62024CJ0080
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. spalio 9 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartojimo kredito sutartys – Direktyva 2008/48/EB – 22 straipsnio 2 dalis – Šios direktyvos privalomasis pobūdis – Vartotojo reikalavimo banko atžvilgiu perleidimas trečiajam asmeniui – Direktyva 93/13/EB – 6 straipsnio 1 dalis – 7 straipsnio 1 dalis – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Nacionalinio teismo iniciatyva atliekamas nagrinėjimas, ar reikalavimo, kuris nėra šio teismo nagrinėjamos bylos dalykas, perleidimo sutarties sąlygos yra nesąžiningos“
Byloje C‑80/24
dėl Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Varšuvos miesto centro apylinkės teismas, Lenkija) 2024 m. sausio 22 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. vasario 1 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Zwrotybankowe.pl sp. z o.o.
prieš
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A.
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas I. Jarukaitis, ketvirtosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai M. Condinanzi, N. Jääskinen ir R. Frendo (pranešėja),
generalinė advokatė L. Medina,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Zwrotybankowe.pl sp. z o.o., atstovaujamos radca prawny A. Tomaszewska,
–
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A., atstovaujamo adwokaci A. Kuzawińska, M. Malciak ir W. Wandzel,
–
Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos P. Kienapfel ir U. Małecka,
susipažinęs su 2025 m. balandžio 30 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) Nr. 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB (OL L 133, 2008, p. 66) 22 straipsnio 2 dalies ir 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 6 straipsnio 1 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant pagal Lenkijos teisę įsteigtos ribotos atsakomybės bendrovės Zwrotybankowe.pl sp. z o.o. ir banko Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. ginčą dėl vartotojo reikalavimo šiam bankui, kurį perėmė ieškovė pagrindinėje byloje.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 93/13
3
Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui [Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią verslininkas sudaro su vartotoju, pagal jų nacionalinės teisės aktus nebūtų privalomos vartotojui], ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
4
Šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų [konkuruojančių verslininkų] naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų [verslininkų] sudaromose su vartotojais.“
Direktyva 2008/48
5
Direktyvos 2008/48 22 straipsnio „Suderinimas ir šios direktyvos privalomas pobūdis“ 2 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojai negalėtų atsisakyti teisių, kurias jiems suteikia šią direktyvą įgyvendinančių arba atitinkančių nacionalinės teisės aktų nuostatos.“
6
Šios direktyvos 23 straipsnyje „Sankcijos“ nustatyta:
„Valstybės narės nustato taisykles dėl sankcijų, taikomų už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinių nuostatų pažeidimus, ir imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad jos būtų įgyvendinamos. Numatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Lenkijos teisė
7
Direktyva 2008/48 į Lenkijos teisės sistemą perkelta pagrindinėje byloje taikomos redakcijos 2011 m. gegužės 12 d.Ustawa o kredycie konsumenckim (Vartojimo kredito įstatymas; Dz. U., Nr. 126, 715 pozicija; toliau – Vartojimo kredito įstatymas).
8
Vartojimo kredito įstatymo 45 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Kredito davėjui pažeidus [šio įstatymo] 29 straipsnio 1 dalį, 30 straipsnio 1 dalies 1–8, 10, 11, 14–17 punktus, 31–33, 33a ir 36a–36c straipsnius, vartotojas, pateikęs kredito davėjui rašytinį pareiškimą, grąžina kreditą be palūkanų ir kitų kredito davėjui mokėtinų kredito išlaidų sutartyje nustatytu laiku ir tvarka.“
9
Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos 1964 m. balandžio 23 d.Kodeks cywilny (Civilinis kodeksas; Dz. U., Nr. 16, 93 pozicija) 509 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Kreditorius gali be skolininko sutikimo perleisti reikalavimą trečiajam asmeniui (reikalavimo perleidimas), jei tai neprieštarauja įstatymui, sutarčiai arba prievolės pobūdžiui.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
10
Zwrotybankowe.pl kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą – Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Varšuvos miesto centro apylinkės teismas, Lenkija) – su ieškiniu ir prašė priteisti jai iš PKO Bank Polski4537_45 Lenkijos zlotų (PLN) (apie 1050 EUR) sumą, pagal įstatymą nustatytus delspinigius ir bylinėjimosi išlaidas.
11
Šį ieškinį Zwrotybankowe.pl grindė su vartotoju sudaryta reikalavimo perleidimo sutartimi (toliau – reikalavimo perleidimo sutartis), pagal kurią vartotojas jai perleido visus piniginius reikalavimus, kuriuos galėjo pareikšti bankui PKO Bank Polski. Pagrindinėje byloje nagrinėjamas reikalavimas buvo pareikštas tuo pagrindu, kad taikoma sankcija, numatyta Vartojimo kredito įstatymo 45 straipsnio 1 dalyje, kuria įgyvendintas Direktyvos 2008/48 23 straipsnis, nes bankas pažeidė jam pagal minėtą įstatymą tenkančias informavimo pareigas. Reikalavimo perleidimo sutartyje nustatyta, kad mainais už reikalavimo teisės perleidimą vartotojas gauna 50 % pagrindinio reikalavimo sumos, išieškotos iš minėto banko.
12
PKO Bank Polski prašė atmesti visą ieškinį, teigdamas, kad Zwrotybankowe.pl negali jam pareikšti ieškinio, nes dėl reikalavimo, kurį prašoma išieškoti, pobūdžio jo negalima perleisti trečiajam asmeniui. Jis iš esmės tvirtino, kad pagal kredito sutartį, sudarytą su vartotoju, bet kuriuo atveju nepažeidė savo informavimo pareigų.
13
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia klausia, kaip aiškinti Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 2 dalyje nustatytą draudimą vartotojams atsisakyti teisių, kurias jiems suteikia šią direktyvą atitinkančių nacionalinės teisės aktų nuostatos. Jam kyla klausimas, ar šis draudimas taikomas ir nacionalinės teisės aktuose numatytai vartotojo galimybei perleisti savo teises trečiajam asmeniui, kurias jis įgyvendins savo vardu ir atitinkamai gaus, be kita ko, atlygį, kurį sudaro 50 % nuo gautų sumų, o likusius 50 % grąžins vartotojui.
14
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 2 dalyje minimą atsisakymo sąvoką reikėtų aiškinti plačiai, į ją įtraukiant ir tokią situaciją. Anot jo, šios direktyvos pagrindinis tikslas – apsaugoti atitinkamus vartotojus nuo nesąžiningų sąlygų vartojimo sutartyse, o ne suteikti praturtėjimo šaltinį tretiesiems asmenims, kurie nėra kredito sutarties šalys.
15
Antra, jeigu nebūtų vadovaujamasi tokiu plačiu aiškinimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, ar Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad vykdydamas pareigą savo iniciatyva tikrinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, nacionalinis teismas taip pat privalo savo iniciatyva patikrinti reikalavimą perleidžiančio vartotojo ir reikalavimą perimančio subjekto sudarytos reikalavimo perleidimo sutarties sąlygas, kai ši sutartis sudaro ieškinio, kuriuo reikalavimą perimantis subjektas siekia įgyventi šio vartotojo reikalavimus paskolos davėjui, teisinį pagrindą.
16
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nagrinėjamu atveju reikalavimo perleidimo sutarties nesąžiningumo konstatavimas galėtų lemti tos sutarties negaliojimą ab initio, todėl Zwrotybankowe.pl netektų teisės pareikšti ieškinį, o pagrindinėje byloje pareikštas ieškinys būtų atmestas.
17
Šis teismas pabrėžia neigiamas pasekmes, kurių kiltų atitinkamam vartotojui, nes tokiomis aplinkybėmis nebūtų patenkinta net dalis prieš paskolos davėją nukreipto reikalavimo, nurodyto reikalavimo perleidimo sutartyje. Be to, reikalavimo perleidimo sutarties sąlygos nesąžiningumas būtų tikrinamas vartotojui nedalyvaujant ir dėl priežasčių, susijusių su nacionalinės proceso teisės normomis, negalint jam užtikrinti galimybės dalyvauti procese ir pareikšti nuomonę šiuo klausimu.
18
Šioms aplinkybėms Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Varšuvos miesto centro apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2008/48] 22 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias vartotojas gali perleisti trečiajam asmeniui, kuris nėra vartotojas, teises, kurios jam suteiktos pagal direktyvą įgyvendinančias nacionalinės teisės nuostatas?
2.
Ar [Direktyvos 93/13] 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad teismo pareiga ex officio išnagrinėti sutarties sąlygos galimą nesąžiningumą taip pat taikoma vartotojo ir trečiojo asmens sudarytos reikalavimo perleidimo sutarties sąlygai, kai trečiasis asmuo teismo procese remiasi šia sutartimi kaip savo teisės pareikšti ieškinį verslininkui, kuris yra pradinis vartotojo kontrahentas, pagrindu?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
19
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 2 dalis draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias vartotojas gali perleisti trečiajam asmeniui, kuris nėra vartotojas, reikalavimą, grindžiamą teisės, kuri jam suteikta pagal šią direktyvą įgyvendinančias nacionalinės teisės nuostatas, pažeidimu.
20
Pirmiausia primintina, kad aplinkybė, jog ginčas pagrindinėje byloje kilo tik tarp verslininkų, nesudaro kliūčių taikyti nei Direktyvą 2008/48, nei Direktyvą 93/13, nes jų taikymo sritis priklauso ne nuo atitinkamo ginčo šalių tapatybės, o nuo pagrindinėje byloje nagrinėjamos kredito sutarties šalių tapatybės (šiuo klausimu žr. 2019 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Lexitor, C‑383/18, EU:C:2019:702, 20 punktą ir 2020 m. lapkričio 18 d. Sprendimo DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, 53 ir 54 punktus).
21
Šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamas reikalavimas yra kilęs iš vartotojo ir PKO Bank Polski kredito sutarties ir pagal reikalavimo perleidimo sutartį perėjo bendrovei Zwrotybankowe.pl, todėl abi šios direktyvos taikomos pagrindinėje byloje.
22
Be to, primintina, kad Direktyva 2008/48 buvo priimta siekiant dvigubo tikslo – visiems Europos Sąjungos vartotojams užtikrinti aukštą ir vienodą jų interesų apsaugos lygį ir palengvinti tinkamai veikiančios vartojimo kreditų vidaus rinkos vystymąsi (2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Pohotovosť, C‑331/18, EU:C:2019:665, 41 punktas ir 2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Mikrokasa ir Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Konkrečiai šios direktyvos 22 straipsnio 2 dalyje aukštas apsaugos lygis vartotojams užtikrinamas nustatant draudimą atsisakyti bet kokių jiems pagal minėtą direktyvą suteiktų teisių.
23
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šioje nuostatoje nurodyta sąvoka turi būti aiškinama plačiai ir apimti teisių, kurias atitinkamas vartotojas kildina iš Direktyvos 2008/48, perleidimą, taigi ir užkirsti kelią tokiam teisių perleidimui, net jeigu jis leidžiamas pagal nacionalinę teisę.
24
Iš pradžių pažymėtina, kad Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 2 dalies formuluotėje nepatikslinta, kaip reikia suprasti teisių, kurias vartotojams suteikia šią direktyvą įgyvendinantys nacionalinės teisės aktai, atsisakymą. Todėl šią nuostatą reikia išnagrinėti atsižvelgiant į jos kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus, primintus šio sprendimo 22 punkte (šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 26 d. Sprendimo Landespolizeidirektion Steiermark (Maksimali vidaus sienų kontrolės trukmė), C‑368/20 ir C‑369/20, EU:C:2022:298, 56 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
25
Teisingumo Teismas jau yra turėjęs galimybę pareikšti nuomonę apie Sąjungos teisės nuostatos, kuria siekiama užtikrinti aukšto lygio apsaugą silpnajai sutarties šaliai tuo atveju, kai šios šalies teisės perleidžiamos komercinei bendrovei, aiškinimą. Byloje, kurioje buvo priimtas 2024 m. vasario 29 d. Sprendimas Eventmedia Soluciones (C‑11/23, EU:C:2024:194), Teisingumo Teismas iš esmės nagrinėjo, ar pagal 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 261/2004, nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 295/91 (OL L 46, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 7 sk., 8t., p. 10), 15 straipsnį buvo leidžiama įtvirtinti nuostatą, draudžiančią perleisti teises, priklausančias keleiviui skrydį vykdančio oro vežėjo atžvilgiu, konkrečiai – teisę į kompensaciją. Šio 15 straipsnio „Atsisakymo draudimas“ 1 dalyje nustatyta, kad oro vežėjų pareigos keleivių atžvilgiu pagal šį reglamentą negali būti apribotos arba jų negali būti atsisakyta, pirmiausia įtraukiant į vežimo sutartį nukrypti leidžiančią arba ribojančią nuostatą.
26
Teisingumo Teismas nusprendė, kad, atsižvelgiant į tikslą užtikrinti aukštą oro transporto keleivių apsaugos lygį ir siekiant užtikrinti jų teisės į kompensaciją veiksmingumą, nepriimtinomis, kaip tai suprantama pagal minėtą 15 straipsnį, turi būti laikomos ne tik nukrypti leidžiančios nuostatos ar apribojimai, kurie tiesiogiai daro poveikį šiai teisei, bet ir tos nukrypti leidžiančios nuostatos ar apribojimai, kuriais minėtų keleivių nenaudai ribojamos šios teisės įgyvendinimo sąlygos, palyginti su taikytinomis teisės nuostatomis (šiuo klausimu žr. 2024 m. vasario 29 d. Sprendimo Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, 43 punktą).
27
Siekiant užtikrinti aukštą oro transporto keleivių apsaugos lygį ir leisti jiems veiksmingai naudotis savo teisėmis, reikia garantuoti keleivio, kurio skrydis atšauktas, laisvę pasirinkti veiksmingiausią savo teisės gynimo būdą, be kita ko, suteikiant jam galimybę nuspręsti tiesiogiai kreiptis į skrydį vykdantį oro vežėją ar į kompetentingus teismus arba, kai numatyta atitinkamoje nacionalinėje teisėje, perleisti savo reikalavimą trečiajam asmeniui, kad būtų išvengta sunkumų ir išlaidų, kurios dėl ribotos finansinės naudos galėtų atgrasyti keleivį nuo asmeninių veiksmų prieš šį oro vežėją (2024 m. vasario 29 d. Sprendimo Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, 44 punktas).
28
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad tikslas užtikrinti aukštą oro transporto keleivių apsaugos lygį prieštarauja galimybei į vežimo sutartį įtraukti sąlygą, draudžiančią perleisti teises, kurias jie kildina iš Reglamento Nr. 261/2004 (šiuo klausimu žr. 2024 m. vasario 29 d. Sprendimo Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, 46 punktą).
29
Pagal analogiją tai reiškia, kad tikslas užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį prieštarauja plačiam atsisakymo sąvokos, vartojamos Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 2 dalyje, aiškinimui, apie kurį kalba prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nes jis taip pat lemtų draudimą perleisti teises, kurias vartotojai kildina iš šios direktyvos. Toks teisės perleidimas yra viena iš teisinių galimybių, kurių gali būti numatyta nacionalinėje teisėje, leisti vartotojams ginti savo teises išvengiant sunkumų ir išlaidų, kurios galėtų juos atgrasyti nuo asmeninių veiksmų prieš atitinkamą verslininką.
30
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą atsakytina: Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama kaip nedraudžianti tokių nacionalinės teisės nuostatų, pagal kurias vartotojas gali perleisti trečiajam asmeniui, kuris nėra vartotojas, reikalavimą, grindžiamą teisės, kuri jam suteikta pagal šią direktyvą įgyvendinančias nacionalinės teisės nuostatas, pažeidimu.
Dėl antrojo klausimo
31
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad nacionalinis teismas gali ar net privalo savo iniciatyva patikrinti, ar nėra nesąžininga vartotojo sudarytoje reikalavimo perleidimo sutartyje įtvirtinta sąlyga, kai jo nagrinėjamas ginčas tarp reikalavimą perėmusios bendrovės ir verslininko yra kilęs ne dėl reikalavimo perleidimo sutarties, o dėl vartotojo reikalavimo šiam verslininkui.
32
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ginčas pagrindinėje byloje kilęs dėl reikalavimo, kylančio iš kredito sutarties, sudarytos tarp PKO Bank Polski ir vartotojo, kuris reikalavimo teisę perleido bendrovei Zwrotybankowe.pl. Taigi reikalavimo perleidimo sutartis nėra šio ginčo dalykas, o vartotojas nėra pastarosios bendrovės inicijuoto proceso šalis.
33
Šiomis aplinkybėmis atsižvelgdamas į reikalavimo perleidimo sutartį, kuria Zwrotybankowe.pl grindžia savo teisę pareikšti ieškinį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, norėdamas pateisinti savo antrąjį prejudicinį klausimą, nurodo Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią iš nacionalinio teismo reikalaujama savo iniciatyva patikrinti, ar sutarties sąlyga galimai yra nesąžininga, kai tik jis turi tam reikalingos informacijos apie teisines ir faktines aplinkybes.
34
Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, nacionalinis teismas turi savo iniciatyva įvertinti, jei tik turi tam reikalingos informacijos apie teisines ir faktines aplinkybes, ar sutarties sąlyga, patenkanti į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, yra nesąžininga, ir taip kompensuoti tarp vartotojo ir verslininko egzistuojantį disbalansą (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 11 d. Sprendimo Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 26 punktą).
35
Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad patikrinimas savo iniciatyva, kurį bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas būtinai turi atlikti pagal Direktyvą 93/13, apima sutarčių sąlygas, kurių nesąžiningumas gali būti nustatytas remiantis nacionalinio teismo turimoje bylos medžiagoje nurodytomis teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 11 d. Sprendimo Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 27 punktą).
36
Toliau jis patikslino, kad nacionalinis teismas turi savo iniciatyva imtis tyrimo priemonių, jeigu bylos medžiagoje esanti informacija apie teisines ir faktines aplinkybes jam kelia didelių abejonių dėl kai kurių sąlygų, nors vartotojo neginčytų, bet susijusių su ginčo dalyku, sąžiningumo, ir kad dėl to šiam teismui tenkančios nagrinėjimo savo iniciatyva pareigos įgyvendinimas reikalauja, kad būtų imamasi tokių tyrimo priemonių (2020 m. kovo 11 d. Sprendimo Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 38 punktas). Nesant veiksmingos atitinkamos sutarties sąlygų galimo nesąžiningumo kontrolės, negalima užtikrinti, kad būtų paisoma pagal Direktyvą 93/13 suteikiamų teisių (2019 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Profi Credit Polska, C‑419/18 ir C‑483/18, EU:C:2019:930, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
37
Galiausiai Teisingumo Teismas vis dėlto nusprendė, kad būtent paisydamas ginčo dalyko ribų bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas turi savo iniciatyva išnagrinėti sutarties sąlygą, remdamasis apsauga, kuri pagal Direktyvą 93/13 turi būti užtikrinta vartotojui siekiant išvengti, kad jo pretenzijos būtų atmestos tam tikrais atvejais jau įsiteisėjusiu teismo sprendimu, nors galėjo būti patenkintos, jeigu vartotojas būtų rėmęsis šios sąlygos nesąžiningumu (tačiau to nepadarė dėl nežinojimo) (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 11 d. Sprendimo Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 32 punktą).
38
Iš šio sprendimo 34–37 punktuose išdėstytų argumentų išplaukia, kad nacionalinis teismas turi pareigą savo iniciatyva patikrinti sutarties sąlygą, kai kalbama apie tas sąlygas, kurių vartotojas neginčijo, bet kurios įtvirtintos sutartyje, dėl kurios kilo ginčas, ir kad šią kontrolę pateisina reikalavimas užtikrinti vartotojui apsaugą pagal Direktyvą 93/13.
39
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Zwrotybankowe.pl prašo įpareigoti PKO Bank Polski sumokėti pagal reikalavimą, kylantį iš vartotojo su šiuo banku sudarytos kredito sutarties, dėl to, kad sudarant sutartį tariamai buvo nepaisyta Direktyvoje 2008/48 numatytų informavimo pareigų. Atsikirsdamas PKO Bank Polski visų pirma teigia, kad pagal Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 2 dalį toks reikalavimas, kuriuo ieškovė pagrindinėje byloje grindžia savo teisę pareikšti ieškinį, negalėjo būti reikalavimo perleidimo sutarties dalykas.
40
Tai reiškia, kad sutarties sąlyga, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo savo prejudiciniame klausime, nepatenka į jo nagrinėjamo ginčo dalyko ribas, todėl, vadovaujantis šio sprendimo 37 punkte nurodyta jurisprudencija, jis neprivalo savo iniciatyva atlikti tikrinimo remdamasis apsauga, kuri pagal Direktyvą 93/13 turi būti užtikrinta vartotojui.
41
Kalbant apie ieškinį, kurį vartotojo reikalavimą perėmusi bendrovė pareiškė su vartotoju sutartį sudariusiam verslininkui, beje, konstatuotina, kaip generalinė advokatė pažymėjo išvados 32 punkte, kad ginčui tarp dviejų verslininkų nėra būdingas toks disbalansas, koks būdingas ginčui tarp vartotojo ir su juo sutartį sudariusio verslininko (šiuo klausimu žr. 2024 m. balandžio 11 d. Sprendimą Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, 38 punktas).
42
Kaip Teisingumo Teismas jau pabrėžė šio sprendimo 34 punkte, būtent dėl nelygybės tarp vartotojo ir verslininko nacionalinis teismas privalo savo iniciatyva vertinti sutarties sąlygos, patenkančios į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, nesąžiningumą ir taip kompensuoti tokį disbalansą.
43
Vadinasi, skirtingai nei šio sprendimo 34 punkte nurodytoje jurisprudencijoje aptartu atveju, siekiant užtikrinti Direktyva 93/13 siekiamos vartotojų apsaugos sistemos veiksmingumą, nebūtina, kad nacionalinis teismas, nagrinėjantis ginčą tarp dviejų verslininkų, kaip antai vartotojo teises perėmusios bendrovės ir su vartotoju sutartį sudariusio verslininko, savo iniciatyva išnagrinėtų vartotojo sudarytoje sutartyje įtvirtintos sąlygos galimą nesąžiningumą (2024 m. balandžio 11 d. Sprendimo Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, 39 punktas).
44
Be to, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėjamu atveju vienos ar kelių reikalavimo perleidimo sutarties sąlygų nesąžiningumo konstatavimo pasekmė – tuo atveju, jeigu sutartis negalėtų išlikti be šių sąlygų – gali būti tai, kad atitinkamas reikalavimą perėmęs subjektas, t. y. Zwrotybankowe.pl, neturės teisės pareikšti ieškinį, taigi ir per tame teisme vykstantį procesą reikalavimą perleidęs vartotojas negaus jokios kompensacijos. Tokia situacija galėtų pakenkti veiksmingai vartotojo apsaugai, nes jis bent jau iš pradžių netektų dalies reikalavimo, kurį tikėjosi įgyvendinti reikalavimo perleidimo sutartimi, netgi neturėdamas galimybės būti išklausytas šiuo klausimu, nes nėra pagrindinės bylos ginčo šalis.
45
Tai reiškia, kad pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį nereikalaujama, kad nacionalinis teismas savo iniciatyva tikrintų galimą sąlygos, įtvirtintos reikalavimo perleidimo sutartyje, sudarytoje tarp vartotojo ir jo reikalavimo teisę perėmusio subjekto, nesąžiningumą, kai jo nagrinėjamas ginčas yra kilęs ne dėl reikalavimo perleidimo sutarties, o dėl vartotojo reikalavimo bankui, su juo sudariusiam kredito sutartį.
46
Šiomis aplinkybėmis tik nacionalinis teismas turi įvertinti, ar ir kiek nacionalinė teisė jam leidžia ar net įpareigoja jį tikrinti, ar Zwrotybankowe.pl turi teisę pareikšti ieškinį, visų pirma nagrinėdamas sutarties, pagal kurią šiai bendrovei galimai suteikiama tokia teisė, bet kuri nėra jo nagrinėjamo ginčo dalykas, turinį. Tačiau tam, kad būtų paisoma Sąjungos teisės veiksmingumo principo, dėl nacionalinės proceso teisės nuostatos neturi tapti praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti pagal Sąjungos teisę, konkrečiai – Direktyvą 93/13, suteiktomis teisėmis (šiuo klausimu žr. 2022 m. gegužės 17 d. Sprendimo SPV Project 1503 ir kt., C‑693/19 ir C‑831/19, EU:C:2022:395, 60 punktą). Todėl nacionalinis teismas turi užtikrinti, kad dėl šios nuostatos atitinkamas vartotojas nepatirtų žalingų pasekmių tuo atveju, jei neturėjo galimybės išdėstyti savo argumentų per rungimosi principu grindžiamą procesą (šiuo klausimu žr. 2024 m. balandžio 11 d. Sprendimo Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, 44 punktą).
47
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą atsakytina: Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad nacionalinis teismas neprivalo savo iniciatyva tikrinti, ar yra nesąžininga vartotojo sudarytoje reikalavimo perleidimo sutartyje įtvirtinta sąlyga, kai jo nagrinėjamas ginčas tarp reikalavimą perėmusios bendrovės ir verslininko yra kilęs ne dėl reikalavimo perleidimo sutarties, o dėl vartotojo reikalavimo šiam verslininkui.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
48
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB 22 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinama taip:
ji nedraudžia tokių nacionalinės teisės nuostatų, pagal kurias vartotojas gali perleisti trečiajam asmeniui, kuris nėra vartotojas, reikalavimą, grindžiamą teisės, kuri jam suteikta pagal šią direktyvą įgyvendinančias nacionalinės teisės nuostatas, pažeidimu.
2.
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinamos taip:
nacionalinis teismas neprivalo savo iniciatyva tikrinti, ar yra nesąžininga vartotojo sudarytoje reikalavimo perleidimo sutartyje įtvirtinta sąlyga, kai jo nagrinėjamas ginčas tarp reikalavimą perėmusios bendrovės ir verslininko yra kilęs ne dėl reikalavimo perleidimo sutarties, o dėl vartotojo reikalavimo šiam verslininkui.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: lenkų.