62024CJ0590
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
22. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Provedba postupka javne nabave – Direktiva 2014/23 – Dodjela ugovorâ o koncesiji – Direktiva 2014/24 – Osnove za isključenje – Nacionalni propis kojim se uspostavlja registar partnera u javnom sektoru – Uvjet nepristranosti osobe ovlaštene za upis u taj registar partnera u javnom sektoru – Izricanje novčane kazne zbog neispunjavanja tog zahtjeva – Automatsko isključenje iz sudjelovanja u postupcima javne nabave u slučaju neplaćanja predmetne novčane kazne – Članak 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Kaznenopravna priroda sankcije – Predvidljivost i proporcionalnost predmetne sankcije – Načelo pravne sigurnosti”
U predmetu C‑590/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike), odlukom od 3. rujna 2024., koju je Sud zaprimio 10. rujna 2024., u kaznenom postupku protiv
AK Dlhopolec s.r.o.,
MABONEX SLOVAKIA spol. s r.o.,
A. B.,
X. Y.,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: O. Spineanu‑Matei, predsjednica vijeća, C. Lycourgos (izvjestitelj), predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu suca osmog vijeća, i S. Rodin, sudac,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za X. Y., A. B., AK Dlhopolec s.r.o., MABONEX SLOVAKIA spol. s r.o., Z. Klúzová, advokátka,
–
za slovačku vladu, E. V. Larišová i A. Lukáčik, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, A. Biolan, R. Lindenthal i G. Wils, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 26., 49. i 114. UFEU‑a, članka 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), članaka 3., 38. i 41. Direktive 2014/23/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o dodjeli ugovorâ o koncesiji (SL 2014., L 94, str. 1. i ispravci SL 2015., L 114, str. 24., SL 2018., L 82, str. 17. i SL 2018., L 181, str. 88.), članaka 57. i 58. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2014., L 94, str. 65. i ispravci SL 2015., L 275, str. 68., SL 2016., L 311, str. 26., SL 2020., L 406, str. 67. i SL 2023./90063, L) kao i načela pravne sigurnosti.
2
Taj je zahtjev upućen u okviru postupka radi izricanja novčane kazne društvima AK Dlhopolec s. r. o. (u daljnjem tekstu: Dlhopolec), Mabonex Slovakia spol. s r. o. (u daljnjem tekstu: Mabonex Slovakia), kao i osobama A. B. i X. Y., direktorima društva Mabonex Slovakia (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: Dlhopolec i dr.), zbog povrede koja je navodno počinjena prilikom upisa društva Mabonex Slovakia u registar partnera u javnom sektoru u Slovačkoj (u daljnjem tekstu: RPJS).
Pravni okvir
Pravo Unije
Povelja
3
Člankom 49. stavcima 1. i 3. Povelje određuje se:
„1.   Nitko ne može biti proglašen krivim za kazneno djelo počinjeno činom ili propustom koje, u času počinjenja, po unutrašnjem ili po međunarodnom pravu nije bilo predviđeno kao kazneno djelo. Isto se tako ne može odrediti teža kazna od one koja je bila primjenljiva u času kad je kazneno djelo počinjeno. Ako je, nakon počinjenja kaznenog djela, zakonom propisana blaža kazna, primjenjuje se takva kazna.
[...]
3.   Strogost kazne ne smije biti nerazmjerna kaznenom djelu.”
Direktiva 2014/23
4
Članak 3. Direktive 2014/23, naslovljen „Načelo jednakog postupanja, nediskriminacije i transparentnosti” propisuje:
„1.   Javni naručitelji i naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i bez diskriminacije te djeluju na transparentan i razmjeran način.
Koncept postupka dodjele koncesije, uključujući procjenu vrijednosti, nije osmišljen s namjerom da ga se isključi iz područja primjene ove Direktive ili da se određenim gospodarskim subjektima ili određenim radovima, robi ili uslugama nepravedno daje prednost ili da ih se stavlja u nepovoljan položaj.
2.   Javni naručitelji i naručitelji za cilj imaju osiguravanje transparentnosti postupka dodjele i izvršavanja ugovora, pridržavajući se pritom članka 28.”
5
Članak 38. te direktive, naslovljen „Odabir natjecatelja i kvalitativna ocjena natjecatelja”, sadržava, među ostalim, osnove za isključenje iz postupaka dodjele koncesija.
6
Člankom 41. navedene direktive utvrđuju se kriteriji dodjele koncesija.
Direktiva 2014/24
7
U članku 18. stavku 1. Direktive 2014/24 određuje se da se javni naručitelji prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i bez diskriminacije te djeluju na transparentan i razmjeran način.
8
U članku 57. Direktive 2014/24 navode se, među ostalim, osnove za isključenje gospodarskih subjekata iz sudjelovanja u postupku javne nabave. Članak 58. te direktive utvrđuje kriterije za odabir u svrhu sudjelovanja u takvom postupku.
Slovačko pravo
Zakon o registru partnera u javnom sektoru
9
Člankom 13. stavkom 1. zákona č. 315/2016 Z. z. o registri partnerov verejného sektora a o zmene a doplnení niektorých zákonov (Zakon br. 315/2016 o registru partnera u javnom sektoru te o izmjeni i dopuni određenih zakona) od 25. listopada 2016., u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o RPJS‑u), određuje se:
„Ako su u zahtjevu za upis [u RPJS] navedeni pogrešni ili nepotpuni podaci o stvarnom vlasniku ili zaposlenicima partnera u javnom sektoru u skladu s člankom 4. stavkom 4. točkom (f), ako se ne ispuni obveza podnošenja zahtjeva za izmjenu podataka upisanih u [RPJS] koji se odnose na stvarnog vlasnika u roku iz članka 9. stavka 1. ili je povrijeđena zabrana iz članka 19., tijelo zaduženo za registraciju izriče:
(a)
partneru u javnom sektoru novčanu kaznu u vrijednosti ekonomske koristi koju je taj partner u javnom sektoru ostvario; ako se vrijednost ekonomske koristi ne može odrediti, tijelo zaduženo za registraciju izriče novčanu kaznu u iznosu od 10000 eura do 1000000 eura,
(b)
osobi koja je statutarno tijelo ili član statutarnog tijela partnera u javnom sektoru u vrijeme povrede obveze iz uvodne rečenice, novčanu kaznu u iznosu od 10000 eura do 100000 eura; članovi statutarnog tijela solidarno odgovaraju za plaćanje novčane kazne iz prethodne rečenice.
[...]”
10
U skladu s člankom 13. stavkom 2. tog zakona tijelo zaduženo za registraciju izbrisat će iz RPJS‑a partnera registriranog u javnom sektoru ako mu je pravomoćno izrečena novčana kazna za neispunjenje obveze podnošenja zahtjeva za izmjenu podataka upisanih u taj registar koji se odnose na stvarnog vlasnika u zakonskom roku ili zbog povrede zabrane iz članka 19. navedenog zakona, te ako novčana kazna nije plaćena u roku koji je odredio nadležni sud.
11
U skladu s člankom 13. stavkom 4. tog zakona, tijelo zaduženo za registraciju izriče ovlaštenoj osobi novčanu kaznu u iznosu od 10000 eura do 100000 eura ako povređuje zabranu iz članka 19. Zakona o RPJS‑u.
12
U skladu s člankom 13. stavkom 5. prvom rečenicom Zakona o RPJS‑u, ovlaštena osoba jamči plaćanje novčane kazne izrečene osobi koja je statutarno tijelo partnera u javnom sektoru.
13
U skladu s člankom 13. stavkom 6. tog zakona, prilikom izricanja novčane kazne tijelo zaduženo za registraciju osobito uzima u obzir prirodu, težinu, način i posljedice povrede.
14
Člankom 13.a navedenog zakona zabranjuje se naknadni upis u RPJS partnera u javnom sektoru u razdoblju od dvije godine računajući od dana njegova brisanja iz tog registra.
15
U skladu s člankom 14. Zakona o registru partnera u javnom sektoru određuje se da odluka o izricanju novčane kazne iz razloga utvrđenih u članku 13. stavku 2. tog zakona, istodobno predstavlja odluku o isključenju u skladu s člankom 13.a Obchodnog zakonnika (Trgovački zakonik). Isključeni mogu biti statutarno tijelo ili članovi statutarnog tijela partnera u javnom sektoru koji su izbrisani iz RPJS‑a. Posljedica odluke o isključenju jest to da isključeni članovi statutarnog tijela u razdoblju od tri godine od dana pravomoćnosti odluke ne mogu obavljati dužnost člana statutarnog tijela ili člana nadzornog tijela bilo kojeg trgovačkog društva ili zadruge.
16
Subjekt javnog sektora koji kao stranka ugovora prenosi partneru u javnom sektoru financijska sredstva ili imovinu, pravo vlasništva ili druga imovinska prava, u skladu s člankom 15. Zakona o registru partnera u javnom sektoru, ima pravo raskinuti ugovor na dan pravomoćnosti odluke o izricanju novčane kazne.
17
U skladu s člankom 19. točkom (c) navedenog zakona, „ovlaštena osoba ne može obavljati radnje utvrđene ovim zakonom ako je s partnerom u javnom sektoru ili članovima njegovih tijela u bilo kakvom odnosu koji bi mogao dovesti do dvojbi u pogledu njezine nepristranosti, osobito ako je taj odnos osobne ili imovinskopravne prirode; odnos koji bi mogao dovesti do dvojbi u pogledu nepristranosti ovlaštene osobe nije odnos između ovlaštene osobe i partnera u javnom sektoru prilikom njezina obavljanja radnji u skladu s posebnim odredbama”.
Zakon o javnoj nabavi
18
U skladu s člankom 11. stavkom 1. zákona č. 343/2015 Z. z. o verejnom obstarávaní a o zmene a doplnení niektorých zákonov (Zakon br. 343/2015 o javnoj nabavi te izmjeni i dopuni određenih zakona) od 18. studenoga 2015., u verziji koja se primjenjuje u sporu iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon o javnoj nabavi), upis u RPJS uvjet je za sudjelovanje gospodarskog subjekta u postupku javne nabave u svojstvu ponuditelja ili ponuditeljeva podugovaratelja.
Glavni postupak i prethodna pitanja
19
Zakonom o RPJS‑u zahtijeva se upis u taj registar fizičkih ili pravnih osoba koje žele uspostaviti imovinskopravne odnose s javnim sektorom te koje, sukladno tomu, primaju javna sredstva, uključujući europske fondove, osobito sklapanjem ugovora s javnim sektorom čija vrijednost činidbi prelazi granicu utvrđenu tim zakonom. Svaka osoba koja namjerava sudjelovati u takvim imovinskopravnim odnosima s različitim subjektima iz javnog sektora smatra se „partnerom u javnom sektoru” u skladu s tim zakonom. Među podacima koji se moraju upisati u RPJS nalazi se i podatak koji se odnosi na stvarnog vlasnika partnera u javnom sektoru. Naime, Zakon o RPJS‑u ima za cilj osigurati transparentnost pravnih odnosa koje javni sektor uspostavlja objavljivanjem vlasničkih i upravljačkih struktura subjekata koji ostvaruju gospodarske odnose s tim javnim sektorom.
20
U svrhu upisa u RPJS, partner u javnom sektoru dužan je obratiti se „ovlašten[oj] osob[i]”, odnosno neovisnoj osobi (primjerice odvjetniku ili javnom bilježniku) koja postupa s dužnom pažnjom, a koja je dužna provjeriti identitet stvarnog vlasnika tog partnera u javnom sektoru i koja će nakon te provjere podnijeti zahtjev za upis navedenog partnera u RPJS.
21
Okresný súd Žilina (Općinski sud u Žilini, Slovačka Republika) rješenjima od 3. listopada 2022. i 21. veljače 2023., u skladu s člankom 13. Zakona o RPJS‑u, izrekao je društvu Mabonex Slovakia, kao „partner[u] javnom sektoru”, novčanu kaznu u iznosu od 20000 eura, izvršnim direktorima A. B. i X. Y., koji su postupali u ime tog društva kao statutarno tijelo, izrekao je novčanu kaznu u iznosu od 10000 eura za čije su plaćanje solidarno odgovorni, te društvu Dlhopolec, kao „ovlašten[oj] osob[i]” izrekao je novčanu kaznu u iznosu od 20000 eura.
22
Taj je sud smatrao da, s obzirom na postojeći odnos između jednog od izvršnih direktora partnera u javnom sektoru i izvršnog direktora ovlaštene osobe, koji su bili članovi i direktori trećeg društva, postoje objektivne okolnosti koje mogu dovesti u pitanje nepristranost ovlaštene osobe u smislu članka 19. točke (c) Zakona o RPJS‑u.
23
Društvo Dlhopolec i dr. podnijeli su žalbu na ta rješenja Krajskom súdu v Žiline (Okružni sud u Žilini, Slovačka Republika), koji je odbio njihovu žalbu rješenjem od 18. srpnja 2023. Zatim su podnijeli žalbu u kasacijskom postupku protiv tog rješenja Najvyššem súdu Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike), sudu koji je uputio zahtjev.
24
Taj sud objašnjava da, kao prvo, kako bi razmotrili nepristranost ovlaštene osobe, prvostupanjski i žalbeni sud vodili su se sudskom praksom koja se odnosi na ocjenu nepristranosti sudaca u okviru postupaka koji se odnose na njihovo izuzeće.
25
Kao drugo, taj sud pojašnjava da, iako je svrha žalbe u kasacijskom postupku osporavanje zakonitosti novčane kazne izrečene na temelju članka 13. Zakona o RPJS‑u, treba uzeti u obzir i druge pravne posljedice koje takva sankcija može imati u pogledu partnera u javnom sektoru, osoba koje obavljaju dužnost statutarnog tijela kao i ovlaštene osobe.
26
Naime, partner u javnom sektoru briše se iz RPJS‑a kada novčana kazna koja mu je izrečena postane pravomoćna te ako nije plaćena u roku koji je odredio nadležni sud. Usto, ovlaštena osoba solidarno je odgovorna za plaćanje novčane kazne izrečene osobi koja djeluje kao statutarno tijelo partnera u javnom sektoru. Osim toga, eventualno brisanje partnera u javnom sektoru iz RPJS‑a može dovesti do zabrane dotičnim osobama da tijekom razdoblja od tri godine obavljaju dužnost člana statutarnog tijela određenog društva. Naposljetku, subjekt javnog sektora, koji partneru u javnom sektoru prenosi financijska sredstva ili imovinu, ima pravo raskinuti ugovor potpisan s partnerom u javnom sektoru na dan pravomoćnosti odluke o izricanju novčane kazne.
27
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev navodi da, u skladu s člankom 11. stavkom 1. Zakona o javnoj nabavi, upis u RPJS predstavlja uvjet za sudjelovanje gospodarskog subjekta u postupku provedbe javne nabave u svojstvu ponuditelja ili ponuditeljeva podugovaratelja. Budući da se tim zakonom, među ostalim, u slovački pravni poredak prenose Direktiva 2014/23 i Direktiva 2014/24 te da se navedeni pravni poredak primjenjuje kako na sklapanje ugovora o javnoj nabavi čija procijenjena vrijednost prelazi granice utvrđene tim direktivama tako i na ugovore o javnoj nabavi čija vrijednost ne doseže tu granicu, pitanje upisa u RPJS ili eventualnog brisanja partnera u javnom sektoru iz tog registra izravno je obuhvaćeno područjem primjene pravila o provedbi postupaka javne nabave uređenih pravom Unije.
28
Kao četvrto, taj sud ističe da bez upisa u RPJS ili tijekom razdoblja od dvije godine računajući od brisanja iz tog registra kao sankcije, određena pravna ili fizička osoba ne može ni ulaziti u imovinskopravne odnose s javnim sektorom ni primati sredstva iz europskih fondova (osim Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi), niti se natjecati za sklapanje ugovora sa subjektom iz javnog sektora ako vrijednost ugovora prelazi granicu utvrđenu Zakonom o RPJS‑u. Takve zabrane, koje proizlaze iz izricanja novčanih kazni i mogućih pravnih posljedica koje iz toga proizlaze, usto predstavljaju prepreke ostvarivanju slobode poduzetništva, slobode kretanja robe i kapitala kao i slobode pružanja usluga u Uniji. Taj sud usto pojašnjava da u Slovačkoj Republici postoje dva sustava za identifikaciju stvarnog vlasnika gospodarskog subjekta, odnosno, sustav koji proizlazi iz zakona kojim se prenosi Direktiva (EU) 2015/849 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca ili financiranja terorizma, o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive 2005/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i Direktive Komisije 2006/70/EZ (SL 2015., L 141, str. 73.), te sustav koji proizlazi iz Zakona o RPJS‑u. U praksi stoga nije isključeno da je stvarni vlasnik različit prema ovim dvama zakonima, što je problematično.
29
Kao peto, sud koji je uputio zahtjev smatra da, uzimajući u obzir prirodu povrede Zakona o RPJS‑u i težinu sankcije koja iz te povrede proizlazi, ta sankcija predstavlja sankciju kaznenopravne prirode te se stoga prilikom njezina izricanja treba pridržavati načelâ zakonitosti i proporcionalnosti kaznenih djela i kazni, kako su ona utvrđena u članku 49. Povelje.
30
Sud koji je uputio zahtjev smatra da su odgovori na prva tri prethodna pitanja ključni za ocjenu toga je li eventualno brisanje iz RPJS‑a, kao sekundarne posljedice neplaćanja novčane kazne izrečene partneru u javnom sektoru, u skladu s pravom Unije koje se odnosi na funkcioniranje unutarnjeg tržišta i javnu nabavu.
31
Osim toga, taj sud smatra da će odgovor na treće, četvrto i peto prethodno pitanje omogućiti ocjenu jesu li izricanje novčane kazne i sekundarne posljedice koje iz nje mogu proizaći predvidljive i proporcionalne za sankcionirane osobe te, shodno tomu, u skladu s načelima izricanja kazne koje se zahtijevaju pravom Unije. U tom pogledu, netočnosti i nedosljednosti utvrđene u odredbama Zakona o RPJS‑u čine se tim problematičnijima kada se, kao što je to slučaj u glavnom predmetu, „ekonomska korist” partnera u javnom sektoru koja proizlazi iz njegovih poslovnih transakcija s javnim sektorom pokaže negativnom.
32
Točno je da iz članka 13. stavka 6. Zakona o RPJS‑u proizlazi da registracijsko tijelo prilikom izricanja novčane kazne osobito uzima u obzir, prirodu, težinu, načine i posljedice povrede obveze upisa u RPJS. S obzirom na navedeno, ta se odredba primjenjuje samo kada nije moguće utvrditi ekonomsku korist koju je ostvario partner u javnom sektoru. Usto, kada se ta korist može utvrditi, člankom 13. stavkom 1. tog zakona nalaže se izricanje novčane kazne u visini iznosa koji odgovara vrijednosti te koristi, bez uzimanja u obzir okolnosti koje čine osnovu za izricanje novčane kazne i utvrđenja gornje granice u pogledu iznosa novčane kazne koja se može izreći. Naposljetku, samo tumačenje nacionalnih sudova o obrazloženju navedenog zakona daje smjernice o tome kako treba shvatiti pojam „ekonomska korist”.
33
Kad je riječ o šestom prethodnom pitanju, sud koji je uputio zahtjev naglašava da članak 19. točka (c) Zakona o RPJS‑u ne utvrđuje detaljne kriterije koji se odnose na kvalitetu, prirodu, trajanje ili bliskost odnosa ili povezanost koji mogu dovesti do dvojbi u pogledu nepristranosti ovlaštene osobe te da ta odredba registracijskom tijelu, koje izriče sankciju, dodjeljuje široku marginu prosudbe. Stoga taj sud postavlja pitanje može li se izricanje novčane kazne, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, smatrati predvidljivim i proporcionalnim, pa time i u skladu s načelima izricanja kazne koja se zahtijevaju pravom Unije, osobito člankom 49. Povelje.
34
U tim je okolnostima Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 26. [UFEU‑a] u vezi s člancima 49. i 114. UFEU‑a, članak 57. [Direktive 2014/24] u vezi s člankom 58. [te direktive], članak 3. [Direktive 2014/23] u vezi s člancima 38. i 41. [potonje direktive] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis o kojem je riječ u ovom predmetu i kojim se izricanje novčane kazne u skladu s člankom 13. Zakona [o RPJS‑u] i njezino neplaćanje povezuje s isključenjem iz sklapanja ugovorâ i ugovorâ o koncesiji s javnim sektorom (na temelju postupka javne nabave, kao i izvan tog postupka) isključivo zbog brisanja iz [RPJS‑a]?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 26. [UFEU‑a] u vezi s člancima 49. i 114. UFEU‑a, članak 57. [Direktive 2014/24] u vezi s člankom 58. [te direktive] te članak 3. [Direktive 2014/23] u vezi s člancima 38. i 41. [te direktive] tumačiti na način da im se protivi izricanje novčane kazne u skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom (a) Zakona [o RPJS‑u] čije neplaćanje može dovesti do brisanja iz [RPJS‑a]?
3.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 49. [Povelje] i načelo proporcionalnosti kazne koje iz nje proizlazi, tumačiti na način da im se protivi pravni propis, poput onog o kojem je riječ u ovom predmetu, kojim se neplaćanje novčane kazne automatski, bez mogućnosti uzimanja u obzir težine kaznenog djela, pojedinačnih okolnosti njegova počinjenja i razloga neplaćanja novčane kazne izrečene partneru u javnom sektoru, povezuje s brisanjem partnera iz [RPJS‑a] i nemogućnošću da ga se upiše u [taj registar] dvije godine od dana brisanja?
4.
Treba li odredbe članka 49. Povelje i načelo proporcionalnosti kazne tumačiti na način da im se protivi pravni propis, poput onog o kojem je riječ u ovom predmetu, u skladu s kojim tijelo koje izriče novčanu kaznu partneru u javnom sektoru automatski izriče novčanu kaznu u vrijednosti ekonomske koristi [koju je isti ostvario], bez mogućnosti da to tijelo razlikuje koje kazneno djelo je razlog za izricanje novčane kazne i bez mogućnosti uzimanja u obzir drugih negativnih pravnih posljedica (sankcija) koje kažnjena osoba može snositi nakon izricanja novčane kazne?
5.
Treba li odredbe članka 49. Povelje i načelo zakonitosti i proporcionalnosti kazne, kao i načelo pravne sigurnosti tumačiti na način da im se protivi pravni propis, poput onog o kojem je riječ u ovom predmetu, u skladu s kojim se izriče novčana kazna u vrijednosti ekonomske koristi [koju je ostvario partner u javnom sektoru], pri čemu se samom pravnom odredbom izričito ne određuju osnovni parametri za njezino utvrđivanje u pogledu osnove za izračun vrijednosti ekonomske koristi, kao i razdoblja u kojem je ekonomska korist ostvarena?
6.
Treba li odredbe članka 49. Povelje i načelo zakonitosti kazne te načelo sigurnosti prava tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u ovom predmetu, u skladu s kojim pravnu osnovu za izricanje novčane kazne čini neispunjavanje zahtjeva nepristranosti ovlaštene osobe, bez detaljnijeg određivanja kriterija na temelju kojih se ta nepristranost treba ocjenjivati?”
O prethodnim pitanjima
Nadležnost Suda
35
Slovačka vlada najprije tvrdi da Sud nije nadležan odgovoriti na ovaj zahtjev za prethodnu odluku. Naime, nijedno od područja prava Unije koje je utvrdio sud koji je uputio zahtjev ne odnosi se na Zakon o RPJS‑u koji, kao što to navodi sam sud koji je uputio zahtjev, ne prenosi nijedan akt prava Unije u slovački pravni poredak.
36
U tom pogledu ta vlada prije svega tvrdi da sud koji je uputio zahtjev samo vrlo neprecizno navodi postojanje povezanosti između propisa Unije o javnoj nabavi i predmeta zahtjeva za prethodnu odluku. U svakom slučaju, taj se sud temelji na pogrešnoj pravnoj ocjeni u pogledu posljedica koje bi Zakon o RPJS‑u mogao imati u odnosu na taj propis.
37
Nadalje, smjernice navedenog suda koje se odnose na slovačko nacionalno zakonodavstvo u području borbe protiv pranja novca ne mogu same po sebi utvrditi postojanje dostatne povezanosti s Direktivom 2015/849. Uostalom, prema mišljenju slovačke vlade, glavni se postupak ni na koji način ne odnosi na pitanje tumačenja te direktive.
38
Naposljetku, ta vlada smatra da sud koji je uputio zahtjev ni na koji način ne pojašnjava razmatranja koja su ga navela na zaključak da Zakon o RPJS‑u predstavlja prepreku ostvarivanju temeljnih sloboda ni da se u okviru zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku radi o „provedb[i] prava Unije” u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.
39
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru prethodnog postupka na temelju članka 267. UFEU‑a Sud može tumačiti pravo Unije samo u granicama dodijeljene nadležnosti (presuda od 4. rujna 2025., AW T, C‑225/22, EU:C:2025:649, t. 30. i navedena sudska praksa).
40
Kao prvo, kad je riječ o primjenjivosti Direktive 2015/849, dovoljno je utvrditi da sud koji je uputio zahtjev Sudu nije postavio nijedno pitanje koje se odnosi na tumačenje te direktive i da, kako bi odgovorio na zahtjev za prethodnu odluku, nije potrebno tumačiti tu direktivu. Stoga argumenti koje je istaknula Slovačka Republika u tom pogledu ne utječu na pitanje je li Sud nadležan odgovoriti na zahtjev za prethodnu odluku.
41
Kao drugo, kad je riječ o tome postoji li dostatna povezanost između propisa Unije o javnoj nabavi i predmeta zahtjeva za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je svaka fizička ili pravna osoba koja namjerava uspostaviti imovinskopravne odnose s javnim sektorom i osobito sklopiti ugovor u okviru postupka provedbe javne nabave dužna upisati se u RPJS, ako vrijednost imovinskopravnih činidbi prelazi granicu utvrđenu mjerodavnim pravom, barem za vrijeme trajanja predmetnog ugovora sklopljenog s javnim sektorom.
42
Taj sud dodaje da je Zakonom o RPJS‑u izmijenjen Zakon o javnoj nabavi, kojim su u slovački pravni poredak prenesene, među ostalim, Direktiva 2014/23 i Direktiva 2014/24.
43
Usto, nakon što je predsjednik Suda 22. listopada 2024. uputio zahtjev za pružanje informacija sudu koji je uputio zahtjev, taj je sud potvrdio da su određene poslovne transakcije društva Mabonex Slovakia, a čiji su računi uzeti u obzir radi izračuna ekonomske koristi koju je to društvo ostvarilo za potrebe izricanja novčane kazne o kojoj je riječ u glavnom postupku, izvršene na temelju ugovora sklopljenih nakon postupaka dodjele ugovora o javnoj nabavi uređenih nacionalnim zakonodavstvom kojim se prenose Direktiva 2014/23 i Direktiva 2014/24.
44
Imajući u vidu te elemente, treba utvrditi da postoji dostatna povezanost između predmeta zahtjeva za prethodnu odluku te Direktive 2014/23 i Direktive 2014/24. Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje činjenicom da se, kao što to tvrdi slovačka vlada, sud koji je uputio zahtjev oslonio na pogrešno tumačenje učinaka koje Zakon o RPJS‑u ima na slovačko zakonodavstvo u pogledu javne nabave, s obzirom na to da ta ocjena proizlazi iz tumačenja nacionalnog prava koje Sud nije ovlašten dovoditi u pitanje u okviru prethodnog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 30. listopada 2025., Attal et Associés, C‑321/24, EU:C:2025:836, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
45
Kao treće, suprotno onomu što tvrdi slovačka vlada, na temelju elemenata razmotrenih u točkama 40. do 42. ove presude također se može smatrati da zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja „provedb[u] prava Unije” u smislu članka 51. stavka 1. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2024., protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
46
Konkretno, prema smjernicama suda koji je uputio zahtjev, na koje se poziva u točki 41. ove presude, upis u RPJS nužan je uvjet kako bi gospodarski subjekt mogao sklopiti ugovor u okviru postupka provedbe javne nabave. Nepostojanje takvog upisa stoga se može smatrati osnovom za isključenje iz sudjelovanja u takvom postupku javne nabave. Međutim, treba napomenuti da, iako se u članku 57. Direktive 2014/24 taksativno nabrajaju osnove za isključenje, to ne isključuje mogućnost država članica da zadrže ili donesu materijalna pravila namijenjena, među ostalim, tomu da se u području javne nabave osigura poštovanje načela jednakog postupanja, utvrđenog u članku 18. stavku 1. Direktive 2014/24, kao i načela transparentnosti koje ono podrazumijeva, a koja obvezuju javne naručitelje u svim postupcima javne nabave i koja su temelj Unijinih direktiva o postupcima provedbe javne nabave, pod uvjetom da se poštuje načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presude od 19. svibnja 2009., Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, t. 21. i od 15. rujna 2022.J. Sch. Omnibusunternehmen i K. Reisen, C‑416/21, EU:C:2022:689, t. 58.).
47
U tim okolnostima, treba smatrati da je Slovačka Republika iskoristila diskrecijsku odnosno prosudbenu ovlast koja je sastavni dio sustava uspostavljenog aktom prava Unije što, prema ustaljenoj sudskoj praksi, podrazumijeva da ta država članica provodi to pravo u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, time što je zahtijevala upis u RPJS, u skladu sa Zakonom o RPJS‑u, na temelju kojeg su izrečene novčane kazne o kojima je riječ u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presude od 19. studenoga 2019., TSN i AKT, C‑609/17 i C‑610/17, EU:C:2019:981, t. 50. i od 29. srpnja 2024., protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, t. 59. i navedenu sudsku praksu).
48
Kao četvrto, argument Slovačke Republike prema kojem sud koji je uputio zahtjev uopće ne pojašnjava razmatranja koja su ga navela na zaključak o tome da Zakon o RPJS‑u predstavlja prepreku ostvarivanju temeljnih sloboda obuhvaćen je prigovorom nedopuštenosti i ne može utjecati na ocjenu nadležnosti Suda da odgovori na zahtjev za prethodnu odluku.
49
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Sud nadležan za odlučivanje o zahtjevu za prethodnu odluku.
Dopuštenost prethodnih pitanja
50
Kao prvo, slovačka vlada tvrdi da su prvo, drugo i treće prethodno pitanje nedopušteni zbog toga što su apstraktne prirode i irelevantni za rješavanje spora u glavnom postupku.
51
Ta vlada navodi, u biti, da društvo Mabonex Slovakia nije bilo izbrisano iz RPJS‑a na temelju članka 13. stavka 2. Zakona o RPJS‑u, nego da je, naprotiv, to društvo i dalje upisano u RPJS na dan podnošenja Sudu pisanih očitovanja navedene vlade. Ta vlada također naglašava da se, nakon što je navedeno društvo platilo novčanu kaznu koja mu je izrečena, i to u roku koji je odredio nadležni sud, takvo brisanje više se ne bi moglo provesti na temelju te odredbe. Međutim, prvo, drugo i treće prethodno pitanje odnose se isključivo na pretpostavku, koja je sada isključena, „eventualnog brisanja [društva Mabonex Slovakia] iz RPJS‑a kao sekundarne posljedice neplaćanja novčane kazne izrečene partneru u javnom sektoru”, te su stoga nedopuštena.
52
Kao drugo, slovačka vlada tvrdi da odgovor na četvrto i peto prethodno pitanje nije relevantan za rješavanje spora u glavnom postupku. Naime, suprotno onomu što bi se iz tih pitanja moglo zaključiti, društvu Mabonex Slovakia nije izrečena nikakva novčana kazna koja odgovara vrijednosti ostvarene ekonomske koristi, u smislu članka 13. stavka 1. točke (a) prvog dijela rečenice Zakona o RPSP‑u, s obzirom na to da je tijelo zaduženo za registraciju zapravo tom društvu izreklo novčanu kaznu na temelju drugog dijela rečenice stavka 1. točke (a) tog članka 13., s obzirom na to da se takva ekonomska korist nije mogla utvrditi jer se poslovni rezultat tog društva pokazao negativnim.
53
Treba podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njima vodi (presuda od 21. ožujka 2024., Remia Com Impex, C‑10/23, EU:C:2024:259, t. 27. i navedena sudska praksa).
54
Prema isto tako ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da se on strogo pridržava uvjeta u pogledu sadržaja zahtjeva za prethodnu odluku koji su izričito navedeni u članku 94. Poslovnika Suda (presuda od 21. ožujka 2024., Remia Com Impex, C‑10/23, EU:C:2024:259, t. 28. i navedena sudska praksa). Na te se zahtjeve usto podsjeća u točkama 13., 15. i 16. Preporuka Suda Europske unije namijenjene nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2019., C 380, str. 1.), koje se sada nalaze u točkama 13., 15. i 16. Preporuka Suda Europske unije namijenjene nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL C/2024./6008, C).
55
Tako je u skladu s člankom 94. točkom (a) Poslovnika neophodno da sud koji je uputio zahtjev definira činjenični i pravni okvir unutar kojeg se pojavljuju pitanja koja postavlja ili da barem pojasni činjenične okolnosti na kojima zasniva ta pitanja. Naime, u okviru postupka uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a Sud je isključivo ovlašten izjasniti se o tumačenju nekog Unijina akta polazeći od činjenica koje mu navede nacionalni sud (presuda od 21. ožujka 2024., Remia Com Impex, C‑10/23, EU:C:2024:259, t. 29. i navedena sudska praksa).
56
Kao prvo, kad je riječ o prvom, drugom i trećem pitanju koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, taj sud navodi da je odgovor na ta pitanja ključan kako bi se ocijenilo je li eventualno brisanje partnera u javnom sektoru iz RPJS‑a kao sekundarna posljedica neplaćanja novčane kazne koja mu je izrečena u skladu s pravom Unije, osobito je li u skladu s određenim odredbama koje se odnose na ostvarivanje temeljnih sloboda. Međutim, zahtjev za prethodnu odluku u tom pogledu sadržava nepotpuno utvrđenje činjenica iz glavnog postupka, koje ne sadržava nikakvu naznaku koja bi Sudu omogućila da utvrdi je li društvo Mabonex Slovakia, kao partner u javnom sektoru, propustilo platiti novčanu kaznu i je li zbog tog neplaćanja to društvo stvarno izbrisano iz RPJS‑a, čime je onemogućeno sklopiti ugovor u okviru postupka provedbe javne nabave i ugovorâ o koncesiji s bilo kojim javnopravnim tijelom.
57
Iz toga slijedi da se ta pitanja odnose na hipotetsku situaciju, odnosno na brisanje društva Mabonex Slovakia iz RPJS‑a, ili pak ne sadržavaju dovoljno elemenata na temelju kojih Sud može dati koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. ožujka 2023., Mercedes‑Benz Group (Odgovornost proizvođačâ vozila koja imaju poremećajne uređaje), C‑100/21, EU:C:2023:229, t. 53.).
58
S obzirom na navedeno, prvo, drugo i treće prethodno pitanje treba smatrati nedopuštenima.
59
Kao drugo, treba istaknuti da se četvrto i peto prethodno pitanje u biti odnose na tumačenje članka 49. stavaka 1. i 3. Povelje kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da utvrdi je li članak 13. stavak 1. točka (a) prvi dio rečenice Zakona o RPJS‑u dovoljno precizan i poštuje li se njime načelo proporcionalnosti kazni.
60
No, činjenica da tijelo zaduženo za registraciju nije izreklo društvu Mabonex Slovakia novčanu kaznu na osnovi ekonomske koristi koju je to društvo ostvarilo u skladu s tim člankom 13. stavkom 1. točkom (a) prvim dijelom rečenice, nego na temelju iznosa iz drugog dijela rečenice te odredbe, sama po sebi ne znači da su ta pitanja nedopuštena.
61
Naime, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Dlhopolec i dr. smatraju da je tijelo zaduženo za registraciju trebalo tom društvu izreći novčanu kaznu na temelju članka 13. stavka 1. točke (a) prvog dijela rečenice Zakona o RPJS‑u, s obzirom na to da se, prema njihovu mišljenju_„ekonomska korist” mogla utvrditi, čak i ako je bila negativna. Stoga se ne može isključiti da je razmatranje navedenih pitanja, s obzirom na tu odredbu, relevantno za rješavanje spora u glavnom postupku.
62
Iz navedenog slijedi da je četvrto i peto prethodno pitanje dopušteno.
Četvrto, peto i šesto pitanje
Uvodna razmatranja
63
Budući da se četvrto, peto i šesto prethodno pitanje u biti odnose na tumačenje članka 49. Povelje, treba utvrditi je li ta odredba primjenjiva u okviru glavnog postupka razmatrajući jesu li pravila o sankcijama o kojima je riječ u glavnom postupku kaznenopravne prirode.
64
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da su tri kriterija relevantna za ocjenu kaznenopravne prirode sankcije, osobito u svrhu primjene članka 49. Povelje. Prvi kriterij odnosi se na pravnu kvalifikaciju kaznenog djela prema nacionalnom pravu, drugi na samu prirodu kaznenog djela, a treći na stupanj težine sankcije kojoj dotična osoba može biti izložena (presuda od 1. kolovoza 2025., BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, t. 63. i navedena sudska praksa).
65
Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da u kontekstu tih kriterija ocijeni jesu li novčane kazne izrečene društvu Dlhopolecu i dr. kaznenopravne prirode u smislu članka 49. stavka 1. Povelje, Sud ipak može prilikom odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku dati pojašnjenja koja će taj sud usmjeriti u njegovu ocjenjivanju (presuda od 1. kolovoza 2025., BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, t. 64. i navedena sudska praksa).
66
Kao prvo, treba istaknuti da se u Zakonu o RPJS‑u sankcija izrečena na temelju njegova članka 13. ne kvalificira kao „kaznena”. Međutim, primjena članka 49. Povelje obuhvaća, neovisno o kvalifikaciji kaznenih sankcija u nacionalnom pravu, sankcije za koje treba smatrati da imaju kaznenopravnu prirodu na temelju drugih dvaju kriterija iz točke 64. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 1. kolovoza 2025., BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, t. 66. i navedenu sudsku praksu).
67
Kao drugo, kad je riječ o prirodi povrede, proizlazi da se novčanim kaznama izrečenima zbog povrede uvjeta iz Zakona o RPJS‑u nastoje postići ciljevi kako odvraćanja tako i suzbijanja tih povreda, s obzirom na to da se, na temelju članka 13. stavka 1. točke (a) Zakona o RPJS‑u, partneru u javnom sektoru izriče ili novčana kazna u visini ekonomske koristi koju je ostvario ili novčana kazna u iznosu između 10000 eura i 1000000 eura, a da pritom te novčane kazne nemaju za cilj popraviti štetu prouzročenu tim povredama (vidjeti u tom smislu presudu od 1. kolovoza 2025., BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, t. 67. i 68. i navedenu sudsku praksu).
68
Kao treće, kad je riječ o kriteriju koji se odnosi na stupanj težine izrečene sankcije, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da, s jedne strane, povreda obveze nepristranosti osobe ovlaštene za upis partnera u javnom sektoru u RPJS može opravdati izricanje novčane kazne tom partneru u javnom sektoru, bilo u visini vrijednosti ekonomske koristi koju je taj partner ostvario bilo, ako se ta ekonomska korist ne može odrediti, u iznosu od 10000 eura do 1000000 eura. S druge strane, ovlaštenoj osobi izriče se novčana kazna u iznosu od 10000 eura do 100000 eura.
69
Međutim, treba podsjetiti na to da se stupanj težine izrečene sankcije treba ocjenjivati prema najvišoj kazni predviđenoj relevantnim odredbama (presuda od 1. kolovoza 2025., BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, t. 70. i navedena sudska praksa).
70
U ovom slučaju treba utvrditi da u tom pogledu, kada je novčana kazna izrečena s obzirom na ekonomsku korist koju je ostvario partner u javnom sektoru, nije predviđena nikakva gornja granica. Usto, u slučaju da se ta korist ne može utvrditi, izrečena novčana kazna može iznositi 1000000 eura za partnera u javnom sektoru i 100000 eura za ovlaštenu osobu, što su iznosi koji se smatraju znatnima.
71
U tim okolnostima, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, treba naglasiti da su pravila o sankcijama koja imaju obilježja navedena u članku 13. Zakona o RPJS‑u kaznenopravne prirode, u smislu članka 49. Povelje. Iz toga slijedi da ta pravila treba ocijeniti s obzirom na načela zakonitosti kaznenih djela i kazni, kao i proporcionalnosti, utvrđena u članku 49. stavcima 1. i 3. Povelje.
Šesto pitanje
72
Svojim šestim pitanjem, koje treba najprije razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 49. stavak 1. Povelje i načelo pravne sigurnosti tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se utvrđuje da je osoba ovlaštena za upis društva u registar partnera u javnom sektoru spriječena izvršiti takav upis ako njezin odnos s partnerom u javnom sektoru može dovesti u pitanje njezinu nepristranost, osobito zbog osobne ili imovinskopravne povezanosti s tim partnerom u javnom sektoru, a da pritom nisu pojašnjeni drugi kriteriji koji omogućuju ocjenu te nepristranosti i kada neispunjavanje zahtjeva nepristranosti dovodi do izricanja sankcije kaznenopravne prirode.
73
Načelo pravne sigurnosti zahtijeva, s jedne strane, da su pravna pravila jasna i precizna i, s druge strane, da je njihova primjena za osobe predvidljiva, osobito kada mogu imati nepovoljne posljedice. Navedeno načelo osobito zahtijeva da propis omogućava zainteresiranim osobama da znaju točan opseg obveza koje im taj propis nameće i da potonje osobe mogu nedvojbeno znati svoja prava i obveze te da se posljedično mogu ponašati u skladu s njima (presuda od 29. srpnja 2024., Belgian Association of Tax Lawyers i dr., C‑623/22, EU:C:2024:639, t. 36. i navedena sudska praksa).
74
Načelo zakonitosti u kaznenim stvarima, utvrđeno u članku 49. stavku 1. Povelje, koje je poseban izraz općeg načela pravne sigurnosti, podrazumijeva, među ostalim, da zakon jasno definira kaznena djela i za njih propisane kazne. Taj je uvjet ispunjen ako pojedinac može znati, iz teksta relevantne odredbe i, po potrebi, uz pomoć tumačenja sudova, koji akti i propusti dovode do njegove kaznene odgovornosti (vidjeti u tom smislu presude od 3. svibnja 2007., Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, EU:C:2007:261, t. 50.; od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 162. i od 29. srpnja 2024., Belgian Association of Tax Lawyers i dr., C‑623/22, EU:C:2024:639, t. 39. i 40.).
75
U skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na članak 7. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., koja utvrđuje prava koja odgovaraju onima zajamčenima člankom 49. Povelje, zbog nužne općenitosti zakonodavnih akata njihov tekst ne može biti apsolutno precizan. Iz toga osobito proizlazi da, iako upotreba nomotehnike korištenja općih kategorija, a ne taksativnih popisa, često ostavlja nejasnim granična područja definicija, te sumnje o graničnim slučajevima same za sebe nisu dovoljne da odredbu učine neusklađenom s člankom 7. navedene konvencije, ako je ona dovoljno jasna u velikoj većini slučajeva (vidjeti u tom smislu osobito presudu ESLJP‑a od 15. studenoga 1996., Cantoni protiv Francuske, CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, t. 31. i 32.). Ta razmatranja vrijede i na temelju članka 52. stavka 3. Povelje, u pogledu njezina članka 49. (presuda od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 165.).
76
Usto, prema sudskoj praksi Suda proizlazi da se načelo nulla poena sine lege certa ne može tumačiti na način da zabranjuje postupno pojašnjavanje pravila o kaznenopravnoj odgovornosti sudskim tumačenjem, ako je ono razumno predvidljivo (presude od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 167. i od 29. srpnja 2024., Belgian Association of Tax Lawyers i dr., C‑623/22, EU:C:2024:639, t. 43.).
77
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev u biti navodi da članak 19. točka (c) Zakona o RPJS‑u ne utvrđuje detaljne kriterije koji se odnose na kvalitetu, prirodu, trajanje, bliskost odnosa ili povezanost koji mogu pobuditi sumnje u nepristranost ovlaštene osobe kada partnera u javnom sektoru upisuje u RPJS i u tom pogledu tijelu zaduženom za registraciju dodjeljuje široku marginu prosudbe, a koje, ovisno o slučaju, izriče sankciju zbog neispunjavanja uvjeta nepristranosti.
78
Najprije treba podsjetiti na to da Sud nije dužan u okviru zahtjeva za prethodnu odluku dati tumačenje nacionalnih odredaba i odlučiti o tome je li tumačenje nacionalnog suda pravilno, s obzirom na to da su za takvo tumačenje isključivo nadležni nacionalni sudovi (presuda od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C‑520/21, EU:C:2023:478, t. 52. i navedena sudska praksa).
79
Suprotno tomu, Sud je u okviru prethodnog postupka nadležan dati korisne smjernice sudu koji je uputio zahtjev na temelju spisa predmeta iz glavnog postupka te očitovanja koja su mu podnesena, tako da mu omogući donošenje odluke u sporu u kojem vodi postupak (presuda od 19. lipnja 2025., Lietuvos bankas, C‑671/23, EU:C:2025:457, t. 47. i navedena sudska praksa).
80
U tom pogledu, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da utvrdi ispunjava li stupanj preciznosti članka 19. točke (c) Zakona o RPJS‑u zahtjeve iz članka 49. stavka 1. Povelje u pogledu kriterija na temelju kojih se procjenjuje neispunjavanje zahtjeva nepristranosti koji se primjenjuje na ovlaštenu osobu za provjeru relevantnih informacija i upisa partnera u javnom sektoru u RPJS, treba utvrditi da, kao prvo, prema toj odredbi „ovlaštena osoba ne može poduzimati radnje utvrđene [tim] zakonom ako održava s partnerom u javnom sektoru ili članovima njegovih tijela bilo kakav odnos koji bi mogao dovesti do dvojbi u pogledu njezine nepristranosti, osobito ako je taj odnos osobne ili imovinskopravne prirode; odnos koji bi mogao dovesti do dvojbi u pogledu nepristranosti ovlaštene osobe nije odnos između ovlaštene osobe i partnera u javnom sektoru prilikom njezina obavljanja radnji u skladu s posebnim odredbama”.
81
Iz toga slijedi da članak 19. točka (c) Zakona o RPJS‑u, u dijelu u kojem se pojašnjava doseg zahtjeva nepristranosti upućivanjem na postojanje osobne i imovinskopravne povezanosti između ovlaštene osobe i partnera u javnom sektoru, sadržava formulaciju u skladu sa zahtjevom iz članka 49. stavka 1. Povelje, kao što je tu odredbu Sud protumačio u sudskoj praksi navedenoj u točki 74. ove presude. Naime, takva formulacija, koja obilježava prirodu odnosa između ovlaštene osobe i partnera u javnom sektoru, omogućuje potonjima da s dostatnim stupnjem jasnoće i preciznosti utvrde opseg svojih obveza u pogledu nepristranosti u svrhu upisa tog partnera u RPJS te da budu upoznati s činjenicom da povreda tih obveza može dovesti do njihove kaznene odgovornosti izlažući ih novčanim kaznama predviđenima u članku 13. Zakona o RPJS‑u.
82
To vrijedi tim više jer se u članku 19. točki (c) tog zakona, osim toga, pojašnjavaju situacije koje se ne mogu smatrati odnosom koji može dovesti u pitanje nepristranost ovlaštene osobe, odnosno odnos između partnera u javnom sektoru i ovlaštene osobe u okviru djelatnosti koje ona obavlja na temelju posebnih propisa, što se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, osobito odnosi na odnos odvjetnika i stranke ili posredovanje javnih bilježnika i poreznih savjetnika.
83
Kao drugo, činjenica da taj članak 19. točka (c) tijelu zaduženom za registraciju ostavlja marginu prosudbe kako bi razmotrilo može li povezanost koja postoji između ovlaštene osobe i partnera u javnom sektoru dovesti u pitanje zahtjev nepristranosti utvrđen navedenim člankom, ne može sama po sebi dovesti do zaključka da ta odredba nije dovoljno jasna i precizna u smislu članka 49. stavka 1. Povelje. U tom pogledu, kao što to navodi slovačka vlada i pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, osoba ovlaštena upisati partnera u javnom sektoru u RPJS mora, s obzirom na tekst navedenog članka 19. točke (c), razumno očekivati da će to tijelo provjeriti činjenične i pravne elemente koji određuju osobnu i imovinskopravnu povezanost s tim partnerom kako bi utvrdila je li ta povezanost takve prirode da može dovesti do dvojbi u pogledu nepristranosti navedene osobe te, slijedom toga, spriječiti je da upiše navedenog partnera u RPJS.
84
Kao treće, okolnost koju navodi sud koji je uputio zahtjev, prema kojoj su se nadležni nacionalni sudovi pozvali na sudsku praksu koja se odnosi na nepristranost sudaca kako bi razjasnili doseg zahtjeva nepristranosti koji se odnosi na osobu ovlaštenu za upis partnera u javnom sektoru u RPJS, u smislu članka 19. točke (c) Zakona o RPJS‑u, također se ne može smatrati protivnom članku 49. stavku 1. Povelje.
85
Naime, kao što je to navedeno u točki 76. ove presude, taj članak 49. stavak 1. omogućuje postupno pojašnjavanje pravila o kaznenopravnoj odgovornosti sudskim tumačenjem, ako je ono razumno predvidljivo. Međutim, valja istaknuti da se primjena, po analogiji, postojeće sudske prakse u drugom pravnom kontekstu ne može smatrati nepredvidljivom jer ulazi u okvir uobičajenih metoda tumačenja prava.
86
Stoga, ne proizlazi da su, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, a s obzirom na tekst članka 19. točke (c) Zakona o RPJS‑u, u vezi s člankom 13. tog zakona, kao i na metodu tumačenja koju primjenjuju nadležni nacionalni sudovi, ovlaštena osoba i partner u javnom sektoru o kojem je riječ spriječeni u tome da na dovoljno jasan i precizan način utvrde, u smislu članka 49. stavka 1. Povelje, radnje i propuste koji mogu dovesti do njihove kaznenopravne odgovornosti.
87
Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje činjenicom da su, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u ovom slučaju i Okresný súd Žilina (Općinski sud u Žilini) i Krajský súd v Žiline (Okružni sud u Žilini) u biti smatrali da je ovlaštena osoba povrijedila članak 19. točku (c) Zakona o RPJS‑u time što su samo utvrdili postojanje zajedničkog sudjelovanja, s jedne strane, člana društva i direktora ovlaštene osobe te, s druge strane, člana društva i direktora partnera u javnom sektoru u trećem trgovačkom društvu, pri čemu nisu naveli druge činjenice o prirodi i intenzitetu tog poslovnog odnosa.
88
Naime, taj element predstavlja pitanje koje se odnosi na ispravnost tumačenja nacionalnog prava koje su proveli ti sudovi kao i na poštovanje obveze obrazlaganja, što ne može utjecati na ocjenu je li ta odredba dovoljno jasna i precizna za ispunjenje zahtjevâ iz članka 49. stavka 1. Povelje. U svakom slučaju, pod pretpostavkom da se to tumačenje smatra nepredvidljivim, u smislu sudske prakse koja se odnosi na taj članak 49. stavak 1., na temelju takvog utvrđenja ne može se zaključiti da članak 19. točka (c) Zakona o RPJS‑u kao takav ne ispunjava zahtjeve iz navedenog članka 49. stavka 1., već bi, naprotiv, prije značio da se navedeno tumačenje ne bi trebalo prihvatiti s obzirom na to da je protivno temeljnim pravima.
89
S obzirom na prethodna razmatranja, na šesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 49. stavak 1. Povelje i načelo pravne sigurnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se utvrđuje da je osoba ovlaštena za upis društva u registar partnera u javnom sektoru spriječena izvršiti takav upis ako njezin odnos s partnerom u javnom sektoru može dovesti u pitanje njezinu nepristranost, osobito zbog osobne ili imovinskopravne povezanosti s tim partnerom u javnom sektoru, a da pritom nisu pojašnjeni drugi kriteriji koji omogućuju ocjenu te nepristranosti i kada neispunjavanje zahtjeva nepristranosti dovodi do izricanja sankcije kaznenopravne prirode, pod uvjetom da, s obzirom na tekst tog nacionalnog propisa kao i njegovo tumačenje na temelju uobičajenih metoda tumačenja prava od strane nadležnih nacionalnih sudova, ta ovlaštena osoba i navedeni partner u javnom sektoru mogu dovoljno jasno i precizno odrediti koje radnje i propusti mogu dovesti do njihove kaznenopravne odgovornosti.
Peto pitanje
90
Svojim petim pitanjem, koje treba razmotriti prije četvrtog pitanja, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 49. stavak 1. Povelje i načelo pravne sigurnosti tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji se, u slučaju neispunjavanja zahtjeva nepristranosti koji se nalaže osobi ovlaštenoj za upis društva u registar partnera u javnom sektoru, ograničava na propisivanje novčane kazne tom društvu koja odgovara vrijednosti ekonomske koristi koju je ono ostvarilo u okviru svojih odnosa s javnim sektorom a da pritom ne određuje mjerila na temelju kojih se može utvrditi ta korist.
91
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da članak 13. stavak 1. točka (a) prvi dio rečenice Zakona o RPJS‑u utvrđuje da u slučaju povrede osobito zabrane iz članka 19. točke (c) tog zakona, kojom se zahtijeva da, za potrebe upisa partnera u javnom sektoru u RPJS, ovlaštena osoba nije ni u kakvom odnosu s tim partnerom ili s članovima njegovih tijela koji bi mogao dovesti u pitanje njezinu nepristranost, tijelo zaduženo za registraciju izriče partneru u javnom sektoru „novčanu kaznu u vrijednosti ekonomske koristi koju je taj partner ostvario”. Ako se ta ekonomska korist ne može utvrditi, to tijelo navedenom partneru u javnom sektoru izriče novčanu kaznu u iznosu od 10000 eura do 1000000 eura.
92
Iz tog članka 13. stavka 1. točke (a) tako proizlazi da mogućnost utvrđivanja ekonomske koristi koju je ostvario partner u javnom sektoru, kao i iznos koristi kada ju je moguće utvrditi, određuju ili barem utječu na iznos novčane kazne koja je izrečena tom partneru zbog povrede obveze utvrđene člankom 19. točkom (c) Zakona o RPJS‑u. Prema tome, kako bi se ispunili zahtjevi iz članka 49. stavka 1. Povelje, važno je da pojam „ekonomska korist” u smislu tog zakona bude dovoljno jasan i precizan da omogući partnerima u javnom sektoru da utvrde sankcije kojima se izlažu u slučaju povrede navedenog zakona.
93
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev primjećuje da se u članku 13. stavku 1. točki (a) prvom dijelu rečenice Zakona o RPJS‑u ne pojašnjava odnosi li se taj pojam „ekonomska korist” na ekonomsku korist koju je sankcionirano društvo ostvarilo na temelju ugovora sklopljenog s tijelom javnog sektora, ugovora čije je sklapanje, na primjer, uvjetovano njegovim upisom u RPJS ili treba uzeti u obzir ekonomsku korist koja proizlazi iz cjelokupne komercijalne i gospodarske djelatnosti tog društva. Taj sud dodaje da se tom odredbom ne određuje relevantno razdoblje za ocjenu takve koristi, osobito u pogledu toga treba li uzeti u obzir razdoblje nakon upisa u RPJS, razdoblje nakon sklapanja ugovora ili pak kalendarsku godinu koja prethodi onoj u kojoj je sankcija izrečena.
94
U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev navodi da su pri tumačenju pojma „ekonomska korist” u smislu članka 13. stavka 1. točke (a) prvog dijela rečenice Zakona o RPJS‑u, i Okresný súd Žilina (Općinski sud u Žilini) i Krajský súd v Žiline (Okružni sud u Žilini) polazili od obrazloženja tog zakona. Ti su sudovi stoga smatrali da se taj pojam odnosi na korist koju je partner u javnom sektoru ostvario iz odgovarajućih transakcija s javnim sektorom u razdoblju od upisa tog partnera u RPJS do pokretanja postupka za izricanje kazne.
95
Sud koji je uputio zahtjev stoga dvoji je li taj pristup tumačenju u skladu s člankom 49. stavkom 1. Povelje, pri čemu se naglašava da je takvo tumačenje u skladu s obrazloženjem Zakona o RPJS‑u.
96
Treba podsjetiti na to da okolnost da propis upućuje na široke pojmove koje valja postupno pojasniti u načelu se ne protivi tomu da se za taj propis smatra da predviđa jasna i precizna pravila koja pojedincu omogućuju da u slučaju povrede navedenog propisa predvidi koje se sankcije kaznenopravne prirode mogu izreći. U tom pogledu, važno je znati može li se dojam dvosmislenosti ili nejasnoće tih pojmova otkloniti primjenom uobičajenih metoda tumačenja prava (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2024., Belgian Association of Tax Lawyers i dr., C‑623/22, EU:C:2024:639, t. 44. i navedena sudska praksa).
97
Međutim, u ovom slučaju treba istaknuti da je tumačenje pojma „ekonomska korist”, u smislu članka 13. stavka 1. točke (a) prvog dijela rečenice Zakona o RPJS‑u, upućivanjem na obrazloženje tog zakona, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, uobičajena metoda tumačenja u slovačkom pravu.
98
U tim je okolnostima taj pojam, kako se tumači primjenom takve metode, dovoljno jasan i precizan s obzirom na zahtjeve koji proizlaze iz načelâ pravne sigurnosti i zakonitosti u kaznenim stvarima.
99
Sud koji je uputio zahtjev dodaje da su u ovom slučaju, nakon što je utvrdio da je društvo Mabonex Slovakia ostvarilo negativnu „ekonomsku korist” koja proizlazi iz njegova poslovanja s javnim sektorom, Okresný súd Žilina (Općinski sud u Žilini) i Krajský súd v Žiline (Okružni sud u Žilini) odlučili tom društvu izreći novčanu kaznu u iznosu od 20000 eura na temelju članka 13. stavka 1. točke (a) drugog dijela rečenice Zakona o RPJS‑u. Međutim, to je tumačenje problematično u dijelu u kojem taj zakon ne pojašnjava da se negativna „ekonomska korist” treba shvatiti na način da se odnosi na situaciju u kojoj se ta korist ne može utvrditi.
100
U tom pogledu treba naglasiti da se to pitanje, kao što je to navedeno u točki 88. ove presude, odnosi na pravilno tumačenje nacionalnog prava, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni. Suprotno tomu, navedeno pitanje ne može utjecati na jasnoću i preciznost članka 13. stavka 1. točke (a) prvog dijela rečenice Zakona o RPJS‑u, u smislu načela pravne sigurnosti i zakonitosti u kaznenim stvarima.
101
Kako bi se ocijenilo poštuje li se članak 49. stavak 1. Povelje, potrebno je utvrditi može li partner u javnom sektoru predvidjeti situacije u kojima se izlaže novčanoj kazni i je li način njezina izračuna razumno predvidljiv.
102
Međutim, treba istaknuti da – kao što to ističe slovačka vlada i pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev – partner u javnom sektoru, s obzirom na strukturu i svrhu tog zakona, kako proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, može razumno očekivati da se izlaže izricanju novčane kazne izračunane u skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom (a) navedenog zakona, ako iz njegovih odnosa s javnim sektorom proizlazi da je ostvaren negativan poslovni rezultat, a on je počinio povredu tog zakona. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da ocijeni je li u takvim okolnostima takav partner u javnom sektoru mogao razumno očekivati da se negativna „ekonomska korist” može izjednačiti s nemogućnošću utvrđenja te koristi.
103
S obzirom na prethodna razmatranja, na peto pitanje treba odgovoriti tako da članak 49. stavak 1. Povelje i načelo pravne sigurnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji, u slučaju neispunjavanja zahtjeva nepristranosti osobe ovlaštene za upis društva u registar partnera u javnom sektoru, samo predviđa propisivanje novčane kazne tom društvu koja odgovara iznosu ekonomske koristi koju je ono ostvarilo u okviru svojih odnosa s javnim sektorom, bez detaljnijeg određivanja mjerila na temelju kojih se može utvrditi ta korist, pod uvjetom da ta mjerila mogu proizlaziti iz uobičajene metode tumačenja prava koju primjenjuju nadležni nacionalni sudovi, tako da navedeno društvo može s dovoljnom jasnoćom i preciznošću odrediti sankcije kojima se izlaže u slučaju povrede tog propisa.
Četvrto pitanje
104
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 49. stavak 3. Povelje tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji, društvu koje je povrijedilo taj propis, automatski izriče novčanu kaznu koja odgovara iznosu ekonomske koristi koju je to društvo ostvarilo u okviru svojih odnosa s javnim sektorom, bez mogućnosti da nadležno tijelo razlikuje visinu kazne ovisno o prirodi počinjene povrede niti da uzme u obzir druge negativne pravne posljedice do kojih može dovesti izricanje navedene novčane kazne za sankcionirano društvo.
105
U tom pogledu treba podsjetiti na to da se načelom razmjernosti kazni iz članka 49. stavka 3. Povelje zahtijeva da strogost sankcije odgovara težini predmetnog kaznenog djela (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, t. 97. i navedenu sudsku praksu).
106
Načelo proporcionalnosti obvezuje ne samo kad je riječ o određivanju sastavnih elemenata povrede nego i o određivanju pravila o strogosti novčanih kazni i ocjeni okolnosti koje mogu biti uzete u obzir prilikom utvrđivanja tih kazni (presuda od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, t. 98. i navedena sudska praksa).
107
Iz sudske prakse Suda također proizlazi da represivne mjere koje dopušta nacionalno zakonodavstvo ne smiju prelaziti granice onoga što je nužno za postizanje ciljeva kojima to zakonodavstvo legitimno teži. U tom kontekstu, Sud je pojasnio da strogost sankcija mora odgovarati težini povrede koju kažnjavaju i posebno osigurati stvarno odvraćajući učinak (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, t. 99. i 100. i navedenu sudsku praksu).
108
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, članak 13. stavak 1. točka (a) prvi dio rečenice Zakona o RPJS‑u utvrđuje izricanje novčane kazne partneru u javnom sektoru koja odgovara vrijednosti ekonomske koristi koju je on ostvario u okviru svojih odnosa s javnim sektorom, i to za sve povrede koje su ondje navedene, osobito ako je povrijeđena zabrana iz članka 19. točke (c) tog zakona.
109
Kao prvo, treba istaknuti da se, s obzirom na tekst tih odredbi i elemenata iz zahtjeva za prethodnu odluku, njima uspostavlja sustav objektivne odgovornosti na temelju kojeg je utvrđenje činjenica koje čine povredu, neovisno o namjeri ili nepažnji dotičnih osoba, odnosno gospodarskog subjekta, partnera u javnom sektoru i osobe ovlaštene za njegov upis u RPSP dovoljno da tijelo zaduženo za registraciju izrekne novčanu kaznu koja odgovara ekonomskoj koristi koju je taj gospodarski subjekt ostvario u okviru svojih odnosa s javnim sektorom.
110
Međutim, činjenica da novčana kazna izrečena u slučaju povrede osobito tog članka 19. točke (c) može biti jednaka takvoj koristi sama po sebi ne znači da je članak 13. stavak 1. točka (a) prvi dio rečenice Zakona o RPJS‑u u suprotnosti s člankom 49. stavkom 3. Povelje. Naime, ne može se isključiti da je sankcija čiji je cilj oduzimanje cjelokupne ekonomske koristi koju je društvo ostvarilo u okviru svojih odnosa s javnim sektorom, čak i ako se nije pridržavalo zahtjeva tog zakona, dosljedna i učinkovita za postizanje cilja koji se nastojao ostvariti navedenim zakonom, a koji je usmjeren na osiguravanje transparentnosti pravnih i poslovnih odnosa koje javni sektor održava sa svojim partnerima.
111
Isto tako, okolnost na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, da se člankom 13. stavkom 1. točkom (a) prvim dijelom rečenice Zakona o RPJS‑u ne utvrđuje nikakva gornja granica za takvu novčanu kaznu, sama po sebi nije protivna načelu razmjernosti kazni u smislu članka 49. stavka 3. Povelje, s obzirom na to da uvođenje takve gornje granice može ugroziti učinkovitost novčane kazne kao i njezin odvraćajući i represivni učinak, time što bi mogla potaknuti određene gospodarske subjekte da ne poštuju obveze koje proizlaze iz tog zakona kada ekonomska korist koju očekuju ostvariti u okviru svojih odnosa s javnim sektorom prelazi tu gornju granicu.
112
Međutim, kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da tijelo zaduženo za registraciju prilikom primjene članka 13. stavka 1. točke (a) prvog dijela rečenice Zakona o RPJS‑u automatski izriče novčanu kaznu utvrđenu tom odredbom a da pritom ne uzima u obzir okolnosti konkretnog slučaja. Međutim, treba istaknuti da takva automatska primjena, u okviru novčane kazne čiji iznos može biti vrlo visok, ne poštuje načelo proporcionalnosti u smislu članka 49. stavka 3. Povelje jer to tijelo nema mogućnost prilagoditi iznos novčane kazne težini počinjene povrede.
113
Konkretno, taj sud pojašnjava da tijelo zaduženo za registraciju ne uzima u obzir činjenicu da su podaci upisani u RPJS, koji se odnose na stvarnog vlasnika partnera u javnom sektoru, točni. Međutim, točnost tih podataka relevantna je okolnost prilikom izricanja novčane kazne od strane tog tijela. Naime, u tom slučaju takvi podaci omogućavaju subjektima javnog sektora da na pouzdan način raspolažu svim relevantnim podacima o gospodarskom subjektu koji želi uspostaviti pravne i poslovne odnose s tim sektorom, čime se osigurava transparentnost u okviru tih odnosa te se time jamči ostvarenje cilja koji se nastoji postići Zakonom o RPJS‑u.
114
Kao treće, iz članka 13. stavka 6. tog zakona proizlazi da prilikom izricanja novčane kazne tijelo zaduženo za registraciju osobito uzima u obzir prirodu, težinu, način i posljedice predmetne povrede. S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se ta odredba u praksi primjenjuje samo u slučaju kada se ekonomska korist koju je ostvario partner u javnom sektoru ne može utvrditi tako da se iznos novčane kazne ocjenjuje na temelju članka 13. stavka 1. točke (a) drugog dijela rečenice Zakona o RPJS‑u.
115
Stoga, ako se primjenom članka 13. stavka 6. tog zakona u takvom slučaju može zadovoljiti zahtjev proporcionalnosti iz članka 49. stavka 3. Povelje, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li, u ovom slučaju, ako bi smatrao da je tijelo zaduženo za registraciju pravilno izreklo novčane kazne o kojima je riječ u glavnom postupku na temelju članka 13. stavka 1. točke (a) drugog dijela rečenice navedenog zakona, to tijelo uzelo u obzir sve relevantne okolnosti predmetnog slučaja, u skladu s navedenim člankom 13. stavkom 6.
116
Kao četvrto i posljednje, kad je riječ o drugim nepovoljnim posljedicama koje Zakon o RPJS‑u predviđa za sankcionirano društvo, sud koji je uputio zahtjev navodi da, s jedne strane, nakon što izrečena novčana kazna postane pravomoćna, subjekt javnog sektora može, na temelju članka 15. tog zakona, raskinuti svaki ugovor s partnerom u javnom sektoru. U tom pogledu je točno da takav raskid može dovesti do potencijalno dalekosežnih posljedica za dotičnog gospodarskog subjekta. Međutim, kako bi se provjerilo poštovanje članka 49. stavka 3. Povelje, važno je istaknuti da je na subjektu javnog sektora, a ne na registracijskom tijelu koje izriče novčanu kaznu u smislu članka 13. stavka 1. točke (a) tog zakona, da uzme u obzir težinu posljedica takvog raskida s obzirom na sve druge relevantne okolnosti slučaja. Naime, u stadiju izricanja novčane kazne to tijelo ne može utvrditi hoće li javno tijelo stvarno raskinuti ugovor.
117
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev smatra problematičnim, s obzirom na poštovanje članka 49. stavka 3. Povelje, to što, u skladu s člankom 13. stavkom 2. Zakona o RPJS‑u, isto tijelo provodi brisanje partnera u javnom sektoru iz RPJS‑a, kada mu je izrečena novčana kazna koja je postala pravomoćna, osobito zbog povrede zabrane iz članka 19. tog zakona, i kada ta novčana kazna nije plaćena u roku koji je odredio nadležni sud.
118
U tom pogledu treba istaknuti da tijelo zaduženo za registraciju prilikom izricanja novčane kazne ne može utvrditi hoće li partner u javnom sektoru propustiti platiti tu novčanu kaznu, uslijed čega će biti izbrisan iz RPJS‑a. Prema tome, s obzirom na članak 49. stavak 3. Povelje, ne može se zahtijevati da Zakon o RPJS‑u obveže to tijelo da pri određivanju iznosa novčane kazne uzme u obzir takvu mogućnost.
119
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na četvrto pitanje treba odgovoriti tako da članak 49. stavak 3. Povelje treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se društvu koje je povrijedilo taj propis automatski izriče novčana kazna koja odgovara iznosu ekonomske koristi koju je to društvo ostvarilo u okviru svojih odnosa s javnim sektorom a da pritom nadležno tijelo prilikom određivanja iznosa te novčane kazne ne može uzeti u obzir nijednu okolnost u vezi s povredom predmetne obveze. Suprotno tomu, članak 49. stavak 3. Povelje treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji predviđa izricanje novčane kazne u rasponu koji obuhvaća najniži i najviši iznos, pod uvjetom da nadležno tijelo osobito uzme u obzir prirodu, težinu, kao i načine i posljedice povrede predmetne obveze.
Troškovi
120
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 49. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i načelo pravne sigurnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se utvrđuje da je osoba ovlaštena za upis društva u registar partnera u javnom sektoru spriječena izvršiti takav upis ako njezin odnos s partnerom u javnom sektoru može dovesti u pitanje njezinu nepristranost, osobito zbog osobne ili imovinskopravne povezanosti s tim partnerom u javnom sektoru, a da pritom nisu pojašnjeni drugi kriteriji na temelju kojih se može ocijeniti ta nepristranost i kada neispunjavanje tog zahtjeva nepristranosti dovodi do izricanja sankcije kaznenopravne prirode, pod uvjetom da, s obzirom na tekst tog nacionalnog propisa kao i njegovo tumačenje na temelju uobičajenih metoda tumačenja prava od strane nadležnih nacionalnih sudova, ta ovlaštena osoba i navedeni partner u javnom sektoru mogu s dovoljnom jasnoćom i preciznošću odrediti koje radnje i propusti mogu dovesti do njihove kaznenopravne odgovornosti.
2.
Članak 49. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i načelo pravne sigurnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji se, u slučaju neispunjavanja zahtjeva nepristranosti koji se nalaže osobi ovlaštenoj za upis društva u registar partnera u javnom sektoru, ograničava na propisivanje novčane kazne tom društvu koja odgovara iznosu ekonomske koristi koju je ono ostvarilo u okviru svojih odnosa s javnim sektorom, bez detaljnijeg određivanja mjerila na temelju kojih se može utvrditi ta korist, pod uvjetom da ta mjerila mogu proizlaziti iz uobičajene metode tumačenja prava koju primjenjuju nadležni nacionalni sudovi, tako da navedeno društvo može s dovoljnom jasnoćom i preciznošću odrediti sankcije kojima se izlaže u slučaju povrede tog propisa.
3.
Članak 49. stavak 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se društvu koje je povrijedilo taj propis automatski izriče novčana kazna koja odgovara iznosu ekonomske koristi koju je to društvo ostvarilo u okviru svojih odnosa s javnim sektorom a da pritom nadležno tijelo prilikom određivanja iznosa te novčane kazne ne može uzeti u obzir nijednu okolnost u vezi s povredom predmetne obveze. Suprotno tomu, članak 49. stavak 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji predviđa izricanje novčane kazne u rasponu koji obuhvaća najniži i najviši iznos, pod uvjetom da nadležno tijelo osobito uzme u obzir prirodu, težinu, kao i načine te posljedice povrede predmetne obveze.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: slovački