62011CC0578
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
ELEANOR SHARPSTON
od 27. ožujka 2014. (
1
)
Predmet C‑578/11 P
Deltafina SpA
protiv
Europske komisije
„Žalba — Tržišno natjecanje — Oslobađanje od kazni i smanjenje kazni u slučajevima kartela — Obveza suradnje poduzetnika u okviru programa oslobađanja od kazni i smanjenja kazni — Postupovna nepravilnost — Odluka zasnovana na iskazima svjedoka saslušanih u suprotnosti s Poslovnikom Općeg suda — Povreda prava na obranu — Povreda temeljnog prava na pravično suđenje u razumnom roku Općeg suda“
1.
Ovom žalbom društvo Deltafina SpA (u daljnjem tekstu: Deltafina) pobija presudu Općeg suda (
2
) kojom se potvrđuje Odluka Europske komisije u vezi s povredom pravila tržišnog natjecanja u okviru zabranjenog sporazuma na talijanskom tržištu kupnje i prve prerade sirovog duhana. (
3
) Tijekom administrativne faze postupka i u okviru programa oslobađanja odnosno smanjenja kazni (
4
) koji se primjenjivao u to vrijeme Komisija je Deltafinu uvjetno oslobodila kazni zbog suradnje u istrazi. Međutim, Komisija je pobijanom odlukom naknadno povukla to oslobađanje. Glavna pitanja koja Deltafina ističe u ovom postupku odnose se na značenje obveze suradnje poduzetnika u okviru programa oslobađanja odnosno smanjenja kazni, na pitanje je li prvostupanjski postupak bio zahvaćen nepravilnostima kojima je povrijeđeno Deltafinino pravo na obranu i na prigovor da Opći sud nije presudio u razumnom roku.
Pravni okvir
Europska konvencija o ljudskim pravima
2.
Na temelju članka 6. stavka 1. EKLJP‑a, svatko ima pravo da neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj.
Temeljna prava
3.
Članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
5
) svakomu jamči pravo da institucije, tijela, uredi i agencije Unije njegove predmete obrađuju nepristrano, pravično i u razumnom roku.
4.
Članak 47. Povelje nosi naslov „Pravo na djelotovoran pravni lijek i na pošteno suđenje“. U članku se, među ostalim, navodi: „Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj […]“. Članak 48. Povelje jamči pretpostavku nedužnosti i pravo na obranu. (
6
)
5.
U Povelji se navodi da su njezine odredbe upućene institucijama i tijelima Unije uz poštovanje načela supsidijarnosti, kao i državama članicama samo kada provode pravo Unije. Oni stoga moraju poštovati prava i načela i promicati njihovu primjenu u skladu s njihovim ovlastima te poštujući ograničenja ovlasti Unije kako su joj dodijeljene Ugovorima (
7
).
6.
Kada prava zajamčena Poveljom odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, njihovo tumačenje mora biti jednako (
8
).
Ugovor o funkcioniranju Europske unije
7.
Člankom 101. UFEU‑a (bivši članak 101. UEZ‑a) poduzetnicima se zabranjuje sudjelovanje u sporazumima, odlukama ili usklađenim djelovanjima koji sprečavaju, ograničavaju ili narušavaju tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu.
Novčane kazne u pravu tržišnog natjecanja
Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003
8.
Na temelju članka 23. Uredbe br. 1/2003, (
9
) Komisija može donijeti odluku kojom poduzetnicima izriče novčane kazne kada oni, među ostalim, namjerno ili nepažnjom krše članak 101. UFEU‑a (
10
). Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede (
11
). Temeljna prava i načela iz Povelje moraju se poštovati prilikom izricanja novčanih kazni; Uredba br. 1/2003 treba se tumačiti i primjenjivati uzimajući u obzir ta načela. (
12
)
9.
Članak 31. Uredbe br. 1/2003 određuje: „Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može takve odluke ukinuti, ili smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala“. (
13
)
Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni
10.
Smjernice Komisije iz 1998. također su bile primjenjive na predmet ratione temporis (
14
). Prema preambuli, osnovni iznos novčane kazne određivao se zbrajanjem iznosâ utvrđenih ovisno o težini i trajanju povrede. Taj se iznos zatim mogao smanjiti kad su postojale olakotne okolnosti poput stvarne suradnje poduzetnika u postupku izvan područja primjene Obavijesti o suradnji. (
15
) Smjernice iz 1998. također priznaju da se u nekim okolnostima poduzetnika može osloboditi od kazni (
16
).
Obavijest Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela
11.
U uvodu Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (
17
) objašnjeno je da se ta Obavijest odnosi na ozbiljne povrede pravila tržišnog natjecanja, kao što su sporazumi o cijenama, uspostavljanje proizvodnih ili prodajnih kvota i podjela tržišta, počinjene na temelju zabranjenog sporazuma. Komisija je istaknula da su neki poduzetnici uključeni u takve nezakonite aktivnosti željeli okončati svoje sudjelovanje u njima i izvijestiti je o postojanju tih zabranjenih sporazuma, ali su od toga odustali zbog visokih kazni kojima su eventualno mogli biti izloženi. Komisija je smatrala da je u (tadašnjem) interesu Zajednice bilo da se poduzetnicima spremnima na suradnju s njom pruži povlašteni tretman. Odlučujući doprinos pokretanju istrage ili utvrđivanju povrede mogao je opravdati odobravanje oslobađanja od bilo kakve novčane kazne za predmetnog poduzetnika, pod uvjetom da su ispunjeni određeni dodatni zahtjevi. Nadalje, suradnja jednog ili više poduzetnika mogla je opravdati smanjenje kazne Komisije. Svako smanjivanje novčane kazne moralo je odražavati stvaran doprinos poduzetnika, u smislu kvalitete i vremena, pri njezinom utvrđivanju povrede. Takva su smanjenja bila ograničena na one poduzetnike koji su Komisiji dostavljali dokaz sa znatnom dodanom vrijednošću u odnosu na dokaze koje je Komisija već posjedovala (
18
).
12.
Odjeljak A Obavijesti o suradnji iz 2002. nosio je naslov „Oslobađanje od kazni“. Točkom 8. predviđeno je da će Komisija priznati oslobađanje od svake kazne koja bi poduzetniku u protivnom bila određena ako, u vezi s navodnim kartelom, taj poduzetnik prvi dostavi dokaze koji su, prema mišljenju Komisije: (a) njoj omogućili da donese odluku o provođenju istrage; ili (b) su joj mogli omogućiti da utvrdi povredu članka 81. Ugovora o EZ‑u. Na temelju Odjeljka A, poduzetnici koji nisu ispunjavali uvjete za oslobađanje od kazni mogli su ipak imati pravo na smanjenje kazne koja bi im u protivnom bila određena (
19
).
13.
Osim tih zahtjeva i sljedeći uvjeti iz točke 11. Obavijesti morali su biti kumulativno ispunjeni da bi poduzetnik mogao biti oslobođen od kazni:
„(a)
Poduzetnik surađuje potpuno, kontinuirano i brzo tijekom čitavog trajanja Komisijinog upravnog postupka i dostavlja joj sve dokaze koji mu dođu u posjed ili kojima raspolaže u vezi s navodnom povredom. Poduzetnik Komisiji mora biti na raspolaganju za brzo odgovaranje na svaki zahtjev koji bi mogao pridonijeti utvrđivanju činjenica;
(b)
poduzetnik prestaje sa svojim sudjelovanjem u navodnoj povredi najkasnije kada dostavi dokaze iz točaka 8.(a) [ili] 8.(b), ovisno o slučaju;
(c)
poduzetnik nije poduzeo mjere radi prisiljavanja drugih poduzetnika na sudjelovanje u povredi“. [neslužbeni prijevod]
14.
Postupak podnošenja zahtjeva za oslobađanje od kazni bio je uređen točkama 12. do 19. Ako je na kraju upravnog postupka poduzetnik ispunjavao uvjete iz točke 11., Komisija mu je mogla svojom konačnom odlukom dodijeliti oslobađanje od kazni. Ako u bilo kojoj fazi upravnog postupka bilo koji od uvjeta iz odjeljaka A i B nije bio ispunjen, predmetni poduzetnik više nije mogao uživati povlašteni tretman (
20
).
Pobijana odluka i njezine okolnosti
Zabranjeni sporazum
15.
U točkama 2. do 20. pobijane odluke izloženo je potpuno objašnjenje njezinih okolnosti.
16.
Ukratko, slijed događaja bio je sljedeći. Dana 3., 4. i 5. listopada 2001. Komisija je provela pretrage u sjedištima Fédération européenne des transformateurs de tabac (u daljnjem tekstu: Fédération) i Maison des métiers du tabac u Bruxellesu (Belgija). Fédération je istog dana telefaksom obavijestio sve svoje članove o pretragama, uključujući i Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (Strukovnu udrugu talijanskih prerađivača sirovog duhana, u daljnjem tekstu: APTI). Komisija je također provela pretrage u sjedištima triju najvećih španjolskih prerađivača sirovog duhana kao i dviju španjolskih udruga prerađivača i proizvođača sirovog duhana.
17.
Dana 19. veljače 2002. Deltafina, talijanski prerađivač sirovog duhana (i član APTI‑ja), podnijela je Komisiji zahtjev za oslobađanje od kazni na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. te, podredno, zahtjev za smanjenje kazne na temelju Glave B te Obavijesti. Zahtjev za oslobađanje odnosio se na navodni zabranjeni sporazum između prerađivača sirovog duhana na talijanskom tržištu. Dana 6. ožujka 2002. Komisija je obavijestila Deltafinu da njezin zahtjev ispunjava uvjete iz točke 8. podtočke (b) Obavijesti o suradnji iz 2002. te da će je na kraju upravnog postupka osloboditi od kazni za svaku povredu otkrivenu istragom Komisije u vezi s dostavljenim dokazima, pod uvjetom da Deltafina ispunjava sve uvjete iz točke 11. te obavijesti. Dana 14. ožujka održan je sastanak Komisijinih službi i predstavnika Deltafine i Universal Corporationa (
21
) radi dogovora o pojedinostima suradnje Deltafine s Komisijom (u daljnjem tekstu: sastanak od 14. ožujka 2002.). Na tom se sastanku među ostalim raspravljalo o povjerljivoj naravi Deltafininog zahtjeva za oslobađanje od kazni. Dana 19., 21., 25. i 26. ožujka 2002. Deltafina je dostavila Komisiji dodatne informacije. Dana 22. ožujka 2002. održan je telefonski razgovor između predstavnika Deltafine i dužnosnika Komisije zaduženog za predmet tijekom kojeg su raspravljena različita pitanja u vezi s Deltafininom suradnjom s Komisijom.
18.
Dana 2. travnja 2002. vanjski pravni savjetnik Universala obavijestio je vanjske pravne savjetnike društva Standard Commercial Corp. i društva Dimon Inc., društava majki društava Transcatab SpA („Transcatab“) i Dimon Italia Srl (“Dimon Italia“), dvaju talijanskih društava koja se bave prvom preradom duhana, da je Deltafina Komisiji podnijela zahtjev za oslobođanje od kazni u vezi sa zabranjenim sporazumima između prerađivača na tržištu duhana u Italiji. Ujutro 4. travnja 2002. održan je sastanak u uredima APTI‑ja (u daljnjem tekstu: sastanak APTI). Na tom je sastanku predsjednik Deltafine obavijestio prisutne da je Deltafina počela surađivati s Komisijom u skladu s Obavijesti o suradnji iz 2002. Tog su poslijepodneva, 4. travnja 2002., Dimon Italia i Transcatab, čiji su predstavnici prisustvovali sastanku APTI, također podnijeli zahtjev za povlašteni tretman na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002.
19.
Dana 25. veljače 2004. Komisija je izdala svoju Obavijest o utvrđenim činjenicama. Na saslušanju pred službenikom za saslušanje 22. lipnja 2004., na kojem je Deltafina sudjelovala, predstavnik društva Dimon Italia skrenuo je Komisiji pozornost na dva dokumenta umetnuta u spis u kojima je bio sadržan sažetak izjave Deltafininog predstavnika na sastanku APTI. Dana 21. prosinca 2004. Komisija je usvojila dodatak Obavijesti o utvrđenim činjenicama, kojim je izvijestila Deltafinu i druge predmetne poduzetnike da ne namjerava Deltafini dodijeliti oslobađanje od kazni s obrazloženjem da je povrijedila obvezu suradnje iz točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002.
Pobijana odluka i određivanje novčane kazne
20.
Komisija je pobijanu odluku donijela 20. listopada 2005. U članku 1. te odluke navodi se da su Deltafina i Universal povrijedili članak 81. stavak 1. UEZ‑a tijekom naznačenog razdoblja (
22
) sudjelovanjem u sporazumima i/ili usklađenim djelovanjima u sektoru sirovog duhana u Italiji. Člankom 2. pobijane odluke Deltafini i Universalu izrečena je novčana kazna u iznosu od 30000,000 EUR, za čije su plaćanje bili solidarno odgovorni.
21.
Sve su relevantne okolnosti uzete u obzir pri određivanju osnovnog iznosa novčane kazne, u skladu s člankom 23. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003. Tako je Komisija osobito ispitala: (i) težinu povrede; (ii) izrazito ozbiljnu narav povrede pravila tržišnog natjecanja; (iii) udio u tržištu svakog poduzetnika (Deltafina je bila najveći kupac na predmetnom tržištu duhana); (iv) činjenicu da je Deltafina pripadala multinacionalnoj grupi koja je predstavljala najveće trgovce duhanom na svijetu (koeficijent množitelja od 1,5 bio je primijenjen na početni iznos kazne kako bi se postigao preventivni učinak); i (v) trajanje povrede (taj je iznos zatim uvećan za 60%).
22.
Dalje, Komisija je kao olakotnu okolnost u korist Deltafine uzela u obzir njezinu stvarnu suradnju u postupku izvan dosega Obavijesti o suradnji iz 2002. Osnovni iznos novčane kazne smanjen je zbog dvaju razloga. S jedne strane, Deltafina je bila prvi poduzetnik koji je zatražio primjenu Obavijesti o suradnji iz 2002. i prvi kojeg je Komisija uvjetno oslobodila kazne; s druge strane, Deltafina je od samog početka dala značajan doprinos istrazi Komisije, a to je nastavila činiti i tijekom čitavog postupka, uz izuzetak činjenica zbog kojih u konačnici nije bila oslobođena kazne.
23.
Oslobađanje od kazni povučeno je jer je Komisija smatrala da Deltafina nije ispunila uvjete iz točke 11.(a) Obavijesti o suradnji iz 2002. Iako je Deltafina znala da Komisija namjerava između 18. i 20. travnja 2002. provesti nenajavljene pretrage na licu mjesta, njezin predsjednik je dragovoljno obavijestio svoja dva najvažnija konkurenta o tome da je podnio zahtjev za oslobađanje od kazni 4. travnja 2002., prije provedbe tih pretraga. Takvo ponašanje Deltafine moglo je ugroziti rezultate Komisijinih pretraga, a Deltafina je toga bila svjesna ili je barem trebala biti svjesna, osobito zato što ju je Komisija obavijestila o planiranim pretragama i od nje zatražila da svoj zahtjev za oslobađanje od kaznidrži tajnim kako se ne bi ugrozili rezultati tih pretraga. U tom pogledu, ni razgovori na sastanku od 14. ožujka 2002. ni kasniji postupci Komisije nisu dali naslutiti da je Komisija prihvatila da će Deltafina neizbježno obavijestiti svoje konkurente o podnošenju zahtjeva za oslobađanje od kazni primjenom Obavijesti o suradnji iz 2002.
24.
Komisija je bila svjesna kako praktičnih teškoća s kojima bi se Deltafina mogla susresti pri prikrivanju svojeg zahtjeva za oslobađanje od kazni tako i činjenice da bi rezultati planiranih pretraga vrlo vjerojatno izostali da je Deltafina bila dužna obavijestiti svoje konkurente o podnošenju tog zahtjeva. Međutim, Deltafina je na sastanku APTI prisutne dobrovoljno i spontano o tome obavijestila. Činjenica da Deltafina o toj objavi Komisiju nikada nije izvijestila upućivala je na to da je vjerovala da takav postupak Komisija ne bi odobrila. Nadalje, ni Universal nije žurno obavijestio Komisiju o istovjetnom postupku njegovog vanjskog pravnog savjetnika 2. travnja 2002.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
25.
U prvostupanjskom postupku Deltafina je od Općeg suda zahtijevala da:
—
poništi novčanu kaznu koja joj je bila izrečena člankom 2. pobijane odluke,
—
podredno, smanji iznos te novčane kazne,
—
naloži Komisiji snošenje troškova.
26.
Deltafina je istaknula sedam tužbenih razloga. Svojim prvim trima tužbenim razlozima kojima traži poništenje pobijane odluke Deltafina je istaknula da je Komisija počinila tri očigledne pogreške: (i) povukavši odluku o oslobađanju od kazni na osnovi pogrešne činjenične premise; (ii) smatrajući da je Deltafina povrijedila svoju obvezu suradnje iz točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002.; i (iii) tvrdeći da je Deltafina otkrivanjem činjenice da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni ugrozila istragu. Svojim četvrtim tužbenim razlogom Deltafina je istaknula povredu načelâ zaštite legitimnih očekivanja, dobre uprave i proporcionalnosti. Deltafina je potom podredno istaknula tri tužbena razloga zahtijevajući smanjenje visine novčane kazne. Peti se tužbeni razlog temeljio na povredi načela proporcionalnosti zbog prevelikog početnog iznosa novčane kazne. Šesti se tužbeni razlog temeljio na tvrdnji da je Komisija pogrešno utvrdila da je Universal solidarno odgovoran za Deltafinino ponašanje te je zbog toga Deltafini odredila previsoku novčanu kaznu. Sedmi se tužbeni razlog temeljio na pogrešnoj ocjeni olakotnih okolnosti. Deltafina je naknadno povukla šesti tužbeni razlog.
27.
Na raspravi pred Općim sudom Deltafina je po prvi put željela istaknuti da je Komisija povrijedila načelo jednakog postupanja utoliko što je i Deltafini i društvu Dimon Italia smanjila novčanu kaznu za 50%. Opći sud je presudio da je taj tužbeni razlog nedopušten na temelju članka 48. stavka 2. svojeg Poslovnika.
28.
Svojom presudom od 9. rujna 2011. Opći sud je u potpunosti odbio tužbu i Deltafini naložio snošenje troškova.
Žalba i postupak pred Sudom
29.
Deltafina u potporu svojoj žalbi ističe četiri žalbena razloga koji se mogu sažeti na sljedeći način. Kao prvo, Opći sud je pogriješio propustivši donijeti odluku, imajući u vidu „osnovna pravila“ (
23
) utvrđena na sastanku 14. ožujka 2002., o tome je li Komisija mogla utvrditi da je Deltafina povrijedila svoju obvezu suradnje time što je na sastanku APTI otkrila činjenicu da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Na taj je način Opći sud djelovao umjesto stranaka naknadno (ex post) definirajući uvjete kojima se uređuje Deltafinina obveza suradnje te je time povrijedio Deltafinino pravo na obranu.
30.
Kao drugo, Opći sud nije odgovarajuće i točno utvrdio činjenice te je zanemario temeljna pravila o prikupljanju dokaza jer je nakon navodno neslužbenog, i stoga manjkavog postupka, uzeo iskaze dvaju sudionika sastanka od 14. ožujka 2002. o osnovnim pravilima ne poštujući jamstva utvrđena u svojem vlastitom Poslovniku.
31.
Kao treće, Opći sud nije donio odluku u razumnom roku. Postupak koji je pred njim vođen predugo je trajao, 5 godina i 8 mjeseci, čime je prošlo više od 43 mjeseca od trenutka zaključivanja pisanog postupka do odluke o otvaranju usmenog postupka.
32.
Kao četvrto, Opći sud je, u skladu sa svojom neograničenom nadležnosti, nezakonito odbio odlučiti o Deltafininom argumentu, koji je prvi put istaknula na raspravi, da je novčana kazna koju je Komisija izrekla neproporcionalna i diskriminirajuća jer je u istoj mjeri smanjila kaznu i Deltafini i društvu Dimon Italia unatoč značajnoj razlici između njihovih doprinosa istrazi Komisije koja je dovela do otkrivanja povrede.
33.
Postupak je pred Sudom prekinut nakon rasprave održane 13. studenoga 2012. do donošenja odluke velikog vijeća u slučaju Gascogne Sack Deutschland/Komisija (
24
), Kendrion/Komisija (
25
) i Groupe Gascogne/Komisija (
26
). U tim je predmetima Sud preispitivao svoju sudsku praksu o prigovorima istaknutima u žalbama o tome da Opći sud nije donio odluku u razumnom roku. Presude su u tim predmetima donesene 26. studenoga 2013. Ovo je mišljenje u skladu s tim odgođeno kako bi se i te presude uzele u obzir.
Treći žalbeni razlog: nedonošenje odluke u razumnom roku
34.
Najprije je potrebno razmotriti Deltafinin treći žalbeni razlog jer se u potpunosti razlikuje od pitanja o meritumu iz prvog, drugog i četvrtog žalbenog razloga.
Sažetak argumenata
35.
Deltafina ističe da je Opći sud povrijedio članke 42. i 47. Povelje nedonošenjem odluke u razumnom roku. U skladu s tim, Deltafina zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu ili, podredno, značajno smanji iznos novčane kazne.
36.
U odnosu na trajanje postupka u predmetu Baustahlgewebe/Komisija (
27
), koji je bio mnogo složeniji, u kojem je Sud presudio da je pet godina i šest mjeseci predugo (32 mjeseca su protekla od završetka pisanog postupka do otvaranja usmenog postupka), očito je da je postupak pred Općim sudom u ovom predmetu predugo trajao. Ovdje je postupak trajao pet godina i osam mjeseci, a od završetka pisanog postupka do odluke o otvaranju usmenog postupka proteklo je 43 mjeseca. Deltafina nije odgovorna za tako dugo trajanje postupka. Iako je točno da je rok za podnošenje replike bio prekinut od 6. srpnja 2006. do 16. listopada 2006. nakon što je Deltafina od Općeg suda zatražila da naredi Komisiji da dostavi dokument, Deltafina je svoju repliku podnijela u naloženom roku. Ovaj je predmet važan za Deltafinu zbog dvaju razloga. Kao prvo, kazna koja joj je bila izrečena izrazito je visoka. Kao drugo, predmet se odnosi na načelno pitanje može li poduzetnik koji je podnio zahtjev za oslobađanje od kazni legitimno sklopiti sporazum s Komisijom o načinu izvršenja njegove obveze suradnje prema Obavijesti o suradnji iz 2002.
37.
Komisija tvrdi da je Deltafinin žalbeni razlog neosnovan. Kao prvo, Komisija osporava Deltafinin izračun trajanja postupka. Navodi da je postupak trajao pet godina, tri mjeseca i osam dana (kraće od postupka u gore navedenom predmetu Baustahlgewebe/Komisija). Deltafinin zahtjev za produljenje roka za podnošenje replike oduljili su trajanje postupka za četiri mjeseca i 12 dana. Kao drugo, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom ocjene o tome je li se trajanje postupka previše oduljilo, moraju se uzeti u obzir posebne okolnosti konkretnog slučaja. Deltafina je sudjelovala u složenom zabranjenom sporazumu koji je doveo do nekoliko međusobno povezanih povreda, a pri čemu su zainteresirani poduzetnici podnijeli tužbe za poništenje iste Komisijine odluke (
28
). Ti su se predmeti vodili na trima različitim jezicima (engleski, talijanski i španjolski). Nadalje, u Deltafininom predmetu bilo je potrebno analizirati važna činjenična i pravna pitanja. Stoga se ne može smatrati da je postupak pred Općim sudom predugo trajao. Treće, čak i ako Sud utvrdi da je postupak predugo trajao, ta okolnost ne bi trebala dovesti do ukidanja pobijane odluke.
Ocjena
38.
Kao prvo, prema Europskom sudu za ljudska prava, zbog nedonošenja odluke u razumnom roku, kao postupovne nepravilnosti koja predstavlja povredu temeljnog prava, oštećenoj strani mora se dati pravo na učinkovit pravni lijek kojim joj se pruža primjerena zaštita (
29
).
39.
Kao drugo, nepoštovanje razumnog roka ne može dovesti do ukidanja pobijane presude, s obzirom na nepostojanje bilo kakve indicije da bi predugo trajanje postupka pred Općim sudom imalo utjecaja na ishod postupka (
30
). Naime, ako nepoštovanje razumnog roka nije imalo utjecaja na ishod postupka, ukidanje pobijane presude ne bi ispravilo povredu načela djelotvorne sudske zaštite od strane Općeg suda (
31
).
40.
Kao treće, u ovom predmetu Deltafina nije pružila nikakve dokaze Sudu iz kojih bi se moglo zaključiti da je to što Opći sud nije donio odluku u razumnom roku moglo utjecati na ishod spora.
41.
Kao četvrto, vodeći računa o potrebi da se osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja Europske unije, Sud žalitelju ne može dopustiti da jedino na osnovi nepoštovanja razumnog roka za suđenje dovede u pitanje osnovanost ili iznos novčane kazne, dok su svi ostali žalbeni razlozi usmjereni protiv utvrđenja Općeg suda o pitanju iznosa te novčane kazne i ponašanja koja su njome sankcionirana bili odbijeni (
32
). Iz razloga koje ću izložiti u nastavku, u točkama 72. do 100. (prvi žalbeni razlog), 109. do 120. (drugi žalbeni razlog) i 125. do 129. (četvrti žalbeni razlog), zaključujem da Deltafinine glavne žalbene razloge treba odbiti.
42.
Iz toga slijedi da Deltafinin treći žalbeni razlog ne može dovesti do ukidanja pobijane presude.
43.
Utoliko što Deltafina zahtijeva smanjenje iznosa novčane kazne koja joj je bila izrečena kako bi se u obzir uzele financijske posljedice koje je pretrpjela zbog predugog trajanja postupka pred Općim sudom, mora se uzeti u obzir da je Sud prvi put kada se susreo sa sličnom situacijom u gore navedenom predmetu Baustahlgewebe/Komisija prihvatio takav zahtjev i smanjio iznos novčane kazne zbog razlogâ procesne ekonomije te kako bi na taj način osigurao trenutno i učinkovito pravno sredstvo protiv takve postupovne nepravilnosti (
33
). S druge strane, u kasnijem predmetu Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland/Komisija (
34
), u kojem je Komisija utvrdila zloporabu vladajućeg položaja ali nije izrekla novčanu kaznu, Sud je presudio da to što Opći sud nije donio odluku u razumnom roku može dovesti do podnošenja tužbe za naknadu štete.
44.
Deltafina nije pojasnila zasniva li se njezin zahtjev na gore navedenom predmetu Baustahlgewebe/Komisija ili zahtijeva naknadu štete; niti je navela je li i u kojoj mjeri pretrpjela financijski gubitak. Čini mi se da se Deltafinina žalba prije implicitno temelji na pristupu Suda u predmetu Baustahlgewebe/Komisija, nego da je iznesena kao zaseban zahtjev za naknadu materijalne i/ili nematerijalne štete. U razdoblju između prekida i ponovnog pokretanja usmenog postupka Sud je zaključio da je tužba za naknadu štete podnesena protiv Europske unije u skladu s člankom 268. UFEU‑a i drugim stavkom članka 340. UFEU‑a učinkovito i opće primjenjivo pravno sredstvo kojim se utvrđuje i sankcionira takva povreda (
35
). Stoga se Deltafinin zahtjev mora odbiti jer se temelji na gore navedenom predmetu Baustahlgewebe/Komisija. Ako Deltafina želi podnijeti zahtjev za naknadu štete, mora ga podnijeti Općem sudu (
36
).
45.
Što se tiče kriterija na temelju kojih se ocjenjuje je li Opći sud poštovao razumni rok, potrebno je podsjetiti da se razumnost roka za suđenje mora ocjenjivati prema specifičnim okolnostima svakog pojedinog predmeta, kao što su složenost spora i ponašanje stranaka (
37
). Popis relevantnih kriterija nije iscrpan, a ocjena razumnosti navedenog roka ne zahtijeva sustavno razmatranje okolnosti predmeta u pogledu svakog pojedinog kriterija kad se duljina postupka čini opravdanom s obzirom na samo jedan od njih. Stoga složenost predmeta ili ponašanje tužitelja koje odugovlači postupak mogu opravdati duljinu postupka koji se na prvi pogled čini predug (
38
).
46.
Primjenjujući ta načela u ovom predmetu, Deltafina je svoju tužbu za poništenje podnijela 19. siječnja 2006. Dana 26. lipnja 2006. Deltafina je od Općeg suda zahtijevala da Komisiji naloži da dostavi cjelovitu verziju dokumenta priloženog odgovoru na tužbu. Tajništvo Općeg suda je dopisom od 22. studenoga 2006. obavijestilo Deltafinu da je njezin zahtjev odbijen. Prema tvrdnjama Deltafine pisani je postupak zaključen 26. veljače 2007. Rasprava je održana 29. rujna 2010., a presuda je objavljena 9. rujna 2011.
47.
Prvostupanjski postupak ukupno je trajao približno pet godina i osam mjeseci, a od zaključenja pisanog postupka do početka rasprave protekla je približno 43 mjeseca. Toliko se trajanje postupka pred Općim sudom ne može opravdati nijednom od posebnih okolnosti Deltafininog slučaja. Duljina razdoblja između pisane i usmene faze postupka ne može se objasniti složenošću spora, ponašanjem stranaka ili bilo kojim postupovnim pitanjem. Osobito, Deltafinin zahtjev za predočenje dokumenta u Komisijinom posjedu nije imao nikakav utjecaj na razdoblje očite neaktivnosti između zaključenja pisanog postupka i otvaranja usmenog postupka. Sudu nisu dostavljene nikakve informacije koje bi objasnile ili opravdale to razdoblje.
48.
Što se tiče, osobito, složenosti spora, jasno je da iako su tužbeni razlozi zahtijevali da ih se detaljno ispita, to nije predstavljalo neke posebne teškoće. Iako je točno da su neki adresati pobijane odluke Općem sudu podnijeli tužbe za njezino poništenje, to nije onemogućilo da se analiza dokumenata u predmetu i priprema usmenog postupka izvrši u razdoblju kraćem od tri godine i sedam mjeseci. Treba istaknuti i to da Opći sud tijekom tog razdoblja nije donio nikakve mjere upravljanja postupkom kojima se prekida ili produljuje postupak.
49.
Te me činjenice navode na zaključak da je postupak vođen pred Općim sudom povrijedio članak 47. stavak 2. Povelje i da Opći sud nije donio odluku u razumnom roku. To predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila koje ima za cilj dodijeliti prava pojedincima (
39
) te, stoga, Deltafina ima pravo podnijeti tužbu za naknadu štete ako to želi.
50.
Međutim, budući da ne može dovesti do ukidanja pobijane presude, Deltafinin treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Prvi i drugi žalbeni razlog: sažetak relevantnih dijelova pobijane presude
51.
Opći sud je svoj pristup izložio u točkama 102. do 148. pobijane presude. Namjera je programa oslobađanja od kazni i smanjenja kazni omogućiti povoljniji tretman poduzetnicima koji surađuju s Komisijom u istragama tajnih zabranjenih sporazuma. Program tako ima za cilj istražiti, suzbiti i spriječiti prakse koje su dio najtežih povreda pravila tržišnog natjecanja. Program oslobađanja od kazni i smanjenja kazni temelji se na sporazumu između Komisije i poduzetnika koji odluče s njom surađivati. Na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002., Komisija može potpuno osloboditi od kazni poduzetnika koji prvi odluči surađivati te smanjiti kazne poduzetnicima koji su nakon toga surađivali. U tom pogledu, smislu programa oslobađanja od kazni i smanjenja kazni svojstveno je to da samo jedan od članova zabranjenog sporazuma može biti oslobođen od kazni jer je cilj stvoriti ozračje nesigurnosti unutar zabranjenih sporazuma potičući njihovo prijavljivanje Komisiji. Sudionici u zabranjenom sporazumu znaju da samo jedan od njih može biti oslobođen kazni prijavljivanjem ostalih sudionika u povredi, što ih izlaže opasnosti da će im biti izrečene novčane kazne (
40
).
52.
Iz Obavijesti o suradnji iz 2002. proizlazi da postupak odobravanja oslobađanja od kazni ima tri različite faze: (i) poduzetnik koji traži oslobođenje pristupa Komisiji i dostavlja joj dokaze o navodnom zabranjenom sporazumu koji utječe na tržišno natjecanje unutar Europske unije; (ii) Komisija potom ocjenjuje te dokaze s obzirom na uvjete iz točke 8. podtočke (a) ili podtočke (b) Obavijesti o suradnji iz 2002., ovisno o konkretnom slučaju, te ako je taj poduzetnik prvi zviždač koji ispunjava te uvjete, Komisija ga može u pisanom obliku uvjetno osloboditi od kazni; (iii) na kraju upravnog postupka, nakon usvajanja konačne odluke, Komisija odlučuje hoće li poduzetnika konačno osloboditi od kazni. To će učiniti samo ako je poduzetnik o kojem je riječ tijekom upravnog postupka i do donošenja konačne odluke ispunio tri kumulativna uvjeta iz točke 11. podtočaka (a) do i (c) Obavijesti o suradnji iz 2002. (
41
)
53.
Što se tiče opsega obveze suradnje prema Obavijesti o suradnji iz 2002., Opći sud je naveo da iz samog teksta točke 11. podtočke (a), posebno iz okolnosti da predmetni poduzetnik mora surađivati „u potpunosti, kontinuirano i brzo“, proizlazi da je ta obveza vrlo općenita, da parametri nisu jasno definirani i da se točan opseg obveze može razlučiti samo iz konteksta programa oslobađanja od kazni i smanjenja kazni. Opći sud je smatrao da izraz „u potpunosti“ znači da suradnja mora biti cjelovita, apsolutna i bez zadrške kako bi se konačnom odlukom odobrilo oslobađanje od kazni. Formulacija „kontinuirano“i „brzo“ znači da poduzetnikova suradnja mora ispunjavati dva uvjeta: (i) mora trajati tijekom čitavog upravnog postupka; i (ii) mora biti neposredna (
42
).
54.
Opći sud je objasnio da u programu oslobađanja od kazni i smanjenja kazni „suradnja“ znači istinsku i potpunu suradnju. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se smanjenje kazne u skladu s Obavijesti o suradnji iz 2002. može opravdati samo ako se može smatrati da dostavljene informacije i, općenito, ponašanje predmetnog poduzetnika pokazuju istinsku suradnju (
43
). Opći sud je istaknuo da se takvo tumačenje primjenjuje a fortiori na suradnju potrebnu da bi se opravdalo oslobađanje od kazni, budući da takvo oslobađanje predstavlja još povoljniji tretman od pukog smanjenja kazne (
44
).
55.
Opći sud je potom istaknuo da se, kada poduzetnik Komisiji dostavi nepotpune ili netočne podatke o činjenicama, ne može smatrati da njegovo ponašanje odražava duh istinske suradnje u smislu te sudske prakse (
45
). Stoga poduzetnik koji želi biti oslobođen od kazni ne može propustiti izvijestiti Komisiju o relevantnim činjenicama o kojima je imao saznanja, a koje su mogle, čak i potencijalno, utjecati na vođenje upravnog postupka i učinkovitost Komisijine istrage. Jesu li radnje poduzetnika odražavale duh istinske suradnju može se procijeniti samo prema okolnostima koje su postojale u vrijeme kada su te radnje bile izvršene. Stoga se ne može pozivati na ex post facto zaključak da ponašanje poduzetnika kojim se krši obveza suradnje nije proizvelo negativne učinke kako bi se time opravdalo to ponašanje (
46
).
56.
S obzirom na navedeno, Opći sud je utvrdio sljedeće činjenice.
57.
Kao prvo, Deltafina nije obavijestila Komisiju o okolnostima važnima za istragu, konkretno, da je njezin predsjednik na sastanku APTI od 4. travnja 2002. otkrio da je Deltafina podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni te da je i Universalov savjetnik na sličan način obavijestio društva majke nekih Universalovih konkurenata 2. travnja 2002. Kao drugo, Komisija za te okolnosti — važne za njezinu istragu — nije znala više od dvije godine. Kao treće, iz pobijane odluke i spisa predmeta bilo je jasno da su Komisijine službe i Deltafina tijekom međusobne komunikacije u okviru programa oslobađanja od kazni i smanjenja kazni, a posebno na sastanku 14. ožujka 2002., izričito raspravljali o potrebi da Deltafina ne otkriva činjenicu da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni kako ne bi uzbunila konkurente i ugrozila učinkovitost pretraga. Osobito je bilo jasno da je Komisija od Deltafine izričito zatražila da drži u tajnosti činjenicu da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kaznii jer je namjeravala takve pretrage i provesti. Stoga je Deltafina znala da je Komisija svako otkrivanje činjenice da je podnesen zahtjev za oslobađanje od kazni smatrala bitnom okolnošću koja može, barem potencijalno, utjecati na pravilno vođenje istrage. Kao četvrto, Deltafina nije mogla tvrditi da nije znala da se čuvanje tajnim zahtjeva za oslobađanje od kazni smatralo bitnim elementom za uspjeh istrage (
47
).
58.
Opći sud je presudio da je, u tim okolnostima, ponašanje koje svjedoči duh istinske suradnje nalagalo da Deltafina obavijesti Komisiju o činjenici da je otkrila podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni (
48
).
59.
Opći sud je odbio Deltafininu tvrdnju da je Komisija znala da će Deltafina na sastanku APTI održanom 4. travnja 2002. obavijestiti druge članove zabranjenog sporazuma da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Opći sud je presudio da Komisija nije mogla prihvatiti ili prethodno odobriti takvu objavu jer nije znala da je Deltafina imala namjeru to učiniti spontano (
49
).
60.
Opći sud je potom razmotrio Deltafinine specifične argumente o navodnim pogreškama kojima je bila zahvaćena pobijana odluka, posebno u vezi s navodnim sporazumom o „osnovnim pravilima“. Opći sud je odbio Deltafinin navod da iz pobijane odluke ili dokumenata u spisu proizlazi da je Deltafina prije sastanka APTI izričito i jasno izvijestila Komisiju da će na tom sastanku spontano objaviti da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Ni u zapisniku sa sastanka od 14. ožujka 2002. koji su sastavile Komisijine službe ni u bilješkama jednog od Universalovih predstavnika s tog sastanka nema podataka o tome da je Deltafina izričito upozorila Komisiju da će dati takvu objavu. U bilješkama Universalovog predstavnika stoji da je Deltafina samo naglasila poteškoće s kojima se susreće kod očuvanja tajnosti činjenice da je podnijela zahtjeva za oslobađanje od kaznis obzirom na to da će njeni konkurenti na to posumnjati bude li njezino ponašanje na sastanku APTI različito u odnosu na prethodne sastanke. Opći sud je također istaknuo da je Deltafina u svom odgovoru na jedno pitanje koje joj je postavio na raspravi u biti sama priznala da na sastanku od 14. ožujka 2002. nije izričito obavijestila Komisijine službe da će na sastanku APTI 4. travnja 2002. spontano objaviti da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Također ni iz jednog drugog dokumenta u spisu ne proizlazi da je Deltafina nekom drugom prigodom Komisiju prethodno izričito upozorila na to da će spontano objaviti taj podatak (
50
).
61.
Opći sud je osobito ispitao zasebne bilješke u spisu Deltafininih predstavnika kao i bilješke Komisijinih službi o telefonskom razgovoru od 22. ožujka 2002. (između g. Jacchije za Deltafinu i g. Van Erpsa iz Komisijinih službi). Opći sud nije prihvatio Deltafinin argument da je tijekom tog razgovora Deltafina obavijestila Komisiju da će objaviti da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni (
51
).
62.
Naposljetku, Opći sud je ispitao Deltafininu tvrdnju da je na sastanku od 14. ožujka 2002. s Komisijom postigla sporazum o određenim „osnovnim pravilima“. Prema Deltafini, najvažniji dijelovi navodnog sporazuma bili su ti da je Komisija prihvatila činjenicu da će Deltafina neizbježno objaviti da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni i da je, zauzvrat, Deltafina preuzela veći teret pružanja dodatnih dokaza što je prije moguće. Deltafina je, stoga, tvrdila da je ispunila svoju obvezu suradnje time što je Komisiji dostavila dodatne podatke koje je tražila. Opći sud je istaknuo da, čak i kad bi Deltafinino gledište bilo točno, to ne može pobiti zaključak da je Deltafina povrijedila svoju obvezu suradnje ne obavijestivši naknadno Komisiju da je objavila da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Stoga je Komisija ispravno postupila ne oslobodivši Deltafinu kazne u svojoj konačnoj odluci.
63.
Opći sud je smatrao da, čak i da se Komisija na sastanku od 14. ožujka 2002. složila da je Deltafini nemoguće držati u tajnosti podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni (detalj koji je bio sporan), to ne bi utjecalo na zaključak da je kod ponašanja koje pokazuje duh istinske suradnje Deltafina bila dužna Komisiju odmah hitno izvijestiti o činjenici da je objavila podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Takav zaključak vrijedio bi i u slučaju da je Deltafina uistinu zbog jednog od razloga koje je isticala tijekom upravnog postupka bila primorana objaviti da je podnijela svoj zahtjev za oslobađanje od kazni— osobito ako je doista, kako je tvrdila, bila u tako „hitnoj“situaciji da, s obzirom na to da je imala legitimnu želju da ne prekrši svoju obvezu iz točke 11. podtočke (b) Obavijesti o suradnji iz 2002. da prestane s povredom, nije imala drugog izbora doli da objavi činjenicu da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Budući da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni, Deltafina je podlijegala obvezi suradnje. Ta joj je obveza nalagala da Komisiju obavijesti o izvršenim objavama. Jednako tako, čak i pod pretpostavkom da se dokaže okolnost na koju se Deltafina pozivala — konkretno, da je poštovala „drugu najbolju opciju“ navodno dogovorenu s Komisijom kako bi se ublažili negativni učinci „neizbježne“ objave davanjem podataka koje je Komisija tražila — ta okolnost također ne bi mogla osloboditi Deltafinu njezine obveze žurnog obavještavanja Komisije o svojoj objavi podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni (
52
).
Prvi žalbeni razlog: pogreška u ocjeni u vezi s obvezom suradnje i povreda prava na obranu
Sažetak argumenata
64.
Deltafina ističe da je Opći sud povrijedio njezino pravo na obranu time što nije odlučio o njezinom prvom tužbenom razlogu kako iz sporazuma o osnovnim pravilima sa sastanka od 14. ožujka 2002. proizlazi da je Deltafina bila oslobođena obveze da od ostalih članova zabranjenog sporazuma prikrije činjenicu da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. U skladu s tim, Deltafina nije povrijedila svoju obvezu tajnosti razotkrivanjem te činjenice na sastanku APTI. Umjesto toga, Opći sud je svoje obrazloženje zamijenio onim koje su iznijele stranke uvođenjem novog argumenta: da je Deltafina prekršila svoju obvezu suradnje time što nije obavijestila Komisiju da je ostalim članovima zabranjenog sporazuma objavila podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Time je Opći sud prekoračio svoju nadležnost, koja je ograničena na preispitivanje pobijane odluke. Opći sud ne može zamijeniti osnovna pravila koja su stranke međusobno ugovorile na sastanku od 14. ožujka 2002. onime što on smatra da je Deltafina trebala učiniti kako bi ispunila svoju obvezu suradnje. Nadalje, taj je sporazum bio ugovorne naravi. Pobijana presuda je nepopravljivo nedosljedna.
65.
Deltafina dalje tvrdi da sadržaj osnovnih pravila proizlazi iz detalja koje je dogovorila s Komisijom. Deltafinina tvrdnja da je na sastanku od 14. ožujka 2002. bila oslobođena obveze neobjavljivanja poduprta je dokazima iz tog vremena, među ostalim, zapisnikom s tog sastanka. Ti dokazi pokazuju da je u zamjenu za pristanak da Deltafinu oslobodi njezine obveze, Komisija njoj nametnula strože uvjete za pružanje informacija potrebnih za vođenje istrage o zabranjenom sporazumu. Da je Opći sud pregledao zapisnik, zaključio bi da se Komisija složila da je neizbježno to da će Deltafina morati objaviti podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. U tom zapisniku ne stoji da je Deltafina bila obvezna Komisiju obavijestiti o tome da je objavila podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Nakon toga Komisija Deltafininim predstavnicima nikada nije postavljala pitanja o tom stajalištu. Doista, čini se da Komisiju to pitanje nije zanimalo. Komisija je optužila Deltafinu da je dobrovoljno i spontano objavila podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Međutim, ništa iz zapisnika sa sastanka od 14. ožujka 2002. ne ukazuje na to da svaka objava mora biti nehotična i neizbježna zato što je treća strana tražila informacije.
66.
Deltafina ističe da njezina obveza suradnje u skladu s Obavijesti o suradnji iz 2002. nije jednaka onoj koju je Sud prethodno razmotrio u gore navedenoj presudi Dansk Rørindustri i dr./Komisija (
53
). U tom su predmetu poduzetnici koji su tražili povoljniji tretman Komisiji bili dužni pružiti potpune i točne informacija u vezi s postojanjem povrede pravila tržišnog natjecanja. U takvim okolnostima predmetni poduzetnici nisu mogli biti oslobođeni svoje obveze suradnje na temelju primjenjive Obavijesti o suradnji. S druge strane, Deltafina je podlijegala obvezi tajnosti, koje je mogla biti oslobođena. Tu tvrdnju podupire točka 12. podtočka (a) Obavijesti o suradnji iz 2006. U svakom slučaju, Deltafina dodaje da bi sve dvojbe o tome kakav je bio dogovor o osnovnim pravilima i načinu suradnje s Komisijom trebale biti riješene njoj u korist.
67.
Komisija ističe da Deltafinin prvi žalbeni razlog nije osnovan. Komisija navodi da nije pristala osloboditi Deltafinu njezine obveze čuvanja u tajnosti podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Opći sud je pomno istražio Deltafinine tvrdnje u vezi s navodnim sporazumom s Komisijom o objavljivanju podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni te je na temelju činjenica zaključio da takav sporazum nije postojao. U skladu s tim, Opći sud nije povrijedio Deltafinino pravo na obranu niti je prekoračio granice svoje nadležnosti presudivši da je Deltafina povrijedila svoju obvezu suradnje.
68.
Komisija osporava Deltafinine tvrdnje da je Opći sud svoju presudu temeljio na novom razlogu, koji nije bio dio pobijane odluke. Okolnost da Deltafina nije obavijestila Komisiju o činjenici da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni (navodni novi razlog) spominje se u uvodnim izjavama preambule te odluke (
54
). Točno je da je Opći sud na taj propust stavio veći naglasak od Komisije. Međutim, kao i Opći sud, i Komisija smatra da je Deltafina time povrijedila točku 11. podtočku (a) Obavijesti o suradnji iz 2002. Iz Deltafininog propusta proizlazi da se Deltafina nastavila ponašati kao član zabranjenog sporazuma te da nije mogla dokazati istinsku i lojalnu suradnju. U članku 31. Uredbe br. 1/2003 stoji da Opći sud ima neograničenu nadležnost u pogledu određivanja novčanih kazni. S obzirom na tu odredbu, ne može se tvrditi da je Opći sud prekoračio svoju nadležnost prilikom ocjenjivanja je li Deltafina ispunila svoju obvezu suradnje na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002.
69.
Komisija ističe da je Opći sud odbio Deltafininu tvrdnju da nije mogla od drugih članova zabranjenog sporazuma prikriti činjenicu da je podnijela zahtjev za Deltafinina tvrdnja da Komisija nije jasno naznačila da se svaka objava podatka da je Deltafina podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni ne bi smjela dati dobrovoljno jezično je cjepidlačenje, pa je Deltafinin argument neosnovan.
70.
Pravila programa oslobađanja od kazni i smanjenja kazni temelje se na Ugovoru, sekundarnom zakonodavstvu i na Komisijinim obavijestima. Nepojmljivo je da bi dužnosnik Komisije zadužen za određeni slučaj mogao odrediti drugačija „osnovna pravila“. Uloga je dužnosnikâ objasniti sadržaj pravila, ali oni pritom mogu izraziti svoja mišljenja o načinu na koji bi se pravila u određenom slučaju mogla primijeniti. U skladu s tim, Opći sud je ispravno odlučio da treba proučiti Obavijest o suradnji iz 2002. kako bi ustanovio koje se odredbe primjenjuju na Deltafinu. Komisija ističe da nije mogla Deltafini odobriti da ostalim članovima zabranjenog sporazuma objavi podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni na temelju točke 12. Obavijesti o suradnji iz 2006. Ta Obavijest o suradnji nije bila primjenjiva ratione temporis. U svakom slučaju, žalba je neosnovana u dijelu u kojem se njome zahtijeva preispitivanje činjenica.
71.
Naposljetku, u slučaju da Sud utvrdi da je prvi žalbeni razlog dopušten i osnovan, Komisija zahtijeva da Sud donese sljedeće zaključke: (i) Deltafina je povrijedila svoju obvezu suradnje iz točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002.; (ii) Deltafinina objava podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni ostalim članovima zabranjenog sporazuma mogla je dovesti u opasnost učinkovitost Komisijinih pretraga; (iii) program oslobađanja od kazni i smanjena kazni uvijek prati opasnost da će ponašanje pojedinih članova zabranjenog sporazuma postati sumnjivo drugima; (iv) Deltafina je mogla držati u tajnosti podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni, ali je umjesto toga odlučila dobrovoljno objaviti taj podatak, što pokazuje da je ustrajala u postupanju koje je suprotno pravu tržišnog natjecanja.
Ocjena
72.
Deltafinin prvi žalbeni razlog se u širem smislu dijeli na tri dijela: (i) Opći sud je propustio odlučiti o glavnom tužbenom razlogu prema kojemu je Komisija Deltafinu oslobodila obveze da drži u tajnosti podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni u skladu s osnovnim pravilima dogovorenima na sastanku od 14. ožujka 2002.; (ii) Opći sud zamijenio je svoju ocjenu onom iz pobijane odluke presudivši da je Deltafina trebala Komisiju obavijestiti prije otkrivanja podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni; i (iii) Deltafinino pravo na obranu bilo je povrijeđeno.
73.
Je li Opći sud odlučio o Deltafininom glavnom tužbenom razlogu?
74.
U prvostupanjskom postupku Deltafina je tvrdila da je pobijana odluka bila zahvaćena trima očitim pogreškama zbog kojih joj nije bio odobren zahtjev za oslobađanje od kazni: kao prvo, pogreškom u utvrđivanju činjeničnog stanja zasnovanoj na netočnoj pretpostavki da talijanski prerađivači sirovog duhana nisu imali saznanja o Komisijinim istragama; kao drugo, Komisijinoj pogrešci u ocjeni jer je smatrala da je Deltafina povrijedila svoju obvezu suradnje kako je utvrđena točkom 11. podtočkom (a) Obavijesti o suradnji iz 2002.; i, kao treće, daljnjom pogreškom u ocjeni utoliko što je Komisija smatrala da je Deltafinina objava podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni ugrozila istragu.
75.
Ono što Deltafina navodi kao svoj glavni žalbeni razlog zapravo je drugi tužbeni razlog iznesen u prvostupanjskom postupku (u vezi s poduzetnikovom obvezom suradnje na temelju točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002.), te Deltafina kritizira način na koji je Opći sud postupao u pogledu tog tužbenog razloga. Proučila sam Deltafininu tužbu za poništenje. Jasno je da je Deltafina u prvostupanjskom postupku tvrdila da je Komisija na sastanku od 14. ožujka 2002. prihvatila činjenicu da bi Deltafini bilo nemoguće prikriti ostalim članovima zabranjenog sporazuma da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Prema Deltafininoj tvrdnji, Komisija je stoga još više ustrajala na tome da joj je, u zamjenu za dopuštenje da se objavi taj podatak, važnije to da joj Deltafina da dodatne informacije koje su joj bile potrebne da provede istrage (tzv. „osnovna pravila“ili „pravila igre“).
76.
Čini mi se da je Opći sud ispravno protumačio Deltafinin tužbeni razlog na način da se odnosi na obvezu suradnje kako je utvrđena u točki 11. podtočki (a) Obavijesti o suradnji iz 2002. Opći sud je pažljivo evidentirao Deltafinine argumente, posebno u vezi sa sastankom od 14. ožujka 2002., u točkama 90. do 93. pobijane presude. Opći sud je zaključio da Deltafina nije uspjela dokazati da je unaprijed obavijestila Komisiju da će spontano objaviti podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni na sastanku APTI (
55
). Opći sud je također posebno razmotrio navodni sporazum o osnovnim pravilima sa sastanka od 14. ožujka 2002. (
56
)
77.
Važno je, međutim, napomenuti da Opći sud nije utvrdio je li takav sporazum bio sklopljen. Umjesto toga, Opći sud je istaknuo da, čak i da su Komisija i Deltafina dogovorile osnovna pravila kao što se tvrdi, činjenica da Deltafina nije Komisiju unaprijed izvijestila o svojoj namjeri objave podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni predstavlja povredu obveze suradnje iz točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002. Opći sud je također zauzeo stajalište da nije bilo okolnosti koje bi Deltafinu mogle osloboditi obveze da zatim žurno obavijesti Komisiju o objavi koju je izvršila.
78.
Ključno je pitanje je li obrazloženje u pobijanoj presudi manjkavo zato što Opći sud nije posebno odgovorio na Deltafinin argument da je prema navodnim osnovnim pravilima bila oslobođena obveze držanja u tajnosti podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni u zamjenu za prihvaćanje strože obveze davanja Komisiji informacija (obveze za koju tvrdi da ju je ispunila).
79.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, rasuđivanje Općeg suda mora biti na jasan i nedvosmislen način razvidno iz obrazloženja presude, tako da zainteresirane osobe mogu spoznati razloge donesene odluke, a Sud obavljati sudski nadzor (
57
). Obveza obrazlaganja ipak ne nalaže Općem sudu da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i točku po točku, odgovorilo na sve argumente koje su iznijele stranke u sporu. Obrazloženje, dakle, može biti implicitno pod uvjetom da se njime omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora (
58
).
80.
Odbijajući Deltafininu tvrdnju da je Komisija znala da će Deltafina objaviti podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni na sastanku APTI, Opći sud je presudio da Komisija nije znala da bi Deltafina mogla objaviti taj podatak spontano i da ga nije mogla unaprijed prihvatiti ili odobriti (
59
).
81.
Deltafinini argumenti, u mjeri u kojoj se njima želi dovesti u pitanje ocjena činjenica koju je izvršio Opći sud osporavanjem zaključaka o zapisniku sa sastanka od 14. ožujka 2002. i pojedinostima o kasnijim kontaktima između Deltafininih predstavnika i službenika Komisije zaduženih za predmet, nedopušteni su. Deltafina time zapravo želi osigurati preispitivanje ocjene činjenica, za što Sud nije nadležan u žalbenom postupku (
60
).
82.
Je li Opći sud ispravno zaključio da Deltafina nije ispunila svoju obvezu suradnje na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002.?
83.
Prema objašnjenju Općeg suda, moraju se ispuniti tri kumulativna uvjeta da bi poduzetnik bio oslobođen od kazni (
61
). To pitanje zahtijeva ocjenu Općeg suda o tome je li Deltafina surađivala u potpunosti, kontinuirano i brzo tijekom čitavog upravnog postupka.
84.
Smatram da je Opći sud ispravno opisao opseg poduzetnikove obveze suradnje u točkama 124. do 132. svoje presude. U skladu s ustaljenom sudskom praksom smanjenje novčane kazne na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. može biti opravdano samo kada se može smatrati da dostavljene informacije i, općenito, ponašanje predmetnog poduzetnika dokazuju njegovu istinsku suradnju (
62
). Samo kada ponašanje predmetnog poduzetnika svjedoči o takvom duhu suradnje, poduzetniku se može smanjiti novčana kazna na temelju te obavijesti (
63
). Ne prihvaćam Deltafininu tvrdnju da se taj kriterij ne može primijeniti u ovom predmetu jer se Deltafinina situacija (obveza da čuva u tajnosti podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni) razlikovala od situacije poduzetnika koji traži oslobađanje od kazni u zamjenu za pružanje potpunih i točnih činjeničnih informacija.
85.
Po mojem mišljenju, obveza suradnje iz Obavijesti o suradnji jednako se odnosi i na ponašanje poduzetnika za koje vrijedi obveza tajnosti. Da bi bio oslobođen od kazni, taj se poduzetnik mora staviti na raspolaganje Komisiji kako bi dokazao da istinski surađuje. On stoga mora obavijestiti Komisiju o svim relevantnim činjenicama o kojima ima saznanja a koje bi mogle utjecati na vođenje upravnog postupka i Komisijinih istraga. Sporazum između Komisije i predmetnog poduzetnika prema obavijesti o suradnji nije ugovor; niti u njemu ima bilo kakve prisile. Poduzetnikova suradnja je dobrovoljna, ali mora biti bez zadrške i potpuna kako bi ishodio oslobađanje od kazni.
86.
Je li Opći sud, procjenjujući opseg te obveze, trebao utvrditi to da se Komisija složila da Deltafina više nije bila dužna čuvati u tajnosti podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni?
87.
Po mom mišljenju, ne nužno.
88.
Opći sud je imao više mogućnosti kada je ocjenjivao opseg obveze suradnje. Mogao je utvrditi (kao što je tvrdila Komisija) da nije postojao sporazum na temelju kojeg bi Deltafina bila oslobođena obveze čuvanja u tajnosti podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. U takvom bi slučaju postojala očita povreda poduzetnikove obveze suradnje. U interesu dobre prakse dodajem da bi poduzetnik u Deltafininoj situaciji trebao pružiti dokaze o postojanju odluke koju je Komisija donijela na odgovarajućoj razini kako bi dokazao da je takav sporazum bio sklopljen.
89.
Treba imati na umu da je Deltafini mogla biti izrečena novčana kazna zbog ozbiljne povrede pravila tržišnog natjecanja te je, u skladu s načelom osobne odgovornosti, bila dužna odgovarati za tu povredu (
64
). Bez obzira na to, zbog razloga navedenih u uvodu Obavijesti o suradnji iz 2002. (
65
), Komisija ju je mogla osloboditi od te kazne. U tom je smislu Komisija dopisom od 6. ožujka 2002., koji je potpisao član Komisije koji je tada bio zadužen za pitanja tržišnog natjecanja, potvrdila da je Deltafinu uvjetno oslobodila od kazni. S obzirom na te elemente, izjave službenika tijekom sastanka ili kasnije komunikacije nisu mogle predstavljati presudan dokaz o tome da je Komisija pristala izmijeniti temeljni čimbenik za utvrđivanje postojanja suradnje poduzetnika u okviru programa oslobađanja od kazni i smanjenja kazni. Da bi dokazao da je Komisija pristala izmijeniti uvjete sporazuma u smislu Obavijesti o suradnji iz 2002., predmetni poduzetnik bi od Komisije morao dobiti službenu potvrdu, potpisanu na odgovarajućoj razini: po mojem mišljenju, od iste osobe (ili njezinog sljednika) koja je potvrdila da je odobreno uvjetno oslobađanje od kazni. Čini mi se da to proizlazi iz važnosti odluka koje se donose u kontekstu programa oslobađanja od kazni i smanjenja kazni te zbog potrebe da se na takve odluke može pouzdano osloniti i kako bi se podnositeljima zahtjeva pružila sigurnost potrebna da se osigura dosljedna primjena tog programa. Takvih elemenata ne bi bilo ako bi bilo koji službenik Komisije mogao izmijeniti uvjete na temelju kojih je oslobađanje od kazni odobreno, bez potvrde pristanka Komisijine hijerarhije.
90.
Deltafina se poziva na petu alineju točke 12. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2006., u kojoj se navodi da poduzetnik surađuje istinski, u potpunosti, kontinuirano i brzo od trenutka kada je predao svoj zahtjev u upravni postupak Komisije, među ostalim, neotkrivanjem činjenica iz zahtjeva ili bilo kojeg sadržaja njegovog zahtjeva prije nego što Komisija izda obavijest o utvrđenim činjenicama u slučaju, osim ako je drukčije dogovoreno. Međutim, Obavijest o suradnji iz 2006. se nije primjenjivala ratione temporis pa ću se suzdržati od daljnjeg istraživanja kako bi se točno njezine formulacije trebale tumačiti.
91.
Čak i da je Opći sud utvrdio da je, kako tvrdi Deltafina, postojao sporazum koji bi joj dopuštao objavu podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni, to ne znači da bi Opći sud morao zaključiti da je bila ispunjena obveza o suradnji na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. Iz širokog opsega obveze suradnje slijedi da je Opći sud prilikom svoje ocjene ovlašten utvrditi ostale elemente te obveze i odlučiti je li ih podnositelj zahtjeva za oslobađanje od kazni poštovao.
92.
Ovdje je Opći sud iznio hipotezu time što je u dvojbi odlučio u prilog Deltafini jer je pretpostavio da jest postojao sporazum o osnovnim pravilima kako je Deltafina tvrdila (
66
). Bez obzira na to, Opći sud je zauzeo stajalište da je Deltafina povrijedila svoju obvezu suradnje iz točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002. jer je ostalim članovima zabranjenog sporazuma objavila podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni, a da o tome nije prethodno obavijestila Komisijine službe. Tako je Opći sud identificirao element obveze suradnje koji Deltafina po njegovom mišljenju nedvojbeno nije ispunila.
93.
Točno je da bi pobijana presuda bila potpunija da je Opći sud prvo utvrdio je li doista postojao sporazum kojim bi Deltafina bila oslobođena obveze da u tajnosti čuva podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Međutim, nepostojanje takvog zaključka ne obezvređuje ocjenu Općeg suda.
94.
Smatram da je ocjena u pobijanoj presudi dovoljno jasna i razumljiva da bi predstavljala adekvatnu osnovu za zaključak koji je Opći sud donio te, stoga, zadovoljava uvjete za obrazloženje.
95.
Opći sud je nedvosmisleno utvrdio da, kao prvo, Deltafina nikad nije obavijestila Komisiju o svojoj namjeri objavljivanja podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Kao drugo, Deltafina je podlijegala obvezi potpune, kontinurane i brze suradnje kako bi dokazala istinsku suradnju u skladu s točkom 11. podtočkom (a) Obavijesti o suradnji iz 2002. Kao treće, Deltafina je tu obvezu povrijedila ne obavijestivši unaprijed ili odmah nakon što je objavila podatak o svom podnošenju zahtjeva za oslobađanje od kazni. Kao četvrto, nije od odlučujućeg značaja je li bio postignut sporazum o osnovnim pravilima jer nije bilo osporeno da Deltafina nije odmah obavijestila Komisiju o objavi podatka o svom podnošenju zahtjeva za oslobađanje od kazni; za tu se činjenicu saznalo na saslušanju pred službenikom za saslušanje otprilike tri godine kasnije.
96.
Čini mi se da je Opći sud ispravno protumačio bit Deltafininog glavnog tužbenog razloga, smatrajući da se odnosi na Komisijinu odluku da Deltafini ne odobri oslobađanje od kazni, te značenje i opseg obveze suradnje za potrebe Obavijesti o suradnji iz 2002. Ističući da Deltafina nije zadovoljila određeni element te obveze suradnje, tumačenje Općeg suda nije izišlo izvan okvira prihvatljivog tumačenja tog tužbenog razloga. Opći sud, stoga, nije svoje obrazloženje zamijenio onim iz pobijane odluke.
97.
Opći sud je pri ispitivanju tog tužbenog razloga utvrdio činjenične elemente koje je Komisija uzela u obzir. Točno je da je Opći sud naglasio da Deltafina nije žurno obavijestila Komisiju o otkrivanju podatka da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Međutim, ta činjenica predstavlja relevantnu okolnost u pobijanoj odluci. Opći sud je potom razmotrio značenje obveze suradnje iz točke 11. podtočke (a) Obavijesti o suradnji iz 2002., kao što je to učinila i Komisija (
67
). Stoga smatram da Opći sud nije temeljio svoju presudu na novom razlogu koji nije bio dio pobijane presude.
98.
Načelo kontradiktornosti dio je prava na obranu koje predstavlja opće načelo prava EU‑a (
68
). Sud i sam mora to pravilo poštovati, posebno ako o sporu odlučuje temeljem razloga koji je utvrdio po službenoj dužnosti (
69
). Stoga je za zadovoljavanje zahtjeva koji se odnose na pravo na pravično suđenje važno, naime, da su stranke bile upoznate s kako činjeničnim tako i pravnim elementima koji su odlučujući za stvar u postupku te da su o njima mogle raspravljati kontradiktorno (
70
).
99.
Je li poštovano Deltafinino pravo na obranu?
100.
Postupak pred Općim sudom odnosio se na značenje i opseg obveze suradnje. Ta su dva pitanja bila dio Deltafininih glavnih tužbenih razloga pa je Deltafina stoga imala široku mogućnost iznijeti svoju obranu u pogledu svih relevantnih činjeničnih i pravnih pitanja u prvostupanjskom postupku.
101.
Nadalje, Opći sud nije riješio spor na temelju novog razloga koji je istaknuo po službenoj dužnosti. Umjesto toga, Opći sud je (i) utvrdio tužbene razloge koje je istaknula Deltafina; (ii) utvrdio relevantne razloge iz pobijane odluke; i (iii) protumačio obvezu suradnje u smislu Obavijesti o suradnji iz 2002. Deltafina je podnijela pisana i usmena očitovanja o tim pitanjima. Stoga nije bilo povrede Deltafininog prava na obranu; iz toga zaključujem da je prvi žalbeni razlog neosnovan.
Drugi žalbeni razlog: povreda Poslovnika u vezi s pozivanjem i saslušanjem svjedoka
102.
Drugi žalbeni razlog odnosi se na način na koji je Opći sud ispitao dokaze u vezi s navodnim osnovnim pravilima utvrđenima na sastanku 14. ožujka 2002., na pitanje jesu li ti dokazi ispravno prikupljeni i na pitanje je li povrijeđeno Deltafinino pravo na pravično suđenje.
Sažetak argumenata
103.
Deltafina ističe da se pozivanje i saslušanje svjedoka mora provoditi u skladu s Poslovnikom Općeg suda. Na raspravi održanoj 29. rujna 2010., u suprotnosti s pravilima iz Poslovnika, Opći je sud saslušao dva svjedoka, g. Rehera (Deltafininog odvjetnika) i g. Van Erpsa (Komisijinog službenika zaduženog za predmet). Oba svjedoka su dala iskaze o sastanku od 14. ožujka 2002., posebno u vezi s navodnim sporazumom o osnovnim pravilima. Međutim, Opći sud nije donio nikakve mjere izvođenja dokaza u skladu s člankom 65. svojeg Poslovnika, niti je izdao pozive svjedocima prema članku 68. tog Poslovnika. Nadalje, iskaz g. Rehera nije zabilježen (dok se iskaz g. Van Erpsa spominje u tekstu presude). (
71
) Zapisnik s rasprave pred Općim sudom te iskaze opisuje kao „razmjenu mišljenja“.
104.
Opći sud je na temelju iskaza g. Van Erpsa zaključio da Deltafina nije ni na sastanku od 14. ožujka 2002., ni u telefonskom razgovoru 22. ožujka 2002. između g. Van Erpsa i g. Jacchije (još jednog Deltafininog odvjetnika), jasno naznačila da će na sastanku APTI spontano objaviti podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Da je Komisija znala za Deltafininu namjeru da to učini, ne bi je odobrila. Međutim, Opći sud nije uzeo iskaz g. Jacchije o tim događajima iako je bio prisutan na sudu.
105.
Opći sud je pogriješio time što je usmenom iskazu g. Van Erpsa, uzetom otprilike osam godina nakon događaja, pridao veću važnost nego bilješkama g. Jacchije o njegovoj komunikaciji s Komisijom koje su bili sastavljene u tom vremenu. U skladu s tim, Opći sud je povrijedio Deltafinina prava zajamčena člankom 6. stavcima 1. i 3. EKLJP‑a te člankom 47. Povelje, pravo na pravično suđenje i pristup sredstvima za osiguranje njezine obrane. Iz toga slijedi da je pobijana presuda zahvaćena pogreškom koja se tiče prava.
106.
Komisija ističe da drugi žalbeni razlog treba odbiti.
107.
Komisija smatra da ni g. Van Erps ni g. Jacchia nisu bili saslušani kao svjedoci. Suprotno tomu, oni su bili saslušani kao predstavnici stranaka u postupku. Iako je točno da samo odvjetnici i agenti (prema ovlaštenju ad litem) podnose usmena očitovanja, uz pristanak obiju strana Sudu se mogu obraćati i druge osobe. Takva praksa pospješuje postupak jer omogućuje Sudu da izravno sasluša osobe koje imaju relevantna saznanja i informacije te uklanja potrebu da odvjetnici i agenti neprekidno primaju upute u slučajevima kada se radi o tehničkim ili složenim činjeničnim pitanjima. To je prihvaćena praksa koju Opći sud nikada nije sankcionirao.
108.
Čak i da su g. Reher i g. Van Erps bili saslušani kao svjedoci, Deltafinin prigovor bio bi ili nedopušten ili neosnovan jer u to vrijeme Deltafina nije iznijela nikakve primjedbe pred Općim sudom. Nadalje, Deltafina nije tražila od Općeg suda da sasluša g. Jacchiju (koji je, naime, bio Deltafinin odvjetnik).
109.
U svakom slučaju, Opći sud ima široku marginu prosudbe o tome koliki će značaj pridati dokazima koji su mu predočeni pa se njegova ocjena u tom pogledu ne može ukinuti po uloženoj žalbi. Čak i ako Sud smatra da su Deltafinini argumenti osnovani, s obzirom na ostale ispitane dokaze i činjenice koje je Opći sud utvrdio, ishod postupka bio bi isti.
Ocjena
110.
Prigovor da je pobijana presuda zahvaćena pogreškom koja se tiče prava jer se odluka Općeg suda temelji na dokazima koji su prikupljeni povredom njegovog Poslovnika ne može dovesti do ukidanja pobijane presude osim ako Deltafina može dokazati postojanje postupovne nepravilnosti koja je negativno utjecala na njezine interese (
72
).
111.
Na temelju članka 65. Poslovnika Općeg suda mogu se donijeti mjere izvođenja dokaza među kojima je i saslušanje svjedoka. U članku 68. stavku 1. Poslovnika stoji da Opći sud može, po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, odrediti provjeru određenih činjenica saslušanjem svjedoka. Oni svoje iskaze daju pod prisegom.
112.
Bez uvida u zapisnik usmenog postupka (
73
) nije moguće dobiti onovremeni prikaz događaja na raspravi. Sljedeće činjenice, međutim, nisu sporne. G. Reher i g. Van Erps sudjelovali su na sastanku od 14. ožujka 2002. te je Opći sud uzeo njihove iskaze o njihovim sjećanjima o tom događaju. Zapisnik s rasprave od 29. rujna 2010. opisuje taj postupak kao „razmjenu mišljenja“. Opći sud nije saslušao g. Jacchiju o sastanku od 14. ožujka 2002. ni o njegovom kasnijem telefonskom razgovoru s g. Van Erpsom 22. ožujka 2002. Međutim, saslušao je g. Van Erpsa o tom telefonskom razgovoru (
74
). Ni Deltafina ni Komisija nisu podnijele zahtjev da se odredi pozivanje i saslušanje svjedoka, a Opći sud to nije učinio po službenoj dužnosti. Opći sud također nije donio mjere izvođenja dokaza na temelju članka 65. Čini se da ni g. Reher ni g. Van Erps nisu svoje iskaze dali pod prisegom (
75
).
113.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Opći sud ima široko diskrecijsko pravo kad je riječ o potrebi dopune informacija kojima raspolaže (
76
).
114.
Čini mi se da je tijekom rasprave od g. Rehera i g. Van Erpsa bilo zatraženo da pomognu Općem sudu. Ni Deltafina ni Komisija nisu prigovorile da ih Opći sud sasluša tijekom usmenog postupka. Nijedna od stranaka nije tvrdila da bi njezino pravo na pravično suđenje moglo biti povrijeđeno zbog toga što su g. Reher i g. Van Erps davali iskaze bez službenog poziva i protivno Poslovniku Općeg suda. Također ni u zapisniku s rasprave nema nikakve naznake da je bilo koja od stranaka prigovorila da joj nije bila pružena mogućnost osporavanja tog iskaza. Čini se da su obje stranke tada bespogovorno prihvatile pristup Općeg suda.
115.
Točan položaj g. Rehera i g. Van Erpsa pred Općim sudom pri dopunjavanju informacija kojima je raspolagao nije jasan. Očito je da nisu bili svjedoci u formalnom smislu. Međutim, ništa ne daje za naslutiti da su pružili Općem sudu nove informacije tehničke naravi ili da su rastumačili informacije te vrste koje su već bile u spisu. Ne čini mi se da informacije koje su oni pružili potpadaju u kategoriju informacija koje se ne mogu pobijati, kako ju je Komisija opisala u svojim argumentima. Ta kategorija obuhvaća situacije kada je Sud suočen s informacijama koje razumije samo uzak krug ljudi i tada — često na inicijativu samog Suda — stručnjaci u pratnji odvjetničkih timova obiju strana izravno odgovaraju na pitanja Suda. Time se postupak pospješuje jer se izbjegavaju (često kaotične) situacije u kojima stručnjaci šapću upute odvjetnicima koji onda to prenose Sudu. Zato je u takvim situacijama očito praktičnije da Sud izravno postavlja pitanja stručnjacima i da od njih izravno dobiva odgovore.
116.
Međutim, čini se da su u ovom slučaju i g. Reher i g. Van Erps iznijeli informacije o određenim činjenicama i njihovom tumačenju tih činjenica, konkretno: (i) je li na sastanku od 14. ožujka 2002. postignut sporazum o osnovnim pravilima; (ii) je li se Komisija složila da Deltafina objavi podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni; (iii) je li taj sporazum potvrđen u kasnijoj komunikaciji; i (iv) je li Deltafina unaprijed obavijestila Komisiju o svojoj namjeri da na sastanku APTI objavi podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni. Prva tri od tih činjeničnih elemenata bila su sporna (
77
) (koliko sam shvatila, jednoglasni odgovor na četvrto pitanje bio je „ne“). (
78
) Nijedno od njih ne predstavlja ono što bih nazvala tehničkom informacijom.
117.
Ne vidim razlog zašto Opći sud nije mogao pozvati svjedoke, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev bilo koje od stranaka. Prednost toga bila bi ta da bi se Deltafini omogućilo da jasno odluči koja će biti točna uloga njezinog odvjetnika, g. Jacchije, koji je bio ovlašten pojaviti se pred Sudom (što je i učinio), ali koji je također potencijalno mogao dati relevantan iskaz o komunikaciji s Komisijom u razdoblju prije sastanka APTI. (Usput napominjem da je nejasno kako je Deltafina mogla očekivati, kako tvrdi, da je on trebao preuzeti drugu ulogu i dati iskaz na raspravi na kojoj je nastupao kao odvjetnik.)
118.
Kada postoje sporna činjenična pitanja koja su važna za ishod predmeta i koja moraju biti razriješena, ispravan je način postupanja uzeti iskaze u skladu s Poslovnikom Općeg suda, čija je jedna od svrha osiguravanje prava na pravično suđenje. Stoga smatram da je Opći sud povrijedio pravila postupka uzevši iskaze g. Rehera i g. Van Erpsa na način na koji je to učinio.
119.
Je li ta postupovna nepravilnost imala negativan utjecaj na Deltafinine interese?
120.
Nije sporno da Deltafina nije nikad, ni prije ni poslije sastanka APTI, obavijestila Komisiju o tome da je ostalim članovima zabranjenog sporazuma objavila podatak da je podnijela zahtjev za oslobađanje od kazni (
79
). Nadalje, Opći sud se pri donošenju zaključka da Deltafina nije izričito unaprijed upozorila Komisiju da će objaviti taj podatak oslonio na dokumente iz spisa, uključujući onovremene bilješke sa sastanka od 14. ožujka 2002. i telefonskog razgovora od 22. ožujka 2002. (
80
) Opći sud se, stoga, nije morao oslanjati na iskaze g. Rehera i g. Van Erpsa s rasprave (
81
) da bi utvrdio da je Deltafina povrijedila svoju obvezu suradnje na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. (
82
)
121.
Iz toga slijedi da postupovna nepravilnost Općeg suda koja se sastoji u uzimanju iskaza g. Rehera i g. Van Erpsa nije imala negativan utjecaj na Deltafinine interese, da nije povrijeđeno Deltafinino pravo na pravično suđenje te da pobijana presuda u tom pogledu nije zahvaćena pogreškom koja se tiče prava. Drugi je žalbeni razlog, stoga, neosnovan.
Četvrti žalbeni razlog: povreda načela jednakog postupanja kod izračuna smanjenja Deltafinine novčane kazne
122.
Na raspravi pred Općim sudom Deltafina je po prvi put istaknula tužbeni razlog da je Komisija povrijedila načelo jednakog postupanja. Deltafinin četvrti žalbeni razlog pred ovim Sudom istaknut je podredno; njime se od Suda zahtijeva da ukine presudu Općeg suda te da značajno poveća 50-postotno smanjenje Deltafinine novčane kazne koje joj je bilo odobreno zbog suradnje s Komisijom tijekom upravnog postupka. Deltafina to zahtijeva na temelju tvrdnje da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da je taj tužbeni razlog nedopušten na temelju članka 48. stavka 2. Poslovnika Općeg suda (
83
).
Sažetak argumenata
123.
Deltafina tvrdi da Opći sud ništa ne sprečava da na raspravi razmatra nove tužbene razloge u vezi s izračunom novčanih kazni jer takva pitanja spadaju u njegovu neograničenu nadležnost u pogledu kazni (
84
). Nadalje, odbijanje Općeg suda da odluči o Deltafininom novom tužbenom razlogu bilo je posebno nepravedno jer je presuda u predmetu Nintendo (
85
), na koju se Deltafina pozivala, postala dostupna tek po završetku pisanog postupka.
124.
Deltafina tvrdi da je upravnom postupku pridonijela više nego društvo Dimon Italia na dva načina: (i) njezin je doprinos kvalitativno bio veći; i (ii) bila je prvi poduzetnik koji je surađivao s Komisijom. Komisija je stoga počinila očitu pogrešku u ocjeni smanjivši novčanu kaznu i Deltafini i društvu Dimon Italia za isti postotak.
125.
Komisija tvrdi da je četvrti žalbeni razlog očito neosnovan. Načelo jednakog postupanja utvrđeno u presudi Nintendo nije novo činjenično ili pravno pitanje koje se pojavilo tijekom postupka. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da presuda kojom se samo potvrđuje pravo koje je postojalo u vrijeme podnošenja tužbe ne predstavlja novi element koji opravdava novi razlog (
86
). Načelo jednakog postupanja u vezi sa smanjenjem novčanih kazni nije prvi put primijenjeno u gore navedenoj presudi Nintendo i Nintendo of Europe/Komisija (
87
). Nadalje, Deltafina i Dimon Italia nisu usporedivi pa su stoga i različito tretirani. U Deltafininom slučaju Komisija je povukla odluku o oslobađanju od kazni (koje je bilo dano uvjetno) te je odlučila izreći joj novčanu kaznu. Ta je kazna potom smanjena za 50% jer je ipak postojala neka suradnja. Društvo Dimon Italia nije nikad bilo oslobođeno od kazni, ali je Komisija smanjila njegovu novčanu kaznu za 50% jer je surađivalo u Komisijinoj istrazi.
Ocjena
126.
Smatram da je Opći sud ispravno postupio kad je proglasio nedopuštenim Deltafinin novi tužbeni razlog istaknut na raspravi.
127.
Kao prvo, načelo jednakog postupanja nije novo. To je jedno od općih načela prava EU‑a (
88
). Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Opći sud ima neograničenu nadležnost odlučivati o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog njihovih povreda prava EU‑a te da izvršavanje takve nadležnosti ne smije dovesti do diskriminacije između poduzetnika koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu (
89
). Kao treće, također je jasno da prilikom ocjenjivanja suradnje poduzetnika u upravnom postupku u vezi sa zabranjenim sporazumom Komisija mora poštovati načelo jednakog postupanja koje je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, povrijeđeno kada se u usporedivim situacijama postupa na različit način ili se u različitim situacijama postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (
90
). Kao četvrto, Sud je već imao priliku razmotriti položaj poduzetnika koji su tvrdili da zaslužuju veće smanjenje novčane kazne zbog svoje suradnje zato što nisu osporavali povredu ili zato što su bili prvi koji su Komisiji otkrili postojanje zabranjenog sporazuma u skladu s programom oslobađanja od kazni i smanjenja kazni (
91
).
128.
S obzirom na navedeno, ne smatram da se u gore navedenoj presudi Nintendo i Nintendo of Europe/Komisija pojavilo novo pravno pitanje. Kako tvrdi Komisija, potvrda postojećeg pravnog načela ne predstavlja novo pravno ili činjenično pitanje u smislu članka 48. stavka 2. Poslovnika.
129.
Također se ne slažem ni s Deltafininim tumačenjem presude Općeg suda u gore navedenom predmetu Arkema France i dr./Komisija (
92
). U toj je presudi Opći sud odlučio da nije bilo potrebno odrediti je li tužitelj istaknuo novo pitanje jer je tužbeni razlog bio očito neosnovan. Opći sud nije presudio da ga ništa ne sprečava da ispita novi tužbeni razlog u okviru svoje neograničene nadležnosti u području određivanja novčanih kazni.
130.
Stoga zaključujem da je Deltafinin četvrti žalbeni razlog nedopušten.
Troškovi
131.
U skladu s člancima 137., 138., 140. i 184. Poslovnika, Deltafini, koja je stranka koja nije uspjela u postupku sa svim žalbenim razlozima, treba naložiti snošenje troškova.
Zaključak
132.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem da Sud:
—
odbije žalbu, i
—
Deltafini naloži snošenje troškova.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Presuda od 9. rujna 2011., Deltafina/Komisija (T-12/06, Zb., str. II-5639., u daljnjem tekstu: pobijana presuda).
(
3
)	Odluka Komisije od 20. listopada 2005. o postupku primjene članka 81. stavka 1. Ugovora o EZ‑u (Predmet COMP/C.38.281/B.2 — Sirovi duhan — Italija) [priopćena pod brojem C(2005) 4012 final] (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), čiji je sažetak objavljen u Službenom listu Europske unije od 13. prosinca 2006. (SL L 353, str. 45.).
(
4
)	Vidi točke 11. do 14. infra.
(
5
)	SL C 83 od 30. ožujka 2010., str. 389. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 104., u daljnjem tekstu: Povelja).
(
6
)	Člankom 6. stavkom 2. EKLJP‑a osigurava se slično jamstvo.
(
7
)	Članak 51. stavak 1.
(
8
)	Članak 52. stavak 3.
(
9
)	Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora (SL 2003, L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1/2003). Uredba Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prva uredba o provedbi članaka [81.] i [82.] Ugovora (SL 1962 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3., u daljnjem tekstu: Uredba br. 17) stavljena je izvan snage člankom 43. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003. Komisija je u dijelu 2.6 pobijane odluke navela obje uredbe kao pravnu osnovu za izrečene novčane kazne. Relevantne odredbe Uredbe br. 17 su članak 15. stavak 2. i članak 17. Oni odgovaraju članku 23. stavku 2. i 3. i članku 31. Uredbe br. 1/2003. U ovom ću se mišljenju pozivati na odredbe Uredbe br. 1/2003, koje treba tumačiti tako da pokrivaju i članak 15. stavak 2. i članak 17. Uredbe br. 17 s obzirom na to da nisu sadržajno izmijenjene kad je riječ o pitanjima istaknutima u ovoj žalbi.
(
10
)	Članak 23. stavak 2.
(
11
)	Članak 23. stavak 3.
(
12
)	Uvodna izjava 37. preambule Uredbe br. 1/2003.
(
13
)	Vidjeti također članak 261. UFEU‑a i uvodnu izjavu 33. preambule Uredbe br. 1/2003.
(
14
)	Smjernice o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17 i člankom 65. stavkom 5. Ugovora o EZUČ-u (SL 1998, C 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6., u daljnjem tekstu: Smjernice iz 1998.). Od tada je taj tekst zamijenjen Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006, C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.).
(
15
)	Vidjeti točke 11. do 14. infra.
(
16
)	Vidjeti odjeljak 4. koji se poziva na Obavijest o suradnji iz 1996. (vidjeti bilješku 17 infra).
(
17
)	SL 2002, C 45, str. 3., u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2002. Ta je obavijest zamijenila Obavijest Komisije o neodređivanju novčanih kazni ili njihovom smanjenju u slučajevima kartela [neslužbeni prijevod] (SL 1996 C 207, str. 4., u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 1996.). Verzija koja je trenutno na snazi jest Obavijest Komisije o oslobođanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2006, C 298, str. 17., u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2006.).
(
18
)	Vidjeti točke 1. do 7.
(
19
)	Vidjeti točku 20.
(
20
)	Vidjeti točku 30.
(
21
)	Deltafinino društvo majka (u daljnjem tekstu: Universal).
(
22
)	Trajanje povrede obuhvaćalo je razdoblje od 29. rujna 1995. do 19. veljače 2002.
(
23
)	„Osnovna pravila“ili „pravila igre“ odnose se na pojedinosti navodnog sporazuma između Deltafine i Komisije (vidjeti točku 62. u nastavku).
(
24
)	Presuda od 26. studenoga 2013. (C‑40/12 P).
(
25
)	Presuda od 26. studenoga 2013. (C‑50/12 P).
(
26
)	Presuda od 26. studenoga 2013. (C‑58/12 P).
(
27
)	Presuda od 17. prosinca 1998. (C-185/95 P, Zb., str. I-8417.).
(
28
)	Predmeti u španjolskom sektoru sirovog duhana bili su sljedeći: presude od 27. listopada 2010., Alliance One International i dr./Komisija (T 24/05, Zb., str. II-5329.); od 3. veljače 2011., Cetarsa/Komisija (T 33/05); od 8. ožujka 2011., World Wide Tobacco España/Komisija (T‑37/05); od 12. listopada 2011., Agroexpansión/Komisija (T-38/05, Zb., str. II-7005.); i Alliance One International/Komisija (T-41/05, Zb., str. II-7101.). O talijanskom sektoru sirovog duhana odlučeno je u šest predmeta, uključujući Deltafinin, a ostali su bili: presude od 5. listopada 2011., Romana Tabacchi/Komisija (T-11/06, Zb., str. II-6681.); od 5. listopada 2011., Mindo/Komisija (T-19/06, Zb., str. II-6795.); od 9. rujna 2011., Alliance One International/Komisija (T-25/06, Zb., str. II-5741.); rješenje od 1. rujna 2010., Universal/Komisija (T‑34/06); i presuda od 5. listopada 2011., Transcatab/Komisija (T-39/06, Zb., str. II-6831.).
(
29
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a, Kudla protiv Poljske [VV], br. 30210/96, t. 156. i 157., ESLJP 2000-XI.
(
30
)	Presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija, gore navedena u bilješci 24. (t. 81. i navedena sudska praksa). Potpuni sažetak ocjene Suda o pitanju obveze odlučivanja u razumnom roku može se pronaći u: gore navedenoj presudi Gascogne Sack Deutschland/Komisija, t. 80. do 103.; presudi Kendrion/Komisija, gore navedenoj u bilješci 25., t. 77. do 108.; i Groupe Gascogne/Komisija, gore navedenoj u bilješci 26., točke 66. do 97. Tim sam se pitanjem pozabavila u svojim mišljenjima u gore navedenom predmetu Gascogne Sack Deutschland/Komisija, t. 128. do 141.; gore navedenom predmetu Kendrion/Komisija, t. 113. do 134., i opširnije, u gore navedenom predmetu Groupe Gascogne/Komisija, t. 70. do 150. Radi praktičnosti i izbjegavanja ponavljanja, ovdje ću se prije svega pozivati na presudu u predmetu Gascogne Sack Deutschland/Komisija.
(
31
)	Presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija, gore navedena u bilješci 24., t. 82. i navedena sudska praksa.
(
32
)	Ibidem, t. 84. i navedena sudska praksa.
(
33
)	Ibidem, t. 86. i navedena sudska praksa.
(
34
)	Presuda od 16. srpnja 2009. (C-385/07 P, Zb., str. I-6155.).
(
35
)	Presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija, gore navedena u bilješci 24., t. 88. i 89.
(
36
)	Ibidem, točka 90.
(
37
)	Ibidem, t. 91. Vidjeti također moje mišljenje u presudi Groupe Gascogne/Komisija, u gore navedenoj u bilješci 26., t. 91. do 94.
(
38
)	Ibidem, t. 92.
(
39
)	Ibidem, t. 102. i navedena sudska praksa.
(
40
)	Točke 103. do 110.
(
41
)	Točke 111. do 115.
(
42
)	Točke 124. do 126.
(
43
)	Vidjeti presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P do C-208/02 P i C-213/02 P, Zb., str. I-5425., t. 395.); od 29. lipnja 2006., Komisija/SGL Carbon (C-301/04 P, Zb., str. I-5915., t. 68.); i, u vezi s Obaviješću o suradnji iz 1996., presudu Erste Group Bank i dr./Komisija (C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P i C-137/07 P, Zb., str. I-8681., t. 281.).
(
44
)	Točke 127. do 130.
(
45
)	Vidjeti u tom pogledu dijelove presuda navedenih u bilješci 43.: gore navedena presuda Dansk Rørindustri i dr./Komisija, t. 397.; gore navedena presuda Komisija/SGL Carbon, t. 69.; i gore navedena presuda Erste Group Bank i dr./Komisija, t. 283.
(
46
)	Točke 131. do 134.
(
47
)	Točke 135. do 146.
(
48
)	Točke 147. do 149.
(
49
)	Točke 151. do 153.
(
50
)	Točke 152. do 156.
(
51
)	Točke 157. do 160.
(
52
)	Točke 164. do 167.
(
53
)	Gore navedena u bilješci 43. Vidjeti također presudu Erste Group Bank i dr./Komisija, gore navedenu u istoj bilješci.
(
54
)	Vidjeti uvodne izjave 429., 449., 459. i 460. u preambuli pobijane odluke.
(
55
)	Točke 152. do 160. pobijane presude.
(
56
)	Točke 163 do 167. pobijane presude.
(
57
)	Presuda od 15. siječnja 2014., Komisija/Portugal (C‑292/11 P, t. 72. i navedena sudska praksa).
(
58
)	Presuda od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija (C-413/08 P, Zb., str. I-5361., t. 41. i navedena sudska praksa).
(
59
)	Točke 152. do 160. pobijane presude.
(
60
)	Presuda od 24. listopada 2013., Kone i dr./Komisija (C‑510/11 P, t. 60. do 62. i navedena sudska praksa).
(
61
)	Vidjeti točku 13. gore.
(
62
)	Presuda Erste Group Bank i dr., gore navedena u bilješci 43., točka 281.
(
63
)	Ibidem, t. 282.
(
64
)	Ibidem, t. 77.
(
65
)	Vidjeti točku 11. gore, gdje su izneseni razlozi za usvajanje programa oslobađanja od kazni i smanjenja kazni.
(
66
)	Točke 164. do 167. pobijane presude.
(
67
)	Vidjeti uvodne izjave 431. i sljedeće preambule pobijane odluke.
(
68
)	Vidjeti presudu od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr. (C-89/08 P, Zb., str. I-11245., t. 50.). Vidjeti također presudu od 18. srpnja 2013., Komisija/Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, t. 97. i 98.).
(
69
)	Vidjeti presudu Komisija/Irska, gore navedenu u bilješci 68., t. 54.
(
70
)	Ibidem, 56. Vidjeti također presudu od 14. ožujka 2013., Viega/Komisija (C‑276/11 P, t. 35.).
(
71
)	Vidjeti točku 159. pobijane presude.
(
72
)	Presuda od 2. listopada 2003. (C-199/99 P, Zb., str. I-11177., t. 30.).
(
73
)	Postojeći Poslovnik Općeg suda ne predviđa za stranke pristup snimci ili zapisniku postupka. Članak 63. samo dopušta strankama da u tajništvu izvrše uvid u zapisnike i o svom trošku dobiju primjerke istih. Članak 68. stavak 6. (koji određuje da tajnik sastavlja zapisnik koji sadrži iskaz svjedoka) primjenjuje se samo kada je Opći sud u skladu s člankom 68. stavkom 1. odredio da se određene činjenice provjere saslušanjem svjedoka, što ovdje nije bio slučaj. U članku 85. postojećeg Poslovnika Suda stoji: „[p]redsjednik može, na temelju uredno obrazloženog zahtjeva, odobriti stranci ili zainteresiranoj osobi iz članka 23. Statuta koja je sudjelovala u pisanom ili usmenom dijelu postupka da u prostorijama Suda posluša zvučni zapis rasprave na jeziku kojim se tijekom rasprave služio govornik“. Nacrt novog Poslovnika Općeg suda (koji Vijeće trenutno razmatra i koji je dostupan na internetskoj adresi http://register.consilium.europa.eu/doc/srv?l=EN&t=PDF&gc=true&sc=false&f=ST%207795%202014%20INIT) sada sadrži novi članak 115. kojim je, mutatis mutandis, preuzet sadržaj članka 85. Poslovnika Suda i koji bi (ako bude usvojen) omogućio strankama, ako to smatraju potrebnim, da zahtijevaju slušanje zvučnog zapisa s rasprave pred Općim sudom u predmetu kao što je ovaj. Međutim, ni u jednom od poslovnika nema posebne odredbe o pitanju može li ovaj Sud u žalbenom postupku tražiti pristup zvučnom zapisu ili zapisniku s rasprave pred Općim sudom.
(
74
)	Točka 159. pobijane presude.
(
75
)	Ovo stajalište temeljim na (i) nepostojanju rješenja o saslušanju na temelju članka 68. Poslovnika Općeg suda; (ii) nepostojanju bilo kakvog zapisnika o iskazima na temelju članka 68. stavka 6. Poslovnika Općeg suda; i (iii) nepostojanju nikakvog navođenja u zapisniku s rasprave da su prisegu položili bilo g. Reher bilo g. Van Erps.
(
76
)	Presuda Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, gore navedena u bilješci 34., t. 163. i 164.
(
77
)	Vidjeti osobito točke 89. do 97. izvješća s rasprave Općeg suda.
(
78
)	Točka 138. pobijane presude.
(
79
)	Točka 138. pobijane presude.
(
80
)	Točke 152. i 153. pobijane presude.
(
81
)	Točke 155. i 159. pobijane presude.
(
82
)	Točka 160. pobijane presude.
(
83
)	Točka 310. pobijane presude.
(
84
)	Deltafina se poziva na presudu od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T-217/06, Zb., str. II-2593.).
(
85
)	Presuda od 30. travnja 2009., Nintendo i Nintendo of Europe/Komisija (T-13/03, Zb., str. II-947.).
(
86
)	Presuda od 1. travnja 1982., Dürbeck/Komisija (11/81, Zb., str. 1251., t. 17.).
(
87
)	Vidjeti npr. presudu od 27. veljače 1997., FFSA i dr./Komisija (T-106/95, Zb., str. II-229., t. 57.).
(
88
)	Vidjeti presudu od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique i Lorraine i dr. (C-127/07, Zb., str. I-9895., t. 23. i navedena sudska praksa).
(
89
)	Presuda od 25. siječnja 2007., Salzgitter Mannesmann/Komisija (C-411/04 P, Zb., str. I-959., t. 68. i navedena sudska praksa).
(
90
)	Presuda Salzgitter Mannesmann, gore navedena u bilješci 89., t. 68. do 72. i navedena sudska praksa.
(
91
)	Vidjeti npr. presudu Dansk Rørindustri i dr./Komisija, gore navedenu u bilješci 43., t. 407. do 414.; i (u sudskoj praksi Općeg suda), presuda FFSA i dr./Komisija, gore navedena u bilješci 87., t. 57.
(
92
)	Gore navedena u bilješci 84., t. 247. do 250.