62013CC0302_HR
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
I – Uvod
1. Ovaj predmet Sudu daje priliku da u okviru Uredbe Vijeća EZ br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima(2) konkretno odredi dva temeljna pravna pojma – naime pojam građanske i trgovačke stvari i pojam javnog poretka (ordre public) .
2. Pritom se s jedne strane postavlja pitanje obuhvaća li pojam „građanska i trgovačka stvar“ ostvarivanje zahtjeva iz osnova povreda prava tržišnog natjecanja putem suda koji su usmjereni protiv poduzetnikâ u kojima država ima većinski udjel. S druge strane treba pojasniti može li se, i ako da, pod kojim uvjetima odbiti izvršenje zaštitnih mjera s obzirom na ordre public .
II – Pravni okvir
A – Pravo Unije
3. Primarnopravni okvir ovog slučaja određen je u bitnome člancima 81. i 82. UEZ-a (sada člancima 101. i 102. UFEU-a)(3), a sekundarnopravni člancima 1., 22., 34. i 35. Uredbe (EZ) br. 44/2001.
4. Članak 1. stavak 1. navedene uredbe definira njezino materijalno područje primjene kako slijedi:
„Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda. Ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.“
5. Odjeljak 6. Poglavlja II. Uredbe (EZ) br. 44/2001 propisuje određene isključive nadležnosti. Njegov članak 22. glasi:
„Sljedeći sudovi imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil:
[…]
2. u postupcima čiji je predmet valjanost osnivanja, ništavost ili prestanak trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba ili udruženja fizičkih ili pravnih osoba, ili valjanost odluka njihovih tijela, sudovi države članice u kojoj trgovačko društvo, pravna osoba ili udruženje ima svoje sjedište. […]“
6. Članak 34. Uredbe (EZ) br. 44/2001 uređuje priznavanje odluka iz drugih država članica i glasi (u izvacima):
„Sudska odluka se ne priznaje:
1. ako bi takvo priznavanje bilo u očitoj suprotnosti s javnim poretkom u državi članici u kojoj se traži priznanje;
[…]“
7. Članak 35. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001, koji je također mjerodavan u vezi s priznavanjem, određuje:
„Nadalje, sudska se odluka ne priznaje ako nisu poštovane odredbe odjeljaka 3., 4. ili 6. poglavlja II., ili u slučaju iz članka 72. [...]“
B – Latvijsko pravo
8. Za ovaj predmet mjerodavan je osobito Zakon o zrakoplovstvu (Likums „Par aviāciju“) i njegove provedbene odredbe.
9. U skladu s latvijskim Zakonom o zrakoplovstvu operatori zrakoplova moraju plaćati naknadu, među ostalim, za korištenje zračnim lukama.
10. Polazeći od toga, različiti dekreti propisivali su u spornom razdoblju da prijevoznici koji obavljaju dolazne i odlazne letove u zračnoj luci u Rigi mogu ostvariti sniženja pristojbi. Njihova visina ovisi o broju putnika koje su prevezli iz Rige tijekom jedne godine.
III – Činjenice glavnog postupka i prethodna pitanja
11. Društvo flyLaL-Lithuanian Airlines AS (u daljnjem tekstu: flyLAL) je litavski zračni prijevoznik koji je u međuvremenu otišao u stečaj, a koji je smatrao da je u nepovoljnijem položaju na tržištu usluga zračnog prometa u odnosu na konkurenta, latvijskog zračnog prijevoznika Air Baltic Corporation AS (u daljnjem tekstu: Air Baltic). Društvo flyLAL je osobito smatralo da mu je zbog nezakonitog tržišnog natjecanja u Latviji i Litvi nastala ekonomska šteta.
12. Stoga je društvo flyLAL 2008. podnijelo tužbu protiv društva Air Baltic i društva Starptautiskā lidosta Rīga VAS (u daljnjem tekstu: Lidosta Rīga), društva kapitala u vlasništvu države koje upravlja zračnom lukom Riga, pred Vilniaus Apygardos Teismas (regionalni sud u Vilniusu), zahtijevajući, među ostalim, isplatu naknade štete u visini od 199.830.000 LTL(4) . Tužitelj je svoju tužbu temeljio na povredi europskog prava tržišnog natjecanja. U bitnome je istaknuo da je društvo Air Baltic zlorabilo svoj vladajući položaj na tržištu u okviru litavske politike sniženja pristojbi zračnih luka. Tvrdio je da su sniženja pristojbi odobrena društvu Air Baltic u Litvi njemu, među ostalim, omogućila da u zračnoj luci Vilnius (Republika Litva) nastupa s dumpinškim cijenama. Nadalje smatra da se plansko odobravanje sniženja pristojbi zračnih luka treba smatrati zabranjenim sporazumom između tuženika.
13. Još prije donošenja konačne presude u glavnom postupku Lietuvos Apeliacinis Teismas (Litavski žalbeni sud) u postupku privremene pravne zaštite naložio je presudom od 31. prosinca 2008. stavljanje pod privremenu upravu imovine društava Air Baltic i Lidosta Rīga u visini utuženog iznosa (u daljnjem tekstu: privremene zaštitne mjere).
14. Društvo flyLAL je potom pred Rīgas pilsētas Priekšpilsētas tiesa (Okružni sud gradske četvrti Vidzeme grada Rīge, Latvija) zatražilo priznanje presude od 31. prosinca 2008. i njezino izvršenje u Latviji. Taj zahtjev je u prvom stupnju u bitnome prihvaćen odlukom od 19. siječnja 2012., pa je presuda od 31. prosinca 2008. time priznata i proglašena ovršnom u Republici Latviji.
15. Sada sud koji je uputio zahtjev, Augstākās tiesas Senāts (Vrhovni sud Republike Latvije), po tužbi društava Air Baltic i Lidosta Rīga mora odlučiti o priznanju i izvršenju presude od 31. prosinca 2008. u Latviji.
16. Sud koji je uputio zahtjev pita se, kao prvo, je li kod litavskog postupka za naknadu štete – i konkretno kod presude od 31. prosinca 2008. – riječ o građanskoj i trgovačkoj stvari u smislu članka 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001. Ako je tako, kao drugo, valja ispitati je li već tijekom postupka za naknadu štete trebala biti potvrđena isključiva nadležnost latvijskih sudova u skladu s člankom 22. Uredbe (EZ) br. 44/2001. Ako je to točno, kao treće, postavlja se daljnje pitanje mora li Augstākās tiesas Senāts u skladu s člankom 35. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001 odbiti priznanje presude od 31. prosinca 2008. zbog povrede članka 22. navedene Uredbe. Kao četvrto, Augstākās tiesas Senāts naposljetku se pita je li priznanje sporne presude u skladu s javnim poretkom Republike Latvije u smislu članka 34. točke 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001. Smatra da presuda od 31. prosinca 2008. sadrži samo štura pojašnjenja izračuna utuženog iznosa koji je znatan. Budući da je nad imovinom litavskog tužitelja u međuvremenu otvoren stečajni postupak, tuženici s druge strane u slučaju kasnijeg odbijanja tužbe doista ne bi mogli dobiti naknadu za štetu koja im je nastala zbog donošenja privremenih zaštitnih mjera. Također smatra da bi Republici Latviji koja drži 100 % odnosno 52,6 % udjela tuženika time mogla nastati znatna šteta, koja bi mogla negativno utjecati na ekonomske interese države i ugroziti njezinu sigurnost.
17. U tim je okolnostima Augstākās tiesas Senāts odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
1) Treba li predmet u kojem tužitelj zahtijeva naknadu štete i utvrđivanje nezakonite naravi ponašanja tuženikâ u vezi sa zabranjenim sporazumom i zlouporabom vladajućeg položaja, koji se temelji na primjeni pravnih propisa opće primjene druge države članice smatrati građanskom ili trgovačkom stvari u smislu Uredbe br. 44/2001, imajući pritom u vidu da je zabranjeni sporazum ništetan od trenutka njegovog sklapanja, kao i činjenicu da je donošenje pravnih propisa aktivnost države u području javnog prava ( acta iure imperii ) na koje se primjenjuje imunitet države od sudskih postupaka sudova druge države?
2) U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje (predmet je građanska ili trgovačka stvar u smislu Uredbe br. 44/2001), treba li tužbu „za naknadu štete“ smatrati kao postupak čiji je predmet valjanost odluka tijela trgovačkih društava u smislu članka 22. točke 2. navedene uredbe, što omogućava odbijanje priznanja odluke na temelju članka 35. stavka 1. te uredbe?
3) Ako predmet zahtjeva za naknadu štete ulazi u područje primjene članka 22. točke 2. uredbe (isključiva nadležnost), treba li sud države u kojoj se traži priznanje provjeriti postojanje okolnosti navedenih u članku 35. stavku 1. te uredbe kad se radi o priznanju presude o primjeni privremenih i zaštitnih mjera?
4) Može li se odredba o javnom poretku iz članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da je priznanje presude o primjeni privremenih i zaštitnih mjera suprotno javnom poretku države članice, u prvom redu zato što je glavni razlog u prilog primjeni privremenih i zaštitnih mjera vrlo visok iznos u tužbi, čiji izračun nije ni obrazložen ni objašnjen, te u drugom redu zato što, u slučaju priznanja i izvršenja te odluke, a odbijanja tužbe „za naknadu štete“, tuženici neće imati mogućnost povratiti od tužitelja, koji je trgovačko društvo u stečaju, sredstva koja su izgubili, što bi u konačnici dovelo do štete za ekonomske interese i do prijetnje sigurnosti u državi priznanja, uzimajući u obzir činjenicu da Republika Latvija drži 100 % dionica Starptautiskā lidosta Rīga i 52,6 % dionica Air Baltica?
IV – Pravna ocjena
A – Prvo prethodno pitanje
18. Augstākās tiesas Senāts svojim prvim pitanjem u biti pita je li kod litavskog postupka za naknadu štete i konkretno kod presude od 31. prosinca 2008. riječ o građanskoj i trgovačkoj stvari u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001.
19. Za odgovor na ovo pitanje valja prije svega pojasniti što treba smatrati „građanskim i trgovačkim stvarima“ u smislu Uredbe br. 44/2001. U tom kontekstu treba proučiti sudsku praksu Suda o toj klasifikaciji (pod 1.) te iz toga dobivena saznanja prenijeti na činjenično stanje glavnog postupka (pod 2.).
1. Kriteriji koji proizlaze iz sudske prakse
20. U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda(5), pojam „građanska i trgovačka stvar“ treba tumačiti kao autonoman koncept unutar Unije, pri čemu se moraju uzeti u obzir ciljevi i struktura Uredbe (EZ) br. 44/2001 te opća načela prava koja proizlaze iz ukupnosti nacionalnih pravnih poredaka(6) .
21. U dijelu u kojem Konvenciju iz Bruxellesa (u daljnjem tekstu: Konvencija)(7) u odnosima među državama članicama zamjenjuje Uredba (EZ) br. 44/2001(8), njezino tumačenje koje je Sud dao i dalje vrijedi za odgovarajuće odredbe Uredbe (EZ) br. 44/2001(9) . To je slučaj u pogledu članka 1. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001, koji zauzima isti položaj i ima istu funkciju kao članak 1. stavak 1. Konvencije(10) .
22. U skladu s ustaljenom sudskom praksom o prethodno navedenim odredbama, sudske odluke mogu biti isključene iz područja primjene Uredbe (EZ) br. 44/2001 na temelju prirode pravnog odnosa koji postoji među strankama ili z bog predmeta spora (11) .
23. Kako bismo utvrdili je li riječ o građanskoj i trgovačkoj stvari, valja prije svega razmotriti karakteristične čimbenike pravnih odnosa koji postoje među strankama glavnog postupka (pod 2a) i potom – radi određivanja predmeta spora glavnog postupka (pod 2b) – činjenično stanje na kojem se temelji dotični zahtjev te ispitati temelje podignute tužbe i propisane načine njezinog podizanja(12) .
2. Primjena kriterija sudske prakse na činjenično stanje glavnog postupka
24. Prije svega treba obratiti pozornost na pravne odnose između tužitelja i tuženikâ glavnog postupka u pozadini kojih je počinjena navodna povreda europskog prava tržišnog natjecanja, a na temelju koje se zahtijeva naknada štete.
a) Priroda pravnih odnosa koji postoje među strankama
25. Kao što proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, u sporu glavnog postupka sudjeluju dva društva – Lidosta Rīga i Air Baltic – u kojima Republika Latvija drži udjele od 100 % odnosno 52,6 %.
26. Međutim, to samo po sebi još ne isključuje primjenu Uredbe (EZ) br. 44/2001. Naprotiv, mjerodavno je je li sporni pravni odnos povezan s obavljanjem javnih ovlasti(13) . Ako to nije
slučaj, može biti otvoreno područje primjene Uredbe (EZ) br. 44/2001.
27. Ovo pitanje bit će istraženo u nastavku za pravne odnose koji postoje između pojedinačnih stranaka glavnog postupka.
i) Pravni odnosi između društava flyLAL i Air Baltic
28. U pogledu pravnog odnosa između društava flyLAL i Air Baltic nije potrebna detaljna rasprava o pitanju prirodi pravnih odnosa.
29. Dva poduzetnika natječu se kao ponuditelji na tržištu usluga zračnog prometa i kao potrošači na tržištu korištenja zračnih luka. Pritom nijedan od njih prema drugom ne obavlja javne ovlasti koje se ne povjeravaju osobama privatnog prava(14) .
ii) Pravni odnosi između društava flyLAL i Lidosta Rīga
30. Ni pravni odnos između društava flyLAL i Lidosta Rīga nije obilježen obavljanjem javnih ovlasti.
31. Središnja točka ovog pravnog odnosa je korištenje zračne luke Riga društva flyLAL uz plaćanje pristojbe zračnih luka. To korištenje zračne luke u bitnome se sastoji od otpreme zrakoplova, putnika i tereta. Tako Republika Latvija prema korisnicima zračne luke – putem svog društva kćeri Lidosta Rīga u 100-postotnom vlasništvu – otvaranjem tržišta za usluge zračnih luka u zračnoj luci Riga nastupa na razini privatnog prava(15) . Svaki drugi gospodarski subjekt – primjerice operator privatne zračne luke – mogao bi pružati te usluge na isti način(16) .
32. Na tome ništa ne mijenja ni okolnost da društvo Lidosta Rīga u pogledu oblikovanja pristojbi i osobito odobrenja ili neodobrenja sniženja podliježe zakonskim normama Republike Latvije općenite primjene. Naime, ta obveza se odnosi na odnos između Republike Latvije kao vlasnika udjela i društva Lidosta Rīga kao njezinog 100-postotnog društva kćeri te ne utječe na odnos između društava Lidosta Rīga i flyLAL kao korisnika zračne luke.
33. Također, nije važno ni to može li društvo Lidosta Rīga pristojbe koje je prikupilo koristiti prema vlastitom nahođenju ili u tom dijelu podliježe zakonskim normama. Naime, ni taj aspekt ne obilježava prirodu njegovog pravnog odnosa prema korisnicima zračne luke kao što je društvo flyLAL nego pravne odnose koje od toga treba razlikovati – odnose društva Lidosta Rīga prema njegovom vlasniku, Republici Latviji.
34. Time se ova početna situacija razlikuje od činjeničnog stanja na kojem se temeljila presuda LTU(17) . I tamo se doduše radilo o pristojbama za usluge koje su pružene u vezi sa zračnim prometom, ali nije bila konkretno riječ o pristojbama za gospodarsko korištenje zračnim lukama. Umjesto toga, riječ je bila o rutnim naknadama koje je međunarodna organizacija za zračni nadzor naplaćivala za korištenje uslugama zračne sigurnosti – dakle izvorno javnopravne interese kao što su kontrola i nadzor zračnog prostora(18) .
35. Sud je u presudi LTU potvrdio postojanje „veze s obavljanjem javnih ovlasti” samo u pogledu takvih rutnih naknada(19) . Dakle, u presudi LTU su – za razliku od ovog slučaja – postojali elementi koji tipično obilježavaju odnos podređenosti i koji su govorili u prilog obavljanju javnih ovlasti.
36. Ovdje provedeno razlikovanje za određivanje pojma „građanske i trgovačke stvari“ između pružanja usluga zračne sigurnosti povezanih s obavljanjem javnih ovlasti s jedne i otvaranja tržišta uslugâ zračnih luka s druge strane u skladu je uostalom sa sličnim razmatranjima Suda u području prava tržišnog natjecanja.
37. U vezi s tim Sud se već u nekoliko odluka morao baviti kvalifikacijom aktivnosti upravnog tijela zračne luke. Pritom je redovno dolazio do zaključka da je ponuda „uslugâ zračnih luka uz naknadu […], koja je među ostalim potjecala iz pristojbi zračnih luka“ gospodarska djelatnost i da stoga načelno treba biti ocjenjivana s obzirom na propise europskog prava tržišnog natjecanja(20) . Pritom ne bi trebalo biti važno ima li sporna ustanova privatnopravni ili javnopravni status kao ni rentabilnost djelatnosti(21) .
38. Naprotiv, između razgraničenja – koje je važno za članak 1. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001 – između privatnopravno
i javno
obilježenog pravnog odnosa s jedne i razgraničenja između gospodarske
i javne djelatnosti u okviru prava tržišnog natjecanja s druge strane ne postoji samo terminološka sličnost nego i sadržajna međuovisnost koja opravdava primjenu usklađenih kriterija ocjene. Tom polazišnom točkom očigledno se vodio i Sud kada se u presudi SAT Fluggesellschaft iz područja prava tržišnog natjecanja pozivao na presudu LTU(22) . Iz toga se može zaključiti da se otvaranje područja primjene Uredbe (EZ) br. 44/2001 ocjenjuje prema istim kriterijima koje je na razini prava tržišnog natjecanja Sud razvio za obilježje gospodarske djelatnosti. U protivnom bi, ako bi se izvorno gospodarskoj djelatnosti negirala karakteristika građanske i trgovačke stvari, nastala teško objašnjiva proturječja ocjene.
39. U skladu s tim ni priroda pravnog odnosa društva Lidosta Rīga prema tužitelju u glavnom postupku nije obilježena obavljanjem javnih ovlasti, nego ima, s obzirom na to da je u biti riječ o pružanju usluga zračnih luka, gospodarsko-privatnopravni karakter.
b) Predmet spora
40. U nastavku treba ispitati potvrđuje li i predmet spora ove zaključke o prirodi pravnih odnosa stranaka.
41. Pritom kao prvo treba napomenuti – kao što ističu Republika Latvija i društvo Lidosta Rīga – da s obzirom na podatke koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev ipak postoje nedoumice u pogledu postojanja zabranjenog protutržišnog sporazuma na štetu tužitelja u glavnom postupku i dvojbe o zlouporabi vladajućeg položaja na tržištu društva Lidosta Rīga zbog njegove vezanosti zakonskim normama latvijske države(23) . Međutim, Sud u ovom postupku ne mora ispitati postojanje povrede tržišnog natjecanja nego – određujući je li riječ o građanskoj i trgovačkoj stvari – predmet spora u glavnom postupku u središtu kojega je zahtjev za naknadu štete zbog povrede članaka 81. i 82. UEZ-a(24) .
42. Za ocjenu predmeta spora pritom je mjerodavno činjenično stanje iz kojega proizlazi sporni zahtjev. Ako postavljeni zahtjev izvire iz obavljanja javnih ovlasti, ne radi se o građanskoj i trgovačkoj stvari(25) . Međutim, nije dovoljna bilo kakva povezanost s obavljanjem javnih ovlasti. Odlučujuće je to da upravo radnja koja je dovela do zahtjeva predstavlja obavljanje javnih ovlasti(26) .
43. Priroda već ispitanih pravnih odnosa među strankama na kojoj se temelji postavljeni zahtjev za naknadu štete pokazuje da se u ovom slučaju ne radi o obavljanju javnih ovlasti. Ovaj zaključak ne dovodi se u pitanje ni time da zahtjevi za naknadu štete zbog povrede europskog prava tržišnog natjecanja izvorno pripadaju pravu Unije (o tome pod i) ni posebnim okolnostima ovog slučaja, osobito sudjelovanjem državnih tijela (o tome pod ii).
i) Primjena Uredbe (EZ) br. 44/2001 na zahtjeve za naknadu štete na temelju prava tržišnog natjecanja?
44. U nastavku će ponajprije trebati općenito se pozabaviti pravnim temeljem i normativnim okvirom zahtjeva za naknadu štete na temelju prava tržišnog natjecanja. Potom će se s obzirom na ta razmatranja ocijeniti predmet glavnog postupka.
– Obveza sudionika zabranjenog sporazuma da naknade štetu kao izvorno načelo prava Unije
45. Kod obveze naknade štete sudionika zabranjenog sporazuma odnosno vladajućih poduzetnika na tržištu koji su zlouporabili svoju tržišnu moć riječ je o načelu prava Unije koje neposredno izvire iz primarnog prava.(27)
46. Stoga je Sud već u nekoliko navrata odlučio da bi, s obzirom na to da članak 81. UEZ-a u odnosima među pojedincima proizvodi izravne učinke i neposredno stvara prava tih osoba(28), praktična djelotvornost zabrane izrečene u toj odredbi bila narušena ako svaka osoba ne bi mogla zahtijevati naknadu štete koja joj je nastala ugovorom koji može ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje ili odgovarajućim ponašanjem(29) .
47. Čak i ako Sud dosad nije imao priliku odlučivati o tome, ne bi smjela postojati nikakva ozbiljnija sumnja da to mora vrijediti i za drugu temeljnu odredbu europskog prava tržišnog natjecanja, to jest članak 82. UEZ-a.
– Odgovarajući zahtjev za naknadu štete načelno je građanska i trgovačka stvar
48. Načelno je s gledišta europskog procesnog prava kod odgovarajućih tužbi za naknadu štete koje su usmjerene protiv poduzetnika koji su povrijedili članak 81. UEZ-a i/ili 82. UEZ-a riječ o građanskim i trgovačkim stvarima u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001(30) . Europska komisija je to nedavno još jednom naglasila u svom prijedlogu provedbene direktive u području prava tržišnog natjecanja(31) .
ii) Posebne okolnosti ovog slučaja ne dovode do drugačije ocjene
49. S obzirom na posebne okolnosti ovog slučaja, naime to da su poduzetnici koji su tuženi za naknadu štete poduzetnici u javnopravnom vlasništvu te osobito da je povreda tržišnog natjecanja navodno uvjetovana zakonskim propisima latvijske države, ipak se treba upitati može li se i in casu
i dalje ostati na toj privatnopravnoj klasifikaciji.
50. Smatram da na ovo pitanje treba odgovoriti potvrdno. U prilog tome govore sljedeća dva aspekta:
– Jedinstvenost prava Unije
51. Kao što je već izloženo u točki 38. vezano uz razgraničenje između privatnopravno
i javnopravno
obilježenog odnosa, u pogledu područja primjene Uredbe (EZ) br. 44/2001 treba primijeniti iste kriterije kao u pogledu razgraničenja između gospodarskih
i javnih djelatnosti poduzetnika u smislu članaka 81. i 82. UEZ-a.
52. Na to se ovdje nadovezuje i to da kod pitanja o predmetu spora, kod kojeg se u konačnici radi o tome predstavlja li radnja koja je dovela do zahtjeva obavljanje javnih ovlasti(32), istome treba zanijekati karakteristično javnopravno obilježje: naime, kao prvo, ponašanje koje čini povredu tržišnog natjecanja koja je dovela do zahtjeva, ovdje naplata nejednako visokih pristojbi zračnih luka društva Lidosta Rīga, u neposrednoj je vezi s gospodarskom djelatnosti poduzetnika o kojem je riječ, naime s upravljanjem zračnom lukom. Kao drugo, odredbe članaka 81. i 82. UEZ-a na koje se pozivâ u zahtjevu i na kojima se on temelji mogu se primijeniti samo kada poduzetnik koji je dužan naknaditi štetu ne obavlja svoju djelatnost kao javna vlast nego upravo kao gospodarski subjekt.
53. Iz toga već proizlazi da kod tužbe za naknadu štete koja je u tijeku (i privremene pravne zaštite) mora biti riječ o građanskoj i trgovačkoj stvari u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001.
54. Ni okolnost da činjenično stanje, za koje tužitelj smatra da opravdava njegov zahtjev, ne upućuje samo na veze s pravom tržišnog natjecanja Unije, nego je smješteno i u kontekst nacionalnog prava zračnog prometa, ne dovodi do drugačijeg zaključka. Naime, ova tužba za naknadu štete, čime se treba pozabaviti u nastavku, nije usmjerena protiv latvijskih pravnih propisa, a time ni protiv takozvanih acta iure imperii .
– Tužba za naknadu štete nije usmjerena protiv acta iure imperii
55. Sud koji je uputio zahtjev – kao što je razvidno iz njegove odluke kojom je uputio zahtjev – očito smatra da tužitelj iz glavnog postupka svojom tužbom za naknadu štete u konačnici prigovara pravnim propisima Republike Latvije.
56. S tim u vezi prije svega treba istaknuti da odgovornost države za acta iure imperii doista ne ulazi u područje primjene Uredbe (EZ) br. 44/2001. Nova verzija Uredbe (EZ) br. 44/2001, koja je obvezujuća od 10. siječnja 2015., u tom smislu sada sadrži dopunu pravnog akta s pojašnjenjem(33) .
57. Usto treba utvrditi da država prema opće priznatom načelu državnog imuniteta – par in parem non habet imperium
– ne može biti podvrgnuta sudskoj nadležnosti neke druge države zbog acta iure imperii (34) .
58. Međutim, smatram da sumnje koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev nisu osnovane.
59. Kao prvo, tužba koja je pokrenuta u okviru litavskog glavnog postupka ne smjera na normativni nadzor nego isključivo na ostvarivanje naknade za negativne posljedice nastale zbog povrede tržišnog natjecanja. Čak i ako porast broja tužbi za naknadu štete podignutih u vezi s pravom tržišnog natjecanja, kao što je Sud već naglasio u više navrata, značajno pridonosi očuvanju djelotvornog tržišnog natjecanja u Uniji(35) i stoga jest u općem interesu, to još uvijek ne znači da tužba za naknadu štete protiv jednog ili više poduzetnika u javnopravnom vlasništvu koji posluju na tržištu postaje postupak nadzora pravnih akata države. Ovo vrijedi i onda kad su na povredu tržišnog natjecanja o kojoj je riječ barem posredno utjecali pravni akti države, poput primjerice ovdje izloženih latvijskih pravila o pristojbama zračnih luka.
60. Kao drugo, ni ništavost kao posljedica propisana člankom 81. stavkom 2. UEZ-a koju navodi sud koji je uputio zahtjev ne dovodi do drugačije ocjene.
61. Okolnost da povreda zabrane zabranjenih sporazuma u skladu s člankom 81. stavkom 2. UEZ-a dovodi i do ništavosti protutržišnog sporazuma odnosi se naime samo na sâm konkretni sporazum – dakle na sporazum koji uređuje gospodarski odnos između društava Lidosta Rīga i Air Baltic – ali ne i na na latvijske pravne propise koji su navodno posredno utjecali na sporazum. Kad bi ovi pravni propisi doista bili nespojivi s pravom tržišnog natjecanja Unije, njihovoj bi se primjeni moglo protiviti prvenstvo prava Unije. Međutim, to ni u kojem slučaju ne bi bila neposredna posljedica tužbe za naknadu štete.
62. Međutim, zbog ništavosti koja kao posljedica članka 81. stavka 2. UEZ-a nastupa automatski subjektivna tužba za naknadu štete ipak ne postaje ni u kojem slučaju objektivni postupak nadzora pravnih propisa države.
3. Međuzaključak
63. Stoga na prvo prethodno pitanje treba odgovoriti da je spor o mjerama privremene pravne zaštite, kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, u okviru kojeg privatnopravno organizirani zračni prijevoznik zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Europske unije u glavnom postupku zahtijeva naknadu štete, među ostalim, od poduzetnika koji je u javnopravnom vlasništvu i omogućuje mu korištenje zračne luke uz plaćanje pristojbe zračne luke, jest građanska i trgovačka stvar u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001, čak i kad su pristojbe zračnih luka i moguća sniženja tih pristojbi uređena nacionalnim pravnim propisima.
B – Drugo i treće prethodno pitanje
64. Svojim drugim i trećim pitanjem, koja se mogu razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev prije svega pita treba li postupak za naknadu štete koji se temelji na pravu koje se primjenjuje na zabranjene sporazume, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, smatrati sporom o valjanosti odluka tijelâ trgovačkih društava u smislu članka 22. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 44/2001. Ako je tomu tako, također želi znati predstavlja li članak 35. stavak 1. u vezi s člankom 22. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 44/2001, u situaciji kada se glavni postupak vodi pred nekim drugim sudom, a ne jednim od onih koji su nadležni u skladu s člankom 22. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 44/2001, zapreku za priznanje odluke tog drugog suda o privremenim zaštitnim mjerama.
65. Na drugo prethodno pitanje treba odgovoriti niječno te stoga nije potrebno provesti ispitivanje trećeg prethodnog pitanja.
66. Predmet tužbe glavnog postupka i privremene pravne zaštite o kojoj se radi u glavnom postupku koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev u biti je tužiteljev zahtjev za naknadu štete a ne „valjanost, ništavost ili prestanak trgovačkih društava […] ili valjanost odluka njegovih tijela“ u smislu članka 22. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 44/2001.
67. Tužitelj se svojim zahtjevom za naknadu štete doduše posredno protivi i politici pristojbi društva Lidosta Rīga koja se, iako je određena zakonom, u konačnici može odražavati i u odlukama članova društva Lidosta Rīga ili njegove uprave.
68. Članak 22. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 44/2001 jest odredba koja predstavlja iznimku te se stoga treba tumačiti restriktivno. On dovodi do koncentracije sudske nadležnosti u mjestu sjedišta društva samo za one tužbe koje se neposredno odnose na predmete spora i koje su taksativno navedene u propisu. Međutim, kako u ovom slučaju nije riječ o tužbi za pobijanje ili poništenje koja je neposredno usmjerena protiv neke odluke, a ne čini se da je u glavnom postupku izričito navedena konkretna odluka niti joj je prigovoreno, članak 22. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 44/2001 u ovom je slučaju nebitan kao i članak 35. navedene Uredbe, u dijelu u kojem se odnosi na njezin članak 22.
69. Stoga na drugo prethodno pitanje treba odgovoriti da postupak za naknadu štete kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku nije spor o valjanosti odluka tijela društva u smislu članka 22. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 44/2001.
C – Četvrto prethodno pitanje
70. Svojim četvrtim pitanjem Augstākās tiesas Senāts u biti pita protivi li se javnom poretku države članice priznanje odluke o privremenim zaštitnim mjerama kada, kao prvo. nije bila obrazložena visina znatnog iznosa koji je osiguran mjerom stavljanja pod privremenu upravu i kada, kao drugo, prijeti nastanak nenadoknadive štete koja bi mogla utjecati na državu u kojoj je zatraženo priznanje, što bi ozbiljno ugrozilo njezine ekonomske interese.
1. Odredba o ordre public u sudskoj praksi Suda
71. Uvodno treba napomenuti da članak 34. točka 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001 u skladu sa stalnom sudskom praksom Suda(36) treba tumačiti restriktivno jer je zapreka ostvarenju jednog od temeljnih ciljeva te uredbe(37) . Stoga odredba o ordre public
sadržana u tom propisu može biti važna samo u iznimnim slučajevima(38) .
72. Iako države članice u vezi s tim na temelju ograničenja propisanog u članku 34. točki 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001 načelno mogu same odrediti koji zahtjevi prema njihovom nacionalnom shvaćanju proizlaze iz njihovog javnog poretka, razgraničenje tog pojma ipak ulazi u tumačenje ove Uredbe(39) . Prema tome, na Sudu nije da definira sadržaj javnog poretka države članice, ali on jest dužan voditi brigu o granicama unutar kojih se sud države članice može osloniti na taj pojam kako bi odbio priznanje odluke suda neke druge države članice(40) . Načelno sud države izvršenja ne smije ispitivati je li sud države članice u kojoj je sudska odluka donesena slučaj pravno i činjenično ispravno ocijenio(41) .
73. Iz toga proizlazi da primjena odredbe o ordre public
iz članka 34. točke 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001 dolazi u obzir samo kada bi priznavanje ili izvršenje odluke koja je donesena u nekoj drugoj državi članici povrijedilo jedno temeljno pravno načelo pa bi stoga bilo u neprihvatljivoj suprotnosti pravnom poretku države članice u kojoj se izvršava. Kod te se povrede mora raditi o očitoj povredi pravne norme
koja se u pravnom poretku države izvršenja smatra temeljnom ili prava koje je tamo priznato kao temeljno (42) .
74. Dakle, nacionalni sud svakako ne prelazi granice koje su mu postavljene za pretpostavku povrede ordre public
kada odbijanje izvršenja sprečava očitu povredu temeljnih prava koja su priznata u EKLJP-u odnosno u pravnom poretku Unije(43) .
75. U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev razmatra dva aspekta i pita u kojoj su mjeri oni mjerodavni za potvrdu postojanja povrede javnog poretka njegove države članice: kao prvo nepostojanje detaljnog obrazloženja osiguranog iznosa u odluci čije se priznanje traži (pod 2.) i kao drugo financijske posljedice njezinog izvršenja koje navodno ugrožavaju „sigurnost države“ (pod 3.).
2. Nepostojanje detaljnog obrazloženja izračuna zahtijevanog iznosa
76. Prva polazišna točka na koju se sud koji je uputio zahtjev pozvao za pretpostavku povrede ordre public
jest nepostojanje detaljnog obrazloženja iznosa zahtijevanog nalogom za privremenu zaštitnu mjeru, a koji je litavski sud, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, temeljio ponajviše na „vještačenju“ dodanom spisu koje nije specificirao.
77. U tom dijelu se kao prvo postavlja načelno pitanje spojivosti s načelom poštenog postupka koji je zajamčen u članku 6. EKLJP-a te članku 47. stavku 2. Povelje o temeljnim pravima(44) i kao drugo pitanje o mogućim posljedicama – u svakom slučaju djelomičnog – nepostojanja obrazloženja za mogućnost priznanja odluke u građanskim i trgovačkim stvarima s točke gledišta interesa javnog poretka.
a) Načelo poštenog postupka i obveze obrazlaganja
78. O tome je Europski sud za ljudska prava u stalnoj sudskoj praksi presudio da pravo na pošten postupak u skladu s člankom 6. stavkom 1. EKLJP-a načelno obuhvaća obvezu sudova i da obrazlože svoje odluke(45) . Istovremeno je i u nekoliko navrata upozoravao na to da zahtjevi obveze obrazlaganja ne smiju biti postavljeni previsoko i da mogu varirati, ovisno o vrsti odluke i okolnostima dotičnog pojedinačnog slučaja(46) . Pritom se mogu osobito uzeti u obzir i vrsta odluke i razlike koje postoje u pravnim sustavima država članica.
79. Pritom se priznaje da obveza obrazlaganja sudskih odluka služi dvostrukom cilju: s jedne strane treba biti osigurano udovoljavanje pravu na saslušanje, dakle da sud u dovoljnoj mjeri ocijeni izlaganje stranaka(47) . S druge strane obveza obrazlaganja treba omogućiti stranci koja nije uspjela u sporu da shvati zašto nije uspjela i da po potrebi podnese žalbu. Nadalje, bez dovoljnog obrazloženja ne bi se mogao odrediti ni opseg materijalne pravomoćnosti odluke, zbog čega bi primjerice tužitelj mogao steći novi temelj za isto potraživanje(48) .
b) Nepostojanje obrazloženja i mogućnosti priznavanja odluke o privremenim zaštitnim mjerama s gledišta javnog poretka
80. Primijenimo li ta načela na ovaj slučaj, možemo uvrditi da s jedne strane u potpunosti izmišljen izračun osiguranog iznosa koji tuženiku ni u kojem slučaju nije razumljiv ne bi smio biti spojiv s načelom poštenog postupka – a time ni s ordre public . S druge strane to očito nije bio slučaj u glavnom postupku, koji se temeljio na izlaganjima vještačenja, a uostalom zahtjevi obrazlaganja općenito ne smiju biti pretjerani. Ako u određenim pravnim sustavima postoje u velikoj mjeri priznate, ali u manjoj mjeri eksplicitne te na konkretnim okolnostima pojedinačnog slučaja utemeljene metode određivanja štete, ne bi imalo smisla kada bi njihova primjena – kao dio inače dovoljno obrazložene odluke koja se može pobijati pravnim lijekom – predstavljala povredu članka 6. EKLJP-a odnosno članka 47. stavka 2. Povelje i mogla biti problematična sa stajališta javnog poretka države članice(49) .
81. Preneseno na pitanje o postojanju povrede ordre public, to u konačnici znači da izračun osiguranog iznosa koji je u manjoj mjeri detaljno obrazložen ni u kojem slučaju ne smije biti promatran odvojeno. Zapravo, za karakter sporne odluke u cijelosti, uključujući njezine priloge, puno je važnije je li adresat odluke u državi u kojoj je ona donesena na način koji ne prelazi njegove mogućnosti doista mogao podnijeti žalbu protiv odluke i tako prigovoriti navodnoj povredi(50) .
82. Dakle, u ovom slučaju dobri razlozi govore u prilog tomu da manje detaljno obrazložen izračun osiguranog iznosa nije dovoljan za potvrdu povrede ordre public, osobito ako se visina iznosa može dokazati vještačenjem, i ako je to bio i predmet žalbenog postupka u Latviji. Stoga se čini da su osnovna načela poštenog postupka bila poštovana, iako bi za samu odluku po mogućnosti bilo poželjno detaljnije obrazloženje.
83. Budući da prigovor nepostojanja obrazloženja nije dovoljan za potvrdu postojanja povrede ordre public, u konačnici treba razjasniti pitanje u kojoj mjeri ekonomske posljedice ovrhe mogu biti važne s točke gledišta ordre public .
3. Nepostojanje mogućnosti naplate u slučaju odbijanja tužbe u glavnom postupku
84. Najprije treba ponovno podsjetiti na to da pojam ordre public smjera na sprečavanje očite povrede pravne norme
koja se smatra važnom u pravnom poretku države članice u kojoj se zahtijeva izvršenje ili prava
koje je tamo priznato kao temeljno(51) . Time se štite pravni interesi
ili u svakom slučaju interesi koji dolaze do izražaja u pravnoj normi, a odnose se na politički, ekonomski, socijalni ili kulturni poredak države članice o kojoj je riječ.
85. Nasuprot tome, nisu dovoljni isključivo ekonomski
interesi kao što je rizik nastanka – čak i visoke – novčane štete. Ovo načelno vrijedi i onda kada su u pitanju interesi nositelja javnih ovlasti kao što je ovdje Republika Latvija(52), koja putem poduzetnika koji su u vlasništvu države sudjeluje na tržištu te joj u vezi s tim prijeti nastanak štete.
86. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, i ekonomski interes treba postati pravno mjerodavnim, a time i interes koji treba uzeti u obzir u okviru članka 34. točke 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001 u svakom slučaju kada prijeteći gospodarski gubici dovoljno konkretno ugrožavaju pravni poredak i „sigurnost države“. Međutim, sud koji je uputio zahtjev ne pojašnjava kako bi se to pojedinačno moglo dogoditi s obzirom na okolnosti glavnog postupka. On osobito ništa ne navodi o tome da bi sporne mjere, kao što je to iznijelo društvo Lidosta Rīga, mogle znatno naštetiti vojnostrateškoj ulozi zračne luke Riga. Stoga će taj aspekt ostati nerazjašnjen prilikom odgovora na prethodno pitanje, čiji je pravni i činjenični okvir ograničen zahtjevom za prethodnu odluku suda koji ga je uputio(53), a koji tematizira isključivo „povredu ekonomskih interesa države“.
87. Može li se uopće potvrditi postojanje takve povrede ordre public
zbog prijetećeg rizika osiromašivanja države – pri čemu o ovom pitanju još uvijek ne postoji odgovarajuća sudska praksa – je pojmovno i sustavno krajnje upitno, jer su gospodarski razlozi načelno nekarakteristični razmatranjima o ordre public .
88. U međuvremenu se pitanje u ovom slučaju može promatrati kao hipotetsko i ostati otvoreno jer se – protivno odlučno formuliranom prethodnom pitanju koje pretpostavlja postojanje ozbiljnog ugrožavanja sigurnosti države – uzimajući u obzir ukupnu ocjenu činjeničnog stanja kakvu je dao sud koji je uputio zahtjev, u ovom slučaju čini da treba polaziti od toga da postoji takva iznimna situacija, čak i uz gospodarski rizik gubitka iznosa od oko 58 milijuna eura. Koliko god visok bio ovaj iznos, on vjerojatno nije dovoljan da bi uzdrmao temelje države. To vrijedi tim više jer se kod mjera izvršenja u biti radi o mjerama privremene zapljene i one ne zadiru u integritet imovine i razdiobu dobara.
89. U vezi s pitanjem amortizacije gospodarskih rizika Sud je, doduše u drugom kontekstu, presudio da u postupcima privremene pravne zaštite uvijek mora biti zajamčen i povrat dosuđenog iznosa ako podnositelj zahtjeva ne uspije u glavnom postupku(54) . Međutim, ta sudska praksa odnosi se na naloge čiji je adresat u postupku privremene pravne zaštite bio dužan nešto privremeno isplatiti podnositelju zahtjeva. Ona se ne treba proširivati na zaštitne mjere kao što su one u obliku mjera stavljanja pod privremenu upravu o kojima je riječ ovdje u glavnom postupku.
90. Za potvrdu postojanja povrede ordre public
na temelju gospodarskih razmatranja se u konačnici ne mogu pronaći nikakvi prihvatljivi razlozi.
4. Međuzaključak
91. Dakle, na četvrto prethodno pitanje treba odgovoriti da se ni iz nepostojanja obrazloženja odluke koju treba izvršiti ni iz ekonomskih posljedica koje proizlaze iz izvršenja ne mogu izvesti prihvatljivi razlozi za odbijanje priznanja zbog razloga javnog poretka ( ordre public ).
V – Zaključak
92. S obzirom na sve navedeno, predlažem Sudu da na prethodna pitanja odgovori kako slijedi:
1. Spor o mjerama privremene pravne zaštite, kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, u okviru kojeg privatnopravno organizirani zračni prijevoznik zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Europske unije u glavnom postupku zahtijeva naknadu štete, među ostalim, od poduzetnika koji je u javnopravnom vlasništvu i omogućuje mu korištenje zračne luke uz plaćanje pristojbe zračne luke, jest građanska i trgovačka stvar u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001, čak i kad su pristojbe zračnih luka i moguća sniženja tih pristojbi uređena nacionalnim pravnim propisima.
2. Postupak za naknadu štete kao što je onaj o kojem je riječ u predmetu u glavnom postupku nije spor o valjanosti odluka tijelâ trgovačkih društava u smislu članka 22. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 44/2001.
3. U okolnostima glavnog postupka ne mogu se ni iz nepostojanja obrazloženja odluke koju treba izvršiti ni iz ekonomskih posljedica koje proizlaze iz izvršenja izvesti prihvatljivi razlozi za odbijanje priznanja zbog razloga javnog poretka ( ordre public ).
(1) .
(2)
– (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), u verziji koja je ovdje primjenjiva, posljednji put izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 1103/2008 od 22. listopada 2008. (SL L 304, str. 80.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 210.).
(3)
– Navodno protutržišna postupanja o kojima je ovdje riječ odigrala su se prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona. Za odgovor na zahtjev za prethodnu odluku su stoga mjerodavni samo članci 81. i 82. UEZ-a. Međutim, sljedeća izlaganja lako se mogu prenijeti i na sadržajno identične članke 101. i 102. UFEU-a.
(4)
– Ovo odgovara iznosu od otprilike 58.000.000 eura (tečaj: 1 EUR = 3,4528 LTL).
(5)
– U vezi s tim vidjeti pregled u mišljenju nezavisne odvjetnice Trstenjak u predmetu Sapir i dr. (C‑645/11, EU:C:2012:757, t. 47. do 69.).
(6)
– Vidjeti među ostalim presude LTU/Eurocontrol (29/76, EU:C:1976:137, t. 3.), Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, t. 7.), Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, t. 18.), Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, t. 28.), Préservatrice Foncière TIARD (C‑266/01, EU:C:2003:282, t. 20.), Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, t. 24.), Lechouritou (C‑292/05, EU:C:2007:102, t. 29.) i Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 41.).
(7)
– Konvencija iz Bruxellesa o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972, L 299, str. 32.).
(8)
– Vidjeti članak 68. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001.
(9)
– Presude Draka NK Cables i dr. (C‑167/08, EU:C:2009:263, t. 20.), SCT Industri (C‑111/08, EU:C:2009:419, t. 22.), German Graphics Maschinen (C‑292/08, EU:C:2009:544, t. 27.), Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 38.), Sapir (C‑645/11, EU:C:2013:228, t. 31.) i Sunico i dr. (C‑49/12, EU:C:2013:545, t. 32.).
(10)
– Vidjeti u tom smislu za članak 1. stavak 2. točku (b) presudu SCT Industri (C‑111/08, EU:C:2009:419, t. 23.).
(11)
– Vidjeti među ostalim presude LTU/Eurocontrol (29/76, EU:C:1976:137, t. 4.), Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, t. 29.), Préservatrice Foncière TIARD (C‑266/01, EU:C:2003:282, t. 21.), Lechouritou i dr. (C‑292/05, EU:C:2007:102, t. 30.), Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 42.), Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 39.), Sapir i dr. (C‑645/11, EU:C:2012:757, t. 32.), Sunico i dr. (C‑49/12, EU:C:2013:545, t. 33.) i Schneider (C‑386/12, EU:C:2013:633, t. 18.).
(12)
– Presude Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, t. 31.), Préservatrice Foncière TIARD (C‑266/01, EU:C:2003:282, t. 23.), Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, t. 20.), Sapir i dr. (C‑645/11, EU:C:2013:228, t. 34.) i Sunico i dr. (C‑49/12, EU:C:2013:545, t. 35.).
(13)
– Presude LTU/Eurocontrol (29/76, EU:C:1976:137, t. 4.), Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, t. 8.), Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, t. 30.), Préservatrice Foncière TIARD (C‑266/01, EU:C:2003:282, t. 22.), Lechouritou i dr. (C‑292/05, EU:C:2007:102, t. 31.), Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 43.), Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 56.), Sapir i dr. (C‑645/11, EU:C:2012:757, t. 33.) i Sunico i dr. (C‑49/12, EU:C:2013:545, t. 34.).
(14)
– Vidjeti u vezi s ovim kriterijem presude LTU/Eurocontrol (29/76, EU:C:1976:137, t. 4.), Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, t. 22.), Préservatrice Foncière TIARD (C‑266/01, EU:C:2003:282, t. 30.), Lechouritou i dr. (C‑292/05, EU:C:2007:102, t. 34.) i Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 44.).
(15)
– U tom dijelu treba razlikovati ulogu države kao vlasnika udjela poduzetnika s jedne strane i kao nositelja javne vlasti s druge strane; vidjeti u tom smislu i presudu Komisija/EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 80.).
(16)
– Uostalom, i Direktiva Vijeća 96/97/EZ od 15. listopada 1996. o pristupu tržištu zemaljskih usluga u zračnim lukama Zajednice (SL L 272, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 3.), osobito njezin članak 2. točke (d) i (g), potvrđuje da se kod ovih usluga ne radi o djelatnosti javne vlasti nego o uslugama koje se pružaju u ravnopravnim uvjetima.
(17)
– Presuda LTU/Eurocontrol (29/76, EU:C:1976:137).
(18)
– Za javnopravna obilježja djelatnosti koje obavlja Eurocontrol vidjeti također presudu SAT Fluggesellschaft (C‑364/92, EU:C:1994:7, t. 27. do 29.).
(19)
– Presuda LTU/Eurocontrol (29/76, EU:C:1976:137, t. 4.).
(20)
–
Vidjeti presude Aéroports de Paris/Komisija (C‑82/01 P, EU:C:2002:617, t. 78.) i Mitteldeutsche Flughafen i dr. (C‑288/11 P, EU:C:2012:821, t. 40.).
(21)
– Vidjeti presude Aéroports de Paris/Komisija (C‑82/01 P, EU:C:2002:617, t. 75.), MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, t. 21. i 22.), Selex Sistemi Integrati/Komisija (C‑113/07 P, EU:C:2009:191, t. 69.) i Mitteldeutsche Flughafen i dr. (C‑288/11 P, EU:C:2012:821, t. 50.).
(22)
– Presuda SAT Fluggesellschaft (C‑364/92, EU:C:1994:7, t. 28.).
(23)
– Naime, u skladu sa sudskom praksom Suda članci 81. i 82. UEZ-a vrijede samo za ona protutržišna ponašanja koja poduzetnici poduzimaju na vlastitu inicijativu. Nasuprot tome, oni nisu primjenjivi ako je protutržišno ponašanje poduzetnicima propisano nacionalnim propisima ili ako potonji čine pravni okvir koji sâm po sebi isključuje svaku mogućnost za tržišno ponašanje s njihove strane; vidjeti presudu Komisija i Francuska/Ladbroke Racing (C‑359/95 P i C‑379/95 P, EU:C:1997:531, t. 33. i 34. i navedenu sudsku praksu). Međutim, ako zbog te obveze (javnopravni) poduzetnik ne postupa samostalno, treba razmisliti o protutržišnoj mjeri države članice koja bi mogla onemogućiti praktičnu djelotvornost pravila tržišnog natjecanja koja vrijede za poduzetnika i koja je također obuhvaćena člancima 81. i/ili 82. UEZ-a u vezi s člankom 10. UEZ-a (sada članak 4. stavak 3. FEU-a), a koji uspostavlja obvezu lojalne suradnje. Moguća tužba za naknadu štete tada bi trebala biti usmjerena protiv sâme države članice, a ne protiv „vezanog“ poduzetnika čije je postupanje prema drugim gospodarskim subjektima „opravdano“; vidjeti presudu CIF (C‑198/01, EU:C:2003:430, t. 54.).
(24)
– U prvom prethodnom pitanju u tom smislu je navedeno: „[…] predmet u kojem tužitelj zahtijeva naknadu štete i utvrđivanje nezakonite naravi ponašanja tuženikâ u vezi sa zabranjenim sporazumom i zlouporabom vladajućeg položaja […]“.
(25)
– Presude Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, t. 15.) i Lechouritou i dr. (C‑292/05, EU:C:2007:102, t. 41.).
(26)
–
Vidjeti presude LTU/Eurocontrol (29/76, EU:C:1976:137, t. 4.), Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, t. 15.) i Lechouritou i dr. (C‑292/05, EU:C:2007:102, t. 41.).
(27)
– Vidjeti u kontekstu članka 81. UEZ-a moje mišljenje KONE i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:45, t. 25.-30.).
(28)
– Presuda Manfredi i dr. (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, t. 39.).
(29)
– Presuda Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, t. 26.).
(30)
– Vidjeti o ovome i predmet CDC/Evonik Degussa i dr. koji je u tijeku (C‑352/13, SL 2013, C 298, str. 2.).
(31)
– Vidjeti prijedlog Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o određenim pravilima kojima se uređuju tužbe za naknadu štete prema nacionalnom pravu za povrede odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (COM [2013] 404 final ) koji se na str. 6. poziva na Uredbu (EZ) br. 44/2001. Vidjeti također Obavijest Komisije o suradnji između Komisije i sudova država članica EU-a u primjeni članaka 81. i 82. Ugovora o EZ-u (SL 2004, C 101, str. 54. t. 3. i bilješka 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 242.).
(32)
– Vidjeti presude LTU/Eurocontrol (29/76, EU:C:1976:137, t. 4.), Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, t. 15.) i Lechouritou i dr. (C‑292/05, EU:C:2007:102, t. 41.).
(33)
– Uredba Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1215/2012 od 12. prosinca 2012. o o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (preinačena) (SL L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.).
(34)
– Vidjeti presudu Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 54.).
(35)
– Vidjeti u tom smislu presude Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, t. 26. i 27.), Manfredi i dr. (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, t. 91.), Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389, t. 28.) i Donau Chemie (C‑536/11, EU:C:2013:366, t. 23.).
(36)
– Sudska praksa navedena u nastavku proizašla je doduše još u vrijeme odredbi koje su prethodile Konvenciji iz Bruxellesa, ali se treba prenijeti na tumačenje članka 34. točke 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001; vidjeti o tome moje mišljenje u predmetu Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 71.).
(37)
– Vidjeti u tom smislu presude Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994 :221, t. 20.), Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 21.), Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 26.), Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 55.), Prism Investments (C‑139/10, EU:C:2011:653, t. 33.), Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 48.) i Salzgitter Mannesmann Handel (C‑157/12, EU:C:2013:597, t. 28.).
(38)
– Vidjeti u tom smislu presude Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61, t. 21.), Hendrikman i Feyen (C‑78/95, EU:C:1996:380, t. 23.), Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 21.), Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 26.), Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 55.) i Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 48.).
(39)
– Vidjeti presude Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 22.), Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 27.), Gambazzi (C‑394/07, EU:C:2009:219, t. 26.), Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 56.) i Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 49.).
(40)
– Vidjeti presude Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 23.), Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 28.), Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 57.) i Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 49.).
(41)
– Vidjeti presude Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 36.), Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 29.), Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 58.) i Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 50.).
(42)
– Vidjeti presude Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 36.), Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 29.), Gambazzi (C‑394/07, EU:C:2009:219, t. 27.), Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 59.) i Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 51.).
(43)
– Vidjeti u tom smislu presude Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 38. i 39.) i Gambazzi (C‑394/07, EU:C:2009:219, t. 28.).
(44)
– Vidjeti o zahtjevu koherentnost i iz članka 52. stavka 3. Povelje među ostalim presude Varec (C‑450/06, EU:C:2008:91, t. 48.) i McB (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, t. 53.).
(45)
– ESLJP, presude Van de Hurk/Nizozemska od 19. travnja 1994. (žalba-br. 16034/90, t. 61.), Ruiz Torija/Španjolska od 9. prosinca 1994. (žalba-br. 18390/91, t. 29.), Higgins/Francuska od 19. veljače 1998. (žalba-br. 20124/92, Recueil des arrêts et décisions 1998-I., t. 42.) i Hirvisaari/Finska od 27. rujna 2001. (žalba-br. 49684/99, t. 30.). Vidjeti i presudu Schröder i dr./Komisija (C‑221/97 P, EU:C:1998:597, t. 24.).
(46)
– ESLJP, presude Ruiz Torija/Španjolska od 9. prosinca 1994. (žalba-br. 18390/91, t. 29.) i Van de Hurk/Nizozemska od 19. travnja 1994. (žalba-br. 16034/90, t. 61.).
(47)
– ESLJP, presude Jokela/Finska od 21. svibnja 2002. (žalba-br. 28856/95, t. 72.-73.) i Nedzela/Francuska od 27. srpnja 2006. (žalba-br. 73695/01, t. 55.).
(48)
– Vidjeti moje mišljenje u predmetu Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 85.).
(49)
– Stoga je primjerice njemački Vrhovni sud paušalno određivanje naknade štete u francuskom pravu proglasio spojivim s nacionalnim ordre public, vidjeti BGH, presudu od 26. rujna 1979. (broj predmeta VIII ZB 10/79, BGHZ 78, 167.).
(50)
– Ovo vrijedi također, i osobito, u slučaju kada je navodno ograničavanje fair-trial -načela uslijedilo zbog hitnosti donošenja odluke. Vidjeti o tome presudu Eurofood (C‑341/04, EU:C:2006:281, t. 66.).
(51)
– Vidjeti presude Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 36.), Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 29.), Gambazzi (C‑394/07, EU:C:2009:219, t. 27.), Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 59.) i Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, t. 51.) kao i definiciju ordre public
u članku 26. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.) Uredbe stečajnopravno srodne Uredbi (EZ) br. 44/2001.
(52)
– Vidjeti u vezi sa sličnom situacijom presudu ESLJP-a De Luca/Italija od 24. rujna 2013. (žalba-br. 43870/04, točke 54. i sljedeća).
(53)
– Vidjeti o tome članak 94. Poslovnika Suda.
(54)
– Vidjeti presude Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543, t. 47., o „nalogu privremenog ispunjenja glavne ugovorne činidbe“) i Mietz (C‑99/96, EU:C:1999:202, t. 42), koje su donesene o odgovarajućem članku 24. Konvencije iz Bruxellesa.