62003CC0123_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje byloje Komisija prašo panaikinti Pirmosios instancijos teismo nutartį(2), kuria buvo atmestas jos pareikštas prieštaravimas dėl G reencore Group plc (toliau – Greencore ) pareikšto ieškinio dėl tariamo Komisijos sprendimo panaikinimo priimtinumo.
Aplinkybės
2. 1997 m. Komisija pagal EB sutarties 86 straipsnį (dabar – EB 82 straipsnis) paskyrė baudą Irish Sugar plc
(toliau – Irish Sugar ), Greencore
dukterinei įmonei.(3) Irish Sugar apskundus šį sprendimą, 1999 m. Pirmosios instancijos teismas sumažino baudą 916 674 eurais.(4)
3. 1999 m. spalio mėn., netrukus po Pirmosios instancijos teismo sprendimo, Greencore faksu perdavė Komisijai Irish Sugar
banko sąskaitos, į kurią ši suma turėjo būti sugrąžinta, rekvizitus. Fakse buvo nurodyta:
„Mes maloniai prašome jus patvirtinti, kad jūs sumokėsite palūkanas nuo grąžinamos sumos už laikotarpį nuo tada, kai Irish Sugar plc
pervedė pinigus Komisijai, iki jų sugrąžinimo datos. Prašome mums pranešti apie palūkanų sumą“.
4. 2000 m. sausio 4 d. Komisija pervedė į sąskaitą pagrindinę mokėtiną sumą, tačiau nepervedė jokių palūkanų.
5. 2001 m. spalio mėn. Pirmosios instancijos teismas priėmė sprendimą Corus byloje(5), kuriame nusprendė, kad jei už EB sutartyje nustatytų konkurencijos taisyklių pažeidimą įmonei skirta bauda yra panaikinama arba sumažinama, tai Komisija pagal EAPB Sutarties 34 straipsnį(6) privalo sugrąžinti ne tik nepagrįstai sumokėtą pagrindinę baudos sumą, bet ir palūkanas nuo šios sumos(7) .
6. 2001 m. lapkričio mėn. Greencore, remdamasi Corus sprendimu, pareikalavo Komisijos sumokėti Irish Sugar 154 892 eurus palūkanų nuo permokėtos baudos sumos.
7. 2002 m. vasario 11 d. laišku Komisija atsakė:
„2000 m. sausio 4 d. atliktas pagrindinės sumos pervedimas be palūkanų reiškė, kad Komisija atsisako mokėti palūkanas. Jūs neginčijote šio sprendimo nemokėti palūkanų per EB sutarties 230 straipsnyje nustatytą dviejų mėnesių terminą, tačiau nusprendėte laukti sprendimo Corus
byloje, prieš iš naujo keldami šį klausimą.
< ... >
Todėl jūs netekote teisės remtis Corus
sprendimu po to, kai iš pradžių sutikote su pagrindinės sumos sumokėjimu be palūkanų“
8. 2002 m. balandžio mėn. Greencore pateikė ieškinį pagal EB 230 straipsnį dėl šio tariamo sprendimo panaikinimo. Komisija pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo, remdamasi tuo, kad šis laiškas jokiu būdu nepakeitė Greencore
teisinės padėties, bet tiesiog jai pranešė Komisijos nuomonę, kad Greencore
laiku neginčijo 2000 m. sausio 4 d. Komisijos sprendimo, ir todėl suėjo ieškinio senaties terminas. Kadangi laiškas buvo vien tik informacinio pobūdžio, jis negali būti panaikintas pagal 230 straipsnį. Atsakydama į tai, Greencore teigė, kad nebuvo jokio ankstesnio sprendimo dėl palūkanų, ir todėl negalima laikyti, kad laiškas yra vien tik informacinio pobūdžio.
9. 2003 m. sausio 7 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismas atmetė Komisijos pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo, teigdamas, kad:
„Iš paties 2002 m. vasario 11 d. laiško teksto aišku, kad jis nėra vien tik informacinio pobūdžio < … >, bet aiškiai išreiškia institucijos atsisakymą sumokėti ieškovei jos dukterinės įmonės vardu prašomas palūkanas. Šis atsisakymas buvo grindžiamas tuo, kad ieškovė prarado savo teisę prašyti palūkanų, nes jų nepareikalavo po to, kai grąžinant dalį baudos 2000 m. sausio 4 d. buvo pervesta pagrindinė suma.
1982 m. gegužės 26 d. Sprendimo Vokietija ir kiti prieš Komisiją (44/81, Rink. p. 1855) 6 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad kai institucija, atsisakydama sumokėti, siekia persvarstyti ankstesnį įsipareigojimą arba neigia jo buvimą, tai ji priima aktą, dėl kurio gali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo pagal EB sutarties 230 straipsnį. Jei ieškinys dėl atsisakymo sumokėti patenkinamas, tuomet ieškovo teisė yra patvirtinama, ir atitinkama institucija pagal EB sutarties 233 straipsnį privalo sumokėti sumą, kurią neteisėtai buvo atsisakiusi mokėti. Tačiau, jei institucija niekaip neatsako į prašymą sumokėti, toks pats galutinis rezultatas gali būti pasiektas ieškiniu pagal EB sutarties 232 straipsnį.
Ši teismų praktika turėtų būti taikoma ir nagrinėjamoje byloje, kurioje institucija, atsisakydama sumokėti, paneigia jai EB sutartimi nustatytos pareigos egzistavimą“.(8)
10. Komisija paprašė panaikinti Pirmosios instancijos teismo nutartį. Ji teigia, kad, atmesdamas prieštaravimą dėl priimtinumo, teismas padarė teisės klaidą ir taip pažeidė EB 230 straipsnį, nes pripažino priimtinu ieškinį dėl teisės akto, kuris negali būti ginčijamas dėl to, kad nekeičia ieškovo teisinės padėties, panaikinimo.
11. Greencore teigia, kad, pirma, Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad laiškas „aiškiai išreiškia institucijos atsisakymą sumokėti dienpinigius“ ir kad ankstesnio atsisakymo nebuvo, o antra, kad teismas neklydo pripažindamas, kad laiškas yra ginčijamas aktas, kadangi jis užkirto kelią Greencore pasinaudoti EB 233 straipsniu, kaip jis buvo išaiškintas Corus
byloje.
Vertinimas
12. Pagrindinis šio apeliacinio proceso klausimas – ar Pirmosios instancijos teismas teisingai nustatė, kad Komisijos sprendimas yra aktas, kuris gali būti ginčijamas.
13. Nesutinku su Greencore teiginiu, kad tai, jog teismas kvalifikavo laišką kaip ginčytiną aktą, yra fakto klausimas ir todėl jis negali būti peržiūrimas apeliacine tvarka. Nors apskritai Teisingumo Teismas negali iš naujo įvertinti Pirmosios instancijos teismo nustatytų faktų, pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso peržiūrėti Pirmosios instancijos teismo atliktą šių faktų teisinį kvalifikavimą ir iš jų teismo padarytas teisines išvadas.(9) Šioje byloje teisinis laiško kvalifikavimas Pirmosios instancijos teisme ir iš jo išplaukianti teisinė išvada ir yra šio sprendimo esmė.
14. Pirmosios instancijos teismas, kvalifikuodamas laišką, rėmėsi supratimu, kad tas laiškas „aiškiai išreiškia institucijos atsisakymą sumokėti palūkanas“. Vienintelė laiško dalis, kuri galėtų pagrįsti tokią išvadą, yra sakinys, kuriame sakoma:
„2000 m. sausio 4 d. atliktas pagrindinės sumos pervedimas be palūkanų reiškė, kad Komisija atsisako mokėti palūkanas“.
15. Net pripažįstant, kad šiame teiginyje yra išdėstytas atsisakymas sumokėti palūkanas, jo teisinis statusas ir pasekmės priklauso nuo Komisijos 2000 m. sausio 4 d. atlikto pagrindinės sumos be palūkanų sumokėjimo teisingo kvalifikavimo. Jei laiškas vien tik patvirtina atsisakymą sumokėti palūkanas, kuris buvo patvirtintas aktu, kurį galima ginčyti ir kurio senaties terminas jau suėjo, nebus galima ginčyti paties laiško teisėtumo. Tačiau Pirmosios instancijos teismas apskritai nenagrinėjo šio klausimo.
16. Mano nuomone, Pirmosios instancijos teismas turėjo tai padaryti. Šis teismas nustatė faktą, kad nors Komisija pervedė į Greencore sąskaitą pagrindinę sumą, „ji netenkino reikalavimo dėl palūkanų“(10) . Kadangi Komisija nepatenkino reikalavimo, mano nuomone, tai reikėtų vertinti kaip atsisakymą tenkinti reikalavimą. Todėl Pirmosios instancijos teismas turėjo pripažinti, kad Komisijos atliktas pagrindinės sumos sumokėjimas nemokant palūkanų turėjo būti suprantamas kaip numanomas atsisakymas sumokėti prašomus palūkanas. Nors apskritai institucijos tylėjimas negali būti laikomas numanomu atsisakymu(11), situacija akivaizdžiai skiriasi, jei į prašymą atsakoma veiksmu, kuris neatitinka prašymo turinio(12) . Numanomas sprendimas iš esmės gali būti ginčijamas pagal EB 230 straipsnį(13) .
17. 230 straipsnis suteikia teisę kreiptis dėl institucijos elgesio teisminio peržiūrėjimo. Jei tas elgesys negali būti laikomas sprendimu, kuris gali būti ginčijamas pagal šį straipsnį, EB 232 straipsnis numato, kad galima pareikalauti, kad institucija veiktų. Kiekvienas straipsnis numato griežtus terminus pasinaudoti jame numatomomis teisėmis. Akivaizdu, kad teisinių gynybos priemonių sistema būtų pakirsta, jei šalis, laikanti save nukentėjusia nuo institucijos elgesio, tačiau laiku nepasinaudojusi savo teise per numatytą terminą, vis tiek galėtų šį elgesį ginčyti vėliau.
18. Jei, kaip ir siūlau, Komisijos atsisakymas mokėti palūkanas būtų teisingai kvalifikuotas kaip sprendimas, tai laiškas, mano nuomone, negalėtų būti laikomas sprendimu, kurį galima ginčyti pagal EB 230 straipsnį, nes jis tik patvirtino ankstesnį sprendimą. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką ieškinys dėl panaikinimo, pareikštas dėl sprendimo, kuris tik patvirtina ankstesnį sprendimą, kuris nebuvo ginčytas laiku, yra nepriimtinas, o sprendimas laikytinas tik ankstesnio sprendimo patvirtinimu, jei jame nėra jokių naujų aplinkybių, lyginant su ankstesniu sprendimu, ir jei prieš jį priimant nebuvo iš naujo išnagrinėta ankstesnės priemonės adresato padėtis.(14) Taigi faksas, kuriuo Komisija atsisako persvarstyti ankstesnįjį sprendimą, negali būti laikomas nauju sprendimu.(15) Tačiau priešingai, pagal šią teismo praktiką ankstesnės priemonės adresato ir tariamai mokėtiną sumą mokėti atsisakiusios institucijos atstovų susitikimas, kurio metu buvo aptartas tas atsisakymas, turėtų būti laikomas nagrinėjimu iš naujo(16) .
19. Sprendime Vokietija prieš Komisiją, kuriuo vieninteliu Pirmosios instancijos teismas pasirėmė nagrinėdamas šį aspektą, Vokietija siekė, kad būtų išmokėta pagalba, kuriai Komisija buvo anksčiau pritarusi. 1980 m. liepos mėn. Komisija pranešė Vokietijai negalinti patenkinti prašymo, nes jis buvo pateiktas pasibaigus terminui. 1980 m. rugpjūčio mėn. Vokietija savo atsakyme ginčijo Komisijos požiūrį ir prašė jį paaiškinti. Komisija šį prašymą formaliai priėmė ir buvo surengtas susitikimas, kurio metu Komisija sutiko iš naujo išnagrinėti Vokietijos argumentus. 1980 m. spalio ir gruodžio mėn. Vokietija vėl kreipėsi raštu į Komisiją, prašydama sumokėti; 1980 m. Komisija patvirtino savo atsisakymą. To, kad Komisija sutiko ir iš tiesų iš naujo išnagrinėjo klausimą po to, kai iš pradžių ji buvo atsisakiusi sumokėti tariamai mokėtiną sumą, mano nuomone, pakanka, kad būtų parodyta, jog sprendimas Vokietija prieš Komisiją akivaizdžiai skiriasi nuo šios bylos aplinkybių(17) .
20. Sprendime Corus Pirmosios instancijos teismas įtvirtino principą, susijusį su teise į palūkanas nuo baudų, kurios buvo sumokėtos, tačiau vėliau panaikintos ar sumažintos. Greencore neklysta teigdama, kad Bendrijos teismų pateiktas šios Bendrijos teisės nuostatos aiškinimas „paaiškina ir apibrėžia šios nuostatos reikšmę ir taikymo sritį taip, kaip ši nuostata turėtų būti aiškinama ir taikoma nuo jos įsigaliojimo momento“.(18) Tačiau neįsivaizduoju, kaip šis teiginys galėtų būti susijęs su Greencore pateikto ieškinio priimtinumu arba kaip jis galėtų atleisti Greencore nuo reikalavimo pagal EB 230 straipsnį pateikti ieškinį per du mėnesius nuo numanomo Komisijos sprendimo atsisakyti sumokėti palūkanas po to, kai jų buvo pirmąkart paprašyta. Akivaizdu, kad vėlesnis Teisingumo Teismo sprendimas neatnaujina termino ieškiniui pareikšti, jei tas terminas jau suėjo.
21. Reikia pažymėti, kad jei Teisingumo Teismas šioje byloje atmestų prašymą panaikinti nutartį, tai Komisija prieš jokią bendrovę, kuriai kada nors
praeityje ji buvo skyrusi baudą, kurią vėliau Bendrijos teismai sumažino ar panaikino, negalėtų remtis EB 230 straipsnyje numatytu senaties terminu. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką šis terminas yra pirmiausia pagrįstas tuo, kad laikotarpis, per kurį galima pareikšti ieškinį, yra skirtas teisiniam saugumui užtikrinti, kad teisinį poveikį sukeliančios Bendrijos priemonės negalėtų būti neterminuotai ginčijamos(19) . Pirmiau aprašytas rezultatas akivaizdžiai neatitiktų šio tikslo.
22. Galiausiai taip pat pažymėčiau, kad jei po to, kai Komisija sumokėjo pagrindinę sumą, Greencore manė, kad palūkanų nesumokėjimas nebuvo pagal EB 230 straipsnį ginčytinas aktas, ji būtų pasielgusi tinkamai, jei būtų pareikalavusi Komisijos imtis veiksmų pagal EB 232 straipsnio antrąją dalį. Tai, kad, anot Greencore ieškinio, ji „nusprendė nesinaudoti šia teisinės gynybos priemone“, negali turėti jokios įtakos ieškinio, kurį ji vėliau nusprendė pareikšti pagal EB 230 straipsnį, priimtinumui.
23. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ginčijama Pirmosios instancijos teismo nutartis turi būti panaikinta ir, atsižvelgiant į Europos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį, ieškinys dėl tariamo sprendimo panaikinimo turi būti pripažintas nepriimtinu.
Išvada
24. Taigi darau išvadą, kad Teisingumo Teismas turėtų:
1. Panaikinti 2003 m. sausio 7 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo nutartį Greencore Group prieš Komisiją
(T‑135/02);
2. Pripažinti Greencore ieškinį dėl tariamo 2002 m. vasario 11 d. Komisijos sprendimo nepriimtinu;
3. Nurodyti Greencore atlyginti Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	2003 m. sausio 7 d. Nutartis Greencore Group prieš Komisiją
(T‑135/02, Rink. p. I-0000).
(3)
–	1997 m. gegužės 14 d. Komisijos sprendimas 97/924/EB dėl EB sutarties 86 straipsnio taikymo (OL 1997 L 258, p. 1).
(4)
–	1999 m. spalio 7 d. Sprendimas Irish Sugar prieš Komisiją
(T‑288/97, Rink. p. II‑2969).
(5)
–	2001 m. spalio 10 d. Sprendimas Corus UK prieš Komisiją (T‑171/99, Rink. p. II‑2967).
(6)
–	Šis straipsnis turi būti taikomas taip, kaip EB sutarties 176 straipsnis (dabar EB 233 straipsnis) (žr. sprendimo 51 punktą), kuris reikalauja, kad institucija, kurios aktą Bendrijos teismai paskelbė negaliojančiu, privalo imtis būtinų priemonių teismo sprendimui įvykdyti.
(7)
–	Sprendimo 52 ir 53 punktai.
(8)
– 14–16 punktai.
(9)
–	1994 m. birželio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt. (C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981) 48 ir 49 punktai.
(10)
–	Nutarties 5 punktas.
(11)
–	1999 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Sodima prieš Komisiją (sujungtos bylos T‑190/95 ir T‑45/96, Rink. p. II‑3617, 32 punktas).
(12)
–	Taip pat žr. 1996 m. liepos 11 d. Sprendimą Branco prieš Komisiją (T‑271/94, Rink. p. II‑749, 48 punktas).
(13)
–	Žr., pavyzdžiui, 2000 m. gegužės 25 d. Sprendimą Ca’ Pasta prieš Komisiją (C‑359/98 P, Rink. p. I‑3977, 32 punktas).
(14)
–	2000 m. spalio 26 d. Sprendimas Ripa di Meana ir kt. prieš Europos Parlamentą (T‑83/99, T‑84/99 ir T‑85/99, Rink. p. II‑3493, 33 punktas).
(15)
–	1997 m. rugsėjo 18 d. Sprendimas Mutual Aid Administration Servines prieš Komisiją (T‑121/96 ir T‑151/96, Rink. p. II‑1355, 48 punktas).
(16)
–	1997 m. spalio 15 d. Sprendimas IPK-München GmbH prieš Komisiją (T‑331/94, Rink. p. II‑1665, 25 ir 26 punktai).
(17)
–	Taip pat žr. 1991 m. gegužės 7 d. Sprendimą Oliveira prieš Komisiją (C‑304/89, Rink. p. I‑2283). Šioje byloje generalinis advokatas Darmon įvertino bylą Vokietija prieš Komisiją, kaip atsisakymą pripažinti, kad pozicijos, kurią Komisija imasi išnagrinėti iš naujo, priėmimas yra sprendimas (generalinio advokato išvados 12 punktas).
(18)
–	Greencore atsiliepimo į skundą 26 punktas.
(19)
–	Žr. naują pavyzdį: 2002 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimą National Farmers’ Union (C‑241/01, Rink. p. I‑9079, 34 punktas ir kitus jame minėtus sprendimus).