PRESUDA SUDA28. ožujka 2000.(*)„Bruxelleska konvencija ─ Izvršenje odluka ─ Javni poredak“U predmetu C-7/98_povodom
zahtjeva za prethodnu odluku koji je Sudu uputio Bundesgerichtshof
(Njemačka), na temelju Protokola od 3. lipnja 1971. o tumačenju
Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u
građanskim i trgovačkim stvarima od strane Suda, u sporu koji se pred
tim sudom vodi izmeđuDieter KrombachiAndré Bamberskio
tumačenju članka 27. točke 1. gore navedene konvencije od 27.
rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je izmijenjena
Konvencijom od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine Danske, Irske
i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske (SL L 304,
str. 1. i ─ izmijenjeni tekst ─ str. 77.) i Konvencijom od 25. listopada
1982. o pristupanju Helenske Republike (SL L 388, str. 1.)_SUD_u
sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, J. C. Moitinho de
Almeida, D. A. O. Edward, L. Sevón i R. Schintgen,
predsjednici vijeća, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, J.-P.
Puissochet, G. Hirsch, P. Jann (izvjestitelj) i H. Ragnemalm,
suci, nezavisni odvjetnik: A. Saggio_tajnik: L. Hewlett, administratorica_uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za A. Bamberskog, H. Klingelhöffer, odvjetnik iz Ettlingena_–        za njemačku vladu, R. Wagner, Regierungsdirektor u saveznom ministarstvu pravosuđa, u svojstvu agenta_–        za
francusku vladu, K. Rispal-Bellanger, zamjenica ravnatelja uprave za
pravne poslove u ministarstvu vanjskih poslova, i R. Loosli-Surrans,
savjetnica u istoj upravi, u svojstvu agenata_–        za
Komisiju Europskih zajednica, J. L. Iglesias Buhigues, pravni
savjetnik, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Wägenbaura, odvjetnika
pri odvjetničkoj komori u Bruxellesu_uzimajući u obzir izvještaj za raspravu_saslušavši usmena očitovanja francuske vlade i Komisije na raspravi održanoj 2. ožujka 1999., saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. rujna 1999._donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
od 4. prosinca 1997., koje je Sud zaprimio 14. siječnja 1998.,
Bundesgerichtshof je, na temelju Protokola od 3. lipnja 1971. o
tumačenju Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju
sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima od strane Suda,
postavio tri pitanja o tumačenju članka 27. točke 1. gore navedene
konvencije od 27. rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je
izmijenjena Konvencijom od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine
Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske
(SL L 304, str. 1. i ─ izmijenjeni tekst ─ str. 77.) i Konvencijom od
25. listopada 1982. o pristupanju Helenske Republike (SL L 388, str. 1, u
daljnjem tekstu: Konvencija).2        Ta
su pitanja postavljena u okviru spora između A. Bamberskog, sa
stalnom adresom u Francuskoj, i D. Krombacha, sa stalnom adresom u
Njemačkoj, radi izvršenja u toj državi ugovornici presude Cour d'assises
u Parizu (Francuska) od 13. ožujka 1995. kojom se potonjem nalaže da
povodom građanskopravnog zahtjeva A. Bamberskom isplati naknadu
štete u iznosu od 350.000 francuskih franaka. Konvencija3        U
skladu s člankom 1. stavkom 1., Konvencija „se primjenjuje u građanskim
i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda“.4        U
odnosu na nadležnost, načelno pravilo iz članka 2. stavka 1. Konvencije
određuje da se osobama s domicilom u nekoj državi ugovornici sudi pred
sudovima te države ugovornice, bez obzira na njihovo državljanstvo.
Članak 3. stavak 2. podnositelju zahtjeva zabranjuje da se pozove na
neke dodatne propise o nadležnosti, osobito na one koji se u odnosu na
Francusku temelje na državljanstvu i proizlaze iz članaka 14. i 15.
Građanskog zakonika.5        Konvencija
također predviđa posebna pravila o nadležnosti. Tako članak 5.
Konvencije određuje:„Tuženik s domicilom u državi ugovornici može u drugoj državi ugovornici biti tužen:...4)      ako
je riječ o privatnoj tužbi zbog odštete ili za povrat u prijašnje
stanje koje se temelji na djelu zbog kojega je pokrenut kazneni
postupak, na sudu na kojemu je pokrenut postupak, u onoj mjeri u kojoj
taj sud ima nadležnost da vodi građanski postupak u skladu s vlastitim
pravom“.6        U
odnosu na priznanje i izvršenje sudskih odluka, načelno pravilo iz
članka 31. stavka 1. Konvencije predviđa da se sudske odluke donesene u
državi ugovornici koje su i izvršive u toj državi izvršavaju u drugoj
državi članici ako su, po zahtjevu bilo koje zainteresirane stranke, u
njoj dobile potvrdu izvršivosti.7        U
skladu s člankom 34. stavkom 2., „zahtjev se može odbiti samo na
temelju jednog od razloga iz članaka 27. i 28.“.8        Članak 27. točka 1. Konvencije određuje:„Sudske se odluke ne priznaju:1)      ako
bi takvo priznanje bilo u suprotnosti s javnim poretkom u državi u
kojoj se traži priznanje“.9        Članak 28. stavak 3. Konvencije predviđa:„Ne
dovodeći u pitanje odredbe stavka 1., ne može se provjeravati
nadležnost suda države ugovornice u kojoj je donesena sudska odluka;
pravila kojima je uređena nadležnost ne odnose se na javni poredak iz
članka 27. stavka 1.“.10      U skladu s člancima 29. i 34. stavkom 3. Konvencije:„Ni pod kakvim se uvjetima strane sudske odluke ne mogu preispitivati s obzirom na svoj meritum.“ 11      Članak
II. Protokola u prilogu Konvenciji (u daljnjem tekstu: Protokol), koji u
skladu s njezinim člankom 65. čini njezin sastavni dio, propisuje:„Ne
dovodeći u pitanje povoljnije odredbe nacionalnih zakona, osobe s
domicilom u državi članici protiv kojih se vodi postupak pred kaznenim
sudovima druge države članice, koje one nisu državljani, zbog kaznenog
djela koje nije počinjeno s namjerom, u njihovoj nenazočnosti mogu
zastupati za to ovlaštene osobe.Unatoč
tome, sud pred kojim se vodi postupak može zatražiti njihovu nazočnost. U
slučaju da se takva osoba ne pojavi pred sudom, sudska odluka u
građanskom postupku donesena bez nazočnosti te osobe, kojoj nije bila
pružena mogućnost pripreme vlastite obrane, ne treba biti priznata ni
izvršena u drugim državama članicama.“ Glavni postupak 12      Nakon
što je u Njemačkoj umrla četrnaestogodišnja francuska državljanka, u
toj je državi pokrenuta istraga protiv D. Krombacha. Istraga je dovršena
obustavom postupka.13      Na
temelju prijave A. Bamberskog, oca mlade djevojke, pokrenuta je istraga
u Francuskoj jer su francuska pravosudna tijela svoju nadležnost
utemeljila na francuskom državljanstvu žrtve. Nakon završetka navedene
istrage, optužno vijeće Cour d'appel u Parizu (žalbenog suda u Parizu)
presudom je odlučilo da će se D. Krombachu suditi pred Cour d'assises u
Parizu.14      Ta
presuda kao i građanskopravni zahtjev žrtvina oca dostavljeni su D.
Krombachu. Iako mu je naloženo da bude osobno nazočan, D. Krombach nije
pristupio raspravi. Cour d'assises u Parizu zbog toga je primijenio
odredbe postupka o suđenju u odsutnosti predviđene člankom 627. i
pratećima francuskog zakona o kaznenom postupku. U skladu s njegovim
člankom 630., kojim je propisano da nijedan branitelj ne može pristupiti
umjesto odsutnog okrivljenika, Cour d'assises donio je odluku a da nije
saslušao branitelje koje je D. Krombach ovlastio da ga zastupaju.15      Presudom
od 9. ožujka 1995. Cour d'assises osudio je D. Krombacha, koji je
proglašen krivim za nasilje koje je dovelo do smrti iz nehaja, na kaznu
zatvora u trajanju od petnaest godina. Presudom od 13. ožujka 1995.,
odlučujući o građanskopravnom zahtjevu, naložio je D. Krombachu, također
u njegovoj odsutnosti, da A. Bamberskom isplati naknadu štete u
iznosu od 350.000 francuskih franaka.16      Na
temelju zahtjeva A. Bamberskog, predsjednik građanskog vijeća
Landgerichta Kempten, mjesno nadležnog suda, proglasio je presudu od 13.
ožujka 1995. izvršivom u Njemačkoj. Nakon što je Oberlandesgericht
odbio žalbu D. Krombacha, on je Bundesgerichtshofu podnio Rechtsbeschwerde kojim je tvrdio da se protiv osuđujuće presude francuskog suda nije mogao učinkovito braniti.17      U
tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i
uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:„1)      Mogu
li se pravila o nadležnosti odnositi na javni poredak iz članka 27.
točke 1. Bruxelleske konvencije kada je u odnosu na osobu s domicilom u
drugoj državi ugovornici (članak 2. stavak 1. Bruxelleske konvencije)
sud države u kojoj je donesena sudska odluka svoju nadležnost utemeljio
isključivo na žrtvinu državljanstvu (kako je to predviđeno člankom 3.
stavkom 2. Bruxelleske konvencije u odnosu na Francusku)?U slučaju da je odgovor na prvo pitanje negativan:2)      Može
li sud države u kojoj se zahtijeva priznanje (članak 31. stavak 1.
Bruxelleske konvencije), u okviru javnog poretka iz članka 27. točke 1.
Bruxelleske konvencije, uzeti u obzir činjenicu da kazneni sud države u
kojoj je donesena sudska odluka dužniku nije omogućio da ga glede
građanskopravnog zahtjeva za naknadu štete zastupa odvjetnik (članak II.
Protokola od 27. rujna 1968. o tumačenju Bruxelleske konvencije), zbog
toga što se okrivljenika, s domicilom u drugoj državi ugovornici,
proganja zbog kaznenog djela počinjenog s namjerom i zbog toga što nije
osobno pristupio?U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje:3)      Može
li sud države u kojoj se zahtijeva priznanje, u okviru javnog poretka
iz članka 27. točke 1. Bruxelleske konvencije, uzeti u obzir činjenicu
da je sud države u kojoj je donesena sudska odluka utemeljio svoju
nadležnost isključivo na žrtvinu državljanstvu (vidjeti gornje prvo
pitanje) i usto nije odnosnom tuženiku dopustio da ga zastupa odvjetnik
(vidjeti gornje drugo pitanje)?“ Uvodna očitovanja18      Tim
pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud kako treba
tumačiti pojam „javnog poretka države u kojoj se zahtijeva priznanje“ iz
članka 27. točke 1. Konvencije.19      Treba
podsjetiti da je svrha Konvencije olakšati, koliko je to moguće,
slobodu kretanja presuda predviđajući jednostavan i brz postupak
izvršenja (osobito vidjeti presude od 2. lipnja 1994., Solo
Kleinmotoren, C-414/92, Zb., str. I-2237., t. 20. i od 29. travnja
1999., Coursier, C-267/97, Zb., str. I-2543., t. 25.).20      Iz
sudske prakse Suda proizlazi da je taj postupak autonoman i cjelovit
sustav neovisan o pravosudnim sustavima država ugovornica te da načelo
pravne sigurnosti u pravnom poretku Zajednice i ciljevi Konvencije, u
skladu s člankom 220. Ugovora o EZ-u (koji je postao članak 293. UEZ-a),
na kojem se ona temelji, zahtijevaju ujednačenu primjenu pravila
Konvencije i sudske prakse Suda koja se na nju odnosi u svim državama
ugovornicama (osobito vidjeti presudu od 11. kolovoza 1995., SISRO,
C-432/93, Zb., str. I-2269., t. 39.).21      Što
se tiče članka 27. Konvencije, Sud je presudio da ga je potrebno usko
tumačiti jer predstavlja prepreku ostvarenju jednog od temeljnih ciljeva
Konvencije (gore navedena presuda Solo Kleinmotoren, t. 20.). Kada je
konkretno riječ o primjeni odredbe o javnom poretku iz članka 27. točke
1. Konvencije, Sud je precizirao da se primjenjuje samo u iznimnim
slučajevima (presude od 4. veljače 1988., Hoffmann, 145/86, Zb., str.
645., t. 21. i od 10. listopada 1996., Hendrikman i Feyen, C-78/95, Zb.,
str. I-4943., t. 23.). 22      Iz
toga slijedi da, iako države ugovornice na temelju rezerve propisane
člankom 27. točkom 1. Konvencije u načelu ostaju slobodne odrediti što u
skladu s njihovim nacionalnim poimanjem zahtijeva javni poredak,
granice tog pojma potpadaju pod tumačenje Konvencije. 23      Stoga,
iako nije na Sudu da definira sadržaj javnog poretka države ugovornice,
on je dužan nadzirati granice u okviru kojih se sudac države ugovornice
može pozvati na taj pojam kako bi odbio priznati odluku suda druge
države ugovornice.24      U
tom pogledu valja istaknuti da su, s obzirom na to da je Konvencija
sklopljena na temelju članka 220. Ugovora i okvira koji on definira,
njezine odredbe vezane za Ugovor (presuda od 10. veljače 1994., Mund
& Fester, C-398/92, Zb., str. I-467., t. 12.).25      Sukladno
ustaljenoj sudskoj praksi, temeljna prava sastavni su dio temeljnih
pravnih načela čije poštovanje jamči Sud (osobito vidjeti mišljenje 2/94
od 28. ožujka 1996., Zb., str. I-1759., t. 33.). U tom se cilju Sud
nadahnjuje ustavnim tradicijama zajedničkima državama članicama kao i
smjernicama koje pružaju međunarodni instrumenti o zaštiti ljudskih
prava u kojima su države članice sudjelovale ili su im pristupile.
Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u
daljnjem tekstu: EKLJP) u tom pogledu ima posebno značenje (osobito
vidjeti presudu od 15. svibnja 1986., Johnston, 222/84, Zb., str. 1651.,
t. 18.).26      Sud
je tako, inspiriran tim temeljnim pravima, izričito priznao kao opće
načelo prava Zajednice da svaka osoba ima pravo na pravičan postupak
(presude od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija, C-185/95 P,
Zb., str. I-8417., t. 20. i 21. i od 11. siječnja 2000., Nizozemska
i Van der Wal/Komisija, C-174/98 P i C-189/98 P, još neobjavljena u
Zb., t. 17.).27      Članak
F stavak 2. Ugovora o Europskoj uniji (koji je nakon izmjena postao
članak 6. stavak 2. UEU-a) prenio je tu sudsku praksu. U skladu s tom
odredbom, „Unija poštuje temeljna prava zajamčena Europskom konvencijom
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisanom u Rimu 4.
studenoga 1950. i ona koja proizlaze iz ustavnih tradicija zajedničkih
državama članicama kao opća načela prava Zajednice“.28      Na prethodna pitanja potrebno je odgovoriti uzimajući u obzir ta razmatranja. Prvo pitanje29      Prvim
pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li sud države u
kojoj se zahtijeva priznanje u pogledu odredbe o javnom poretku iz
članka 27. točke 1. Konvencije u odnosu na okrivljenika s domicilom na
njezinom području uzeti u obzir činjenicu da je sud države u kojoj je
donesena sudska odluka svoju nadležnost utemeljio na državljanstvu žrtve
kaznenog djela.30      Prije
svega treba podsjetiti da se Konvencija, u skladu s odredbama svojeg
članka 1. stavka 1., primjenjuje na odluke u građanskim stvarima koje je
donio kazneni sud (presuda od 21. travnja 1993., Sonntag, C-172/91, Zb., str. I-1963., t. 16.).31      U
sustavu Konvencije, osim u nekim ograničenim slučajevima koji su
taksativno nabrojeni u njezinom članku 28. stavku 1., od kojih nijedan
ne odgovara činjeničnom stanju u glavnom postupku, sud države u kojoj se
zahtijeva priznanje ne može provjeravati nadležnost sudova države u
kojoj je donesena sudska odluka. To temeljno načelo propisano u članku
28. stavku 3. prvoj rečenici navedene konvencije ojačano je pojašnjenjem
iz druge rečenice iste odredbe, prema kojem „se ispitivanje javnog
poretka iz članka 27. stavka 1. ne odnosi na pravila o nadležnosti“.32      Iz
toga slijedi da se javni poredak države u kojoj se zahtijeva priznanje
ne može smatrati preprekom za priznanje ili izvršenje odluke donesene u
drugoj državi ugovornici samo zbog toga što sud države u kojoj je
donesena sudska odluka nije poštovao pravila Konvencije koja se odnose
na nadležnost.33      Uzimajući
u obzir opći izričaj članka 28. stavka 3. Konvencije, takvo se rješenje
treba smatrati načelno primjenjivim i u slučaju kada je sud države u
kojoj je donesena sudska odluka svoju nadležnost u odnosu na tuženika
koji ima domicil na području države u kojoj se zahtijeva priznanje
pogrešno utemeljio na pravilu koje upućuje na kriterij državljanstva.34      Stoga
na prvo pitanje valja odgovoriti da u pogledu odredbe o javnom poretku
iz članka 27. točke 1. Konvencije sud države u kojoj se zahtijeva
priznanje ne može u odnosu na tuženika s domicilom na njezinom području
uzeti u obzir činjenicu da je sud države u kojoj je donesena sudska
odluka utemeljio svoju nadležnost na državljanstvu žrtve kaznenog djela. Drugo pitanje35      Drugim
pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li sud države u
kojoj se zahtijeva priznanje, u pogledu odredbe o javnom poretku iz
članka 27. točke 1. Konvencije, u odnosu na okrivljenika s domicilom na
području te države kojeg se progoni zbog kaznenog djela počinjenog s
namjerom uzeti u obzir činjenicu da je sud države u kojoj je donesena
sudska odluka uskratio potonjem pravo da ga se zastupa u njegovoj
nenazočnosti.36      Treba
istaknuti da, zabranjujući preispitivanje strane odluke s obzirom na
njezin meritum, članci 29. i 34. stavak 3. Konvencije zabranjuju sudu
države u kojoj se zahtijeva priznanje da odbije priznati ili izvršiti tu
odluku samo zbog toga što postoji razlika između pravnog pravila koje
je primijenio sud države u kojoj je donesena sudska odluka i onog koje
bi primijenio sud države u kojoj se zahtijeva priznanje da je odlučivao o
sporu. Na isti način, sud države u kojoj se zahtijeva priznanje ne može
nadzirati ispravnost pravne ili činjenične ocjene suda države u kojoj
je donesena sudska odluka.37      Pozivanje
na odredbu o javnom poretku iz članka 27. točke 1. Konvencije moguće je
samo u slučaju u kojem bi priznanje ili izvršenje odluke donesene u
drugoj državi ugovornici bilo na neprihvatljiv način protivno pravnom
poretku države u kojoj se zahtijeva priznanje jer krši neko temeljno
načelo. Kako bi se poštovala zabrana ispitivanja strane odluke s obzirom
na njezin meritum, povreda mora predstavljati očito kršenje pravnog
pravila koje se smatra temeljnim u pravnom poretku države u kojoj se
zahtijeva priznanje ili prava koje je u tom pravnom poretku priznato kao
temeljno.38      Što
se tiče prava na zastupanje na koje upućuje zahtjev za prethodnu
odluku, treba istaknuti da ono zauzima istaknuto mjesto u organizaciji i
odvijanju pravičnog postupka te da pripada među temeljna prava koja
proizlaze iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama.39      Još
preciznije, Europski sud za ljudska prava u kaznenim stvarima u više je
navrata presudio da je, premda nije apsolutno, pravo svake osobe koja
je optužena za počinjenje kaznenog djela da je učinkovito brani
odvjetnik, koji je, ako je potrebno, imenovan po službenoj dužnosti,
jedno od temeljnih obilježja poštenog suđenja i da osoba optužena za
počinjenje kaznenog djela to pravo ne gubi samo zbog toga što nije
pristupila raspravama (vidjeti presude Europskog suda za ljudska prava
Poitrimol protiv Francuske od 23. studenoga 1993., serija A,
br. 277-A; Pelladoah protiv Nizozemske od 22. rujna
1994., serija A, br. 297-B i Van Geyseghem protiv Belgije od 21.
siječnja 1999., još neobjavljena).40      Iz
te sudske prakse proizlazi da nacionalni sudac države ugovornice ima
pravo smatrati da odbijanje da se sasluša obrana osobe koja je optužena
za počinjenje kaznenog djela, a koja nije pristupila raspravama,
predstavlja očitu povredu temeljnog prava.41      Sud
koji je uputio zahtjev pita se, međutim, može li, s obzirom na izričaj
članka II. Protokola, sud države u kojoj se zahtijeva priznanje uzeti u
obzir povredu takve prirode uzimajući u obzir članak 27. točku 1.
Konvencije. Članak II. Protokola, koji proširuje područje primjene
Konvencije na kaznene stvari zbog posljedica koje u građanskim ili
trgovačkim stvarima mogu proizići iz presude kaznenog suda (presuda od
26. svibnja 1981., Rinkau, 157/80, Zb., str. 1391., t. 6.), priznaje
pravo na zastupanje pred kaznenim sudovima jedne države ugovornice
nenazočnih osoba koje nisu državljani te države i s domicilom u drugoj
državi ugovornici samo u slučaju kada se progone za kazneno djelo
počinjeno iz nehaja. To je ograničenje tumačeno tako da je Konvencija
očito tražila način da isključi pravo da se osobe koje se progone zbog
kaznenih djela čija težina to opravdava mogu zastupati u njihovoj
nenazočnosti (gore navedena presuda Rinkau, t. 12.).42      Međutim,
iz sudske prakse koju je Sud razvio na temelju načela spomenutih u
točkama 25. i 26. ove presude proizlazi da je poštovanje prava obrane u
svim postupcima pokrenutima protiv osobe koji mogu dovesti do akta koji
na nju negativno utječe temeljno načelo prava Zajednice koje se treba
jamčiti i kada za to nema postupovnih pravila (osobito vidjeti presude
od 29. lipnja 1994., Fiskano/Komisija, C-135/92, Zb., str. I-2885., t.
39. i od 24. listopada 1996., Komisija/Lisrestal i dr., C-32/95 P, Zb.,
str. I-5373., t. 21.).43      Usto,
Sud je također presudio da se, iako je cilj Konvencije osigurati
pojednostavnjenje formalnosti za uzajamno priznanje i izvršenje sudskih
odluka, taj cilj ne može postići smanjujući prava obrane (presuda od 11.
lipnja 1985., Debaecker i Plouvier, 49/84, Zb., str. 1779., t. 10.).44      Iz
tog razvoja sudske prakse proizlazi da se pozivanje na odredbu o javnom
poretku mora smatrati mogućim u iznimnim slučajevima u kojima jamstva
propisana u zakonodavstvu države u kojoj je donesena sudska odluka kao i
Konvencijom nisu bila dovoljna da se okrivljenika zaštiti od očite
povrede njegova prava na obranu pred sudom na kojem je donesena sudska
odluka, kako je priznato EKLJP-om. Stoga se članak II. Protokola ne može
tumačiti na način da mu je protivno da sud države u kojoj se zahtijeva
priznanje može, s obzirom na javni poredak iz članka 27. točke 1.
Konvencije, uzeti u obzir činjenicu da je u okviru tužbe za naknadu
štete prouzrokovane kaznenim djelom sud u kojem je donesena sudska
odluka odbio saslušati obranu okrivljenika koji se progoni zbog kaznenog
djela počinjenog s namjerom samo zbog toga što nije pristupio
raspravama. 45      Stoga
na drugo pitanje treba odgovoriti da sud države u kojoj se zahtijeva
priznanje može, s obzirom na odredbu o javnom poretku iz članka 27.
točke 1. Konvencije, u odnosu na okrivljenika s domicilom na njezinom
području i koji se progoni zbog kaznenog djela počinjenog s namjerom
uzeti u obzir činjenicu da je sud države u kojoj je donesena sudska
odluka potonjem uskratio pravo da ga u njegovoj nenazočnosti zastupa
branitelj. Treće pitanje 46      Uzevši u obzir odgovor dan na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje. Troškovi47      Troškovi
njemačke i francuske vlade te Komisije, koji su Sudu podnijeli
očitovanja, ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj
prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio
zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Slijedom navedenoga_SUD_odgovarajući na pitanja koja mu je rješenjem od 4. prosinca 1997. uputio Bundesgerichtshof, odlučuje:Članak
27. točku 1. Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju
sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, kako je izmijenjena
Konvencijom od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine Danske, Irske
i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske te
Konvencijom od 25. listopada 1982. o pristupanju Helenske Republike,
treba tumačiti na sljedeći način:1.      U
pogledu odredbe o javnom poretku iz članka 27. točke 1. Konvencije, sud
države u kojoj se zahtijeva priznanje ne može u odnosu na okrivljenika s
domicilom na njezinom području uzeti u obzir činjenicu da je sud države
u kojoj je donesena sudska odluka utemeljio svoju nadležnost na
državljanstvu žrtve kaznenog djela.2.      Sud
države u kojoj se zahtijeva priznanje može, s obzirom na odredbu o
javnom poretku iz članka 27. točke 1. Konvencije, u odnosu na
okrivljenika s domicilom na njezinom području i koji se progoni zbog
kaznenog djela počinjenog s namjerom uzeti u obzir činjenicu da je sud
države u kojoj je donesena sudska odluka potonjem uskratio pravo da ga u
njegovoj nenazočnosti zastupa branitelj.Rodríguez IglesiasMoitinho de AlmeidaEdwardSevónSchintgen KapteynGulmannPuissochetHirschJann       RagnemalmObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. ožujka 2000.Tajnik       PredsjednikR. Grass        G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: njemački