PRESUDA SUDA6. listopada 1982.(*)U predmetu 283/81_povodom
zahtjeva prvog građanskog vijeća Corte suprema di cassazione (Vrhovni
kasacijski sud) podnesenog Sudu, da na temelju članka 177. EEZ-a, u
postupku pred tim sudomSrl CILFIT − u stečaju − i 54 drugih, iz Rima_protivMinistero della Sanità (Ministarstvo zdravstva), koje predstavlja ministar, iz Rima_iLanificio di Gavardo SpA, iz Milana_protivMinistero della Sanità (Ministarstvo zdravstva), koje predstavlja ministar, iz Rima_donese prethodnu odluku o tumačenju članka 177. stavka 3. Ugovora o EEZ-u_SUD_u
sastavu: J. Mertens de Wilmars, predsjednik, G. Bosco, A. Touffait i O.
Due, predsjednici vijeća, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe,
T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros i F. Grévisse, suci_nezavisni odvjetnik: F. Capotorti_tajnik: P. Heim_donosi sljedećuPRESUDU1        Rješenjem
od 27. ožujka 1981., koje je Sud zaprimio 31. listopada 1981., Corte
suprema di cassazione je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u postavio
prethodno pitanje koje se odnosi na tumačenje trećeg stavka članka 177.
Ugovora o EEZ-u.2        Ovo
pitanje postavljeno je u okviru spora između društava za uvoz vune i
talijanskog ministarstva zdravstva vezano uz plaćanje fiksnog davanja za
sanitarni pregled vune uvezene iz država koje nisu članice Zajednice.
Ta društva su se pozvala na Uredbu br. 827/68 od 28. lipnja 1968. o
zajedničkoj organizaciji tržišta određenih proizvoda iz Priloga II.
Ugovora (SL L 151, str. 16.), koja u članku 2. stavku 2. zabranjuje
državama članicama obračunavanje bilo kakve pristojbe, koje imaju isti
učinak kao carine na uvezene „proizvode životinjskog podrijetla“, koji
inače nisu poimence nabrojani, a razvrstani su pod tarifnim brojem 05.15
zajedničke carinske tarife. Ministarstvo zdravstva se tom argumentu
usprotivilo navodeći da vuna nije uključena u Prilog II. Ugovora. Stoga
ona ne bi bila podvrgnuta zajedničkoj organizaciji poljoprivrednih
tržišta.3        Ministarstvo
zdravstva na temelju tih okolnosti zaključuje da je odgovor na pitanje
tumačenja akta koji su usvojile institucije Zajednice toliko očit da
isključuje mogućnost dvojbe pri tumačenju te da je takve prirode da
isključuje potrebu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu.
Međutim, odnosna društva navode da nakon što je pitanje tumačenja te
uredbe postavljeno pred Corte suprema di cassazione, sudom čije odluke
nisu podložne pravnom lijeku u nacionalnom pravu, isti se, sukladno
trećem stavku članka 177., ne može odreći obveze obraćanja Sudu.4        S
obzirom na te suprotstavljene navode, Corte suprema di cassazione
postavio je Sudu sljedeće pitanje:„Uspostavlja
li treći stavak članka 177. Ugovora o EEZ-u, koji određuje da je
nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom
pravu dužan obratiti se Sudu kad se u postupku koji je u tijeku pred
njim pojavi vrsta pitanja poput onih nabrojanih u prvom stavku istog
članka, obvezu upućivanja zahtjeva koja ne omogućuje nacionalnom sucu da
donese bilo koju procjenu osnovanosti postavljenog pitanja ili ipak
podređuje navedenu obvezu – te u kojim granicama – prethodnom postojanju
razumne sumnje u tumačenje?“ 5        Kako
bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, potrebno je uzeti u obzir
sustav članka 177. koji daje nadležnost Sudu za odlučivanje, među
ostalim, o tumačenju Ugovora i akata institucija i Zajednice.6        Na
temelju drugog stavka toga članka bilo koji sud jedne od država članica
„može“, ako smatra da je odluka o pitanju o tumačenju potrebna da bi
mogao donijeti presudu, zatražiti od Suda da o tom pitanju odluči.
Sukladno trećem stavku, ako se takvo pitanje o tumačenju pojavi u
predmetu koji je u tijeku pred sudom neke države članice protiv čijih
odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, taj sud „dužan“ je
uputiti to pitanje Sudu.7        Ta
obveza obraćanja dio je suradnje uspostavljene u vidu osiguranja dobre
primjene i jedinstvenog tumačenja prava Zajednice u svim državama
članicama između nacionalnih sudova u njihovom svojstvu sudaca zaduženih
za primjenu prava Zajednice i Suda. Štoviše, treći stavak članka 177.
ima za cilj sprečavanje pojave razilaženja sudske prakse unutar
Zajednice o pitanjima prava Zajednice. Doseg te obveze treba stoga
procjenjivati prema tim ciljevima, s obzirom na nadležnosti nacionalnih
sudova i Suda, kad se pojavi takvo pitanje tumačenja u smislu članka
177.8        U
tom okviru potrebno je pobliže odrediti izraz “kad se takvo pitanje
postavi” u smislu prava Zajednice da bi se utvrdilo u kojim se uvjetima
nacionalni sud, protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom
pravu, mora obratiti Sudu.9        U
tom pogledu valja, kao prvo, napomenuti da članak 177. ne predstavlja
pravno sredstvo koje je otvoreno strankama u postupku koji je u tijeku
pred nacionalnim sucem. Nije dakle dostatno da stranka smatra da se u
postupku postavlja pitanje tumačenja prava Zajednice pa da dotični sud
bude dužan smatrati da se pojavilo pitanje u smislu članka 177. Upravo
suprotno, na nacionalnom je sudu da se u tom slučaju obrati Sudu.10      Kao
drugo, iz odnosa između drugog i trećeg stavka članka 177. proizlazi da
sudovi navedeni u trećem stavku uživaju istu ovlast procjene kao i svi
drugi nacionalni sudovi kad je potrebno saznati je li odluka o pitanju
prava Zajednice potrebna za donošenje njihove odluke. Ti sudovi nisu
dakle dužni uputiti pitanje o tumačenju prava Zajednice koje se pred
njima pojavilo ako pitanje nije bitno, tj. u slučaju kada odgovor na to
pitanje, koje god ono bilo, ne bi mogao imati nikakav utjecaj na
rješenje postupka.11      Suprotno,
ako oni utvrde da je potrebno pozvati se na pravo Zajednice u cilju
rješavanja postupka u kojem odlučuju, tada članak 177. nalaže obvezu
obraćanja Sudu za svako pitanje o tumačenju koje im se pojavi.12      Corte
di cassazione postavio je pitanje bi li u određenim okolnostima obveza
definirana trećim stavkom članka 177. ipak mogla imati granice.13      S
tim u vezi potrebno je podsjetiti da je Sud u svojoj presudi od 27.
ožujka 1963. (28 do 30/62, Da Costa, Recueil, str. 75.) izrekao:
„iako zadnji stavak članka 177. obvezuje bez ograničenja nacionalne
sudove protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom pravu da
postave Sudu svako pitanje o tumačenju koje im se pojavi, autoritet
tumačenja koje daje Sud na temelju članka 177. može međutim oduzeti
razlog i sadržaj te obveze; tako je osobito kad je postavljeno pitanje
materijalno identično pitanju koje je već bilo predmetom prethodne
odluke u analognom slučaju“.14      Što
se tiče granica obveze utvrđene trećim stavkom članka 177., isti učinak
može proizlaziti iz uspostavljene sudske prakse Suda kojom se rješava
predmetno pravno pitanje, ma kakva bila priroda postupaka koji su doveli
do te sudske prakse, čak i bez stroge identičnosti pitanja u postupku.15      Međutim,
podrazumijeva se da u svim tim hipotezama nacionalni sudovi,
uključujući i one predviđene u trećem stavku članka 177., zadržavaju
punu slobodu obraćanja Sudu ako to procijene oportunim.16      Napokon,
pravilna primjena prava Zajednice može se nametnuti toliko očito da ne
ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji o načinu rješavanja
postavljenog pitanja. Prije zaključka o postojanju takve situacije
nacionalni sud mora biti uvjeren da se to jednako očito nameće sudovima
drugih država članica, kao i Sudu. Samo ukoliko su ispunjeni svi ti
uvjeti, nacionalni sud može se suzdržati od postavljanja tog pitanja
Sudu i riješiti ga pod svojom vlastitom odgovornošću.17      Međutim,
postojanje takve mogućnosti treba biti procijenjeno s obzirom na
karakteristike prava Zajednice i posebne teškoće koje predstavlja
njegovo tumačenje.18      Potrebno
je prvo uzeti u obzir da su tekstovi prava Zajednice napisani na više
jezika i da su različite jezične verzije jednako vjerodostojne; stoga
tumačenje odredbe prava Zajednice implicira usporedbu jezičnih verzija.19      Potrebno
je zatim napomenuti da, čak i u slučaju potpune usklađenosti jezičnih
verzija, pravo Zajednice koristi svoju vlastitu terminologiju. Osim
toga, shodno je naglasiti da pravni pojmovi nemaju nužno isti sadržaj u
pravu Zajednice i u različitim nacionalnim pravima.20      Napokon,
svaka odredba prava Zajednice treba biti stavljena u svoj kontekst i
tumačena u svjetlu sveukupnih odredaba tog prava, svojih ciljeva te
stanja razvoja u trenutku kad je potrebno primijeniti predmetnu odredbu.21      S
obzirom na sva ova razmatranja, shodno je odgovoriti Corte suprema di
cassazione da treći stavak članka 177. treba tumačiti u smislu da je sud
protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom pravu dužan, kad
se pred njim postavi pitanje prava Zajednice, ispuniti svoju obvezu
obraćanja, osim ako utvrdi da postavljeno pitanje nije bitno ili da je
dotična odredba Zajednice već bila predmetom tumačenja Suda ili da se
pravilna primjena prava Zajednice toliko očito nameće da ne ostavlja
mjesta nikakvoj razumnoj sumnji; postojanje takve mogućnosti treba biti
procijenjeno s obzirom na karakteristike svojstvene pravu Zajednice,
posebne poteškoće koje predstavlja njegovo tumačenje te rizik
razilaženja sudske prakse unutar Zajednice. Troškovi22      Troškovi
vlade Republike Italije, vlade Kraljevine Nizozemske i Komisije
Europskih zajednica, koje su Sudu podnijele očitovanja, ne mogu biti
nadoknađeni.S obzirom da predmetni
postupak, u odnosu na stranke u glavnom postupku, ima svojstvo
prethodnog pitanja koje se javilo pred Corte suprema di cassazione, na
istom je odluka o troškovima.Iz tih razloga jeSUDodlučujući o pitanju, koje mu je odlukom od 27. ožujka 1981. postavio Corte suprema di cassazione, presudio:Treći
stavak članka 177. Ugovora o EEZ-u treba tumačiti u smislu da je sud
protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom pravu dužan, kad
se pred njim postavi pitanje prava Zajednice, ispuniti svoju obvezu
obraćanja, osim ako utvrdi da postavljeno pitanje nije bitno ili da je
dotična odredba Zajednice već bila predmetom tumačenja Suda ili da se
pravilna primjena prava Zajednice toliko očito nameće da ne ostavlja
mjesta nikakvoj razumnoj sumnji; postojanje takve mogućnosti treba biti
procijenjeno s obzirom na karakteristike svojstvene pravu Zajednice,
posebne teškoće koje predstavlja njegovo tumačenje te rizik razilaženja
sudske prakse unutar Zajednice.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatoreMackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverlingChloros       GrévisseObjavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 6. listopada 1982.Tajnik       PredsjednikP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Jezik postupka: talijanski.