62015CC0001
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PAOLA MENGOZZIJA
od 8. rujna 2016. (
1
)
Mišljenje 1/15
(zahtjev za donošenje mišljenja koji je uputio Europski parlament)
„Zahtjev za donošenje mišljenja – Dopuštenost – Nacrt sporazuma između Kanade i Europske unije o prijenosu i obradi podataka iz evidencije podataka o putnicima – Evidencija podataka o putnicima (Passenger Name Record (PNR)) – Usklađenost tog nacrta sporazuma s člankom 16. UFEU‑a i člancima 7. i 8. te člankom 52. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravna osnova”
Sadržaj
I – Uvod
II – Pravni okvir
III – Okolnosti predviđenog sporazuma
IV – Postupak pred Sudom
V – Dopuštenost zahtjeva za donošenje mišljenja
VI – Odgovarajuća pravna osnova akta o sklapanju predviđenog sporazuma (drugo pitanje)
A – Sažetak argumentacije Parlamenta i drugih zainteresiranih strana
B – Analiza
1. Cilj i sadržaj predviđenog sporazuma
2. Odgovarajuća pravna osnova
(a) Relevantnost članka 82. stavka 1. točke (d) i članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a
(b) Nužnost da se akt o sklapanju predviđenog sporazuma temelji na članku 16. stavku 2. podstavku prvom UFEU‑a
VII – Usklađenost predviđenog sporazuma s odredbama UFEU‑a i Povelje (prvo pitanje)
A – Sažetak zahtjeva i očitovanja Parlamenta te očitovanja drugih zainteresiranih strana
1. Sažetak zahtjeva i očitovanja Parlamenta
2. Sažetak očitovanja drugih zainteresiranih strana
B – Analiza
1. Uvodna očitovanja
2. Postojanje miješanja u prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje
3. Opravdanje miješanja u temeljna prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje
(a) Miješanje „predviđeno zakonom” u smislu članka 52. stavka 1. Povelje
(b) Miješanje koje odgovara cilju od općeg interesa
(c) Proporcionalnost miješanja koje predviđeni sporazum sadržava
i) Opća razmatranja
ii) Prikladnost miješanja za ostvarenje cilja javne sigurnosti, koji predviđeni sporazum nastoji ostvariti
iii) Stroga nužnost miješanja
– Kategorije podataka iz PNR‑a na koje se predviđeni sporazum odnosi
– Preciznost cilja radi kojeg je dopuštena obrada podataka iz PNR‑a
– Osobno područje primjene predviđenog sporazuma
– Utvrđivanje nadležnog tijela zaduženog za obradu podataka iz PNR‑a
– Automatska obrada podataka iz PNR‑a
– Pristup podacima iz PNR‑a
– Zadržavanje podataka iz PNR‑a
– Otkrivanje i naknadni prijenos podataka iz PNR‑a
– Upravne i sudske mjere nadzora i kontrole
VIII – Zaključak
I – Uvod
1.
Europski parlament uputio je na temelju članka 218. stavka 11. UFEU‑a Sudu zahtjev za donošenje mišljenja o predviđenom sporazumu između Kanade i Europske unije o prijenosu i obradi podataka iz [evidencije podataka o putnicima] (u daljnjem tekstu: predviđeni sporazum) kako bi mogao odgovoriti na zahtjev Vijeća Europske unije iz srpnja 2014. kojim je od Parlamenta zatražena prethodna suglasnost za prijedlog odluke o sklapanju predviđenog sporazuma (
2
).
2.
Pojednostavnjeno, predviđeni sporazum propisuje da se kanadskim nadležnim tijelima prenose podaci iz evidencije podataka o putnicima (Passenger Name Record, u daljnjem tekstu: podaci iz PNR‑a) koje zračni prijevoznici prikupljaju o putnicima u svrhe rezervacije letova između Kanade i Europske unije, kako bi ih zatim ta tijela obrađivala i upotrebljavala u cilju sprečavanja i otkrivanja kaznenih djela terorizma ili drugih teških oblika međunarodnih kaznenih djela, utvrđujući pritom određen broj jamstava u vezi s poštovanjem privatnog života i zaštite osobnih podataka putnika.
3.
Zahtjev za donošenje mišljenja, koji se odnosi na usklađenost predviđenog sporazuma s Unijinim primarnim pravom i na odgovarajuću pravnu osnovu odluke Vijeća o sklapanju predviđenog sporazuma, glasi kako slijedi:
„Je li predviđeni sporazum u skladu s odredbama Ugovorâ (članak 16. UFEU‑a) i Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (članci 7. i 8. i članak 52. stavak 1.) u pogledu prava fizičkih osoba na zaštitu osobnih podataka?
Čine li članak 82. stavak 1. točka (d) i članak 87. stavak 2. točka (a) UFEU‑a odgovarajuću pravnu osnovu akta Vijeća o sklapanju predviđenog sporazuma ili se taj akt treba temeljiti na članku 16. UFEU‑a?”
4.
Neovisno o svojem sadržaju, odgovor Suda nužno će utjecati na tzv. sporazume PNR koji su već na snazi, a koji Europsku uniju povezuju s Australijom (
3
) i sa Sjedinjenim Američkim Državama (
4
), kao i na budući „sustav PNR” koji je uspostavljen unutar same Unije, a koji je nedavno odobrio Parlament dok je ovaj postupak još bio u tijeku (
5
).
5.
Ovaj zahtjev za donošenje mišljenja zahtijeva ispitivanje novih i osjetljivih pitanja.
6.
U vezi s određivanjem odgovarajuće pravne osnove akta o sklapanju predviđenog sporazuma, Sud bi povodom ovog zahtjeva, među ostalim, prvi put trebao ispitati doseg članka 16. stavka 2. UFEU‑a, koji je uveden donošenjem Ugovora iz Lisabona, kao i međuodnos tog članka s odredbama UFEU‑a o području slobode, sigurnosti i pravde (u daljnjem tekstu: PSSP). U tom pogledu, kao što ću to prikazati u ovom mišljenju (
6
), predviđeni sporazum sadržava i nastoji ostvariti međusobno povezane ciljeve i sadržaj pa se akt o sklapanju tog sporazuma, prema mojem mišljenju, mora temeljiti i na članku 16. i na članku 87. stavku 2. točki (a) UFEU‑a.
7.
Ovo je također prvi put da Sud mora donijeti odluku o usklađenosti nacrta međunarodnog sporazuma s temeljnim pravima sadržanima u Povelji Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), osobito s pravima koja se odnose na poštovanje privatnog i obiteljskog života, zajamčenima u članku 7., i pravima koja se odnose na zaštitu osobnih podataka, zajamčenima u članku 8. Vrijedna saznanja proizišla iz presude od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238) kao i iz presude od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650) nesumnjivo će biti korisna za razmatranje ovog pitanja. Kao što će to biti opširnije objašnjeno, smatram da treba slijediti put utvrđen tim presudama i da predviđeni sporazum treba podvrgnuti strogom nadzoru poštovanja zahtjeva utvrđenih u člancima 7. i 8. te članku 52. stavku 1. Povelje. Međutim, također treba imati na umu da je nacrt sporazuma o kojem Sud treba donijeti mišljenje rezultat međunarodnih pregovora s trećom zemljom te da u slučaju izostanka postizanja zadovoljavajućeg dogovora neće biti moguće sklopiti predviđeni sporazum pa će ta treća zemlja nastaviti jednostrano primjenjivati, kao što je to trenutačno slučaj, vlastiti sustav PNR‑a na zračne prijevoznike s poslovnim nastanom u Uniji koji osiguravaju veze s Kanadom.
8.
To utvrđenje ne znači da Sud mora smanjiti stupanj pažnje koji primjenjuje u odnosu na poštovanje temeljnih prava zaštićenih pravom Unije. Naime, u vrijeme kada moderne tehnologije omogućavaju javnim tijelima da u ime borbe protiv terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela razvijaju iznimno sofisticirane metode nadzora privatnog života pojedinaca i analize njihovih osobnih podataka, Sud mora biti siguran da planirane mjere, pa bile one i u obliku predviđenih međunarodnih sporazuma, odražavaju uravnoteženo odvagivanje između legitimnog interesa očuvanja javne sigurnosti i jednako temeljnog interesa da svaka osoba može uživati visoku razinu zaštite svojeg privatnog života i osobnih podataka.
9.
Kao što će to pokazati moja razmatranja u nastavku, nedvojbeno je da su ugovorne stranke nastojale, katkad nedostatno, odvagnuti ta dva cilja koja predviđeni sporazum nastoji nerazdvojivo ostvariti. Smatram da to nastojanje treba pozdraviti. Međutim, ne dovodeći u pitanje ni predmet ni nužnost predviđenog sporazuma, smatram, kao što će to pokazati ovo mišljenje, da za usklađenost s člancima 7. i 8. te člankom 52. stavkom 1. Povelje predviđeni sporazum treba biti dorađen i/ili lišen određenih postojećih odredaba kako ne bi prekoračivao ono što je strogo nužno za ostvarenje svojeg sigurnosnog cilja.
II – Pravni okvir
10.
Članak 16. UFEU‑a glasi kako slijedi:
„1.   Svatko ima pravo na zaštitu svojih osobnih podataka.
2.   Europski parlament i Vijeće, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, utvrđuju pravila o zaštiti pojedinaca s obzirom na obradu osobnih podataka u institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije te u državama članicama kad obavljaju svoje aktivnosti u području primjene prava Unije i pravila o slobodnom kretanju takvih podataka. Poštovanje tih pravila podliježe nadzoru neovisnih tijela.
[…]”
11.
Članak 82. UFEU‑a, koji se nalazi u poglavlju 4., naslovljenom „Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima”, glave V. trećeg dijela navedenog Ugovora, propisuje:
„1.   Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima u Uniji temelji se na načelu uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka te uključuje usklađivanje zakona i drugih propisa država članica u područjima iz stavka 2. […]
Europski parlament i Vijeće, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, usvajaju mjere za:
[…]
(d)
olakšavanje suradnje među sudskim ili drugim odgovarajućim tijelima država članica u vezi s kaznenim postupcima i izvršenjem odluka.
[…]”
12.
Članak 87. UFEU‑a, koji se nalazi u poglavlju 5., naslovljenom „Policijska suradnja”, glave V. trećeg dijela navedenog Ugovora, propisuje:
„1.   Unija uspostavlja policijsku suradnju u koju su uključena sva nadležna tijela država članica, koja uključuje policiju, carinu i druge službe zadužene za izvršavanje zakona specijalizirane u području sprečavanja, otkrivanja i istrage kaznenih djela.
2.   Za potrebe stavka 1. Europski parlament i Vijeće, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, mogu utvrditi mjere koje se odnose na:
(a)
prikupljanje, pohranu, obradu, analizu i razmjenu odgovarajućih podataka;
[…]”
13.
Članak 7. Povelje glasi:
„Svatko ima pravo na poštovanje svojeg privatnog i obiteljskog života, doma i komuniciranja.”
14.
Članak 8. Povelje navodi:
„1.   Svatko ima pravo na zaštitu osobnih podataka koji se na njega ili nju odnose.
2.   Takvi podaci moraju se obrađivati pošteno, u utvrđene svrhe i na temelju suglasnosti osobe o kojoj je riječ, ili na nekoj drugoj legitimnoj osnovi utvrđenoj zakonom. Svatko ima pravo na pristup prikupljenim podacima koji se na njega ili nju odnose i pravo na njihovo ispravljanje.
3.   Poštovanje tih pravila podliježe nadzoru neovisnog tijela.”
15.
Članak 52. Povelje, naslovljen „Opseg i tumačenje prava i načela”, predviđa kako slijedi:
„1.   Svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih ovom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
[…]”
16.
Protokol (br. 21) o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde u člancima 1., 3. i 6.a propisuje:
„Članak 1.
Pridržavajući se članka 3. Ujedinjena Kraljevina i Irska ne sudjeluju u usvajanju mjera Vijeća koje se predlažu na temelju glave V. dijela trećeg [UFEU‑a]. Za odluke Vijeća koje se moraju donijeti jednoglasno potrebna je jednoglasnost članova Vijeća s iznimkom predstavnika vlada Ujedinjene Kraljevine i Irske.
Za potrebe ovog članka, kvalificirana se većina utvrđuje u skladu s člankom 238. stavkom 3. [UFEU‑a].
[…]
Članak 3.
1.   Ujedinjena Kraljevina ili Irska mogu predsjednika Vijeća obavijestiti u pisanom obliku, u roku od tri mjeseca nakon predstavljanja prijedloga ili inicijative Vijeću na temelju glave V. dijela trećeg [UFEU‑a], da žele sudjelovati u donošenju i primjeni bilo koje takve predložene mjere, nakon čega to imaju pravo učiniti.
[…]
Članak 6.a
Ujedinjenu Kraljevinu i Irsku ne obvezuju pravila utvrđena na temelju članka 16. [UFEU‑a] koja se odnose na obradu osobnih podataka od strane država članica pri provođenju aktivnosti iz područja primjene poglavlja 4. ili poglavlja 5. glave V. dijela trećeg tog Ugovora, ako Ujedinjenu Kraljevinu i Irsku ne obvezuju pravila koja uređuju oblike pravosudne suradnje u kaznenim stvarima ili policijske suradnje za koje se traži poštovanje odredaba utvrđenih na temelju članka 16.”
17.
Protokol (br. 22) o stajalištu Danske u člancima 1., 2. i 2.a propisuje:
„Članak 1.
Danska ne sudjeluje u usvajanju mjera Vijeća koje su predložene na temelju glave V. dijela trećeg [UFEU‑a]. Za odluke Vijeća koje se moraju donijeti jednoglasno potrebna je jednoglasnost članova Vijeća s iznimkom predstavnika Vlade Danske.
Za potrebe ovog članka, kvalificirana se većina utvrđuje u skladu s člankom 238. stavkom 3. [UFEU‑a].
Članak 2.
Za Dansku nisu obvezujuće niti se u njoj primjenjuju odredbe glave V. dijela trećeg [UFEU‑a], mjere usvojene na temelju te glave, odredbe bilo kojeg međunarodnog ugovora koji Unija sklopi na temelju te glave ni odluke Suda Europske unije kojima se ta odredba ili mjera tumači ili bilo koja izmijenjena mjera ili mjera koja se može izmijeniti na temelju te glave; osim toga, nijedna takva odredba, mjera ili odluka ni na koji način ne utječe na nadležnosti, prava i obveze Danske; nadalje, ni jedna takva odredba, mjera ili odluka ni na koji način ne utječe na pravnu stečevinu Zajednice ili Unije niti je dio prava Unije kako se primjenjuju na Dansku. […]
Članak 2.a
Članak 2. ovog Protokola primjenjuje se i u odnosu na pravila utvrđena na temelju članka 16. [UFEU‑a] koja se odnose na obradu osobnih podataka od strane država članica pri obavljanju aktivnosti koje su u okviru područja primjene poglavlja 4. ili poglavlja 5. glave V. dijela trećeg tog Ugovora.”
III – Okolnosti predviđenog sporazuma
18.
Vijeće je 18. srpnja 2005. odobrilo Sporazum između Europske zajednice i vlade Kanade o obradi unaprijed poznatih podataka o putnicima i podataka iz baze podataka (u daljnjem tekstu: Sporazum iz 2006.) (
7
).
19.
U skladu s preambulom, Sporazum iz 2006. sklopljen je uzimajući u obzir zahtjev kanadske vlade zrakoplovnim prijevoznicima koji prevoze osobe u Kanadu da unaprijed dostave podatke o putniku i podatke iz baze podataka putnika (u daljnjem tekstu: API/PNR podaci) kanadskim nadležnim tijelima, u opsegu u kojem se skupljaju i pohranjuju u automatskim sustavima rezervacija i sustavima kontrole odlaska.
20.
U skladu s člankom 1. Sporazuma iz 2006., njegova je svrha bila „osigurati da se API/PNR podaci osoba na odabranim letovima pružaju uz puno poštovanje osnovnih prava i sloboda, posebno prava na privatnost”. U skladu s Prilogom I. Sporazumu iz 2006., nadležno tijelo za Kanadu bila je „Kanadska granična služba (Canada Border Services Agency – CBSA)”.
21.
S obzirom na tu obvezu, Europska komisija na temelju članka 25. stavka 2. Direktive 95/46/EZ (
8
) donijela je Odluku 2006/253/EZ (
9
), čiji je članak 1. propisivao da se smatra da CBSA osigurava odgovarajuću razinu zaštite podataka iz PNR‑a koji se prenose iz Europske zajednice u vezi s putničkim letovima prema Kanadi. Budući da je Odluka 2006/253 prestala važiti u rujnu 2009. (
10
), a valjanost sporazuma iz 2006. bila je vezana uz tu odluku (
11
), i taj je sporazum prestao važiti u rujnu 2009.
22.
Parlament je 5. svibnja 2010. donio rezoluciju o pokretanju pregovora o sporazumima o evidencijama podataka o putnicima (PNR) sa Sjedinjenim Američkim Državama, Australijom i Kanadom (
12
). Parlament je u toj rezoluciji, među ostalim, zatražio provedbu usklađenog pristupa za uporabu PNR‑a u svrhe primjene zakona i sigurnosti, razrađivanjem jedinstvenog skupa načela koji mora služiti kao temelj za sporazume s trećim zemljama. Parlament je u tom pogledu pozvao Komisiju da izradi prijedlog jedinstvenog modela i nacrt ovlaštenja za pregovore s trećim zemljama, utvrđujući minimalne uvjete koji moraju biti ispunjeni (
13
).
23.
Komisija je 21. rujna 2010. usvojila tri prijedloga za odobrenje pokretanja pregovora sa Sjedinjenim Američkim Državama, Australijom i Kanadom (
14
). Slijedom toga, sporazumi sa Sjedinjenim Američkim Državama i Australijom potpisani su i sklopljeni uz odobrenje Parlamenta (
15
). Ti su sporazumi stupili na snagu u 2012.
24.
Nakon okončanja pregovora s Kanadom, Komisija je 19. srpnja 2013. donijela prijedloge odluka Vijeća u vezi s potpisivanjem i sklapanjem predviđenog sporazuma.
25.
Europski nadzornik za zaštitu podataka (EDPS) 30. rujna 2013. donio je svoje mišljenje o tim prijedlozima (
16
). EDPS je u tom mišljenju postavio niz pitanja o nužnosti i proporcionalnosti sustavâ PNR i masovnog prijenosa podataka iz PNR‑a u treće zemlje, dovodeći u pitanje odabir materijalnopravne osnove te navodeći niz primjedbi i prijedloga o različitim odredbama predviđenog sporazuma.
26.
Vijeće je 5. prosinca 2013. donijelo odluku o potpisivanju predviđenog sporazuma a da nisu unesene izmjene nastavno na EDPS‑ovo mišljenje. Predviđeni sporazum potpisan je 25. lipnja 2014., podložno njegovu kasnijem sklapanju.
27.
Vijeće je dopisom od 7. srpnja 2014. zatražilo od Parlamenta prethodnu suglasnost za nacrt odluke o sklapanju predviđenog sporazuma u ime Unije. Taj nacrt odluke kao pravne osnove navodi članak 82. stavak 1. točku (d) i članak 87. stavak 2. točku (a) UFEU‑a, tumačene u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom v. UFEU‑a.
28.
Parlament je 25. studenoga 2014. odlučio pitanjima koja su navedena u točki 3. ovog mišljenja zatražiti od Suda donošenje mišljenja.
IV – Postupak pred Sudom
29.
Nakon što je Parlament podnio zahtjev za donošenje mišljenja, bugarska, estonska, irska, španjolska i francuska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine kao i Vijeće i Komisija podnijeli su pisana očitovanja.
30.
Sud je postavio niz pitanja za koja je zatražio pisani odgovor, među ostalim, o praktičnim i činjeničnim aspektima obrade podataka iz PNR‑a, pravnoj osnovi predviđenog sporazuma, njegovu teritorijalnom području primjene kao i o usklađenosti odredaba navedenog sporazuma s odredbama UFEU‑a i Povelje, uzimajući u obzir spoznaje iz sudske prakse, a osobito iz presuda od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238) i od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650). Usto, Sud je primjenom članka 24. podstavka drugog Statuta Suda Europske unije pozvao EDPS na davanje odgovora na navedena pitanja. EDPS, irska, španjolska i francuska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine, Parlament, Vijeće i Komisija odgovorili su u roku na postavljena pitanja.
31.
Predstavnici estonske, irske, španjolske i francuske vlade te vlade Ujedinjene Kraljevine kao i Parlamenta, Vijeća, Komisije i EDPS‑a saslušani su na raspravi održanoj 5. travnja 2016.
V – Dopuštenost zahtjeva za donošenje mišljenja
32.
Dok bugarska i estonska vlada, kao i Komisija, dijele ocjenu Parlamenta da je zahtjev za donošenje mišljenja u potpunosti dopušten, francuska vlada i Vijeće sumnjaju u dopuštenost drugog pitanja iz zahtjeva Parlamenta, koje se odnosi na odgovarajuću pravnu osnovu odluke Vijeća o sklapanju predviđenog sporazuma.
33.
Francuska vlada i Vijeće u biti tvrde da se to pitanje ne odnosi ni na Unijinu nadležnost za sklapanje predviđenog sporazuma ni na raspodjelu nadležnosti između Unije i država članica. Osim toga, oni smatraju da eventualna pogrešna upotreba članaka 82. i 87. UFEU‑a ne bi imala nikakav utjecaj na postupak donošenja akta Vijeća o sklapanju predviđenog sporazuma. Naime, primjena članka 16. UFEU‑a, kao i članaka 82. i 87. UFEU‑a, zahtijeva poštovanje redovnog zakonodavnog postupka, osobito prethodnu suglasnost Parlamenta na temelju članka 218. stavka 6. točke (a) podtočke v. UFEU‑a.
34.
Predlažem Sudu da zahtjev za donošenje mišljenja proglasi u cijelosti dopuštenim.
35.
Općenito, ponajprije treba podsjetiti da se, u skladu s člankom 218. stavkom 11. UFEU‑a i sudskom praksom Suda, od potonjeg može zatražiti donošenje mišljenja o pitanju je li „predviđeni sporazum” (
17
) u skladu s temeljnim pravilima Ugovorâ odnosno pravilima koja utvrđuju opseg nadležnosti Unije i njezinih institucija, uključujući pitanja u vezi s raspodjelom nadležnosti između Unije i država članica za sklapanje određenog sporazuma s trećom zemljom (
18
), kao što to navodi članak 196. stavak 2. Poslovnika Suda.
36.
Stoga je nedvojbeno, kao što to, uostalom, priznaju sve zainteresirane strane, da je – u mjeri u kojoj se odnosi na usklađenost predviđenog sporazuma s materijalnopravnim odredbama primarnog prava Unije, uključujući odredbe Povelje, koja ima istu vrijednost kao i Ugovori (
19
) – zahtjev za donošenje mišljenja dopušten.
37.
Smatram da je to slučaj i kad je riječ o drugom pitanju, koje se odnosi na utvrđivanje odgovarajuće pravne osnove akta Vijeća o sklapanju predviđenog sporazuma.
38.
Uistinu, kao što to navode francuska vlada i Vijeće, nijedna od zainteresiranih strana ne sumnja u to da u ovom slučaju Unija ima nadležnost za odobrenje predviđenog sporazuma, što je pitanje koje, uostalom, i nije predmet zahtjeva za donošenje mišljenja.
39.
Međutim, valja navesti da se u okviru ispitivanja prethodnih zahtjeva za donošenje mišljenja Sud već složio s davanjem odgovora na pitanje odabira odgovarajuće pravne osnove akta o sklapanju nacrta predmetnih sporazuma (
20
). To se stajalište u biti temelji na dvama bitnim razmatranjima koja su duboko povezana.
40.
S jedne strane, odabir odgovarajuće pravne osnove akta o sklapanju međunarodnog sporazuma ima „ustavnu važnost” (
21
), s obzirom na to da Unija ima samo dodijeljene nadležnosti pa ona, dakle, mora moći podvesti međunarodne sporazume, za koje se smatra da ulaze u njezin pravni poredak, pod odredbu Ugovorâ koja je ovlašćuje na odobravanje tih akata. Upotreba pogrešne pravne osnove može, dakle, učiniti nevaljanim sâm akt o sklapanju sporazuma i, posljedično, poništiti Unijin pristanak na to da je predmetni sporazum obvezuje (
22
).
41.
S druge strane, nekorištenje mogućnošću ispitivanja odgovarajuće pravne osnove akta o sklapanju nacrta sporazuma u okviru postupka prethodnog obraćanja Sudu moglo bi u konačnici dovesti do komplikacija na razini Unije i u međunarodnom pravnom poretku ako bi se akt o sklapanju sporazuma naknadno poništio zbog pogrešne pravne osnove. Doista, cilj preventivnog postupka propisanog u članku 218. stavku 11. UFEU‑a upravo je izbjegavanje pojave takvih komplikacija, a u interesu ugovornih stranaka (
23
).
42.
Ne poričući postojanje te sudske prakse, francuska vlada i Vijeće u biti tvrde da u ovom predmetu ne može doći ni do koje od pravnih komplikacija koje je Sud naveo u svojim prethodnim mišljenjima. Dakle, prema mišljenju tih zainteresiranih strana, eventualni odabir članka 16. UFEU‑a kao materijalnopravne osnove predviđenog sporazuma, kao što to zastupa Parlament u svojem zahtjevu za donošenje mišljenja, u ovom slučaju ne bi utjecao na raspodjelu nadležnosti između Unije i država članica niti bi rezultirao „drukčijim zakonodavnim postupkom” od onoga koji su Vijeće i Komisija proveli u ovom slučaju, u smislu navedenih mišljenja.
43.
Ta argumentacija nije uvjerljiva.
44.
Treba navesti da su situacije koje je Sud istaknuo u točki 5. mišljenja 2/00 od 6. prosinca 2001. (EU:C:2001:664) i u točki 110. mišljenja 1/08 od 30. studenoga 2009. (EU:C:2009:739) samo primjeri u kojima upotreba pogrešne pravne osnove može poništiti Unijin pristanak na to da je sporazum koji je potpisala obvezuje odnosno može uzrokovati pravne teškoće na području Unijinih unutarnjih ili vanjskih odnosa. Naime, navođenju dviju situacija koje su spomenute u tim točkama dvaju mišljenja – odnosno, s jedne strane, situacije u kojoj bi se Unija obvezala a da joj Ugovor ne daje dovoljnu nadležnost za ratificiranje sporazuma u cijelosti, što bi dovelo do ispitivanja raspodjele nadležnosti između Unije i država članica, te, s druge strane, situacije u kojoj bi odgovarajuća pravna osnova akta o sklapanju sporazuma predviđala drukčiji zakonodavni postupak od onoga koji su institucije zapravo provele – prethodio je izraz „to je osobito slučaj kada”. Dakle, nije moguće isključiti druge slučajeve koji uključuju pravne teškoće u području Unijinih unutarnjih ili vanjskih odnosa.
45.
Nadalje, valja imati na umu da je postupak davanja mišljenja izvanparničan i preventivan (
24
). Smatram da to obilježje opravdava određenu fleksibilnost Suda prilikom ispitivanja dopuštenosti pitanja koje se odnosi na odgovarajuću pravnu osnovu akta o sklapanju predviđenog sporazuma.
46.
Dakle, u fazi ispitivanja dopuštenosti zahtjeva smatram da si Sud jednostavno treba postaviti pitanje bi li u slučaju odbijanja davanja odgovora na postavljeno pitanje postojala ozbiljna opasnost od naknadnog proglašavanja nevaljanosti akta o sklapanju sporazuma na temelju istovjetnog razloga kao što je to onaj koji se navodi u zahtjevu za donošenje mišljenja, a to je da bi ta situacija uzrokovala teškoće na području Unijinih unutarnjih ili vanjskih odnosa koje je postupak za donošenje mišljenja mogao spriječiti.
47.
Smatram da se u ovom slučaju ne može zanemariti takva opasnost.
48.
Naime, kao što ću to razmatrati u nastavku ovog mišljenja, razlozi koje Parlament navodi u prilog stajalištu da je članak 16. UFEU‑a odgovarajuća materijalnopravna osnova akta o sklapanju predviđenog sporazuma vrlo su ozbiljni, do te mjere da ih smatram djelomično osnovanima.
49.
Stoga bi odbijanje odgovaranja na tu argumentaciju u ovom postupku moglo navesti Parlament na pobijanje valjanosti akta o sklapanju sporazuma ili bi pak, ovisno o slučaju, nacionalni sud, koji bi postupao povodom tužbe pojedinca oštećenog prijenosom njegovih podataka iz PNR‑a kanadskom nadležnom tijelu, mogao uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku o valjanosti sporazuma i njegova akta o sklapanju.
50.
Osim toga, smatram da francuska vlada i Vijeće pogrešno umanjuju posljedice proglašenja nevaljanosti akta o sklapanju predviđenog sporazuma u slučaju da se u konačnici pokaže, nastavno na tužbu za poništenje ili zahtjev za prethodnu odluku o valjanosti, da je taj akt trebalo donijeti samo na temelju članka 16. UFEU‑a kao pravne osnove, kao što to navodi Parlament.
51.
Naime, kao što ću to razmotriti u nastavku i kao što je to navedeno u pojedinim pisanim očitovanjima, upotreba članka 16. UFEU‑a kao jedine pravne osnove akta o sklapanju predviđenog sporazuma promijenila bi položaj Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske jer bi te države članice bile izravno i automatski obvezane tim sporazumom, što je protivno onomu što je propisano u članku 29. predviđenog sporazuma. Kad je osobito riječ o Kraljevini Danskoj, svaka međunarodna obveza koja bi usporedno s predviđenim sporazumom bila eventualno ugovorena s Kanadom bila bi, dakle, nezakonita jer ta država članica više ne bi imala potrebnu nadležnost za ugovaranje takve obveze.
52.
Dakle, uzimajući sve u obzir i analogno onomu što je Sud utvrdio u točki 47. mišljenja 1/13 od 14. listopada 2014. (EU:C:2014:2303), čini mi se da je osobito primjereno da Sud odgovori na drugo pitanje ovog zahtjeva za donošenje mišljenja kako bi se, među ostalim, izbjegle pravne komplikacije koje bi mogle nastati u situacijama kada bi država članica preuzela međunarodne obveze bez potrebnog ovlaštenja, iako s obzirom na pravo Unije više nema potrebnu nadležnost za preuzimanje ili provedbu takve obveze.
53.
Stoga Sudu predlažem da drugo pitanje koje je postavio Parlament u svojem zahtjevu za donošenje mišljenja proglasi dopuštenim.
54.
Osim toga, s obzirom na to da se to pitanje odnosi na formalnu valjanost akta o sklapanju sporazuma i da zahtijeva analizu ciljeva i sadržaja predviđenog sporazuma, predlažem da se ono obradi prije pitanja koje se odnosi na usklađenost tog sporazuma s odredbama UFEU‑a i pravima sadržanima u Povelji.
VI – Odgovarajuća pravna osnova akta o sklapanju predviđenog sporazuma (drugo pitanje)
A – Sažetak argumentacije Parlamenta i drugih zainteresiranih strana
55.
Parlament, kao i sve zainteresirane strane koje su podnijele očitovanja, slažu se, u skladu sa sudskom praksom Suda, da se odabir pravne osnove mora temeljiti na objektivnim kriterijima koji mogu biti predmet sudskog nadzora, među kojima su svrha i sadržaj predmetnog akta.
56.
Parlament naglašava da predviđeni sporazum nastoji ostvariti dva cilja koja su navedena u njegovu članku 1. Međutim, glavni cilj predviđenog sporazuma jest osiguranje zaštite osobnih podataka. Naime, prema mišljenju Parlamenta, predviđeni sporazum ima isti učinak kao „odluka o prikladnosti”, a njegov je cilj zamijeniti Odluku Komisije 2006/253, koja je donesena na temelju članka 25. stavka 6. Direktive 95/46, a kojom je Komisija u kontekstu Sporazuma iz 2006. utvrdila odgovarajuću razinu zaštite podataka iz PNR‑a prenesenih prema CBSA‑u. Usto, predviđenim sporazumom ne nastoji se obvezati zračne prijevoznike da podatke iz PNR‑a prenose kanadskim ili europskim policijskim tijelima, što znači da je teško opravdati odabir članka 82. stavka 1. točke (d) i članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a kao materijalnopravnih osnova. Prema mišljenju Parlamenta, na temelju sudske prakse ta utvrđenja opravdavaju da se predviđeni sporazum temelji na pravnoj osnovi koja odgovara njegovu glavnom cilju, a to je u ovom slučaju članak 16. UFEU‑a. Sadržaj predviđenog sporazuma potvrđuje tu ocjenu. Parlament naposljetku pojašnjava da članak 16. UFEU‑a dopušta donošenje pravila o zaštiti osobnih podataka u svim područjima primjene prava Unije, uključujući „PSSP”.
57.
Odgovarajući na pitanje postavljeno tijekom rasprave pred Sudom, Parlament je naveo da, u slučaju da Sud utvrdi da predviđeni sporazum nastoji ostvariti nerazdvojive ciljeve, on nema prigovora tomu da se akt o sklapanju predviđenog sporazuma temelji na članku 16., članku 82. stavku 1. točki (d) i članku 87. stavku 2. točki (a) UFEU‑a.
58.
Uz iznimku španjolske vlade, EDPS‑a i podredno francuske vlade, sve druge zainteresirane strane smatraju da je cilj predviđenog sporazuma borba protiv terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela, pri čemu je zaštita osobnih podataka u biti samo jedan instrument s pomoću kojeg bi se taj cilj mogao ostvariti. Komisija u tom pogledu podsjeća da je Sud u presudi od 30. svibnja 2006., Parlament/Vijeće i Komisija (C‑317/04 i C‑318/04, EU:C:2006:346, t. 56.) presudio da prijenos podataka iz PNR‑a prema Sjedinjenim Američkim Državama predstavlja obradu čiji su predmet javna sigurnost i aktivnosti država članica u području kaznenog prava. Doista, pravna osnova akta o sklapanju predviđenog sporazuma mora se odabrati uz poštovanje te logike.
59.
Velika većina zainteresiranih strana dodaje da, iako treba smatrati da je jedan cilj predviđenog sporazuma zaštita podataka, on je samo akcesoran u odnosu na glavni cilj, pa stoga nema nikakav utjecaj na trenutačan odabir pravne osnove akta o sklapanju sporazuma. U tom pogledu Vijeće i Komisija pojašnjavaju da se akti kojima je cilj ostvarivanje sektorskih politika i koji zahtijevaju određene obrade osobnih podataka moraju temeljiti na pravnoj osnovi koja odgovara politici o kojoj je riječ, a ne na članku 16. UFEU‑a.
60.
Što se tiče mogućnosti kumuliranja članka 16., članka 82. stavka 1. točke (d) i članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a kao materijalnopravnih osnova akta o sklapanju predviđenog sporazuma, francuska vlada u svojim pisanim očitovanjima podredno navodi da je takvo kumuliranje u potpunosti moguće. Nasuprot tomu, Irska i Vijeće suprotnog su stava. Na raspravi pred Sudom Vijeće je pojasnilo da bi postupak glasanja u okviru Vijeća, kako proizlazi iz odredaba Protokola (br. 21) i (br. 22), onemogućavao tu pretpostavku.
B – Analiza
61.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, izbor pravne osnove akta Unije, uključujući prilikom sklapanja međunarodnog sporazuma, mora biti utemeljen na objektivnim elementima pogodnima za sudski nadzor, među kojima su osobito cilj i sadržaj tog akta. Ako analiza akta Unije pokaže da je njegov cilj ili sadržaj dvojak, a jedan cilj odnosno sadržaj može se utvrditi kao glavni ili prevladavajući, a drugi samo kao akcesoran, akt se mora temeljiti samo na jednoj pravnoj osnovi, to jest na onoj koju zahtijeva onaj cilj ili sadržaj koji je glavni ili prevladavajući (
25
).
62.
Međutim, Sud priznaje da se akt „iznimno” može kumulativno temeljiti na različitim pravnim osnovama koje odgovaraju većem broju ciljeva ili sastavnih dijelova koji su nerazdvojivi, pri čemu nijedan nije akcesoran u odnosu na drugi (
26
). U takvom slučaju Sud također provjerava je li uporaba većeg broja pravnih osnova isključena zbog međusobne neusklađenosti postupaka koji su predviđeni različitim pravnim osnovama (
27
).
63.
U svjetlu te sudske prakse treba utvrditi treba li se, s obzirom na cilj i sadržaj predviđenog sporazuma, akt o njegovu sklapanju temeljiti isključivo na materijalnopravnoj osnovi članka 82. stavka 1. točke (d) i članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a, kao što se to navodi u nacrtu odluke Vijeća i kao što to zastupa većina zainteresiranih strana, isključivo na članku 16. UFEU‑a, ili pak na način povezan s dvama prethodno navedenim člancima (
28
).
64.
U vezi s tom problematikom moram pojasniti da mi se čini, suprotno onomu što je Vijeće navelo u svojim pisanim očitovanjima, da je, s obzirom na izvanparničnu i preventivnu narav mišljenja, Sud u potpunosti ovlašten ispitati drugo pitanje Parlamenta u vezi s kumuliranjem materijalnopravnih osnova, iako njegov tekst to ne predviđa. Dodajem također da su zainteresirane strane imale priliku zauzeti stajalište o tom pitanju, kako u pisanom dijelu postupka tako i na raspravi.
65.
To je još važnije s obzirom na to da ispitivanje cilja i sadržaja predviđenog sporazuma, prema mojem mišljenju, mora voditi do zaključka da on nastoji ostvariti dva cilja te da ima dva sastavna dijela, pri čemu se, općenito gledajući, ta dva cilja i dva različita sastavna dijela ne mogu hijerarhijski posložiti i razdvojiti. Smatram da to utvrđenje opravdava da materijalnopravne osnove akta o sklapanju predviđenog sporazuma budu članak 16. i članak 87. stavak 2. točka (a) UFEU‑a, što podrazumijeva mogućnost supostojanja postupaka predviđenih u tim dvama člancima.
1.
Cilj i sadržaj predviđenog sporazuma
66.
Iz drugog podstavka preambule predviđenog sporazuma proizlazi da ugovorne stranke uviđaju „važnost sprečavanja, suzbijanja i iskorjenjivanja terorizma i kaznenih djela povezanih s terorizmom te drugih teških međunarodnih kaznenih djela, uz istovremeno očuvanje temeljnih prava i sloboda, posebno prava na privatnost i zaštitu podataka”, a u četvrtom se podstavku dodaje da je uporaba podataka iz PNR‑a instrument od presudne važnosti za ostvarivanje tih ciljeva.
67.
Peti i šesti podstavak preambule, u kojima se naglašava želja ugovornih stranaka da „zaštite javn[u] sigurnos[t]” te se uviđa da stranke „dijele iste vrijednosti u pogledu zaštite podataka i privatnosti”, potvrđuju da se istodobno nastoji ostvariti, s jedne strane, cilj borbe protiv terorizma i drugih teških međunarodnih kaznenih djela te, s druge strane, poštovanje privatnog života i zaštite osobnih podataka.
68.
Također, iz petnaestog podstavka preambule proizlazi da se Kanada obvezuje da će njezino nadležno tijelo obrađivati „podatke iz [PNR]‑a u svrhu sprečavanja, otkrivanja, istraživanja i kaznen[og] progon[a] kaznenih djela terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela uz strogo poštovanje zaštitnih mehanizama u vezi s privatnošću i zaštitom osobnih podataka kako je utvrđeno u [predviđenom sporazumu]”.
69.
Predviđeni sporazum nastoji, dakle, omogućiti Kanadi obradu putničkih podataka iz PNR‑a koje prenose zračni prijevoznici koji ostvaruju veze između Unije i Kanade u svrhe borbe protiv terorizma i drugih teških međunarodnih kaznenih djela, osiguravajući pritom pravo na poštovanje privatnog života i pravo na zaštitu osobnih podataka u uvjetima koji su propisani samim predviđenim sporazumom.
70.
To nužno pomirenje između tih dvaju ciljeva potvrđuje članak 1. predviđenog sporazuma, koji propisuje da stranke utvrđuju uvjete prijenosa i uporabe podataka iz PNR‑a „kako bi se osigurala javna sigurnost i odredili načini zaštite podataka”.
71.
Ispitivanje sadržaja predviđenog sporazuma također potvrđuje da je borba protiv terorizma i drugih teških međunarodnih kaznenih djela prijenosom podataka iz PNR‑a dopuštena samo ako predmetni podaci imaju odgovarajuću razinu zaštite.
72.
Na taj način, u skladu s člankom 3. stavkom 1. predviđenog sporazuma, Kanada osigurava da njezino nadležno tijelo podatke iz PNR‑a obrađuje „strogo u cilju sprečavanja, otkrivanja, istraživanja i kaznenog progona kaznenih djela terorizma ili teških međunarodnih kaznenih djela”, uz naglasak da se ta obrada mora provoditi „u skladu sa Sporazumom”. To pojašnjenje, među ostalim, znači da se primjenom članka 5. predviđenog sporazuma, „[p]od uvjetom da poštuje odredbe [predviđenog sporazuma], smatra […] da kanadsko nadležno tijelo pruža [odgovarajuću] razinu zaštite […], u smislu relevantnog zakonodavstva EU‑a o zaštiti podataka”.
73.
Također, u kontekstu zadržavanja podataka iz PNR‑a i progresivne anonimizacije prikrivanjem navedenih podataka, što je propisano u članku 16. predviđenog sporazuma, stavak 4. tog članka dopušta kanadskim tijelima razotkrivanje podataka samo „ako se na temelju raspoloživih informacija mora provesti istraga u okviru članka 3.” predviđenog sporazuma.
74.
Štoviše, članak 18. stavak 1. i članak 19. stavak 1. predviđenog sporazuma dopuštaju naknadno otkrivanje podataka iz PNR‑a drugim vladinim tijelima u Kanadi ili trećim zemljama samo pod ograničeno navedenim uvjetima, i to, s jedne strane, vladinim tijelima čije su „dužnosti u izravnoj vezi s područjem primjene članka 3. [predviđenog sporazuma]” i, s druge strane, ako to vladino tijelo koje prima podatke pruža ili primjenjuje zaštitu jednakovrijednu mehanizmima zaštite navedenima u predviđenom sporazumu.
75.
Ne poričući nužnost pomirenja dvaju ciljeva koje se nastoji ostvariti, određene odredbe predviđenog sporazuma ipak se katkad više odnose na cilj borbe protiv terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela, a katkad na nužnost osiguranja odgovarajuće razine zaštite osobnih podataka.
76.
Na taj način, što se osobito tiče prvog cilja, članak 6. stavak 2. predviđenog sporazuma obvezuje Kanadu da „s ciljem sprečavanja, otkrivanja, istraživanja i kaznenog progona kaznenog djela terorizma ili teškog međunarodnog kaznenog djela u Europskoj uniji”, na zahtjev Europskog policijskog ureda (Europol) ili Agencije Europske unije za suradnju u kaznenom pravosuđu (Eurojust) u okviru njihovih mandata ili na zahtjev policijskog ili pravosudnog tijela države članice Unije, dijeli podatke iz PNR‑a ili analitičke informacije u kojima su sadržani podaci iz PNR‑a pribavljeni na temelju predviđenog sporazuma. Osim toga, na temelju članka 23. stavka 2. predviđenog sporazuma predviđeno je da ugovorne stranke surađuju u ostvarivanju dosljednosti svojih režima obrade podataka iz PNR‑a „na način kojim se poboljšava sigurnost građana u Kanadi, EU‑u i drugdje”.
77.
Što se tiče odredaba predviđenog sporazuma koje se više odnose na jamstva u području zaštite podataka, on predviđa niz pravila o sigurnosti i integritetu podataka (članak 9. predviđenog sporazuma), pristupu, ispravku i zabilježbi podataka na zahtjev pojedinaca (članci 12. i 13. predviđenog sporazuma) kao i o nadzoru nad obradom podataka iz PNR‑a te upravnoj i sudskoj pravnoj zaštiti dostupnoj osobama o kojima je riječ (članci 10. i 14. predviđenog sporazuma).
78.
Dakle, s obzirom na svoj cilj i sadržaj, predviđeni sporazum nastoji ostvariti dva cilja i sadržava dva bitna sastavna dijela, što je naposljetku priznala, ili barem prihvatila, velika većina zainteresiranih strana.
79.
Suprotno onomu što su zainteresirane strane navodile u prilog oprečnim tvrdnjama, prema mojem mišljenju doista je teško utvrditi koji od tih dvaju ciljeva prevaguje nad drugim.
80.
Naime, kao što se to nastoji pokazati opisom cilja i sadržaja predviđenog sporazuma, ta se dva cilja moraju ostvarivati istodobno te se čini da su oni u konačnici nerazdvojivi. S jedne strane, kao što sam to istaknuo, prijenos podataka iz PNR‑a prema kanadskom nadležnom tijelu i njegova obrada tih podataka u svrhe navedene u članku 3. predviđenog sporazuma dopušteni su samo ako te transakcije prati odgovarajuća razina zaštite podataka u smislu prava Unije u tom području, u skladu s člankom 5. predviđenog sporazuma. Drugim riječima, ako takva zaštita nije osigurana, nije moguće zakonito provesti prijenos podataka iz PNR‑a koji je propisan predviđenim sporazumom. S druge strane, jamstva propisana predviđenim sporazumom u vezi sa zaštitom osobnih podataka nužna su samo ako se podaci iz PNR‑a trebaju prenijeti kanadskom nadležnom tijelu na temelju kanadskog zakonodavstva i odredaba predviđenog sporazuma. Kao što to veći broj njegovih odredaba pokazuje, primjerice članci 16., 18. i 19., predviđeni sporazum nastoji, dakle, pomiriti sigurnosni cilj s ciljem zaštite temeljnih prava dotičnih pojedinaca, osobito s ciljem zaštite njihovih osobnih podataka.
81.
S obzirom na navedeno, smatram da su ta dva cilja i ta dva sastavna dijela predviđenog sporazuma nerazdvojiva, pri čemu nijedan nije podređen i posredan u odnosu na drugi.
82.
Ta ocjena nije dovedena u pitanje Komisijinim argumentom koji se temelji na točki 56. presude od 30. svibnja 2006., Parlament/Vijeće i Komisija (C‑317/04 i C‑318/04, EU:C:2006:346), u kojoj je Sud presudio da prijenos podataka iz PNR‑a prema Sjedinjenim Američkim Državama predstavlja obradu čiji su predmet javna sigurnost i aktivnosti država članica u području kaznenog prava.
83.
Naime, prije svega, predmet ovog postupka za donošenje mišljenja jest predviđeni sporazum s Kanadom, a ne prvi sporazum koji je sklopljen sa Sjedinjenim Američkim Državama 2004. niti Komisijina odluka o prikladnosti donesena iste godine, a na koje su se odnosile tužbe za poništenje koje je podnio Parlament.
84.
Nadalje i još važnije, Komisija izvan konteksta tumači utvrđenje Suda u toj točki presude od 30. svibnja 2006., Parlament/Vijeće i Komisija (C‑317/04 i C‑318/04, EU:C:2006:346), koja je, podsjećam, donesena prije usvajanja Ugovora iz Lisabona.
85.
Naime, tom je prilikom Parlament zatražio od Suda da utvrdi je li na temelju članka 25. Direktive 95/46 Komisija bila ovlaštena donijeti odluku o prikladnosti u vezi s odgovarajućom razinom zaštite obrade osobnih podataka sadržanih u evidencijama PNR koje su prenesene u Sjedinjene Američke Države, s obzirom na to da je članak 3. stavak 2. te direktive iz svojeg područja primjene izričito isključivao obrade koje se, među ostalim, odnose na javnu sigurnost i aktivnosti države u području kaznenog prava. Logično, Sud je odgovorio negativno. Naime, obrada podataka iz PNR‑a u kontekstu sporazuma sa Sjedinjenim Američkim Državama nije se mogla povezati s pružanjem usluga, nego je bila u okviru koji su uspostavile javne vlasti i koji se odnosio na javnu sigurnost, a što nije bilo obuhvaćeno područjem primjene Direktive 95/46 (
29
).
86.
Međutim, ta ocjena nipošto ne znači da je Sud konačno odlučio o predmetu sporazumâ PNR, među koje je u svrhe argumentacije uključen i predmet predviđenog sporazuma, odnosno, a fortiori, da je konačno presudio da je isključiv, glavni ili prevladavajući cilj tih sporazuma borba protiv terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela, kao što to pogrešno insinuira Komisija.
87.
Utvrđenje Suda u presudi od 30. svibnja 2006., Komisija/Parlament i Vijeće (C‑317/04 i C 318/04, EU:C:2006:346) očito ne znači ni to da je Sud, kada je odlučivao o materijalnom području primjene Direktive 95/46, tom prilikom anticipativno utvrdio granice materijalnog područja primjene članka 16. UFEU‑a.
88.
Komisija je u prilog svojoj tvrdnji da je sigurnosni cilj predviđenog sporazuma prevladavajući i da on, dakle, opravdava odabranu pravnu osnovu uputila također na analogiju između ovog predmeta i onog koji je doveo do presude od 6. svibnja 2014., Komisija/Parlament i Vijeće (C‑43/12, EU:C:2014:298).
89.
U tom predmetu, koji se odnosio na utvrđivanje odgovarajuće pravne osnove Direktive 2011/82/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o olakšavanju prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima vezanim uz sigurnost prometa na cestama (
30
), Sud je, nakon što je utvrdio da je prevladavajući cilj tog propisa unapređenje sigurnosti prometa na cestama (i, dakle, prometa), presudio da je sustav razmjene informacija koji se uspostavlja navedenom direktivom „instrument kojim ta direktiva ostvaruje [taj] cilj” (
31
). Dakle, Direktiva 2011/82 trebala je biti donesena na temelju članka 91. stavka 1. točke (c) UFEU‑a, koji je obuhvaćen glavom koja se odnosi na prometnu politiku, a ne na temelju članka 87. stavka 2. UFEU‑a (policijska suradnja).
90.
Iako sam spreman priznati da postoji djelomična analogija između tih dviju situacija, to ni na koji način ne mijenja analizu da predviđeni sporazum obuhvaća dva cilja i sadržava dva nerazdvojiva sastavna dijela. Dakle, mogućnost da je prijenos podataka iz PNR‑a prema kanadskom nadležnom tijelu instrument kojim ugovorne stranke nastoje ostvariti cilj javne sigurnosti predviđenog sporazuma ništa ne mijenja na utvrđenju da je cilj predviđenog sporazuma dvojak, kao što je to osobito opisano u njegovu članku 1. Uostalom, posebnost predviđenog sporazuma, koja ga upravo razlikuje od Direktive 2011/82, odnosi se na okolnost da se najveća tražena učinkovitost instrumenta kojim se podaci iz PNR‑a prenose radi ostvarivanja svrha navedenih u članku 3. predviđenog sporazuma mora odvagnuti u odnosu na jamstva u području zaštite osobnih podataka koja su predviđena tim sporazumom i koja su opravdano dio drugog cilja koji taj sporazum nastoji ostvariti.
91.
Naposljetku, nisu uvjerljivi ni argumenti Parlamenta koje on ističe u prilog svojem stajalištu da je prevladavajuće „težište” predviđenog sporazuma u jamstvima koja njegove odredbe nude putnicima u području zaštite njihovih podataka iz PNR‑a, što bi bilo opravdanje da se odluka o sklapanju tog akta temelji isključivo na članku 16. UFEU‑a.
92.
S jedne strane, netočan je navod da predviđeni sporazum ne propisuje nijednu obvezu za zračne prijevoznike da podatke iz PNR‑a prenesu kanadskom nadležnom tijelu kako bi se ti podaci obrađivali prema svrhama navedenima u članku 3. predviđenog sporazuma. Istina je, kao što je to naveo Parlament u svojim pisanim očitovanjima, da članak 4. stavak 1. predviđenog sporazuma pojašnjava da Unija samo osigurava da zračni prijevoznici „ne budu spriječeni” u prijenosu podataka iz PNR‑a kanadskom nadležnom tijelu. Međutim, iz zajedničkog tumačenja tog članka, naslovljenog„Osiguravanje pružanja podataka iz [PNR]‑a”, i članaka 5. (
32
), 20. (
33
) i 21. (
34
) predviđenog sporazuma proizlazi, kao što je to, uostalom, Parlament i priznao u odgovoru na pisano pitanje Suda, da su zračni prijevoznici pravno i u stvarnosti dužni na sustavan način pružiti pristup podacima iz PNR‑a kanadskom nadležnom tijelu u svrhe utvrđene u članku 3. predviđenog sporazuma.
93.
S druge strane, predmet predviđenog sporazuma ne može se načelno poistovjetiti s odlukom o prikladnosti, sličnoj onoj koju je Komisija donijela u okviru Sporazuma iz 2006. (
35
). Naprotiv, kao što je to već navedeno, i cilj i sadržaj predviđenog sporazuma upućuju na to da on pokušava pomiriti dva cilja koja slijedi kao i to da su ti ciljevi nerazdvojivi.
94.
Koja je, dakle, posljedica tog utvrđenja o određivanju pravne osnove akta o sklapanju predviđenog sporazuma?
2.
Odgovarajuća pravna osnova
95.
Kao što je to već navedeno, nesporno je da se nacrt odluke Vijeća o sklapanju predviđenog sporazuma temelji na članku 82. stavku 1. točki (d) i članku 87. stavku 2. točki (a) UFEU‑a, koji se nalaze u glavi V. trećeg dijela UFEU‑a, a koja se odnosi na „[PSSP]”.
96.
S obzirom na dva nerazdvojiva cilja i sastavna dijela predviđenog sporazuma koji su gore navedeni, te mi se pravne osnove čine, istina, barem u dijelu relevantne, ali nedostatne. Naime, smatram da treba i da je moguće, s obzirom na sudsku praksu, akt o sklapanju predviđenog sporazuma temeljiti na članku 16. stavku 2. podstavku prvom UFEU‑a.
(a)
Relevantnost članka 82. stavka 1. točke (d) i članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a
97.
Što se tiče prvog elementa, odnosno relevantnosti članka 82. stavka 1. točke (d) i članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a, ponajprije se treba složiti s činjenicom da izgradnja PSSP‑a zahtijeva mogućnost Unijina izvršavanja njezine vanjske nadležnosti.
98.
Osim u području sporazuma o ponovnom prihvatu, koje je uređeno u članku 79. stavku 3. UFEU‑a, a odnosi se na politiku useljavanja i nije relevantno u ovom slučaju, Uniji u području PSSP‑a nije dodijeljena izričita opća vanjska nadležnost. Međutim, članak 216. stavak 1. UFEU‑a dopušta Uniji sklapanje međunarodnih sporazuma, uključujući u području policijske i/ili pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, osobito kada je to potrebno za postizanje nekog od ciljeva iz Ugovorâ.
99.
Nijedna od zainteresiranih strana ne dovodi u pitanje tu mogućnost. Međutim, prema mojem mišljenju, Sud se ne može ograničiti na to utvrđenje. Smatram da bi Sud u mišljenju koje je pozvan donijeti određeni dio razmatranja trebao posvetiti tom pitanju.
100.
Kako bi se priznala Unijina vanjska nadležnost u području PSSP‑a, mora postojati mogućnost da se izvršavanje te nadležnosti u području policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima poveže s ciljevima koje nastoji ostvariti PSSP.
101.
Ti su ciljevi navedeni u članku 3. stavku 2. UEU‑a i članku 67. UFEU‑a. Prva od tih odredaba navodi da „Unija svojim građanima nudi [PSSP] bez unutarnjih granica, na kojem je osigurano slobodno kretanje osoba zajedno s odgovarajućim mjerama u pogledu nadzora vanjskih granica […] te sprečavanja i suzbijanja kriminala”. Članak 67. UFEU‑a, koji je uvodni članak u poglavlju 1. glave V. trećeg dijela UFEU‑a, u stavku 3. propisuje da „Unija nastoji osigurati visoku razinu sigurnosti putem mjera za sprečavanje i suzbijanje kriminaliteta, rasizma i ksenofobije te mjera za koordinaciju i suradnju policije i pravosudnih tijela te drugih nadležnih tijela […]”.
102.
Kao što je to opravdano zastupao nezavisni odvjetnik Y. Bot u svojem mišljenju od 30. siječnja 2014. u predmetu Parlament/Vijeće (C‑658/11, EU:C:2014:41, t. 111. i 112.), vanjski aspekt PSSP‑a jest funkcionalan i instrumentalan u pogledu ciljeva koji su izraženi u tim dvjema odredbama. Iz toga slijedi da, iako izgradnja PSSP‑a može zahtijevati Unijino vanjsko djelovanje, sporazum mora biti usko povezan sa slobodom, sigurnošću i pravdom unutar Unije kako bi se moglo smatrati da ulazi u područje PSSP‑a, odnosno mora postojati izravna veza između cilja Unijine unutarnje sigurnosti i policijske i/ili pravosudne suradnje koja se razvija izvan Unije (
36
).
103.
U drugom kontekstu, ali u istom smislu, Sud je tumačenjem članka 87. stavka 2. UFEU‑a s obzirom na članak 67. UFEU‑a pojasnio da, kako bi se Unijin akt mogao, s obzirom na svoj cilj i sadržaj, temeljiti na prvonavedenom članku, taj akt mora biti izravno povezan s ciljevima navedenima u članku 67. UFEU‑a (
37
).
104.
Prema mojem mišljenju, to je slučaj i s predviđenim sporazumom.
105.
Naime, kao prvo, taj se sporazum primjenjuje na prijenos, obradu i uporabu podataka iz PNR‑a u cilju javne sigurnosti i aktivnosti države u području kaznenog prava (
38
), odnosno posebice na sprečavanje, otkrivanje, istraživanje i kazneni progon kaznenih djela terorizma ili teških međunarodnih kaznenih djela. U skladu s člankom 1., predviđeni sporazum nastoji, među ostalim, „osigura[ti] javn[u] sigurnost”, što očito podrazumijeva javnu sigurnost građana Unije, osobito onih koji se koriste zračnim vezama između Kanade i Europske unije (
39
). Osim toga, članak 6. stavak 2. predviđenog sporazuma obvezuje Kanadu da – s ciljem sprečavanja ili otkrivanja kaznenog djela terorizma ili teškog međunarodnog kaznenog djela „u Europskoj uniji” – na zahtjev policijskog i pravosudnog tijela države članice Unije dijeli podatke iz PNR‑a ili analitičke informacije u kojima su sadržani podaci iz PNR‑a pribavljene na temelju predviđenog sporazuma.
106.
Kao drugo, iako prvotno prikupljanje i prijenos podataka iz PNR‑a provode zračni prijevoznici, odredbe predviđenog sporazuma pravni su okvir koji uspostavljaju javne vlasti u represivne svrhe (
40
). Kao što je to već navedeno, predviđeni sporazum na taj način uspostavlja pravila o pristupu kanadskih nadležnih tijela podacima iz PNR‑a i/ili analitičkim informacijama u kojima su sadržani podaci iz PNR‑a te o naknadnom prijenosu tih podataka, među ostalim, nadležnim policijskim i pravosudnim tijelima Unije i njezinih država članica kao i onima iz trećih zemalja, osobito u svrhe navedene u članku 3. predviđenog sporazuma. Osim toga, kao što to jasno proizlazi iz rasprava pred Sudom, petogodišnje zadržavanje podataka iz PNR‑a, kako je to propisano u članku 16. stavcima 1. i 5. predviđenog sporazuma, utvrđeno je radi provođenja i olakšavanja istraga, kaznenih progona i pravosudnih postupaka osobito u vezi s međunarodnim mrežama koje čine teška kaznena djela. Doista, u svjetlu otvorenog izričaja članka 16. stavka 5. predviđenog sporazuma, te istrage i kazneni progoni mogu uključivati one koje vode policijska i pravosudna tijela država članica Unije. Ta pravila u načelu ulaze u područje koje je obuhvaćeno policijskom i pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima (
41
).
107.
Iz toga zaključujem, s jedne strane, da je članak 87. stavak 2. točka (a) UFEU‑a odgovarajuća pravna osnova akta o sklapanju predviđenog sporazuma, s obzirom na to da se ta odredba odnosi na mjere „prikupljanja, pohrane, obrade, analize i razmjene odgovarajućih podataka” koje Parlament i Vijeće mogu utvrditi u svrhe policijske suradnje „u području sprečavanja, otkrivanja i istrage kaznenih djela”, kao što je to propisano u članku 87. stavku 1. UFEU‑a. Radi korisnosti dodajem da se ta suradnja i razmjena ne moraju nužno odvijati među tijelima koja su u nacionalnom pravu posebno ovlaštena za obavljanje policijske službe stricto sensu. Naime, članak 87. stavak 1. UFEU‑a uključuje u policijsku suradnju, na osobito širok način, „sva nadležna tijela država članica, [što] uključuje policiju, carinu i druge službe zadužene za izvršavanje zakona” (
42
), pri čemu je riječ o izričaju koji u kontekstu vanjskog aspekta PSSP‑a dopušta suradnju s CBSA‑om u cilju osiguranja unutarnje sigurnosti Unije.
108.
Kad je riječ, s druge strane, o aspektu „pravosudn[e] suradnj[e] u kaznenim stvarima” predviđenog sporazuma, unatoč elementima istaknutima u točkama 105. i 106. ovog mišljenja, oklijevam ga smatrati mjerom koja izravno pridonosi „olakšavanj[u] suradnje među sudskim ili drugim odgovarajućim tijelima država članica u vezi s kaznenim postupcima i izvršenjem odluka” u smislu članka 82. stavka 1. točke (d) UFEU‑a. Kao što je to osobito navela vlada Ujedinjene Kraljevine u svojem odgovoru na pisana pitanja Suda, predviđeni sporazum može samo u određenim slučajevima olakšati takvu suradnju među pravosudnim tijelima država članica. Takva suradnja ipak ovisi o određenom broju činjeničnih i pravnih čimbenika, koji nisu obuhvaćeni odredbama predviđenog sporazuma. Dakle, čini se da je suradnja među pravosudnim tijelima država članica tek neizravna posljedica okvira uspostavljenog predviđenim sporazumom. Doista, činjenica da članak 6. predviđenog sporazuma ne obvezuje samo kanadsko nadležno tijelo na prijenos podataka iz PNR‑a odnosno analitičkih informacija pravosudnim tijelima država članica, nego općenito „Kanad[u]”, može se shvatiti na način da se takva obveza također nalaže pravosudnim tijelima te treće zemlje. Pod pretpostavkom da je takvo tumačenje točno i da je moguće zamisliti razmjenu podataka iz PNR‑a među pravosudnim tijelima, ipak se ne čini da predviđeni sporazum u sadašnjem izričaju uistinu pridonosi olakšavanju suradnje među pravosudnim ili drugim odgovarajućim tijelima država članica. Smatram da bi članak 82. stavak 1. točka (d) UFEU‑a mogao biti valjana dodatna pravna osnova akta o sklapanju sporazuma samo ako bi Sud prihvatio šire tumačenje te odredbe, prema potrebi tumačene u vezi s člankom 67. stavkom 3. UFEU‑a, prema kojem „Unija nastoji osigurati visoku razinu sigurnosti putem […] mjera za koordinaciju i suradnju […] pravosudnih tijela te drugih nadležnih tijela […]”, odnosno ako bi ugovorne stranke izmijenile odredbe predviđenog sporazuma u smislu da se na izravniji način uzme u obzir njegov pravosudni aspekt.
109.
Dodajem da okolnost koju su spomenule određene zainteresirane strane, prema kojoj se odluke Vijeća o sklapanju sporazumâ PNR s Australijom i Sjedinjenim Američkim Državama temelje na članku 82. stavku 1. točki (d) UFEU‑a, u vezi s člankom 87. stavkom 2. točkom (a) UFEU‑a, ne obezvređuje stajalište da se predviđeni sporazum ne može valjano temeljiti na članku 82. stavku 1. točki (d) UFEU‑a (
43
). Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, za ispitivanje pravne osnove akta o sklapanju predviđenog sporazuma u ovom je slučaju nevažna pravna osnova odabrana za donošenje drugih akata Unije koji imaju, ovisno o slučaju, slična obilježja (
44
).
110.
U tim okolnostima, u trenutačnom obliku izričaja predviđenog sporazuma, mišljenja sam da je članak 87. stavak 2. točka (a) UFEU‑a odgovarajuća pravna osnova akta o njegovu sklapanju.
111.
Imajući to u vidu, čini mi se da je ta materijalnopravna osnova, valjano navedena u nacrtu akta o sklapanju predviđenog sporazuma, nedostatna za Unijino sklapanje tog sporazuma.
(b)
Nužnost da se akt o sklapanju predviđenog sporazuma temelji na članku 16. stavku 2. podstavku prvom UFEU‑a
112.
Naime, kao što je to Parlament opravdano naveo u svojem zahtjevu, članak 87. stavak 2. točka (a) UFEU‑a ne predviđa donošenje pravila u području zaštite osobnih podataka, kao, uostalom, ni općenito glava V. trećeg dijela UFEU‑a koja se odnosi na PSSP.
113.
Međutim, kao što sam to prethodno naveo, jedan od dvaju bitnih ciljeva predviđenog sporazuma, kao što to navodi njegov članak 1., jest upravo „odre[đivanje] način[a] zaštite podataka” iz PNR‑a putnika koji se koriste zračnim vezama između Kanade i Europske unije. Kao što je to već istaknuto, sadržaj predviđenog sporazuma potvrđuje taj cilj, osobito odredbe koje se nalaze u poglavlju o „[z]aštitni[m] mehanizmi[ma] koji se primjenjuju na obradu podataka iz [PNR]‑a”, koje obuhvaća članke 7. do 21. predviđenog sporazuma.
114.
U tom kontekstu, prema mojem mišljenju, djelovanje Unije mora se nužno temeljiti na članku 16. stavku 2. podstavku prvom UFEU‑a, koji, podsjećam, ovlašćuje Parlament i Vijeće da utvrđuju pravila o zaštiti pojedinaca s obzirom na obradu osobnih podataka, među ostalim, u državama članicama kada obavljaju svoje aktivnosti u području primjene prava Unije, i pravila o slobodnom kretanju takvih podataka. Taj se pristup temelji na trima glavnim razlozima.
115.
Ponajprije, kao što je to gore razmatrano u vezi s vanjskim aspektom PSSP‑a, valja smatrati da je, u skladu s člankom 216. stavkom 1. UFEU‑a, Unija ovlaštena sklopiti s trećom zemljom međunarodni sporazum čiji je predmet utvrđivanje pravila o zaštiti osobnih podataka kada je to potrebno za postizanje nekog od ciljeva iz Ugovorâ, u ovom slučaju cilja iz članka 16. UFEU‑a. To je slučaj i s predviđenim sporazumom, čiji je zapravo jedan od bitnih ciljeva propisivanje načina osiguranja zaštite podataka iz PNR‑a putnika koji se koriste zračnim vezama između Kanade i Europske unije. Osim toga, prema mojem mišljenju, odredbe predviđenog sporazuma moraju se nesumnjivo kvalificirati kao „pravila” o zaštiti osobnih podataka fizičkih osoba u smislu članka 16. stavka 2. podstavka prvog UFEU‑a, čiji je cilj obvezati ugovorne stranke.
116.
Nadalje, za razliku od ranijeg članka 286. UEZ‑a, cilj članka 16. stavka 2. podstavka prvog UFEU‑a, koji se nalazi u glavi II. prvog dijela UFEU‑a, naslovljenoj „Odredbe koje imaju opću primjenu”, jest utvrđivanje pravne osnove za sva pravila donesena na razini Unije u vezi sa zaštitom pojedinaca u pogledu obrade njihovih osobnih podataka, uključujući pravila u okviru donošenja mjera obuhvaćenih odredbama UFEU‑a koja se odnose na policijsku i pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima. Naime, kao što to navodi drugi podstavak tog članka, na članku 39. UEU‑a moraju se temeljiti samo pravila o zaštiti osobnih podataka donesena u kontekstu zajedničke vanjske i sigurnosne politike. Takvo tumačenje članka 16. stavka 2. podstavka prvog UFEU‑a potvrđeno je, s jedne strane, izostankom svakog upućivanja na moguće donošenje odredaba o zaštiti osobnih podataka na temelju članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a. Doista, treba podsjetiti da je prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona članak 30. stavak 1. točka (b) UEU‑a predviđao, upravo suprotno, da je zajedničko djelovanje u području policijske suradnje moglo obuhvaćati, među ostalim, obradu, analizu i razmjenu odgovarajućih podataka „pridržavajući se odgovarajućih odredaba o zaštiti osobnih podataka”, što je izričaj koji je, uostalom, ovlastio Vijeće za donošenje Okvirne odluke 2008/977/PUP od 27. studenoga 2008. o zaštiti osobnih podataka obrađenih u okviru policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima (
45
). S druge strane, kao što ću to razmatrati u nastavku, treba naglasiti da su odredbe Protokola (br. 21) i (br. 22) predvidjele mogućnost da se pravila na temelju članka 16. stavka 2. podstavka prvog UFEU‑a mogu donositi u okviru obavljanja aktivnosti koje su obuhvaćene poglavljima UFEU‑a koja se odnose na policijsku i pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima.
117.
Iz toga slijedi, a radi otklanjanja svake sumnje u pogledu stajališta koje je zastupala Komisija u svojim pisanim očitovanjima, da članak 16. UFEU‑a, s jedne strane, i članak 87. stavak 2. točka (a) kao i članak 82. stavak 1. točka (d) UFEU‑a, s druge strane, ne mogu imati hijerarhijski odnos vrste „lex generalis – lex specialis”. Naime, kao što to osobito pokazuju prethodno navedeni protokoli, visoke ugovorne stranke predvidjele su mogućnost da se Unijin akt može istodobno temeljiti na ta trima člancima upravo zbog činjenice da te odredbe imaju različita područja primjene.
118.
Naposljetku, kao što su to osobito naveli Parlament, Komisija i EDPS u svojim odgovorima na pisano pitanje Suda, relevantnost članka 16. UFEU‑a kao pravne osnove akta o sklapanju predviđenog sporazuma ne može se dovesti u pitanje činjenicom da se mjere zaštite, čije donošenje taj članak dopušta, odnose na obradu podataka od strane tijela država članica, a ne, kao što je to ovdje slučaj, na prijenos podataka koje su prethodno prikupili privatni subjekti (zračni prijevoznici) prema trećoj zemlji.
119.
Naime, s jedne strane, navodeći drugim riječima mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera, obveza zračnog prijevoznika da na temelju zajedničkog tumačenja članaka 4., 5., 20. i 21. predviđenog sporazuma izravno prenosi skup podataka iz PNR‑a u Kanadu ne „razlikuje se bitno od izravne razmjene podataka među javnim tijelima” (
46
). S druge strane, s obzirom na to da je Sud potvrdio da definicija „obrade podataka” u smislu Direktive 95/46 obuhvaća prijenos osobnih podataka koji privatni subjekt obavlja iz države članice u treću zemlju (
47
), strogo doslovno tumačenje nove pravne osnove, koju predstavlja članak 16. stavak 2. podstavak prvi UFEU‑a, razlomilo bi sustav zaštite osobnih podataka. Čini se da je takvo tumačenje protivno namjeri visokih ugovornih stranaka da uspostave u načelu jedinstvenu pravnu osnovu koja izričito ovlašćuje Uniju na donošenje pravila koja se odnose na zaštitu osobnih podataka pojedinaca. Radilo bi se, dakle, o teško objašnjivom nazadovanju u odnosu na prethodni sustav koji se temeljio na odredbama Ugovora u vezi s unutarnjim tržištem. Na taj način, takvo strogo doslovno tumačenje članka 16. UFEU‑a oduzelo bi toj odredbi velik dio njezina korisnog učinka.
120.
Posljedično, s obzirom na nerazdvojive ciljeve i sastavne dijelove predviđenog sporazuma, akt o njegovu sklapanju mora se, prema mojem mišljenju, temeljiti na članku 16. stavku 2. podstavku prvom i članku 87. stavku 2. točki (a) UFEU‑a kao materijalnopravnim osnovama.
121.
Sukladno sudskoj praksi, upotreba većeg broja pravnih osnova za donošenja akta Unije zahtijeva spojivost postupaka predviđenih različitim pravnim osnovama (
48
).
122.
U ovom slučaju i članak 16. stavak 2. podstavak prvi i članak 87. stavak 2. točka (a) UFEU‑a propisuju da Parlament i Vijeće prilikom donošenja mjera koje su predviđene u tim dvama člancima odlučuju u redovnom zakonodavnom postupku. Štoviše, isto vrijedi i za mjere koje se temelje na članku 82. stavku 1. točki (d) UFEU‑a, ako će Sud smatrati da je on odgovarajuća pravna osnova akta o sklapanju predviđenog sporazuma.
123.
Stoga su postupci posebno predviđeni u tim člancima spojivi u smislu sudske prakse. Dakle, oni se ne protive tomu da Sud prihvati veći broj pravnih osnova akta o sklapanju predviđenog sporazuma.
124.
Međutim, Vijeće, koje podupire Irska, tvrdi da se treba promatrati dalekosežnije od tog utvrđenja, i to tako da se ispitaju načini sudjelovanja Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine u okviru Vijeća, kao što je to odgovarajuće predviđeno u odredbama Protokola (br. 21) i (br. 22). Prema mišljenju tih zainteresiranih strana, navedeni načini sudjelovanja protive se zajedničkoj primjeni članka 16. i članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a kao materijalnopravnih osnova. Preciznije, Vijeće je na raspravi pred Sudom objasnilo, uz određena proturječja i nesukladnosti (
49
), da odredbe tih protokola razlikuju pitanje neobveznosti pravila utvrđenih na temelju članka 16. UFEU‑a u vezi s obradom osobnih podataka u obavljanju aktivnosti obuhvaćenih policijskom i pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima od pitanja sudjelovanja tih triju država članica u glasanju u Vijeću kada ono donosi takva pravila. Iz toga slijedi da, iako te tri države članice ne sudjeluju u donošenju mjera koje su obuhvaćene područjem policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, osim u slučaju da Irska i Ujedinjena Kraljevina odluče iskoristiti svoje pravo na opt‑in, one uvijek sudjeluju u donošenju pravila čija je pravna osnova članak 16. UFEU‑a, unatoč činjenici da ih na temelju odgovarajućih protokola te mjere ne obvezuju.
125.
Ta argumentacija zahtijeva određenu pozornost, iako u konačnici smatram da je valja odbiti.
126.
Podsjetimo da je Sud već presudio da dva predmetna protokola ne mogu utjecati „ni na koji način […] na pitanje koja je pravna osnova prikladna” za donošenje akta Unije (
50
). Dakle, na temelju te sudske prakse, ako bi se nakon analize cilja i sadržaja predviđenog sporazuma, a suprotno onomu što sam zastupao gore, akt o sklapanju tog sporazuma trebao temeljiti isključivo na članku 16. stavku 2. podstavku prvom UFEU‑a, dva predmetna protokola ne bi mogla „neutralizirati” to utvrđenje, unatoč tekstu članka 29. predviđenog sporazuma. Drugim riječima, tri predmetne države članice trebale bi sudjelovati u donošenju akta o sklapanju predviđenog sporazuma i biti njime obvezane.
127.
Osjetljivija je primjena te sudske prakse u slučaju usporednosti dviju pravnih osnova koje propisuju isti postupak donošenja (redovni zakonodavni postupak i glasanje kvalificiranom većinom u Vijeću), ali na drukčiji način utječu na sudjelovanje tih triju država članica prilikom donošenja predmetnog akta u Vijeću.
128.
Budući da je ovdje riječ o utvrđivanju odgovarajuće pravne osnove točno određenog akta, odnosno akta o sklapanju predviđenog sporazuma, to se pitanje ne mora riješiti u odnosu na Irsku i Ujedinjenu Kraljevinu. Naime, u skladu s člankom 3. Protokola (br. 21), nesporno je da su te dvije države članice notificirale svoju namjeru da budu obvezane predviđenim sporazumom, tako da će sudjelovati u donošenju akta o njegovu sklapanju. Dakle, nijedan postupovni argument u odnosu na te dvije države članice ne onemogućava da se akt o sklapanju predviđenog sporazuma temelji zajednički na članku 16. stavku 2. podstavku prvom i članku 87. stavku 2. točki (a) UFEU‑a.
129.
Što se tiče položaja Kraljevine Danske, valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 2.a Protokola (br. 22), njegov članak 2. – koji, među ostalim, propisuje da za Dansku nisu obvezujuće bilo koje mjere koje se usvoje odnosno bilo koji međunarodni ugovor koji se sklopi na temelju trećeg dijela glave V. UFEU‑a – primjenjuje i u odnosu na pravila utvrđena na temelju članka 16. UFEU‑a, koji se odnosi na obradu osobnih podataka od strane država članica pri obavljanju aktivnosti koje su u okviru područja primjene poglavlja 4. ili poglavlja 5. glave V. dijela trećeg tog Ugovora, odnosno koje su obuhvaćene policijskom i pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima.
130.
Dakle, Kraljevina Danska neće biti obvezana odredbama predviđenog sporazuma. Međutim, Vijeće tvrdi da članak 2.a Protokola (br. 22) – upućujući samo na njegov članak 2., a ne i na članak 1., koji navodi da Kraljevina Danska ne sudjeluje u usvajanju mjera Vijeća koje su predložene na temelju trećeg dijela glave V. UFEU‑a – a contrario podrazumijeva da bi Kraljevina Danska sudjelovala u donošenju akta o sklapanju predviđenog sporazuma ako bi se on temeljio na članku 16. UFEU‑a.
131.
To mi zaključivanje nije uvjerljivo jer, ako ništa drugo, ne dovodi do posljedica koje zastupa Vijeće u vezi s izborom pravne osnove akta o sklapanju predviđenog sporazuma.
132.
Naime, mislim da visoke ugovorne stranke nisu namjeravale dopustiti Kraljevini Danskoj da ne bude obvezana aktom koji se temelji i na članku 16. UFEU‑a i na jednoj od odredaba UFEU‑a iz područja policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, a da pritom sudjeluje u donošenju tog akta, što uključuje opasnost da se priključi skupini država članica koje se protive njegovu donošenju pa da na taj način onemogući postizanje kvalificirane većine u Vijeću. To mi se čini protivno cilju Protokola (br. 22), koji se sastoji u traženju ravnoteže između nužnosti uređenja posebnog položaja Kraljevine Danske i nužnosti omogućavanja drugim državama članicama (uključujući, ovisno o slučaju, Irsku i Ujedinjenu Kraljevinu) ostvarivanja suradnje u području PSSP‑a.
133.
Uistinu, tom je tumačenju moguće prigovoriti to da na temelju preambule Protokola (br. 22) visoke ugovorne stranke primjećuju da Kraljevina Danska neće sprečavati ostale države članice u daljnjem razvoju njihove suradnje u pogledu mjera koje nisu obvezujuće za tu državu članicu. Dakle, prema toj tezi, iako je Kraljevini Danskoj dopušteno sudjelovati u donošenju akata obuhvaćenih člankom 2.a navedenog protokola koji je ne obvezuju, ona se obvezala da se neće protiviti njihovu donošenju.
134.
Ako bi to bilo pravilno tumačenje relevantnih odredaba Protokola (br. 22), tada bi posljedica bila ta da se akt o sklapanju predviđenog sporazuma ne bi mogao temeljiti na kumulaciji članka 16. i članka 87. stavka 2. točke (a) UFEU‑a, zbog navodne nespojivosti postupaka za donošenje tog akta, jer bi Kraljevina Danska samo formalno sudjelovala u njegovu donošenju. Iz toga bi slijedilo da bi sâmo formalno sudjelovanje Kraljevine Danske u donošenju akta o sklapanju predviđenog sporazuma „neutraliziralo” objektivnu analizu pravne osnove tog akta, analizu koja se, podsjećam, temelji na ispitivanju ciljeva i sastavnih dijelova tog sporazuma. Ta bi posljedica bila očito protivna sudskoj praksi prema kojoj nije postupak taj koji određuje pravnu osnovu akta, nego pravna osnova akta određuje postupak za njegovo donošenje (
51
). Prema mojem mišljenju, ta se praksa tim više primjenjuje kada bi postupak koji navodno treba slijediti podrazumijevao da Kraljevina Danska u Vijeću samo formalno sudjeluje u donošenju akta kojim ta država članica ionako ne bi bila obvezana.
135.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na drugo pitanje koje je uputio Parlament odgovori na način da se akt o sklapanju predviđenog sporazuma, s obzirom na njegove ciljeve i sastavne dijelove koji su nerazdvojivi i nisu akcesorni jedni u odnosu na druge, treba temeljiti na članku 16. stavku 2. podstavku prvom i članku 87. stavku 2. točki (a) UFEU‑a, koje treba tumačiti u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom v. UFEU‑a (
52
).
VII – Usklađenost predviđenog sporazuma s odredbama UFEU‑a i Povelje (prvo pitanje)
A – Sažetak zahtjeva i očitovanja Parlamenta te očitovanja drugih zainteresiranih strana
1.
Sažetak zahtjeva i očitovanja Parlamenta
136.
S obzirom osobito na sudsku praksu Suda, Parlament smatra da postoji pravna nesigurnost u vezi s pitanjem je li predviđeni sporazum usklađen s člankom 16. UFEU‑a i člancima 7. i 8. te člankom 52. stavkom 1. Povelje.
137.
Prema mišljenju Parlamenta, očito je da su prikupljanje, prijenos, analiza, zadržavanje i naknadni prijenos podataka iz PNR‑a, koji su propisani u predviđenom sporazumu, različite „obrade” i različiti pojavni oblici miješanja u temeljna prava zajamčena člancima 7. i 8. Povelje. U svojim različitim pojavnim oblicima, to je miješanje širokog opsega i osobito je teško (
53
).
138.
Parlament naglašava da se, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, takvo miješanje može opravdati samo ako je „predviđeno zakonom” te ako je potrebno i proporcionalno cilju od općeg interesa koji priznaje Unija.
139.
Što se tiče prvog elementa, Parlament se u biti pita je li međunarodni sporazum „zakon” u smislu te odredbe i može li propisati ograničenja pri ostvarivanju prava zajamčenih člancima 7. i 8. Povelje. On navodi da se prema sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u vezi s izrazom „u skladu sa zakonom” iz članka 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), svako miješanje mora temeljiti na „unutarnjem pravu”. Doista, s obzirom na to da je Ugovor iz Lisabona temeljito promijenio pravni poredak Unije uvodeći koncept „zakonodavnog akta”, izraz „u skladu sa zakonom” podudarao bi se u pravu Unije s pojmom „zakonodavnog akta”. Međunarodni sporazum ne bi zadovoljavao tu kvalifikaciju.
140.
Kad je riječ o drugom elementu, odnosno o potrebi miješanja, Parlament smatra da su Vijeće i Komisija dužni na temelju objektivnih elemenata dokazati da je sklapanje predviđenog sporazuma potrebno u smislu članka 52. stavka 1. Povelje. Parlament smatra da ti elementi ne postoje.
141.
Naposljetku, kad je riječ o trećem elementu, koji se odnosi na proporcionalnost miješanja propisanog predviđenim sporazumom, Parlament tvrdi da je diskrecijska ovlast zakonodavca Unije smanjena, pa treba provesti strogi nadzor zahtjeva postavljenih u Povelji, uključujući u kontekstu sklapanja međunarodnog sporazuma. U tom pogledu, predviđeni sporazum ulazi u kategoriju „sredstava općenitijeg nadzora” u smislu sudske prakse ESLJP‑a (
54
), pa bi u ovom slučaju bilo primjenjivo zaključivanje Suda iz presude od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238).
142.
Kao prvo, prema mišljenju Parlamenta, predviđeni sporazum općenito se odnosi na osobe koje putuju u Kanadu, pri čemu ne postoji povezanost između osoba o kojima je riječ, njihovih podataka iz PNR‑a i prijetnje za javnu sigurnost.
143.
Kao drugo, Parlament postavlja pitanje propisuje li predviđeni sporazum objektivne kriterije koji omogućuju djelotvorno razgraničenje pristupa kanadskih tijela podacima iz PNR‑a i njihovu kasniju uporabu u svrhe sprečavanja, otkrivanja ili kaznenog progona kaznenih djela koja se sama po sebi mogu smatrati dovoljno teškima. Međutim, kriteriji navedeni u nacrtu sporazuma su nejasni. Parlament tako navodi da predviđeni sporazum ne određuje „kanadsko nadležno tijelo” koje ima pristup podacima, a članak 3. stavak 2. predviđenog sporazuma u pogledu izraza „teško […] kazneno djelo” upućuje na kanadsko zakonodavstvo, pri čemu ne postoje ograničenja priznata pravom Unije niti su precizirana kaznena djela obuhvaćena tim izrazom. Također, članak 3. stavak 5. predviđenog sporazuma omogućava „Kanad[i]” obrađivanje podataka iz PNR‑a u drugim područjima osim kaznenog prava i može omogućiti „kanadskom nadležnom tijelu” prijenos podataka iz PNR‑a drugim kanadskim tijelima, čak i pojedincima. Osim toga, članak 16. stavak 2. predviđenog sporazuma ne navodi broj osoba koje imaju pristup podacima iz PNR‑a, a pristup kanadskih tijela tim podacima nije podvrgnut prethodnom sudskom nadzoru ili nadzoru neovisnog upravnog tijela.
144.
Kao treće, Parlament poziva Sud da utvrdi da petogodišnje zadržavanje podataka iz PNR‑a, koje je propisano u članku 16. stavku 5. predviđenog sporazuma, nije opravdano. To trajanje nije utemeljeno na objektivnim kriterijima i nije izloženo nikakvo opravdanje. Osim toga, to je trajanje bez objašnjenja produljeno u odnosu na ono predviđeno u okviru Sporazuma iz 2006.
145.
Kao četvrto, Parlament navodi da predviđeni sporazum ne zahtijeva da se podaci iz PNR‑a zadržavaju na području Unije. Na taj način nije u potpunosti zajamčen nadzor neovisnog tijela nad poštovanjem zahtjeva zaštite i sigurnosti, koji se izričito zahtijeva u članku 8. stavku 3. Povelje i članku 16. stavku 2. UFEU‑a. U tom kontekstu postoje ozbiljne sumnje ispunjavaju li mjere koje trebaju poduzeti kanadska tijela bitne zahtjeve iz tih članaka. Posebice, članak 10. predviđenog sporazuma ne jamči nadzor od strane neovisnog kanadskog tijela te nedovoljno precizira ovlasti, uključujući prethodni nadzor kojim raspolaže to tijelo, radi provjere jesu li mjere „odgovarajuće” u smislu prava Unije.
146.
Odgovarajući na pisana pitanja Suda, Parlament je posebice precizirao da se spoznaje iz presude od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650) primjenjuju mutatis mutandis na ocjenu usklađenosti predviđenog sporazuma. Parlament dodaje da bi se stvarno poštovanje materijalnih i postupovnih uvjeta u vezi s početnim pristupom osobnim podacima trebalo primjenjivati i na naknadni prijenos tih podataka kao i na pristupanje drugih kanadskih tijela ili tijela trećih zemalja tim podacima. Iz uvjeta propisanih u člancima 18. i 19. predviđenog sporazuma proizlazi da to nije slučaj. Osim toga, prema mišljenju Parlamenta, tekst članka 14. stavka 2. predviđenog sporazuma je dvosmislen.
2.
Sažetak očitovanja drugih zainteresiranih strana
147.
Što se tiče drugih zainteresiranih strana, dok EDPS u svojim odgovorima na pisana pitanja Suda i u svojim usmenim očitovanjima dijeli sumnje i zabrinutost koje je izrazio Parlament, vlade koje su sudjelovale u ovom postupku kao i Vijeće i Komisija smatraju da je predviđeni sporazum usklađen s člankom 16. UFEU‑a i člancima 7. i 8. te člankom 52. stavkom 1. Povelje. Njihova očitovanja u bitnome se odnose na miješanje koje pravila propisana predviđenim sporazumom sadržavaju u odnosu na temeljno ljudsko pravo zaštite osobnih podataka i na ispunjenje kriterija propisanih u članku 52. stavku 1. Povelje (miješanje „predviđeno zakonom” radi ostvarivanja cilja od općeg interesa koji priznaje Unija i koje je potrebno i proporcionalno za ostvarivanje navedenog cilja).
148.
Kao prvo, estonska i francuska vlada izričito priznaju da odredbe predviđenog sporazuma sadržavaju miješanje u temeljno pravo na zaštitu osobnih podataka, koje je zajamčeno u članku 8. Povelje. Francuska vlada ipak pojašnjava da obveza prijenosa podataka iz PNR‑a, koja je naložena zračnim prijevoznicima, ne predstavlja takvo miješanje jer nije propisana predviđenim sporazumom, nego kanadskim zakonodavstvom. Doista, Sud ne može donijeti mišljenje koje se odnosi na usklađenost zakonodavstva treće zemlje s Ugovorima. Osim toga, francuska vlada navodi da su miješanja sadržana u predviđenom sporazumu užeg opsega od miješanja u predmetu koji je doveo do presude od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238). Dakle, prema mišljenju francuske vlade, predviđenim sporazumom bio bi prenesen manji broj podataka i bio bi zahvaćen manji broj osoba nego što je to bio slučaj s direktivom o kojoj je bila riječ u toj presudi. Štoviše, podaci iz PNR‑a ne bi omogućavali donošenje vrlo preciznih zaključaka o privatnom životu putnika. Naposljetku, predviđeni sporazum u članku 11. propisuje obvezu transparentnosti pa ne bi bio moguć zaključak da prikupljanje podataka iz PNR‑a i njihova naknadna uporaba mogu kod osoba o kojima je riječ stvoriti osjećaj da je njihov privatni život predmet trajnog nadzora.
149.
Kao drugo, što se tiče zakonitosti izvora takvog miješanja, estonska, irska i francuska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine kao i Vijeće i Komisija smatraju da to miješanje ispunjava uvjet „predviđeno zakonom” u smislu članka 52. stavka 1. Povelje.
150.
Kao treće, kad je riječ o cilju koji to miješanje nastoji ostvariti, bugarska, estonska, irska, španjolska i francuska vlada te Vijeće i Komisija tvrde da se prijenos i naknadna uporaba podataka iz PNR‑a odnose, među ostalim, na borbu protiv terorizma i stoga ispunjavaju cilj od općeg interesa.
151.
Kao četvrto, što se tiče potrebe takvog miješanja, francuska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine te Vijeće i Komisija ponajprije naglašavaju da postoji povećana potražnja iz trećih zemalja koje u svrhe javne sigurnosti prijenos podataka iz PNR‑a smatraju potrebnim. Komisija priznaje da ne postoje točne statistike o doprinosu tih podataka sprečavanju, otkrivanju, istrazi i kaznenom progonu u tom području. Međutim, informacije iz trećih zemalja i država članica koje se već koriste podacima iz PNR‑a u represivne svrhe potvrđuju nužnost njihove uporabe. Stečeno iskustvo tih zemalja pokazuje da je uporabom podataka iz PNR‑a ostvaren napredak, među ostalim, u borbi protiv trgovine drogom, trgovanja ljudima i terorizma te je omogućeno bolje razumijevanje sastava i funkcioniranja terorističkih i drugih kriminalnih mreža. Vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija dodaju da podaci CBSA‑a pokazuju da su podaci iz PNR‑a bili odlučujući doprinos za utvrđivanje i identifikaciju mogućih osumnjičenika za kaznena djela terorizma ili teška međunarodna kaznena djela.
152.
Kao peto, što se tiče proporcionalnosti predmetnog miješanja, estonska vlada, Vijeće i Komisija podsjećaju, kao prvo, na zahtjeve koji proizlaze iz sudske prakse Suda, osobito one koji su navedeni u presudi od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238). Posebice, estonska vlada smatra da su u ovom slučaju primjenjiva saznanja iz te presude što se tiče opsega diskrecijske ovlasti zakonodavca i sudskog nadzora granica te ovlasti. Nasuprot tomu, Irska tvrdi da treba uzeti u obzir činjenicu da je riječ o pregovaranom međunarodnom aktu, a francuska vlada smatra da diskrecijska ovlast Unijina zakonodavca ne može biti pretjerano ograničena s obzirom na činjenicu da miješanje o kojem je riječ u ovom slučaju nije osobito teško. Vlada Ujedinjene Kraljevine smatra da javna sigurnost po svojoj naravi postavlja pitanja zbog kojih zakonodavcu treba priznati „razumnu diskrecijsku ovlast” kako bi se utvrdilo je li mjera očito neprikladna. Predviđeni sporazum ne može se kvalificirati kao „sredstvo općenitog nadzora” nego je bliži uobičajenim postupcima graničnog nadzora.
153.
Kao drugo, bugarska, estonska, irska, španjolska i francuska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine kao i Vijeće i Komisija također navode da predviđeni sporazum poštuje načelo proporcionalnosti. Vlada Ujedinjene Kraljevine ponajprije navodi da bi bez predviđenog sporazuma postojala opasnost da mjere u pogledu putnika iz Unije budu nepreciznije i nametljivije. Podaci iz PNR‑a omogućuju djelotvornije i učinkovitije ciljanje „osoba od interesa” koje putuju iz smjera određenih događaja ili mjesta te također omogućuju smanjenje sigurnosnih kontrola i vremena čekanja za druge putnike. Nadalje, te vlade i institucije u biti smatraju da se predviđeni sporazum razlikuje od direktive koja je dovela do predmeta Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238). Posebice, za razliku od navedene direktive, predviđeni sporazum sadržava stroga pravila o uvjetima pristupa i uporabe podataka kao i pravila o sigurnosti podataka i nadzoru od strane neovisnog tijela. Štoviše, predviđeni sporazum predviđa nadzor poštovanja tih pravila, obavještavanje osoba o kojima je riječ o prijenosu i obradi njihovih podataka, postupak pristupa i ispravka podataka kao i upravna i sudska pravna sredstva radi osiguranja tih prava.
154.
Što se tiče argumenta Parlamenta prema kojem predviđeni sporazum ne zahtijeva nikakav odnos između podataka iz PNR‑a i prijetnje za javnu sigurnost, estonska i francuska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine kao i Komisija u biti ističu da se uporabom podataka iz PNR‑a nastoji identificirati osobe koje su do tada nadležnim službama bile nepoznate kao osobe koje predstavljaju moguću opasnost za sigurnost, a osobe koje su u tom pogledu poznate mogu se identificirati na temelju unaprijed dostavljenih informacija o putnicima (API). Dakle, cilj prevencije ne bi mogao biti ostvaren ako bi se iz PNR‑a prenosili samo podaci o sumnjivim osobama na koje je već upozoreno.
155.
Kao treće, prema mišljenju tih zainteresiranih strana, treba odbiti kritike Parlamenta i EDPS‑a koje se odnose na tekst i propuste predviđenog sporazuma.
156.
Naime, prema mišljenju Vijeća i Komisije, činjenica da članak 3. stavak 3. predviđenog sporazuma upućuje na kanadsko pravo ne omogućava zaključak da je on previše neodređen. U međunarodnom sporazumu teško je definirati postupanje koje se kvalificira kao „teško kazneno djelo” koje je isključivo propisano pravom Unije. Također, kad je riječ o članku 3. stavku 5. točki (b) predviđenog sporazuma, te institucije primjećuju da ta odredba odražava obvezu postupanja u skladu s pravosudnim poretkom, a koju kanadski Ustav nalaže svim kanadskim javnim tijelima. Usto, eventualnu mogućnost pristupa podacima iz PNR‑a u tom bi slučaju ispitalo pravosudno tijelo s obzirom na kriterije nužnosti i proporcionalnosti te bi ga obrazložilo u sudskom rješenju.
157.
Nadalje, što se tiče ograničenja tijela i osoba koji pristupaju podacima iz PNR‑a, Vijeće i Komisija smatraju da je izostanak utvrđivanja nadležnog kanadskog tijela u predviđenom sporazumu postupovno pitanje koje ne utječe na načelo proporcionalnosti. U svakom slučaju, Komisija je u lipnju 2014. bila obaviještena o kanadskom nadležnom tijelu u smislu članka 2. točke (d) predviđenog sporazuma. Riječ je o CBSA‑u, koji je jedini ovlašten za primanje i obradu podataka iz PNR‑a. „[O]graničeni broj službenika koje je Kanada posebno ovlastila”, kako je navedeno u članku 16. stavku 2. predviđenog sporazuma, znači da mora biti riječ o službenicima CBSA‑a te da oni moraju biti ovlašteni obrađivati podatke iz PNR‑a. Dodatna jamstva nalaze se u članku 9. stavku 2. točkama (a) i (b) te stavcima 4. i 5. predviđenog sporazuma.
158.
Osim toga, što se tiče nepostojanja prethodnog nadzora pristupa podacima iz PNR‑a, Komisija ističe da je sâm predmet predviđenog sporazuma dopuštanje prijenosa podataka iz PNR‑a CBSA‑u u svrhe pristupa tim podacima, pa bi takav nadzor promijenio taj predmet. Irska dodaje da taj prethodni nadzor nije potreban jer predviđeni sporazum ograničava broj osoba koje raspolažu ovlaštenjem za pristup i uporabu predmetnih podataka na strogo nužno te u člancima 11. do 14., 16., 18. i 20. osigurava niz dodatnih jamstava.
159.
Štoviše, što se tiče pitanja zadržavanja podataka iz PNR‑a, Irska ponajprije primjećuje da, za razliku od situacije na koju se primjenjivala direktiva koja je dovela do presude od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238), nije nužno da se podaci zadržavaju na području Unije, s obzirom na činjenicu da se, u skladu s člankom 5. predviđenog sporazuma, smatra da kanadsko nadležno tijelo pruža odgovarajuću razinu zaštite podataka iz PNR‑a i s obzirom na to da postoji nadzor od strane neovisnog tijela. Nadalje, prema mišljenju Vijeća i Komisije, trajanje zadržavanja od pet godina, predviđeno u članku 16. predviđenog sporazuma, ne prekoračuje ono što je strogo nužno s obzirom na cilj javne sigurnosti koji se nastoji ostvariti i stoga se ne može apstraktno ocjenjivati. Trajanje zadržavanja od tri godine i šest mjeseci, predviđeno u Sporazumu iz 2006., znatno je onemogućavalo kanadska tijela da na djelotvoran način upotrebljavaju podatke iz PNR‑a za otkrivanje slučajeva koji predstavljaju povećanu opasnost od terorizma ili organiziranog kriminala, s obzirom na činjenicu da je potrebno vrijeme za odgovarajuće istrage. Osim toga, prema mišljenju Vijeća, trajanje zadržavanja podataka iz PNR‑a utvrđeno je s obzirom na prosječno trajanje kaznenih istraga, prosječan vijek trajanja mreža teškog kriminala i činjenicu da terorističke ćelije mogu biti neaktivne tijekom određenog broja godina. Estonska, irska i francuska vlada dodaju da, s obzirom na složenost i težinu istraga u vezi s činjenicama koje se odnose na terorizam i teška međunarodna kaznena djela, razdoblje koje protekne između putovanja i trenutka kada represivna tijela trebaju pristupiti podacima iz PNR‑a kako bi otkrila, istražila i progonila takva kaznena djela katkad može trajati nekoliko godina. U svojim odgovorima na pisana pitanja Suda španjolska i francuska vlada pružaju i niz konkretnih primjera u kojima je proces provjere i povezivanja informacija trajao otprilike pet godina i u kojima su podaci iz PNR‑a bili ili mogli biti vrlo korisni. Estonska, irska i francuska vlada te Vijeće i Komisija također naglašavaju da članak 16. predviđenog sporazuma u biti sadržava stroge uvjete u pogledu prikrivanja (ili anonimizacije) i razotkrivanja podataka kojima se nastoji bolje zaštititi osobne podatke zračnih putnika.
160.
Naposljetku, kad je riječ o nadzoru poštovanja pravila o zaštiti podataka od strane neovisnog tijela, što zahtijevaju članak 8. stavak 3. Povelje i članak 16. stavak 2. UFEU‑a, Vijeće i Komisija smatraju da odgovarajuća narav mjera koje mora poduzeti Kanada nije dovedena u pitanje činjenicom da predviđeni sporazum ne utvrđuje kanadsko nadležno tijelo. Komisija je obaviještena o identitetu nadležnih tijela na temelju članaka 10. i 14. predviđenog sporazuma. Riječ je o kanadskom povjereniku za zaštitu privatnog života i Upravi za žalbe CBSA‑a. Iako je Uprava za žalbe CBSA‑a „tijel[o] osnovan[o] administrativnim sredstvima” u smislu članaka 10. i 14. predviđenog sporazuma, ta tijela ispunjavaju uvjet neovisnosti koji im omogućava obavljanje njihovih zadaća bez vanjskog utjecaja. U skladu s objašnjenjima kanadskih tijela, Uprava za žalbe CBSA‑a neovisno je tijelo zaduženo za ispitivanje pritužbi i upravnih žalbi stranaca koji ne borave u Kanadi. Osim toga, prema Komisijinu mišljenju, odluke tog tijela mogu se osporavati pred kanadskim povjerenikom za zaštitu privatnog života posredstvom osobe koja boravi u Kanadi.
161.
Kao šesto, vlada Ujedinjene Kraljevine, Vijeće i Komisija u svojim su odgovorima na pisana pitanja Suda kao i na raspravi naveli određen broj pojašnjenja o sadržaju 19 kategorija podataka iz PNR‑a koje se nalaze u prilogu predviđenom sporazumu. Posebice, prema Komisijinu mišljenju, jedino točka 17. – „opće primjedbe uključujući ostale dodatne informacije [(Other Supplementary Information)], informacije o posebnim uslugama [(Special Service Information)] i informacije o zahtjevima za posebne usluge [(Special Service Request)]” – sadržava osjetljive podatke u smislu predviđenog sporazuma. Ti podaci prenosit će se samo na dobrovoljnoj osnovi jer ih je moguće otkriti samo u okviru rezervacije dodatnih usluga koje traži putnik i, prema mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine, u njih će moći biti izvršen uvid samo u iznimnim okolnostima prema odredbama predviđenog sporazuma. Usto, francuska vlada navela je da saznanja iz presude od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650) nisu primjenjiva na ispitivanje usklađenosti predviđenog sporazuma s Ugovorima, dok Irska smatra da ta presuda pruža važne naznake o odgovarajućoj razini zaštite koju mora osigurati treća zemlja. Vijeće i Komisija dijele mišljenje da su samo točke 91. do 93. i 95. te presude, koje se odnose na tumačenje Povelje, primjenjive u okviru ispitivanja usklađenosti predviđenog sporazuma. Nasuprot tomu, te institucije smatraju da bi ispitivanje predviđenog sporazuma trebalo dovesti do drukčijeg zaključka od onoga do kojeg je Sud došao u toj presudi. Naposljetku, što se tiče naknadnog otkrivanja koje je propisano u člancima 18. i 19. predviđenog sporazuma, Irska, Vijeće i Komisija podsjećaju da je to otkrivanje podređeno strogim uvjetima i poštovanju ciljeva propisanih u članku 3. predviđenog sporazuma. Osim toga, Komisija naglašava da se članak 19. predviđenog sporazuma treba tumačiti s obzirom na relevantne kanadske propise.
B – Analiza
1. Uvodna očitovanja
162.
Prije razmatranja biti prvog pitanja koje je predmet zahtjeva za donošenje mišljenja koji je uputio Parlament, čini mi se da treba navesti tri uvodna očitovanja u vezi s dosegom ispitivanja koje treba provesti.
163.
Ponajprije, kao što to proizlazi iz njihovih očitovanja, zainteresirane strane više su puta tijekom postupka uputile na kanadske propise i praksu, osobito kako bi precizirale, čak i nadopunile, određene odredbe predviđenog sporazuma. Međutim, očito je da radi ispitivanja usklađenosti predviđenog sporazuma s primarnim pravom Unije u okviru postupka propisanog u članku 218. stavku 11. UFEU‑a Sud ne može odlučivati o propisu ili praksi treće zemlje. Sudsko ispitivanje može se odnositi samo na odredbe predviđenog sporazuma kako su mu podnesene.
164.
Koliko god da je razumljiva i logična ta materijalna granica sudskog nadzora u okviru postupka davanja mišljenja, ona ipak predstavlja određene teškoće. Na taj način, iako je nesporno da predviđeni sporazum mora, među ostalim, osigurati kanadskim tijelima pravni okvir koji, zahvaljujući analizi podataka iz PNR‑a, omogućava primjenu metoda identifikacije putnika koji su do tada bili nepoznati represivnim službama na temelju obrazaca ponašanja koji su „zabrinjavajući” odnosno od „interesa” (
55
), nijedna odredba predviđenog sporazuma ne odnosi se na utvrđivanje navedenih metoda, na pravo svakog „ciljanog” putnika da bude obaviješten o primijenjenim metodama i na to da mu bude zajamčeno da su takve metode „ciljanja” podvrgnute upravnom i/ili sudskom nadzoru, a što su pitanja za koja se čini da su isključivo u diskreciji kanadskih tijela (
56
). Doista, čini mi se legitimnim postaviti pitanje ne bi li se, s obzirom na poštovanje članaka 7. i 8. Povelje, ta pitanja i ta jamstva trebala urediti samim odredbama predviđenog sporazuma. Taj primjer pokazuje da se jedna od teškoća ovog predmeta odnosi na okolnost da uključuje provjeru, osobito s obzirom na pravo na zaštitu osobnih podataka, ne samo onoga što predviđeni sporazum propisuje nego i, prije svega, onoga što je propustio propisati.
165.
Nadalje, treba navesti da je zahtjev za donošenje mišljenja koji je uputio Parlament ograničen na isticanje određenog broja odredaba predviđenog sporazuma koje su prema mišljenju te institucije više ili manje jasni i snažni primjeri neusklađenosti s člankom 16. UFEU‑a i člancima 7. i 8. te člankom 52. stavkom 1. Povelje. S obzirom na preventivan cilj postupka za donošenje mišljenja i njegov neparnični karakter, Sud nije dužan poštovati takvo ograničenje iz zahtjeva, bilo ono namjerno ili ne. Izvrsne primjere navedenog pružaju mišljenje 1/00 od 18. travnja 2002. (EU:C:2002:231, t. 1.), u kojem je Sud u svoje ispitivanje usklađenosti predviđenog sporazuma uključio više pravila tog sporazuma koja nisu izričito bila predmet zahtjeva za donošenje mišljenja koji je uputila Komisija, i mišljenje 1/08 od 30. studenoga 2009. (EU:C:2009:739, t. 96. do 105.), u kojem je Sud odbio prijedlog da svoje ispitivanje ograniči na određene dijelove nacrta sporazuma koji je bio predmet zahtjeva za donošenje mišljenja.
166.
U ovom postupku smatram da je prikladno da Sud svojim ispitivanjem obuhvati usklađenost odredaba predviđenog sporazuma koje nisu predmet posebnih kritika Parlamenta u njegovu zahtjevu za donošenje mišljenja, ali koje zaslužuju pozornost Suda, kao što su to članci 18. i 19. predviđenog sporazuma. Dodajem da su Parlament i druge zainteresirane strane imali priliku podnijeti očitovanja na te članke, bilo u okviru svojih odgovora na pisana pitanja Suda, bilo na raspravi pred Sudom.
167.
Naposljetku, imajući u vidu rasprave koje su se vodile pred Sudom, smatram korisnim podsjetiti da se na temelju članka 218. stavka 11. UFEU‑a usklađenost predviđenog sporazuma može ispitivati jedino s obzirom na propise primarnog prava Unije, odnosno u ovom slučaju Ugovorâ i prava navedenih u Povelji (
57
), isključujući sekundarno pravo. U tom pogledu ništa ne sprečava Sud da svojim ispitivanjem materijalne valjanosti predviđenog sporazuma obuhvati odredbe primarnog prava koje nisu navedene u pitanju koje je postavio Parlament, kao što je to članak 47. Povelje, ako se to pokaže nužnim u svrhe postupka donošenja mišljenja i ako su zainteresirane strane imale priliku istaknuti svoja očitovanja o tim odredbama. To je slučaj u odnosu na poštovanje djelotvornog sudskog nadzora, koje je zajamčeno u članku 47. Povelje.
168.
Nakon ovih očitovanja, razmatranja u nastavku u biti će se odnositi na kriterije primjene članaka 7. i 8. te članka 52. stavka 1. Povelje. Iako se to u biti ne osporava, ispitat ću predstavljaju li odredbe predviđenog sporazuma miješanje u temeljna prava na privatni život i zaštitu osobnih podataka te može li se to miješanje opravdati. Očito je da se spornim pokazuje ispitivanje opravdanja tog miješanja, posebice njegove proporcionalnosti.
2. Postojanje miješanja u prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje
169.
Nesporno je da se 19 kategorija podataka iz PNR‑a koje su navedene u prilogu predviđenom sporazumu, a da ih pritom ne treba pojedinačno i iscrpno ispitivati, odnose na identitet, državljanstvo i adresu putnika, sve raspoložive kontaktne podatke o putniku koji je izvršio rezervaciju (kućna adresa, adresa elektroničke pošte, telefon), informacije o korištenom sredstvu plaćanja, uključujući, ovisno o slučaju, broj kreditne kartice kojom je rezerviran let, na informacije o prtljazi, putnim navikama kao i navikama koje se odnose na dodatne usluge koje putnik zatraži u vezi s mogućim zdravstvenim problemima, uključujući u vezi s pokretljivošću, ili na putničke zahtjeve u vezi s prehranom na letu koji mogu, među ostalim, pružiti naznake o zdravstvenom stanju jednog ili više putnika, njihovu etničkom podrijetlu ili vjerskim uvjerenjima.
170.
Ti podaci, uzeti u cjelini, zadiru u sferu privatnog, čak intimnog života osoba te se nedvojbeno odnose na jednu ili više „fizičkih osoba čiji je identitet utvrđen ili se može utvrditi” (
58
). Dakle, s obzirom na sudsku praksu Suda, ne postoji nikakva sumnja da su sustavan prijenos podataka iz PNR‑a kanadskim javnim tijelima te pristup, uporaba i zadržavanje tih podataka od strane tih javnih tijela tijekom pet godina kao i, ovisno o slučaju, njihov naknadni prijenos prema drugim javnim tijelima, uključujući javna tijela trećih zemalja, na temelju odredaba predviđenog sporazuma postupanja koja ulaze u područje primjene temeljnog prava na poštovanje privatnog i obiteljskog života zajamčenog u članku 7. Povelje kao i „usko povezanog” (
59
), ali ipak zasebnog prava na zaštitu osobnih podataka, zajamčenog u članku 8. stavku 1. Povelje, te čine miješanje u ta temeljna prava.
171.
Naime, kad je riječ o članku 8. EKLJP‑a, na kojem se temelje članci 7. i 8. Povelje (
60
), Sud je već presudio da je priopćavanje osobnih podataka trećima, u ovom slučaju javnom tijelu, miješanje u smislu tog članka (
61
) te da su obveza zadržavanja podataka, koja se zahtijeva od javnih tijela, kao i naknadni pristup nadležnih nacionalnih tijela podacima o privatnom životu također sami po sebi miješanje u prava zajamčena u članku 7. Povelje (
62
). Također, Unijin akt koji propisuje bilo koji oblik obrade osobnih podataka jest miješanje u temeljno pravo na zaštitu osobnih podataka iz članka 8. Povelje (
63
). Ta se ocjena mutatis mutandis primjenjuje u pogledu Unijina akta koji je ona sklopila u obliku međunarodnog sporazuma, kao što je to predviđeni sporazum, koji, među ostalim, nastoji jednom ili više javnih tijela treće zemlje omogućiti obradu i zadržavanje osobnih podataka zračnih putnika. Naime, zakonitost takvog akta uvjetovana je poštovanjem temeljnih prava zaštićenih u pravnom poretku Unije (
64
), osobito prava zajamčenih u člancima 7. i 8. Povelje.
172.
Okolnost koju ističe vlada Ujedinjene Kraljevine – da osobe na koje se odnosi predviđeni sporazum, ili barem velika većina njih, ne bi trpjele nepogodnosti zbog tog miješanja – nevažna je pri utvrđivanju postojanja takvog miješanja (
65
).
173.
Jednako tako, nebitna je činjenica da postoji mogućnost da priopćene informacije, ili barem većina njih, nemaju osjetljiv karakter (
66
).
174.
Uostalom, smatram da su ugovorne stranke savršeno svjesne miješanja koje podrazumijevaju prijenos, uporaba, zadržavanje i naknadni prijenos podataka iz PNR‑a, koji su propisani predviđenim sporazumom, jer, kao što to izričito proizlazi iz njegove preambule, taj sporazum upravo zbog tog miješanja nastoji pomiriti zahtjeve koji se odnose na javnu sigurnost i one koji se odnose na poštovanje temeljnih prava na zaštitu privatnog života i osobnih podataka.
175.
Nastojanje ugovornih stranaka da ostvare takvo pomirenje doista može smanjiti intenzitet ili težinu miješanja koje predviđeni sporazum sadržava u odnosu na temeljna prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje.
176.
Međutim, miješanje koje predviđeni sporazum sadržava ima određen opseg i nezanemarivu težinu. Naime, s jedne strane, miješanje se na sustavan način odnosi na sve putnike koji se koriste zračnim vezama između Kanade i Unije, odnosno na više desetaka milijuna osoba godišnje (
67
). S druge strane, kao što je to potvrdila većina zainteresiranih strana, nitko ne može zanemariti činjenicu da se prijenosom velikih količina osobnih podataka zračnih putnika, među kojima se nalaze i osjetljivi podaci, što po definiciji zahtijeva automatsku obradu, kao i njihovim zadržavanjem tijekom razdoblja od pet godina nastoji omogućiti usporedba, prema potrebi retrospektivna, tih podataka s prethodno utvrđenim obrascima „rizičnih” ili „zabrinjavajućih” ponašanja u vezi s terorističkim aktivnostima i/ili aktivnostima u vezi s teškim međunarodnim kaznenim djelima, kako bi se identificirale osobe koje su do tada bile nepoznate odnosno nisu bile sumnjive policijskim službama. Međutim, ta obilježja, koja su očito svojstvena sustavu PNR koji se uspostavlja predviđenim sporazumom, mogu stvoriti neugodan dojam da su svi dotični putnici pretvoreni u moguće osumnjičenike (
68
).
177.
Međutim, treba dodati da mi se, za razliku od Parlamenta, ne čini da to utvrđenje treba proširiti i na prikupljanje podataka iz PNR‑a koje provode zračni prijevoznici.
178.
Naime, predviđeni sporazum ne uređuje prikupljanje tih podataka, nego se temelji na pravnoj i činjeničnoj pretpostavci da zračni prijevoznici ionako prikupljaju podatke iz PNR‑a za svoju vlastitu komercijalnu uporabu. Istina, nedvojbeno je da određene odredbe predviđenog sporazuma spominju prikupljanje podataka iz PNR‑a. Tako članak 4. stavak 2. predviđenog sporazuma precizira da Kanada od zračnog prijevoznika ne smije tražiti dostavu elemenata podataka iz PNR‑a koje zračni prijevoznik već nije prikupio ili ih već ne posjeduje. Na isti način, članak 11. predviđenog sporazuma nalaže Kanadi da osigura da njezino nadležno tijelo na svojoj internetskoj stranici učini dostupnim „razlog za prikupljanje podataka iz [PNR]‑a”, a ugovorne stranke dužne su surađivati osobito sa sektorom zračnog prijevoza u cilju promicanja transparentnosti tako što će putnicima pružiti, „po mogućnosti u vrijeme rezerviranja” letova, „razloge za prikupljanje podataka iz [PNR]‑a”. Iako bi se prema mojem mišljenju takva obveza transparentnosti mogla svrsishodno ojačati propisivanjem da se u trenutku rezervacije letova sustavno pruža pojedinačna informacija o razlozima prikupljanja podataka, to ne mijenja činjenicu da predviđeni sporazum ne uređuje sâmu aktivnost prikupljanja, kao ni njezine specifične načine provedbe, koji su svi obuhvaćeni nadležnošću zračnih prijevoznika koji u tom pogledu moraju postupati poštujući relevantne nacionalne odredbe i pravo Unije.
179.
Stoga prikupljanje podataka iz PNR‑a nije obrada osobnih podataka koja uključuje miješanje u temeljna prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje, koja proizlazi iz samog predviđenog sporazuma. S obzirom na utvrđene nadležnosti Suda u okviru postupka donošenja mišljenja, ta aktivnost, dakle, neće biti predmet sljedećih razmatranja.
180.
Neovisno o tom utvrđenju koje se odnosi na prikupljanje podataka iz PNR‑a, predviđeni sporazum, prema mojem mišljenju, sadržava, zbog razloga izloženih u točkama 170. do 176. ovog mišljenja, teško miješanje u temeljna prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje. Da bi to miješanje bilo dopušteno, ono mora biti opravdano.
3. Opravdanje miješanja u temeljna prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje
181.
Ni pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života ni pravo na zaštitu osobnih podataka ne pojavljuju se kao apsolutna ovlaštenja.
182.
Tako članak 52. stavak 1. Povelje dopušta da se ograničenja ostvarivanja prava, kao što su to ona iz njezina članka 7. i članka 8. stavka 1., mogu nametnuti ako su predviđena zakonom, ako poštuju bit tih prava i ako su, podložno načelu proporcionalnosti, potrebna i zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
183.
Osim toga, članak 8. stavak 2. Povelje dopušta obradu osobnih podataka „u utvrđene svrhe i na temelju suglasnosti osobe o kojoj je riječ, ili na nekoj drugoj legitimnoj osnovi utvrđenoj zakonom”.
184.
Prije svega treba primijetiti, u vezi s jednim od uvjeta navedenih u članku 8. stavku 2. Povelje, da predviđeni sporazum obradu podataka iz PNR‑a prenesenih kanadskom nadležnom tijelu ne temelji na pristanku zračnih putnika (
69
). S obzirom na obvezu zračnih prijevoznika da prenose kategorije podataka iz PNR‑a koje se nalaze u prilogu predviđenom sporazumu, ti se putnici ne mogu usprotiviti prijenosu navedenih podataka ako žele putovati u Kanadu zračnim putem. Štoviše, okolnost na koju je upućeno na raspravi pred Sudom – koja se odnosi na to da se određeni podaci iz PNR‑a koji, ovisno o slučaju, sadržavaju osjetljive podatke mogu priopćiti zračnom prijevozniku jedino kada putnik zatraži pružanje specifičnih usluga – nipošto ne znači da je taj putnik pristao na to da kanadsko nadležno tijelo obrađuje te podatke u svrhe članka 3. predviđenog sporazuma.
185.
Nadalje, pred Sudom to nije navedeno, a ni meni se ne čini da je miješanje sadržano u predviđenom sporazumu takve naravi da povređuje „bit”, u smislu članka 52. stavka 1. Povelje, temeljnih prava sadržanih u članku 7. i članku 8. stavku 1. Povelje.
186.
Naime, s jedne strane, narav podataka iz PNR‑a koji su predmet predviđenog sporazuma ne dopušta donošenje preciznih zaključaka o biti privatnog života osoba o kojima je riječ. Oni ostaju ograničeni na navike u vezi sa zračnim putovanjima između Kanade i Unije. Štoviše, predviđeni sporazum u člancima 8., 16., 18. i 19. propisuje niz jamstava u vezi s prikrivanjem i postupnom anonimizacijom podataka iz PNR‑a koji su priopćeni kanadskim tijelima i koje su ta tijela uporabila i zadržala te, ovisno o slučaju, naknadno prenijela, a predmet tih jamstava u biti je osiguranje očuvanja privatnog života.
187.
S druge strane, što se tiče biti zaštite osobnih podataka, treba navesti da je na temelju članka 9. predviđenog sporazuma Kanada, među ostalim, „obvezna osigurati […] zaštitu, sigurnost, povjerljivost i integritet [podataka]” kao i provesti „regulatorne, postupovne ili tehničke mjere kako bi spriječila slučajan, nezakonit ili neovlašten pristup podacima iz [PNR]‑a odnosno takvu njihovu obradu ili gubljenje”. Usto, mora postojati mogućnost da svaka povreda sigurnosti podataka podliježe učinkovitim i odvraćajućim korektivnim mjerama, koje mogu uključivati i kazne.
188.
Treba, dakle, provjeriti jesu li ispunjeni drugi opravdavajući uvjeti propisani u članku 8. stavku 2. kao i članku 52. stavku 1. Povelje, koji se, uostalom, djelomično i preklapaju.
189.
Neću se pretjerano zadržavati na dvama od tih uvjeta, odnosno, s jedne strane, na uvjetu da miješanje mora biti „predviđeno zakonom” (naslov a)) i, s druge strane, da mora odgovarati cilju od općeg interesa (odnosno „legitimnoj osnovi”, prema izričaju koji se koristi u članku 8. stavku 2. Povelje) (naslov b)), koji mi se čine očito ispunjenima. Nasuprot tomu, opsežnija razmatranja bit će posvećena pitanju proporcionalnosti miješanja (naslov c)).
(a) Miješanje „predviđeno zakonom” u smislu članka 52. stavka 1. Povelje
190.
Što se tiče prve točke, očito je moguće otkloniti sumnje Parlamenta, koje su u biti formalne naravi, što se tiče „zakonskog” izvora miješanja. Prema sudskoj praksi ESLJP‑a, izraz „u skladu sa zakonom” iz članka 8. stavka 2. EKLJP‑a znači, među ostalim, da se predmetna mjera temelji na unutarnjem pravu (
70
) i da se mora shvaćati u svojem materijalnom, a ne formalnom značenju (
71
). Tako ESLJP navodi da i nepisana pravila ispunjavaju taj uvjet (
72
). Nadalje, ESLJP je već presudio da međunarodni ugovor koji je uključen u nacionalno unutarnje pravo također ispunjava taj zahtjev (
73
).
191.
Po uzoru na ESLJP, Sud podržava materijalno, a ne formalno značenje izraza „predviđeno zakonom” iz članka 52. stavka 1. Povelje. Sud je na taj način smatrao da je taj uvjet ispunjen u slučajevima ograničenja prava zajamčenih u člancima 7. i 8. Povelje odredbama iz uredaba Unije koje su donijeli redom Komisija (
74
) i Vijeće (
75
) a da pritom Parlament nije sudjelovao kao „suzakonodavac” pri donošenju tih akata.
192.
U ovom je slučaju nesporno da Vijeće može donijeti akt o sklapanju predviđenog sporazuma samo ako Parlament prethodno odobri predviđeni sporazum primjenom članka 218. stavka 6. točke (a) podtočke v. UFEU‑a jer taj sporazum obuhvaća područja na koja se primjenjuje redovni zakonodavni postupak, odnosno područja policijske suradnje i zadržavanja osobnih podataka. U skladu s člankom 216. stavkom 2. UFEU‑a, sporazum će po okončanju tih postupaka činiti sastavni dio pravnog poretka Unije i biti nadređen aktima sekundarnog prava (
76
). Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da je miješanje koje proizlazi iz predviđenog sporazuma zaista „predviđeno zakonom” u smislu članka 52. stavka 1. Povelje.
193.
U vezi s time, a iako to nije bio predmet rasprave zainteresiranih strana u ovom postupku, želim dodati da mi se općenito čini da predviđeni sporazum također zadovoljava drugi dio izraza „u skladu sa zakonom” u smislu članka 8. EKLJP‑a kako ga tumači ESLJP, odnosno onaj koji se odnosi na „svojstvo zakona”. Prema sudskoj praksi ESLJP‑a, taj izraz u biti zahtijeva da je predmetna mjera dostupna i dovoljno predvidljiva, odnosno, drugim riječima, da koristi dovoljno jasne izraze kako bi svima dostatno naznačila u kojim okolnostima i pod kojim uvjetima javna vlast ima ovlast koristiti se mjerama koje utječu na njihova prava zaštićena EKLJP‑om (
77
). Doista, predviđeni sporazum nakon sklapanja u cijelosti će biti objavljen u Službenom listu Europske unije, što očito ispunjava kriterij dostupnosti. Kad je riječ o kriteriju predvidljivosti, zaključivanjem iz mnogih specifičnih razmatranja u vezi s dosegom i stupnjem preciznosti i jasnoće većeg broja odredaba predviđenog sporazuma, koje će se naknadno razmatrati (
78
), smatram također da je on općenito sastavljen na dovoljno jasan način kako bi se svim osobama o kojima je riječ omogućilo da u dovoljnoj mjeri shvate uvjete i okolnosti u kojima se podaci iz PNR‑a prenose kanadskim tijelima i u kojima ta tijela te podatke obrađuju, zadržavaju i eventualno naknadno otkrivaju te da posljedično te osobe prilagode svoje ponašanje. Usto, članak 11. predviđenog sporazuma propisuje niz dodatnih mjera koje ugovorne stranke moraju poduzeti kako bi se javnosti omogućile informacije koje se osobito odnose na razloge prikupljanja podataka iz PNR‑a kao i na njihovu uporabu i otkrivanje.
(b) Miješanje koje odgovara cilju od općeg interesa
194.
Svakako mi se čini da miješanje koje proizlazi iz predviđenog sporazuma odgovara cilju od općeg interesa u smislu članka 52. stavka 1. Povelje, odnosno cilju borbe protiv terorizma i teških (međunarodnih) kaznenih djela, a kako bi se osigurala javna sigurnost, kao što je to osobito navedeno u preambuli i člancima 1. i 3. predviđenog sporazuma. Nijedna od zainteresiranih strana nije dovela u pitanje legitimnost nastojanja ostvarivanja takvog cilja u predviđenom sporazumu. Uostalom, u ponešto drukčijem izričaju Sud je u svojoj sudskoj praksi već priznao da je taj cilj od općeg interesa u svrhe primjene članka 52. stavka 1. Povelje (
79
).
195.
U ovoj fazi treba, dakle, provjeriti je li miješanje u prava zajamčena u članku 7. i članku 8. stavku 1. Povelje proporcionalno legitimnom cilju koji se nastoji ostvariti.
(c) Proporcionalnost miješanja koje predviđeni sporazum sadržava
i) Opća razmatranja
196.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelo proporcionalnosti zahtijeva da su akti institucija Unije sposobni ostvariti legitimne ciljeve koje slijedi zakonodavstvo o kojem je riječ i da ne prelaze granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje tih ciljeva (
80
).
197.
U tom pogledu, zainteresirane strane prije svega su raspravljale o opsegu sudskog nadzora poštovanja tih uvjeta. Dok Parlament, estonska vlada i EDPS ističu nužnost strogog nadzora poštovanja tih uvjeta – kao što je to Sud smatrao u presudama od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238) i od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650) – Irska, francuska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine u biti zastupaju ideju da bi Sud trebao ograničiti opseg svojeg nadzora priznajući širu marginu prosudbe institucijama kada je riječ o donošenju akta u kontekstu međunarodnih odnosa i s obzirom na ograničenost miješanja koje taj akt podrazumijeva.
198.
Nije mi uvjerljivo stajalište potonjih zainteresiranih strana.
199.
Istina, spreman sam priznati da se opseg margine prosudbe institucija može razlikovati ovisno o tome je li predviđeno donošenje akta sekundarnog prava Unije ili sklapanje međunarodnog sporazuma, koje po definiciji uključuje pregovore s jednom ili više trećih zemalja. Očito je da je u posebnom kontekstu podataka iz PNR‑a koji se priopćuju trećoj zemlji u svrhe njihove obrade svrsishodnije sklopiti međunarodni sporazum koji zračnim putnicima, građanima Unije, osigurava dostatnu zaštitu privatnog života i osobnih podataka koja u najvećoj mogućoj mjeri odgovara zahtjevima prava Unije, nego svakoj od dotičnih trećih zemalja ostaviti na volju punu slobodu jednostrane primjene vlastitog nacionalnog zakonodavstva.
200.
Iako ta razmatranja treba zadržati na umu, Sud ipak ne može odbaciti provođenje strogog nadzora poštovanja zahtjeva koji proizlaze iz načela proporcionalnosti i osobito odgovarajuće razine zaštite temeljnih prava zajamčenih u Uniji kada Kanada obrađuje i upotrebljava podatke iz PNR‑a na temelju predviđenog sporazuma.
201.
Naime, nužnost osiguranja takve vrste sudskog nadzora počiva, s jedne strane, na važnoj ulozi koju ima zaštita osobnih podataka u odnosu na temeljno pravo na poštovanje privatnog života i, s druge strane, na širini i težini miješanja u to pravo (
81
), što može uključivati znatan broj osoba čija se temeljna prava mogu povrijediti u slučaju prijenosa osobnih podataka prema trećoj zemlji (
82
). Doista, kao što sam to već naveo, čini mi se da miješanje u prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje, koje sadržava predviđeni sporazum, ima određenu širinu i nezanemarivu težinu.
202.
Na isti način, iz presude od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 72. i 78.) proizlazi da je diskrecijska ovlast u odnosu na odgovarajuću razinu zaštite koju osigurava treća zemlja u koju se prenose osobni podaci smanjena, što podrazumijeva strog nadzor zadržavanja visoke razine zaštite osobnih podataka koja je predviđena pravom Unije.
203.
Doista, iako se predviđeni sporazum, kao što sam to već naveo, ne može svesti na odluku o utvrđivanju da kanadsko nadležno tijelo osigurava odgovarajuću razinu zaštite, njegov članak 5. doista propisuje da se smatra da kanadsko nadležno tijelo pruža odgovarajuću razinu zaštite u vezi s obradom i uporabom podataka iz PNR‑a u smislu prava Unije u području zaštite podataka, pod uvjetom da poštuje odredbe navedenog sporazuma. Namjera ugovornih stranaka jest jamstvo osiguranja visoke razine zaštite osobnih podataka, koja je ostvarena u Uniji, prilikom prijenosa podataka iz PNR‑a prema Kanadi. S obzirom na tu namjeru, ne vidim nijedan opravdani razlog da Sud ne provede strog nadzor poštovanja načela proporcionalnosti.
204.
Iako priznajem da se sredstva kojima se Kanada može koristiti za osiguranje odgovarajuće razine zaštite mogu razlikovati od onih koja se primjenjuju u Uniji, kao što je to Sud naveo u točki 74. presude od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650), ta sredstva ipak moraju u praksi biti djelotvorna za osiguranje zaštite koja je „bitno ekvivalentna” zaštiti koja se jamči u okviru Unije, kao što je to Sud također naveo u istoj točki te iste presude. U tom pogledu ne može biti ograničen nadzor Suda nad svojstvom „bitno ekvivalentne” razine zaštite, koja proizlazi iz odredaba predviđenog sporazuma, u odnosu na zaštitu koja je zajamčena pravom Unije.
ii) Prikladnost miješanja za ostvarenje cilja javne sigurnosti, koji predviđeni sporazum nastoji ostvariti
205.
Nakon što je to pitanje razjašnjeno, smatram da ne postoje istinske prepreke za priznanje da je miješanje koje sadržava predviđeni sporazum prikladno za ostvarenje cilja javne sigurnosti, osobito borbe protiv terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela, koji taj sporazum nastoji ostvariti. Naime, kao što su to osobito istaknule vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija, prijenos podataka iz PNR‑a radi njihove analize i zadržavanja omogućava kanadskim tijelima raspolaganje dodatnim mogućnostima identifikacije putnika koji do tada nisu bili poznati i nisu bili sumnjivi, a mogu imati veze s drugim osobama i/ili putnicima koji su uključeni u terorističku mrežu ili koji sudjeluju u izvršavanju teških međunarodnih kaznenih djela. Ti su podaci, kao što to pokazuju statistički podaci koje su vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija priopćili u vezi s proteklom praksom kanadskih tijela, korisni instrumenti u kaznenim istragama (
83
) koji također potiču, imajući osobito u vidu policijsku suradnju uspostavljenu predviđenim sporazumom, sprečavanje i otkrivanje terorističkih kaznenih djela ili teških međunarodnih kaznenih djela unutar Unije.
206.
Iako nesudjelovanje Kraljevine Danske može umanjiti prikladnost mjera koje su propisane predviđenim sporazumom radi doprinosa jačanju sigurnosti unutar Unije, ne čini se da je ono sâmo po sebi takve naravi da bi miješanje učinilo neprikladnim za ostvarenje cilja javne sigurnosti koji nastoji ostvariti navedeni sporazum. Naime, s jedne strane, svi zračni prijevoznici koji osiguravaju veze prema Kanadi podvrgnuti su obvezi prenošenja kanadskom nadležnom tijelu podataka iz PNR‑a koje prikupljaju (
84
) i, s druge strane, kanadsko nadležno tijelo ovlašteno je na temelju članka 19. predviđenog sporazuma otkrivati u pojedinačnim slučajevima podatke iz PNR‑a, pod uvjetom poštovanja strogih uvjeta, javnim tijelima izvan Kanade čije su funkcije izravno povezane sa svrhom navedenom u članku 3. spomenutog sporazuma (
85
).
iii) Stroga nužnost miješanja
207.
Što se tiče ocjene stroge nužnosti miješanja koje sadržava predviđeni sporazum, ona, prema mojem mišljenju, mora sadržavati provjeru jesu li ugovorne stranke provele „uravnoteženo odvagivanje” između, s jedne strane, cilja borbe protiv terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela i, s druge strane, cilja zaštite osobnih podataka uz poštovanje privatnog života osoba o kojima je riječ (
86
).
208.
Prema mojem mišljenju, takvo uravnoteženo odvagivanje mora se odražavati u odredbama predviđenog sporazuma. Na taj način, te odredbe moraju utvrditi jasna i precizna pravila koja uređuju doseg i primjenu mjere koja predviđa miješanje u prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje te propisati minimalne uvjete na način da osobe o kojima je riječ raspolažu dostatnim jamstvima koja omogućuju učinkovitu zaštitu njihovih podataka od rizika zloporabe kao i od svih nezakonitih pristupa i uporabe tih podataka (
87
). Također, odredbe predviđenog sporazuma moraju sadržavati mjere koje najmanje zadiru u prava priznata u člancima 7. i 8. Povelje, pritom učinkovito doprinoseći cilju javne sigurnosti koji predviđeni sporazum nastoji ostvariti (
88
). To utvrđenje podrazumijeva da nije dostatno apstraktno zamisliti postojanje drugih mjera koje manje zadiru u predmetna temeljna prava. Nadalje, te druge mjere moraju biti dovoljno učinkovite (
89
), odnosno, prema mojem mišljenju, moraju biti usporedivo učinkovite kao i mjere koje su propisane u predviđenom sporazumu radi ostvarenja cilja javne sigurnosti koji taj sporazum nastoji postići.
209.
U tom su pogledu zainteresirane strane raspravljale o svojstvu stroge nužnosti sporazumâ o PNR‑u općenito kao i o određenim odredbama predviđenog sporazuma. S obzirom na to da su, prema mojem mišljenju, ta dva aspekta nerazdvojiva, smatram da ih treba obraditi pri ispitivanju različitih dijelova predviđenog sporazuma.
210.
Dakle, usredotočit ću se na osam sljedećih točaka, koje su posebice bile predmet zahtjeva za donošenje mišljenja ili o kojima se raspravljalo među zainteresiranim stranama tijekom postupka pred Sudom, odnosno na kategorije podataka iz PNR‑a na koje se predviđeni sporazum odnosi, na dovoljnu preciznost cilja radi kojeg je dopuštena obrada podataka iz PNR‑a, na utvrđivanje nadležnog tijela zaduženog za obradu podataka iz PNR‑a, na automatiziranu obradu podataka iz PNR‑a, na pristup podacima iz PNR‑a, na zadržavanje podataka iz PNR‑a, na naknadni prijenos podataka iz PNR‑a i, naposljetku, na nadzorne mjere i sudski nadzor koji su propisani predviđenim sporazumom.
– Kategorije podataka iz PNR‑a na koje se predviđeni sporazum odnosi
211.
Kao što je to već navedeno, predviđeni sporazum propisuje prijenos prema kanadskom nadležnom tijelu 19 kategorija podataka iz PNR‑a, navedenih u prilogu tom sporazumu, koje su zračni prijevoznici prikupili u svrhe rezervacije letova.
212.
Zainteresirane strane podnijele su pred Sudom očitovanja o značenju nekih od tih kategorija, o eventualnoj dvostrukoj uporabi podataka koje su prikupila kanadska tijela u svrhe nadzora granica odnosno, nakon 15. ožujka 2016., za izdavanje elektroničkog odobrenja putovanja (u daljnjem tekstu: EOP) kao i o identifikaciji podataka iz PNR‑a koji mogu sadržavati osjetljive podatke. U tom pogledu Komisija je tijekom postupka pred Sudom navela da jedino točka 17. u prilogu predviđenom sporazumu, naslovljena „opće primjedbe uključujući ostale dodatne informacije [(Other Supplementary Information)], informacije o posebnim uslugama [(Special Service Information)] i informacije o zahtjevima za posebne usluge [(Special Service Request)]”, može sadržavati osjetljive podatke u smislu predviđenog sporazuma. Usto, iz rasprava pred Sudom proizlazi da se informacije koje se nalaze u točki 17. prenose samo kada osoba koja rezervira let zahtijeva određene usluge u zrakoplovu, kao što su to usluge koje se odnose na pomoć koja je, ovisno o slučaju, povezana sa zdravstvenim problemima ili pokretljivošću ili posebnim prehrambenim zahtjevima, a koje mogu eventualno pružiti naznake o zdravstvenom stanju ili otkriti etničko podrijetlo ili vjerska uvjerenja te osobe ili putnika koji je prate.
213.
Nesporno je da 19 kategorija podataka iz PNR‑a čiji je prijenos kanadskom nadležnom tijelu propisan predviđenim sporazumom odgovara kategorijama koje se pojavljuju u rezervacijskim sustavima zračnih prijevoznika. Te kategorije također odgovaraju elementima podataka iz PNR‑a koji su navedeni u Prilogu I. Smjernicama o podacima iz evidencije podataka o putnicima koje je donijela Međunarodna organizacija civilnog zrakoplovstva (ICAO) i koje su objavljene 2010. (
90
). Dakle, elementi sadržani u tim kategorijama u potpunosti su poznati aktivnim subjektima u zračnom sektoru. U konačnici, ti se elementi odnose na sve informacije potrebne za rezervaciju puta zrakoplovom, bilo da se radi o načinima rezervacije ili korištenim načinima plaćanja, odabranom planu puta ili eventualno zatraženim uslugama u zrakoplovu.
214.
Osim toga, kao što su to istaknule Irska, vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija, podaci iz PNR‑a, promatrani u cjelini, sadržavaju dodatne informacije u odnosu na podatke koje su kanadska tijela za useljeništvo prikupila u svrhe nadzora granica. Naime, glavni cilj unaprijed dostavljenih podataka o putniku (API) koji se odnose na osobu putnika i na poduzeto putovanje, a koje prikupljaju zračni prijevoznici, jest olakšavanje i ubrzavanje kontrole identiteta putnika na granici, pri čemu se, ovisno o slučaju, omogućava izbjegavanje ukrcavanja osoba protiv kojih je, primjerice, izrečena zabrana boravka odnosno omogućavanje podvrgavanja određenih već identificiranih putnika pojačanoj kontroli na granici (
91
). Također, novi zahtjev EOP‑a dio je nastojanja očuvanja kanadskog programa useljavanja, s obzirom na to da se za svaku osobu koja želi zračnim putem doći u Kanadu, a koja nije podvrgnuta viznom režimu, zahtijeva prethodno elektroničko odobrenje putovanja na temelju osobnih podataka radi ulaska i boravka u Kanadi, a čija je valjanost najviše pet godina (
92
). Međutim, ta vrsta podataka ne omogućava dobivanje informacija o načinima rezerviranja, korištenim načinima plaćanja kao ni o putnim navikama, čija unakrsna usporedba predstavlja određenu korist u borbi protiv terorizma i drugih teških međunarodnih kaznenih djela. Neovisno o metodama koje se koriste za obradu tih podataka, API i podaci potrebni za izdavanje EOP‑a nisu, dakle, dostatni da s usporedivom učinkovitošću ostvare cilj javne sigurnosti koji se nastoji postići predviđenim sporazumom.
215.
Doista, te kategorije podataka iz PNR‑a prenose se kanadskim tijelima u pogledu svih putnika koji se koriste zračnom vezom između Kanade i Unije a da pritom ne postoji naznaka da bi njihovo ponašanje moglo biti povezano s terorizmom ili teškim međunarodnim kaznenim djelima.
216.
Ipak, kao što su to objasnile zainteresirane strane, sâm interes sustavâ PNR, bilo da su oni uspostavljeni jednostrano ili su predmet međunarodnog sporazuma, jest upravo osiguranje masovnog prijenosa podataka koji nadležnim tijelima omogućavaju identifikaciju, uz pomoć alata za automatsku obradu i prethodno utvrđenih scenarija ili kriterija ocjene, pojedinaca koji su nepoznati represivnim službama, ali za koje se čini da su od „interesa” ili da predstavljaju opasnost za javnu sigurnost i koji stoga mogu biti naknadno podvrgnuti detaljnijoj pojedinačnoj kontroli.
217.
S obzirom na navedeno, izražavam ozbiljne sumnje u vezi s dovoljnom jasnoćom i preciznošću teksta određenih kategorija podataka iz PNR‑a koje se nalaze u prilogu predviđenom sporazumu. Naime, određene kategorije podataka iz PNR‑a utvrđene su vrlo, čak pretjerano otvoreno, pri čemu razumno obaviještena osoba ne može utvrditi ni narav ni opseg osobnih podataka koje te kategorije mogu sadržavati. U tom pogledu imam na umu osobito točku 5., koja se odnosi na „dostupne informacije o sudjelovanju u programu [putnika koji često putuje i programu vjernosti] (npr. besplatne karte, bolji uvjeti itd.)”, točku 7., naslovljenu „sve raspoložive kontaktne informacije (uključujući podatke o izvoru informacija)”, i točku 17., koja je već spomenuta, a odnosi se na „opće primjedbe”. Komisijina objašnjenja u njezinim odgovorima na pisana pitanja Suda nisu omogućila otklanjanje tih sumnji. Posebice kad je riječ o točki 7., Komisija je navela da je riječ, primjerice, o „svim kontaktnim podacima u vezi s rezervacijom, uključujući, među ostalim, poštansku adresu ili adresu elektroničke pošte ili telefonski broj putnika, osobe ili agencije koja je rezervirala let”. Također, što se tiče točke 17. Komisija je navela da se ona odnosi na „dodatne informacije u odnosu na one navedene na drugim mjestima u prilogu predviđenom sporazumu”.
218.
Doista, predviđeni sporazum propisuje i određena jamstva u cilju osiguranja da preneseni podaci ne prekoračuju popis elemenata, naveden u prilogu predviđenom sporazumu, koje posjeduju zračni prijevoznici. Naime, iz njegova članka 4. stavka 3. proizlazi da se kanadskim nadležnim tijelima ne mora priopćiti nijedan drugi podatak, s obzirom na to da Kanada nakon primanja briše svaki podatak koji joj je prenesen ako on nije sadržan na popisu kategorija u prilogu predviđenom sporazumu. Na taj način, iako se raspoložive informacije o plaćanju leta moraju prenijeti kanadskom nadležnom tijelu u skladu s onim što je navedeno u točki 8. tog priloga, one ne mogu uključivati informacije o načinima plaćanja drugih usluga koje nisu izravno povezane s letom, kao što je to najam vozila po dolasku.
219.
Međutim, s obzirom na vrlo, čak pretjerano otvorenu narav određenih točaka, osobito je teško razumjeti koji će se podaci smatrati podacima koje se ne mora prenijeti u Kanadu i koje će, posljedično, Kanada obrisati primjenom članka 4. stavka 3. predviđenog sporazuma. Dodajem da je vjerojatno da će zračni prijevoznik radi jednostavnosti i smanjenja troškova odabrati prijenos svih podataka koje je prethodno prikupio, nalazili se oni ili ne među točkama navedenima u prilogu predviđenom sporazumu.
220.
Dakle, smatram da bi – radi osiguranja pravne sigurnosti osoba čiji se osobni podaci prenose i obrađuju na temelju predviđenog sporazuma te nužnosti utvrđivanja jasnih i preciznih pravila koja uređuju materijalan doseg navedenog sporazuma – kategorije podataka koje se nalaze u prilogu predviđenom sporazumu trebale biti sastavljene na jasniji i precizniji način, pri čemu se ni zračnim prijevoznicima ni kanadskim nadležnim tijelima ne bi mogla ostaviti nikakva margina prosudbe u vezi s konkretnim dosegom tih kategorija.
221.
Naposljetku, smatram da predviđeni sporazum prekoračuje ono što je strogo nužno uključujući u svoje područje primjene prijenos podataka iz PNR‑a koji mogu sadržavati osjetljive podatke koji in concreto omogućuju dobivanje naznaka o zdravstvenom stanju ili otkrivanje etničkog podrijetla ili vjerskih uvjerenja putnika o kojem je riječ i/ili osoba koje ga prate.
222.
U tom pogledu, iz elemenata podnesenih Sudu proizlazi da se podaci iz PNR‑a koji mogu sadržavati takve osjetljive podatke priopćavaju samo dobrovoljno, odnosno jedino kada putnik zatraži dodatnu uslugu u zrakoplovu. Međutim, čini mi se očitim da će osoba koja još nije „identificirana”, ali surađuje ili sudjeluje u međunarodnoj terorističkoj ili međunarodnoj mreži teškog kriminala, radi opreza izbjegavati koristiti se takvim uslugama koje osobito mogu pružiti informacije o njezinu etničkom podrijetlu ili vjerskim uvjerenjima. Suvremene istražne metode kojima se koriste kanadska nadležna tijela – a koje se, prema onome što je bilo objašnjeno Sudu, sastoje od unakrsnog uspoređivanja dobivenih podataka iz PNR‑a sa scenarijima ili tipskim profilima rizičnih osoba i mogu se temeljiti na osjetljivim podacima jer predviđeni sporazum to ne zabranjuje – u konačnici omogućuju samo obradu osjetljivih podataka osoba koje su legitimno zatražile dobivanje jedne od usluga pomoći u zrakoplovu i u odnosu na koje ne postoji nikakva sumnja, a po svoj vjerojatnosti neće ni postojati. Doista, osobito mi se zabrinjavajućom čini opasnost stigmatizacije velikog broja pojedinaca koji, međutim, nisu osumnjičeni ni za koje kazneno djelo, a koja podrazumijeva uporabu takvih osjetljivih podataka, te me potiče da predložim Sudu da te podatke isključi iz područja primjene predviđenog sporazuma. Štoviše, primjećujem da članak 8. sporazuma PNR koji je sklopljen s Australijom zabranjuje svaku obradu osjetljivih podataka iz PNR‑a. S obzirom na to da u predviđenom sporazumu ne postoji detaljnije objašnjenje o strogoj nužnosti obrade osjetljivih podataka, navedeno utvrđenje ostavlja dojam da se cilj borbe protiv terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela može ostvariti na jednako učinkovit način a da se takvi podaci uopće ne prenose u Kanadu.
223.
Dodajem da mi se jamstva iz članka 8. predviđenog sporazuma, koja se odnose na „[u]porab[u] osjetljivih podataka”, čine nedostatnima za opravdanje drukčijeg pristupa nego što je to predlaganje isključenja osjetljivih podataka iz područja primjene predviđenog sporazuma.
224.
Naime, unatoč mjerama propisanima u članku 8. stavcima 1. do 4. predviđenog sporazuma, stavak 5. tog članka in fine dopušta „Kanad[i]” (a ne samo kanadskom nadležnom tijelu) zadržavanje osjetljivih podataka u skladu s člankom 16. stavkom 5. predviđenog sporazuma. Također, iz navedene odredbe proizlazi, među ostalim, da se ti podaci mogu zadržati u razdoblju do pet godina „za potrebe svake [specifične] mjere, [preispitivanja], istrage, provedbe sudskog postupka, kaznenog progona ili izvršenja kazni do njihova okončanja”. Usto, članak 16. stavak 5. predviđenog sporazuma, za razliku od stavka koji mu neposredno prethodi, ne upućuje na ciljeve navedene u članku 3. navedenog sporazuma. Iz toga proizlazi da bi kanadska javna tijela mogla za potrebe svake „[specifične] mjere” ili „[preispitivanja]” ili „sudskog postupka” tijekom pet godina zadržati (i prema potrebi razotkriti i analizirati tijekom tog razdoblja) osjetljive podatke građanina Unije koji je letio u Kanadu u slučaju kada ne postoji nikakva veza s ciljem koji predviđeni sporazum nastoji ostvariti, primjerice, kao što to navodi Parlament, u postupku iz područja ugovornog ili obiteljskog prava. Mogućnost pojave takve situacije dovodi do zaključka da ugovorne stranke u ovom pitanju nisu provele uravnoteženo odvagivanje ciljeva koji se nastoje ostvariti predviđenim sporazumom.
225.
S obzirom na ta razmatranja, smatram da kategorije podataka iz PNR‑a navedene u prilogu predviđenom sporazumu moraju biti jasnije i preciznije sastavljene te da u svakom slučaju osjetljivi podaci moraju biti isključeni iz njegova područja primjene. Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da uporaba osjetljivih podataka propisana u članku 8. predviđenog sporazuma nije usklađena s člancima 7. i 8. te člankom 52. stavkom 1. Povelje.
– Preciznost cilja radi kojeg je dopuštena obrada podataka iz PNR‑a
226.
Kao što je to već navedeno, članak 3. stavak 1. predviđenog sporazuma propisuje da kanadsko nadležno tijelo podatke iz PNR‑a obrađuje u skladu s tim sporazumom strogo u cilju sprečavanja, otkrivanja, istraživanja i kaznenog progona kaznenih djela terorizma ili teških međunarodnih kaznenih djela.
227.
Članak 3. stavak 2. točka (a) predviđenog sporazuma precizno definira izraz „kazneno djelo terorizma”, a stavak 3. tog članka „teško međunarodno kazneno djelo” definira kao „bilo koje djelo kažnjivo u Kanadi maksimalnom kaznom oduzimanja slobode od najmanje četiri godine ili strožom kaznom, kako su definirane kanadskim zakonom, ako je kazneno djelo međunarodnog karaktera”. Članak 3. stavak 3. točke (a) do (e) predviđenog sporazuma također sadržava uvjete pod kojima se smatra da je kazneno djelo međunarodnog karaktera.
228.
Članak 3. stavak 5. predviđenog sporazuma daje Kanadi pravo obrade podataka iz PNR‑a u pojedinačnim slučajevima kako bi osigurala nadzor ili odgovornost javne uprave (stavak 5. točka (a)) odnosno postupila u skladu sa sudskim pozivom ili nalogom (stavak 5. točka (b)).
229.
Parlament u svojem zahtjevu priznaje da članak 3. predviđenog sporazuma nudi određene objektivne kriterije, ali ocjenjuje da upućivanje na zakonodavstvo treće zemlje u stavku 3. tog članka i mogućnost dodatne obrade koja je dopuštena u njegovu stavku 5. uključuju nesigurnosti u pogledu pitanja je li navedeni sporazum ograničen na ono što je strogo nužno.
230.
Samo djelomično mogu prihvatiti tu argumentaciju.
231.
Ponajprije, suprotno onomu što je bio slučaj kada se radilo o aktu o kojem je bila riječ u predmetu Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238), smatram da članak 3. predviđenog sporazuma propisuje objektivne kriterije o naravi i stupnju težine kaznenih djela koji kanadskim tijelima dopuštaju obradu podataka iz PNR‑a. Na taj je način kazneno djelo terorizma izravno definirano u članku 3. stavku 2. predviđenog sporazuma te se ujedno upućuje na postupanja koja su definirana kao terorizam u međunarodnim konvencijama i protokolima koji su primjenjivi u području terorizma. Narav i težina „teško[g] međunarodno[g] kazneno[g] djel[a]” također proizlaze iz članka 3. stavka 3. predviđenog sporazuma, u kojem je propisano da je riječ o kaznenom djelu koje uključuje više od jedne zemlje i koje je u Kanadi kažnjivo kaznom oduzimanja slobode od barem četiri godine. Očito nije riječ o beznačajnim kaznenim djelima ili onima čija se težina može razlikovati ovisno o unutarnjem pravu više država, kao što je to bio slučaj s aktom koji je doveo do presude od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238), kada je, dakle, bilo nemoguće smatrati da je miješanje u temeljna prava zajamčena u člancima 7. i 8. Povelje bilo ograničeno na strogo nužno.
232.
Međutim, priznajem da upućivanje na kanadsko unutarnje pravo ne omogućava utvrđenje koja su točno kaznena djela obuhvaćena člankom 3. stavkom 3. predviđenog sporazuma, ako su usto međunarodnog karaktera.
233.
U tom je pogledu Komisija podnijela Sudu dokument koji su poslala kanadska tijela, a u kojem se navodi neiscrpan popis kaznenih djela koja ulaze u definiciju propisanu u članku 3. stavku 3. predviđenog sporazuma, koja, prema navodima tih tijela, čine veliku većinu kaznenih djela koja mogu biti obuhvaćena tom definicijom.
234.
Taj popis jasno pokazuje težinu kaznenih djela o kojima je riječ, koja se odnose na trgovinu oružjem, streljivom i eksplozivnim tvarima, trgovanje ljudima, distribuiranje ili posjedovanje dječje pornografije, pranje imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom, krivotvorenje novca, ubojstvo, otmicu osoba, sabotažu te otmicu ili protupravno oduzimanje zrakoplova.
235.
Međutim, kako bi se kaznena djela koja mogu opravdati obradu podataka iz PNR‑a ograničila na strogo nužno te osigurala pravna sigurnost putnika čiji se podaci prenose kanadskim tijelima, smatram da kaznena djela obuhvaćena definicijom iz članka 3. stavka 3. predviđenog sporazuma moraju biti taksativno navedena, primjerice u prilogu predviđenom sporazumu.
236.
Usto, dijelim zabrinutost Parlamenta u vezi s tekstom članka 3. stavka 5. točke (b) predviđenog sporazuma, koji proširuje ciljeve radi kojih je dopuštena obrada podataka iz PNR‑a. Naime, u skladu s tim člankom, obrada podataka iz PNR‑a je „isto tako” dopuštena u pojedinačnim slučajevima kako bi se postupilo u skladu sa sudskim pozivom ili nalogom, a pri čemu se ne navodi da taj sud postupa u kontekstu ciljeva predviđenog sporazuma. Dakle, čini se da taj članak omogućuje obradu podataka iz PNR‑a u druge svrhe nego što su to one koje nastoji ostvariti predviđeni sporazum i/ili moguće u odnosu na situacije, postupanja ili kaznena djela koja nisu obuhvaćena područjem primjene navedenog sporazuma.
237.
S obzirom na ta razmatranja, smatram da predviđeni sporazum, kako bi bio ograničen na ono što je strogo nužno i osigurao pravnu sigurnost putnika, mora sadržavati taksativan popis kaznenih djela koja su obuhvaćena definicijom „teškog međunarodnog kaznenog djela” iz njegova članka 3. stavka 3. Štoviše, članak 3. stavak 5. predviđenog sporazuma u sadašnjem izričaju nije usklađen s člancima 7. i 8. te člankom 52. stavkom 1. Povelje jer omogućava, preko onoga što je strogo nužno, proširenje mogućnosti obrade podataka iz PNR‑a neovisno o ciljevima koje nastoji ostvariti predviđeni sporazum.
– Osobno područje primjene predviđenog sporazuma
238.
Nesporno je da se podaci iz PNR‑a koji se prenose u okviru predviđenog sporazuma odnose na sve putnike koji se koriste zračnim vezama između Kanade i Unije a da pritom ne postoji naznaka da bi njihovo ponašanje moglo biti povezano s terorizmom ili teškim međunarodnim kaznenim djelima. Prijenos tih podataka kanadskom nadležnom tijelu, njihova automatska obrada, a zatim i njihovo zadržavanje primjenjuju se, dakle, a da se ne provodi nikakvo razlikovanje s obzirom na moguću opasnost koju određene kategorije putnika mogu predstavljati.
239.
U presudi od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238) Sud je presudio da upravo nerazlikovanje i općenito zadržavanje podataka svih osoba koje se koriste elektroničkim komunikacijskim uslugama u Uniji, neovisno o cilju borbe protiv teških kaznenih djela koji nastoji ostvariti Direktiva 2006/24/EZ od 15. ožujka 2006. o zadržavanju podataka dobivenih ili obrađenih u vezi s pružanjem javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga ili javnih komunikacijskih mreža i o izmjeni Direktive 2002/58/EZ (
93
), prekoračuje ono što je strogo nužno.
240.
Iako je miješanje koje sadržava predviđeni sporazum manjeg opsega od onog predviđenog u Direktivi 2006/24 te usto manje zadire u svakodnevni život svake osobe, nerazlikovanje i općenitost tog miješanja pobuđuju sumnje.
241.
Ipak, kao što sam to već naveo u točki 216. ovog mišljenja, sâm interes sustavâ PNR jest jamstvo masovnog prijenosa podataka koji nadležnim tijelima omogućavaju identifikaciju, uz pomoć alata za automatsku obradu i prethodno utvrđenih scenarija ili kriterija, pojedinaca koji su do tada bili nepoznati represivnim službama, ali za koje se čini da su od „interesa” ili da predstavljaju opasnost za javnu sigurnost i koji stoga mogu biti naknadno podvrgnuti detaljnijoj pojedinačnoj kontroli. Također, te se kontrole moraju moći provoditi tijekom određenog razdoblja nakon što su predmetni putnici putovali.
242.
Usto, za razliku od osoba čiji su podaci bili predmet obrade propisane u Direktivi 2006/24, one koje su obuhvaćene predviđenim sporazumom dobrovoljno se koriste međunarodnim prijevoznim sredstvom prema trećoj zemlji ili iz nje, i to prijevoznim sredstvom koje je samo po sebi, nažalost učestalo, sredstvo ili objekt kaznenih djela terorizma ili teških međunarodnih kaznenih djela, što zahtijeva donošenje mjera koje osiguravaju visoku razinu zaštite svih putnika.
243.
Doista, moguće je osmisliti sustav prijenosa i obrade podataka iz PNR‑a koji bi razlikovao putnike s obzirom na, primjerice, polazišna zemljopisna područja (u slučaju presjedanja u Uniji) ili ovisno o dobi, pri čemu bi, primjerice, maloljetnici a priori mogli predstavljati manju opasnost za javnu sigurnost. Ipak, iako te mjere ne uključuju zabranjenu diskriminaciju, one bi mogle uzrokovati opasnost da se, jednom kada su poznate, zaobiđu odredbe predviđenog sporazuma, što bi svakako štetilo učinkovitom ostvarenju jednog od njegovih ciljeva.
244.
Doista, kao što je to već navedeno, nije dovoljno in abstracto zamisliti druge mjere koje su manje ograničavajuće za temeljna prava pojedinaca. Prema mojem mišljenju, te mjere moraju pružati jamstva učinkovitosti usporediva s onima koja su uspostavljena i zamišljena u cilju borbe protiv kaznenih djela terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela. U okviru ovog postupka Sudu nije izložena nijedna druga mjera koja bi uz ograničenje broja osoba čije podatke iz PNR‑a automatski obrađuju kanadska nadležna tijela mogla s usporedivom učinkovitošću ostvariti cilj javne sigurnosti koji nastoje postići ugovorne stranke.
245.
Nakon što je sve dobro razmotreno, općenito mi se, dakle, čini da osobno područje primjene predviđenog sporazuma ne može biti više ograničeno a da to ne utječe na sâm predmet sustavâ PNR.
– Utvrđivanje nadležnog tijela zaduženog za obradu podataka iz PNR‑a
246.
U skladu s člankom 5. predviđenog sporazuma, smatra se da samo „kanadsko nadležno tijelo” pruža odgovarajuću razinu zaštite u vezi s obradom i uporabom podataka iz PNR‑a, pod uvjetom da poštuje odredbe predviđenog sporazuma.
247.
Kao što je to naveo Parlament, u predviđenom sporazumu nije naveden identitet tog tijela. Međutim, s obzirom na sporazum iz 2006. i kao što to potvrđuje dopis od 25. lipnja 2014. Misije Kanade pri Europskoj uniji koji je primjenom članka 30. stavka 2. točke (a) predviđenog sporazuma priopćen Komisiji, a u okviru ovog postupka podnesen Sudu, nedvojbeno je riječ o CBSA‑u.
248.
Sa stajališta poštovanja načela proporcionalnosti, sumnje u pogledu tijela koja mogu obrađivati podatke iz PNR‑a više uzrokuju često neprecizne odredbe predviđenog sporazuma nego identitet tog tijela.
249.
Naime, više odredaba predviđenog sporazuma općenito upućuje na „Kanadu”, a ne na „kanadsko nadležno tijelo”, koje je ipak jedino tijelo za koje se smatra da pruža odgovarajuću razinu zaštite za obradu i uporabu podataka iz PNR‑a u primjeni predviđenog sporazuma. To je slučaj s člankom 3. stavkom 5. predviđenog sporazuma, koji, kao što sam to ispitivao gore (
94
), usto i proširuje ciljeve radi kojih se podaci iz PNR‑a mogu obrađivati, člankom 8. predviđenog sporazuma, člankom 12. stavkom 3. predviđenog sporazuma u vezi s pristupom svih pojedinaca svojim podacima kao i člankom 16. predviđenog sporazuma, koji se odnosi na zadržavanje podataka iz PNR‑a (
95
).
250.
Suprotno onomu što je Komisija navela na raspravi, zamjena izraza „kanadsko nadležno tijelo” općenitim nazivom „Kanada” baca sumnju na broj tijela ovlaštenih za obradu podataka, koja je tim prisutnija, s obzirom na to da članak 18. predviđenog sporazuma ovlašćuje kanadsko nadležno tijelo da pod uvjetima iz tog članka otkrije podatke iz PNR‑a drugim javnim tijelima u Kanadi (
96
).
251.
Dakle, odredbe predviđenog sporazuma ne čine mi se dovoljno jasnima i preciznima u vezi s utvrđivanjem tijela zaduženog za obradu podataka iz PNR‑a na način da se osigura zaštita i sigurnost navedenih podataka.
– Automatska obrada podataka iz PNR‑a
252.
Iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da je glavna dodana vrijednost obrade podataka iz PNR‑a unakrsno uspoređivanje prikupljenih podataka s prethodno utvrđenim scenarijima ili kriterijima ocjene opasnosti ili s bazama podataka, što uz pomoć automatske obrade omogućuje identifikaciju „meta” koje mogu naknadno biti predmet detaljnije kontrole. Prema podacima koje je CBSA priopćio Komisiji i vladi Ujedinjene Kraljevine, a koje su one podnijele Sudu, u praksi je primjena tih tehnika omogućila identifikaciju oko 9500 „meta” automatskom obradom podataka iz PNR‑a, od 28 milijuna putnika koji su letjeli između Kanade i Unije između travnja 2014. i ožujka 2015.
253.
Međutim, nijedna odredba predviđenog sporazuma ne odnosi se posebno na te baze podataka ili na te scenarije ili kriterije ocjene, koji se, dakle, i dalje moraju utvrđivati i koristiti u potpunoj diskreciji kanadskih tijela.
254.
Istina, predviđeni sporazum propisuje da Kanada osigurava da se zaštitni mehanizmi primjenjivi na obradu podataka iz PNR‑a primjenjuju na sve putnike na ravnopravnoj osnovi i bez nezakonite diskriminacije (članak 7. predviđenog sporazuma) te da Kanada ne smije donijeti nikakve odluke koje imaju znatan negativan učinak na putnika, a koje se temelje isključivo na automatskoj obradi podataka iz PNR‑a (članak 15. predviđenog sporazuma).
255.
Ipak, smatram da – s obzirom na uravnoteženo odvagivanje dvaju ciljeva koje nastoji ostvariti predviđeni sporazum, na znatnu praktičnu važnost tog aspekta i s obzirom na to da unakrsno uspoređivanje podataka iz PNR‑a s prethodno utvrđenim scenarijima ili kriterijima ocjene može dovesti do lažno pozitivnih identifikacija „meta”, kao što su to priznale određene zainteresirane strane – predviđeni sporazum mora sadržavati određen broj načela i izričitih pravila što se tiče kako prethodno utvrđenih scenarija i kriterija ocjene tako i baza podataka u odnosu na koje se podaci iz PNR‑a unakrsno uspoređuju.
256.
Jasno usmjeravanje i određivanje prethodno utvrđenih scenarija i kriterija ocjene mora u velikoj mjeri omogućiti postizanje rezultata koji su usmjereni na pojedince u pogledu kojih može postojati „osnovana sumnja” kad je riječ o sudjelovanju u kaznenim djelima terorizma ili teškim međunarodnim kaznenim djelima (
97
).
257.
Nije strogo nužno da Sud navede načela koja bi morala uređivati utvrđenje navedenih scenarija ili kriterija ocjene odnosno baza podataka s kojima se podaci iz PNR‑a unakrsno uspoređuju.
258.
Što se mene tiče, smatram da bi se u predviđenom sporazumu trebalo izričito propisati barem to da se ni prethodno utvrđeni scenariji ili kriteriji ocjene ni upotrijebljene baze podataka ne mogu temeljiti na rasnom ili etničkom podrijetlu osobe, na njezinim političkim stajalištima, vjeroispovijesti ili filozofskim uvjerenjima, pripadnosti sindikatu, zdravstvenom stanju ili spolnoj orijentaciji. Osim toga, kriteriji, scenariji i baze podataka moraju biti izričito ograničeni u svrhe i na kaznena djela propisane u članku 3. predviđenog sporazuma.
259.
Štoviše, prema mojem mišljenju, predviđeni sporazum mora jasnije nego što to sada navodi njegov članak 15. propisati da se, u slučaju pozitivnog rezultata unakrsnog uspoređivanja podataka iz PNR‑a s prethodno utvrđenim kriterijima i scenarijima, taj rezultat mora ispitati na neautomatiziran način. To jamstvo moglo bi omogućiti smanjenje broja pojedinaca koji mogu biti predmet naknadne detaljnije fizičke kontrole.
260.
Usto, kako bi bili ograničeni na ono što je strogo nužno, ti bi kriteriji, scenariji i relevantne baze podataka kao i njihovo preispitivanje trebali biti predmet nadzora neovisnog javnog tijela određenog u predviđenom sporazumu, odnosno kanadskog povjerenika za zaštitu privatnog života (
98
), te bi o njihovoj primjeni trebalo sastaviti izvješće koje bi se proslijedilo nadležnim Unijinim institucijama i tijelima u kontekstu članka 26. predviđenog sporazuma, koji uređuje zajedničko ispitivanje i ocjenu provedbe tog sporazuma.
261.
Posljedično, smatram da ugovorne stranke nisu provele uravnoteženo odvagivanje dvaju ciljeva koje nastoji ostvariti predviđeni sporazum jer nisu utvrdile izričita načela i pravila koja se odnose na uspostavu i uporabu prethodno utvrđenih scenarija i kriterija te baza podataka u pogledu kojih se podaci iz PNR‑a unakrsno uspoređuju automatskom obradom.
– Pristup podacima iz PNR‑a
262.
Iz objašnjenja koja su podnesena Sudu proizlazi da, nakon što se identificiraju putnici čiji su podaci iz PNR‑a automatski obrađeni i koji imaju profil koji odgovara prethodno utvrđenim scenarijima ili kriterijima, službenici CBSA‑a pristupaju njihovim podacima kako bi utvrdili treba li ih podvrgnuti detaljnijoj kontroli. Prema informacijama koje su podnijele vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija, u praksi je, od 9500 „meta” utvrđenih u razdoblju od travnja 2014. do ožujka 2015., 1765 osoba podvrgnuto detaljnoj kontroli zbog razloga povezanih s nacionalnom javnom sigurnošću ili teškim međunarodnim kaznenim djelima. Od tih je osoba njih 178 uhićeno zbog teškog međunarodnog kaznenog djela, osobito u vezi s trgovanjem drogom.
263.
U presudi od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 62. i 66.) Sud je naveo, s jedne strane, da Direktiva 2006/24 nije predvidjela nikakav objektivan kriterij koji bi omogućio ograničenje broja osoba koje raspolažu ovlaštenjem za pristup predmetnim osobnim podacima te da pristup tim podacima nije bio podređen prethodnom nadzoru suda ili neovisnog upravnog tijela. S druge strane, taj propis nije određivao ni pravila za sprečavanje opasnosti od zlouporabe i svakog nedopuštenog pristupa ili uporabe tih podataka.
264.
Nasuprot tomu, treba primijetiti da odredbe predviđenog sporazuma djelomično ispunjavaju te zahtjeve.
265.
Kao što je to već navedeno, članak 9. stavci 1. i 2. predviđenog sporazuma propisuje da je Kanada obvezna provesti regulatorne, postupovne ili tehničke mjere kako bi spriječila slučajan, nezakonit ili neovlašten pristup podacima iz PNR‑a te osigurati sigurnost, povjerljivost i integritet podataka primjenjujući osobito postupke šifriranja i držeći podatke u sigurnom fizičkom okružju, zaštićenom nadzorom pristupa.
266.
Nadalje, i članak 9. stavak 2. točka (b) i članak 16. stavak 2. predviđenog sporazuma propisuju da je Kanada obvezna ograničiti pristup na ograničen broj posebno ovlaštenih službenika. U području zadržavanja podataka iz PNR‑a članak 16. stavak 4. predviđenog sporazuma propisuje također da se podaci anonimizirani prikrivanjem mogu razotkriti samo ako se mora provesti istraga u okviru članka 3. predviđenog sporazuma, i to, ovisno o trajanju zadržavanja podataka iz PNR‑a o kojima je riječ, samo ograničenom broju posebno ovlaštenih službenika ili samo nakon prethodnog dopuštenja načelnika kanadskog nadležnog tijela odnosno visokog službenika kojeg imenuje načelnik.
267.
Međutim, poput Direktive 2006/24, predviđeni sporazum ne utvrđuje objektivne kriterije na temelju kojih se određuju službenici koji imaju pristup podacima iz PNR‑a te jesu li svi ti službenici djelatnici CBSA‑a. Te su naznake još važnije jer je skupina službenika koja ima pristup navedenim podacima u kontekstu članka 9. stavka 2. predviđenog sporazuma, kako se čini, veća od one koju označava pojam „ograničen” broj službenika koji može pristupiti podacima zadržanima dulje od 30 dana u kontekstu primjene članka 16. stavka 2. navedenog sporazuma. Kriteriji koji omogućavaju razlikovanje dviju skupina službenika ovlaštenih na pristupanje podacima iz PNR‑a ne proizlaze, međutim, iz odredaba predviđenog sporazuma i ostavljeni su, dakle, na punu diskreciju Kanadi. Ne čini mi se da ta sloboda ispunjava zahtjev utvrđen u presudi od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238), na koju se podsjeća u točki 263. ovog mišljenja.
268.
Također, treba primijetiti da predviđeni sporazum nigdje ne propisuje da se pristup podacima iz PNR‑a podvrgava prethodnom nadzoru neovisnog tijela, kao što su to kanadski povjerenik za zaštitu privatnog života (
99
) ili sud, čija bi odluka mogla ograničiti pristup podacima ili njihovu uporabu nastavno na obrazloženi zahtjev CBSA‑a.
269.
Međutim, odgovarajuće odvagivanje između učinkovite borbe protiv terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela te poštovanja visoke razine zaštite osobnih podataka putnika o kojima je riječ ne zahtijeva nužno propisivanje prethodnog nadzora pristupa podacima iz PNR‑a.
270.
Naime, ističem – a da pritom čak ne treba provjeravati bi li takav prethodni nadzor u praksi bio zamisliv i dovoljno djelotvoran s obzirom na količinu podataka za ispitivanje i sredstva kojima raspolažu neovisna nadzorna tijela – da je u kontekstu poštovanja članka 8. EKLJP‑a od strane javnih tijela koja provode mjere presretanja i nadzora privatnih komunikacija ESLJP priznao, osim posebnih okolnosti koje se tiču povjerljivosti novinarskih izvora informacija i odvjetničke komunikacije sa svojim klijentima, da ex ante nadzor tih mjera od strane neovisnog tijela ili suda nije apsolutan zahtjev ako je a posteriori zajamčen opsežan sudski nadzor navedenih mjera (
100
).
271.
U tom pogledu, neovisno o sumnjama koje uzrokuje raspodjela CBSA‑ovih nadležnosti praćenja i nadzora između „neovisno[g] tijela javne vlasti” i „tijela osnovano[g] administrativnim sredstvima koje svoje funkcije vrši nepristrano i o čijoj autonomnosti postoje dokazi”, što ću razmatrati naknadno (
101
), treba navesti da članak 14. stavak 2. predviđenog sporazuma propisuje da Kanada osigurava da svaki pojedinac koji misli da se odlukom ili postupkom u vezi s njegovim podacima iz PNR‑a krše njegova prava može tražiti djelotvornu sudsku zaštitu u skladu s kanadskim zakonom. S obzirom na tekst članka 14. stavka 1. predviđenog sporazuma i objašnjenja zainteresiranih strana, nema sumnje da je to pravno sredstvo dostupno protiv svake odluke o pristupu podacima iz PNR‑a pojedinaca o kojima je riječ, neovisno o njihovu državljanstvu, prebivalištu ili prisutnosti na kanadskom državnom području. U okviru ovog postupka preventivnog ispitivanja usklađenosti odredaba predviđenog sporazuma s člancima 7. i 8. Povelje, čini mi se da jamstvo takvog pravnog sredstva, čiju učinkovitost nijedna zainteresirana strana nije dovela u pitanje, zadovoljava uvjet koji se zahtijeva u tim odredbama, tumačenima na način kako ESLJP tumači članak 8. EKLJP‑a.
272.
Stoga smatram da s člancima 7. i 8. te člankom 52. stavkom 1. Povelje nije neusklađena činjenica da je predviđeni sporazum propustio propisati da je pristup ovlaštenim CBSA‑ovim službenicima podacima iz PNR‑a podvrgnut prethodnom nadzoru neovisnog upravnog tijela ili suda ako, kao što je to ovdje slučaj, predviđeni sporazum nalaže Kanadi da osigura da svaka osoba o kojoj je riječ ima pravo na a posteriori djelotvoran sudski nadzor odluka ili mjera koje se odnose na pristup njezinim podacima iz PNR‑a.
273.
Nasuprot tomu, smatram da predviđeni sporazum, kako bi bio ograničen na ono što je strogo nužno, mora jasno navesti da su samo CBSA‑ovi službenici ovlašteni pristupiti navedenim podacima i propisati objektivne kriterije koji omogućavaju preciziranje njihova broja s obzirom na različite situacije predviđene u člancima 9. i 16. predviđenog sporazuma.
– Zadržavanje podataka iz PNR‑a
274.
Zainteresirane strane pred Sudom su uvelike raspravljale o posljedicama presude od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238) u vezi sa strogom nužnošću sustava zadržavanja podataka iz PNR‑a, koji je propisan u članku 16. predviđenog sporazuma.
275.
S jedne strane, Sud je u toj presudi prigovorio Unijinu zakonodavcu jer nije propisao da se podaci o kojima je bila riječ u tom predmetu moraju zadržavati na području Unije, pa nije bio u potpunosti zajamčen nadzor poštovanja zahtjeva zaštite i sigurnosti podataka od strane neovisnog tijela, što izričito zahtijeva članak 8. stavak 3. Povelje (
102
).
276.
S druge strane, što se tiče najduljeg dvogodišnjeg zadržavanja, kako je propisano u Direktivi 2006/24, Sud je kritizirao činjenicu da ona ne razlikuje kategorije podataka s obzirom na njihovu korisnost u svrhe cilja koji se nastoji ostvariti odnosno s obzirom na pojedince o kojima je riječ te da ta duljina zadržavanja nije bila određena na temelju objektivnih kriterija (
103
).
277.
Što se tiče prvog elementa, očito je da se podaci iz PNR‑a na koje se odnose odredbe predviđenog sporazuma neće zadržavati na području Unije. Međutim, to utvrđenje samo po sebi nije dostatno za poništenje sustava zadržavanja koji je propisan u članku 16. predviđenog sporazuma, osim u slučaju da navedeni sporazum u potpunosti ne jamči nadzor zahtjevâ zaštite i sigurnosti od strane neovisnog tijela. Ipak, kao što ću to razmatrati naknadno, iako je namjera ugovornih stranaka puno poštovanje zahtjeva propisanih u članku 8. stavku 3. Povelje, članak 10. stavak 1. predviđenog sporazuma sadržava previše nejasne izraze da bi u svakoj okolnosti zajamčio postojanje takvog nadzora (
104
).
278.
Što se tiče trajanja zadržavanja podataka iz PNR‑a, iz članka 16. stavka 1. predviđenog sporazuma proizlazi da se oni mogu zadržavati najdulje pet godina od datuma kada su primljeni (
105
), a stavak 6. navedenog članka nalaže Kanadi obvezu da po isteku tog razdoblja uništi podatke iz PNR‑a.
279.
Nesporno je da je trajanje zadržavanja produljeno za jednu i pol godinu u odnosu na Sporazum iz 2006. Osim toga, osim objašnjenja i primjera koje su određene zainteresirane strane navele u postupku pred Sudom, koji su zapravo povezani s prosječnim životnim vijekom međunarodnih mreža za teška kaznena djela kao i trajanjem i složenošću istraga o tim mrežama, predviđeni sporazum ne navodi objektivne razloge koji su ugovorne stranke potaknuli da trajanje zadržavanja podataka iz PNR‑a utvrde na najviše pet godina.
280.
Smatram da spomenuti objektivni razlozi moraju biti navedeni u predviđenom sporazumu, što bi a priori zajamčilo da je to trajanje nužno u svrhe koje on nastoji ostvariti. Radi potpune jasnoće o tom pitanju, treba navesti da to razmatranje jednako vrijedi i u odnosu na članak 16. stavak 5. predviđenog sporazuma, čiji bi doseg, kao što sam to već naveo u razmatranjima u vezi s osjetljivim podacima koji moraju biti isključeni iz područja primjene tog sporazuma, trebao biti ograničen na cilj naveden u članku 3. predviđenog sporazuma kad je riječ o zadržavanju drugih podataka iz PNR‑a u najduljem trajanju od pet godina (
106
).
281.
Dakle, valja utvrditi da ugovorne stranke nisu opravdale nužnost zadržavanja svih podataka iz PNR‑a u najduljem razdoblju od pet godina.
282.
Sud bi se u okviru ovog postupka mogao ograničiti na to utvrđenje a da ne mora provjeravati prekoračuje li petogodišnje trajanje zadržavanja svih podataka iz PNR‑a svih zračnih putnika između Kanade i Unije ono što je strogo nužno za ostvarenje sigurnosnog cilja predviđenog sporazuma.
283.
U slučaju ako bi Sud ipak smatrao da je svrsishodno posvetiti određena razmatranja tom pitanju, želio bih istaknuti sljedeće primjedbe.
284.
Ponajprije, što se tiče količine podataka iz PNR‑a koji se zadržavaju, smatram da je legitimno postaviti pitanje je li nakon više godina opravdano zadržavati određene kategorije tih podataka, s obzirom na to da kanadsko nadležno tijelo raspolaže odnosno može raspolagati razotkrivanjem u skladu s uvjetima propisanima u članku 16. stavku 3. predviđenog sporazuma podacima iz PNR‑a koji otkrivaju bitne informacije o identitetu jednog ili više putnika iz evidencije PNR, datum putovanja, korištene načine plaćanja, sve dostupne kontaktne podatke, plan puta, kontaktne podatke putničke agencije ili agenta te podatke o prtljazi. Osobito se pitam jesu li se, nakon određenog broja godina zadržavanja, informacije o statusu putnika koji često putuje i programima vjernosti (točka 5. priloga predviđenom sporazumu), o putničkom statusu putnika (točka 13. priloga), o putnoj karti ili cijeni karte (točka 14. priloga) i o zajedničkom kodu leta (točka 11. priloga), koji prema stajalištu Komisije pružaju informacije jedino o stvarnom prijevozniku, pokazale kao informacije koje imaju istinsku dodanu vrijednost u odnosu na druge podatke iz PNR‑a koji se također zadržavaju i koji se mogu razotkriti u cilju borbe protiv terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela.
285.
Nadalje, osim sumnji koje se mogu pojaviti u odnosu na strogu nužnost trajanja zadržavanja svih podataka iz PNR‑a koje je propisano u predviđenom sporazumu, u svakom slučaju čini mi se da su jamstva koja članak 16. stavak 3. predviđenog sporazuma nudi u području „anonimizacije” prikrivanjem nedostatna za osiguranje zaštite i sigurnosti osobnih podataka putnika o kojima je riječ.
286.
Doista, taj članak uistinu propisuje prikrivanje imena svih putnika 30 dana nakon primanja tih podataka. On također precizira da se elementi podataka iz PNR‑a iz točaka 6., 7., 17. i 18., koji su navedeni u prilogu predviđenom sporazumu (
107
), prikrivaju dvije godine nakon primitka tih podataka u onoj mjeri u kojoj posljednje dvije kategorije sadržavaju informacije s pomoću kojih se može identificirati fizička osoba.
287.
Upravo se iscrpnost tog navođenja čini zabrinjavajućom. Naime, s pomoću drugih točaka iz priloga predviđenom sporazumu također se može izravno identificirati fizička osoba, iako se one ne nalaze na popisu iz članka 16. stavka 3. predviđenog sporazuma. U tom pogledu prije svega mislim na dostupne informacije o putnicima koji često putuju i programima vjernosti (točka 5. priloga) te na sve dostupne informacije o plaćanju/izdavanju računa (točka 8.) koje, među ostalim, sadržavaju detalje o korištenom ili korištenim načinima plaćanja.
288.
Posljedično, smatram da ugovorne stranke nisu uravnoteženo odvagnule ciljeve koje nastoji ostvariti predviđeni sporazum jer su propustile osigurati „anonimizaciju” prikrivanjem svih podataka iz PNR‑a koji omogućuju izravnu identifikaciju putnika.
289.
Naposljetku, što se tiče pravila i načina razotkrivanja podataka iz PNR‑a, treba podsjetiti da članak 16. stavak 4. predviđenog sporazuma precizira da se, ako se na temelju raspoloživih informacija mora provesti istraga u okviru njegova članka 3., razotkrivanje može provesti samo do dvije godine nakon prvog zaprimanja podataka iz PNR‑a samo ograničenom broju posebno ovlaštenih službenika ili od dvije do pet godina nakon prvog zaprimanja tek nakon prethodnog dopuštenja načelnika kanadskog nadležnog tijela odnosno visokog dužnosnika kojeg u tu svrhu imenuje načelnik.
290.
Podložno gore navedenim razmatranjima u vezi s objektivnim kriterijima koji omogućuju utvrđivanje službenika ovlaštenih na pristup podacima (
108
) kao i razmatranjima koja slijede u vezi s nadzorom neovisnog javnog tijela nad kanadskim nadležnim tijelom (
109
), smatram da članak 16. stavak 4. predviđenog sporazuma ne prekoračuje ono što je strogo nužno.
– Otkrivanje i naknadni prijenos podataka iz PNR‑a
291.
Članci 12., 18. i 19. predviđenog sporazuma izravno se odnose na otkrivanje podataka iz PNR‑a.
292.
Članak 12. predviđenog sporazuma, naslovljen „Pristup pojedinaca”, na prvi se pogled čini izuzetim od svake kritike jer nastoji osigurati pristup svakog pojedinca svojim podacima iz PNR‑a.
293.
Ipak, čini mi se da stavak 3. tog članka prekomjerno proširuje mogućnosti pristupa podacima iz PNR‑a i informacijama koje se iz njih izvode na svaku osobu a da pritom nisu predviđena precizna jamstva. Članak 12. stavak 3. predviđenog sporazuma Kanadi daje pravo da „otkri[je] informacij[e] [pod uvjetom] razumni[h] pravni[h] obvez[a] i ograničenj[a] […], uz dužno poštovanje legitimnih interesa dotičnog pojedinca”. Međutim, u predviđenom sporazumu nisu utvrđeni ni adresati te „informacije” ni njezina uporaba. Dakle, u potpunosti je moguće da se ta informacija može priopćiti svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi, primjerice banci, ako Kanada smatra da otkrivanje takve informacije ne prekoračuje „razumne” pravne obveze koje, štoviše, nisu utvrđene u predviđenom sporazumu.
294.
Dakle, čini mi se da članak 12. stavak 3. predviđenog sporazuma, s obzirom na osobito nejasan i široko utvrđen izričaj, prekoračuje ono što je strogo nužno za ostvarenje cilja javne sigurnosti koji nastoji postići predviđeni sporazum.
295.
Članci 18. i 19. predviđenog sporazuma odnose se, redom, na otkrivanje kanadskog nadležnog tijela podataka iz PNR‑a drugim javnim tijelima u Kanadi i drugim javnim tijelima drugih zemalja osim država članica Unije.
296.
Kao i Parlament, mislim da – s obzirom na to da se „odgovarajuća razina zaštite”, za koju se smatra da zadovoljava razinu zaštite zajamčenu u pravu Unije, odnosi samo na poštovanje kanadskog nadležnog tijela odredaba predviđenog sporazuma – ugovorne stranke moraju zajamčiti da se ta razina zaštite ne može zaobići prijenosima osobnih podataka drugim kanadskim javnim tijelima ili trećim zemljama (
110
).
297.
Nesporno je da članci 18. i 19. predviđenog sporazuma podvrgavaju naknadni prijenos takvih podataka ili analitičkih informacija koje sadržavaju podatke iz PNR‑a strogim kumulativnim uvjetima, od kojih su četiri istovjetna. Tako se ti podaci i te informacije otkrivaju samo ako predmetna tijela imaju dužnosti u izravnoj vezi s područjem primjene članka 3. predviđenog sporazuma, samo u pojedinačnim slučajevima i samo ako je u posebnim okolnostima otkrivanje potrebno za svrhe navedene u članku 3. Također, navedeno je da se otkriva samo minimalna količina podataka iz PNR‑a ili analitičkih informacija (
111
).
298.
Međutim, jamstva iz tih dviju odredaba razlikuju se u pogledu drugih uvjeta.
299.
Ponajprije, dok prema članku 18. predviđenog sporazuma druga kanadska javna tijela koja su adresati podataka iz PNR‑a moraju pružiti „zaštitu jednakovrijednu mehanizmima zaštite navedenima u [predviđenom sporazumu]”, članak 19. stavak 1. točka (e) navedenog sporazuma propisuje da kanadsko nadležno tijelo mora biti „uvjer[eno]” da tijelo u stranoj državi koje primi podatke iz PNR‑a primjenjuje ili standarde zaštite podataka iz PNR‑a jednakovrijedne onima koji su navedeni u predviđenom sporazumu, u skladu sa sporazumima i uz dužno poštovanje sporazuma u kojima su sadržani ti standardi, ili standarde zaštite tih podataka koje je dogovorilo s Unijom.
300.
U obama je slučajevima nesporno da je isključivo kanadsko nadležno tijelo, odnosno CBSA, dužno provjeriti je li zaštita koju osigurava javno tijelo primatelj odgovarajuća. Ni CBSA‑ovo ispitivanje ni moguća odluka o otkrivanju podataka iz PNR‑a nisu podvrgnuti ex ante nadzoru neovisnog tijela ili suda. Štoviše, predviđeni sporazum ne propisuje da se prije stvarnog otkrivanja barem prethodno informira nadležna tijela predmetne države članice i/ili Komisiju o namjeri prijenosa podataka iz PNR‑a državljanina države članice Unije. Naime, članak 18. predviđenog sporazuma ne uređuje tu potonju mogućnost, pri čemu njegov članak 19. stavak 2. propisuje tek a posteriori„čim je prije moguće” obavještavanje nadležnih tijela predmetne države članice.
301.
Međutim, prema mojem mišljenju, treba osigurati dodatna jamstva koja su navedena u prethodnoj točki.
302.
S jedne strane, običan a posteriori nadzor otkrivanja tih podataka ne dopušta ni ispravljanje pogrešne ocjene razine zaštite koju osigurava javno tijelo primatelj ni ponovnu uspostavu privatnosti i povjerljivosti tih podataka jednom kada su preneseni javnom tijelu primatelju i kada ih to tijelo uporabi (
112
). Navedeno osobito vrijedi kad je riječ o otkrivanju podataka trećim zemljama, gdje njihova naknadna uporaba čak nije u nadležnosti ni pod ex post nadzorom kanadskih tijela i sudova.
303.
S druge strane, prethodno obavještavanje Komisije i nadležnih tijela države članice državljanina čiji su podaci iz PNR‑a predmet takvog prijenosa moći će osigurati da je uredno provedeno ispitivanje „odgovarajuće razine zaštite”. Usto, s druge točke gledišta, takva prethodna informacija osobito doprinosi jačanju suradnje između nadležnih tijela Kanade, Unije i njezinih država članica, u skladu s ciljem koji nastoji ostvariti predviđeni sporazum, a to je sprečavanje i otkrivanje kaznenih djela terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela, s obzirom na to da se prijenos podataka iz PNR‑a primjenom članaka 18. i 19. predviđenog sporazuma može ostvariti samo u pojedinačnim slučajevima i specifičnim okolnostima koje su propisno obrazložene i stoga u situacijama u kojima treba pretpostaviti da na osobi o kojoj je riječ leže ozbiljne sumnje.
304.
Nadalje, valja navesti da članak 18. stavak 1. točka (f) predviđenog sporazuma zabranjuje kanadskom javnom tijelu primatelju naknadno priopćavanje podataka iz PNR‑a drugom tijelu, osim ako ga na to ne ovlasti CBSA uz poštovanje uvjeta predviđenih u istom stavku. Nasuprot tomu, članak 19. predviđenog sporazuma ni na koji način ne nalaže potonjem tijelu da se prije svakog prijenosa podataka iz PNR‑a uvjeri da javno tijelo primatelj u trećoj zemlji ne može navedene podatke priopćiti drugom tijelu, ovisno o slučaju, u nekoj drugoj trećoj zemlji.
305.
Doista, s obzirom na to da nije isključen nastanak takve situacije kojom bi se zaobišla razina zaštite osobnih podataka zajamčena pravom Unije, valja utvrditi da članak 19. predviđenog sporazuma dopušta neopravdana miješanja u temeljna prava zajamčena člancima 7. i 8. Povelje (
113
).
– Upravne i sudske mjere nadzora i kontrole
306.
Nadzor neovisnog tijela, koji se zahtijeva u članku 8. stavku 3. Povelje i članku 16. stavku 2. drugom podstavku UFEU‑a, ključan je element poštovanja zaštite fizičkih osoba u pogledu obrade osobnih podataka u Uniji (
114
).
307.
Iz odredaba predviđenog sporazuma proizlazi da su ugovorne stranke svjesne tog zahtjeva, iako ga predviđeni sporazum ne ispunjava u cijelosti, kao što ću to naknadno razmatrati.
308.
U cilju osiguranja da je razina zaštite koju daje kanadsko nadležno tijelo pri obradi i uporabi podataka iz PNR‑a prema članku 5. predviđenog sporazuma „[odgovarajuća] […] u smislu relevantnog zakonodavstva EU‑a o zaštiti podataka”, ta zaštita mora biti, među ostalim, u skladu s mjerama propisanima u članku 10. predviđenog sporazuma, odnosno podložno kontroli „nadzornog tijela”. To tijelo mora imati „izvršne ovlasti istraživanja sukladnosti s pravilima povezanima s prikupljanjem, uporabom, otkrivanjem ili uklanjanjem podataka iz PNR‑a”. Te ovlasti obuhvaćaju preispitivanje sukladnosti, davanje preporuka kanadskom nadležnom tijelu i upućivanje na povrede zakonodavstva povezanog s predviđenim sporazumom u svrhe kaznenog progona ili disciplinskih mjera. Na temelju članka 14. stavka 1. predviđenog sporazuma, nadzorno tijelo prima, istražuje i odgovara na pritužbe koje pojedinci podnesu u vezi sa svojim zahtjevom za pristup podacima iz PNR‑a ili njihov ispravak odnosno zabilježbu.
309.
Iz toga proizlazi da ugovorne stranke namjeravaju zajamčiti podvrgavanje CBSA‑ove obrade osobnih podataka učinkovitom mehanizmu otkrivanja i kontrole eventualnih povreda pravila predviđenog sporazuma, koji osigurava zaštitu privatnog života i osobnih podataka putnika, a kako bi se zajamčilo da je ciljana razina zaštite „bitno ekvivalentna” zaštiti koju bi te osobe uživale da se njihovi podaci obrađuju i zadržavaju na području Unije.
310.
Iz toga slijedi da se u ovom slučaju u potpunosti primjenjuje nadzor neovisnog tijela koji se, među ostalim, zahtijeva u članku 8. stavku 3. Povelje.
311.
Međutim, posebnost nadzornog tijela uspostavljenog u predviđenom sporazumu, koja potiče kritike Parlamenta i EDPS‑a u vezi s potpunom neovisnošću, jest njegova dvostruka narav. Članak 10. predviđenog sporazuma propisuje, naime, da je to tijelo ili„neovisn[o] tijel[o] javne vlasti”ili„tijel[o] osnovan[o] administrativnim sredstvima koje svoje funkcije vrši nepristrano i o čijoj autonomnosti postoje dokazi”.
312.
Prvo od tih tijela, kao što to proizlazi iz dopisa od 25. lipnja 2014. Misije Kanade pri Europskoj uniji (
115
) i Komisijinih objašnjenja tijekom postupka pred Sudom, jest kanadski povjerenik za zaštitu privatnog života, čiji su status, način imenovanja, trajanje neopozivog mandata od sedam godina, ovlasti istrage, uključujući na vlastitu inicijativu, i davanja preporuka utvrđeni u kanadskom Zakonu iz 1985. o zaštiti osobnih informacija (
116
). Treba navesti da nijedna od zainteresiranih strana nije dovela u pitanje činjenicu da kanadski povjerenik za zaštitu privatnog života, koji je odgovoran isključivo domovima kanadskog parlamenta, uživa neovisnost i nepristranost koja mu omogućuje da obavlja svoje zadaće bez bilo kakvog vanjskog utjecaja ili uputa, osobito od strane izvršne vlasti (
117
).
313.
Iz objašnjenja podnesenih Sudu proizlazi da se na temelju Zakona o zaštiti osobnih informacija ovlasti kanadskog povjerenika za zaštitu privatnog života odnose na pritužbe svakog pojedinca protiv povrede pravila o privatnom životu i zaštiti osobnih podataka od strane kanadskog saveznog javnog tijela.
314.
Međutim, alternativan izričaj članka 10. stavka 1. predviđenog sporazuma ostavlja dojam da nadzor CBSA‑ove obrade podataka iz PNR‑a može u potpunosti preuzeti „tijel[o] osnovan[o] administrativnim sredstvima koje svoje funkcije vrši nepristrano i o čijoj autonomnosti postoje dokazi”, odnosno Uprava za žalbe CBSA‑a, koja je osnovana u okviru Sporazuma iz 2006.
315.
Također, neovisno o jamstvima navedenima u dopisu od 25. lipnja 2014. Misije Kanade Europskoj uniji, u skladu s kojima Uprava za žalbe CBSA‑a neće biti predmet nikakvih istraga drugih CBSA‑ovih operativnih tijela, ta uprava, poput svih drugih CBSA‑ovih tijela, ostaje izravno podređena svojem nadležnom ministru, od kojega može primati upute (
118
). S obzirom na to da može biti podvrgnuta, među ostalim, političkom utjecaju svojeg nadležnog tijela ili, općenitije, izvršne vlasti, Uprava za žalbe CBSA‑a ne može se smatrati neovisnim nadzornim tijelom u smislu članka 8. stavka 3. Povelje.
316.
Posljedično, s obzirom na to da članak 10. predviđenog sporazuma u biti propisuje da nadzorno tijelo može alternativno biti kanadski povjerenik za zaštitu privatnog života ili Uprava za žalbe CBSA‑a, on nije jasna i precizna odredba koja bi na sustavan način jamčila da neovisno tijelo nadzire, u smislu članka 8. stavka 3. Povelje, poštovanje privatnog života i zaštite osobnih podataka osoba na koje se odnosi obrada osobnih podataka iz PNR‑a koja je propisana predviđenim sporazumom. Na ugovornim je strankama da otklone dvosmislenost koja proizlazi iz teksta članka 10. stavka 1. navedenog sporazuma i da osiguraju da je nadzor poštovanja temeljnih prava zajamčenih u člancima 7. i 8. Povelje povjeren neovisnom nadzornom tijelu u smislu stavka 3. te potonje odredbe.
317.
Što se tiče članka 14. stavka 1. predviđenog sporazuma, koji se odnosi na upravnu pravnu zaštitu, iz Komisijinih objašnjenja proizlazi da na temelju kanadskog Zakona iz 1985. o zaštiti osobnih informacija kanadski povjerenik za zaštitu privatnog života nije nadležan za postupanje u povodu zahtjeva osoba koje se ne nalaze u Kanadi, a u vezi s pristupom podacima iz PNR‑a, ispravkom ili zabilježbom, odnosno za zahtjeve koje su uputile te osobe na temelju članaka 12. i 13. predviđenog sporazuma.
318.
Prema Komisijinim objašnjenjima, Uprava za žalbe CBSA‑a zadužena je za ispitivanje zahtjeva za pristup, ispravak i zabilježbu kao i za odgovaranje na te zahtjeve koje su podnijeli pojedinci koji se ne nalaze u Kanadi, što je nedvojbeno najveći dio građana Unije.
319.
Komisija je u svojim očitovanjima kao i u odgovorima na pitanja Suda navela da osoba čiji je zahtjev za pristup svojim podacima iz PNR‑a, njihov ispravak ili zabilježbu Uprava za žalbe CBSA‑a odbila može posredstvom opunomoćenika koji se nalazi na kanadskom državnom području podnijeti pritužbu kanadskom povjereniku za zaštitu privatnog života.
320.
Međutim, postojanje tog upravnog pravnog sredstva pri kanadskom povjereniku za zaštitu privatnog života ne navodi se u predviđenom sporazumu niti proizlazi iz bilo koje odredbe kanadskog prava koja je podnesena Sudu. Pod uvjetom da je stvarno moguća, smatram da bi se ta mogućnost morala jasno navesti u predviđenom sporazumu kako bi svakoj osobi omogućila da se upozna s dosegom postupovnih prava koja joj taj akt priznaje. Ako se u konačnici postojanje takve mogućnosti pokaže netočnim, smatram da bi kanadski povjerenik za zaštitu privatnog života trebao moći izravno preuzeti zadaću odgovaranja na svaki zahtjev za pristup, ispravak ili zabilježbu koji podnese pojedinac koji se ne nalazi u Kanadi. Naime, u slučaju da se ne predvidi nijedna od tih mogućnosti, nijedno neovisno nadzorno tijelo ne bi bilo nadležno za ispitivanje te vrste zahtjeva, iako se radi upravo o zahtjevima koje će isključivo podnositi građani Unije u pogledu vlastitih osobnih podataka. Smatram da mogućnost pojave takve situacije znači da ugovorne stranke nisu provele uravnoteženo odvagivanje između dvaju ciljeva koji se nastoje ostvariti predviđenim sporazumom.
321.
U svakom slučaju, članak 14. stavak 1. predviđenog sporazuma treba jasno navesti da se zahtjevi putnika koji se ne nalaze na kanadskom državnom području u vezi s pristupom, ispravkom i zabilježbom mogu podnijeti neovisnom javnom tijelu, bilo izravno, bilo upravnim pravnim sredstvom.
322.
Nasuprot tomu, a radi iscrpnosti, navodim da mi se ne čine utemeljenima kritike Parlamenta da članak 14. stavak 2. predviđenog sporazuma može povrijediti članak 47. Povelje.
323.
Članak 14. stavak 2. predviđenog sporazuma propisuje, naime, da Kanada osigurava da svaka osoba koja smatra da se odlukom ili postupkom u vezi s njezinim podacima iz PNR‑a krše njezina prava može tražiti djelotvornu sudsku zaštitu u skladu s kanadskim zakonodavstvom ili drugo pravno sredstvo koje može uključivati naknadu štete.
324.
Kao što je to navelo Vijeće, ta odredba osigurava da pojedinci, neovisno o svojem državljanstvu, prebivalištu ili činjenici da se ne nalaze u Kanadi, raspolažu djelotvornom pravnom zaštitom u smislu članka 47. Povelje. Činjenica da članak 14. stavak 2. predviđenog sporazuma propisuje da „[djelotvorna] sudsk[a] zaštit[a]” može biti dopunjena pravnim sredstvom za naknadu štete takve je naravi da upućuje na to da se Kanada obvezuje osigurati da sve osobe o kojima je riječ mogu djelotvorno upotrijebiti pravna sredstva.
325.
Dodajem da iz članka 14. stavka 1. predviđenog sporazuma proizlazi da tijelo koje odbije zahtjev za pristup, ispravak ili zabilježbu mora podnositelja zahtjeva obavijestiti o načinima pokretanja sudskog postupka iz stavka 2. navedenog članka, što osigurava da građani Unije o kojima je riječ dobiju odgovarajuću i pojedinačnu informaciju.
326.
Suprotno onomu što navodi Parlament upućujući na točku 95. presude od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650), ova situacija nije usporediva s onom zbog koje je Sud u tom predmetu utvrdio povredu bitnog sadržaja temeljnog prava na djelotvornu sudsku zaštitu. Naime, u tom je predmetu bila riječ o propisu treće zemlje za koji je Komisija smatrala da osigurava odgovarajuću razinu zaštite temeljnih prava, ali koji, s obzirom na naknadno stečena saznanja, nije predviđao nijednu mogućnost da pojedinac upotrijebi pravna sredstva kako bi pristupio vlastitim osobnim podacima ili ostvario ispravak ili brisanje takvih podataka.
327.
Predviđeni sporazum, koji je ujedno međunarodna obveza za Kanadu, doista nalaže Kanadi da osigura uspostavu i djelotvornost takvih pravnih sredstava. U toj mjeri i s obzirom na preventivnu narav postupka za donošenje mišljenja, smatram da je to utvrđenje dostatno za zaključak da je članak 14. stavak 2. predviđenog sporazuma sukladan s člankom 47. Povelje (
119
).
VIII – Zaključak
328.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na sljedeći način odgovori na zahtjev Parlamenta za donošenje mišljenja:
1.
Akt Vijeća o sklapanju Sporazuma između Kanade i Europske unije o prijenosu i obradi podataka iz [evidencije podataka o putnicima] (PNR), potpisan 25. lipnja 2014., mora se temeljiti na članku 16. stavku 2. prvom podstavku i članku 87. stavku 2. točki (a) UFEU‑a, koje valja tumačiti u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom v. UFEU‑a.
2.
Predviđeni sporazum sukladan je s člankom 16. UFEU‑a i člancima 7. i 8. te člankom 52. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima pod uvjetom da:
–
su kategorije podataka iz evidencije podataka o putnicima (PNR), koje su navedene u prilogu predviđenom sporazumu, jasno i precizno sastavljene te da su osjetljivi podaci isključeni iz područja primjene predviđenog sporazuma;
–
su kaznena djela koja su obuhvaćena definicijom teških međunarodnih kaznenih djela iz članka 3. stavka 3. predviđenog sporazuma iscrpno navedena u tom sporazumu ili u njegovu prilogu;
–
predviđeni sporazum dovoljno jasno i precizno utvrdi tijelo zaduženo za obradu podataka iz evidencije podataka o putnicima na način da se osiguraju zaštita i sigurnost navedenih podataka;
–
predviđeni sporazum izričito utvrdi načela i pravila primjenjiva na prethodno utvrđene scenarije i kriterije te na baze podataka u pogledu kojih se podaci iz evidencije podataka o putnicima unakrsno uspoređuju automatskom obradom, kako bi se u velikoj mjeri i nediskriminatorno broj „ciljanih” osoba ograničio na one za koje postoji osnovana sumnja sudjelovanja u kaznenom djelu terorizma ili teškom međunarodnom kaznenom djelu;
–
predviđeni sporazum utvrdi da su podacima iz evidencije podataka o putnicima ovlašteni pristupiti samo službenici kanadskog nadležnog tijela i da propisuje objektivne kriterije koji omogućuju utvrđivanje broja tih službenika;
–
predviđeni sporazum obrazloženo navede objektivne razloge koji opravdavaju nužnost zadržavanja svih podataka iz evidencije podataka o putnicima u najduljem razdoblju od pet godina;
–
predviđeni sporazum, u slučaju da se najdulje razdoblje zadržavanja podataka iz evidencije podataka o putnicima od pet godina smatra nužnim, osigura „anonimizaciju” prikrivanjem svih podataka iz evidencije podataka o putnicima koji omogućavaju izravno identificiranje zračnog putnika;
–
predviđeni sporazum podvrgne ex ante nadzoru neovisnog tijela ili suda ispitivanje kanadskog nadležnog tijela u vezi s razinom zaštite koju osiguravaju druga kanadska javna tijela i tijela trećih zemalja kao i eventualnu odluku o pojedinačnom otkrivanju podataka iz evidencije podataka o putnicima navedenim tijelima;
–
se prije svake stvarne obavijesti drugog kanadskog javnog tijela ili javnog tijela treće zemlje nadležna tijela države članice o kojoj je riječ i/ili Europska komisija prethodno obavijeste o namjeri prijenosa podataka iz evidencije podataka o putnicima koji se odnose na državljanina države članice Europske unije;
–
predviđeni sporazum jasnim i preciznim pravilom sustavno jamči da u smislu članka 8. stavka 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima neovisno tijelo nadzire poštovanje privatnog života i zaštite osobnih podataka putnika čiji se podaci iz evidencije podataka o putnicima obrađuju, i
–
predviđeni sporazum jasno precizira da se zahtjevi putnika koji se ne nalaze na kanadskom državnom području u vezi s pristupom, ispravkom i zabilježbom mogu podnijeti neovisnom javnom tijelu, bilo izravno, bilo upravnim pravnim sredstvom.
3.
Predviđeni sporazum nije sukladan s člancima 7. i 8. te s člankom 52. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima jer:
–
članak 3. stavak 5. predviđenog sporazuma, prekoračujući ono što je strogo nužno, dopušta proširenje mogućnosti obrade podataka iz evidencije podataka o putnicima, neovisno o cilju iz članka 3. navedenog sporazuma koji se odnosi na sprečavanje i otkrivanje kaznenih djela terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela;
–
članak 8. predviđenog sporazuma propisuje da Kanada može obrađivati, upotrebljavati i zadržavati osjetljive podatke iz evidencije podataka o putnicima;
–
članak 12. stavak 3. predviđenog sporazuma, prekoračujući ono što je strogo nužno, daje Kanadi pravo otkrivati sve informacije pod uvjetom da je to u skladu s razumnim pravnim zahtjevima i ograničenjima;
–
članak 16. stavak 5. predviđenog sporazuma dopušta Kanadi zadržavanje podataka iz evidencije podataka o putnicima tijekom najduljeg razdoblja od pet godina, među ostalim, za potrebe svake specifične mjere, preispitivanja, istrage ili provedbe sudskog postupka, a da se pritom ne zahtijeva nikakva veza sa svrhom iz članka 3. navedenog sporazuma koja se odnosi na sprečavanje i otkrivanje kaznenih djela terorizma i teških međunarodnih kaznenih djela, i
–
članak 19. predviđenog sporazuma omogućava da se podaci iz evidencije podataka o putnicima prenesu javnom tijelu treće zemlje a da se kanadsko nadležno tijelo pod nadzorom neovisnog tijela prethodno ne uvjeri da javno tijelo primatelj iz treće zemlje o kojoj je riječ ne može sâmo naknadno priopćiti navedene podatke drugom tijelu, ovisno o slučaju, u drugoj trećoj zemlji.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Prijedlog Odluke Vijeća o sklapanju Sporazuma između Kanade i Europske unije o prijenosu i obradi podataka iz [evidencije podataka o putnicima] (COM (2013) 528 final)
(
3
)	Vidjeti Odluku Vijeća 2012/381/EU od 13. prosinca 2011. o sklapanju Sporazuma između Europske unije i Australije o obradi i prijenosu podataka iz [evidencije podataka o putnicima] (PNR) od strane zračnih prijevoznika prema carinskoj i graničnoj službi Australije (SL 2012., L 186, str. 3.) [neslužbeni prijevod].
(
4
)	Vidjeti Odluku Vijeća 2012/472/EU od 26. travnja 2012. o sklapanju Sporazuma između Sjedinjenih Američkih Država i Europske unije o upotrebi i prijenosu podataka iz [evidencije podataka o putnicima] Ministarstvu domovinske sigurnosti Sjedinjenih Američkih Država (SL 2012., L 215, str. 4.) [neslužbeni prijevod].
(
5
)	Vidjeti stajalište Europskog parlamenta doneseno u prvom čitanju 14. travnja 2016. radi donošenja Direktive (EU) 2016/… Europskog parlamenta i Vijeća o uporabi podataka iz evidencije podataka o putnicima (PNR) u svrhu sprečavanja, otkrivanja, istrage i kaznenog progona kaznenih djela terorizma i teških kaznenih djela [EP‑PETC1-COD(2011)0023] [neslužbeni prijevod].
(
6
)	Vidjeti točke 66. do 135. ovog mišljenja. Valja primijetiti da će Sud, na temelju svoje odluke, također prvi put koristiti „mišljenje nezavisnog odvjetnika“ koje će biti izneseno i objavljeno prije donošenja mišljenja Suda.
(
7
)	Vidjeti Odluku Vijeća 2006/230/EZ od 18. srpnja 2005. o sklapanju Sporazuma između Europske zajednice i Vlade Kanade o obradi API/PNR podataka (SL 2006., L 82, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 21., str. 188.).
(
8
)	Direktiva 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.)
(
9
)	Odluka Komisije od 6. rujna 2005. o utvrđivanju odgovarajuće razine zaštite osobnih podataka sadržanih u evidenciji podataka o putnicima prenesenih kanadskoj graničnoj službi (SL 2006., L 91, str. 49.) [neslužbeni prijevod]
(
10
)	Na temelju članka 7. Odluke 2006/253, ta je odluka prestala važiti tri godine i šest mjeseci nakon njezine notifikacije. Njezina primjena mogla je biti produljena u skladu s postupkom predviđenim u članku 31. stavku 2. Direktive 95/46, do čega, međutim, nije došlo.
(
11
)	Vidjeti članak 5. Sporazuma iz 2006.
(
12
)	SL 2011., C 81, str. 70.
(
13
)	Vidjeti točke 7. i 9. navedene rezolucije.
(
14
)	Redom: SEC(2010) 1082, SEC(2010) 1083 i SEC(2010) 1084
(
15
)	Vidjeti redom bilješke 3. i 4. ovog mišljenja.
(
16
)	Cjelovit tekst mišljenja EDPS‑a na njemačkom, engleskom i francuskom jeziku dostupan je na sljedećoj internetskoj adresi: https://secure.edps.europa.eu/EDPSWEB/webdav/site/mySite/shared/Documents/Consultation/Opinions/2013/13‑09-30_Canada_FR.pdf.
(
17
)	Iako se to nigdje ne osporava, radi korisnosti navodim da se predmet zahtjeva za donošenje mišljenja zaista odnosi na „predviđeni sporazum“ u smislu članka 218. stavka 11. UFEU‑a jer sporazum o kojem je ovdje riječ još nije sklopljen, iako ga je Vijeće u trenutku pokretanja postupka pred Sudom već potpisalo. Vidjeti u tom pogledu mišljenje 3/94 od 13. prosinca 1995. (EU:C:1995:436, t. 18. i 19.).
(
18
)	Vidjeti osobito mišljenje 1/75 od 11. studenoga 1975. (EU:C:1975:145); mišljenje 1/08 od 30. studenoga 2009. (EU:C:2009:739, t. 108. i 109.) i mišljenje 1/13 od 14. listopada 2014. (EU:C:2014:2303, t. 43.).
(
19
)	Premda se to nigdje ne dovodi u pitanje, radi korisnosti dodajem da je Sud već presudio da je zahtjev za donošenje mišljenja o usklađenosti određenog predviđenog sporazuma s primarnim pravom Unije dopušten iako potpisivanje sporazuma nije bilo predmet tužbe za poništenje. Vidjeti u tom smislu mišljenje 2/00 od 6. prosinca 2001. (EU:C:2001:664, t. 11.).
(
20
)	Vidjeti mišljenje 2/00 od 6. prosinca 2001. (EU:C:2001:664) i mišljenje 1/08 od 30. studenoga 2009. (EU:C:2009:739).
(
21
)	Mišljenje 2/00 od 6. prosinca 2001. (EU:C:2001:664, t. 5.) i mišljenje 1/08 od 30. studenoga 2009. (EU:C:2009:739, t. 110.)
(
22
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje 2/00 od 6. prosinca 2001. (EU:C:2001:664, t. 5.) i mišljenje 1/08 od 30. studenoga 2009. (EU:C:2009:739, t. 110.).
(
23
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje 2/00 od 6. prosinca 2001. (EU:C:2001:664, t. 6.).
(
24
)	Vidjeti mišljenje 1/75 od 11. studenoga 1975. (EU:C:1975:145, str. 1362.).
(
25
)	Vidjeti presudu od 11. lipnja 2014.Komisija/Parlament i Vijeće (C‑377/12, EU:C:2014:1903, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
(
26
)	Vidjeti osobito presude od 6. studenoga 2008., Parlament/Vijeće (C‑155/07, EU:C:2008:605, t. 36.); od 19. srpnja 2012., Parlament/Vijeće (C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 44.), od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće (C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 43.) i od 14. lipnja 2016., Parlament/Vijeće (C‑263/14, EU:C:2016:453, t. 44.). Valja navesti da se čini da sudska praksa Suda nije u potpunosti ujednačena po tom pitanju, s obzirom na to da se određene presude, dosta začuđujuće, ograničavaju na navod o nastojanju ostvarenja više nerazdvojivih ciljeva, pri čemu ne spominju sastavne dijelove analiziranog akta. Vidjeti, primjerice, presude od 29. travnja 2004., Komisija/Vijeće (C‑338/01, EU:C:2004:253, t. 56.) i od 11. lipnja 2014., Komisija/Vijeće (C‑377/12, EU:C:2014:1903, t. 34.).
(
27
)	Vidjeti osobito presude od 6. studenoga 2008., Parlament/Vijeće (C‑155/07, EU:C:2008:605, t. 76. do 79.) i od 19. srpnja 2012., Parlament/Vijeće (C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 45. do 49.).
(
28
)	Odabrana postupovna pravna osnova – odnosno članak 218. stavak 6. točka (a) podtočka v. UFEU‑a, koji propisuje da Vijeće ne može donijeti odluku o sklapanju međunarodnog sporazuma a da prethodno nije dobilo prethodnu suglasnost Parlamenta ako se tim sporazumom pokrivaju „područja na koja se primjenjuje […] redovni zakonodavni postupak“ – nije predmet zahtjeva koji je podnio Parlament i nije predmet spora među zainteresiranim stranama. Naime, čini se da je ta odredba odgovarajuća pravna osnova akta o sklapanju predviđenog sporazuma.
(
29
)	Vidjeti presudu od 30. svibnja 2006.Komisija/Parlament i Vijeće (C‑317/04 i C 318/04, EU:C:2006:346, t. 57. do 59.).
(
30
)	(SL 2011., L 288, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 13., str. 287.)
(
31
)	Presuda od 6. svibnja 2014., Komisija/Parlament i Vijeće (C‑43/12, EU:C:2014:298, t. 42.)
(
32
)	Prema drugoj rečenici tog članka predviđenog sporazuma, „[z]a zračnog prijevoznika koji Kanadi dostavlja podatke iz [PNR]‑a u skladu s ovim Sporazumom smatra se da ispunjava pravne zahtjeve u vezi s prijenosom podataka iz EU‑a u Kanadu“.
(
33
)	Članak 20. predviđenog sporazuma navodi, među ostalim, da ugovorne stranke „osiguravaju da zračni prijevoznici podatke iz [PNR]‑a kanadskom nadležnom tijelu prenose samo metodom ‚push’“ (moje isticanje).
(
34
)	Članak 21. stavak 1. predviđenog sporazuma o učestalosti prijenosa podataka iz PNR‑a propisuje da „Kanada osigurava da kanadsko nadležno tijelo od zračnog prijevoznika zahtijeva da podatke iz [PNR]‑a prenosi […]“ (moje isticanje).
(
35
)	Vidjeti točku 21. ovog mišljenja.
(
36
)	Vidjeti analogijom i mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Parlament/Vijeće (C‑263/14, EU:C:2015:729, t. 67.).
(
37
)	Vidjeti presudu od 6. svibnja 2014., Komisija/Parlament i Vijeće (C‑43/12, EU:C:2014:298, t. 48. i 49.).
(
38
)	Vidjeti analogijom presudu od 30. svibnja 2006., Parlament/Vijeće i Komisija (C‑317/04 i C‑318/04, EU:C:2006:346, t. 56.).
(
39
)	Članak 23. stavak 2. predviđenog sporazuma potvrđuje važnost koju se pridaje sigurnosti građana Unije naglašavajući da ugovorne stranke surađuju u ostvarivanju dosljednosti svojih režima obrade podataka i PNR‑a na način „kojim se poboljšava sigurnost građana u Kanadi [i] EU‑u […]“.
(
40
)	Vidjeti u tom smislu analogijom presudu od 30. svibnja 2006., Parlament/Vijeće i Komisija (C‑317/04 i C‑318/04, EU:C:2006:346, t. 59.).
(
41
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. veljače 2009., Komisija/Parlament i Vijeće (C‑301/06, EU:C:2009:68, t. 83.).
(
42
)	Moje isticanje
(
43
)	Vidjeti uvodne izjave Odluke 2012/381 i Odluke 2012/472, koje se navode, redom, u bilješkama 3. i 4. ovog mišljenja.
(
44
)	Vidjeti osobito presude od 10. siječnja 2006., Komisija/Vijeće (C‑94/03, EU:C:2006:2, t. 50.); od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće (C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 48.) i od 18. prosinca 2014., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑81/13, EU:C:2014:2449, t. 36.).
(
45
)	(SL 2008., L 350, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 16., svezak 2., str. 118.)
(
46
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Légera u spojenim predmetima Parlament/Vijeće i Komisija (C‑317/04 i C‑318/04, EU:C:2005:710, t. 160.).
(
47
)	Vidjeti presudu od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 28. i 45. i navedenu sudsku praksu).
(
48
)	Vidjeti sudsku praksu navedenu u bilješci 27. ovog mišljenja.
(
49
)	Tako je na raspravi, odgovarajući na skup pitanja koja je postavio Sud, predstavnik Vijeća priznao da tri dotične države članice ne mogu glasati o donošenju akta kojim neće biti vezane. Osim toga, čini mi se nedosljednim, kao što sam to gore naglasio, da ta institucija zastupa nedopuštenost drugog pitanja iz zahtjeva za donošenje mišljenja tvrdeći da odabir članka 16. UFEU‑a kao materijalnopravne osnove akta o sklapanju predviđenog sporazuma ne bi imao nikakav utjecaj jer bi postupak donošenja mjera na temelju te odredbe bio istovjetan odgovarajuće predviđenim postupcima u članku 82. stavku 1. točki (a) i članku 87. stavku 2. točki (d) UFEU‑a te istodobno tvrditi da postoji nespojivost tih istih postupaka kad je riječ o ispitivanju merituma tog pitanja.
(
50
)	Vidjeti presude od 22. listopada 2013., Komisija/Vijeće (C‑137/12, EU:C:2013:675, t. 73.) i od 18. prosinca 2014., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑81/13, EU:C:2014:2449, t. 37.).
(
51
)	Vidjeti presudu od 19. srpnja 2012., Parlament/Vijeće (C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 80.).
(
52
)	U vezi s potonjim člankom vidjeti bilješku 28. ovog mišljenja.
(
53
)	Parlament u tom pogledu povlači paralelu s pristupom zauzetim u presudi od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 37.).
(
54
)	ESLJP, 1. srpnja 2008., Liberty i drugi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2008:0701JUD005824300, t. 63.)
(
55
)	Te su izraze upotrebljavali, redom, Irska i vlada Ujedinjene Kraljevine u svojim odgovorima na pisana pitanja Suda.
(
56
)	Također, provjera stupnja neovisnosti „nadzornog tijela“ uspostavljenog predviđenim sporazumom zahtijeva uzimanje u obzir kanadskog zakonodavstva. Vidjeti u nastavku točke 311. do 316. ovog mišljenja.
(
57
)	Podsjetimo da, u skladu s člankom 6. stavkom 1. UEU‑a, Povelja ima „istu pravnu snagu kao Ugovori“.
(
58
)	Vidjeti u vezi s tim kriterijem primjene članaka 7. i 8. Povelje presude od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert (C‑92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662, t. 52.); od 24. studenoga 2011., Asociación Nacional de Establecimientos Financieros de Crédito (C‑468/10 i C‑469/10, EU:C:2011:777, t. 42.) kao i od 17. listopada 2013., Schwarz (C‑291/12, EU:C:2013:670, t. 26.).
(
59
)	Vidjeti, među ostalim, presude od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert (C‑92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662, t. 47.) i od 24. studenoga 2011., Asociación Nacional de Establecimientos Financieros de Crédito (C‑468/10 i C‑469/10, EU:C:2011:777, t. 41.).
(
60
)	Prema Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.), prava zajamčena člankom 7. Povelje „odgovaraju“ onima zajamčenima člankom 8. EKLJP‑a, a članak 8. Povelje „temelji“ se na članku 8. EKLJP‑a te Konvenciji (br. 108) Vijeća Europe od 28. siječnja 1981. o zaštiti pojedinaca u vezi s automatskom obradom osobnih podataka, koju su ratificirale sve države članice.
(
61
)	Presuda od 20. svibnja 2003., Österreichischer Rundfunk i dr. (C‑465/00, C‑138/01 i C‑139/01, EU:C:2003:294, t. 74.)
(
62
)	Presuda od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 34. i 35.)
(
63
)	Presuda od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 29. i 36.)
(
64
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija (C‑402/05 P i C‑415/05 P, EU:C:2008:461, t. 284. i 285.).
(
65
)	Vidjeti u tom smislu presude od 20. svibnja 2003., Österreichischer Rundfunk i dr. (C‑465/00, C‑138/01 i C‑139/01, EU:C:2003:294, t. 75.); od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 33.) i od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 87.).
(
66
)	Vidjeti u tom smislu presude od 20. svibnja 2003., Österreichischer Rundfunk i dr. (C‑465/00, C‑138/01 i C‑139/01, EU:C:2003:294, t. 75.); od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 33.) i od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 87.).
(
67
)	Prema informacijama podnesenima Sudu, u razdoblju između travnja 2014. i ožujka 2015. godine 28 milijuna putnika koristilo se vezama između Kanade i Unije.
(
68
)	Treba primijetiti da je Sud u presudi od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 37.) smatrao da dojmovi ili osjećaji koje je u umu dotične javnosti stvorio propis koji se odnosi na obradu i zadržavanje osobnih podataka imaju određenu važnost u kontekstu ocjene težine miješanja u temeljna prava zajamčena u članku 7. i članku 8. stavku 1. Povelje.
(
69
)	Kao što je to već navedeno, članak 11. stavak 1. predviđenog sporazuma spominje samo obavijesti prikazane na internetskoj stranici nadležnog kanadskog tijela, dok njegov stavak 2. navodi relativno nejasnu obvezu rada u cilju promicanja transparentnosti, po mogućnosti u vrijeme rezerviranja, koja se sastoji u pružanju informacija putnicima, među ostalim, o razlozima prikupljanja i uporabe podataka iz PNR‑a.
(
70
)	Vidjeti osobito, ESLJP, 24. travnja 1990., Kruslin protiv Francuske (CE:ECHR:1990:0424JUD001180185, t. 27.) i ESLJP, 1. srpnja 2008., Liberty i dr. protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2008:0701JUD005824300, t. 59.).
(
71
)	Vidjeti ESLJP, 1. prosinca 2015., Brito Ferrinho Bexiga Villa‑Nova protiv Portugala (CE:ECHR:2015:1201JUD006943610, t. 47.).
(
72
)	Vidjeti ESLJP, 2. kolovoza 1984., Malone protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:0802JUD000869179, t. 66.).
(
73
)	Vidjeti ESLJP, 6. srpnja 2010., Neulinger i Shuruk protiv Švicarske (CE:ECHR:2010:0706JUD004161507, t. 99.) i ESLJP, 12. lipnja 2014., Fernández Martínez protiv Španjolske (CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, t. 118.).
(
74
)	Presuda od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert (C‑92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662, t. 66.)
(
75
)	Presuda od 17. listopada 2013., Schwarz (C‑291/12, EU:C:2013:670, t. 35.)
(
76
)	Vidjeti osobito presude od 3. lipnja 2008., Intertanko i dr. (C‑308/06, EU:C:2008:312, t. 42.) i od 13. siječnja 2015., Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 52.).
(
77
)	Vidjeti u tom smislu osobito ESLJP, 12. lipnja 2014., Fernández Martínez protiv Španjolske (CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, t. 117. i navedenu sudsku praksu).
(
78
)	Općenito vidjeti razmatranja sadržana u točkama 217. do 320. ovog mišljenja.
(
79
)	Vidjeti presudu od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 42.).
(
80
)	Vidjeti osobito presude od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert (C‑92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662, t. 74.) i od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 46.).
(
81
)	Vidjeti presudu od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 48.).
(
82
)	Presuda od 6. listopada 2015., Schwarz (C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 78.)
(
83
)	Vidjeti analogijom presudu od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 49.).
(
84
)	Prema navodima zainteresiranih strana, jedino Air Canada osigurava zračne veze između Danske i Kanade.
(
85
)	S obzirom na to da Kraljevina Danska ne sudjeluje u predviđenom sporazumu, u svrhe tog sporazuma valja je, dakle, smatrati trećom zemljom čiji su odnosi suradnje između nadležnog kanadskog tijela i vlastitih tijela uređeni člankom 19. predviđenog sporazuma.
(
86
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert (C‑92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662, t. 77.).
(
87
)	Vidjeti u tom smislu presude od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 54.) i od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 91.).
(
88
)	Vidjeti u tom smislu presude od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert (C‑92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662, t. 86.) i od 17. listopada 2013., Schwarz (C‑291/12, EU:C:2013:670, t. 46.).
(
89
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2013., Schwarz (C‑291/12, EU:C:2013:670, t. 53.).
(
90
)	Vidjeti dokument 9944, koji je odobrio i objavio glavni tajnik ICAO‑a. Dokument na engleskom jeziku dostupan je na sljedećoj internetskoj adresi: www.iata.org/iata/passenger‑data‑toolkit/assets/doc_library/04-pnr/New Doc 9944 1st Edition PNR.pdf.
(
91
)	Vidjeti u tom pogledu točku 3.8. Smjernica o unaprijed dostavljenim podacima o putnicima (API) koje su donesene 2010. pod pokroviteljstvom Svjetske carinske organizacije, Međunarodnog udruženja zračnih prijevoznika i ICAO‑a, dostupne na sljedećoj internetskoj adresi: http://www.icao.int/Security/FAL/Documents/2010 %20API%20Guidelines%20Final%20Version.ICAO.2011 %20full%20x2.pdf. Prikupljanje API‑ja u Uniji uređeno je u Direktivi Vijeća 2004/82/EZ od 29. travnja 2004. o obvezi prijevoznika na dostavljanje podataka o putnicima (SL 2004., L 261, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 77.).
(
92
)	Vidjeti osobito informacije na internetskoj stranici kanadskog Ministarstva za građanstvo i useljeništvo (Citizenship and Immigration Canada): www.cic.gc.ca/francais/visiter/demande‑qui.asp.
(
93
)	(SL 2006., L 105, str. 54.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 30.)
(
94
)	Vidjeti točku 236. ovog mišljenja.
(
95
)	Dvije potonje odredbe ispitat ću detaljnije u nastavku. Vidjeti redom točke 292. do 294. i točke 274. do 290. ovog mišljenja.
(
96
)	U vezi s člankom 18. predviđenog sporazuma, vidjeti razmatranja sadržana u točkama 295. do 304. ovog mišljenja.
(
97
)	U kontekstu primjene članka 8. EKLJP‑a, ESLJP primjenjuje kriterij postojanja „osnovane sumnje“ koja može opravdati presretanje privatnih komunikacija pojedinaca zbog razloga povezanih s očuvanjem javne sigurnosti. Vidjeti u tom pogledu ESLJP, 4. prosinca 2015., Zakharov protiv Rusije (CE:ECHR:2015:1204JUD004714306, t. 260.).
(
98
)	U vezi s tim tijelom vidjeti točke 311. do 313. ovog mišljenja.
(
99
)	U vezi s tim tijelom vidjeti točke 311. do 313. ovog mišljenja.
(
100
)	Vidjeti ESLJP, 12. siječnja 2016., Szabó i Vissy protiv Mađarske (CE:ECHR:2016:0112JUD003713814, t. 77. i navedenu sudsku praksu).
(
101
)	Vidjeti točke 306. do 321. ovog mišljenja.
(
102
)	Presuda od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 68.)
(
103
)	Presuda od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 62. do 64.)
(
104
)	Vidjeti u nastavku točke 306. do 316. ovog mišljenja.
(
105
)	Ipak valja primijetiti da članak 16. stavak 5. točka (b) predviđenog sporazuma propisuje da zadržavanje može biti produljeno tijekom „dodatnog razdoblja od dvije godine kako bi se osigurala odgovornost i nadzor javne uprave, tako da ih se može otkriti putniku ako on to zatraži“. Ne čini se da to produljenje trajanja zadržavanja, koje nije bilo predmet očitovanja zainteresiranih strana, uzrokuje posebne probleme jer se odnosi isključivo na zaštitu prava putnika na kojeg se odnosi obrada njegovih podataka iz PNR‑a.
(
106
)	Vidjeti točku 224. ovog mišljenja.
(
107
)	Odnosno, redom, „ostala imena u [PNR]‑u, uključujući broj putnika u [PNR]‑u“, „sve raspoložive kontaktne informacije (uključujući podatke o izvoru informacija)“, „opće primjedbe uključujući ostale dodatne informacije, informacije o posebnim uslugama i informacije o zahtjevima za posebne usluge“ i „sve prethodno dostavljene informacije o putnicima prikupljene u svrhu rezerviranja u onoj mjeri u kojoj sadržavaju informacije pomoću kojih se može identificirati fizička osoba“.
(
108
)	Vidjeti točku 267. ovog mišljenja.
(
109
)	Vidjeti točke 306. do 316. ovog mišljenja.
(
110
)	Vidjeti analogijom presudu od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 73.).
(
111
)	Vidjeti, redom, članak 18. stavak 1. točke (a) do (d) i članak 19. stavak 1. točke (a) do (d) predviđenog sporazuma. Iz njegova članka 18. stavka 2. i članka 19. stavka 3. proizlazi da se jamstva predviđena u tim odredbama također primjenjuju na prijenos analitičkih informacija koje sadržavaju podatke iz PNR‑a.
(
112
)	Vidjeti analogijom ESLJP, 12. siječnja 2016., Szabó i Vissy protiv Mađarske (CE:ECHR:2016:0112JUD003713814, t. 77.).
(
113
)	Radi korisnosti navodim da članak 19. stavak 1. točka (h) Sporazuma o PNR‑u sklopljenog s Australijom propisuje da se pojedinačni prijenos podataka iz PNR‑a tijelu u trećoj zemlji može provesti samo ako se australska služba za carinu i zaštitu granice mogla uvjeriti da je tijelo primatelj suglasno da naknadno ne prenosi podatke iz PNR‑a.
(
114
)	Vidjeti u tom smislu presude od 16. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑614/10, EU:C:2012:631, t. 36. i 37.); od 8. travnja 2014., Komisija/Mađarska (C‑288/12, EU:C:2014:237, t. 47. i 48.) i od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 68.).
(
115
)	U skladu s člankom 30. stavkom 2. točkom (b) predviđenog sporazuma, taj je dopis diplomatska notifikacija identiteta dvaju tijela iz članka 10. i članka 14. stavka 1. navedenog sporazuma.
(
116
)	L. R. C., 1985., poglavlje P-21. Konsolidirana verzija tog zakona s datumom 16. ožujka 2016. dostupna je na internetskoj stranici kanadskog Ministarstva pravosuđa: http://lois‑laws.justice.gc.ca.
(
117
)	U kontekstu primjene članka 8. EKLJP‑a, ESLJP inzistira na neovisnosti nadzornog tijela u odnosu na izvršne vlasti. Vidjeti u vezi s nadzorom presretanja privatnih komunikacija ESLJP, 4. prosinca 2015., Zakharov protiv Rusije, (CE:ECHR:2015:1204JUD004714306, t. 278. i 279.).
(
118
)	Tako iz odredaba Zakona o kanadskoj graničnoj službi (L.C 2005., poglavlje 38.) proizlazi da je za CBSA odgovoran ministar (članak 6. stavak 1.), da je predsjednik CBSA‑a zadužen za upravljanje njime „pod ravnanjem ministra“ (članak 8. stavak 1.) i da CBSA obavlja zadaće koje su mu zakonom dodijeljene u vezi sa zakonodavstvom o granicama „podložno uputama koje može dati ministar“ (članak 12. stavak 1.). Nijedna odredba navedenog zakona ne spominje Upravu za žalbe CBSA‑a te joj, a fortiori, ne daje poseban status u okviru CBSA‑a. Tekst zakona dostupan je na internetskoj stranici kanadskog Ministarstva pravosuđa s datumom 16. ožujka 2016.: http://lois‑laws.justice.gc.ca.
(
119
)	Dodajem da, nakon sklapanja predviđenog sporazuma, njegov članak 26. propisuje zajedničko revidiranje njegove provedbe godinu dana nakon njegova stupanja na snagu i nakon toga u pravilnim razmacima, a u svakom slučaju četiri godine nakon njegova stupanja na snagu. Ako provedba članka 14. stavka 2. tog sporazuma stvara teškoće, ugovorne stranke mogu ih, dakle, ocijeniti i prema potrebi urediti primjenom članka 25. stavka 1. tog sporazuma ili, ako do toga ne dođe, Unija može obustaviti njegovu primjenu u skladu s postupkom propisanim u članku 25. stavku 2. predviđenog sporazuma. Osim toga, prema mojem mišljenju, nakon što predviđeni sporazum postane dio pravnog poretka Unije, nijedan od tih postupaka neće negativno utjecati na mogućnost nacionalnog suda države članice, pred kojim je eventualno pokrenut postupak u vezi s primjenom tog sporazuma, da Sudu uputi prethodno pitanje o valjanosti odluke o sklapanju navedenog sporazuma, s obzirom na članak 5. predviđenog sporazuma i okolnosti koje su nastupile nakon navedene odluke, istovjetno onomu što je Sud prihvatio u točki 77. presude od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650) u pogledu ispitivanja valjanosti Komisijine odluke o primjerenosti. Odgovor na pitanje koji bi bio utjecaj mišljenja Suda iz ovog predmeta na odgovor na taj zahtjev za prethodnu odluku o valjanosti prelazi okvir ovog mišljenja.