62022CC0376
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2023 m. birželio 8 d. (
1
)
Byla C‑376/22
Google Ireland Limited,
Meta Platforms Ireland Limited,
Tik Tok Technology Limited
prieš
Kommunikationsbehörde Austria (Komm Austria),
dalyvaujant
Bundesministerin für Frauen, Familie, Integration und Medien im Bundeskanzleramt
(Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas, Austrija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Elektroninė komercija – Direktyva 2000/31/EB – Ryšių platformos paslaugos – Teisės nuostatos, įpareigojančios tokių paslaugų teikėjus nustatyti tariamai neteisėto turinio kontrolės procedūrą – Galimybė nukrypti nuo kilmės šalies principo“
I. Įvadas
1.
2022 m. spalio 19 d. Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė Reglamentą (ES) 2022/2065 (
2
) (toliau – Skaitmeninių paslaugų aktas), siekdamas nustatyti suderintas saugios, nuspėjamos ir patikimos interneto aplinkos, kuria sudaromos palankesnės sąlygos inovacijoms ir kurioje veiksmingai apsaugomos pagrindinės teisės, taisykles (
3
). Šiuo tikslu šiame reglamente vadinamiems „tarpininkavimo“ paslaugų teikėjams nustatyta nemažai įpareigojimų, susijusių su skaidrumo ataskaitų teikimu, kontaktinių centrų paskyrimu ir pranešimo apie neteisėtą turinį mechanizmais (
4
). Minėtas reglamentas iš esmės bus taikomas nuo 2024 m. vasario 17 d., nedarant poveikio jo išankstiniam taikymui labai didelių interneto platformų ir labai didelių interneto paieškos sistemų paslaugų teikėjams (
5
).
2.
Iki to laiko su šiais aspektais susijusioms taisyklėms nebus taikomas panašus suderinimas Sąjungos lygmeniu (
6
).
3.
Neseniai kai kurios valstybės narės priėmė įstatymus, pagal kuriuos jų teritorijose prieinamų informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nustatomi tokie patys įpareigojimai, kaip aprašyta pirma (
7
). Atrodo, kad šioje byloje nagrinėjamos 2020 m. priimtos Austrijos teisės nuostatos atitinka šią tendenciją (
8
).
4.
Vis dėlto nuo 2002 m. informacinės visuomenės paslaugų judėjimą didžiąja dalimi reglamentuoja Direktyva 2000/31/EB (
9
).
5.
Iš esmės Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog kiekviena valstybė narė turi užtikrinti, kad informacinės visuomenės paslaugos, kurias teikia jos teritorijoje įsisteigęs paslaugų teikėjas (kilmės valstybė narė), atitiktų nacionalines nuostatas, kurios priklauso „koordinuojamai sričiai“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio h punktą. Principas, pagal kurį informacinės visuomenės paslaugoms iš esmės turėtų būti taikoma kilmės valstybės narės teisinė tvarka, vadinamas „kilmės šalies principu“.
6.
Vadovaujantis šia logika, pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 dalį valstybės narės iš principo negali riboti laisvo informacinės visuomenės paslaugų judėjimo iš kitos valstybės narės. Iš tiesų valstybė narė, kuri nėra kilmės valstybė narė, gali nukrypti nuo šio principo tik imdamasi priemonių, kurios skirtos „konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai“ ir atitinka šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalies a ir b punktuose nurodytas sąlygas.
7.
Būtent toks yra šioje byloje Teisingumo Teismui pateikto pirmojo prejudicinio klausimo teisinis pagrindas. Užduodamas šį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar valstybė narė gali nukrypti nuo laisvo informacinės visuomenės paslaugų judėjimo, imdamasi ne tik individualių ir konkrečių priemonių, bet ir bendrų bei abstrakčių teisėkūros priemonių, taikomų tam tikrai konkrečių paslaugų kategorijai. Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo prašymą, šioje išvadoje bus nagrinėjamas tik šis prejudicinis klausimas.
8.
Ši problema išlieka aktuali ir taikant Skaitmeninių paslaugų aktą, nes šiuo reglamentu nepanaikinamas nei kilmės šalies principas, nei galimybė nukrypti nuo šio principo Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalyje numatytais atvejais (
10
).
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
9.
Direktyvos 2000/31 2 straipsnio a punkte sąvoka „informacinės visuomenės paslaugos“ apibrėžta darant nuorodą į Direktyvos (ES) 2015/1535 (
11
) 1 straipsnio 1 dalį. Pastarojoje direktyvoje informacinės visuomenės paslauga apibrėžta kaip „bet kuri informacinės visuomenės paslauga, t. y. paprastai už atlyginimą per atstumą, elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiama paslauga“.
10.
Direktyvos 2000/31 2 straipsnio h punkte „koordinuojama sritis“ apibrėžta kaip „reikalavimai, nustatyti valstybių narių teisinėse sistemose, kurios taikomos informacinės visuomenės paslaugų teikėjams arba informacinės visuomenės paslaugoms neatsižvelgiant į tai, ar jie yra bendro pobūdžio ar konkrečiai joms skirti“.
11.
Šios direktyvos 3 straipsnis „Vidaus rinka“ suformuluotas taip:
„1.   Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad informacinės visuomenės paslaugos, kurias teikia jos teritorijoje įsisteigęs paslaugų teikėjas, atitiktų toje valstybėje narėje taikomas nacionalines nuostatas, kurios priklauso koordinuojamai sričiai.
2.   Valstybės narės negali dėl koordinuojamai sričiai priskiriamų priežasčių riboti laisvę teikti informacinės visuomenės paslaugas iš kitos valstybės narės.
3.   Šio straipsnio 1 ir 2 dalys netaikomos priede nurodytoms sritims.
4.   Valstybės narės gali imtis priemonių taikyti šio straipsnio 2 dalies išlygas konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai, jei įvykdomos tokios sąlygos:
a)
priemonės yra:
i)
būtinos dėl vienos iš toliau išvardytų priežasčių:
–
viešosios politikos, ypač baudžiamųjų nusikaltimų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ir persekiojimo už juos baudžiamąja tvarka, įskaitant nepilnamečių apsaugą ir kovą su bet kokiu neapykantos skatinimu dėl rasės, lyties, religinių įsitikinimų ir tautybės bei atskirų asmenų žmogiškojo orumo žeminimą,
<…>
ii)
taikomos konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai, kuri prieštarauja tikslams, nurodytiems i papunktyje, arba kuri kelia itin didelį pavojų, kad šių tikslų nebus paisoma;
iii)
proporcingos tiems tikslams;
b)
prieš imdamasi šių priemonių ir nepažeisdama teisminių priemonių, įskaitant parengtinį nagrinėjimą ir baudžiamojo tyrimo metu atliktus veiksmus, valstybė narė:
–
paprašė šio straipsnio 1 dalyje nurodytos valstybės narės imtis priemonių, ir pastaroji tokių priemonių nesiėmė arba jos buvo nepakankamos,
–
pranešė Komisijai ir šio straipsnio 1 dalyje nurodytai valstybei narei apie savo ketinimą imtis tokių priemonių.
5.   Skubos atveju valstybės narės gali taikyti išlygas šio straipsnio 4 dalies b punkte numatytoms sąlygoms. Tokiu atveju apie priemones reikia kuo greičiau pranešti Komisijai ir šio straipsnio 1 dalyje nurodytai valstybei narei, taip pat nurodyti priežastis, kodėl valstybė narė mano, kad tai yra skubus atvejis.
6.   Nepažeisdama valstybių narių galimybės taikyti minėtas priemones, Komisija kuo greičiau išnagrinėja priemonių, apie kurias pranešta, suderinamumą su Bendrijos teise; jei Komisija padaro išvadą, kad priemonė nesuderinama su Bendrijos teise, ji paprašo tos valstybės narės nesiimti jokių siūlomų priemonių arba skubiai nustoti jas taikyti.“
B.
Austrijos teisė
12.
Bundesgesetz über Maßnahmen zum Schutz der Nutzer auf Kommunikationsplattformen (Kommunikationsplattformen-Gesetz) (Austrijos federalinis įstatymas dėl ryšių platformų naudotojų apsaugos priemonių) (
12
) (toliau – KoPl‑G) buvo paskelbtas 2020 m. gruodžio 23 d. ir įsigaliojo 2021 m. sausio 1 d. Paslaugų teikėjai, patenkantys į šio įstatymo taikymo sritį, turėjo įvykdyti jame nustatytus įpareigojimus ne vėliau kaip iki 2021 m. kovo 31 d. (
13
)
13.
KoPl‑G 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Šio įstatymo tikslas – skatinti atsakingai ir skaidriai tvarkyti ir nedelsiant apdoroti naudotojų pranešimus apie toliau nurodytų ryšių platformų turinį.
2.   Šis įstatymas taikomas nacionaliniams ir užsienio paslaugų teikėjams, kurie teikia ryšių platformų paslaugas (2 straipsnio 4 punktas), siekdami ekonominės naudos, nebent:
1)
registruotų naudotojų, turinčių prieigos prie ryšių platformos Austrijoje teisę, skaičius praėjusiais kalendoriniais metais vidutiniškai buvo mažesnis nei 100000 asmenų ir
2)
praėjusių kalendorinių metų apyvarta, gauta Austrijoje eksploatuojant ryšių platformą, buvo mažesnė nei 500000 EUR.
<…>
5.   Paslaugų teikėjui pateikus prašymą dėl teisinio statuso pripažinimo, reguliavimo institucija sprendžia, ar jis patenka į šio įstatymo taikymo sritį.
<…>“
14.
KoPl‑G 2 straipsnio 4 punkte „ryšių platforma“ apibrėžta kaip „informacinės visuomenės paslauga, kurios pagrindinis tikslas arba esminė funkcija yra keitimasis intelektinio turinio pranešimais arba atvaizdais žodžiu, raštu, garsu ar vaizdine forma tarp naudotojų ir plataus kitų naudotojų rato masinės sklaidos būdu“.
15.
KoPl‑G 3 straipsnyje nurodyta:
„1.   Paslaugų teikėjai įdiegia veiksmingą ir skaidrią procedūrą, pagal kurią tvarkomi ir apdorojami pranešimai apie ryšių platformoje esantį tariamai neteisėtą turinį.
<…>
4.   Paslaugų teikėjai taip pat užtikrina, kad būtų nustatyta veiksminga ir skaidri jų sprendimų, susijusių su pranešime nurodyto turinio blokavimu arba pašalinimu, peržiūros procedūra (3 dalies 1 punktas). <…>“
16.
KoPl‑G 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Paslaugų teikėjai privalo kasmet arba, daugiau nei milijoną registruotų vartotojų turinčios ryšių platformos atveju, kas pusmetį teikti ataskaitą dėl pranešimų apie tariamai neteisėtą turinį tvarkymą. Jie turi pateikti savo ataskaitą reguliavimo institucijai ne vėliau kaip per vieną mėnesį nuo laikotarpio, kuriam ji skirta, pabaigos ir tuo pačiu metu turi ją paskelbti savo interneto svetainėje, kur ji būtų nuolat ir lengvai prieinama.“
17.
KoPl-G 5 straipsnyje numatyta:
„1.   Paslaugų teikėjai paskiria asmenį, atitinkantį Verwaltungsstrafgesetz 1991 (VStG) [(1991 m. Austrijos administracinių nuobaudų įstatymas, BGBl., 52/1991)] 9 straipsnio 4 dalyje numatytus reikalavimus. Šis asmuo:
1)
užtikrina, kad būtų laikomasi šio įstatymo nuostatų;
2)
turi įgaliojimus duoti nurodymus, kad būtų užtikrintas šio įstatymo nuostatų laikymasis;
3)
turi reikiamų vokiečių kalbos žinių, kad galėtų bendradarbiauti su administracinėmis ir teisminėmis institucijomis;
4)
turi būtinų išteklių savo užduotims atlikti.
<…>
4.   Paslaugų teikėjas paskiria fizinį arba juridinį asmenį kaip atstovą, atsakingą už administracinius ir teisminius pranešimus. <…>“
III. Faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje
18.
Kasatorės pagrindinėje byloje Google Ireland Limited (toliau – Google), Meta Platforms Ireland Limited (toliau – Meta Platforms) ir Tik Tok Technology Limited (toliau – Tik Tok) yra Airijoje įsteigtos bendrovės, kurios teikia ryšių platformų paslaugas, be kita ko, Austrijoje.
19.
2021 m. įsigaliojus KoPl‑G, kasatorės pagrindinėje byloje kreipėsi į kompetentingą instituciją – Kommunikationsbehörde Austria (Austrijos ryšių reguliavimo institucija, toliau – Komm Austria), prašydamos pagal šio įstatymo 1 straipsnio 5 dalį pripažinti, kad jos nepatenka į jo taikymo sritį.
20.
Vis dėlto priėmusi tris 2021 m. kovo 26 d., kovo 31 d. ir balandžio 22 d. sprendimus Komm Austria pripažino, kad kasatorės pagrindinėje byloje patenka į KoPl‑G taikymo sritį, nes kiekviena iš jų teikia ryšių platformos, kaip ji suprantama pagal šio įstatymo 2 straipsnio 4 punktą, paslaugas.
21.
Kasatorės pagrindinėje byloje užginčijo šiuos sprendimus Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Austrija), jis atmetė jų ieškinius kaip nepagrįstus.
22.
Iš esmės, kiek tai susiję su pirmajame prejudiciniame klausime nurodyta problema, Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas) nusprendė, pirma, kad Direktyvoje 2000/31 numatytas kilmės šalies principas nėra absoliutus ir kad nukrypti leidžianti nuostata gali būti pateisinama, be kita ko, jeigu ji yra būtina siekiant užtikrinti ir (arba) išlaikyti aukštą vertingų teisinių interesų apsaugos lygį, kaip antai nepilnamečių ar žmogaus orumo. Jo teigimu, KoPl‑G siekiama tokių tikslų. Šio teismo nuomone, šis įstatymas yra teisinis pagrindas, leidžiantis pakartotinio pažeidimo atveju imtis konkrečių priemonių prieš kiekvienu atveju pakankamai individualiai apibrėžtus adresatus. Tačiau minėtas teismas nurodė, kad šiuo atveju procedūra dėl teisinio statuso pripažinimo (dar) negalėjo reikšti individualių ir konkrečių priemonių patvirtinimo kasatorių pagrindinėje byloje atžvilgiu, nes jos prašė priimti sprendimą išimtinai deklaratyviu pagrindu, o nebuvo įpareigotos to daryti konkrečiu atveju.
23.
Antra, dėl Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalyje numatytos procedūros Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas) nusprendė, kad pagal KoPl‑G nebuvo imtasi jokių priemonių, kaip jos suprantamos pagal šią nuostatą, ir kad šis įstatymas buvo priimtas tik siekiant sukurti teisinį priemonių pagal minėtą nuostatą patvirtinimo pagrindą.
24.
Kasatorės pagrindinėje byloje padavė kasacinius skundus dėl Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas) sprendimų Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas, Austrija) – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, teigdamos, kad tas teismas klaidingai patvirtino KoPl‑G taikytinumą jų valdomoms platformoms. Konkrečiai kalbant, jos nurodo, pirma, kad Airijos Respublika ir Komisija nebuvo informuotos apie KoPl‑G priėmimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies b punktą ir 5 dalį, todėl šiuo įstatymu negalima remtis prieš jas, ir, antra, kad minėtame įstatyme įtvirtinti įpareigojimai yra neproporcingi ir nesuderinami su laisvu paslaugų judėjimu bei kilmės šalies principu.
25.
Atsižvelgdamas į faktinį ryšį tarp bylų, kuriose dalyvauja kasatorės pagrindinėje byloje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jas sujungė.
26.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, neginčijama, kad kasatorių pagrindinėje byloje teikiamos paslaugos, be kita ko, Austrijoje, yra informacinės visuomenės paslaugos, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2000/31 2 straipsnio a punktą. Atsižvelgdamas į Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas) išvadas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šios paslaugos taip pat turi būti laikomos „ryšių platformomis“, kaip tai suprantama pagal KoPl‑G, ir kad kasatorės pagrindinėje byloje atitinka šio įstatymo 1 straipsnio 2 ir 3 dalyse (
14
) numatytas sąlygas, todėl patenka į jo taikymo sritį.
27.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad pagal KoPl‑G paslaugų teikėjo atžvilgiu iš tiesų priimami individualūs ir konkretūs aktai, jei šis paslaugų teikėjas nesilaiko šiame įstatyme jam nustatytų įpareigojimų. Tačiau jis mano, kad šie įpareigojimai, kurių paslaugų teikėjas privalo laikytis ir tam nereikia iš anksto priimti individualaus ir konkretaus akto, yra reikalavimai, susiję su informacinės visuomenės paslaugų teikimo veiklos vykdymu, todėl patenka į koordinuojamą sritį, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 2 straipsnio h punktą. Šie reikalavimai iš principo gali apriboti laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą, nes juos turi atitikti ir paslaugų teikėjai, įsisteigę kitoje nei Austrija valstybės narės teritorijoje.
28.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį tam tikromis sąlygomis kitai valstybei narei nei ta, kurios teritorijoje įsisteigęs informacinės visuomenės paslaugų teikėjas, leidžiama nukrypti nuo kilmės šalies principo. Atsižvelgiant į tai, jam kyla klausimas, ar valstybė narė gali nukrypti nuo šio principo patvirtindama priemonę, susijusią su tam tikra informacinės visuomenės paslaugų kategorija, bendrai apibūdintą pagal šių paslaugų pobūdį, kaip antai ryšių platformomis, kaip jos suprantamos pagal KoPl‑G.
29.
Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, pirma, kad iki šiol Teisingumo Teismui jau teko nagrinėti, ar bendros ir abstrakčios nuostatos gali būti leidžiamos kaip priemonės, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį, dėl šioje nuostatoje nurodytų priežasčių ir reikalavimų. Šiuo klausimu jis nurodo sprendimus Ker‑Optika (
15
), Airbnb Ireland (
16
) ir A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu) (
17
). Antra, jis teigia, kad savo išvadoje byloje Airbnb Ireland (
18
) teikiau pirmenybę aiškinimui, pagal kurį bendrosios nuostatos negali būti laikomos priemonėmis, kaip jos suprantamos pagal šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalį, ir, jeigu jomis būtų ribojamas laisvas informacinės visuomenės paslaugų iš kitos valstybės narės judėjimas dėl priežasčių, patenkančių į koordinuojamą sritį, jos bet kuriuo atveju būtų neteisėtos pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalį.
IV. Prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
30.
Būtent tokiomis aplinkybėmis Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas) 2022 m. gegužės 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2022 m. birželio 10 d., nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tris prejudicinius klausimus. Teisingumo Teismo prašymu šioje išvadoje dėmesys bus sutelktas į pirmąjį prejudicinį klausimą, kuris suformuluotas taip:
„Ar Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies a punkto ii papunktis turi būti aiškinamas taip, kad priemone, taikoma „konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai“, gali būti laikoma ir įstatyminė priemonė, taikoma bendrai konkrečių informacinės visuomenės paslaugų kategorijai (kaip antai ryšių platformoms), ar dėl šioje nuostatoje apibrėžtos priemonės privaloma priimti sprendimą, susijusį su konkrečiu atveju (pavyzdžiui, konkrečiai nurodyta ryšių platforma)?“
31.
Rašytines pastabas pateikė kasatorės pagrindinėje byloje, Austrijos, Airijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija. Teismo posėdžio nebuvo surengta.
V. Analizė
32.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 ir 4 dalys turi būti aiškinamos taip, kad valstybė narė gali apriboti laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą iš kitų valstybių narių, patvirtindama bendro ir abstraktaus pobūdžio teisėkūros priemones, skirtas tam tikrai bendrai apibūdintai konkrečių informacinės visuomenės paslaugų kategorijai, o nesiimdama šių priemonių kiekvienu konkrečiu atveju.
33.
Pirmiausia turiu pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, jog neginčijama, kad kasatorių pagrindinėje byloje teikiamos paslaugos, be kita ko, Austrijoje, yra informacinės visuomenės paslaugos, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2000/31 2 straipsnio a punktą. Nors prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra informacijos, kuri leistų Teisingumo Teismui patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atliktą vertinimą, šio vertinimo šalys neginčija. Taigi analizė, kurią pateiksiu toliau, grindžiama šia prielaida.
34.
Prieš pradėdamas nagrinėti prejudicinį klausimą (C skyrius), pirmiausia pateiksiu kelias pastabas dėl Austrijos teisės nuostatų, kurios sudaro šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą esmę (A skyrius), paskui išdėstysiu šalių pateiktus argumentus (B skyrius).
A.
Austrijos teisės nuostatos
35.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su KoPl‑G nuostatomis, kuriomis siekiama sugriežtinti ryšių platformų teikėjams tenkančią „platformų atsakomybę“, susijusią su naudotojų pranešimų apie tokių platformų turinį tvarkymu (
19
).
36.
Tokie Austrijos teritorijoje veikiantys paslaugų teikėjai, neatsižvelgiant į tai, ar jie įsisteigę šioje valstybėje narėje, ar užsienyje, iš principo patenka į KoPl‑G taikymo sritį ir dėl to privalo laikytis tam tikrų įpareigojimų. Šie įpareigojimai, be kita ko, yra susiję su: i) pranešimų apie tariamai neteisėtą turinį ir jo patikrinimo sistemos sukūrimu (
20
); ii) skaidrumo ataskaitos parengimu (
21
); ir iii) įgalioto atstovo bei už pranešimus atsakingo atstovo paskyrimu (
22
). Paslaugų teikėjų, patenkančių į KoPl‑G taikymo sritį, priežiūrą vykdo Komm Austria. Vykdydama šią priežiūrą ši institucija turi teisę skirti iki 10 mln. EUR eurų baudas už tam tikrų KoPl‑G numatytų įpareigojimų pažeidimą (
23
).
37.
Ūkio subjektas gali kreiptis į Komm Austria su prašymu dėl teisinio statuso pripažinimo, kad ši institucija priimtų sprendimą, ar jis patenka į KoPl‑G taikymo sritį. Tačiau paslaugų teikėjų vykdytini įpareigojimai yra privalomi į KoPl‑G taikymo sritį patenkantiems ūkio subjektams ir tam nebūtinas išankstinio individualaus ir konkretaus akto priėmimas.
B.
Šalių argumentai
38.
Google ir Tik Tok nuomone, toks teisės aktas, kaip KoPl‑G, kuris taikomas visai tam tikrai kitoje valstybėje narėje įsisteigusių paslaugų teikėjų kategorijai, nėra priemonė, kurios imamasi dėl konkrečios informacinės visuomenės paslaugos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį, todėl negali būti pateisinamas pagal šią nuostatą. Šiuo klausimu Meta Platforms panašiai mano, kad pagal minėtą nuostatą leidžiamos priemonės negali apimti teisės aktų, skirtų tam tikrai bendrai apibūdintai konkrečių informacinės visuomenės paslaugų kategorijai.
39.
Komisija nurodo, kad iš principo paskirties valstybė narė turi nustatyti, „kaip ir kur“ ji ketina imtis priemonės, kuria nukrypstama nuo Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 dalies. Šios institucijos teigimu, tai gali būti tiek individuali, tiek visuotinai taikoma priemonė, „jeigu [ši priemonė] yra pakankamai tikslinė, nes nuo pat pradžių aiškiai taikoma konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai, kurią teikia vienas ar keli paslaugų teikėjai, įsisteigę vienoje ar keliose kitose valstybėse narėse“. Šiuo klausimu Komisija remiasi šios direktyvos 2 straipsnio h punkto formuluote, kurioje apibrėžta sąvoka „koordinuojama sritis“ ir kuri apima bendro pobūdžio reikalavimus. Remdamasi šiais argumentais Komisija daro išvadą, kad KoPl‑G numatytos priemonės dėl savo bendro ir abstraktaus pobūdžio visiškai prieštarauja pačiai kilmės šalies principo, kaip jis apibrėžtas minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse, esmei.
40.
Austrijos ir Airijos vyriausybės, taip pat su tam tikrais niuansais – Lenkijos vyriausybė palaiko iš esmės priešingą aiškinimą.
41.
Šalys, pritariančios aiškinimui, pagal kurį teisėkūros priemonės, skirtos tam tikrai bendrai apibūdintai informacinės visuomenės paslaugų kategorijai, taip pat gali būti laikomos „priemonėmis“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį, atrodo, daro skirtingas išvadas, kiek tai susiję su laisvu tokių paslaugų judėjimu. Iš tiesų Airijos vyriausybės poziciją suprantu taip, kad jei sąvoka „priemonė“ neapimtų bendrųjų teisėkūros priemonių, valstybėms narėms būtų leidžiama laisvai patvirtinti tokias bendrąsias teisėkūros priemones ir apriboti laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą, neprivalant laikytis šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje numatytų sąlygų. Tačiau Austrijos vyriausybė, atrodo, mano, kad toks aiškinimas užkirstų kelią bet kokiai galimybei nukrypti nuo kilmės šalies principo patvirtinant teisėkūros priemones.
42.
Lenkijos vyriausybės teigimu, tam, kad būtų galima taikyti Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį, nagrinėjama priemone turi būti nustatytas laisvo paslaugų judėjimo apribojimas, kaip tai suprantama pagal SESV 56 straipsnį. Šiuo klausimu, pirma, ši vyriausybė, remdamasi Sprendimu Airbnb Ireland (
24
), teigia, kad KoPl‑G neribojamas laisvas informacinės visuomenės paslaugų judėjimas iš kitos valstybės narės, nes pagal šį įstatymą tiesiog reikalaujama nustatyti pranešimų apie neteisėtą turinį tvarkymo procedūras ir skelbti su tuo susijusias ataskaitas.
43.
Antra, Lenkijos vyriausybė atkreipia dėmesį į sąsają tarp, viena vertus, Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies ir, kita vertus, jos 14 straipsnio 3 dalies bei 15 straipsnio 2 dalies. Šios vyriausybės nuomone, šios direktyvos 14 straipsnio 3 dalis turi būti laikoma lex specialis kilmės šalies principo atžvilgiu. Be to, minėta vyriausybė teigia, kad direktyvos 15 straipsnio 2 dalis leidžia valstybėms narėms nustatyti informacinės visuomenės paslaugų teikėjams prievolę nedelsiant informuoti kompetentingas valdžios institucijas apie tariamai neteisėtą jų paslaugų gavėjų veiklą arba apie šių paslaugų gavėjų pateiktą informaciją. Tos pačios vyriausybės nuomone, ši prievolė atitinka KoPl‑G numatytą įpareigojimą rengti ir skelbti ataskaitas dėl pranešimų apie neteisėtą turinį tvarkymo. Todėl, jos nuomone, kadangi šio įstatymo nuostatos susijusios su pranešimais apie neteisėtą turinį ir jo kontrole, jos patenka į Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 3 dalies ir 15 straipsnio 2 dalies taikymo sritį. Taigi, Lenkijos vyriausybė teigia, kad minėto įstatymo nuostatos turi būti vertinamos ne pagal šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalį, o pagal SESV 56 straipsnį.
44.
Trečia, tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nepritartų šiai analizei, Lenkijos vyriausybė pažymi, kad sąvoka „priemonė“ pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį taip pat gali būti suprantama kaip teisėkūros priemonė, skirta tam tikrai bendrai apibūdintai konkrečių informacinės visuomenės paslaugų kategorijai.
C.
Vertinimas
45.
Kadangi Lenkijos vyriausybė teigia, pirma, kad prejudicinį klausimą reikia nagrinėti ne pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 ir 4 dalis, o pagal jos 14 straipsnio 3 dalį ir 15 straipsnio 2 dalį, ir, antra, kad atsižvelgiant į jurisprudenciją, susijusią su SESV 56 straipsniu, KoPl‑G neriboja laisvo informacinės visuomenės paslaugų judėjimo, todėl nėra reikalo aiškinti šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalies, pirmiausia reikia išanalizuoti šios vyriausybės argumentus.
1. Dėl Direktyvos 2000/31 14 ir 15 straipsnių
46.
Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 3 dalis atrodo reikšminga tik tuo atveju, jei informacinės visuomenės paslaugos teikėjas patenka į šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (
25
). Šiuo atveju šio paslaugų teikėjo veikla turi būti tik techninio, automatinio ir pasyvaus pobūdžio, o tai reiškia, kad minėtas paslaugų teikėjas neturi žinių apie perduodamą arba saugomą informaciją ir negali jos kontroliuoti (
26
). Toks paslaugų teikėjas gali būti atleistas nuo atsakomybės už saugomą informaciją, jei įvykdytos minėtos direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje numatytos sąlygos.
47.
Kadangi Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 3 dalies formuluotės pirmojoje dalyje numatyta, kad „[š]is straipsnis neturi įtakos teismo arba administracinės institucijos galimybei vadovaujantis valstybių narių teisinėmis sistemomis reikalauti, kad paslaugų teikėjas nutrauktų pažeidimą arba užkirstų jam kelią“, ši nuostata lemia, kad paslaugų teikėjui gali būti taikomi pagal valstybės narės nacionalinę teisę priimti nurodymai, net jeigu jis atleidžiamas nuo atsakomybės. Kaip ir Lenkijos vyriausybė, manau, kad tokius nurodymus gali priimti kitos valstybės narės nei ta, kurios teritorijoje įsisteigęs paslaugų teikėjas, valdžios institucijos.
48.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra informacijos, leidžiančios nustatyti, ar kasatorės pagrindinėje byloje patenka į Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Tačiau kiekvienas paslaugų teikėjas, patenkantis į šios nuostatos taikymo sritį, yra tam tikros informacinės visuomenės paslaugos teikėjas, kurio teikiamai paslaugai gali būti taikomas šios direktyvos 3 straipsnyje įtvirtintas mechanizmas. Jei valstybėms narėms leidžiama taikyti nurodymus privilegijuotam paslaugų teikėjui, kuriam prireikus gali būti taikoma minėtos direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje numatyta išimtis, jos taip pat turėtų būti įgaliotos tai daryti, kai paslaugų teikėjas negali remtis šia išimtimi.
49.
Lenkijos vyriausybė supranta Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 3 dalies formuluotės antrąją dalį, pagal kurią „[šis straipsnis] taip pat neturi įtakos valstybių narių galimybei nustatyti procedūras, reglamentuojančias informacijos panaikinimą arba galimybės ją pasiekti atėmimą“, taip, kad pagal ją valstybėms narėms leidžiama nustatyti valstybėje narėje įsisteigusiam paslaugų teikėjui įpareigojimus, kaip antai numatytus KoPl‑G.
50.
Vis dėlto ši „galimybė“ susijusi su procedūromis ar ieškiniais dėl individualių pažeidimų, kuriems gali būti taikomi Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 3 dalies pirmoje dalyje numatyti nurodymai. Toks būtų išankstinės procedūros atvejis, kai asmuo, galintis prašyti taikyti nurodymą paslaugų teikėjui, prieš kreipdamasis į teismą turi informuoti paslaugų teikėją apie pažeidimą, kad jam būtų suteikta galimybė nedelsiant nutraukti atitinkamą pažeidimą ir užkirsti kelią jo pasikartojimui (
27
). Tačiau šios direktyvos 14 straipsnio 3 dalies antroje dalyje valstybėms narėms suteikta galimybė nėra susijusi su bendrų įpareigojimų, kurie yra materialinės teisės dalykas ir neturi jokio ryšio su procedūra, kai prašoma taikyti tam tikrą nurodymą dėl individualaus pažeidimo, nustatymu (
28
).
51.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su tokiais bendrais įpareigojimais, taigi šioje byloje nekyla klausimo, kaip Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 3 dalies formuluotės antrojoje dalyje įtvirtintos galimybės įgyvendinimas sietinas su šios direktyvos 3 straipsnio 2 ir 4 dalyse numatytu mechanizmu.
52.
Dėl panašių priežasčių Direktyvos 2000/31 15 straipsnio 2 dalis taip pat nėra reikšminga šioje byloje. Iš tiesų atrodo, kad šioje nuostatoje patikslinamos valstybėms narėms taikomo draudimo nustatyti paslaugų teikėjams bendrą stebėjimo prievolę, numatytą šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalyje, ribos (
29
). Kaip nurodyta jos 47 konstatuojamojoje dalyje, šis draudimas netaikomas priežiūros prievolėms „konkrečiu atveju“ ir ypač neturi įtakos nacionalinės valdžios institucijų sprendimams, priimtiems vadovaujantis nacionaliniais įstatymais (
30
).
2. Dėl SESV 56 straipsnio
53.
Pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms draudžiama riboti laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą iš kitos valstybės narės. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad iš KoPl‑G kylantys įpareigojimai iš principo gali riboti laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą, nes šiuos įpareigojimus turi vykdyti ir kitoje nei Austrija valstybėje narėje įsisteigę paslaugų teikėjai. Lenkijos vyriausybė teigia, kad siekiant atsakyti į klausimą, ar iš KoPl‑G kylantys įpareigojimai yra „apribojimas“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, reikia vadovautis Teisingumo Teismo argumentais dėl SESV 56 straipsnio. Todėl, Lenkijos vyriausybės nuomone, atsižvelgiant į Sprendimą Airbnb Ireland (
31
), reikia pripažinti, kad KoPl‑G neriboja laisvo informacinės visuomenės paslaugų judėjimo, visų pirma dėl to, kad šiame įstatyme neįtvirtintos sąlygos, susijusios su atitinkamų įmonių vykdoma paslaugų teikimo veikla.
54.
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencijoje padaryta išvada, galimybė remtis nacionalinėmis priemonėmis, patenkančiomis į koordinuojamą sritį, paslaugų iš kitos valstybės narės ar tokių paslaugų teikėjo atžvilgiu turi būti vertinama atsižvelgiant į Direktyvos 2000/31 3 straipsnį, o ne į pirminės teisės nuostatas (
32
).
55.
Be to, reikia pažymėti, kad, priešingai, nei teigia Lenkijos vyriausybė, Sprendime A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu) (
33
) Teisingumo Teismas rėmėsi jurisprudencija, susijusia su SESV 56 straipsniu, ne tam, kad nustatytų, ar nacionaline priemone buvo ribojama laisvė teikti informacinės visuomenės paslaugas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 ir 4 dalis, bet, – konstatavęs, kad taip buvo (
34
), – siekdamas patikrinti, ar įvykdytos būtinumo ir proporcingumo sąlygos.
56.
Galiausiai, nors Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 ir 4 dalys atitinka SESV 56 straipsnio logiką, ši direktyva nėra paprasčiausias pirminėje teisėje įtvirtintų principų priminimas. Iš tiesų, kaip yra išaiškinęs Teisingumo Teismas, kalbant apie koordinuojamą sritį, minėtos direktyvos 3 straipsniu draudžiama, išskyrus pagal jo 4 dalį leidžiamų nukrypimų atvejus, elektroninės komercijos paslaugų teikėjui taikyti griežtesnius reikalavimus nei tie, kurie nustatyti valstybės narės, kur įsisteigęs paslaugų teikėjas, galiojančioje materialinėje teisėje (
35
). Darau išvadą, jog tai, kad paslaugų teikimui, siekiant leisti jomis naudotis kitos valstybės narės teritorijoje, taikomi griežtesni reikalavimai nei galiojantys kilmės valstybėje narėje, gali apriboti laisvą tokių paslaugų judėjimą.
57.
Šiomis aplinkybėmis kasatorėms pagrindinėje byloje taikomi įpareigojimai, kurie, pirma, nesusiję su neteisėto turinio elementais ir konkrečia informacija (
36
), ir kuriais, antra, nustatomi į koordinuojamą sritį patenkantys reikalavimai (atrodo, neatitinkantys kasatorių pagrindinėje byloje įsisteigimo valstybės narės teisėje numatytų reikalavimų ir susiję su jų paslaugų teikimu kitos valstybės narės teritorijoje), ribotų laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą ir taip nukryptų nuo Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 dalies.
58.
Taigi lieka nustatyti, ar valstybė narė gali nukrypti nuo Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 dalies, patvirtindama bendro ir abstraktaus pobūdžio teisėkūros priemones, skirtas tam tikrai bendrai apibūdintai konkrečių informacinės visuomenės paslaugų kategorijai.
3. Dėl Direktyvos 2000/31 3 straipsnio
a) Pirminės pastabos
59.
Savo išvadoje Airbnb Ireland byloje (
37
), į kurią daroma nuoroda šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą ir šalių rašytinėse pastabose, atlikęs analizę padariau išvadą, kad valstybė narė, kuri nėra kilmės valstybė narė, gali nukrypti nuo laisvo informacinės visuomenės paslaugų judėjimo principo tiktai priemones taikydama „kiekvienu konkrečiu atveju“.
60.
Reikia priminti, kad šioje išvadoje iš pradžių priminiau esmines sąlygas, numatytas Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies a punkte (
38
), t. y.: i) būtinybę imtis priemonės dėl priežasčių, susijusių su viešąja tvarka, visuomenės sveikatos apsauga, visuomenės saugumu ar vartotojų apsauga; ii) informacinės visuomenės paslaugos daromą žalą vienam iš šių tikslų arba rimtą ir didelį tokio pažeidimo pavojų; ir iii) priemonės proporcingumą šiam tikslui.
61.
Antra, pažymėjau, kad, nesant paaiškinimo dėl būtinybės taikyti aptariamą priemonę ir dėl AIRBNB Ireland teikiant paslaugą galimai padaryto vieno iš Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies a punkto i papunktyje nurodytų tikslų pažeidimo, antrasis prejudicinis klausimas toje byloje galėjo būti suprantamas tik taip, kad juo siekiama leisti kitai nei kilmės valstybei narei savo iniciatyva ir nenagrinėjant esminių sąlygų nustatyti tam tikros kategorijos informacinės visuomenės paslaugų teikėjams taikytinus reikalavimus, kuriuos reikia atitikti vykdant nekilnojamojo turto agento veiklą. Būtent šiomis aplinkybėmis, trečia, pateikiau keletą argumentų, kodėl reikėtų manyti, kad valstybė narė, kuri nėra kilmės valstybė narė, gali nukrypti nuo laisvo informacinės visuomenės paslaugų judėjimo principo tiktai priemones taikydama „kiekvienu konkrečiu atveju“.
62.
Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad KoPl‑G nustatyti įpareigojimai iš esmės gali padėti užtikrinti viešąją tvarką ir kad jis turi pakankamai informacijos, leidžiančios nustatyti, ar šio įstatymo nuostatos būtinos šiam tikslui užtikrinti ir yra jam proporcingos. Tiesa, pirmojo prejudicinio klausimo formuluotė gali leisti manyti, kad užduodamas šį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi omenyje Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies a punkto ii papunktį, kuriame numatyta esminė sąlyga, susijusi su informacinės visuomenės paslaugos prieštaravimu tam tikram tikslui arba rimtu ir dideliu tokio pažeidimo pavojumi. Vis dėlto jis pripažįsta, kad iš tikrųjų abejoja, ar bendros ir abstrakčios nuostatos, kuriomis informacinės visuomenės paslaugų (apibrėžtų pagal jų pobūdį) teikėjams nustatomi bendri įpareigojimai, kurie įsigalioja nesant jokio individualaus ir konkretaus akto, iš tiesų gali būti laikomos priemonėmis, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalį. Todėl argumentai, kuriuos pateikiau atlikdamas savo analizę išvadoje byloje Airbnb Ireland (
39
), taip pat yra reikšmingi šiai bylai. Šioje išvadoje išplėtosiu šiuos argumentus atsižvelgdamas į šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltus klausimus ir pateiksiu keletą papildomų argumentų.
b) Analizė
63.
Pirma, siekiant „nesusilpninti“ Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 1 dalyje nustatyto kilmės šalies principo, šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalis galėtų būti suprantama kaip leidžianti valstybėms narėms, išskyrus kilmės valstybę narę, nukrypti nuo laisvo paslaugų judėjimo principo tik kartais. Jei būtų manoma, kad bendra ir abstrakti nuostata, taikoma visiems tam tikros kategorijos informacinės visuomenės paslaugų teikėjams, gali būti laikoma „priemone“, kaip ji suprantama pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 4 dalį, tai reikštų, kad nacionalinės teisės aktais leidžiama suskaidyti vidaus rinką.
64.
Antra, Direktyvos 2000/31 3 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad būtų užtikrintas laisvas informacinės visuomenės paslaugų judėjimas tarp valstybių narių (
40
). Be to, šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos bendrosios taisyklės išimtis, kaip antai jos 3 straipsnio 4 dalis, turi būti aiškinama siaurai. Vadovaujantis šiuo požiūriu, kaip matyti iš minėtos direktyvos 5 ir 6 konstatuojamųjų dalių, Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė pašalinti teisines tinkamo vidaus rinkos veikimo kliūtis, t. y. kliūtis, kylančias dėl teisės aktų skirtumų ir dėl šioms paslaugoms taikomų nacionalinių sistemų teisinio neapibrėžtumo. Jei paslaugų teikėjui ar jo teikimai paslaugai būtų leidžiama taikyti skirtingus įstatymus, tai prieštarautų šiam tikslui.
65.
Trečia, priemonės, kuria paskirties valstybė narė gali nukrypti nuo kilmės šalies principo, pobūdis gali būti nustatytas remiantis Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies a ir b punktuose numatytomis materialinėmis ir procedūrinėmis sąlygomis.
66.
Viena vertus, priemonės, patvirtintos remiantis Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalimi, yra susijusios su konkrečia paslauga, kuri, kaip nurodyta šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalies a punkto ii papunktyje, prieštarauja atitinkamam tikslui arba kelia itin didelį pavojų, kad jo nebus paisoma. Šiomis aplinkybėmis, jei galiojant šiai direktyvai, kuri grindžiama kilmės šalies ir informacinės visuomenės paslaugų kontrolės prie šaltinio principais (
41
), valstybei narei būtų leidžiama apriboti laisvą tam tikros kategorijos paslaugų judėjimą iš kitų valstybių narių, tai keltų abejonių dėl šių valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo (
42
) ir sudarytų prielaidas bet kuriai kitai valstybei narei apskritai nepasitikėti jų teritorijoje įsisteigusių paslaugų teikėjų teikiamų informacinės visuomenės paslaugų priežiūra. Tai yra papildoma priežastis manyti, kad visais atvejais, kuriems taikoma tos pačios direktyvos 3 straipsnio 4 dalis, turi būti nagrinėjamos konkrečios bylos aplinkybės.
67.
Kita vertus, kadangi pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies b punktą paskirties valstybė narė įpareigojama prašyti kilmės valstybės narės imtis priemonių informacinės visuomenės paslaugų srityje, ši nuostata suponuoja, kad valstybė narė, kuriai skirtas toks prašymas, turi būti aiškiai identifikuojama ir nustatoma prieš imantis priemonės, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalį. Bendro ir abstraktaus pobūdžio teisėkūros priemonė, kuri būtų vienodai taikoma visiems tam tikros kategorijos paslaugų teikėjams, neatitiktų minėtos direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje nustatyto procedūrinio reikalavimo logikos.
68.
Be to, pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies b punktą nacionaliniu lygmeniu patvirtintų priemonių išimtinis poveikis siejamas su išankstiniu pranešimu Komisijai apie ketinimą imtis tokių priemonių. Jei sąvoka „priemonė“ pagal šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalį turėtų būti suprantama kaip apimanti bendro pobūdžio ir abstrakčias teisėkūros priemones, kurios vienodai taikomos visiems tam tikros kategorijos paslaugų teikėjams, tai reikštų, kad pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 4 dalies b punktą, be pranešimo, kurio reikalaujama pagal Direktyvą 2015/1535, turėtų būti pateikiamas papildomas pranešimas. Iš tiesų pagal pastarąją direktyvą valstybės narės turi pranešti Komisijai apie bendro pobūdžio reikalavimus, susijusius su informacinės visuomenės paslaugų veiklos steigimu ir jos vykdymu (
43
).
69.
Ketvirta, esu linkęs pritarti Komisijos argumentui, kad iš principo paskirties valstybė narė turi nustatyti, „kaip ir kur“ ji ketina imtis priemonės, kuria nukrypstama nuo Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 dalies. Iš tiesų kiekvienos valstybės narės teisės šaltinių sistema gali būti įvairių formų. Atitinkamai Komisija neatmeta galimybės, kad tai gali būti visuotinai taikoma priemonė, „jeigu ši priemonė yra pakankamai tikslinė, nes nuo pat pradžių aiškiai taikoma konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai, kurią teikia vienas ar keli paslaugų teikėjai, įsisteigę vienoje ar keliose kitose valstybėse narėse“. Tačiau dėl šios išvados 63–68 punktuose nurodytų priežasčių bendro ir abstraktaus pobūdžio teisėkūros priemonė, kuri vienodai taikoma visiems tam tikros kategorijos paslaugų teikėjams, neatitinka šios sąlygos.
70.
Šios išvados nepaneigia Direktyvos 2000/31 2 straipsnio h punkte pateikta sąvokos „koordinuojama sritis“ apibrėžtis. Nuoroda į bendro pobūdžio reikalavimus šios sąvokos apibrėžtyje yra susijusi ne su įgaliojimų, kuriais paskirties valstybė narė gali pasinaudoti siekdama nukrypti nuo šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalies, apimtimi, bet su kilmės valstybės narės įgaliojimais.
71.
Šios išvados nepaneigia ir Direktyvos 2000/31 parengiamųjų darbų analizė. Tiesa, šios direktyvos pasiūlyme buvo nurodyta, kad „Komisija kuo labiau atsižvelgs į valstybių narių poreikį užtikrinti taisyklių, skirtų esminiams visuomenės interesams apsaugoti, laikymąsi [ir] būtų <…> neįmanoma, kad Komisija trukdytų valstybei narei taikyti tam tikrą taisyklę, kuria draudžiama pateikti rasistinius pranešimus (neoficialus vertimas)“ (
44
). Vis dėlto, pirma, neaišku, kaip šiomis aplinkybėmis reikia suprasti nuorodą į „[taikymą] tam tikros taisykl[ės], kuria draudžiama pateikti [konkretų turinį]“, nes toks taikymas labiau susijęs su šios direktyvos 14 ir 15 straipsniuose numatytų nurodymų problematika, ir, antra, pagal tą patį pasiūlymą nukrypti nuo kilmės šalies principo leidžiama „tam tikrais labai konkrečiais atvejais (neoficialus vertimas)“.
72.
Išsamumo sumetimais pažymiu, kad dauguma doktrinos autorių (
45
) pritaria aiškinimui, pagal kurį bendro ir abstraktaus pobūdžio teisėkūros priemonė, vienodai taikoma visiems tam tikros kategorijos paslaugų teikėjams, nelaikytina „priemonė“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį. Priešingo aiškinimo šalininkai nurodo, kad reikia atsižvelgti į tai, kokią didelę reikšmę šiai diskusijai turi kova su neteisėtais neapykantą kurstančiais pranešimais. Grįsdami šį aiškinimą, jie teigia, jog šis požiūris atitinka Direktyvos 2000/31, kurios 10 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad ja turi būti užtikrinta patikima bendrų interesų apsauga, mintį (
46
). Esu linkęs pritarti šiam argumentui ir neatmetu galimybės, kad Skaitmeninių paslaugų aktu siekiama atsižvelgti į tokius nuogąstavimus. Tačiau, kalbant apie Direktyvą 2000/31, turiu pažymėti, kad jos 22 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog „[i]nformacinės visuomenės paslaugos turi būti prižiūrimos pačių paslaugų teikėjų, kad būtų efektyviai ginami viešieji interesai <…> ne tik [valstybės narės, kurios teritorijoje įsisteigęs paslaugų teikėjas], bet ir visos [Sąjungos] pilieči[ų]“.
73.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 2 ir 4 dalys turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas valstybei narei draudžiama riboti laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą iš kitų valstybių narių patvirtinant bendro ir abstraktaus pobūdžio teisėkūros priemones, skirtas tam tikrai bendrai apibūdintai konkrečių informacinės visuomenės paslaugų kategorijai, bet nesiimant šių priemonių kiekvienu konkrečiu atveju.
74.
Išsamumo sumetimais reikia pažymėti, kad pirma išdėstytų argumentų jokiu būdu nepaneigia išvados, padarytos sprendimuose Ker‑Optika, Airbnb Ireland ir A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu).
c) Dėl Sprendimo „Ker‑Optika“
75.
Sprendime Ker‑Optika (
47
) Teisingumo Teismas konstatavo, kad tame sprendime nagrinėtos nacionalinės teisės nuostatos, kiek jose nustatytas draudimas parduoti kontaktinius lęšius internetu, negali būti laikomos proporcingomis atsižvelgiant į visuomenės sveikatos apsaugos tikslą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį. Taigi ši ištrauka gali leisti manyti, a contrario, kad nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos šiame sprendime, gali būti laikomos „priemone“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą. Tačiau nuoroda į minėtą nuostatą turi būti aiškinama atsižvelgiant į jos kontekstą.
76.
Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas byloje, kurioje priimtas Sprendimas Ker‑Optika, siekė išsiaiškinti, ar pagal Sąjungos teisę draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias kontaktinius lęšius leidžiama parduoti tik specializuotose medicinos reikmenų prekybos parduotuvėse, todėl draudžiama jais prekiauti internetu.
77.
Tame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, kad prekiaujant kontaktiniais lęšiais internetu galima išskirti du elementus, t. y. patį pardavimo veiksmą ir prekės pristatymą. Atlikęs šį atskyrimą, Teisingumo Teismas nustatė šiems dviem prekybos elementams taikytinas Sąjungos teisės nuostatas. Taigi Teisingumo Teismas konstatavo, kad pačios pardavimo sąlygos patenka į Direktyvos 2000/31 taikymo sritį (
48
), o atsižvelgiant į šioje direktyvoje pateiktą sąvokos „koordinuojama sritis“ apibrėžtį, prekės pristatymo sąlygos į ją nepatenka (
49
) ir turi būti vertinamos pagal pirminės teisės nuostatas, susijusias su laisvu prekių judėjimu (
50
).
78.
Pirma, Teisingumo Teismas konstatavo, kad nacionalinės teisės nuostatose įtvirtintos pristatymo sąlygos yra laisvo prekių judėjimo apribojimas ir kad šis apribojimas negali būti pateisinamas, nes jis viršija tai, kas būtina siekiant įgyvendinti tikslą, nurodytą pagrindžiant jo nulemtą apribojimą (
51
). Antra, dėl pačių pardavimo sąlygų Teisingumo Teismas nusprendė, kad „[d]ėl tų pačių priežasčių“ šios teisės nuostatos, kiek jose nustatytas draudimas parduoti kontaktinius lęšius internetu, negali būti laikomos proporcingomis atsižvelgiant į visuomenės sveikatos apsaugos tikslą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį (
52
). Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad pagal SESV 34 ir 36 straipsnius ir pagal šią direktyvą (tačiau jis nenurodė konkrečių jos nuostatų) draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias kontaktinius lęšius leidžiama parduoti tik specializuotose medicinos reikmenų parduotuvėse (
53
).
79.
Vis dėlto, kaip matyti iš generalinio advokato P. Mengozzi išvados, pateiktos toje byloje (
54
), Vengrijos teisės nuostatos, draudžiančios kontaktinių lęšių pardavimą internetu, buvo taikomos pagal Vengrijos teisę įsteigtai bendrovei. Taigi tai buvo situacija, patenkantį į Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalies, o ne į jos 3 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
80.
Šiomis aplinkybėmis Sprendime Ker‑Optika (
55
) pateiktą nuorodą į šią nuostatą galima suprasti įvairiai. Iš tiesų galima manyti, kad remdamasis minėta nuostata Teisingumo Teismas siekė išlaikyti Sąjungos teismo taikytą pristatymo sąlygų vertinimą pagal pirminės teisės nuostatas, susijusias su laisvu prekių judėjimu, kurios taikytinos tik bent jau potencialiai tarpvalstybinėse situacijose. Kitas galimas aiškinimas yra tas, kad Teisingumo Teismo išvada, jog Direktyva 2000/31 draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias neleidžiama prekiauti kontaktiniais lęšiais internetu, yra susijusi su šios direktyvos 9 straipsniu, kuris taip pat paminėtas tame sprendime (
56
) ir kuriame numatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad jų teisinės sistemos leistų sudaryti sutartis elektroninėmis priemonėmis.
d) Dėl Sprendimo „Airbnb Ireland“
81.
Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Sprendime Airbnb Ireland Teisingumo Teismas nepareiškė nuomonės dėl sąvokos „priemonė“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį. Iš tiesų atsižvelgdamas į tai, kad Prancūzijos Respublika nepranešė apie toje byloje nagrinėtą įstatymą, kaip reikalaujama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalies b punktą, Teisingumo Teismas manė esant tinkama apsiriboti vertinimu, jog šis įstatymas „bet kuriuo atveju“ negali būti taikomas privačiam asmeniui, „nepriklausomai nuo to, ar šis įstatymas atitinka kitas šioje nuostatoje numatytas sąlygas“ (
57
).
e) Dėl Sprendimo „ (Vaistų reklama ir pardavimas internetu)“
82.
Byloje, kurioje priimtas Sprendimas A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu), pateiktas prejudicinis klausimas buvo susijęs su tuo, ar paskirties valstybės narės nacionalinės teisės nuostatų taikymas kitoje valstybėje narėje įsisteigusiam paslaugų teikėjui, teikiančiam nereceptinių vaistų pardavimo internetu paslaugą, atitinka Sąjungos teisę. Užduodamas šį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausė, ar minėtos nacionalinės teisės nuostatos suderinamos su SESV 34 straipsniu, Direktyvos 2001/83/EB (
58
) 85c straipsniu ir (arba) Direktyvos 2000/31 3 straipsniu. Savo sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, kad prejudicinį klausimą reikia nagrinėti atsižvelgiant į pastarąją direktyvą.
83.
Nors skaitant šį sprendimą būtų galima manyti, kad pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalį valstybė narė gali nukrypti nuo laisvo paslaugų judėjimo priimdama bendras ir abstrakčias nuostatas, Teisingumo Teismo atsakymas neturi būti suprantamas kaip galutinis sprendimas dėl bylos esmės, neatsižvelgiant į prejudicinio sprendimo procedūros pobūdį ir Teisingumo Teismui pateikto prašymo apimtį. Iš tiesų Teisingumo Teismo nebuvo klausiama, ar nagrinėtos nacionalinės teisės nuostatos galėjo būti laikomos „priemone“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalį. Panašiai, toje byloje buvo teigiama, kad apie šias nuostatas nebuvo pranešta pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 4 dalies b punktą. Vis dėlto Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į prejudicinių klausimų, susijusių su Sąjungos teise, svarbos prezumpciją, atsakė į prejudicinį klausimą ir nusprendė, kad reikėjo leisti taikyti minėtas teisės nuostatas kitoje valstybėje narėje įsisteigusiam paslaugų teikėjui (
59
).
84.
Šiame kontekste taip pat svarbu tai, kad Sprendimo A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu) rezoliucinėje dalyje nėra nuorodos į konkrečią Direktyvos 2000/31 nuostatą, nors prejudiciniame klausime minimas šios direktyvos 3 straipsnis. Galbūt dar svarbiau yra tai, kad tame sprendime Teisingumo Teismas taip pat rėmėsi minėtos direktyvos 8 straipsnio 1 dalimi (
60
).
85.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog toje byloje nagrinėtos nacionalinės teisės nuostatos ir jas pagrindžiantis pateisinimas gali leisti manyti, kad šios nuostatos iš esmės apėmė farmacininkams taikomas profesines taisykles ir gerą praktiką, susijusią su jų vykdomu vaistų tiekimu. Šiame kontekste svarbu priminti, kad Direktyvos 2000/31 8 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog „[v]alstybės narės užtikrina, kad komercinius pranešimus, kurie priklauso reglamentuojamos profesijos atstovo teikiamai informacinės visuomenės paslaugai arba ją sudaro, būtų leidžiama naudoti laikantis profesinių taisyklių, ypač dėl profesijos nepriklausomybės, orumo ir garbės, profesinių paslapčių ir sąžiningumo klientų bei kitų profesijų atstovų atžvilgiu“. Kaip ir šios direktyvos 14 ir 15 straipsniai, ši nuostata yra ne I skyriuje, kuriame yra 3 straipsnis, o jos II skyriuje. Taigi negalima atmesti galimybės, kad Direktyvos 2000/31 8 straipsnis, kaip ir jos 14 ir 15 straipsniai (
61
), taikytinas ir paskirties valstybėms narėms, kurios nustato, kokia profesinė veikla yra reglamentuojama jų teisės sistemoje, todėl gali priimti tam tikras taisykles, susijusias su reglamentuojamos profesijos atstovo komerciniais pranešimais, nepažeisdamos šios direktyvos 3 straipsnio mechanizmo.
86.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, laikausi nuomonės, kurią išdėsčiau šios išvados 73 punkte.
VI. Išvada
87.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas, Austrija) pirmąjį prejudicinį klausimą:
2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje 3 straipsnio 2 ir 4 dalys
turi būti aiškinamos taip, kad
pagal jas draudžiama, kad valstybė narė apribotų laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą iš kitų valstybių narių, patvirtindama bendro ir abstraktaus pobūdžio teisėkūros priemones, skirtas tam tikrai bendrai apibūdintai konkrečių informacinės visuomenės paslaugų kategorijai, o nesiimdama šių priemonių kiekvienu konkrečiu atveju.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2022 m. spalio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl bendrosios skaitmeninių paslaugų rinkos, kuriuo iš dalies keičiama Direktyva 2000/31/EB (Skaitmeninių paslaugų aktas) (OL L 277, 2022, p. 1).
(
3
)	Žr. Skaitmeninių paslaugų akto 1 straipsnį.
(
4
)	Dėl šių įpareigojimų aprašymo žr., be kita ko, Wilman, F., „The Digital Services Act (DSA) – An Overview“, SSRN (papers.ssrn.com), 2022 m. gruodžio 27 d., p. 7 ir paskesni.
(
5
)	Žr. Skaitmeninių paslaugų akto 92 ir 93 straipsnius.
(
6
)	Išskyrus išimtis, numatytas minėtus aspektus reglamentuojančiuose labiau specifiniuose teisės aktuose, kaip antai 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2011/93/ES dėl kovos su seksualine prievarta prieš vaikus, jų seksualiniu išnaudojimu ir vaikų pornografija, kuria pakeičiamas Tarybos pamatinis sprendimas 2004/68/TVR (OL L 335, 2011, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 18, 2012, p. 7), ir 2021 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) 2021/784 dėl teroristinio turinio sklaidos internete klausimo sprendimo (OL L 172, 2021, p. 79).
(
7
)	Be kita ko, Vokietijos Federacinė Respublika ir Prancūzijos Respublika, kurios atitinkamai priėmė 2017 m. rugsėjo 1 d.Netzwerkdurchsetzungsgesetz (NetzDG) (Socialinių tinklų kontrolės įstatymas) (BGBl. 2017 I, p. 3352) ir 2020 m. birželio 24 d.Loi no2020-766 visant à lutter contre les contenus haineux sur l’internet (Įstatymas Nr. 2020-766 dėl kovos su neapykantą kurstančiu turiniu internete (JORF, Nr. 0156, 2020 m. birželio 25 d.).
(
8
)	Europos Komisija savo rašytinėse pastabose nurodė, kad šios Austrijos teisės nuostatos numato įpareigojimus, kurie sutampa su numatytais Skaitmeninių paslaugų akte.
(
9
)	2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399).
(
10
)	Žr. Skaitmeninių paslaugų akto 2 straipsnio 3 dalį. Be to, nors šiuo reglamentu visiškai suderinamos tam tikros taisyklės, taikytinos tarpininkavimo paslaugoms vidaus rinkoje, neatrodo, kad juo panaikinama galimybė nukrypti nuo Direktyvos 2000/31 3 straipsnyje įtvirtinto kilmės šalies principo, kiek tai susiję su kitais aspektais nei tie, kuriems taikomos suderintos taisyklės. Žr. minėto reglamento 9 konstatuojamąją dalį.
(
11
)	2015 m. rugsėjo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka (OL L 241, 2015, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 257, 2016, p. 17). Prieš įsigaliojant Direktyvai 2015/1535, Direktyvos 2000/31 redakcijos 2 straipsnio a punkte „informacinės visuomenės paslaugos“ buvo apibrėžtos kaip „paslaugos, apibūdintos [1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos apie techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką (OL L 204, 1998, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 34 t., p. 337)], 1 straipsnio 2 dalyje“. Įsigaliojus Direktyvai 2015/1535, ši nuoroda pagal jos 10 straipsnį turi būti suprantama kaip nuoroda į jos 1 straipsnio 1 dalies b punktą.
(
12
)	BGBl. I, 151/2020.
(
13
)	KoPl‑G 14 straipsnis.
(
14
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaminėjo KoPl‑G 1 straipsnio 3 dalies. Iš esmės pagal šią nuostatą į šio įstatymo taikymo sritį nepatenka paslaugų teikėjai, suteikiantys ryšių platformas: 1) kurios naudojamos tik deryboms dėl prekių ar paslaugų arba jų pardavimui, taip pat deryboms dėl nekilnojamojo turto ar darbo pasiūlymų; 2) kurių pagrindinis tikslas yra teikti ne pelno paslaugas; ir 3) kurias siūlo žiniasklaidos bendrovės.
(
15
)	2010 m. gruodžio 2 d. sprendimas (C‑108/09, toliau – Sprendimas Ker‑Optika, EU:C:2010:725).
(
16
)	2019 m. gruodžio 19 d. sprendimas (C‑390/18, toliau – Sprendimas Airbnb Ireland, EU:C:2019:1112).
(
17
)	2020 m. spalio 1 d. sprendimas (C‑649/18, toliau – Sprendimas A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu), EU:C:2020:764).
(
18
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, 134 ir 135 punktai.
(
19
)	Žr. KoPl‑G 1 straipsnį.
(
20
)	Žr. KoPl‑G 3 straipsnio 1 ir 4 dalis.
(
21
)	Žr. KoPl‑G 4 straipsnio 1 dalį.
(
22
)	Žr. KoPl‑G 5 straipsnio 1 ir 4 dalis.
(
23
)	Žr. KoPl‑G 10 straipsnį, kuris nėra cituojamas prašyme priimti prejudicinį sprendimą.
(
24
)	Sprendimas Airbnb Ireland (42 punktas).
(
25
)	Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad, „[k]ai teikiama informacinės visuomenės paslauga, kurią sudaro paslaugos gavėjo pateiktos informacijos perdavimas ryšio tinklu, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas nebūtų atsakingas už informaciją, kurią saugo paslaugos gavėjo prašymu, tik tada, jei: a) teikėjas neturi faktinių žinių apie neteisėtą veiklą arba informaciją ir reikalavimų atlyginti žalą atžvilgiu nežino apie faktus ar aplinkybes, rodančias, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija arba b) teikėjas, gavęs tokių žinių arba apie tai sužinojęs, nedelsdamas panaikina šią informaciją arba atima galimybę ją pasiekti“.
(
26
)	Žr. 2021 m. birželio 22 d. Sprendimą YouTube ir Cyando (C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2021:503, 105 punktas).
(
27
)	Žr. 2021 m. birželio 22 d. Sprendimą YouTube ir Cyando (C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2021:503, 131 ir 133 punktai).
(
28
)	Be to, Skaitmeninių paslaugų akto 6 straipsnio 4 dalyje, kuria perimta Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 3 dalis, tik nurodyta, kad šis straipsnis „neturi įtakos teisminės ar administracinės institucijos galimybei vadovaujantis valstybės narės teisės sistema reikalauti, kad paslaugų teikėjas nutrauktų pažeidimą arba užkirstų jam kelią“ (kaip šio 14 straipsnio 3 dalies formuluotės pirmojoje dalyje), tačiau nekartojama minėto 14 straipsnio 3 dalies formuluotės antroji dalis (cituojama šios išvados 49 punkte). Taigi, pirma, su nurodymais susijusios taisyklės nuo šiol yra suderintos šiuo reglamentu ir, antra, minėtame reglamente nustatyta, kad šių nurodymų sąlygos ir reikalavimai taikomi nepažeidžiant civilinio proceso teisės. Žr. to paties reglamento 9 straipsnio 6 dalį ir 10 straipsnio 6 dalį.
(
29
)	Direktyvos 2000/31 15 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „[v]alstybės narės nenustato teikėjams nei bendros prievolės teikiant 12, 13 ir 14 straipsnių reglamentuojamas paslaugas stebėti informaciją, kurią jie perduoda arba saugo, nei bendros prievolės aktyviai domėtis faktais arba aplinkybėmis, rodančiomis nelegalią veiklą“. Šios direktyvos 15 straipsnio 2 dalyje pridurta, kad „[v]alstybės narės gali nustatyti prievoles informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nedelsiant informuoti kompetentingas viešąsias institucijas apie įtariamą nelegalią veiklą arba informaciją, kurią pateikia jų paslaugų gavėjai, arba prievolę pateikti kompetentingoms institucijoms, gavus jų prašymą, informaciją, leidžiančią nustatyti jų paslaugos gavėjų, su kuriais jie sudarę informacijos saugojimo sutartis, tapatybę“.
(
30
)	Taip pat šiuo klausimu žr. 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:821, 35 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad „[t]oks konkretus atvejis, kaip ir pagrindinėje byloje, gali būti susijęs su konkrečia informacija, atitinkamo prieglobos paslaugų teikėjo saugoma tam tikro jo socialinio tinklo vartotojo prašymu, kurios turinį išnagrinėjo ir vertino kompetentingas valstybės narės teismas, kuris, baigęs vertinimą, ją pripažino neteisėta“.
(
31
)	Šio sprendimo 42 punktas.
(
32
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu) (34 punktas). Taip pat žr. mano išvadą byloje LEA (C‑10/22, EU:C:2023:437, 84 punktas).
(
33
)	Šio sprendimo 64 punktas.
(
34
)	Sprendimas A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu) (62 punktas). Taip pat šiuo klausimu žr. Sprendimą Airbnb Ireland (81 ir 82 punktai).
(
35
)	Žr. 2011 m. spalio 25 d. Sprendimą eDate Advertising ir kt. (C‑509/09 ir C‑161/10, EU:C:2011:685, 67 ir 68 punktai).
(
36
)	Žr. šios išvados 47 punktą. Taip pat žr. Skaitmeninių paslaugų akto 38 konstatuojamąją dalį.
(
37
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, 135 punktas.
(
38
)	Žr. mano išvadą byloje Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:336, 123–125 punktai).
(
39
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, 135 punktas.
(
40
)	Žr. 2011 m. spalio 25 d. Sprendimą eDate Advertising ir kt. (C‑509/09 ir C‑161/10, EU:C:2011:685, 64 punktas).
(
41
)	Žr. Direktyvos 2000/31 24 konstatuojamąją dalį.
(
42
)	Žr. Direktyvos 2000/31 22 konstatuojamąją dalį.
(
43
)	Žr. Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punktą ir 5 straipsnį. Savo rašytinėse pastabose Komisija nurodo, kad apie KoPl‑G jai buvo pranešta ne pagal Direktyvą 2000/31, o pagal Direktyvą 2015/1535, tačiau neatmeta galimybės, kad valstybė narė gali vienu pranešimu įvykdyti šiose dviejose direktyvose numatytas pranešimo prievoles.
(
44
)	Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl kai kurių elektroninės komercijos teisinių aspektų vidaus rinkoje pasiūlymas COM(1998) 586 final, p. 34.
(
45
)	Be kita ko, žr. Crabit, E., „La directive sur le commerce électronique: le projet „Méditerranée“, Revue du droit de l’Union européenne, 2000, Nr. 4, p. 749 ir ypač p. 762 ir 792; Drexl, J., „Mondialisation et société de l’information. Le commerce électronique et la protection des consommateurs“, Revue internationale de droit économique, 2002, Nr. 2 ir 3, p. 405 ir ypač p. 432 („[paskirties valstybė narė gali] imtis individualių priemonių“); Gkoutzinis, A., Internet Banking and the Law in Europe: Regulation, Financial Integration and Electronic Commerce, Cambridge University Press, Cambridge-New York, 2006, p. 283 ir Schulz, W., „Regulating Intermediaries to Protect Privacy Online – the Case of the German NetzDG“, HIIG Discussion Paper Series, 2018, p. 7 („exemption clause of art. 3 sec. 4 e-Commerce Directive [is] restricted to individual cases and does not allow members states to apply their jurisdiction all together „through the backdoor“).
(
46
)	Žr. Holznagel, D., „Platform Liability for Hate Speech & the Country of Origin Principle: Too Much Internal Market?“, Computer Law Review International, 2020, 4 t., p. 107.
(
47
)	Šio sprendimo 76 punktas.
(
48
)	Sprendimas Ker‑Optika (28 punktas).
(
49
)	Sprendimas Ker‑Optika (31 punktas).
(
50
)	Sprendimas Ker‑Optika (41 punktas).
(
51
)	Sprendimas Ker‑Optika (75 punktas).
(
52
)	Sprendimas Ker‑Optika (76 punktas).
(
53
)	Sprendimas Ker‑Optika (78 punktas).
(
54
)	Žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Ker‑Optika (C‑108/09, EU:C:2010:341, 21 punktas).
(
55
)	Šio sprendimo 76 punktas.
(
56
)	Sprendimas Ker‑Optika (šio sprendimo 26 punktas).
(
57
)	Sprendimas Airbnb Ireland (99 punktas).
(
58
)	2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (OL L 311, 2001, p. 67; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 69), iš dalies pakeista 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/27/EB (OL L 136, 2004, p. 34; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 34 t., p. 262).
(
59
)	Žr. Sprendimą A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu) (41 ir 44 punktai).
(
60
)	Žr. Sprendimą A (Vaistų reklama ir pardavimas internetu) (66 punktas).
(
61
)	Žr. šios išvados 47 punktą.