62022CC0626
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2023 m. gruodžio 14 d. (
1
)
Byla C‑626/22
C. Z. ir kt.
prieš
Ilva SpA in Amministrazione Straordinaria ir kt.
(Tribunale di Milano (Milano teismas, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2010/75 – Pramoniniai išmetamieji teršalai – Taršos integruota prevencija ir kontrolė – Leidimo sąlygų persvarstymas ir atnaujinimas – Aplinkos ir žmonių sveikatos apsaugos priemonės“
I. Įvadas
1.
Plieno gamykla Ilva Tarante, Italijoje, viena vertus, yra viena didžiausių tokio tipo įrenginių Europoje ir svarbus ekonominis veiksnys. Kita vertus, remiantis EŽTT išvadomis, ji daro reikšmingą neigiamą poveikį aplinkai ir kenkia gyventojų sveikatai (
2
).
2.
Tokiems įrenginiams taikomi Sąjungos teisės reikalavimai daugiausia nustatyti Pramoninių išmetamų teršalų direktyvoje (
3
), taip pat teisės aktuose dėl geriausių prieinamų gamybos būdų, vadinamosiose GPGB išvadose, kurias Komisija parengė kartu su interesų grupių ir valstybių narių atstovais.
3.
Teisingumo Teismo klausiama, kokią reikšmę turi tam tikra informacija apie plieno gamyklos poveikį žmonių sveikatai ir į kokius išmetamuosius teršalus reikia atsižvelgti; šie klausimai kilo nagrinėjant ginčą dėl to, ar plieno gamykla Ilva eksploatuojama laikantis pirma nurodytų reikalavimų. Taip pat teikiamas klausimas, ar leidžiama vis pratęsti tam tikrų leidimo sąlygų įvykdymo terminą.
4.
Teisingumo Teismas neseniai turėjo galimybę apsvarstyti tam tikrus ribinių verčių nustatymo išduodant leidimą įrenginiui klausimus (
4
). O šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra galimybė Teisingumo Teismui išsamiau išnagrinėti leidimo išdavimo sąlygas remiantis Pramoninių išmetamų teršalų direktyva.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
5.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvoje pateikiama nauja Direktyvos 2008/1/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės (
5
) redakcija, o pastarąja direktyva be turinio pakeitimų buvo kodifikuota Direktyva 96/61/EB (
6
). Daug visų trijų direktyvų nuostatų yra tapačios arba bent jau labai panašios.
6.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimuose remiasi daugeliu Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos konstatuojamųjų dalių ir nuostatų, bet šiuo atveju reikšmingos tik toliau nurodytos nuostatos.
7.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 3 straipsnyje pateiktos įvairių sąvokų apibrėžtys:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
2.
tarša – žmonių veiklos sukeliamas tiesioginis arba netiesioginis medžiagų, virpesių, šilumos arba triukšmo skleidimas ore, vandenyje ar žemėje, galintis pakenkti žmonių sveikatai arba aplinkos kokybei, darantis žalą materialiajam turtui, žalojantis gamtą ir trukdantis teisėtai ja naudotis;
3.
įrenginys – stacionarus technikos objektas, kuriame vykdoma viena arba kelios I priede arba VII priedo 1 dalyje išvardytos veiklos rūšys[ (
7
)] ir bet kuri kita toje pačioje vietoje vykdoma tiesiogiai susijusi veikla, kuri techniškai susijusi su tuose prieduose išvardytų rūšių veikla ir gali sukelti teršalų išmetimą ir taršą;
<…>
5.
išmetamų teršalų ribinė vertė – išmetamų teršalų masė, išreikšta tam tikrais parametrais, koncentracija ir (arba) lygiu, kurių negalima viršyti per vieną arba kelis laikotarpius;
<…>
10.
geriausi prieinami gamybos būdai – veiksmingiausia ir pažangiausia veiklos ir jos vykdymo metodų plėtojimo pakopa, kuri nurodo, ar tam tikras gamybos būdas praktiškai gali būti pagrindu nustatant išmetamų teršalų ribines vertes ir kitas leidimo sąlygas, siekiant išvengti taršos, o jei tai neįmanoma, – mažinti teršalų išmetimą ir jų poveikį visai aplinkai:
a)
gamybos būdai – naudojama technologija, ir įrenginio projektavimo, statybos, priežiūros, eksploatavimo ir uždarymo būdas;
b)
prieinami gamybos būdai – gamybos būdai, išplėtoti taip, kad juos būtų galima taikyti atitinkamame pramonės sektoriuje, esant ekonomiškai ir techniškai tinkamoms sąlygoms, atsižvelgiant į jų sąnaudas ir pranašumą, nepaisant to, ar tie gamybos būdai taikomi ar kuriami konkrečioje valstybėje narėje, ir jei tik jie yra pagrįstai prieinami ūkio subjektui;
c)
geriausi – veiksmingiausi, siekiant aukšto aplinkos apsaugos lygio.“
8.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta pareigos turėti leidimą sąlyga:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad nė vienas įrenginys, kurą deginantis įrenginys, atliekų deginimo įrenginys arba bendro atliekų deginimo įrenginys nebūtų eksploatuojamas be leidimo.
<…>“
9.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 5 straipsnyje dėl leidimo išdavimo sąlygų teikiama nuoroda į šią direktyvą:
„Nedarant poveikio kit[iems] nacionalinės arba Sąjungos teisės aktuose nustatytiems reikalavimams, kompetentinga institucija išduoda leidimą, jei įrenginys atitinka šios direktyvos reikalavimus.“
10.
Leidimo sąlygų įgyvendinimas reguliuojamas Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 8 straipsnyje:
„1.   Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad būtų laikomasi leidimo sąlygų.
2.   Jei pažeidžiamos leidimo sąlygos, valstybės narės užtikrina, kad:
a)
ūkio subjektas nedelsdamas apie tai praneštų kompetentingai institucijai;
b)
ūkio subjektas nedelsdamas imtųsi priemonių, būtinų užtikrinti, kad reikalavimai vėl būtų įvykdyti per trumpiausią įmanomą laikotarpį;
c)
kompetentinga institucija pareikalautų, jog ūkio subjektas imtųsi atitinkamų papildomų priemonių, kurias kompetentinga institucija laiko būtinomis siekiant, kad vėl būtų pradėta laikytis reikalavimų.
Jei leidimo sąlygų pažeidimas kelia tiesioginį pavojų žmonių sveikatai arba tiesioginį reikšmingą neigiamą poveikį aplinkai, kol reikalavimų vėl nepradėta laikytis, kaip numatyta pirmos pastraipos b ir c punktuose, []sustabdomas kurą deginančio įrenginio, atliekų deginimo įrenginio arba bendro atliekų deginimo įrenginio arba atitinkamos jų dalies eksploatavimas.“
11.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 10 straipsnyje apibrėžta II skyriaus taikymo sritis:
„Šis skyrius taikomas veiklai, kurios rūšys išvardytos I priede ir, kai taikoma, kurią vykdant pasiekiamos tame priede nustatytos pajėgumo ribos.“
12.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnyje nustatyti bendrieji principai, reglamentuojantys pagrindines ūkio subjekto pareigas. Reikia išskirti a–c punktus:
„a) imamasi visų atitinkamų taršos prevencijos priemonių;
b) taikomi geriausi prieinami gamybos būdai;
c) nesukeliama didelė tarša.“
13.
Prašymų dėl leidimo išdavimo turinys yra Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 12 straipsnio dalykas. Pagal 1 dalies f ir g punktus turi būti apibūdinami išmetamieji teršalai ir technologijos:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad prašymuose dėl leidimo išdavimo būtų aprašomi:
<…>
f)
iš įrenginio į kiekvieną aplinkos komponentą planuojamų išmesti teršalų pobūdis ir kiekis, taip pat nustatytas reikšmingas išmetamų teršalų poveikis aplinkai;
g)
siūloma technologija ir kiti gamybos būdai, skirti teršalų išmetimo iš įrenginio prevencijai arba, jeigu tai neįmanoma, išmetamų teršalų kiekiui mažinti.“
14.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 13 straipsnyje nurodyta, kaip Komisija su valstybėmis narėmis, atitinkamais pramonės sektoriais ir aplinkos apsaugos srityje veikiančiomis nevyriausybinėmis organizacijomis identifikuoja geriausius prieinamus gamybos būdus.
15.
Leidimo sąlygos, reikalingos tam, kad būtų vykdomos pagrindinės pareigos pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnį ir laikomasi platesnių aplinkos kokybės normų pagal 18 straipsnį, nustatytos direktyvos 14 straipsnyje:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad į leidimą būtų įtraukiamos visos priemonės, reikalingos įvykdyti 11 ir 18 straipsnių reikalavimus.
Tos priemonės turi apimti bent tokias priemones:
a)
II priede išvardytų išmetamų teršalų ir kitų teršalų, kurie gali būti dideliais kiekiais išmetami iš atitinkamo įrenginio, ribinės vertės, nustatytos atsižvelgiant į teršalų savybes ir jų galimybę pernešti taršą iš vienos terpės į kitą;
<…>
2.   Taikant 1 dalies a punktą, išmetamų teršalų ribinės vertės gali būti papildytos arba pakeičiamos lygiaverčiais parametrais arba techninėmis priemonėmis užtikrinant lygiavertį aplinkos apsaugos lygį.
3.   Nustatant leidimo sąlygas turi būti remiamasi GPGB išvadomis.
4.   Nedarant poveikio 18 straipsnio taikymui, kompetentinga institucija gali nustatyti griežtesnes leidimo sąlygas nei tos, kurias galima užtikrinti naudojant GPGB išvadose aprašytus geriausius prieinamus gamybos būdus. Valstybės narės gali nustatyti taisykles, pagal kurias kompetentinga institucija gali nustatyti tokias griežtesnes sąlygas.
5. <…>
6.   Jeigu įrenginyje vykdomai veiklai arba gamybos proceso rūšiai GPGB išvados netaikomos, arba jeigu tose išvadose nenumatytos visos galimos veiklos ar proceso poveikio aplinkai rūšys, kompetentinga institucija, iš anksto pasikonsultavusi su ūkio subjektu, atsižvelgdama į III priede išvardytus kriterijus, nustato leidimo sąlygas remdamasi geriausiais prieinamais gamybos būdais, kuriuos ji yra nustačiusi atitinkamai veiklai arba procesams.
7. <…>“
16.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 15 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytos šiuo atveju reikšmingos teisės normos dėl išmetamų teršalų ribinių verčių nustatymo:
„2.   Nedarant poveikio 18 straipsnio taikymui, išmetamų teršalų ribinės vertės ir lygiaverčiai parametrai bei techninės priemonės, nurodyti 14 straipsnio 1 ir 2 dalyse, grindžiami geriausiais prieinamais gamybos būdais, nenustatant kokio nors vieno būdo ar konkrečios technologijos.
3.   Kompetentinga institucija nustato išmetamų teršalų ribines vertes, kuriomis užtikrinama, kad įprastinėmis eksploatacijos sąlygomis išmetamas teršalų kiekis neviršytų išmetamų teršalų kiekio, susijusio su 13 straipsnio 5 dalyje nurodytuose sprendimuose dėl GPGB išvadų nustatytų geriausių prieinamų gamybos būdų taikymu, vienu iš šių būdų:
a)
nustatydama išmetamų teršalų ribines vertes, neviršijančias išmetamų teršalų kiekio, susijusio su geriausių prieinamų gamybos būdų taikymu. Tų išmetamų teršalų ribinės vertės išraiškos nustatomos tam pačiam arba trumpesniam laikotarpiui ir tomis pačiomis nustatytomis sąlygomis, kaip ir išmetamų teršalų kiekių, susijusių su geriausių prieinamų gamybos būdų taikymu, atveju; arba
b)
nustatydama kitas nei a punkte nurodytas išmetamų teršalų ribines vertes – dydžius, laikotarpius ir nustatytas sąlygas.
Kai taikomas b punktas, kompetentinga institucija bent kartą per metus įvertina teršalų išmetimo stebėsenos rezultatus, kad užtikrintų, jog įprastinėmis eksploatacijos sąlygomis išmetamų teršalų kiekis neviršytų išmetamų teršalų kiekių, susijusių su geriausių prieinamų gamybos būdų taikymu.“
17.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 18 straipsnyje nustatytos papildomos sąlygos, reikalingos tam, kad būtų laikomasi aplinkos kokybės normų:
„Jeigu aplinkos kokybės normos [reikalauja] griežtesnių sąlygų nei tos, kurios įvykdomos taikant geriausius prieinamus gamybos būdus, leidime numatomos papildomos priemonės, nedarant poveikio kitų priemonių, kurių galima imtis aplinkos kokybės normoms įvykdyti, taikymui.“
18.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 21 straipsnis susijęs su periodišku leidimo sąlygų persvarstymu ir atnaujinimu. Jas persvarstyti visų pirma būtina per ketverius metus nuo sprendimo dėl naujų GPGB išvadų, susijusių su geriausiais prieinamais gamybos būdais, paskelbimo (3 dalis), naujų arba pakeistų aplinkos kokybės normų priėmimo (5 dalies c punktas) ir kai
„įrenginio keliama tarša yra tokia didelė, kad leidime įrašytos išmetamų teršalų ribinės vertės turi būti peržiūrimos, arba naujos ribinės vertės turi būti įrašomos į leidimą“ (5 dalies a punktas).
B.
Italijos teisė ir leidimo išdavimo procesas
1. Bendroji teisės norma
19.
Italija Pramoninių išmetamų teršalų direktyvą į nacionalinę teisę perkėlė Decreto legislativo n. 152 del 2006 „Norme in materia ambientale“ (2006 m. Teisėkūros procedūra priimtas dekretas Nr. 152 „Aplinkos teisės normos“), dar vadinamu Testo unico Ambiente (Aplinkos teisės normų sąvadas).
2. 2012 m. specialioji teisės norma
20.
Vis dėlto Decreto legge 3 dicembre 2012, n. 207 (2012 m. gruodžio 3 d. Įstatymas dekretas Nr. 207), kuris 2012 m. gruodžio 24 d. Įstatymu Nr. 231 su daliniais pakeitimais buvo pertvarkytas į įstatymą, įtvirtintos specialiosios nuostatos dėl plieno gamyklos, kuri yra bylos dalykas. Jos buvo priimtos po to, kai 2012 m. Tribunale di Tarent (Taranto teismas) ikiteisminio tyrimo teisėjas nurodė laikinai areštuoti Ilva įrenginius ir medžiagas be teisės jais naudotis.
21.
Į Įstatymo dekreto Nr. 207 1 straipsnio 1 dalį buvo įtraukta sąvoka „nacionalinės strateginės reikšmės įmonė“. Numatyta, kad, kilus būtinam poreikiui išsaugoti užimtumą ir gamybą, aplinkos ministras gali leisti per integruoto aplinkosaugos leidimo peržiūros procesą tęsti veiklą 36 mėnesius, jei laikomasi sprendime dėl peržiūros numatytų nurodymų, net jei teisminė institucija yra areštavusi įmonės turtą, netrukdant vykdyti verslo veiklos.
22.
Įstatymo dekreto Nr. 207 1a straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad visose teritorijose, kuriose veikia nacionalinės strateginės reikšmės įmonės, kompetentingos sveikatos priežiūros institucijos „kartu parengia ir ne rečiau kaip kartą per metus atnaujina žalos sveikatai vertinimo ataskaitą, taip pat remdamosi regioniniu vėžio registru ir pagrindinių aplinkos ligų epidemiologiniais žemėlapiais“.
23.
Įstatymo dekreto Nr. 207 3 straipsnyje nustatyta, kad „įmonės ILVA S.p.A. plieno gamykla Tarante <…> yra nacionalinės strateginės reikšmės gamykla“, ir įmonei Ilva leista, neviršijant pagal 2012 m. integruoto aplinkosaugos leidimo reikalavimus nustatytų ribų, 36 mėnesių laikotarpiu nuo įstatymo dekreto įsigaliojimo dienos (taigi iki 2015 m. gruodžio 3 d.) „tęsti gamybos veiklą gamykloje ir prekiauti produktais. <…>“
3. 2013 m. specialioji teisės norma
24.
2013 m. buvo išleistas Decreto legge 4 giugno 2013, n. 61 (2013 m. birželio 4 d. Įstatymas dekretas Nr. 61), kuris 2013 m. rugpjūčio 3 d. Įstatymu Nr. 89 su daliniais pakeitimais pertvarkytas į įstatymą.
25.
Visų pirma Įstatymo dekreto Nr. 61 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta bendra taisyklė, pagal kurią tuo atveju, kai bet kurios tam tikro dydžio įmonės, valdančios bent vieną nacionalinės strateginės reikšmės pramonės įmonę, „gamybinė veikla objektyviai sukėlė ir kelia didelį ir reikšmingą pavojų aplinkai ir sveikatai dėl nuolatinio integruoto aplinkosaugos leidimo nesilaikymo <…>“, gali būti pradėta specialioji jos išorinio valdymo procedūra.
26.
Įstatymo dekreto Nr. 61 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad įmonės Ilva atveju „esama“ prielaidų specialiajai išorinio valdymo procedūrai pradėti.
27.
Įstatymo dekreto Nr. 61 1 straipsnio 5 dalyje taip pat numatyta, kad, skiriant specialųjį išorinį valdytoją, tuo pat metu trijų ekspertų komisija, vadovaudamasi Europos Sąjungos ir tarptautiniais standartais, taip pat nacionaliniais ir regioniniais teisės aktais, parengia „aplinkos ir sveikatos apsaugos priemonių ir veiksmų planą, kuriame numatomi veiksmai ir terminai, būtini atitikčiai teisės aktams ir integruoto aplinkosaugos leidimo reikalavimams užtikrinti“; komisijos nariais išrenkami asmenys, turintys įrodytos patirties ir kompetencijos aplinkos ir sveikatos apsaugos bei įrangos inžinerijos srityse, juos skiria aplinkos ministras, pasikonsultavęs su sveikatos ir ekonominės plėtros ministrais.
28.
Pagal Įstatymo dekreto Nr. 61 1 straipsnio 7 dalį tokio plano patvirtinimas Ministrų Tarybos pirmininko dekretu prilygsta daliniam integruoto aplinkosaugos leidimo pakeitimui. Šioje nuostatoje konstatuota, kad integruotame aplinkosaugos leidime numatytos priemonės turėjo būti įgyvendintos per „trisdešimt šešis mėnesius nuo įstatymo, kuriuo įgyvendinamas [šis] dekretas, įsigaliojimo datos“, t. y. iki 2016 m. rugpjūčio 3 d. Be to, šioje dalyje aiškiai nustatyta, kad žalos sveikatai vertinimas savaime negali pakeisti integruoto aplinkosaugos leidimo, bet juo remdamasi regiono administracija (kaip institucija, atsakinga ir už visuomenės sveikatą) gali prašyti jį peržiūrėti (sveikatos priežiūros institucijų gautų duomenų analizės rezultatai pagal nustatytas kritines problemas suskirstyti į tris lygius ir tik pagal trečią lygį regiono administracija įgyja teisę prašyti peržiūrėti integruotą aplinkosaugos leidimą).
29.
Įgyvendinant Įstatymą dekretą Nr. 61 buvo išleistas Decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri del 14 marzo 2014 recante „Approvazione del piano delle misure e delle attività di tutela ambientale e sanitaria, a norma dell’articolo 1, commi 5 e 7, del decreto‑legge 4 giugno 2013, n. 61, convertito, con modificazioni, dalla legge 3 agosto 2013, n. 89“ (2014 m. kovo 14 d. Ministrų Tarybos pirmininko dekretas „Dėl Aplinkos ir sveikatos apsaugos priemonių ir veiksmų plano patvirtinimo pagal 2013 m. birželio 4 d. Įstatymo dekreto Nr. 61, kuris 2013 m. rugpjūčio 3 d. Įstatymu Nr. 89 su daliniais pakeitimais pertvarkytas į įstatymą, 1 straipsnio 5 ir 7 dalis“; toliau – 2014 m. DPCM).
4. 2015 m. specialioji teisės norma
30.
Decreto‑legge 5 gennaio 2015, n. 1 (2015 m. sausio 5 d. Įstatymas dekretas Nr. 1), kuris 2015 m. kovo 4 d. Įstatymu Nr. 20 su daliniais pakeitimais pertvarkytas į įstatymą, buvo išplėstas nemokių didelių įmonių, kurioms taikoma specialioji administravimo procedūra, sąrašas, šią procedūrą taip pat pritaikant įmonėms, valdančioms bent vieną nacionalinės strateginės reikšmės pramonės įmonę. Taigi 2015 m. sausio 21 d. ekonomikos plėtros ministro dekretu įmonei Ilva pradėta taikyti specialioji administravimo procedūra, dėl to buvo nutraukta Įstatyme dekrete Nr. 61/2013 numatyta specialioji išorinio valdymo procedūra.
31.
Įstatyme dekrete Nr. 1 nustatyta, kad 2014 m. DPCM numatytų priemonių ir veiksmų planas „laikomas įgyvendintu, jei iki 2015 m. liepos 31 d. bus įvykdyta ne mažiau kaip 80 % reikalavimų, kurių galiojimas baigiasi tą dieną“, ir primenama, kad likusių reikalavimų įgyvendinimo terminas yra 2016 m. rugpjūčio 3 d.
5. 2015 ir 2016 m. teisės normos dėl „Ilva“ pardavimo
32.
Decreto legge 4 dicembre 2015, n. 191 „Disposizioni urgenti per la cessione a terzi dei complessi aziendali del Gruppo ILVA“ (2015 m. gruodžio 4 d. Įstatymas dekretas Nr. 191 „Skubios priemonės dėl ILVA grupės verslo kompleksų pardavimo trečiosioms šalims“), kuris 2016 m. vasario 1 d. Įstatymu Nr. 13 su daliniais pakeitimais pertvarkytas į įstatymą, ir Decreto legge 9 giugno 2016, n. 98 (2016 m. birželio 9 d. Įstatymas dekretas Nr. 98 „Skubios priemonės dėl ILVA grupės verslo kompleksų pardavimo procedūros užbaigimo“), kuris 2016 m. rugpjūčio 1 d. Įstatymu Nr. 151 su daliniais pakeitimais pertvarkytas į įstatymą, reglamentuojama ILVA grupės verslo kompleksų perdavimo konkurso procedūra.
33.
Visų pirma 2015 m. Įstatymo dekreto Nr. 191 1 straipsnio 8.1 ir 8.2 dalyse numatyta, kad konkurso laimėtojas gali pateikti prašymą iš dalies pakeisti aplinkos apsaugos priemones ir veiklą, nustatytas 2014 m. DPCM patvirtintame plane. Siūlomais daliniais pakeitimais turi būti užtikrinami aplinkos apsaugos standartai, atitinkantys 2014 m. DPCM patvirtinto plano nuostatas tiek, kiek jie yra tarpusavyje suderinami, ir jie turi būti nustatyti DPCM, kuris „turi integruoto aplinkosaugos leidimo vertę, prireikus atstoja poveikio aplinkai vertinimą ir juo užbaigiamos visos vykstančios integruoto aplinkosaugos leidimo išdavimo procedūros“.
34.
Taip pat numatyta pratęsti 2012 m. integruoto aplinkosaugos leidimo reikalavimų ir 2014 m. DPCM patvirtinto plano įgyvendinimo terminą iki 2017 m. birželio 30 d.
35.
2016 m. Dekrete Nr. 98 numatyta, kad pasiūlymų iš dalies pakeisti 2014 m. DPCM numatytą aplinkos apsaugos planą vertinimas turi būti atliekamas anksčiau – laikotarpiu iki konkurso paskelbimo. Jame taip pat numatyta išleisti naują DPCM, kuris apimtų 2014 m. DPCM pakeitimus ir visus leidimus, reikalingus plieno gamyklai eksploatuoti atsižvelgiant į konkurso laimėtojo pateiktą naują pramoninės gamybos planą.
36.
Decreto‑legge 30 dicembre 2016, n. 244 (2016 m. gruodžio 30 d. Įstatymas dekretas Nr. 244), kuris 2017 m. vasario 27 d. Įstatymu Nr. 19 su daliniais pakeitimais pertvarkytas į įstatymą, dar kartą pratęstas 2012 m. integruoto aplinkosaugos leidimo reikalavimų ir 2014 m. DPCM patvirtinto plano įgyvendinimo terminas – iki 2017 m. rugsėjo 30 d. Be to, tam tikrų aplinkos atkūrimo priemonių įgyvendinimo terminas susietas su galiojančiu integruotu aplinkosaugos leidimu.
6. 2017 m. leidimas
37.
DPCM del 29 settembre 2017, rubricato „Approvazione delle modifiche al Piano delle misure e delle attività di tutela ambientale e sanitaria di cui al decreto del Presidente del Consiglio dei ministri 14 marzo 2014, a norma dell’articolo 1, comma 8.1., del decreto-legge 4 dicembre 2015, n. 191, convertito, con modificazioni, dalla legge 1 febbraio 2016, n. 13“ (2017 m. rugsėjo 29 d. DPCM „[2014 m. DPCM] numatyto Aplinkos ir sveikatos apsaugos priemonių ir veiksmų plano pakeitimų patvirtinimas, remiantis 2015 m. gruodžio 4 d. Įstatymo dekreto Nr. 191, kuris2016 m. vasario 1 d. Įstatymu Nr. 13 su daliniais pakeitimais pertvarkytas į įstatymą, 1 straipsnio 8.1 dalimi“; toliau – 2017 m. DPCM) nustatyti paskutiniai prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyti Ilva plieno gamyklos leidimo pakeitimai.
38.
Jame numatyti 2014 m. DPCM parengto aplinkos plano pakeitimai ir papildymai ir nustatytas dar vienas tam tikrų aplinkos atkūrimo priemonių įgyvendinimo terminas – 2023 m. rugpjūčio 23 d.
39.
Be to, jame numatyta, kad tuo atveju, jei plano nesilaikoma ne dėl ūkio subjekto kaltės, pradedama procedūra, pagal kurią plano laikymosi terminas atidedamas.
III. Faktinės aplinkybės ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
40.
Tarante yra plieno gamykla, priklausanti įmonei Ilva, kuriai taikoma specialioji administravimo procedūra. Gamyklą valdo bendrovė Acciaierie d’Italia S.p.A., o šią kontroliuoja bendrovė Acciaierie d’Italia Holding S.p.A. (
8
). EŽTT 2019 m. sprendime konstatavo, kad tai yra didžiausias Europoje plieno pramonės kompleksas – jis išsidėstęs maždaug 1500 ha teritorijoje, turi apie 11000 darbuotojų (
9
).
41.
Plieno gamykla veikia jau seniai, tačiau leidimą ją eksploatuoti kompetentingos institucijos pirmą kartą išdavė 2011 m. rugpjūčio 4 d., remdamosi bendrosiomis Italijos teisės normomis dėl Direktyvos 2008/1 perkėlimo į nacionalinę teisę; vėliau ši direktyva buvo pakeista Pramoninių išmetamų teršalų direktyva. 2012 m. spalio 26 d. kompetentingos institucijos šį leidimą iš dalies pakeitė.
42.
Vis dėlto, kaip matyti iš šiuo klausimu reikšmingų Italijos teisės normų, nuo 2012 m. pabaigos plieno gamykla eksploatuojama ne pagal bendrąsias Italijos teisės normas dėl Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę, o pagal kelis kartus iš dalies pakeistas specialiąsias teisės normas.
43.
Jose, be kita ko, numatyta nuolatinė su sveikata susijusios situacijos apylinkėse stebėsena, kuri tam tikromis aplinkybėmis gali būti pagrindas persvarstyti leidimą.
44.
Taip pat nustatyti priemonių, skirtų neigiamam poveikiui aplinkai sumažinti, įgyvendinimo terminai, kurie jau buvo numatyti iš dalies pakeistame 2012 m. integruotame aplinkosaugos leidime. 2013 m. Įstatyme dekrete Nr. 61 pirmiausia buvo numatytas 2016 m. rugpjūčio 3 d. terminas, paskui jis kelis kartus pratęstas, remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą – paskutinį kartą 2017 m. iki 2023 m. rugpjūčio 23 d.
45.
Vis dėlto ieškovai tvirtina, kad šis terminas dėl tam tikrų sąlygų įgyvendinimo 2023 m. rugpjūčio 10 d. vėl buvo pratęstas. Nurodytame 2023 m. rugpjūčio 10 d. Aplinkos ir energetinio saugumo ministro dekrete Nr. 278 (decreto del Ministro dell’ambiente e della sicurezza energetica n. 278 del 10 agosto 2023) (
10
) nustatytos „alternatyvios priemonės“ („misure alternative“).
46.
Ieškovai, Taranto gyventojai, Tribunale di Milano (Milano teismas, Italija) pareiškė kolektyvinį ieškinį Ilva, Acciaierie d’Italia ir Acciaierie d’Italia Holding dėl gamyklos arba bent jau kai kurių jos dalių eksploatacijos nutraukimo siekiant užtikrinti teisę į sveikatą, teisę į saugų ir ramų gyvenimą ir su klimato politika susijusias teises. Ieškovų manymu, šios teisės dešimtmečius reikšmingai pažeidžiamos dėl plieno gamyklos eksploatacijos.
47.
Tribunale di Milano (Milano teismas, Italija) pateikė Teisingumo Teismui šioje byloje kilusius klausimus:
„1.
Ar Pramoninių išmetamų teršalų direktyva, visų pirma [šios direktyvos] 4, 18, 34, 28 ir 29 konstatuojamosios dalys, 3 straipsnio 2 punktas ir 11, 12 ir 23 straipsniai bei SESV 191 straipsnyje ir E[B] sutarties 174 straipsnyje įtvirtintas atsargumo ir žmonių sveikatos apsaugos principas, gali būti aiškinami taip, kad pagal valstybės narės nacionalinę teisę tokiai valstybei narei suteikiama galimybė numatyti, kad Valutazione di Danno Sanitario (žalos sveikatai vertinimas, ŽSV) yra su Autorizzazione Integrata Ambientale (integruotas aplinkosaugos leidimas, IAL) išdavimo ir peržiūros procedūra nesusijęs aktas (nagrinėjamu atveju – 2017 m. DPCM) ir jo parengimas gali neturėti savaiminio poveikio tam, kad kompetentinga institucija laiku ir veiksmingai į jį atsižvelgtų, vykdydama IAL (DPCM) peržiūros procedūrą, ypač kai dėl jo dideliam gyventojų skaičiui, kuriam poveikį daro išmetami teršalai, kyla nepriimtina sveikatos sutrikimo rizika? Ar, atvirkščiai, šią direktyvą reikėtų aiškinti taip, kad: i) leistina rizika žmonių sveikatai gali būti įvertinta atliekant mokslinę epidemiologinio pobūdžio analizę; ii) žalos sveikatai vertinimas (ŽSV) turi būti vidinis IAL (DPCM) išdavimo ir peržiūros procedūros aktas ir net būtina išankstinė sąlyga jai atlikti, o institucija, kompetentinga išduoti ir peržiūrėti IAL, be kita ko, turėtų būtinai, veiksmingai ir laiku jį išnagrinėti?
2.
Ar Pramoninių išmetamų teršalų direktyva, visų pirma 4, [15], 18, 21, 34, 28 ir 29 konstatuojamosios dalys, 3 straipsnio 2 punktas ir 11, 14, 15, 18 bei 21 straipsniai, gali būti aiškinami taip, kad pagal valstybės narės nacionalinę teisę ši valstybė narė turi numatyti, jog integruotame aplinkosaugos leidime (šiuo atveju – 2012 m. IAL, 2014 m. DPCM, 2017 m. DPCM) visuomet turi būti atsižvelgiama į visas išmetamas medžiagas, kurios, remiantis mokslo duomenimis, yra žinomos kaip kenksmingos, įskaitant KD 10 ir KD 2,5 frakcijas, susidarančias vertinamame įrenginyje, ar ši direktyva gali būti aiškinama taip, kad integruotame aplinkosaugos leidime (kuris yra administracinis sprendimas išduoti leidimą) turi būti nurodomos tik teršiančios medžiagos, a priori numatytos atsižvelgiant į vykdomos pramoninės veiklos pobūdį ir rūšį?
3.
Ar Pramoninių išmetamų teršalų direktyva, visų pirma jos 4, 18, 21, 22, 28, 29, 34, 43 konstatuojamosios dalys, 3 straipsnio 2 ir 25 punktai bei 11, 14, 16 ir 21 straipsniai, gali būti aiškinami taip, kad pagal valstybės narės nacionalinę teisę tuo atveju, kai pramonės veikla kelia didelį ir reikšmingą pavojų aplinkos vientisumui ir žmonių sveikatai, ši valstybė narė gali atidėti veiklos vykdytojui suteiktą laikotarpį, per kurį jis turi suderinti pramoninę veiklą su išduotu leidimu, įgyvendindamas jame numatytas aplinkos ir sveikatos apsaugos priemones ir veiklą, maždaug septyneriems su puse metų nuo iš pradžių nustatyto termino, taigi iš viso vienuolikai metų?“
48.
Ieškovai pagrindinėje byloje, Ilva, Acciaierie d’Italia, Apulijos regionas, Italijos Respublika ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. Šios bylos šalys ir dar viena į bylą nacionaliniame procese įstojusi šalis Gruppo di Intervento Giuridico dalyvavo 2023 m. lapkričio 7 d. surengtame teismo posėdyje.
IV. Teisinis vertinimas
49.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, kokią reikšmę turi tam tikra informacija apie plieno gamyklos poveikį žmonių sveikatai (apie tai – B skyriuje) ir informacija apie tam tikrus išmetamuosius teršalus (apie tai – C skyriuje), taip pat, ar leidžiama vis pratęsti tam tikrų leidimo sąlygų įvykdymo terminą (apie tai – D skyriuje). Vis dėlto pirmiausia reikia išnagrinėti prieštaravimus dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo.
A.
Prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas
50.
Ilva ir Acciaierie d’Italia laikosi nuomonės, kad prašymas priimti sprendimą yra nepriimtinas. Bendrovės tvirtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepakankamai paaiškino, kodėl reikalingas nurodytų nuostatų ir konstatuojamųjų dalių išaiškinimas (apie tai – 1 skirsnyje), kad pagal Italijos teisę sprendimas byloje nepriklauso nuo Sąjungos teisės išaiškinimo (apie tai – 2 skirsnyje), ir galiausiai nurodytos nuostatos nėra pakankamai apibrėžtos ir jomis negalima remtis pagrindinėje byloje Ilva ir Acciaierie d’Italia atžvilgiu, nes jos yra privatūs asmenys (apie tai – 3 skirsnyje).
51.
Iš esmės tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, taip pat klausimų, kuriuos jis teikia Teisingumo Teismui, reikšmingumą. Taigi iš esmės Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikti klausimai yra susiję su Sąjungos teisės normos išaiškinimu. Tokiems klausimams taikoma reikšmingumo priimant sprendimą byloje prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinas tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (
11
).
1. Prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvai
52.
Ilva ir Acciaierie d’Italia, siekdamos parodyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė informacijos, kuri reikalinga Teisingumo Teismui siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą, remiasi Procedūros reglamento 94 straipsnio c punktu.
53.
Pagal šią nuostatą prašyme priimti prejudicinį sprendimą turi būti išdėstytos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų bei pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų.
54.
Šiuo požiūriu tiesa, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimuose nurodė daugybę Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos ir SESV 191 straipsnio nuostatų ir konstatuojamųjų dalių, bet konkrečiai nepaaiškino, kodėl reikalingas visų nurodytų teisės normų išaiškinimas.
55.
Vis dėlto iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar trys konkretūs įpareigojimai kyla iš nurodytų teisės normų. Taigi prejudicinių klausimų dalykas prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytas pakankamai aiškiai.
2. Reikšmingumas priimant sprendimą pagal Italijos teisę
56.
Ilva ir Acciaierie d’Italia taip pat teigia, kad, atsižvelgiant į įvairius argumentus, kurie grindžiami Italijos teise, išaiškinimas, kurio prašoma, nėra reikšmingas priimant sprendimą pagrindinėje byloje. Visų pirma prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali nei panaikinti leidimo, nei neatsižvelgti į jį priimdamas sprendimą. Bet to, leidimo teisėtumas jau galutinai patvirtintas.
57.
Ar šie priekaištai pagrįsti, Teisingumo Teismas vis dėlto negali nuspręsti, nes jis neturi aiškinti nacionalinės teisės nuostatų dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo įgaliojimų. Toks aiškinimas priklauso išimtinei nacionalinių teismų kompetencijai (
12
).
58.
Be to, Italija – ji neginčija prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo – bylos Cordella procese EŽTT kelis kartus nurodė, kad ieškiniai Italijos civilinių bylų teismuose, kaip antai pagrindinėje byloje, kurioje pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kiek tai susiję su Ilva plieno gamyklos keliamu pavojumi sveikatai, gali užtikrinti veiksmingą teisinę apsaugą suinteresuotiems subjektams (
13
). Tokio tiesioginio ieškinio galimybė atitiktų Orhuso konvencijos (
14
) 9 straipsnio 3 dalį, pagal kurią visuomenės atstovams, atitinkantiems nacionaliniuose įstatymuose nustatytus kriterijus, jeigu tokių yra, turėtų būti suteikiama galimybė administracine arba teismo tvarka kreiptis dėl privačių asmenų, pažeidžiančių nacionalinių įstatymų nuostatas, susijusias su aplinkosauga, veiksmų arba neveikimo užginčijimo.
59.
Taigi ir šiais priekaištais nėra pagrindžiama, kad būtų akivaizdžių abejonių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą reikšmingumo priimant sprendimą byloje.
3. Tiesioginis aiškintinų nuostatų taikymas
60.
Galiausiai Ilva ir Acciaierie d’Italia tvirtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nėra reikšmingas priimant sprendimą byloje dėl to, kad aiškintinos nuostatos negali būti taikomos tiesiogiai tiek bendrai, tiek visų pirma joms, kaip privatiems asmenims. Atvirkščiai, bendrovių teisinė padėtis, jų teigimu, kyla iš specialiųjų teisės normų, kurias Italija priėmė dėl plieno gamyklos.
61.
Reikia sutikti su šiuo argumentu tuo aspektu, kad direktyva pati savaime negali įpareigoti asmens ir dėl to ja iš esmės negalima remtis prieš asmenį. Iš tikrųjų, jeigu į nacionalinę teisę neperkeltos ar netinkamai perkeltos direktyvos nuostata būtų galima remtis ir santykių tarp privačių asmenų srityje, tai reikštų, jog yra pripažįstama, kad Europos Sąjunga turi teisę nustatyti privatiems asmenims nedelsiant įsigaliojančias pareigas, nors kompetenciją tai daryti ji turi tik tais atvejais, kai yra įgaliota priimti reglamentus. Taigi net aiški, tiksli ir besąlyginė direktyvos nuostata, kuria siekiama asmenims suteikti teises ar nustatyti pareigas, pati savaime negali būti taikoma ginčui, kurio šalys yra tik privatūs asmenys. Direktyva taip pat negali būti remiamasi esant privačių asmenų ginčui, siekiant netaikyti šiai direktyvai prieštaraujančių valstybės narės teisės normų (
15
).
62.
Vis dėlto direktyvos aiškinimas esant privačių asmenų ginčui gali būti reikšmingas priimant sprendimą, nes nacionaliniai teismai, taikydami nacionalinę teisę, turi ją aiškinti atsižvelgdami į šios teisės normų visumą ir taikyti joje pripažintus aiškinimo metodus taip, kad ši teisė būtų išaiškinta kuo labiau atsižvelgiant į atitinkamos direktyvos tekstą ir į jos tikslą, kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas ir taip būtų laikomasi SESV 288 straipsnio trečios pastraipos nuostatų (
16
).
63.
Kokia yra diskrecija dėl tokio Italijos teisės aiškinimo pagal Sąjungos teisę, gali nuspręsti tik Italijos teismai.
64.
Be to, remiantis turima informacija, Italijos valstybė tebevaldo beveik 40 % Ilva akcijų (
17
) ir per specialųjį išorinį valdytoją bei trijų ekspertų komisiją daro jai ypatingą įtaką. Taigi neatmestina, kad Ilva priskirtina Italijos valstybei, o valstybė negali gauti naudos dėl netinkamo Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę (
18
). Tokiu atveju būtų galima tiesiogiai remtis direktyva Ilva atžvilgiu (
19
).
65.
Priekaištą, kad prejudiciniuose klausimuose nurodytomis nuostatomis turinio aspektu negali būti pagrindžiamos tiesiogiai taikytinos pareigos, galbūt reikėtų apsvarstyti nagrinėjant atskirus klausimus, nors jie nėra susiję konkrečiai su šiuo aspektu.
66.
Taigi šie priekaištai taip pat atmestini ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
B.
Pirmasis klausimas – žalos sveikatai įvertinimas
67.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, kokią reikšmę išduodant ir persvarstant integruotą aplinkosaugos leidimą įrenginiui pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvą turi Italijos teisėje numatytas žalos sveikatai įvertinimas, kai jame padaroma išvada, kad reikšmingą išmetamųjų teršalų poveikį patiriančių gyventojų sveikatai keliama rizika yra netoleruotina.
68.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 4 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad nė vienas įrenginys nebūtų eksploatuojamas be leidimo. Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad, nedarant poveikio kitiems nacionalinės arba Sąjungos teisės aktuose nustatytiems reikalavimams, kompetentinga institucija išduoda leidimą, jei įrenginys atitinka šios direktyvos reikalavimus. Pagal 10 straipsnį veiklai, kurios rūšys išvardytos I priede ir, kai taikoma, kurią vykdant pasiekiamos tame priede nustatytos pajėgumo ribos, taikomi II skyriuje nustatyti reikalavimai (10–27 straipsniai).
69.
Preziumuotina, kad plieno gamykla, kuri yra bylos dalykas, yra įrenginys, kaip tai suprantama pagal 3 straipsnio 3 punktą, siejamą su I priedo 2.2 punktu (luitinio ketaus arba plieno gamyba); gali būti, kad taip pat reikšmingi yra priedo 2.3 punktas (juodųjų metalų apdirbimas) ir 2.4 punktas (juodųjų metalų liejimas). Atsižvelgiant į įrenginio dydį, tikriausiai pasiekiamos ir kiekio ribos.
70.
Kalbant apie riziką sveikatai, esminiai reikalavimai kyla iš Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio, kuriame nustatytos pagrindinės pareigos dėl įrenginių eksploatavimo. Svarbiausi yra a, b ir c punktai. 11 straipsnio a punkte nustatyta, kad turi būti imamasi visų atitinkamų taršos prevencijos priemonių, b punkte – kad privaloma taikyti geriausius prieinamus gamybos būdus, c punkte – kad įrenginiai negali sukelti didelės taršos.
71.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a ir c punktai siejami su sąvoka „tarša“, todėl lemiamą reikšmę turi jos apibrėžtis, pateikta 3 straipsnio 2 punkte. Pagal jį tarša – žmonių veiklos sukeliamas tiesioginis arba netiesioginis medžiagų, virpesių, šilumos arba triukšmo skleidimas ore, vandenyje ar žemėje, galintis pakenkti žmonių sveikatai.
72.
Taigi tiriant, ar vykdomos pagrindinės pareigos pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a ir c punktus, konkrečiai – ar imamasi pakankamų taršos prevencijos priemonių ir išvengiama didelės taršos, priešingai, nei nurodė mananti Ilva, būtina įvertinti įrenginio poveikį žmonių sveikatai ir iš įrenginio išmetamus teršalus, galinčius turėti tokį poveikį (
20
).
73.
Vis dėlto šio įvertinimo būdus galima nustatyti tik išsamiau išnagrinėjus lemiamą reikšmę turinčias pagrindines pareigas. Tam pirmiausia reikia išsiaiškinti, kokią reikšmę turi Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punktas, nes ši nuostata vokiečių kalba yra neaiški (apie tai – 1 skirsnyje). Paskui reikės apsvarstyti 11 straipsnio c punkte vartojamą sąvoką „didelė tarša“ (apie tai – 2 skirsnyje) ir 21 straipsnyje nustatytą įpareigojimą persvarstyti leidimo sąlygas (apie tai – 3 skirsnyje).
1. 11 straipsnio a punktas – tinkamos atsargumo priemonės (formuluotė lietuvių k. – „atitinkamos prevencijos priemonės“)
74.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punkte vokiečių kalba nustatyta, kad prieš taršą turi būti imamasi „alle geeigneten Vorsorgemaßnahmen“ („visų tinkamų atsargumo priemonių“, formuluotė lietuvių k. – „visų atitinkamų <…> prevencijos priemonių“). Ši formuluotė rodo labai platų įpareigojimą. Vis dėlto, sprendžiant iš kitų kalbinių versijų ir teisės normos padėties bendroje sistemoje, jos poveikis apribojamas.
a) Teisės normos formuluotės vokiečių kalba aiškinimas
75.
Sąvoka „Vorsorgemaßnahme“ („atsargumo priemonė“, formuluotė lietuvių k. – „prevencijos priemonė“) primena atsargumo principą, kuriuo pagal SESV 191 straipsnio 2 dalį grindžiama Sąjungos aplinkos politika, įskaitant Pramoninių išmetamų teršalų direktyvą (
21
), ir kuris yra plačios jurisprudencijos dalykas.
76.
Pagal šį principą leidžiama imtis apsaugos priemonių dėl rizikos, kurios egzistavimas arba mastas, remiantis geriausiomis turimomis mokslo žiniomis, nėra aiškus (
22
). Vadinasi, gali būti, kad ateityje gautos žinios šią riziką faktiškai paneigs, taigi šios apsaugos priemonės vėliau pasirodys buvusios perteklinės.
77.
Teisingumo Teismas tam tikras antrinės teisės normas pagal atsargumo principą išaiškino netgi taip, kad pagal jas draudžiama įgyvendinti priemones, kol, atsižvelgiant į geriausias turimas mokslo žinias, esama neaiškumo, ar galima atmesti bet kokią riziką (
23
).
78.
Sąvoka „geeignet“ („tinkama“, formuluotė lietuvių k. – „atitinkama)“ iš Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punkto kylantį įpareigojimą, atrodo, dar labiau išplečia. Taip yra dėl to, kad priemonė yra tinkama, kai ja galima pasiekti tikslą, kurio ja ir siekiama. Tai, ar šio tikslo ir jam pasiekti būtinų sąnaudų santykis yra proporcingas, neturi reikšmės. Vertinimo diskrecija galima daugių daugiausia dėl mokslinio klausimo, ar priemone apskritai įmanoma pasiekti tikslą, kurio ja siekiama.
79.
Taigi „alle geeigneten Vorsorgemaßnahmen gegen Umweltverschmutzungen“ („visos tinkamos atsargumo priemonės prieš taršą“, formuluotė lietuvių k. – „visos atitinkamos taršos prevencijos priemonės“), kaip tai suprantama pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punktą, apimtų visas priemones, kuriomis galima išvengti taršos, kurios atsiradimo eksploatuojant įrenginį, atsižvelgiant į geriausias turimas mokslo žinias, negalima atmesti. Atsargumo principą aiškinant griežčiau, šią nuostatą būtų galima suprasti netgi taip, kad leidimą įrenginiui galima išduoti tik jei išsklaidyta bet kokia abejonė, kad įrenginys bus eksploatuojamas nesukeliant taršos.
80.
Vis dėlto Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punktas vokiečių kalba yra vienintelė kalbinė versija, pagal kurią reikalaujama „geeignete Vorsorgemaßnahmen“ („tinkamų atsargumo priemonių“, formuluotė lietuvių k. – „atitinkamų prevencijos priemonių“).
b) Teisės normos formuluotė kitomis kalbomis
81.
Teisės normos formuluotė kitomis kalbomis sutampa su formuluote vokiečių kalba tuo aspektu, kad visomis kalbomis reikalaujama „visų“ priemonių. Vis dėlto kitose kalbinėse versijose nevartojama sąvoka „atsargumas“, o remiamasi prevencijos principu, juo pagal SESV 191 straipsnio 2 dalį taip pat grindžiama Sąjungos aplinkos politika. Tik tekste slovėnų ir suomių kalbomis vartojamos sąvokos (atitinkamai „preprečevanje“ ir „estävät“), kurios neatitinka šį SESV 191 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą principą išreiškiančios sąvokos, bet ir jos, atrodo, turi būti suprantamos labiau kaip prevencija, o ne kaip atsargumas.
82.
Teisingumo Teismas prevencijos principo kol kas beveik nėra nagrinėjęs, bet yra nusprendęs, kad pagal jį Sąjunga ir valstybės narės turi imtis priemonių, tinkančių siekiant pašalinti žinomą riziką, išvengti taršos šaltinių, juos mažinti ir, jei įmanoma, pašalinti (
24
). Taigi atsargumo principas apima situacijas, kai esama neaiškumo dėl rizikos, o prevencijos principas turėtų būti apribojamas apsaugos priemonėmis, kai rizika arba pavojus, su kuriais kovojama, yra žinomi (
25
).
83.
Be to, pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punkto formuluotę kitomis kalbomis nereikalaujama imtis „tinkamų“ („geeignet“) priemonių. Daugiausia vartojamos tokios sąvokos, kaip „appropriate“ (EN), „approprié“ (FR), „adecuado“ (ES) arba netgi „opportuno“ (IT). Šios sąvokos taip pat gali būti verčiamos kaip „tinkamas“ („geeignet“), bet, kitaip nei sąvoka vokiečių kalba, leidžia apsvarstyti, ar su tomis apsaugos priemonėmis susijusių sąnaudų ir apsaugos poveikio bei atitinkamos rizikos santykis yra proporcingas.
84.
Taigi Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punkto formuluotė kitomis kalbomis rodo labiau įpareigojimą imtis visų atitinkamų priemonių, kuriomis būtų išvengiama žinomos įrenginio aplinkai keliamos rizikos.
c) Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punkto padėtis bendroje sistemoje ir tikslas
85.
Kaip žinoma, teisės normos formuluotė įvairiomis kalbomis turi būti aiškinama vienodai (
26
). Taip pat nė viena kalbinė versija nėra viršesnė už kitas (
27
). Ginčijama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į jos padėtį bendroje sistemoje ir tikslą (
28
). Be to, tam tikrą nuostatą gali padėti aiškinti ir jos genezė (
29
).
86.
Tai, kad Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punktas susijęs ne su atsargumo, o su prevencijos priemonėmis, matyti jau iš direktyvos pavadinimo ir jos 1 straipsnio pirmos pastraipos. Bet ir čia formuluotė vokiečių kalba ne visai vykusi.
87.
Direktyvos pavadinime vokiečių kalba skliausteliuose pateikta frazė „integrierte Vermeidung und Verminderung der Umweltverschmutzung“ („taršos integruoto išvengimo ir mažinimo“, formuluotė lietuvių k. – „taršos integruotos prevencijos ir kontrolės“). O direktyvos 1 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta, kad direktyva nustatomos taisyklės, reglamentuojančios „integrierte Vermeidung und Verminderung der Umweltverschmutzung infolge industrieller Tätigkeiten“ („taršos, kurią sukelia pramoninė veikla, integruotą išvengimą ir mažinimą“, formuluotė lietuvių k. – „integruotą taršos, kurią sukelia pramoninė veikla, prevenciją ir kontrolę“). Tiek direktyvos pavadinimas, tiek jos 1 straipsnio pirma pastraipa atitinka anksčiau galiojusias direktyvas 96/61 ir 2008/1 dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės.
88.
Visose 1996 m. kalbinėse versijose, išskyrus vokiečių, abiem atvejais buvo vartojama sąvoka, kuria SESV 191 straipsnio 2 dalyje išreiškiama prevencija, pavyzdžiui, prancūzų kalba – „prévention“, anglų – „prevention“, italų – „prevenzione“. Daugumoje vėlesnių kalbinių versijų taip pat vartojamas prevencijos atitikmuo (
30
), nors yra ir tokių, kuriose – kaip vokiečių – vartojama kitokia sąvoka (
31
).
89.
Šiaip ar taip, visų trijų direktyvų visos kalbinės versijos sutampa tuo aspektu, kad nei direktyvos pavadinime, nei jos 1 straipsnyje nėra ir nebuvo vartojama sąvoka „atsargumas“.
90.
Be kita ko, iš Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos pavadinimo ir 1 straipsnio pirmos pastraipos taip pat matyti, kad ja nesiekiama visiškai išvengti bet kokios taršos, nes kalbama tik apie „Verminderung der Umweltverschmutzung“ („taršos mažinimas“, formuluotė lietuvių k. – „taršos kontrolė“), kitose kalbinėse versijose, kaip antai anglų, – apie taršos kontrolę. Taigi direktyva toleruojamas tam tikras taršos mastas. Atitinkamai pagal 11 straipsnio c punktą draudžiama tik didelė tarša.
91.
Tai patvirtinama Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio b punktu. Pagal jį eksploatuojant įrenginį turi būti taikomi geriausi prieinami gamybos būdai. Pagal 3 straipsnio 10 punkto c papunktį „geriausi“ gamybos būdai yra tie, kurie siekiant aukšto aplinkos apsaugos lygio yra veiksmingiausi. Vis dėlto „prieinami“ pagal 3 straipsnio 10 punkto b papunktį yra tik tie gamybos būdai, kurie išplėtoti taip, kad juos būtų galima taikyti atitinkamame pramonės sektoriuje, esant ekonomiškai ir techniškai tinkamoms sąlygoms, atsižvelgiant į jų sąnaudas ir pranašumą. Taigi nustatant geriausius prieinamus gamybos būdus reikia atsižvelgti ir į ekonominius aspektus.
92.
Įpareigojimo taikyti geriausius gamybos būdus apribojimas „prieinamais gamybos būdais“ netektų prasmės, jei Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punktu būtų pagrindžiamas įpareigojimas imtis bet kokios „tinkamos“ atsargumo priemonės, neatsižvelgiant į ekonominį prieinamumą.
93.
Tai, kad Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio b punkte nustatytu įpareigojimu taikyti geriausius prieinamus gamybos būdus sukonkretinamas 11 straipsnio a punkte nustatytas įpareigojimas imtis „visų atitinkamų taršos prevencijos priemonių“, ankstesnėse abiejų šių įpareigojimų versijose buvo matyti aiškiau. Pagal direktyvų 96/61 ir 2008/1 3 straipsnio pirmos pastraipos a punktą turėjo būti imamasi „visų atitinkamų taršos prevencijos priemonių[,] ypač taikant geriausią prieinamą gamybos būdą“ (
32
). Komisija nepagrindė, kodėl savo pasiūlyme dėl direktyvos naujos redakcijos abu šiuos elementus atskyrė (
33
). Komisija paaiškino tik naujas ir reikšmingai pakeistas teisės normas (
34
), todėl preziumuotina, kad ji šį pakeitimą laikė nereikšmingu.
94.
Sąjungos mastu identifikuojant geriausius prieinamus gamybos būdus reikia atsižvelgti į jų poveikį žmonių sveikatai. Pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 3 straipsnio 10 punktą šiais gamybos būdais turi būti išvengiama poveikio aplinkai arba jis bent jau turi būti sumažintas, taip pat šie gamybos būdai turi būti veiksmingiausi siekiant aukšto aplinkos apsaugos lygio. Vis dėlto konkretus tam tikro įrenginio poveikis sveikatai svarbus tik kaip skirtingiems gamybos būdams vertinti naudojamų duomenų dalis. Sąjungos mastu identifikuotų geriausių prieinamų gamybos būdų pagal 11 straipsnio b punktą taikymas tam tikrame įrenginyje tiesiogiai nepriklauso nuo konkretaus to įrenginio poveikio žmonių sveikatai.
d) Tarpinė išvada
95.
Taigi Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punktas turi būti suprantamas taip, kad reikia imtis visų atitinkamų priemonių, kuriomis būtų išvengta žinomos įrenginio aplinkai keliamos rizikos arba ji sumažinta.
96.
Priemonės pagal direktyvos 11 straipsnio a punktą visų pirma apima geriausių prieinamų gamybos būdų pagal 11 straipsnio b punktą taikymą. Taikant šią nuostatą tam tikram įrenginiui, nebūtina atsižvelgti į jo konkretų poveikį žmonių sveikatai.
2. Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio c punktas
97.
Vis dėlto 11 straipsnio c punktu, atsižvelgiant į konkrečias atitinkamo įrenginio savybes, gali būti pagrindžiami geriausių prieinamų gamybos būdų taikymą viršijantys įpareigojimai imtis apsaugos priemonių, visų pirma dėl sąlygų įrenginio vietoje. Pagal šią nuostatą įrenginys negali sukelti didelės taršos. Taigi, jei įrenginys sukelia didelę taršą, nors taikomi geriausi prieinami gamybos būdai, turi būti imamasi papildomų apsaugos priemonių, kuriomis būtų vengiama šios taršos.
98.
Tokios apsaugos priemonės taip pat laikytinos atitinkamomis, kaip tai suprantama pagal 11 straipsnio a punktą, nes sąvoka „didelė tarša“ nustatoma absoliuti įrenginių eksploatavimo riba. Jei imtis atitinkamų apsaugos priemonių neįmanoma, leidimas įrenginiui negali būti išduodamas.
99.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 3 straipsnio 2 punkte pateikta sąvokos „tarša“ apibrėžtis, bet nenurodyta, kada tarša laikytina didele. Tai gali paaiškėti tik iš atitinkamos taršos ir jos poveikio įvertinimo.
100.
Tokį įvertinimą abstrakčiai galima kildinti iš kitų teisės normų. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad sieros dioksido ribinių verčių viršijimas aplinkos ore pagal Aplinkos oro kokybės direktyvą (
35
) laikytinas didele tarša (
36
).
101.
Vis dėlto šis kaip pavyzdys nurodytas atvejis nėra grindžiamas konkrečiu atitinkamos teisės normos pobūdžiu. Priešingai, mano manymu, būtina bet kokią taršą, dėl kurios – atsižvelgiant į galimas išimtis – susiklosto padėtis, nesuderinama su kuria nors taikytina aplinkos apsaugos teisės norma, kvalifikuoti kaip didelę.
102.
Šiaip ar taip, nematyti konkrečių Sąjungos teisės normų, iš kurių būtų aišku, kokiam įrenginio nulemtos taršos poveikiui žmonių sveikatai esant reikėtų tiesiogiai neišvengiamai daryti išvadą, kad tarša yra didelė. Ar Italijos teisėje esama normų, kuriomis remiantis būtų galima padaryti tokią išvadą, Teisingumo Teismas negali įvertinti.
103.
Vis dėlto pasekmės žmonių sveikatai gali ir nepriklausomai nuo konkrečių Sąjungos teisės nuostatų pažeidimo nulemti, kad tarša pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio c punktą turi būti laikoma didele. Tai kyla jau iš aplinkybės, kad Sąjungos aplinkos politika, įskaitant šią direktyvą, pagal SESV 191 straipsnio 1 dalies antrą įtrauką taip pat siekiama saugoti žmonių sveikatą. Be to, pagal SESV 9 straipsnį ir 168 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį ir Pagrindinių teisių chartijos 35 straipsnio antrą sakinį Sąjunga įpareigojama nustatant ir įgyvendinant visas Sąjungos politikos ir veiklos kryptis užtikrinti žmonių sveikatos aukšto lygio apsaugą (
37
). Taigi žmonių sveikatos apsaugai skiriama didelė reikšmė, kuria net galima pateisinti didelius ekonominius nuostolius (
38
).
104.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvoje tai išreiškiama visų pirma tuo, kad pagal 8 straipsnio 2 dalies antrą sakinį, jei nesilaikoma leidimo sąlygų, įrenginio eksploatavimas sustabdomas, kol reikalavimų vėl bus pradėta laikytis, tik kai tai turi tiesioginį reikšmingą neigiamą poveikį aplinkai, bet kelia bet kokį tiesioginį pavojų žmonių sveikatai.
105.
Ši teisės norma rodo, kad tarša, kelianti pavojų žmonių sveikatai, visuomet yra didelė. Vis dėlto neatmestina, kad tam tikras labai menkos reikšmės neigiamas poveikis sveikatai leidžia taršą, kuri yra to priežastis, laikyti nedidele. Tai visų pirma rodo aplinkybė, kad žalos žmonių sveikatai galimybė minima jau sąvokos „tarša“ apibrėžtyje, pateiktoje Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 3 straipsnio 2 punkte. Jei tai visuomet reikštų, kad atitinkama tarša yra didelė, teisės aktų leidėjas tai būtų aiškiai išreiškęs.
106.
Taigi tarša, turinti neigiamą poveikį sveikatai, yra didelė tik tuomet, kai šis neigiamas poveikis laikytinas reikšmingu žmogaus sveikatos sutrikdymu.
107.
Orientacine verte Europos Sąjungos aplinkos apsaugos teisės aktų įgyvendinimo ir vykdymo užtikrinimo tinklas (IMPEL) 2005 m. laikė tai, kad vienas papildomas mirties atvejis 1000000 gyventojų per metus, o mirties nesukeliančių ligų atveju – vienas papildomas atvejis 100000 gyventojų dar yra priimtina (
39
), taigi atitinkama tarša nėra didelė. Galima palyginti: 2011 m. Sąjungoje buvo maždaug 70 mirties dėl eismo įvykių atvejų 1000000 gyventojų, 2020 m. – 49 (
40
). Vis dėlto tiksliai atskirti reikšmingą neigiamą poveikį žmonių sveikatai nuo nereikšmingo galima tik konkrečiu atveju atsižvelgiant į įrenginio reikšmę ir galimas alternatyvas.
108.
Vis dėlto neigiamą taršos poveikį sveikatai, kuris yra pagrindinių teisių pažeidimas, kaip konstatavo EŽTT dėl plieno gamyklos Ilva (
41
), nebegalima prima facie laikyti nereikšmingu. Gali būti, kad dėl šios priežasties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmajame klausime kalba apie tai, jog reikšmingą išmetamųjų teršalų poveikį patiriančių gyventojų sveikatai keliama rizika yra netoleruotina.
109.
Priimdamas sprendimą pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis tiek turės atsižvelgti į tai, kad per tą laiką buvo įgyvendinta daugiau apsaugos priemonių, taigi situacija, palyginti su ta, kuri buvo priimant 2019 m. sausio 24 d. ir 2022 m. gegužės 5 d. EŽTT sprendimus, ir su ankstesniu žalos sveikatai įvertinimu, pasikeitė.
110.
Taigi priemonės pagal direktyvos 11 straipsnio a punktą, be geriausių prieinamų gamybos būdų taikymo, apima priemones, būtinas išvengti, kad įrenginys sukeltų didelę taršą, kaip tai suprantama pagal 11 straipsnio c punktą. Tarša laikytina didele, kai dėl jos susiklosto padėtis (atsižvelgiant į galimas išimtis), nesuderinama su taikytinomis aplinkos apsaugos teisės normomis. Nepriklausomai nuo tokių teisės normų, tarša laikytina didele, kai ji, atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, nulemia reikšmingą žmogaus sveikatos sutrikdymą. Tarša, kuri tuo, kad sutrikdė žmogaus sveikatą, pažeidžia jo pagrindines teises, visuomet yra didelė.
3. Leidimo persvarstymas
111.
Pirmajame klausime taip pat minimas leidimo persvarstymas sureguliuotas Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 21 straipsnyje.
112.
Šis persvarstymas turėtų būti ypač svarbus, kalbant apie atsižvelgimą į Italijos teisėje numatytą žalos sveikatai įvertinimą. Taip yra dėl to, kad, atrodo, atmestina, jog į šį įvertinimą būtų buvę galima atsižvelgti jau išduodant plieno gamyklai pirmuosius – 2011 ir 2012 m. – aplinkosaugos leidimus. Teisės norma dėl žalos sveikatai įvertinimo – kiek matyti – buvo įtvirtinta tik 2013 m. birželio 4 d. Įstatymo dekreto Nr. 61 1 straipsnio 7 dalyje. Anksčiau į įrenginio poveikį žmonių sveikatai turėjo būti atsižvelgiama remiantis kita informacija.
113.
Persvarstymas pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 21 straipsnio 5 dalies a punktą būtinas visų pirma tuomet, kai įrenginio keliama tarša yra tokia didelė, kad turi būti peržiūrimos leidime įrašytos išmetamų teršalų ribinės vertės arba į leidimą įrašomos naujos ribinės vertės.
114.
Taigi ši teisės norma siejasi su Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio c punkte nustatyta pagrindine pareiga ir pagal ją reikalaujama persvarstyti leidimą, kai įrenginio keliama tarša vėliau pasirodo esanti didelė. Atspirties taškai, rodantys tokią taršą, turėtų kilti iš įrenginių aplinkosauginių tikrinimų sistemos, kuri turi būti parengiama pagal 23 straipsnio 1 dalį ir skirta galimam atitinkamo įrenginio poveikiui aplinkai visapusiškai ištirti. Žalos sveikatai įvertinimas, atliktas išdavus leidimą ir paskui periodiškai atnaujinamas, pagal 23 straipsnio 4 dalies a punktą yra šios sistemos elementas ir akivaizdžiai reikšmingas įvertinimui pagal 21 straipsnio 5 dalies a punktą. Taigi į jį reikia atsižvelgti.
115.
Beje, atrodo, kad tai numatyta ir Įstatymo dekreto Nr. 61 1 straipsnio 7 dalyje, nes pagal ją remiantis vien žalos sveikatai įvertinimu pakeisti integruoto aplinkosaugos leidimo negalima, bet juo remdamasis regionas gali prašyti persvarstyti leidimą.
4. Atsakymas į pirmąjį klausimą
116.
Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad išduodant leidimą įrenginiui pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 4 ir 5 straipsnius ir persvarstant šį leidimą pagal šios direktyvos 21 straipsnį turi būti užtikrinta, kad būtų vykdomos pagrindinės pareigos dėl įrenginio eksploatavimo pagal 11 straipsnį.
117.
Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio a punktas turi būti suprantamas taip, kad turi būti imamasi visų atitinkamų priemonių, kuriomis būtų vengiama žinomos įrenginio aplinkai keliamos rizikos arba ji mažinama.
118.
Priemonės pagal direktyvos 11 straipsnio a punktą visų pirma apima geriausių prieinamų gamybos būdų pagal 11 straipsnio b punktą taikymą. Taikant šią nuostatą tam tikram įrenginiui, nebūtina atsižvelgti į jo konkretų poveikį žmonių sveikatai.
119.
Priemonės pagal direktyvos 11 straipsnio a punktą taip pat apima priemones, būtinas siekiant išvengti, kad įrenginys sukeltų didelę taršą, kaip tai suprantama pagal 11 straipsnio c punktą. Tarša laikytina didele, kai dėl jos susiklosto padėtis (atsižvelgiant į galimas išimtis), nesuderinama su taikytinomis aplinkos apsaugos teisės normomis. Neatsižvelgiant į tokias teisės normas, tarša laikytina didele, kai ji, atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, nulemia reikšmingą žmogaus sveikatos sutrikdymą. Tarša, kuri tuo, kad sutrikdė žmogaus sveikatą, pažeidžia jo pagrindines teises, visuomet yra didelė.
120.
Pagal direktyvos 21 straipsnio 5 dalies a punktą persvarstyti leidimą visų pirma būtina tuomet, kai vėliau, pavyzdžiui, remiantis žalos sveikatai įvertinimu, tampa aišku, kad įrenginys sukelia didelę taršą.
C.
Antrasis klausimas – atsižvelgimas į išmetamuosius teršalus
121.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvą įrenginio leidime turi būti atsižvelgiama į visas išmetamas medžiagas, kurios, remiantis mokslo duomenimis, yra žinomos kaip kenksmingos, įskaitant KD10 (smulkios kietosios dalelės) ir KD2_5 (dar mažesnės dalelės, smulkiausios kietosios dalelės) frakcijas, susidarančias vertinamame įrenginyje, ar leidime turi būti nurodomi tik teršalai, a priori numatyti atsižvelgiant į vykdomos pramoninės veiklos pobūdį ir rūšį. Prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuose taip pat kalbama apie varį, gyvsidabrį ir naftaleną.
122.
Kaip nurodo Komisija, ūkio subjektas prašyme dėl leidimo išdavimo pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies f punktą turi aprašyti iš įrenginio į kiekvieną aplinkos komponentą planuojamų išmesti teršalų pobūdį ir kiekį ir reikšmingą išmetamų teršalų poveikį aplinkai. Taigi šis įpareigojimas taikomas tik dėl planuojamų išmesti teršalų.
123.
Jei paskui išduodamas leidimas, jame pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punktą ir 2 dalį nurodomos bent jau II priede išvardytų išmetamųjų teršalų ir kitų teršalų, kurie gali būti dideliais kiekiais išmetami iš atitinkamo įrenginio, ribinės vertės arba lygiavertės priemonės.
124.
Kaip pagrįstai teigia ieškovai, Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos II priedas apima prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytus teršalus: išmetamus į orą – lakiuosius organinius junginius (4 punktas), taigi naftaleną; metalus ir jų junginius (5 punktas), taigi varį ir gyvsidabrį; dulkes, įskaitant smulkias kietąsias daleles (6 punktas), taigi KD10 ir KD2_5. Kaip išleidžiami į vandenį teršalai nurodyti ilgai nesuyrantys organiniai junginiai ir ilgai nesuyrančios bei bioakumuliacinių savybių turinčios organinės toksiškos medžiagos (5 punktas) ir metalai ir jų junginiai (7 punktas).
125.
Vis dėlto šios kategorijos tokios plačios, kad iš jų negalima kildinti įpareigojimo nustatyti konkrečias kiekvienos į jas patenkančios medžiagos ribines vertes, pavyzdžiui, kiekvieno lakiojo organinio junginio, kiekvieno metalo ar kiekvienos dulkių kategorijos. Taigi, kaip argumentuoja Komisija, kvalifikavimas, kad teršalai turi būti išmetami dideliais kiekiais, susijęs ne tik su kitais teršalais, bet ir su Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos II priede nurodytais teršalais. II priede nurodytų teršalų, kurie nėra išmetami dideliais kiekiais, ribinių verčių nustatyti nereikia.
126.
Gali būti, kad išduodant leidimus naujiems įrenginiams būtina atsižvelgti tik į tuos išmetamuosius teršalus, kurie a priori numatyti atsižvelgiant į vykdomos pramoninės veiklos pobūdį ir rūšį. Kaip nurodo Ilva, šį klausimą reikėtų išsiaiškinti nustatant geriausius prieinamus gamybos būdus, visų pirma keičiantis informacija pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 13 straipsnį.
127.
Geriausi prieinami geležies ir plieno gamybos būdai nustatyti 2012 m. vasario 28 d. Komisijos įgyvendinimo sprendime (
42
) ir išsamiau aprašyti 2013 m. GPGB informaciniame dokumente (
43
). Jame minimi prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyti teršalai (
44
), nors ir iš dalies kaip teršalų grupių (dulkės, policikliniai aromatiniai angliavandeniliai) elementai. Be to, neatmestina, kad reikia paisyti ir GPGB išvadų dėl kitų rūšių pramoninės veiklos (
45
).
128.
Kaip jau paaiškinta, įrenginiai pagal 11 straipsnio a ir b punktus turi būti eksploatuojami taikant geriausius prieinamus gamybos būdus (
46
). Pagal 14 straipsnio 3 dalį šiuo tikslu, nustatant leidimo sąlygas, turi būti remiamasi GPGB išvadomis, t. y. atitinkamu Komisijos įgyvendinimo sprendimu. 15 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad ribinės vertės ir lygiavertės priemonės grindžiamos geriausiais prieinamais gamybos būdais. Nors pagal šią nuostatą nereikia nustatyti kokio nors vieno būdo ar konkrečios technologijos, pagal 15 straipsnio 3 dalį turi būti bent jau užtikrinama, kad išmetamas teršalų kiekis neviršytų išmetamų teršalų kiekio, susijusio su geriausių prieinamų gamybos būdų taikymu.
129.
Visų pirma iš Aplinkos oro kokybės direktyvos galėtų kilti būtinybė nustatyti griežtesnes smulkių kietųjų dalelių KD10 ir smulkiausių kietųjų dalelių KD2_5 išmetamųjų teršalų ribines vertes (
47
). Taip yra dėl to, kad šioje direktyvoje nustatytos oro kokybės ribinės vertės yra aplinkos kokybės normos, kaip tai suprantama pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 3 straipsnio 6 punktą ir 18 straipsnį (
48
). Jei tam, kad būtų laikomasi šių ribinių verčių aplinkos ore, reikia nustatyti griežtesnes iš įrenginio išmetamų teršalų vertes, pagal 18 straipsnį jos turi būti nustatomos.
130.
Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad KD10 ribinės vertės aplinkos ore Tarante buvo viršytos (
49
), todėl reikia bent jau apsvarstyti, ar iš plieno gamyklos, kuri yra bylos dalykas, išmetamų teršalų ribinės vertės turi būti sugriežtintos. Vis dėlto, atrodo, per pastaruosius kelerius metus plieno gamyklos aplinkoje šios vertės nebebuvo viršytos (
50
).
131.
Be kita ko, iš Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 14 straipsnio 6 dalies matyti, kad įmanomas ir toks poveikis aplinkai, kurio GPGB išvados neapima. Pagal šią nuostatą leidimo sąlygos turi būti nustatytos atsižvelgiant ir į tokį poveikį.
132.
Tokie papildomi išmetamieji teršalai gali atsirasti ne tik dėl aplinkybės, kad GPGB išvados dėl atitinkamos veiklos dar neparengtos arba jos neišsamios, bet ir dėl konkrečių sąlygų įrenginio vietoje.
133.
Išduodant leidimą eksploatuojamam įrenginiui arba persvarstant tokį leidimą pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 21 straipsnį, taip pat reikia atsižvelgti į jį eksploatuojant įgytą patirtį, kaip svarbių mokslo duomenų dalį (
51
), t. y. į faktiškai nustatytus išmetamuosius teršalus.
134.
Apibendrinant reikia konstatuoti, kad išduodant leidimą įrenginiui pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 5, 14 ir 15 straipsnius ir persvarstant tokį leidimą pagal šios direktyvos 21 straipsnį turi būti atsižvelgiama į visus dideliais kiekiais išmetamus teršalus, kurie, remiantis turima informacija, visų pirma GPGB išvadomis, jeigu jos yra, galimai įrenginį faktiškai eksploatuojant įgyta patirtimi ir kitais nurodymais, yra tikėtini.
D.
Trečiasis klausimas – įrenginio pritaikymo terminas
135.
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar su Pramoninių išmetamų teršalų direktyva suderinama tai, kad Italija iš pradžių nustatytą aplinkos ir žmonių sveikatos apsaugos priemonių, numatytų 2012 m. plieno gamyklos leidime, įgyvendinimo terminą pratęsė maždaug pusaštuntų metų iš viso 11 metų laikotarpiui – iki 2023 m. rugpjūčio mėn.
136.
Į šį klausimą sąlyginai paprasta atsakyti remiantis Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos ir pirma galiojusios Direktyvos 96/61 dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės nuostatomis.
137.
Pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 82 straipsnio 1 dalį šios direktyvos nuostatos, perkeltos į nacionalinę teisę, esamiems įrenginiams, tokiems kaip plieno gamykla, kuri yra bylos dalykas, turėjo būti taikomos tik nuo 2014 m. sausio 7 d., todėl pirmiausia leidimas turėjo būti išduodamas pagal Direktyvos 96/61 nuostatas, perkeltas į nacionalinę teisę.
138.
Pagal Direktyvos 96/61 5 straipsnio 1 dalį ir 21 straipsnio 1 dalį kompetentingos institucijos, išduodamos leidimą arba atitinkamai jį peržiūrėdamos ir prireikus atnaujindamos leidimo sąlygas, turėjo užtikrinti, kad plieno gamykla Ilva, kaip esamas įrenginys, kaip tai suprantama pagal 2 straipsnio 4 punktą, ne vėliau kaip nuo 2007 m. spalio 30 d., taigi po 11 metų nuo direktyvos įsigaliojimo, būtų eksploatuojama pagal direktyvos reikalavimus (
52
). Ūkio subjektų teisėtas lūkestis, kad bus toliau taikomos atitinkamos eksploatacijos sąlygos, nustačius tokį ilgą terminą buvo pakankamai apsaugotas.
139.
Minėtomis sąlygomis pagal Direktyvos 96/61 5 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnį visų pirma turėjo būti užtikrinama, kad eksploatuojant įrenginį būtų vykdomos pagrindinės pareigos, kurios tuo metu buvo nustatytos šios direktyvos 3 straipsnyje. Dabar tokio pat turinio pagrindinės pareigos – kiek tai reikšminga šiuo atveju – nustatytos Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnyje, taigi su pirmuoju ir antruoju klausimais susiję argumentai taikytini ir dėl ankstesnių teisės normų.
140.
Iš esmės, atrodo, įmanoma, kad būtų nustatytas sąlygų įvykdymo terminas ir taip atidedamas jų įvykdymas. Jei vis dėlto sąlygos būtinos užtikrinti, kad įrenginys būtų eksploatuojamas vykdant pagrindines pareigas, atidėjimas būtų buvęs nesuderinamas su Direktyvos 96/61 5 straipsnio 1 dalimi. Taip yra dėl to, kad pagal šią nuostatą leidimas galėjo būti išduodamas tik jei įrenginys eksploatuojamas vykdant pagrindines pareigas. Taigi įrenginys ne vėliau kaip nuo 2007 m. spalio 30 d. turėjo būti eksploatuojamas taikant tuo metu identifikuotus geriausius prieinamus gamybos būdus pagal 3 straipsnio a punktą. Pagal b punktą nuo šio momento jis nebegalėjo kelti didelės taršos.
141.
Tai, žinoma, taikoma ir dėl esamo įrenginio pakeitimų. Juos galima daryti tik jei paskui įrenginys ir toliau atitiks taikytinus reikalavimus. Nei direktyvose 96/61 ir 2008/1, nei Pramoninių išmetamų teršalų direktyvoje nebuvo ir nėra numatyta jokių pereinamųjų laikotarpių.
142.
Kaip pagrįstai nurodo Komisija, Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 8 straipsnis patvirtina, kad leidimo sąlygų įvykdymas negali būti atidedamas. Pagal 8 straipsnio 2 dalies b punktą, jei pažeidžiamos leidimo sąlygos, ūkio subjektas nedelsdamas turi imtis priemonių, būtinų užtikrinti, kad reikalavimai vėl būtų įvykdyti per trumpiausią įmanomą laikotarpį. Pagal 8 straipsnio 2 dalies antrą sakinį netgi turi būti sustabdomas įrenginio eksploatavimas, jei leidimo sąlygų pažeidimas kelia tiesioginį pavojų žmonių sveikatai arba tiesioginį reikšmingą neigiamą poveikį aplinkai. Direktyvų 96/61 ir 2008/1 14 straipsnyje dar buvo apsiribojama bendru priminimu, kad laikytis sąlygų būtina.
143.
Priešingai, nei nurodė manančios Ilva, Acciaierie d’Italia ir Italija, nėra atspirties taško, rodančio, kad būtinų sąlygų įvykdymo atidėjimas gali būti pateisinamas įrenginio gamybos apribojimu.
144.
Tiesa, galima preziumuoti, jog esant mažesnei gamybai taip pat apskritai sumažės poveikis aplinkai, visų pirma iš įrenginio išmetamų teršalų. Taigi gamybos sumažinimas gali prisidėti prie to, kad netoli įrenginio bus laikomasi Aplinkos oro kokybės direktyvoje nustatytų ribinių verčių. Sumažinus gamybą galbūt galima išvengti tiesioginio pavojaus žmonių sveikatai arba tiesioginio reikšmingo neigiamo poveikio aplinkai, kaip tai suprantama pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 8 straipsnio 2 dalies antrą sakinį.
145.
Vis dėlto gamybos sumažinimas paprastai nenulemia to, kad būtų laikomasi išmetamųjų teršalų ribinių verčių. Pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 3 straipsnio 5 punkte pateiktą apibrėžtį išmetamų teršalų ribinė vertė yra išmetamų teršalų masė, išreikšta tam tikrais parametrais, koncentracija ir (arba) lygiu, kurių negalima viršyti per vieną arba kelis laikotarpius. Atitinkamai 2012 m. vasario 28 d. Komisijos sprendimo dėl geriausių prieinamų geležies ir plieno gamybos būdų (
53
) skyriuje „Bendrosios pastabos“ su geriausiu prieinamu gamybos būdu susijusių į atmosferą išmetamų teršalų kiekio vertė apibrėžiama kaip išmestų teršalų masė išmetamųjų dujų tūrio vienetui arba išmestų cheminių medžiagų masė pagamintų ar perdirbtų produktų masės vienetui. Sumažėjus gamybai, tokios vertės paprastai nesumažėja.
146.
Vis dėlto remiantis minėtu 2012 m. vasario 28 d. sprendimu iš tikrųjų buvo galima nustatyti sąlygų įvykdymo terminą. Taip yra dėl to, kad šiuo sprendimu iš esmės galėjo būti pagrindžiama būtinybė iš dalies pakeisti leidimo sąlygas. Tuo metu taikytos Direktyvos 2008/1 13 straipsnio 2 dalies antroje įtraukoje [b punkte] šiuo klausimu buvo nustatyta, kad leidimas turi būti peržiūrimas, jei geriausių prieinamų gamybos būdų esminiai pakeitimai leidžia gerokai sumažinti teršalų išmetimą be pernelyg didelių išlaidų. Taigi pagal šią nuostatą buvo galima apsvarstyti ir pasirinkti.
147.
Nuo 2014 m. sausio 7 d. taikoma Pramoninių išmetamų teršalų direktyva. Jos 21 straipsnio 3 dalyje galimybės apsvarstyti ir pasirinkti nebėra. Atvirkščiai, pagal šią nuostatą leidimo sąlygų pritaikymui prie naujų gamybos būdų nustatytas ketverių metų terminas, šiuo atveju – iki 2016 m. vasario 28 d.
148.
Vis dėlto ir be geriausių prieinamų gamybos būdų pakeitimų gali būti leidžiama išimties tvarka atidėti tam tikrų sąlygų įvykdymą.
149.
Jei sąlygomis, pavyzdžiui, pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 14 straipsnio 1 dalį ir 18 straipsnį, siekiama užtikrinti, kad būtų laikomasi aplinkos kokybės normos, įmanoma, kad galėtų būti atidedamas šios normos taikymas. Tokiu atveju tam, kad normos būtų laikomasi, nebūtų būtinybės sąlygas taikyti jau iš anksto.
150.
Lygiai taip pat įmanoma, kad tam tikra tarša iš pradžių laikoma priimtina, bet vėliau dėl kitų pokyčių – didele, kaip tai suprantama pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio c punktą. Tokia situacija galėtų susiklostyti, pavyzdžiui, leidus naudoti kitus taršos šaltinius, visų pirma kitus įrenginius, jei bendras teršalų kiekis nulemtų, kad, pavyzdžiui, viršijamos Aplinkos oro kokybės direktyvoje nustatytos ribinės vertės arba pažeidžiamas neprastėjimo arba gerinimo principas pagal Vandens politikos pagrindų direktyvos (
54
) 4 straipsnio 1 dalį. Jei tokį pokytį galima numatyti, jau ir dėl esamų įrenginių būtų galima nustatyti atitinkamas apsaugos priemones, kurių taikymas būtų atidedamas, kol papildomi teršalų šaltiniai faktiškai padidins taršą. Toks išankstinis apsaugos priemonių nustatymas būtų netgi tikslingas, nes taip įrenginį eksploatuojantis ūkio subjektas turėtų laiko tas priemones įgyvendinti.
151.
Vis dėlto atspirties taškų, rodančių, kad tokios išimtys būtų galimos, šiuo atveju nematyti.
152.
Dėl išsamumo galiausiai reikia pažymėti, kad pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 14 straipsnio 4 dalį ir SESV 193 straipsnį valstybės narės gali nustatyti griežtesnes sąlygas, nei būtina pagal direktyvą. Nurodymų dėl tokių sąlygų direktyvoje, žinoma, nepateikta, taigi tik valstybės narės gali nuspręsti, ar atidėti jų taikymą.
153.
Taigi telieka konstatuoti, kad leidimo sąlygos, kurios buvo būtinos tam, kad įrenginys, kuriam išduotas leidimas, pirmiausia nuo 2007 m. spalio 30 d. atitiktų Direktyvos 96/61 ir vėliau Direktyvos 2008/1 reikalavimus, o nuo 2014 m. sausio 7 d. – Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos reikalavimus, pagal Direktyvos 96/61 ar Direktyvos 2008/1 3 straipsnį, 5 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnį ir Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 4, 5, 11 ir 14 straipsnius turėjo ir turi būti taikomos nuo leidimo įsigaliojimo jų neatidedant, jei atidėjimas nėra galimas dėl kitų konkrečių aplinkybių, pavyzdžiui, dėl to, kad Komisija priėmė naują sprendimą dėl geriausių prieinamų gamybos būdų, aplinkos kokybės norma, kurios reikia laikytis pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 18 straipsnį, įsigalioja tik vėliau arba kai tam tikra, iš pradžių priimtina laikyta tarša didele turi būti laikoma tik vėliau įvykus numatomiems pokyčiams, kaip tai suprantama pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 11 straipsnio c punktą.
V. Išvada
154.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktus klausimus:
1.
Išduodant leidimą įrenginiui pagal Direktyvos 2010/75/ES dėl pramoninių išmetamų teršalų (taršos integruotos prevencijos ir kontrolės) 4 ir 5 straipsnius ir persvarstant šį leidimą pagal šios direktyvos 21 straipsnį turi būti užtikrinta, kad būtų vykdomos pagrindinės pareigos dėl įrenginio eksploatavimo pagal 11 straipsnį.
Direktyvos 11 straipsnio a punktas turi būti suprantamas taip, kad turi būti imamasi visų atitinkamų priemonių, kuriomis būtų vengiama žinomos įrenginio aplinkai keliamos rizikos arba ji mažinama.
Priemonės pagal direktyvos 11 straipsnio a punktą visų pirma apima geriausių prieinamų gamybos būdų pagal 11 straipsnio b punktą taikymą. Taikant šią nuostatą tam tikram įrenginiui, nebūtina atsižvelgti į jo konkretų poveikį žmonių sveikatai.
Priemonės pagal direktyvos 11 straipsnio a punktą taip pat apima priemones, būtinas siekiant išvengti, kad įrenginys sukeltų didelę taršą, kaip tai suprantama pagal 11 straipsnio c punktą. Tarša laikytina didele, kai dėl jos susiklosto padėtis (atsižvelgiant į galimas išimtis), nesuderinama su taikytinomis aplinkos apsaugos teisės normomis. Nepriklausomai nuo tokių teisės normų, tarša laikytina didele, kai ji, atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, nulemia reikšmingą žmogaus sveikatos sutrikdymą. Tarša, kuri tuo, kad sutrikdė žmogaus sveikatą, pažeidžia jo pagrindines teises, visuomet yra didelė.
Pagal direktyvos 21 straipsnio 5 dalies a punktą persvarstyti leidimą visų pirma būtina tuomet, kai vėliau, pavyzdžiui, remiantis žalos sveikatai įvertinimu, tampa aišku, kad įrenginys sukelia didelę taršą.
2.
Išduodant leidimą įrenginiui pagal Direktyvos 2010/75 5, 14 ir 15 straipsnius ir persvarstant tokį leidimą pagal šios direktyvos 21 straipsnį, turi būti atsižvelgiama į visus dideliais kiekiais išmetamus teršalus, kurie, remiantis turima informacija, visų pirma GPGB išvadomis, jeigu jos yra, galimai įrenginį faktiškai eksploatuojant įgyta patirtimi ir kitais nurodymais, yra tikėtini.
3.
Leidimo sąlygos, kurios buvo būtinos tam, kad įrenginys, kuriam išduotas leidimas, pirmiausia nuo 2007 m. spalio 30 d. atitiktų Direktyvos 96/61 dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės ir vėliau Direktyvos 2008/1 reikalavimus, o nuo 2014 m. sausio 7 d. – Direktyvos 2010/75 reikalavimus, pagal Direktyvos 96/61 ar Direktyvos 2008/1 3 straipsnį, 5 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnį ir Direktyvos 2010/75 4, 5, 11 ir 14 straipsnius turėjo ir turi būti taikomos nuo leidimo įsigaliojimo jų neatidedant, jei atidėjimas nėra galimas dėl kitų konkrečių aplinkybių, pavyzdžiui, dėl to, kad Komisija priėmė naują sprendimą dėl geriausių prieinamų gamybos būdų, aplinkos kokybės norma, kurios reikia laikytis pagal Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos 18 straipsnį, įsigalioja tik vėliau arba kai tam tikra, iš pradžių priimtina laikyta tarša didele turi būti laikoma tik vėliau įvykus numatomiems pokyčiams, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2010/75 11 straipsnio c punktą.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	2019 m. sausio 24 d. EŽTT sprendimas Cordella ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2019:0124JUD005441413) ir 2022 m. gegužės 5 d. Sprendimas Ardimento ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2022:0505JUD000464217).
(
3
)	2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/75/ES dėl pramoninių išmetamų teršalų (taršos integruotos prevencijos ir kontrolės) (OL L 334, 2010, p. 17).
(
4
)	2023 m. kovo 9 d. Sprendimas Sdruzhenie Za Zemyata – dostap do pravosadie ir kt. (C‑375/21, EU:C:2023:173).
(
5
)	2008 m. sausio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 24, 2008, p. 8).
(
6
)	1996 m. rugsėjo 24 d. Tarybos direktyva (OL L 257, 1996, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 80).
(
7
)	I priedo 2.2–2.4 punktuose išvardytos įvairios pramonės veiklos rūšys, susijusios su plienu ir geležimi.
(
8
)	Kaip nurodyta įmonės interneto svetainėje, 1995 m. įmonė buvo privatizuota ir šiuo metu 62 % jos akcijų priklauso tarptautinei plieno pramonės bendrovių grupei. Likusios akcijos priklauso Italijos valstybei (https://www.acciaierieditalia.com/en/company/about-us/, žiūrėta 2023 m. rugpjūčio 16 d.).
(
9
)	2019 m. sausio 24 d. EŽTT sprendimas Cordella ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2019:0124JUD005441413, 12 punktas).
(
10
)	https://va.mite.gov.it/File/Documento/888984, žiūrėta 2023 m. spalio 16 d.
(
11
)	2021 m. spalio 6 d. Sprendimas Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 27 ir 28 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
12
)	2009 m. spalio 27 d. Sprendimas ČEZ (C‑115/08, EU:C:2009:660, 57 punktas) ir 2017 m. birželio 14 d. Sprendimas Online Games ir kt. (C‑685/15, EU:C:2017:452, 45 punktas).
(
13
)	2019 m. sausio 24 d. EŽTT sprendimas Cordella ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2019:0124JUD005441413, 112 straipsnis) ir Italijos vyriausybės pranešimas, skirtas 1459‑ajam Europos Tarybos Ministrų komiteto posėdžiui (2023 m. kovo mėn.), 2023 m. sausio 6 d. Dokumentas DH-DD(2023)36, p. 9.
(
14
)	Konvencija dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais, priimta 2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB (OL L 124, 2005, p. 1).
(
15
)	2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimas Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, 42–44 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
16
)	2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimas Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
17
)	Žr. 8 išnašą šioje išvadoje.
(
18
)	Žr. 1990 m. liepos 12 d. Sprendimą Foster ir kt. (C‑188/89, EU:C:1990:313, 17 punktas) ir 2017 m. spalio 10 d. Sprendimą Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, 32 punktas).
(
19
)	Žr. 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Komisija / Airija (Derrybrien vėjo jėgainės) (C‑261/18, EU:C:2019:955, 91 punktas).
(
20
)	Žr. Jenny Kirton ir Sarah Horrocks, Consideration of Human Health through IPPC: A Good Practice Guide (Impel report 2004/10, visų pirma p. 12 ir 13). Europos Sąjungos aplinkos apsaugos teisės aktų įgyvendinimo ir vykdymo užtikrinimo tinklas (IMPEL) yra tarptautinė pelno nesiekianti Europos Sąjungos valstybių narių, stojančiųjų šalių, šalių kandidačių, EEE ir ELPA šalių bei galimų šalių kandidačių stoti į Europos Sąjungą aplinkos institucijų asociacija. Jos užduotis – skatinant aplinkos institucijų techninį bendradarbiavimą ir keitimąsi informacija ir geriausia praktika užtikrinti veiksmingą Europos Sąjungos aplinkos apsaugos teisės aktų įgyvendinimą ir vykdymą (impel.eu).
(
21
)	2023 m. kovo 9 d. Sprendimas Sdruzhenie „Za Zemyata – dostap do pravosadie“ ir kt. (C‑375/21, EU:C:2023:173, 53 punktas).
(
22
)	1998 m. gegužės 5 d. Sprendimas National Farmers‘ Union ir kt. (C‑157/96, EU:C:1998:191, 63 ir 64 punktai), 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Monsanto Agricoltura Italia ir kt. (C‑236/01, EU:C:2003:431, 111 punktas) ir 2019 m. spalio 1 d. Sprendimas Blaise ir kt. (C‑616/17, EU:C:2019:800, 43 punktas).
(
23
)	Žr. 2023 m. kovo 9 d. Sprendimą Sdruzhenie Za Zemyata – dostap do pravosadie ir kt. (C‑375/21, EU:C:2023:173, 53 punktas); dėl Pramoninių išmetamų teršalų direktyvos ir 1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, 1992, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102) žr. 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Waddenvereniging ir Vogelbeschermingsvereniging (C‑127/02, EU:C:2004:482, 44, 58 ir 59 punktai) ir 2019 m. spalio 10 d. Sprendimą Luonnonsuojeluyhdistys Tapiola (C‑674/17, EU:C:2019:851, 66 punktas), dėl atliekų tvarkymą reglamentuojančių teisės aktų – 2019 m. spalio 24 d. Sprendimą Prato Nevoso Termo Energy (C‑212/18, EU:C:2019:898, 58 punktas). Taip pat žr. C. Sobotta, Recent applications of the precautionary principle in the jurisprudence of the CJEU – a new yardstick in EU environmental decision making?, ERA Forum 2020, 723.
(
24
)	2005 m. balandžio 26 d. Sprendimas Komisija / Airija (C‑494/01, EU:C:2005:250, 165 punktas). Vis dėlto taip pat žr. 1999 m. spalio 5 d. Sprendimą Lirussi ir Bizzaro (C‑175/98 ir C‑177/98, EU:C:1999:486, 51 punktas) ir 2000 m. birželio 22 d. Sprendimą Fornasar ir kt. (C‑318/98, EU:C:2000:337, 37 punktas), kuriuose taip suprantamas ir atsargumo principas.
(
25
)	Žr. visų pirma mano išvadą byloje Bayer CropScience ir Bayer / Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2020:735, 107 punktas) ir mano išvadą bylose ERG ir kt. (C‑378/08, EU:C:2009:650, 67 ir 75 punktai), Afton Chemical (C‑343/09, EU:C:2010:258, 60 punktas) ir Komisija / Prancūzija (C‑237/12, EU:C:2014:14, 30 punktas).
(
26
)	1977 m. spalio 27 d. Sprendimas Bouchereau (30/77, EU:C:1977:172, 13 ir 14 punktai), 1990 m. kovo 27 d. Sprendimas Cricket St Thomas (C‑372/88, EU:C:1990:140, 19 punktas) ir 2021 m. spalio 6 d. Sprendimas Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 43 punktas).
(
27
)	1990 m. kovo 27 d. Sprendimas Cricket St Thomas (C‑372/88, EU:C:1990:140, 18 punktas) ir 2021 m. sausio 26 d. Sprendimas Hessischer Rundfunk (C‑422/19 ir C‑423/19, EU:C:2021:63, 65 punktas).
(
28
)	2016 m. kovo 1 d. Sprendimas Kreis Warendorf ir Osso (C‑443/14 ir C‑444/14, EU:C:2016:127, 27 punktas) ir 2022 m. vasario 24 d. Sprendimas Tiketa (C‑536/20, EU:C:2022:112, 27 punktas).
(
29
)	2009 m. spalio 22 d. Sprendimas Zurita García ir Choque Cabrera (C‑261/08 ir C‑348/08, EU:C:2009:648, 57 punktas), 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimas Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, 135 punktas), 2013 m. spalio 3 d. Sprendimas Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 50 punktas) ir 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimas Acacia ir D‘Amato (C‑397/16 ir C‑435/16, EU:C:2017:992, 31 punktas).
(
30
)	Čekų, lietuvių, maltiečių, vengrų, lenkų, rumunų, slovėnų ir slovakų kalbomis.
(
31
)	Bulgarų, estų, kroatų ir latvių kalbomis.
(
32
)	Panašiai nustatyta jau 1984 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 84/360/EEB dėl kovos su pramonės įmonių keliama oro tarša (OL L 188, 1984, p. 20; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k._15 sk., 1 t., p. 219) 4 straipsnio 1 punkte: „yra imtasi atitinkamų prevencinių priemonių oro taršai mažinti, pavyzdžiui, taikoma geriausia prieinama technologija, su sąlyga, kad tokių priemonių taikymas nesudaro per didelių sąnaudų“.
(
33
)	KOM(2007) 844 galutinis, 12 straipsnis (p. 31).
(
34
)	KOM(2007) 844 galutinis (p. 11).
(
35
)	2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/50/EB dėl aplinkos oro kokybės ir švaresnio oro Europoje (OL L 152, 2008, p. 1), iš dalies pakeista 2015 m. rugpjūčio 28 d. Komisijos direktyva (ES) 2015/1480 (OL L 226, 2015, p. 4).
(
36
)	2023 m. kovo 9 d. Sprendimas Sdruzhenie „Za Zemyata – dostap do pravosadie“ ir kt. (C‑375/21, EU:C:2023:173, 50 punktas). Taip pat žr. Direktyvos 84/360/EEB 4 straipsnio 4 punktą.
(
37
)	Žr. 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimą Parlamentas ir Danija / Komisija (C‑14/06 ir C‑295/06, EU:C:2008:176, 75 punktas) ir 2019 m. spalio 1 d. Sprendimą Blaise ir kt. (C‑616/17, EU:C:2019:800, 42 punktas).
(
38
)	1996 m. liepos 12 d. Nutartis Jungtinė Karalystė / Komisija (C‑180/96 R, EU:C:1996:308, 93 punktas), 1997 m. liepos 17 d. Sprendimas Affish (C‑183/95, EU:C:1997:373, 43 punktas), 2012 m. balandžio 19 d. Sprendimas Artegodan / Komisija (C‑221/10 P, EU:C:2012:216, 99 punktas) ir 2016 m. gegužės 4 d. Sprendimas Philip Morris Brands ir kt. (C‑547/14, EU:C:2016:325, 156 punktas).
(
39
)	Nurodyta 20 išnašoje šioje išvadoje, p. 19.
(
40
)	Eurostat, Causes of death: tables and figures (https://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/images/6/64/SE-Causes_of_death_2023.xlsx, žiūrėta 2023 m. rugsėjo 1 d.).
(
41
)	2019 m. sausio 24 d. EŽTT sprendimas Cordella ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2019:0124JUD005441413) ir 2022 m. gegužės 5 d. Sprendimas Ardimento ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2022:0505JUD000464217).
(
42
)	Komisijos įgyvendinimo sprendimas 2012/135/ES, kuriame pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2010/75/ES dėl pramoninių išmetamų teršalų pateikiamos geriausių prieinamų gamybos būdų (GPGB) išvados dėl geležies ir plieno gamybos (OL L 70, 2012, p. 63).
(
43
)	Rainer Remus, Miguel A. Aguado Monsonet, Serge Roudier, Luis Delgado Sancho, Best Available Techniques (BAT) Reference Document for Iron and Steel Production (2013).
(
44
)	Visų pirma Įgyvendinimo sprendimo 2012/135/ES priedo 7, 21, 28, 29, 39, 55, 56, 87 ir 88 punktai.
(
45
)	Apulijos regionas nurodo 2017 m. liepos 31 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimą (ES) 2017/1442, kuriame pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2010/75/ES dėl pramoninių išmetamų teršalų pateikiamos geriausių prieinamų gamybos būdų (GPGB) išvados dėl didelių kurą deginančių įrenginių (OL L 212, 2017, p. 1). Gali būti, kad šiuo atveju reikšmingas ir 2022 m. spalio 11 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimas (ES) 2022/2110, kuriuo pagal Direktyvą 2010/75/ES dėl pramoninių išmetamų teršalų pateikiamos išvados dėl juodųjų metalų apdirbimo pramonės geriausių prieinamų gamybos būdų (GPGB) (OL L 284, 2022, p. 69), Eric Aries, Jorge Gómez, Stilianos Mavromatis, Gabriele Klein, Georgios Chronopoulos ir Serge Roudier, Best Available Techniques (BAT) Reference Document for the Ferrous Metals Processing Industry (2022), ir Europos Komisija, Reference Document on Best Available Techniques in the Smitheries and Foundries Industry (2005).
(
46
)	Žr. šios išvados 91–95 punktus.
(
47
)	Žr. šios išvados 100 punktą.
(
48
)	2023 m. kovo 9 d. Sprendimas Sdruzhenie „Za Zemyata – dostap do pravosadie“ ir kt. (C‑375/21, EU:C:2023:173, 59 punktas).
(
49
)	2020 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10 ribinės vertės) (C‑644/18, EU:C:2020:895); Tarantas yra teritorijos IT 1613 dalis (Apulija – pramonės regionas).
(
50
)	Arpa Puglia, Monitoraggio della qualità dell’aria, Rete Acciaierie d’Italia S.p.A, Report Anno 2022.
(
51
)	Šiuo klausimu žr. 2023 m. kovo 9 d. Sprendimą Sdruzhenie „Za Zemyata – dostap do pravosadie“ ir kt. (C‑375/21, EU:C:2023:173, 67 punktas).
(
52
)	Žr. 2011 m. kovo 31 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑50/10, EU:C:2011:200, 29 punktas).
(
53
)	Nurodyta 42 išnašoje šioje išvadoje.
(
54
)	2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/60/EB, nustatanti Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL L 327, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 275).