62023CJ0423
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. sausio 22 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Elektros energijos vidaus rinka – Direktyva (ES) 2019/944 – 5 straipsnis – Rinkos veikimu pagrįstos tiekimo kainos – Direktyva (ES) 2018/2001 – Skatinimas naudoti atsinaujinančių išteklių energiją – Reglamentas (ES) 2022/1854 – Skubi intervencija, skirta didelėms energijos kainoms mažinti – 6 ir 7 straipsniai – Rinkos pajamų, kurias gauna elektros energijos gamintojai, naudojantys tam tikrus energijos išteklius, viršutinė riba – 8 straipsnis – Nacionalinės priemonės, kuriomis labiau ribojamos rinkos pajamos – Sąlygos – Nacionalinės teisės normos, pagal kurias gamintojams neužtikrinama galimybė pasilikti 10 % viršutinę ribą viršijančių pajamų – Investicijų į atsinaujinančių išteklių energijos sektorių apsauga – Rinkos pajamų, gautų pardavus iš akmens anglių pagamintą elektros energiją, viršutinės ribos nebuvimas – Pagal skirtingus energijos išteklius diferencijuoto reglamentavimo nebuvimas“
Byloje C‑423/23
dėl Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardijos regiono administracinis teismas, Italija) 2023 m. liepos 7 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2023 m. liepos 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Secab Soc. coop.
prieš
Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA),
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA,
dalyvaujant:
Presidenza del Consiglio die Ministri,
Ministero della Transizione ecologica,
Ministero dello Sviluppo economico,
Associazione Italia Solare ETS,
Assoidroelettrica,
Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane,
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas I. Jarukaitis (pranešėjas), teisėjai M. Condinanzi ir N. Jääskinen,
generalinis advokatas A. Rantos,
posėdžio sekretorius G. Chiapponi, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2024 m. lapkričio 6 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Secab Soc. coop., atstovaujamos avvocati C. Mainardis, M. Nussi ir A. Travi,
–
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA, atstovaujamos avvocati D. Gallo, G. Pellegrino, G. Vercillo ir A. Zoppini,
–
Associazione Italia Solare ETS, atstovaujamos avvocata G. Cassar,
–
Assoidroelettrica, atstovaujamos avvocati G. B. Conte ir G. Giordano,
–
Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane, atstovaujamos avvocata C. Martorana,
–
Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino ir G. Palmieri, padedamų avvocati dello Stato L. Delbono ir R. Guizzi,
–
Belgijos vyriausybės, atstovaujamos P. Cottin ir M. Jacobs, padedamų advocaten K. Decroix ir B. Martel,
–
Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Boskovits ir C. Kokkosi,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos O. Beynet, B. De Meester, T. Scharf ir A. Spina,
susipažinęs su 2025 m. vasario 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2019 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/944 dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2012/27/ES (OL L 158, 2019, p. 125), 5 straipsnio 4 dalies, 2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2018/2001 dėl skatinimo naudoti atsinaujinančiųjų išteklių energiją (OL L 328, 2018, p. 82) 2, 3 ir 12 konstatuojamųjų dalių ir 2022 m. spalio 6 d. Tarybos reglamento (ES) 2022/1854 dėl skubios intervencijos, skirtos didelėms energijos kainoms mažinti (OL L 261 I, 2022, p. 1) 27–29, 39 ir 41 konstatuojamųjų dalių ir 6 straipsnio 1 dalies, 7 straipsnio 1 dalies h–j punktų ir 8 straipsnio 1 dalies a–d punktų, taip pat 2 dalies išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant elektros energijos gamybos sektoriuje veikiančios kooperatinės bendrovės Secab Soc. Coop. ginčą su Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA) (Nacionalinė energijos, tinklų ir aplinkos reguliavimo institucija, Italija) ir Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA, pagal Italijos teisę įsteigta bendrove, visiškai priklausančia Italijos valstybei ir pavaldžia Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ekonomikos ir finansų ministerija, Italija), atsakinga už atsinaujinančių išteklių energijos plėtros skatinimą ir rėmimą ir energijos vartojimo efektyvumą vykdant nacionalinę energetikos politiką, dėl nacionalinės teisės normų, nustatančių rinkos pajamų, gaunamų pardavus iš tam tikrų atsinaujinančių energijos šaltinių pagamintą elektros energiją, viršutinę ribą, teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2018/2001
3
Direktyvos 2018/2001 2, 3 ir 12 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(2)
pagal [SESV] 194 straipsnio 1 dalį atsinaujinančiųjų išteklių energijos formų plėtojimo skatinimas yra vienas iš [Europos] Sąjungos energetikos politikos tikslų. To tikslo siekiama šia direktyva. Didesnis atsinaujinančiųjų išteklių energijos arba atsinaujinančios energijos naudojimas yra svarbi priemonių, reikalingų sumažinti išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį ir įvykdyti Sąjungos įsipareigojimą pagal 2015 m. Paryžiaus susitarimą dėl klimato kaitos, dėl kurio susitarta 21-oje Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos šalių konferencijoje <...>, ir Sąjungos 2030 m. klimato ir energetikos politikos strategiją, įskaitant privalomą tikslą – iki 2030 m. Sąjungoje išmetamų teršalų kiekį sumažinti bent 40 %, palyginti su 1990 m. lygiu, rinkinio dalis. Sąjungos 2030 m. privalomas tikslas atsinaujinančiųjų išteklių energijos srityje ir valstybių narių įnašai siekiant to tikslo, įskaitant jų bazines procentines dalis, susijusias su jų 2020 m. nacionaliniais bendraisiais tikslais, yra vieni iš elementų, kurie yra itin svarbūs Sąjungos energetikos ir aplinkos politikos atžvilgiu. Kiti tokie elementai yra išdėstyti šioje direktyvoje nustatytoje sistemoje, pavyzdžiui, šildymo ir vėsinimo iš atsinaujinančiųjų išteklių plėtrai ir transporto degalų iš atsinaujinančiųjų išteklių plėtrai;
(3)
didesniam atsinaujinančiųjų išteklių energijos naudojimui taip pat tenka svarbus vaidmuo skatinant energijos tiekimo saugumą, tvariąją energiją prieinamomis kainomis, technologijų plėtrą ir inovacijas, taip pat pirmavimą technologijų ir pramonės srityse, kartu teikiant naudą aplinkos apsaugos, socialinėje ir sveikatos apsaugos srityse, taip pat užtikrinant užimtumo bei regioninės plėtros galimybes, ypač kaimo ir atskirtose vietovėse, retai gyvenamuose regionuose ar teritorijose arba regionuose ar teritorijose, kuriuose vyksta dalinė deindustrializacija;
<...>
(12)
skatinant valstybes nares prie Sąjungos tikslo prisidėti plataus užmojo įnašais, turėtų būti parengta finansinė sistema, kurios paskirtis – sudaryti palankesnes sąlygas, be kita ko, naudojant finansines priemones, tose valstybėse narėse investuoti į atsinaujinančiųjų išteklių energijos projektus“.
Direktyva 2019/944
4
Direktyvos 2019/944 5 straipsnyje „Rinkos veikimu pagrįstos tiekimo kainos“ nurodyta:
„1.   Tiekėjai gali laisvai nustatyti kainą, kuria jie tiekia elektros energiją vartotojams. Valstybės narės imasi tinkamų veiksmų siekdamos užtikrinti veiksmingą tiekėjų konkurenciją.
<...>
3.   Nukrypstant nuo 1 ir 2 dalių, valstybės narės gali taikyti valstybės intervencines priemones nustatant kainas elektros energijos tiekimo elektros energijos nepriteklių patiriantiems ar pažeidžiamiems namų ūkio vartotojams. Tokioms valstybės intervencinėms priemonėms taikomos sąlygos, nustatytos 4 ir 5 dalyse.
4.   Valstybės intervencinėmis priemonėmis nustatant elektros energijos tiekimo kainas:
a)
turi būti siekiama visuotinės ekonominės svarbos tikslo ir jos neturi viršyti to, kas yra būtina pasiekti tą visuotinės ekonominės svarbos tikslą;
b)
jos turi būti aiškiai apibrėžtos, skaidrios, nediskriminacinės ir patikrinamos;
c)
[reikia] užtikrinti Sąjungos elektros energijos įmonėms vienodą prieigą prie vartotojų;
d)
turi būti ribotos trukmės ir proporcingos naudos gavėjų atžvilgiu;
e)
dėl jų rinkos dalyviai neturėtų patirti papildomų išlaidų diskriminaciniu būdu.
<...>“
Reglamentas 2022/1854
5
Reglamento 2022/1854 1, 27–29 ir 39–41 konstatuojamosiose dalyse buvo nurodyta:
„(1)
nuo 2021 m. rugsėjo mėn. elektros energijos rinkose vyrauja labai didelės kainos. <...>
<...>
(27)
rinkos pajamų viršutinė riba turėtų būti tokio lygio, kad nekeltų pavojaus gamintojų, kuriems ji taikoma, įskaitant atsinaujinančiųjų išteklių energijos gamintojus, galimybei susigrąžinti savo investicijas bei veiklos išlaidas ir užtikrintų bei skatintų būsimas investicijas į pajėgumus, kurių reikia kuriant nuo iškastinio kuro nepriklausomą ir patikimą elektros energijos sistemą. Visoje Sąjungoje taikyti vienodą rinkos pajamų viršutinę ribą yra tinkamiausia siekiant išsaugoti elektros energijos vidaus rinkos veikimą, nes taip išlaikoma kainomis grindžiama elektros energijos gamintojų, naudojančių įvairias technologijas, visų pirma atsinaujinančiuosius energijos išteklius, konkurencija;
(28)
nors kartkartėmis trumpam smarkiai pakilusios kainos gali būti laikomos įprastu elektros energijos rinkos ypatumu ir gali būti naudingos kai kuriems investuotojams siekiant susigrąžinti savo investicijas į gamybą, nuo 2022 m. vasario mėn. stebimas itin didelis ir ilgalaikis kainų didėjimas labai skiriasi nuo įprastos rinkos padėties, kuriai būdingi atsitiktiniai smarkūs kainų šuoliai. Todėl rinkos pajamų viršutinė riba neturėtų būti žemesnė už pagrįstus rinkos dalyvių lūkesčius atitinkantį vidutinį elektros energijos kainų lygį, buvusį tomis valandomis, kuriomis elektros energijos paklausa iki Rusijos [Federacijos] karinės agresijos prieš Ukrainą buvo didžiausia. Pastaraisiais dešimtmečiais ir iki 2022 m. vasario mėn. visos Sąjungos didmeninėje elektros energijos rinkoje vidutinės didžiausios kainos, atitinkančios tikslingus nuolatinius lūkesčius [kurių buvo tikėtasi], buvo [nuosekliai buvo gerokai] mažesnės nei 180 [eurų] už [megavatvalandę (MWh)], nepaisant jų skirtumų įvairiuose Sąjungos regionuose. Kadangi pradinis rinkos dalyvių sprendimas investuoti buvo priimtas remiantis lūkesčiu, kad kainos vidutiniškai bus mažesnės už kainas piko valandomis, nustatant 180 [eurų] už MWh rinkos pajamų viršutinę ribą tie pradiniai rinkos lūkesčiai gerokai viršijami. Paliekant kainos maržą, kurios investuotojai galėjo pagrįstai tikėtis, būtina užtikrinti, kad rinkos pajamų viršutinė riba nedarytų neigiamo poveikio pradiniam investicijų pelningumo vertinimui;
(29)
be to, 180 [eurų] už MWh rinkos pajamų viršutinė riba, įskaitant pagrįstą maržą, yra nuosekliai aukštesnė už dabartines išlygintas energijos gamybos naudojant atitinkamas gamybos technologijas sąnaudas [LCOE – levelised cost of electricity], todėl gamintojai, kuriems ji taikoma, gali padengti savo investicijas ir veiklos sąnaudas. Atsižvelgiant į tai, kad taikant rinkos pajamų viršutinę ribą išlieka didelis pagrįstų išlygintų energijos gamybos sąnaudų ir rinkos pajamų viršutinės ribos skirtumas, negalima tikėtis, kad ją taikant sumažės investicijos į naujus už ribinį pelną mažesnių sąnaudų pajėgumus;
<...>
(39)
siekiant atsižvelgti į tiekimo saugumo problemas, valstybės narės turėtų turėti galimybę nustatyti rinkos pajamų viršutinę ribą taip, kad elektros energijos gamintojai galėtų išlaikyti 10 proc. pajamų perviršio, viršijančio rinkos pajamų viršutinę ribą;
(40)
elektros energijos gamybos įrenginių gamybos rūšių derinys ir sąnaudų struktūra valstybėse narėse labai skiriasi, todėl joms turėtų būti leidžiama konkrečiomis sąlygomis toliau taikyti arba nustatyti nacionalines kovos su krize priemones;
(41)
visų pirma valstybėms narėms turėtų būti palikta galimybė dar labiau apriboti gamintojų, kuriems taikoma rinkos pajamų viršutinė riba, pajamas ir nustatyti konkrečią rinkos pajamų, gautų pardavus iš akmens anglių pagamintą elektros energiją, kurios kaina kai kuriose valstybėse narėse gali būti gerokai mažesnė už naudojant ribines technologijas pagamintos elektros energijos kainą, viršutinę ribą. Siekiant išsaugoti teisinį tikrumą, valstybėms narėms taip pat turėtų būti leidžiama toliau taikyti arba nustatyti nacionalines kovos su krize priemones, kuriomis ribojamos gamintojų, kuriems netaikoma Sąjungos masto viršutinė pajamų riba, rinkos pajamos“.
6
Šio reglamento 6 straipsnio „Privaloma rinkos pajamų viršutinė riba“ 1 ir 2 dalyse buvo numatyta:
„1.   Gamintojų rinkos pajamos, gaunamos gaminant elektros energiją iš 7 straipsnio 1 dalyje nurodytų išteklių, negali viršyti 180 [eurų] už pagamintos elektros energijos MWh.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad rinkos pajamų viršutinė riba būtų taikoma visoms gamintojų ir, kai aktualu, gamintojų vardu didmeninėse elektros energijos rinkose veikiančių tarpininkų rinkos pajamoms, neatsižvelgiant į rinkos laikotarpį, kuriuo vykdomas sandoris, ir į tai, ar elektros energija prekiaujama dvišaliu pagrindu ar centralizuotoje prekyvietėje.“
7
Minėto reglamento 7 straipsnio „Rinkos pajamų viršutinės ribos taikymas elektros energijos gamintojams“ 1 ir 5 dalyse buvo nustatyta:
„1.   6 straipsnyje numatyta rinkos pajamų viršutinė riba taikoma rinkos pajamoms, gautoms pardavus elektros energiją, pagamintą naudojant šiuos išteklius:
a)
vėjo energiją;
b)
saulės energiją (saulės šiluminę ir fotovoltinę saulės energiją);
c)
geoterminę energiją;
d)
hidroenergiją be rezervuaro;
e)
biomasės kurą (kietąjį arba dujinį biomasės kurą), išskyrus biometaną;
f)
atliekas;
g)
branduolinę energiją;
h)
lignitą;
i)
žalios naftos produktus;
j)
durpes.
<...>
5.   Valstybės narės gali nuspręsti, kad rinkos pajamų viršutinė riba taikoma tik 90 proc. rinkos pajamų, viršijančių 6 straipsnio 1 dalyje numatytą rinkos pajamų viršutinę ribą.“
8
Šio reglamento 8 straipsnyje „Nacionalinės kovos su krize priemonės“ buvo nurodyta:
„1.   Valstybės narės gali:
a)
toliau taikyti arba nustatyti priemones, kuriomis būtų dar labiau apribotos gamintojų, gaminančių elektros energiją iš 7 straipsnio 1 dalyje išvardytų šaltinių, rinkos pajamos, įskaitant galimybę diferencijuoti technologijas, taip pat kitų rinkos dalyvių, įskaitant tuos, kurie užsiima prekyba elektros energija, rinkos pajamos;
<...>
c)
toliau taikyti arba nustatyti nacionalines priemones, skirtas apriboti gamintojų, gaminančių elektros energiją iš 7 straipsnio 1 dalyje nenurodytų išteklių, rinkos pajamas;
d)
nustatyti konkrečią rinkos pajamų, gautų pardavus iš akmens anglių pagamintą elektros energiją, viršutinę ribą;
<...>
2.   1 dalyje nurodytos priemonės pagal šį reglamentą turi:
a)
būti proporcingos ir nediskriminuojančios;
b)
nekelti pavojaus investavimo signalams;
c)
užtikrinti, kad būtų padengtos investicijos ir veiklos sąnaudos;
d)
neiškraipyti didmeninių elektros energijos rinkų veikimo, visų pirma nedaryti poveikio pirmumo tvarkai ir kainų formavimuisi didmeninėje rinkoje;
e)
būti suderinamos su Sąjungos teise.“
9
Reglamento 2022/1854 10 straipsnio „Pajamų perviršio paskirstymas“ 1 dalyje buvo nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad visas pajamų perviršis, gaunamas taikant rinkos pajamų viršutinę ribą, būtų tikslingai naudojamas galutiniams elektros energijos vartotojams remti skirtoms priemonėms, kuriomis švelninamas didelių elektros energijos kainų poveikis tiems vartotojams, finansuoti.“
10
Šio reglamento 22 straipsnyje „Įsigaliojimas ir taikymas“ buvo numatyta:
„1.   Šis reglamentas įsigalioja kitą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
2.   Nedarant poveikio pareigai užtikrinti pajamų perviršio paskirstymą pagal 10 straipsnį ir naudoti pajamas iš laikinojo solidarumo įnašo pagal 17 straipsnį, taip pat nedarant poveikio 20 straipsnio 2 dalyje nurodytai pareigai teikti ataskaitas, šis reglamentas taikomas iki 2023 m. gruodžio 31 d., laikantis šių sąlygų;
<...>
c) 6, 7 ir 8 straipsniai taikomi nuo 2022 m. gruodžio 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d.;
<...>“
Italijos teisė
Dekretas-įstatymas Nr. 4/2022
11
Dekrete įstatyme Nr. 4/2022, su daliniais pakeitimais pertvarkytame į įstatymą 2022 m. kovo 28 d.legge n. 25 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 27 gennaio 2022, n. 4, recante misure urgenti in materia di sostegno alle imprese e agli operatori economici, di lavoro, salute e servizi territoriali, connesse all'emergenza da COVID‑19, nonché per il contenimento degli effetti degli aumenti dei prezzi nel settore elettrico (Įstatymas Nr. 25, kuriuo pertvarkant į įstatymą iš dalies keičiamas 2022 m. sausio 27 d. Dekretas-įstatymas Nr. 4 dėl nepaprastų priemonių, skirtų padėti įmonėms ir ekonominės veiklos vykdytojams, teikti paramą darbo, sveikatos ir teritorinių paslaugų srityse kilus COVID‑19 krizei, ir siekiant sušvelninti kainų didėjimo elektros energijos sektoriuje poveikį; GURI, Nr. 73, 2022 m. kovo 28 d., paprastasis priedas Nr. 13; toliau – Dekretas-įstatymas Nr. 4/2022), yra 15bis straipsnis „Papildomos priemonės, susijusios su elektros energija, pagaminta jėgainėse, naudojančiose atsinaujinančiuosius išteklius“. Jame buvo numatyta:
„1.   Nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2022 m. gruodžio 31 d. energijos kainai taikomas dvikryptis kompensavimo mechanizmas, kiek tai susiję su elektros energija, į tinklą tiekiama iš:
a)
didesnės nei 20 kW galios fotovoltinių įrenginių, kuriems taikomos fiksuotosios priemokos, gaunamos pagal supirkimo tarifų mechanizmą (Conto Energia), nepriklausančios nuo rinkos kainų;
b)
didesnės nei 20 kW galios įrenginių, kurie naudoja saulės, hidroelektrinius, geoterminius ir vėjo šaltinius ir kuriems netaikomi skatinimo mechanizmai, pradėtų eksploatuoti iki 2010 m. sausio 1 d.
<...>
3.   Pagal 1 dalį GSE apskaičiuoja šio straipsnio a ir b punktuose nurodytų verčių skirtumą:
a)
referencinės kainos, lygios prie šio dekreto-įstatymo [pridėtoje] lentelėje nurodytai kainai, kiekvienai rinkos zonai[, nuo 56 iki 58 eurų už MWh (išskyrus Sardinijos ir Sicilijos salas, kurioms nustatytos atitinkamai 61 eurų už MWh ir 75 eurų už MWh referencinės kainos)];
b)
rinkos kainos, lygios:
1)
1 dalies a punkte nurodytų įrenginių ir 1 dalies b punkte nurodytų įrenginių, naudojančių saulės, vėjo, geoterminius ir tekančio vandens šaltinius, atveju – valandinei elektros energijos kainai rinkos zonoje, o iki 2022 m. sausio 27 d. sudarytų tiekimo sutarčių, kurios neatitinka 7 dalyje nurodytų sąlygų, atveju – tose sutartyse nurodytai kainai;
2)
1 dalies b punkte nurodytų įrenginių, išskyrus 1 punkte nurodytus įrenginius, atveju – mėnesiniam valandinių elektros energijos kainų rinkos zonose aritmetiniam vidurkiui, o iki 2022 m. sausio 27 d. sudarytų tiekimo sutarčių, kurios neatitinka 7 dalyje nurodytų sąlygų, atveju – tose sutartyse nurodytai kainai.
4.   Jei 3 dalyje nurodytas skirtumas yra teigiamas, GSE sumoka gamintojui atitinkamą sumą. Jei skirtumas yra neigiamas, GSE taiko išskaitą arba reikalauja atitinkamos sumos iš gamintojo.
<...>“
12
Dekreto-įstatymo Nr. 115/2022, su daliniais pakeitimais pertvarkyto į įstatymą 2022 m. rugsėjo 21 d.legge n. 142 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 9 agosto 2022, n. 115, recante misure urgenti in materia di energia, emergenza idrica, politiche sociali e industriali (Įstatymas Nr. 142, kuriuo pertvarkant į įstatymą iš dalies keičiamas 2022 m. rugpjūčio 9 d. Dekretas-įstatymas Nr. 115 dėl nepaprastų priemonių, susijusių su energetika, vandens krize, socialine ir pramonės politika; GURI, Nr. 221, 2022 m. rugsėjo 21 d., p. 1), 11 straipsnio 1 dalimi kompensavimo mechanizmo, numatyto 15bis straipsnyje, taikymas buvo pratęstas iki 2023 m. birželio 30 d.
Įstatymas Nr. 197/22
13
2022 m. gruodžio 29 d.legge n. 197 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2023 e bilancio pluriennale per il triennio 2023-2025 (Įstatymas Nr. 197 dėl 2023 finansinių metų valstybės biudžeto sąmatos ir daugiamečio biudžeto trejų metų 2023–2025 m. laikotarpiui; GURI, Nr. 303, 2022 m. gruodžio 29 d., paprastasis priedas Nr. 43; toliau – Įstatymas Nr. 197/22) 1 straipsnio 30–33 dalyse numatyta:
„30.   Pagal Reglamentą [2022/1854] nuo 2022 m. gruodžio 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. viršutinė riba pagal vienakryptį kompensavimo mechanizmą taikoma elektros energijos gamintojų rinkos pajamoms už elektros energiją, patiektą į tinklą iš:
a)
atsinaujinančius išteklius naudojančių įrenginių, kuriems netaikomas [Dekreto-įstatymo Nr. 4/2022] 15bis straipsnis;
b)
įrenginių, naudojančių neatsinaujinančius išteklius, nurodytus Reglamento [2022/1854] 7 straipsnio 1 dalyje.
31.   Rinkos pajamų viršutinė riba taikoma visoms pirma numatytuose įrenginiuose elektros energiją gaminančių gamintojų ir, kai aktualu, gamintojų vardu didmeninėse elektros energijos rinkose veikiančių tarpininkų rinkos pajamoms, neatsižvelgiant į rinkos laikotarpį, kuriuo vykdomas sandoris, iš kurio gaunamo pajamos, ir į tai, ar elektros energija prekiaujama dvišaliu pagrindu ar centralizuotoje prekyvietėje.
32.   Pagal 30 dalį [GSE] apskaičiuoja šio straipsnio a ir b punktuose nurodytų verčių skirtumą:
a)
referencinės kainos, lygios 180 [eurų] už MWh, arba išteklių, kurių gamybos sąnaudos viršija šią kainą, atveju – vertės, gamybos technologijai nustatytos pagal ARERA apibrėžtus kriterijus <...>, atsižvelgiant į investicijas ir veiklos sąnaudas ir teisingą atlyginimą už investicijas. Tuo tikslu įrenginių, skatinamų pagal vienkrypčius mechanizmus, išskyrus tuos, kurie pakeičia žaliuosius sertifikatus, atveju referencinė kaina lygi maksimaliai vertei pagrindu imant 180 [eurų] už MWh sumą ir taikomą tarifą;
b)
rinkos kainos, lygios mėnesiniam valandinės elektros energijos kainos rinkos zonoje vidurkiui, apskaičiuojamam kaip svertinis vidurkis kintamus energijos išteklius naudojančių įrenginių atveju pagal kiekvieno įrenginio gamybos profilį ir kaip aritmetinis vidurkis įrenginių, naudojančių nekintamus energijos išteklius, atveju, arba sutarčių, sudarytų iki Įstatymo Nr. 197/22 įsigaliojimo [t. y. iki 2023 m. sausio 1 d.] ir neatitinkančių 37 punkte nurodytų sąlygų, atveju – tose sutartyse nurodytos kainos.
33.   Jei 32 punkte nurodytas skirtumas yra neigiamas, GSE taiko išskaitą arba reikalauja atitinkamos sumos iš gamintojo.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
14
Secab valdo hidroelektrines, naudojančias tekančio vandens energiją. Kadangi ši bendrovė patenka į Dekreto-įstatymo Nr. 4/2022 15bis straipsnio taikymo sritį, jai buvo taikoma toje nuostatoje numatyta pajamų ribojimo priemonė. Šiomis aplinkybėmis gavusi kelias GSE išrašytas sąskaitas faktūras, ji kreipėsi į Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardijos regiono administracinis teismas, Italija), t. y. į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, prašydama panaikinti, be kita ko, ARERA sprendimą, kuriuo įgyvendinama ši nuostata, GSE priimtus techninius reglamentus, susijusius su minėtos nuostatos taikymu, ir pagal tą pačią nuostatą GSE 2022 m. spalio 18 d. ir lapkričio 15 d. jai išrašytas sąskaitas faktūras. Grįsdama ieškinį Secab teigia, kad Dekreto-įstatymo Nr. 4/2022 15bis straipsnis prieštarauja Sąjungos teisei.
15
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad 15bis straipsnio taikymas, iš pradžių numatytas laikotarpiui nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2022 m. gruodžio 31 d., Dekretu-įstatymu Nr. 115/2022 buvo pratęstas iki 2023 m. birželio 30 d. Jis taip pat pažymi, kad Reglamentas 2022/1854 įsigaliojo tik 2022 m. spalio 8 d., kad jame buvo nustatyta didesnė pajamų viršutinė riba ir platesnė taikymo sritis, nei nurodyta minėtame 15bis straipsnyje, ir kad būtent pagal Įstatymo Nr. 197/22 1 straipsnio 30–38 dalis nuo 2022 m. gruodžio 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo įgyvendinti šio reglamento 6–8 straipsniai, tačiau neįtraukiant atsinaujinančius energijos išteklius naudojančių įrenginių, kurie jau pateko į 15bis straipsnio taikymo sritį. Jis nurodo, kad, nors 15bis straipsnis buvo priimtas anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, jis iš esmės buvo nacionalinės teisės nuostata, kuria įgyvendinamas šis reglamentas, kiek tai susiję su šiame 15bis straipsnyje nurodyta atsinaujinančių išteklių energija.
16
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad minėtas 15bis straipsnis, kaip ir Reglamentas 2022/1854, buvo priimtas siekiant laikinai apriboti ypatingąsias rinkos pajamas, kurias gauna energijos gamintojai ir kurių sąnaudos nepriklauso nuo gamtinių dujų kainų pokyčių, nustatant šių ypatingųjų pajamų viršutinę ribą ir atitinkamas sumas paskirstant galutiniams vartotojams. Vis dėlto jam kyla abejonių dėl konkrečios tvarkos, kurią Italijos teisės aktų leidėjas pasirinko tokiai viršutinei pajamų ribai nustatyti.
17
Pirma, šiam teismui kyla klausimas dėl Dekreto-įstatymo Nr. 4/2022 15bis straipsnyje numatytos viršutinės ribos dydžio. Šiuo aspektu jis pažymi, kad nors 15bis straipsnio 3 dalies a punkte nurodyta referencinė kaina, svyruojanti nuo 56 eurų iki 75 eurų už pagamintos elektros energijos MWh, yra gerokai mažesnė už nustatytą Sąjungos ir nuo jos labai skiriasi (pastaroji siekia 180 EUR už pagamintos elektros energijos MWh), ARERA teigimu, ji yra teisinga. Italijos teisės aktų leidėjas šią kainą nustatė pagal kainų, užfiksuotų kiekvienoje rinkos zonoje nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2020 m. gruodžio 31 d. ir peržiūrėtų atsižvelgiant į infliaciją, aritmetinį vidurkį. Vis dėlto jis mano, kad pagal Reglamento 2022/1854 28 konstatuojamąją dalį nustatant rinkos pajamų viršutinę ribą reikėjo remtis valandomis, kai paklausa buvo didžiausia iki Rusijos Federacijos agresijos karo prieš Ukrainą pradžios. Be to, 2020 m., kuriems būdingi su COVID‑19 epidemija susiję sutrikimai, bendra nacionalinė kaina pasiekė istoriškai žemą lygį, t. y. nukrito iki 38,92 eurų už pagamintos elektros energijos MWH, nors 2021 m., į kuriuos nebuvo atsižvelgta apskaičiuojant vidurkį, ši kaina labai išaugo – iki 125 eurų už pagamintos elektros energijos MWh, kaip ir 2022 m. pirmąjį ketvirtį, kai ji siekė 308 EUR už pagamintos elektros energijos MWh. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar minėtame 15bis straipsnyje numatyta viršutinė riba yra proporcinga ir pagrįsta, nes ja neužtikrinama, kad gamintojai galėtų pasilikti 10 proc. šią ribą viršijančių pajamų, kaip to reikalaujama pagal šio reglamento 39 konstatuojamąją dalį.
18
Be to, jam neatrodo, kad Dekreto-įstatymo Nr. 4/2022 15bis straipsnis yra tinkamas siekiant apsaugoti investicijas į atsinaujinančių išteklių energijos sektorių, be kita ko, kiek tai susiję su gebėjimu ateityje vykdyti tokias investicijas siekiant padidinti atsinaujinančių energijos išteklių naudojimą. Šiuo klausimu jis visų pirma daro nuorodą į Direktyvos 2018/2001 2 konstatuojamąją dalį, kurioje pabrėžiama, kad svarbu pakeisti iškastinį kurą ir skatinti naudoti atsinaujinančius išteklius, ir į Reglamento 2022/1854 28 ir 29 konstatuojamąsias dalis, iš kurių matyti, kad būtina nustatyti viršutinę ribą taip, kad ji nedarytų poveikio pradiniam investicijų pelningumo vertinimui. Vis dėlto Italijos teisės aktų leidėjas, nustatydamas 15bis straipsnyje numatytą viršutinę ribą, regis, neatsižvelgė į šiuos reikalavimus.
19
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Reglamentą 2022/1854 jo 6 straipsnyje nustatyta viršutinė riba taikoma energijos gamintojams, naudojantiems lignitą, žalią naftą ir durpes, o jo 41 konstatuojamojoje dalyje ir 8 straipsnio 1 dalies d punkte numatyta, kad valstybės narės turėtų nustatyti konkrečią viršutinę ribą akmens anglis naudojantiems gamintojams. Vis dėlto Dekreto-įstatymo Nr. 4/0022 15bis straipsnyje nenumatyta jokių teisės aktų, taikytinų šiems gamintojams, o jie dėl to įgijo nepagrįstą pranašumą. Jis taip pat pažymėjo, kad nors pagal Reglamento 2022/1854 8 straipsnio 1 dalies a punktą valstybėms narėms leidžiama diferencijuoti taikomą sistemą pagal skirtingus energijos šaltinius, minėtame 15bis straipsnyje nustatyta bendra viršutinė riba visoms jame nurodytoms gamintojų kategorijoms, nors gamybos sąnaudos skiriasi priklausomai nuo įrenginių kategorijos.
20
Šiomis aplinkybėmis Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardijos regiono administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal Direktyvos [2019/944] 5 straipsnio 4 dalį, Direktyvos [2018/2001] 3 ir 12 konstatuojamąsias dalis, Reglamento [2022/1854] [27–29] ir 39 konstatuojamąsias dalis, 6 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 2 dalį draudžiamos nacionalinės teisės normos, kuriose nustatyta rinkos pajamų, gautų pardavus elektros energiją, viršutinė riba laikantis Dekreto-įstatymo Nr. 4/2022 <...> 15bis straipsnyje numatytos tvarkos, pagal kurią neužtikrinama, kad gamintojai išlaikys 10 proc. pajamų, viršijančių šią viršutinę ribą?
2.
Ar pagal Direktyvos [2019/944] 5 straipsnio 4 dalį, Direktyvos [2018/2001] 2, 3 ir 12 konstatuojamąsias dalis, Reglamento [2022/1854] [27–29] ir 39 konstatuojamąsias dalis, 6 straipsnio 1 dalį, 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktus draudžiamos nacionalinės teisės normos, kuriose nustatyta rinkos pajamų, gautų pardavus elektros energiją, viršutinė riba laikantis Dekreto-įstatymo Nr. 4/2022 <...> 15bis straipsnyje numatytos tvarkos, pagal kurią neapsaugomos ir neskatinamos investicijos į atsinaujinančių išteklių energijos sektorių?
3.
Ar pagal Direktyvos [2018/2001] 3 konstatuojamąją dalį, Reglamento [2022/1854] 27 ir 41 konstatuojamąsias dalis, 7 straipsnio 1 dalies [h–j] punktus, 8 straipsnio 1 dalies a ir d punktus ir 8 straipsnio 2 dalį draudžiamos nacionalinės teisės normos, kuriose nustatyta rinkos pajamų, gautų pardavus elektros energiją, viršutinė riba laikantis Dekreto-įstatymo Nr. 4/2022 <...> 15bis straipsnyje numatytos tvarkos, pagal kurią nenumatyta nei konkreti pajamų, gautų pardavus iš akmens anglių pagamintą energiją, viršutinė riba, nei diferencijuota tvarka, atsižvelgiant į skirtingus gamybos išteklius?“
Dėl priimtinumo
21
GSE ir Italijos vyriausybė teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas, nes jame nenurodytos visos faktinės ir teisinės aplinkybės, būtinos tam, kad Teisingumo Teismas galėtų pateikti naudingą atsakymą, taigi jis neatitinka Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje nurodytų reikalavimų. Visų pirma GSE teigia, kad dėl kiekvieno iš pateiktų klausimų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė tam tikrų faktinių ar teisinių aplinkybių, kurios vis dėlto turi lemiamos reikšmės siekiant teisingai įvertinti šio teismo iškeltas abejones, o jos, beje, didžiąja dalimi buvo grindžiamos Secab tam teismui pateiktame skunde išdėstytais argumentais.
22
Pagal suformuotą jurisprudenciją, į kurią yra atsižvelgta Procedūros reglamento 94 straipsnio a ir b punktuose, siekiant pateikti tokį Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad tas teismas apibrėžtų pateikiamų klausimų faktines aplinkybes ir teisinį pagrindą arba bent paaiškintų šiuos klausimus pagrindžiančias faktines prielaidas. Be to, kaip nustatyta Procedūros reglamento 94 straipsnio c punkte, prašyme priimti prejudicinį sprendimą turi būti išdėstytos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės normų (2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 59 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
23
Nagrinėjamu atveju nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą atitinka šiuos reikalavimus. Joje išsamiai aprašytos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, o dėl kiekvieno iš pateiktų klausimų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išdėstė motyvus, dėl kurių mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamomis nacionalinės teisės normomis gali būti pažeistos joje nurodytos Sąjungos teisės nuostatos.
24
Be to, nacionaliniai teismai turi labai plačią diskreciją teikti Teisingumo Teismui klausimus dėl reikšmingų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo. Tik pagrindinę bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti tai, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Vadinasi, nacionalinių teismų pateiktiems klausimams taikoma svarbos prezumpcija, ir Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateiktų prejudicinių klausimų tik jeigu akivaizdu, kad prašomas išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, kad problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į tuos klausimus (šiuo klausimu žr. 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, 15 ir 18 punktus ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Voore Mets ir Lemeks Põlva, C‑784/23, EU:C:2025:609, 31 punktą).
25
Taigi tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentai daugiausia grindžiami Secab jam išdėstytais argumentais, net darant prielaidą, kad tai pasitvirtintų, neįrodo prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumo, nes įvykdytos Procedūros reglamento 94 straipsnyje nustatytos sąlygos ir nagrinėjamu atveju nėra nė vienos iš prielaidų, nurodytų pirmesniame šio sprendimo punkte, kurios leistų Teisingumo Teismui atsisakyti priimti sprendimą dėl kurio nors prejudicinio klausimo.
26
Be to, atsižvelgiant į tai, kad Belgijos vyriausybė ginčija dalies pateiktų klausimų priimtinumą, kiek jais prašoma išaiškinti Sąjungos teisės aktų konstatuojamąsias dalis, nors jos neturi privalomosios teisinės galios, pakanka pažymėti, kad vien ši aplinkybė neįrodo nurodyto nepriimtinumo (šiuo klausimu žr. 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Grimaldi, C‑322/88, EU:C:1989:646, 7 ir 8 punktus ir 2021 m. liepos 15 d. Sprendimo FBF, C‑911/19, EU:C:2021:599, 53 ir 54 punktus).
27
Taigi, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
28
Pirmiausia primintina, kad, vykstant SESV 267 straipsnyje įtvirtintai nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrai, Teisingumo Teismas turi pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, kuris jam leistų priimti sprendimą nagrinėjamoje byloje. Tokiu atveju Teisingumo Teismui gali prireikti performuluoti jam pateiktus klausimus. Be to, Teisingumo Teismui gali tekti atsižvelgti į Sąjungos teisės normas, kurių nacionalinis teismas nenurodė savo klausime (žr. 2000 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18 punktą ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Alace ir Canpelli, C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 44 punktą).
29
Aplinkybė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimuose formaliai nurodė tam tikras konkrečias Sąjungos teisės nuostatas, netrukdo Teisingumo Teismui pateikti jam visapusišką Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris gali būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje pagrindinėje byloje priimti, iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrenkant Sąjungos teisės klausimus, kuriuos, atsižvelgiant į ginčo dalyką, reikia išaiškinti (žr. 1978 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26 punktą ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Alace ir Canpelli, C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 45 punktą).
30
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nacionalinis teismas norėtų gauti informacijos, kuri leistų įvertinti nacionalinės teisės normų, priimtų anksčiau nei Reglamentas 2022/1854 ir taikytų nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d., pagal kurias numatyta rinkos pajamų, gautų pardavus elektros energiją, viršutinė riba, atitiktį Sąjungos teisei. Be to, siekiant atsakyti į pirmąjį klausimą, taip pat reikia atsižvelgti į Reglamento 2022/1854 7 straipsnio 5 dalį ir 8 straipsnio 1 dalį, kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė šiame klausime.
31
Taigi konstatuotina, kad pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2019/944 5 straipsnio 4 dalis, Direktyvos 2018/2001 3 ir 12 konstatuojamosios dalys ir Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalis ir 8 straipsnis, siejami su jo 7 straipsnio 5 dalimi ir 27–29 ir 39 konstatuojamosiomis dalimis, turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės normas, priimtas anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, pagal kurias laikotarpiui nuo2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo nustatyta rinkos pajamų, kurias elektros energijos gamintojai gauna iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba, neužtikrinant jiems galimybės pasilikti 10 proc. tą viršutinę ribą viršijančių pajamų.
32
Šiuo klausimu primintina, pirma, kad Direktyvos 2019/944 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog tiekėjai gali laisvai nustatyti kainą, kuria jie tiekia elektros energiją vartotojams, o valstybės narės imasi tinkamų veiksmų siekdamos užtikrinti veiksmingą tiekėjų konkurenciją. Vis dėlto šio 5 straipsnio 3 dalyje patikslinta, kad, nukrypdamos nuo to straipsnio 1 dalies, valstybės narės gali taikyti valstybės intervencines priemones nustatant elektros energijos tiekimo kainas elektros energijos nepriteklių patiriantiems ar pažeidžiamiems namų ūkio vartotojams, laikydamosi 5 straipsnio 4 ir 5 dalyse nustatytų sąlygų.
33
Taigi Direktyvos 2019/944 5 straipsnio 4 dalimi siekiama reglamentuoti valstybių narių intervencines priemones nustatant kainas, už kurias elektros energijos tiekėjai parduoda elektros energiją tam tikrų kategorijų vartotojams. Todėl ši nuostata nesusijusi su rinkos pajamų, kurias tam tikri gamintojai gauna iš elektros energijos pardavimo, viršutinės ribos nustatymu.
34
Darytina išvada, kad minėta nuostata turi būti aiškinama kaip nedraudžianti tokių nacionalinės teisės normų, kokios aprašytos šio sprendimo 31 punkte.
35
Antra, primintina, kad Sąjungos akto preambulė neturi privalomosios teisinės galios (1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Nilsson ir kt., C‑162/97, EU:C:1998:554, 54 punktas ir 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine, C‑664/23, EU:C:2024:1046, 39 punktas). Taigi pačiose Direktyvos 2018/2001 3 ir 12 konstatuojamosiose dalyse negali būti nustatyta pareigų visų pirma valstybėms narėms. Todėl jos negali drausti tokių nacionalinės teisės normų, kokios aprašytos šio sprendimo 31 punkte.
36
Bet kuriuo atveju, net suponuojant, kad nurodydamas Direktyvos 2018/2001 3 ir 12 konstatuojamąsias dalis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti šios direktyvos nuostatas, konstatuotina, kad šiose 3 ir 12 konstatuojamosiose dalyse tik išdėstyti bendro pobūdžio pasvarstymai apie, pirma, tai, koks vaidmuo gali tekti atsinaujinančių išteklių energijos naudojimo didinimui, be kita ko, skatinant energijos tiekimo saugumą, tvariąją energiją prieinamomis kainomis ir technologijų plėtrą ir, antra, apie tikslą skatinti plataus užmojo valstybių narių indėlį siekiant Sąjungos tikslo sukurti valstybėse narėse finansinę sistemą, kad būtų sudarytos palankesnės sąlygos investicijoms į atsinaujinančiosios energijos projektus. Vis dėlto šie bendro pobūdžio pasvarstymai neturi sąsajos su jokia specialia Direktyvos 2018/2001 nuostata, kuria valstybėms narėms nustatoma konkreti pareiga.
37
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Direktyvos 2018/2001 3 ir 12 konstatuojamosios dalys turi būti aiškinamos kaip nedraudžiančios tokių nacionalinės teisės normų, kokios aprašytos šio sprendimo 31 punkte.
38
Trečia, pažymėtina, kad, remiantis Reglamento 2022/1854 22 straipsnio 2 dalies c punktu, jo 6–8 straipsniai buvo taikomi nuo 2022 m. gruodžio 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. Darytina išvada, kad bet kuriuo atveju jie negali būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės normas, kaip antai aprašytas šio sprendimo 31 punkte, kiek tai susiję su laikotarpiu, kuriuo jie nebuvo taikomi, t. y. nagrinėjamu atveju – nuo 2022 m. vasario 1 d. iki lapkričio 30 d.
39
Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą laikotarpį, kuriuo šie straipsniai buvo taikomi, primintina, kad šio reglamento 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog rinkos pajamos, kurias elektros energijos gamintojai gauna iš minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalyje nurodytų šaltinių, negali viršyti 180 eurų už pagamintos elektros energijos MWh. Kaip vienas iš šaltinių šio 7 straipsnio 1 dalies d punkte nurodyta hidroenergija be rezervuaro.
40
Be to, minėto 7 straipsnio 5 dalyje patikslinta, jog valstybės narės gali nuspręsti, kad rinkos pajamų viršutinė riba taikoma tik 90 proc. rinkos pajamų, viršijančių Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalyje numatytą rinkos pajamų viršutinę ribą.
41
Darytina išvada, kad pagal šio 6 straipsnio 1 dalį, siejamą su 7 straipsnio 1 dalies d punktu ir 5 dalimi, valstybės narės turi, be kita ko, apriboti rinkos pajamas, kurias gauna hidroenergijos iš tekančio vandens gamintojai, iki 180 eurų už pagamintą elektros energiją, ir kad jos turi ne pareigą, o tik galimybę taikyti šią viršutinę ribą tik 90 proc. rinkos pajamų, viršijančių minėto 6 straipsnio 1 dalyje numatytą viršutinę ribą.
42
Vis dėlto šiuo atveju neginčijama, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama viršutinė riba yra ne 180 eurų už pagamintos elektros energijos MWh, o mažesnė riba, nei numatyta to paties 6 straipsnio 1 dalyje. Šiuo klausimu pasakytina, kad Reglamento 2022/1854 8 straipsnio 1 dalyje išvardytos įvairios nacionalinės priemonės, kurių valstybės narės gali imtis krizės atveju ir kurios turi atitikti šio 8 straipsnio 2 dalyje išvardytas sąlygas.
43
Konkrečiai Reglamento 2022/1854 8 straipsnio 1 dalies a punkte, be kita ko, numatyta, kad valstybės narės gali toliau taikyti arba nustatyti priemones, dar labiau ribojančias rinkos pajamas, kurias elektros energijos gamintojai gauna iš 7 straipsnio 1 dalyje išvardytų šaltinių. Kiek tai susiję su 8 straipsnio 2 dalimi, jo a punkte nurodyta, kad 8 straipsnio 1 dalyje numatytos priemonės turi būti proporcingos ir nediskriminacinės, b punkte – kad jos neturi kelti pavojaus investavimo signalams, c punkte – kad jos turi užtikrinti investicijų ir veiklos sąnaudų padengimą, d punkte – kad jos turi neiškraipyti didmeninių elektros energijos rinkų veikimo ir visų pirma nedaryti poveikio ekonominei pirmumo tvarkai ir kainų formavimuisi didmeninėje rinkoje, o e punkte – kad jos turi būti suderinamos su Sąjungos teise.
44
Taigi Reglamento 2022/1854 8 straipsnyje valstybėms narėms nenustatyta pareiga taikyti viršutinę ribą, kurią jos paliktų galioti arba nustatytų pagal šio straipsnio 1 dalį, tik 90 proc. šią viršutinę ribą viršijančių pajamų. Darytina išvada, kad pagal Reglamentą 2022/1854 negali būti draudžiamos nacionalinės teisės normos, kuriose nustatyta rinkos pajamų, elektros energijos gamintojų gaunamų iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba, motyvuojant tuo, kad tokiomis teisės normomis gamintojams neužtikrinama galimybė pasilikti 10 proc. tą viršutinę ribą viršijančių pajamų.
45
Atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išreikštas abejones, šiuo klausimu dar reikia pridurti, kad tokios teisės nuostatos negali būti laikomos neproporcingomis, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 8 straipsnio 2 dalies a punktą, nebent būtų manoma, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, suteikdamas valstybėms narėms minėto reglamento 7 straipsnio 5 dalyje numatytą galimybę, pats nepaisė proporcingumo principo. Pagal bendrąjį aiškinimo principą nuostata turi būti kiek įmanoma aiškinama taip, kad nebūtų paneigtas jos galiojimas (2001 m. spalio 4 d. Sprendimo Italija / Komisija, C‑403/99, EU:C:2001:507, 37 punktas ir 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimo Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, 66 punktas).
46
Be to, šio sprendimo 44 punkte pateiktą aiškinimą patvirtina Reglamento 2022/1854 konstatuojamosios dalys. Pagal jo 39 konstatuojamąją dalį, siekiant atsižvelgti į tiekimo saugumo problemas, valstybės narės „turėtų turėti galimybę“ nustatyti rinkos pajamų viršutinę ribą taip, kad elektros energijos gamintojai galėtų pasilikti 10 proc. pajamų perviršio, viršijančio rinkos pajamų viršutinę ribą. Taigi 39 konstatuojamoji dalis patvirtina, kad net šio reglamento 6 straipsnio 1 dalyje numatytos viršutinės ribos atveju valstybės narės neprivalo leisti atitinkamiems gamintojams pasilikti 10 proc. pajamų perviršio, viršijančio šią viršutinę ribą.
47
Be to, minėto reglamento 40 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad elektros energijos gamybos įrenginių gamybos rūšių derinys ir sąnaudų struktūra valstybėse narėse labai skiriasi, todėl joms turėtų būti leidžiama konkrečiomis sąlygomis toliau taikyti arba nustatyti nacionalines kovos su krize priemones. Reglamento 2022/1854 41 konstatuojamojoje dalyje šiuo klausimu, be kita ko, patikslinta, kad valstybėms narėms turėtų būti palikta galimybė dar labiau apriboti gamintojų, kuriems taikoma rinkos pajamų viršutinė riba, pajamas. Taigi šiose konstatuojamosiose dalyse nenurodyta, kad valstybės narės, kalbant apie viršutinę ribą, kurią jos paliktų galioti ar nustatytų pagal to paties reglamento 8 straipsnio 1 dalį, privalo numatyti, kad atitinkami gamintojai gali pasilikti 10 proc. tą ribą viršijančių pajamų.
48
Tas pats pasakytina apie Reglamento 2022/1854 27–29 konstatuojamąsias dalis, kurias prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė pirmajame klausime ir kuriose taip pat nieko nenurodyta apie pareigą, to teismo aptariamą pirmajame klausime.
49
Vadinasi, tiek, kiek Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalis ir 8 straipsnis, siejami su jo 7 straipsnio 5 dalimi, 27–29 ir 39 konstatuojamosiomis dalimis, taikomi ratione temporis, jie turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys tokių kaip šio sprendimo 31 punkte aprašytų nacionalinės teisės normų.
50
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą atsakytina taip: Direktyvos 2019/944 5 straipsnio 4 dalis, Direktyvos 2018/2001 3 ir 12 konstatuojamosios dalys ir Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalis ir 8 straipsnis, siejami su jo 7 straipsnio 5 dalimi ir 27–29 ir 39 konstatuojamosiomis dalimis, turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys nacionalinės teisės normų, priimtų anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, pagal kurias laikotarpiui nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo nustatyta rinkos pajamų, kurias elektros energijos gamintojai gauna iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba, neužtikrinant jiems galimybės pasilikti 10 proc. tą viršutinę ribą viršijančių pajamų.
Dėl antrojo klausimo
51
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta šio sprendimo 28–30 punktuose, laikytina, kad antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2019/944 5 straipsnio 4 dalis, Direktyvos 2018/2001 2, 3 ir 12 konstatuojamosios dalys ir Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalis ir 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktai, siejami su jo 27–29 ir 39 konstatuojamosiomis dalimis, turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės normas, priimtas anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, pagal kurias laikotarpiui nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo nustatyta rinkos pajamų, elektros energijos gamintojų gaunamų iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba pagal atitinkamoje rinkos zonoje nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2020 m. gruodžio 31 d. užfiksuotų ir atsižvelgiant į infliaciją peržiūrėtų kainų aritmetinį vidurkį.
52
Šiuo klausimu primintina, pirma, kad dėl tų pačių priežasčių, kurios jau buvo išdėstytos šio sprendimo 32 ir 33 punktuose, Direktyvos 2019/944 5 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama kaip nedraudžianti tokių kaip šio sprendimo pirmesniame punkte aprašytų nacionalinės teisės normų.
53
Antra, dėl tų pačių priežasčių, kurios jau buvo išdėstytos šio sprendimo 35 ir 36 punktuose, Direktyvos 2018/2001 3 ir 12 konstatuojamosios dalys turi būti aiškinamos kaip nedraudžiančios tokių kaip šio sprendimo 51 punkte aprašytų nacionalinės teisės normų. Tas pats pasakytina apie šios direktyvos 2 konstatuojamąją dalį. Ši konstatuojamoji dalis neturi privalomosios teisinės galios ir joje tik pabrėžiama, kad atsinaujinančių išteklių energijos formų plėtojimo skatinimas yra vienas iš toje direktyvoje nurodytų Sąjungos energetikos politikos tikslų ir kad didesnis atsinaujinančių išteklių energijos naudojimas yra svarbi priemonių, reikalingų visų pirma siekiant sumažinti išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, rinkinio dalis, tačiau tai nėra konkrečiai įtvirtinta jokioje specialioje tos direktyvos nuostatoje.
54
Trečia, dėl tos pačios priežasties, nurodytos šio sprendimo 38 punkte, pagal Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktus negali būti draudžiamos tokios nacionalinės teisės normos, kokios aprašytos šio sprendimo 51 punkte, kiek tai susiję su laikotarpiu, kuriuo jos buvo netaikytinos, t. y. nagrinėjamu atveju nuo 2022 m. vasario 1 d. iki lapkričio 30 d.
55
Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo laikotarpio, kuriuo šios nuostatos buvo taikytinos, konstatuotina, kad iš Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalies ir 8 straipsnio, kurių formuluotės primintos šio sprendimo 39, 42 ir 43 punktuose, matyti, jog, kaip išvados 44 punkte taip pat pažymėjo generalinis advokatas, vien tai, kad valstybės narės pagal 8 straipsnio 1 dalį nustatyta viršutinė riba yra mažesnė už nustatytą Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalyje, savaime nereiškia, kad pirmoji viršutinė riba yra nesuderinama su šiuo reglamentu, nes pagal tas nuostatas valstybėms narėms paliekama tam tikra diskrecija, leidžianti nustatyti viršutinę ribą atsižvelgiant į savo nacionalinės rinkos ypatumus. Reglamente 2022/1854 nėra tiksliai nurodyta, kaip turi būti nubrėžta viršutinė riba, kurią valstybės narės nustato, naudodamosi šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies a punkte joms suteikta galimybe, išskyrus tai, kad turi būti laikomasi 8 straipsnio 2 dalyje išvardytų sąlygų.
56
Atsižvelgiant į tai, Reglamento 2022/1854 27–29 ir 39 konstatuojamosios dalys negali būti suprantamos kaip įpareigojančios valstybes nares taikyti specialią metodiką. Kaip jau buvo priminta šio sprendimo 35 punkte, Sąjungos akto preambulė neturi privalomosios teisinės galios. Taigi pačiose konstatuojamosiose dalyse negali būti nustatyta pareigų visų pirma valstybėms narėms.
57
Be to, nors 27 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad rinkos pajamų viršutinė riba turėtų būti tokio lygio, kad nekeltų pavojaus atitinkamų gamintojų galimybei susigrąžinti savo investicijas bei veiklos išlaidas ir užtikrintų bei skatintų būsimas investicijas į pajėgumus, kurių reikia kuriant nuo iškastinio kuro nepriklausomą ir patikimą elektros energijos sistemą, šie patikslinimai iš esmės nesiskiria nuo to, kas numatyta šio reglamento 8 straipsnio 2 dalies b punkte, t. y. kad turi būti nekeliamas pavojus investavimo signalams.
58
Dėl minėto reglamento 28 ir 29 konstatuojamųjų dalių pažymėtina, kad nors jose nurodytos priežastys, dėl kurių Europos Sąjungos Taryba to reglamento 6 straipsnio 1 dalyje nustatė 180 eurų už pagamintos elektros energijos MWh viršutinę ribą, jose valstybėms narėms nenustatyta pareigos dėl metodikos, taikytinos nustatant viršutinę ribą pagal Reglamento 2022/1854 8 straipsnio 1 dalį.
59
Kiek tai susiję su šio reglamento 39 konstatuojamąja dalimi ir kaip jau buvo konstatuota šios sprendimo 46 punkte, joje tik nurodyta, kad, siekiant atsižvelgti į tiekimo saugumo problemas, valstybės narės turėtų turėti galimybę nustatyti rinkos pajamų viršutinę ribą taip, kad elektros energijos gamintojai galėtų pasilikti 10 proc. pajamų perviršio, viršijančio rinkos pajamų viršutinę ribą.
60
Taigi, kadangi Reglamente 2022/1854 nėra privalomų nuorodų dėl metodikos, kurios valstybės narės turi laikytis nustatydamos viršutinę ribą pagal Reglamento 2022/1854 8 straipsnio 1 dalį, turi būti paisoma būtent 8 straipsnio 2 dalyje nustatytų sąlygų. Atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išreikštas abejones, šiuo klausimu primintina, kad, vadovaujantis minėto 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktų nuostatomis, pagal šio straipsnio 1 dalį nustatyta viršutinė riba neturi pakenkti investavimo signalams ir turi užtikrinti, kad būtų padengtos investicijų ir veiklos sąnaudos.
61
Nacionalinių valdžios institucijų pasirinktos viršutinės ribos suderinamumo vertinimas atsižvelgiant į 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose nurodytus kriterijus yra faktinio pobūdžio ir priklauso nuo nacionalinės rinkos ypatumų, taip pat nuo visų teisinių ir faktinių aplinkybių, apibūdinančių, be kita ko, atitinkamų elektros energijos gamintojų padėtį. Taigi šis vertinimas priklauso nacionalinių valdžios institucijų, o nagrinėjamu atveju – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencijai. Atsižvelgiant į tai, pagal suformuotą jurisprudenciją Teisingumo Teismas, priimdamas prejudicinį sprendimą, gali pateikti paaiškinimų, kurie padėtų nacionaliniam teismui atlikti vertinimą (pagal analogiją žr. 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Halifax ir kt., C‑255/02, EU:C:2006:121, 77 punktą ir 2024 m. sausio 11 d. Sprendimo Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, 42 punktą).
62
Taigi atliekant šį vertinimą ypač svarbu, pirma, tai, kad, siekiant nubrėžti viršutinę ribą, buvo remiamasi objektyviu kriterijumi, grindžiamu vidutinėmis gana ilgą laikotarpį prieš energetikos krizę rinkoje vyravusiomis sąlygomis, ir kad, be to, buvo atsižvelgta į infliaciją. Rėmimasis tokiu objektyviu kriterijumi atitinka Reglamento 2022/1854 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktų reikalavimus, nes leidžia užtikrinti, kad viršutinė riba sieks tokį kainų lygį, kokį pakankamai informuoti investuotojai galėjo pagrįstai numatyti vykdydami investicijas.
63
Konkrečiai kalbant, kadangi pagal 8 straipsnio 2 dalies c punktą rinkos pajamų viršutinė riba turi būti nustatyta taip, kad būtų galima gauti pajamų perviršį, kartu atsižvelgiant į investicijų ir veiklos sąnaudas, kurios turi būti padengtos, pagal tokį kriterijų nustatyta viršutinė riba gali apimti tik tokį kainos lygį viršijančias pajamas, t. y. pajamas, kurių investuotojai negalėjo pagrįstai tikėtis priimdami sprendimą investuoti.
64
Tai, kad nagrinėjamu atveju buvo atsižvelgta į 2020 m., o ne į 2021 m., nereiškia, kad toks metodas neatitinka šiose nuostatose įtvirtintų sąlygų. Viena vertus, neginčijama, kad energijos kainos ėmė smarkiai augti nuo 2021 m., turint omenyje, kad Reglamento 2022/1854 1 konstatuojamojoje dalyje, beje, pabrėžiama, kad nuo 2021 m. rugsėjo mėn. elektros energijos rinkose jau vyrauja labai didelės kainos. Taigi pozicija, kad nubrėžiant šią viršutinę ribą būtinai turėjo būti atsižvelgta į 2021 m., kirstųsi su tikslu, kurio siekiama ta riba, kurią valstybės narės gali nustatyti pagal šio reglamento 8 straipsnį. Kita vertus ir su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėjamu atveju pasirinkus dešimties metų laikotarpio iki neįprasto kainų padidėjimo kainų vidurkį, kurį vartotojams siekiama kompensuoti viršutine riba ir kuris dar koreguojamas atsižvelgiant į infliaciją, galima neutralizuoti bet kokius galimus nukrypimus, kurie galėjo turėti įtakos kuriems nors iš pasirinktų dešimties metų.
65
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atliekant vertinimą taip pat svarbus nagrinėjamos viršutinės ribos išimtinis pobūdis ir ribota taikymo laiko atžvilgiu sritis, ypač kai ji siejama su vidutine įrenginių, gaminančių elektros energiją iš atitinkamų atsinaujinančių išteklių, eksploatavimo trukme ir su tuo, kad investicijos į atsinaujinančiosios energijos sektorių pagal savo pobūdį yra ilgalaikės. Taigi nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į išimtinį pagrindinėje byloje nagrinėjamos viršutinės ribos pobūdį ir jos taikymo trukmę, palyginti su hidroenergijos gamybos iš tekančio vandens įrenginio eksploatavimo trukme, viršutinės ribos nustatymas pagal metodiką, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, negali kelti pavojaus investicijoms į šį sektorių, tačiau tai turi patikrinti nacionalinis teismas.
66
Trečia, siekiant įvertinti galimą pajamų viršutinės ribos poveikį investicijoms, taip pat svarbi atitinkamų įrenginių sąnaudų struktūra ir išlygintos energijos gamybos naudojant atitinkamas gamybos technologijas sąnaudos. Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad atsinaujinančių išteklių energijos gamintojų, kaip antai Secab, sąnaudų struktūra iš esmės nepakito, nepaisant nenuspėjamo iškastinio kuro kainų augimo, nes šis augimas neturėjo įtakos tokių operatorių energijos gamybos sąnaudoms, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
67
Ketvirta, aplinkybė, kad, kaip nagrinėjamu atveju, nustatytai viršutinei ribai kartu taikomas mechanizmas, kuriuo sukuriama teisinė pareiga numatyti kompensacijas atitinkamiems gamintojams stipriai sumažėjus rinkos kainoms, todėl ši viršutinė riba taip pat tampa garantuojama minimalia kaina šiems gamintojams, rodo, kad ta viršutinė riba nustatyta tokio lygio, kokio pakanka, kad būtų tenkinamos Reglamento 2022/1854 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose nustatytos sąlygos, nebent būtų laikoma, kad buvo taikomas ekonominės logikos neturintis mechanizmas.
68
Penkta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turės atsižvelgti į tai, kad Reglamentu 2022/1854, kaip skubios intervencijos priemone, siekiant užtikrinti viešojo intereso apsaugą, įskaitant valstybėms narėms pripažintas galimybes, kaip antai išplaukiančias iš jo 8 straipsnio 1 dalies, nustatyti mažesnę viršutinę ribą nei numatyta šio reglamento 6 straipsnio 1 dalyje, laikantis šio 8 straipsnio 2 dalyje nustatytų sąlygų, derinami atsinaujinančių išteklių energijos gamintojų ir vartotojų interesai, o jo 10 straipsnio 1 dalyje siekiama, kad valstybės narės pajamų perviršį, gautą pritaikius rinkos pajamų viršutinę ribą, naudotų paramos galutiniams elektros energijos vartotojams priemonėms, kuriomis švelninamas didelių elektros energijos kainų poveikis šiems vartotojams, finansuoti.
69
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad į antrąjį klausimą atsakytina taip: Direktyvos 2019/944 5 straipsnio 4 dalis, Direktyvos 2018/2001 2, 3 ir 12 konstatuojamosios dalys ir Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalis ir 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktai, siejami su jo 27–29 ir 39 konstatuojamosiomis dalimis, turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys nacionalinės teisės normų, priimtų anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, pagal kurias laikotarpiui nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo nustatyta rinkos pajamų, elektros energijos gamintojų gaunamų iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba pagal atitinkamoje rinkos zonoje nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2020 m. gruodžio 31 d. užfiksuotų ir atsižvelgiant į infliaciją peržiūrėtų kainų aritmetinį vidurkį, jeigu tokios teisės normos nekenkia investicijoms į atsinaujinančių išteklių energijos sektorių, kaip jos suprantamos pagal 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktus, o tai reikia įvertinti atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes.
Dėl trečiojo klausimo
70
Pirmiausia pažymėtina, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar būtina, pirma, nustatyti viršutinę ribą elektros energijos iš akmens anglių gamintojų pajamoms ir, antra, numatyti diferencijuotas pajamų viršutines ribas skirtingoms elektros energijos gamintojų kategorijoms, kurioms taikoma Dekreto-įstatymo Nr. 4/2022 15bis straipsnyje numatyta viršutinė riba. Ji taikoma tik tam tikriems įrenginiams, kurie naudoja „saulės, hidroelektrinius, geoterminius ir vėjo šaltinius“.
71
Taigi, atsižvelgiant į tai, kas jau buvo nurodyta šio sprendimo 28–30 punktuose, laikytina, kad trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2018/2001 3 konstatuojamoji dalis ir Reglamento 2022/1854 7 straipsnio 1 dalies h–j punktai, 8 straipsnio 1 dalies a ir d punktai ir 8 straipsnio 2 dalis, siejami su jo 27 ir 41 konstatuojamosiomis dalimis, turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės normas, priimtas anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, pagal kurias laikotarpiui nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo nustatyta rinkos pajamų, elektros energijos gamintojų gaunamų iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba, bet nenumatyta nei pajamų, gautų pardavus iš akmens anglių pagamintą energiją, viršutinė riba, nei diferencijuota viršutinė riba gamintojams, gaminantiems elektros energiją iš saulės, geoterminių ar vėjo šaltinių.
72
Šiuo klausimu primintina, pirma, kad, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 35 ir 36 punktuose, Direktyvos 2018/2001 3 konstatuojamoji dalis neturi privalomosios teisinės galios ir nėra konkrečiai įtvirtinta jokioje specialioje tos direktyvos nuostatoje. Be to, 3 konstatuojamoji dalis nėra susijusi su tam tikrų elektros energijos gamintojų pajamų viršutinės ribos nustatymu, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje. Todėl 3 konstatuojamoji dalis negali drausti tokių nacionalinės teisės normų, kokios aprašytos pirmesniame šio sprendimo punkte.
73
Antra, Reglamento 2022/1854 7 straipsnio 1 dalies h–j punktai, 8 straipsnio 1 dalies a ir d punktai ir 8 straipsnio 2 dalis dėl tos pačios priežasties, kuri jau buvo nurodyta šio sprendimo 38 punkte, negali būti aiškinami kaip draudžiantys tokias nacionalinės teisės normas, kokios aprašytos šio sprendimo 71 punkte, kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 2022 m. vasario 1 d. iki lapkričio 30 d., nes šios nuostatos netaikytinos ratione temporis.
74
Dėl laikotarpio nuo 2022 m. gruodžio 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. pažymėtina, kad iš Reglamento 2022/1854 7 straipsnio 1 dalies, siejamos su jo 6 straipsnio 1 dalimi, išplaukia, kad 6 straipsnyje numatyta rinkos pajamų viršutinė riba taikoma rinkos pajamoms, gautoms pardavus elektros energiją, pagamintą iš šio 7 straipsnio 1 dalyje išvardytų šaltinių. Kaip vienas iš šių šaltinių a punkte nurodyta vėjo energija, b punkte – saulės energija, saulės šiluminė energija ir fotovoltinė saulės energija, c punkte – geoterminė energija, d punkte – hidroenergiją be rezervuaro, h punkte – lignitas, i punkte– žalios naftos produktai, o j punkte – durpės. Tarp 7 straipsnio 1 dalyje išvardytų energijos šaltinių akmens anglys nenurodytos.
75
Vis dėlto minėto reglamento 8 straipsnio 1 dalies c punkte patikslinta, kad valstybės narės gali toliau taikyti arba nustatyti nacionalines priemones, ribojančias rinkos gamintojų, gaminančių elektros energiją iš 7 straipsnio 1 dalyje nenurodytų išteklių, rinkos pajamas, o d punkte – kad valstybės narės gali nustatyti konkrečią rinkos pajamų, gautų pardavus iš akmens anglių pagamintą elektros energiją, viršutinę ribą. Kaip matyti iš vienareikšmiškos šių nuostatų formuluotės, tai tėra valstybėms narėms suteiktos galimybės. Taigi jos neprivalo numatyti rinkos pajamų, kurias gauna iš akmens anglių elektros energiją gaminantys gamintojai, viršutinės ribos.
76
Be to, pagal Reglamento 2022/1854 8 straipsnio 1 dalies a punktą valstybės narės turi tik galimybę diferencijuoti technologijas. Taigi vien tai, kad teisės aktuose, kaip antai nagrinėjamuose pagrindinėje byloje, numatyta tokia pati pajamų viršutinė riba gamintojams, gaminantiems elektros energiją iš 7 straipsnio 1 dalies d, h–j punktuose išvardytų šaltinių, arba kad Įstatyme Nr. 197/22 nustatyta kitokia viršutinė riba gamintojams, gaminantiems elektros energiją iš kitų šioje 1 dalyje išvardytų šaltinių, negali būti laikoma šio reglamento nuostatų pažeidimu.
77
Šio reglamento 27 ir 41 konstatuojamosios dalys, kuriomis remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, neleidžia vadovautis kitokiu aiškinimu, nei išdėstytas šio sprendimo 75 ir 76 punktuose. Kadangi Sąjungos akto preambulė neturi privalomosios teisinės galios, tokio akto konstatuojamosiomis dalimis negalima remtis nei siekiant nukrypti nuo pačių atitinkamo akto nuostatų, nei aiškinant šias nuostatas priešingai jų formuluotei (2024 m. kovo 21 d. Sprendimo LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Nagrinėjamu atveju Reglamento 2022/1854 6–8 straipsnių formuluotė yra vienareikšmė, kiek tai susiję su tuo, kad valstybės narės neturi pareigos numatyti rinkos pajamų, kurias gauna gamintojai, gaminantys elektros energiją iš akmens anglių, viršutinės ribos arba numatyti diferencijuotas viršutines ribas, atsižvelgdamos į naudojamas technologijas.
78
Be to, kaip jau buvo konstatuota šio sprendimo 57 punkte, Reglamento 2022/1854 27 konstatuojamoji dalis iš esmės nesiskiria nuo to, kas numatyta jo 8 straipsnio 2 dalies b punkte, ir joje tik nurodyta, kad pajamų ribojimas negali kelti pavojaus investicijoms į atsinaujinančiąją energiją. Dėl minėto reglamento 41 konstatuojamosios dalies pažymėtina, kad ji tik patvirtina, jog valstybės narės tiesiog turi galimybę nustatyti konkrečią viršutinę ribą rinkos pajamoms, gautoms pardavus iš akmens anglių pagamintą elektros energiją.
79
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į trečiąjį prejudicinį klausimą atsakytina taip: Direktyvos 2018/2001 3 konstatuojamoji dalis ir Reglamento 2022/1854 7 straipsnio 1 dalies h–j punktai, 8 straipsnio 1 dalies a ir d punktai ir 8 straipsnio 2 dalis, siejami su jo 27 ir 41 konstatuojamosiomis dalimis, turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys nacionalinės teisės normų, priimtų anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, pagal kurias laikotarpiui nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo nustatyta rinkos pajamų, elektros energijos gamintojų gaunamų iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba, bet nenumatyta nei pajamų, gautų pardavus iš akmens anglių pagamintą energiją, viršutinė riba, nei diferencijuota viršutinė riba gamintojams, gaminantiems elektros energiją iš saulės, geoterminių ar vėjo šaltinių.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
80
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
2019 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/944 dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2012/27/ES, 5 straipsnio 4 dalis, 2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2018/2001 dėl skatinimo naudoti atsinaujinančiųjų išteklių energiją 3 ir 12 konstatuojamosios dalys ir 2022 m. spalio 6 d. Tarybos reglamento (ES) 2022/1854 dėl skubios intervencijos, skirtos didelėms energijos kainoms mažinti, 6 straipsnio 1 dalis ir 8 straipsnis, siejami su jo 7 straipsnio 5 dalimi ir 27–29 ir 39 konstatuojamosiomis dalimis,
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiamos nacionalinės teisės normos, priimtos anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, pagal kurias laikotarpiui nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo nustatyta rinkos pajamų, elektros energijos gamintojų gaunamų iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba, neužtikrinant jiems galimybės pasilikti 10 proc. tą viršutinę ribą viršijančių pajamų.
2.
Direktyvos 2019/944 5 straipsnio 4 dalis, Direktyvos 2018/2001 2, 3 ir 12 konstatuojamosios dalys ir Reglamento 2022/1854 6 straipsnio 1 dalis ir 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktai, siejami su jo 27–29 ir 39 konstatuojamosiomis dalimis,
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiamos nacionalinės teisės normos, priimtos anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, pagal kurias laikotarpiui nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo nustatyta rinkos pajamų, elektros energijos gamintojų gaunamų iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba pagal atitinkamoje rinkos zonoje nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2020 m. gruodžio 31 d. užfiksuotų ir atsižvelgiant į infliaciją peržiūrėtų kainų aritmetinį vidurkį, jeigu tokios teisės normos nekenkia investicijoms į atsinaujinančių išteklių energijos sektorių, kaip jos suprantamos pagal 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktus, o tai reikia įvertinti atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes.
3.
Direktyvos 2018/2001 3 konstatuojamoji dalis ir Reglamento 2022/1854 7 straipsnio 1 dalies h–j punktai, 8 straipsnio 1 dalies a ir d punktai ir 8 straipsnio 2 dalis, siejami su jo 27 ir 41 konstatuojamosiomis dalimis,
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiamos nacionalinės teisės normos, priimtos anksčiau nei Reglamentas 2022/1854, pagal kurias laikotarpiui nuo 2022 m. vasario 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d. buvo nustatyta rinkos pajamų, elektros energijos gamintojų gaunamų iš tekančio vandens hidroenergiją naudojančių įrenginių, viršutinė riba, bet nenumatyta nei pajamų, gautų pardavus iš akmens anglių pagamintą energiją, viršutinė riba, nei diferencijuota viršutinė riba gamintojams, gaminantiems elektros energiją iš saulės, geoterminių ar vėjo šaltinių.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.