos koji država članica duguje u skladu s novčanom kaznom koja joj je izrečena može biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 230. UEZ‑a.
65
Stoga je Opći sud nadležan odlučiti o takvoj tužbi u skladu s odredbama članka 225. stavka 1. prvog podstavka UEZ‑a.
66
Međutim, u izvršavanju te nadležnosti, Opći sud ne može zadirati u nadležnost koju na temelju članaka 226. i 228. UEZ‑a ima isključivo Sud.
67
Opći sud stoga, u okviru tužbe za poništenje na temelju članka 230. UEZ‑a protiv odluke Komisije koja se odnosi na provedbu presude Suda donesene na temelju članka 228. stavka 2. UEZ‑a, ne može odlučiti o pitanju koje se odnosi na to da država članica nije poštovala obveze koje ima na temelju UEZ‑a, a o kojem prethodno nije odlučio Sud.”
40
Iz tog rasuđivanja proizlazi da je Komisija, u svojstvu dužnosnika za ovjeravanje i računovodstvenog službenika za proračun Unije, načelno nadležna za povrat iznosa koje duguju države članice kada im Sud izrekne novčanu kaznu na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a. Ta nadležnost podrazumijeva da Komisija može ocijeniti jesu li ispunjeni uvjeti koje je postavio Sud u presudi kojom je izrečena novčana kazna kako bi se utvrdio datum prestanka predmetne povrede obveze. Nasuprot tomu, ta nadležnost ne obuhvaća mogućnost Komisije da ocijeni usklađenost s pravom Unije pravnog pravila ili ponašanja države članice o kojemu Sud prethodno nije zauzeo stajalište.
41
Stoga, u slučaju prve odluke o određivanju iznosa, prema mišljenju Općeg suda, čiji je pristup potvrdio Sud, s obzirom na to da se povreda obveze utvrđena u presudama od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), i od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), sastojala od nestavljanja izvan snage Uredbe sa zakonskom snagom br. 48051, Komisija je smjela samo provjeriti je li do tog stavljanja izvan snage stvarno došlo. Komisija stoga nije smjela, kao što je to učinila, smatrati da stavljanje izvan snage koje je proizašlo iz Zakona br. 67/2007 nije bilo dovoljno i zaključiti da se tek novim zakonodavstvom, donesenim u srpnju 2008., okončala neusklađenost portugalskog zakonodavstva s Direktivom 89/665. Time je, naime, Komisija ocijenila usklađenost novog sustava odgovornosti iz priloga Zakonu br. 67/2007 i usklađenost sustava uvedenog Zakonom od 17. srpnja 2008. s Direktivom 89/665. Međutim, Sud nije imao mogućnost odlučiti o tom pitanju.
42
Nasuprot tomu, Komisija je u pobijanoj odluci odredila iznos novčane kazne bez autonomne analize usklađenosti portugalskog zakonodavstva s Direktivom 89/665. Komisija je, naime, samo utvrdila datum stupanja na snagu nacionalnog pravnog pravila o stavljanju izvan snage Uredbe sa zakonskom snagom br. 48051, dok je Sud za to stavljanje izvan snage istaknuo da je dovoljno za prestanak povrede obveze utvrđene u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632). Iz toga slijedi da je Komisija ostala unutar granica načelne nadležnosti koju ima u području izvršavanja proračuna Unije.
43
Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti kao očito pravno neosnovan.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji se na nepravilnoj provedbi presude od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3)
44
Portugalska Republika tvrdi da se pobijana odluka temelji na „umjetnom raščlanjivanju” učinaka presude od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Prema njezinu mišljenju, naime, navedena presuda ne sadržava nijednu naznaku na temelju koje bi Komisija mogla razlikovati nekoliko razdoblja. Opći sud, u presudi od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), i Sud, u presudi od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), prihvatili su jedini razlog nezakonitosti. Takva razlikovanja nisu moguća ni na temelju izreke ni obrazloženja presude od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Stoga, vremenski učinci presude ne mogu se na različit način primijeniti na razdoblje od 10. do 29. siječnja 2008., s jedne strane, i na razdoblje od 30. siječnja do 17. srpnja 2008., s druge strane.
45
Nadalje, prva odluka o određivanju iznosa u cijelosti je poništena presudom od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), koja je u potpunosti potvrđena u žalbenom postupku presudom od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). U potonjoj presudi Sud je konačno utvrdio prava stranaka. Međutim, pobijanom odlukom dovodi se u pitanje pravna sigurnost i autoritet sudova Unije time što se umjetno stvara vremenska razlika između dvaju razdoblja i što se nastoji ponovno razmotriti postupovnu i materijalnu situaciju konačno utvrđenu dvjema gore navedenim presudama.
46
Osim toga, određivanjem iznosa novčane kazne za razdoblje od 10. do 29. siječnja 2008. ne poštuje se cilj članka 260. stavka 2. UFEU‑a, koji se sastoji od poticanja država članica da prestanu s prethodno utvrđenim povredama obveza, a ne od njihova kažnjavanja. Međutim, u ovom je slučaju Portugalska Republika prestala s povredom obveze 31. prosinca 2007. time što je objavila Zakon br. 67/2007, iako joj nije trebala biti izrečena nikakva novčana kazna.
47
Komisija osporava tu argumentaciju.
48
Argumentacija Portugalske Republike proizlazi iz pretpostavke prema kojoj, s obzirom na to da se Sud, time što je u presudi od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) potvrdio poništenje prve odluke o određivanju iznosa koju je donio Opći sud u presudi od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), oslonio na samo jedan razlog, odnosno nenadležnost Komisije za utvrđivanje prestanka povrede obveze utvrđene u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) na 18. srpnja 2008., cjelokupna novčana kazna koja se odnosi na razdoblje od 10. siječnja do 18. srpnja 2008. nema pravnu osnovu. Stoga bi razlikovanje razdoblja za koje bi se mogla izreći nova novčana kazna, odnosno razdoblje od 10. do 29. siječnja 2008., unutar razdoblja za koje je novčana kazna poništena, bila zlouporaba.
49
Takvo tumačenje presude od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) može se prihvatiti samo ako je u toj presudi Sud presudio da se Portugalskoj Republici ne može izreći nikakva kazna. Međutim, to ovdje nikako nije slučaj. Naime, u presudi od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) Sud je potvrdio analizu Općeg suda iz presude od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), prema kojoj Komisija ne može temeljiti svoju odluku o izračunu novčane kazne na tumačenju usklađenosti portugalskog zakonodavstva s Direktivom 89/665 koja prethodno nije podnesena Sudu u okviru postupka zbog povrede obveze. Potvrdivši analizu Općeg suda, Sud također smatra da se povreda obveze utvrđena u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) sastojala od nestavljanja izvan snage Uredbe sa zakonskom snagom br. 48051. Nasuprot tomu, ni presuda od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), ni presuda od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) ne protive se tomu da Komisija može stvarnim datumom prestanka povrede obveze utvrđene u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) smatrati datum stupanja na snagu navedenog stavljanja izvan snage, odnosno 30. siječnja 2008. Stoga, zbog razloga navedenih u točkama 30. do 34. ovog rješenja, Komisija je utemeljeno izračunala novčanu kaznu za razdoblje od 10. do 29. siječnja 2008.
50
Time Komisija, suprotno od onoga što Portugalska Republika, čini se, tvrdi u okviru drugog tužbenog razloga, nije „oživjela” novčanu kaznu bez pravne osnove presudama od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) i od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Naime, novčana kazna izračunana u pobijanoj odluci temelji se na različitom razlogu, odnosno na tome da Zakon br. 67/2007 nije stupio na snagu, od razloga na kojemu se temeljila novčana kazna izrečena za isto razdoblje u prvoj odluci o određivanju iznosa, odnosno nedonošenja zakonodavstva usklađenog s Direktivom 89/665.
51
Prema tome, drugi tužbeni razlog treba odbiti kao očito pravno neosnovan.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi pravomoćnosti
52
Portugalska Republika smatra da je pobijanom odlukom povrijeđena pravomoćnost. Naime, iz tog načela proizlazi zabrana ponovnog donošenja akta koji ima isti sadržaj kao poništeni akt. Međutim, iako se odnosi na ograničenije razdoblje pobijana odluka djelomično je imala isti sadržaj kao prva odluka o određivanju iznosa.
53
Prema mišljenju Portugalske Republike, presude od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) i od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) donesene su u pogledu provedbe presude od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal, (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632). Stoga postoji istovjetnost predmeta između onoga što je presuđeno u presudama od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) i od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), s jedne strane, te pitanja o kojem se odlučuje u ovom slučaju, s druge strane. Naime, prema mišljenju Portugalske Republike, predmet sporova u kojima su donesene presude od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) i od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) bio je utvrditi je li Portugalska Republika trebala platiti novčanu kaznu izrečenu u presudi od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal, (C‑70/06, EU:C:2008:3).
54
Usto, Opći sud i Sud znali su, kada su donijeli presudu od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) odnosno presudu od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), da je Zakon br. 67/2007 stupio na snagu 30. siječnja 2008., nakon objave presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3). Stoga, ako je Komisijina teza bila utemeljena, trebali su smatrati da je prvu odluku o određivanju iznosa trebalo djelomično poništiti u dijelu u kojem se odnosila na razdoblje od 30. siječnja 2008. i potvrditi prvu odluku o određivanju iznosa u dijelu u kojem se odnosila na razdoblje od 10. do 29. siječnja 2008. Međutim, Opći sud u svojoj je presudi, koju je potvrdio Sud, poništio prvu odluku o određivanju iznosa u cijelosti. U presudama od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) i od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) jednako je tako neizbježno odlučeno o osnovanosti novčane kazne u pogledu razdoblja od 10. do 29. siječnja 2008. te je pobijanom odlukom povrijeđena pravomoćnost tih presuda.
55
Komisija osporava tu argumentaciju.
56
Iz ispitivanja drugog tužbenog razloga (vidjeti točke 49. i 50. ovog rješenja) proizlazi da u presudama od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) i od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) Komisija načelno nije sankcionirana za to što je naložila plaćanje novčane kazne u prvoj odluci o određivanju iznosa. Naime, ta je odluka poništena samo zato što se temeljila na pogrešnom razlogu. Stoga se ništa nije protivilo tomu da Komisija donese novu odluku temeljenu na razlozima različitim od onih koji su doveli do poništenja prve odluke o određivanju iznosa. Prema tome, valja smatrati da se predmet i uzrok ovoga spora razlikuju od predmeta i uzroka sporova o kojima je odlučeno presudama od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) i od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
57
U tom pogledu, valja dodati da Portugalska Republika ne može temeljiti argumente na tome da Opći sud nije djelomično poništio prvu odluku o određivanju iznosa. Naime, s obzirom na to da je postojao razlog koji je mogao dovesti do potpunog poništenja navedene odluke, u skladu sa zahtjevima koje je najprije podnijela Portugalska Republika u tom predmetu, Opći sud nije mogao samo djelomično poništiti prvu odluku o određivanju iznosa a da time ne zamijeni zakoniti razlog pogrešnim razlogom na kojem je Komisija temeljila svoju prvu odluku. Međutim, budući da ne postoji tekst kojim se to predviđa, Opći sud nije ovlašten preinačiti odluke koje donosi u okviru tužbe za poništenje podnesene na temelju članka 263. UFEU‑a.
58
Iz toga slijedi da treći tužbeni razlog treba odbiti kao očito pravno neosnovan.
Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načelâ pravne sigurnosti, „stabilnosti pravnih odnosa” i zaštite legitimnih očekivanja
59
Portugalska Republika tvrdi da su pobijanom odlukom povrijeđena načelâ pravne sigurnosti, „stabilnosti pravnih odnosa” i zaštite legitimnih očekivanja. Načelâ pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja sprečavaju Komisiju da dodatno produlji postupak. Naime, iako Portugalska Republika priznaje da u pravu Unije ne postoji postupovna zastara, tvrdi da je u ovom slučaju utemeljeno smatrala, s obzirom na dugo razdoblje koje je proteklo između prvih koraka koje je Komisija poduzela prije pokretanja postupka zbog povrede obveze i poništenja prve odluke o određivanju iznosa koje je postalo konačno, da su zahtjevi Komisije da joj naplati novčanu kaznu konačno ukinuti presudom od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Naime, Opći sud, a zatim i Sud, zabranili su Komisiji da joj naloži plaćanje novčane kazne.
60
Nadalje, Komisija je povratom cjelokupne novčane kazne, uključujući kamate, koju je stavila na teret Portugalskoj Republici u prvoj odluci o određivanju iznosa, stvorila legitimna očekivanja da Portugalska Republika nije bila dužna platiti nikakvu novčanu kaznu za razdoblje od 10. do 29. siječnja 2008. Portugalska Republika u tom pogledu napominje da, ako je Komisija smatrala da je Portugalska Republika bila dužna platiti novčanu kaznu za to razdoblje, trebala je taj dug nadoknaditi povratom koji bi uslijedio nakon poništenja prve odluke o određivanju iznosa umjesto da traži cjelokupni povrat. Portugalska Republika također tvrdi da je Komisija cjelokupnim povratom novčane kazne postupila zakonito i u skladu s presudama od 29. ožujka 2011., Portugal/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) i od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Naime, ako je teza na koju se Komisija oslanja u pobijanoj odluci bila točna, Opći sud trebao je djelomično poništiti prvu odluku o određivanju iznosa, samo u dijelu u kojem se odnosila na razdoblje nakon 29. siječnja 2008.
61
Komisija osporava tu argumentaciju.
62
Kao prvo, valja podsjetiti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, čak i ako ne postoji pravni propis, na načelo zaštite legitimnih očekivanja može pozvati svaki pravni subjekt u kojem je neka institucija stvorila utemeljena očekivanja dajući mu izričita jamstva (vidjeti presude od 11. ožujka 1987., Van den Bergh en Jurgens i Van Dijk Food Products (Lopik)/EEZ, 265/85, EU:C:1987:121, t. 44. i navedenu sudsku praksu, i od 30. studenoga 2009., Francuska i France Télécom/Komisija, T‑427/04 i T‑17/05, EU:T:2009:474, t. 259. i navedenu sudsku praksu).
63
Precizne, bezuvjetne i usuglašene obavijesti koje dolaze iz ovlaštenih i pouzdanih izvora čine takva jamstva, kakav god bio oblik u kojem su priopćena. Nasuprot tomu, nitko se ne može pozvati na povredu tog načela ako ne postoje precizna jamstva koja je dala administracija (vidjeti presudu od 14. veljače 2006., TEA‑CEGOS i dr./Komisija, T‑376/05 i T‑383/05, EU:T:2006:47, t. 88. i navedenu sudsku praksu; presudu od 30. studenoga 2009., Francuska i France Télécom/Komisija, T‑427/04 i T‑17/05, EU:T:2009:474, t. 260.).
64
Valja utvrditi da Portugalska Republika ne tvrdi da je od Komisije primila precizna i bezuvjetna jamstva prema kojima joj se ne bi moglo naložiti plaćanje nikakve novčane kazne u okviru provedbe presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3). Osim toga, takva su jamstva, čak i pod pretpostavkom da su pružena, što ni po čemu ne proizlazi iz spisa podnesenog Općem sudu, bila očito nezakonita, s obzirom na to da se određivanjem iznosa novčane kazne koju je izrekao Sud Komisiji ne daje nikakva margina prosudbe o primjerenosti. Naime, kada Sud državi članici naloži plaćanje novčane kazne, Komisija je dužna provjeriti poštuje li ta država članica uvjete utvrđene u presudi Suda i odrediti iznos novčane kazne za razdoblje tijekom kojega potonja država nije u potpunosti postupala u skladu s tim uvjetima.
65
Kao drugo, načelom pravne sigurnosti zahtijeva se da svi upravni akti koji proizvode pravne učinke budu jasni i precizni kako bi zainteresirane osobe mogle nedvosmisleno znati svoja prava i obveze i da se posljedično mogu ponašati u skladu s njima (presude od 1. listopada 1998., Langnese‑Iglo/Komisija, C‑279/95 P, EU:C:1998:447, t. 78., i od 30. studenoga 2009., Francuska i France Télécom/Komisija, T‑427/04 i T‑17/05, EU:T:2009:474, t. 300.).
66
Mora se utvrditi da, iako se Portugalska Republika poziva na povredu tog načela, ni na koji način ne navodi kako je to načelo povrijeđeno u ovom slučaju, s obzirom na to da jasnoća dosega pobijane odluke nije dovedena u pitanje u tužbi. Čak i ako se, u okviru pozivanja na to načelo, prizna da Portugalska Republika stvarno nastoji utvrditi da je nakon poništenja prve odluke o određivanju iznosa i povrata novčane kazne od Komisije imala pravo na nepromjenjivost svojeg pravnog položaja, takvo pravo ne može se ni u kojem slučaju temeljiti ni na načelu pravne sigurnosti ni na ijednom drugom općem načelu prava Unije.
67
Stoga četvrti tužbeni razlog treba odbiti kao očito pravno neosnovan.
Peti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela ne bis in idem
68
Portugalska Republika tvrdi da je Komisija donošenjem novog pojedinačnog akta nastojala postići ono što nije mogla zato što je sud Unije poništio prvu odluku o određivanju iznosa. Stoga je donošenje pobijane odluke protivno ne samo načelu pravne sigurnosti, nego i načelu ne bis in idem. Budući da se pobijanom odlukom izriče novčana kazna, iako je Zakon br. 67/2007 donesen prije objave presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), ta je kazna represivna i njome se iskrivljuje doseg članka 260. stavka 2. UFEU‑a.
69
Komisija osporava tu argumentaciju.
70
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, načelo ne bis in idem, potvrđeno i člankom 4. Protokola br. 7 Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane 4. studenoga 1950. u Rimu, temeljno je načelo prava Unije čije poštovanje osigurava sud (vidjeti presudu od 29. lipnja 2006., Showa Denko/Komisija, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, t. 50. i navedenu sudsku praksu). Osim toga, u skladu s člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, nikomu se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom.
71
Portugalska Republika u okviru petog tužbenog razloga tvrdi da donošenje pobijane odluke nakon poništenja prve odluke o određivanju iznosa predstavlja povredu načela ne bis in idem.
72
U tom pogledu valja utvrditi da je mehanizmu predviđenom u članku 260. stavku 2. UFEU‑a svojstveno to da je određivanje iznosa koje primjenjuje Komisija samo čin kojim se provodi plaćanje novčane kazne koje je naloženo predmetnoj državi članici, na temelju presude Suda. Stoga je u ovom slučaju naloženo samo jedno plaćanje, i to novčane kazne izrečene u presudi od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), u pogledu kojeg prva odluka o određivanju iznosa i pobijana odluka u najboljem slučaju čine način provedbe. Stoga, u slučaju da je prvi put odredila iznos novčane kazne u odluci koju je zbog nezakonitosti sankcionirao sud Unije, Komisija može utemeljeno iznova odrediti iznos novom odlukom, što je čak i dužna učiniti (vidjeti točku 64. ovog rješenja), a da time ipak ne povrijedi načelo ne bis in idem.
73
Iz toga slijedi da peti tužbeni razlog valja odbiti kao očito pravno neosnovan.
Šesti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi podjele nadležnosti između Unije i država članica
74
Portugalska Republika smatra da se pobijanom odlukom ograničava mogućnost država članica da predvide razdoblja vacatio legis. Stoga Komisija nije poštovala podjelu nadležnosti između Unije i država članica.
75
Portugalska Republika tvrdi da je u ovom slučaju razdoblje vacatio legis od trideset dana bilo nužno i, slijedom toga, u skladu s načelom proporcionalnosti, kako bi se pojedinci i tijela javne uprave mogli pripremiti, s jedne strane, na ukidanje sustava upravne odgovornosti koji je četrdeset godina bio na snazi i, s druge strane, na njegovu zamjenu novim sustavom odgovornosti uvedenim Zakonom br. 67/2007. Utvrđivanje primjerenog datuma stupanja na snagu novog zakona proizlazi iz margine prosudbe kojom raspolažu države članice. Nasuprot tomu, pobijana odluka proizlazi iz želje Komisije da ograniči ovlasti država članica, čime se povrjeđuju pravila kojima se uređuje podjela nadležnosti između Unije i država članica.
76
Komisija osporava tu argumentaciju.
77
Suprotno njezinim tvrdnjama, Portugalska Republika u ovom je slučaju očito mogla odgoditi stupanje na snagu Zakona br. 67/2007 tijekom razdoblja čije je trajanje sama odredila. Stoga je taj zakon, potreban za prestanak povrede obveze koju je utvrdio Sud, donijela na datum zbog kojeg je, s obzirom na trajanje razdoblja koje je sama odabrala, njegovo stupanje na snagu nastupilo nakon objave presude od 10. siječnja 2008., Komisija/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3). Zato je, kao što proizlazi iz točke 34. ovog rješenja, Komisija pravilno smatrala da podliježe novčanoj kazni čiji je iznos određen u pobijanoj odluci.
78
Stoga šesti tužbeni razlog također treba odbiti kao očito pravno neosnovan. Tako iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužbu treba odbiti kao očito pravno neosnovanu.
Troškovi
79
Sukladno odredbama članka 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da Portugalska Republika nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova sukladno Komisijinu zahtjevu.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (šesto vijeće)
rješava:
1.
Tužba se odbija kao očito pravno neosnovana.
2.
Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.
U Luxembourgu 27. lipnja 2016.
Tajnik
E. Coulon
Predsjednik
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Jezik postupka: portugalski