62004CP0027_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šioje byloje, pradėtoje 2004 m. sausio 27 d. ieškiniu, Komisija prašo Teisingumo Teismo panaikinti Tarybos priemones, priimtas dėl Prancūzijos ir Vokietijos perviršinio biudžeto deficito procedūrų, pradėtų pagal EB 104 straipsnį.
2. Ieškovė, visų pirma, prašo panaikinti aktus, kuriuos jis vadina Tarybos „sprendimais“ Prancūzijos ir Vokietijos atžvilgiu nepriimti Komisijos rekomendacijose pagal EB 104 straipsnio 8 ir 9 dalis nurodytų priemonių, priimtus 2003 m. lapkričio 25 d. „Bendrųjų reikalų“ Tarybos posėdyje (toliau − ginčijami negatyvūs sprendimai).
3. Antra, ji ginčija Tarybos minėtame 2003 m. lapkričio 25 d. susitikime priimtas „išvadas“, susijusias su Prancūzijos veiksmų, priimtų įgyvendinant Tarybos pagal EB 104 straipsnio 7 dalį priimtas rekomendacijas, vertinimu, ir analogiškas Tarybos „išvadas“ Vokietijos atžvilgiu.
4. Savo ruožtu Taryba ginčija ne tik Komisijos reikalavimus dėl bylos esmės, bet pirmiausiai – ieškinio priimtinumą, nurodydama dvi argumentų grupes, kurias reikėtų nedelsiant išnagrinėti.
II – Dėl ieškinio priimtinumo
5. Tarybos prieštaravimai dėl ieškinio priimtinumo yra susiję tiek su ta ieškinio dalimi, kurioje ginčijamas Komisijos rekomenduotų priemonių nepriėmimas pagal 104 straipsnio 8 ir 9 dalis, tiek su kita dalimi, kurioje ginčijamos 2003 m. lapkričio 25 d. „išvados“.
A – Prieštaravimas dėl Komisijos rekomenduotų priemonių nepriėmimo
1. Šalių argumentai
6. Pirmasis prieštaravimas yra susijęs su tuo, kad Komisijos pareikštas ieškinys dėl panaikinimo yra piktnaudžiavimas procedūra, kadangi juo iš tikrųjų siekiama apeiti EB 232 straipsnyje numatytą ieškinio dėl neveikimo procedūrą.
7. Tarybos manymu, iš tikrųjų Komisija ginčija pačios Tarybos neveikimą, susijusį su tuo, kad negalėjo būti pasiekta tam tikriems aktams priimti reikalinga dauguma (balsų). Taigi Teisingumo Teismas galėtų išnagrinėti šias situacijas tik pagal EB 232 straipsnyje numatytą procedūrą bei sąlygas.
8. Tačiau šiuo atveju tokios sąlygos nėra tenkinamos, kadangi, pirma, Taryba nebuvo Komisijos anksčiau oficialiai paraginta imtis atitinkamų veiksmų, ir ypač, antra, ji teisiškai nebuvo įpareigota priimti 104 straipsnio 8 ir 9 dalyse nurodytų sprendimų.
9. Bet kuriuo atveju negalima teigti, kad Taryba nesiėmė veiksmų, kadangi joje buvo surengtas balsavimas dėl Komisijos rekomendacijų.
10. Tiesa, Taryba pati nurodo argumentą, kuris gali būti priešinamas jos argumentams, paremtiems sprendimu Eurocoton (2), pagal kurį Komisijos pasiūlyto ar rekomenduoto akto nepriėmimas buvo kvalifikuotas kaip netiesioginis sprendimas atmesti (aktą), t. y. kurį galima ginčyti pagal EB 230 straipsnį.
11. Tačiau, Tarybos nuomone, šis sprendimas nėra reikšmingas šioje byloje, kadangi Teisingumo Teismo sprendimas buvo realiai grindžiamas antidempingo procedūros ypatumais, ir todėl nepakeitė tradicinės jo neatitinkančios teismų praktikos.
12. Ieškovė į šį argumentą atsako, kad pagal EB 104 straipsnyje nustatytą tvarką balsavimas, kuriuo Taryba išreiškia savo poziciją dėl Komisijos rekomendacijų priimti 8 dalyje numatytą sprendimą arba įspėti pagal šio straipsnio 9 dalį, bet kuriuo atveju, nelygu (balsavimo) rezultatai, yra teigiamas arba neigiamas sprendimas, t. y. aktas, kurį atsižvelgiant į Eurocoton
praktiką galima ginčyti.
13. Pati Taryba savo atsiliepime į ieškinį netiesiogiai patvirtino šį aiškinimą, pripažindama, kad dėl negatyvaus balsavimo dėl Komisijos rekomendacijų procedūra būtų sustabdyta; jeigu taip atsitiktų, tęsia Komisija, būtų pripažinta, kad šis aktas sukelia teisines pasekmes.
14. Be to, Komisijos nuomone, atsisakydama pripažinti, kad Prancūzija ir Vokietija nesiėmė jokių veiksmingų priemonių, Taryba iš esmės pripažino, nors ir netiesiogiai, kad, jos manymu, ir priešingai negu mano Komisija, šios dvi valstybės iš tikrųjų ėmėsi veiksmingų priemonių. Tačiau, jeigu taip būtų, atrodytų akivaizdu, kad Taryba neturėjo teisės spręsti dėl EB 104 straipsnio 9 dalyje numatytų priemonių taikymo. Taigi Taryba būtų priėmusi sprendimą dėl šių priemonių nesiremdama jokiu teisiniu pagrindu.
15. Galiausiai vis dar grįsdama negatyvaus sprendimo pagal EB 104 straipsnio 9 dalį neteisėtumą Komisija nurodo papildomą argumentą. Jos manymu, negatyvus Tarybos balsavimas šiuo klausimu laikytinas aktu, sukeliančiu teisines pasekmes, taigi aktu, kurį galima ginčyti, kadangi juo išreiškiamas Tarybos atsisakymas tęsti Sutartyje numatytą procedūrą, nors sąlygos, taikomos kitai procedūros stadijai, yra įvykdytos.
2. Vertinimas
16. Mano nuomone, yra akivaizdu, kad nagrinėjamas prieštaravimas pirmiausia susijęs su Teisingumo Teismui pateiktų faktų vertinimu. Kitaip tariant, reikia nustatyti, ar Komisijos rekomendacijų nepriėmimas pagal EB 104 straipsnio 8 ir 9 dalis yra Tarybos neveikimas, dėl kurio, laikantis EB 232 straipsnyje numatytos specifinės procedūros, gali būti pareikštas ieškinys ; arba priešingai – jis gali būti laikomas netiesioginiu atsisakymu priimti sprendimą, ir dėl to, bent jau iš principo, laikytinas aktu, kurį galima ginčyti pagal EB 230 straipsnį.
17. Pirmuoju atveju Komisijos pareikštas ieškinys dėl panaikinimo, be jokios abejonės, neturėtų objekto ir todėl būtų pripažintas akivaizdžiai nepriimtinu(3) . Antruoju atveju pirmoji prielaida būtų priešinga, net jeigu vėliau reikėtų įvertinti, ar EB 230 straipsnyje priimtinumui nustatytos sąlygos yra įvykdytos.
18. Taigi reikėtų patikslinti, kad šiuo klausimu EB sutartis neperėmė aiškios iš EAPB 35 straipsnio trečiosios pastraipos išplaukiančios taisyklės(4) ir, be to, Bendrijos teismų praktika neleidžia tikrai išspręsti nurodytos kvalifikavimo problemos.
19. Nors Teisingumo Teismas anksčiau yra nusprendęs, kad Tarybos susilaikymas, pasireiškiantis Komisijos pasiūlyto akto nepriėmimu, yra neteisėtas ir laikytinas institucijos neveikimu, dėl kurio, laikantis Sutarties 175 straipsnyje (po pakeitimo − EB 232 straipsnis) numatytos specifinės procedūros, gali būti pareikštas ieškinys(5), ši išvada neatrodo atitinkanti minėtą naują sprendimą Eurocoton, kuriame Teisingumo Teismas Komisijos pasiūlyto teisės akto nepriėmimą pripažino netiesioginiu atsisakymu priimti sprendimą.
20. Mano nuomone, nebūtina gilintis į minėtos teismų praktikos aiškinimą ir jos taikymo apribojimus, nustatytus sprendime Eurocoton, dėl jame nagrinėto atvejo neginčijamos specifikos. Mūsų manymu, taip yra šioje byloje, kadangi abu Tarybos ginčijamų veiksmų įvertinimai galėtų sukelti tą patį rezultatą, t. y. ieškinio nepriimtinumą.
21. Iš tikrųjų, kaip buvo nurodyta 17 punkte, toks nepriimtinumas būtų akivaizdus, jeigu būtų nuspręsta, kad Komisijos rekomenduojamų sprendimų nepriėmimas yra laikytinas Tarybos neveikimu.
22. Tačiau, mano nuomone, ieškinys būtų pripažintas nepriimtinu net ir tuo atveju, jeigu būtų laikomasi Teisingumo Teismo požiūrio sprendime Eurocoton, ir Komisijos rekomenduojamų aktų nepriėmimas būtų traktuojamas kaip netiesioginis Tarybos atsisakymas priimti sprendimą.
23. Šiuo klausimu pažymėtina, kad šiame sprendime Teisingumo Teismas neapsiribojo vien paprasčiausiu (akto) nepriėmimo Taryboje prilyginimu negatyviam sprendimui, t. y. „aktui“, kurį galima ginčyti. Toks automatiškas prilyginimas, kuris, pažymiu dar kartą, yra numatytas EAPB sutartyje (po specifinės formalaus įspėjimo procedūros), o ne EB sutartyje, neišvengiamai sukeltų tai, kad EB 232 straipsnyje numatyta procedūra Bendrijos institucijų neveikimo atvejais prarastų prasmę.
24. Priešingai, Teisingumo Teismas atliko tikslesnį vertinimą, kuris padėjo jam apibrėžti sąlygas, būtinas nustatyti, ar akto nepriėmimas per nustatytą terminą laikytinas ne neteisėtu neveikimu, o aktu, kurį galima ginčyti, ir kokiomis sąlygomis.
25. Konkrečiai, jeigu aš teisingai supratau, siekiant nustatyti, ar aktas gali būti ginčijamas, Teisingumo Teismo nuomone, reikia sužinoti, ar Taryba priėmė sprendimą dėl Komisijos pasiūlymo arba rekomendacijos (57−59 punktai); ar šis negatyvus sprendimas yra galutinis
(63−65 punktai) ir galiausiai, – ar jis sukelia teisines pasekmes
(66 ir 67 punktai).
26. Siekiant pritaikyti šį kriterijų pagrindinėje byloje, reikia, visų pirma, nustatyti, ar Taryba 2003 m. lapkričio 25 d. balsavime „priėmė sprendimą“ dėl Komisijos rekomendacijų, susijusių su EB 104 straipsnio 8 dalyje numatytų priemonių priėmimu bei EB 104 straipsnio 9 dalyje numatytu įspėjimu Prancūzijos ir Vokietijos atžvilgiu.
27. Mano nuomone, kadangi Komisijos rekomendacijos svarstymas buvo įtrauktas į Tarybos posėdžių darbotvarkę ir dėl jos buvo balsuojama, galima teigti, kad Taryba iš tikrųjų „priėmė sprendimą“ dėl šios rekomendacijos, kad ir kokie būtų balsavimo rezultatai, t. y., ar rekomenduojamas aktas buvo priimtas ar rekomendacija buvo atmesta, kaip yra šiuo atveju(6) .
28. Taigi šiuo atveju konstatuotina, kad 2003 m. lapkričio 25 d. balsavimas yra Tarybos (negatyvaus) „sprendimo priėmimas“ dėl minėtų Komisijos rekomendacijų.
29. Sunkiau yra pasisakyti dėl „galutinio“ Tarybos sprendimo pobūdžio, kadangi šios sąlygos įvertinimas susijęs ne su „aktu“, o su (negatyvaus) „sprendimo priėmimu“, t. y. akto nepriėmimu.
30. Pirmuoju atveju galima teigti, kad iš esmės galutinis pobūdis turi būti vertinamas atsižvelgiant į akto išorinį poveikį ir jo įtaką (aiškiai galutinę) teisinėms situacijoms, dėl kurių jis buvo priimtas.
31. Antruoju atveju, kadangi atsižvelgiant į „akto“ pobūdį akivaizdžiai negalima remtis tuo pačiu kriterijumi, galutinis „sprendimo priėmimo“ poveikis – priešingai – turi būti nustatytas remiantis kitais pagrindais ir konkrečiu atveju, mūsų manymu, atsižvelgiant į procedūrą, kurios dalis jis yra. Kitaip tariant, šis „sprendimas“ laikytinas galutiniu, jeigu jis yra paskutinis
šios procedūros etapas, t. y., kad priėmus sprendimą procedūra laikoma užbaigta, ir aktas gali būti priimtas tik pradėjus ją iš naujo.
32. Priešingu atveju institucija gali būti nubausta už neteisėtą neveikimą (aišku su sąlyga, kad aktas turėjo būti priimtas per nustatytą terminą), tačiau jeigu ji išsaugo teisę teisėtai ir naudingai priimti Komisijos rekomenduojamą aktą, aš abejoju, ar „sprendimo priėmimas“ galėtų būti laikomas galutiniu aktu, taigi tokiu, kurį galima ginčyti.
33. Be to, manau, kad šią išvadą, inter alia, patvirtina žymi byla, susijusi su transporto politika(7), kurioje Taryba realiai „priėmė sprendimą“ balsuodama dėl Komisijos pasiūlymų, susijusių su laisvės teikti paslaugas įgyvendinimu, tačiau nepasiekė reikalingos daugumos ir dėl to nepriėmė nagrinėjamų aktų(8), nors Sutarties 75 ir kituose straipsniuose (po pakeitimo − EB 71 ir kiti straipsniai) šiuo atžvilgiu yra nustatytas tikslus terminas.
34. Šioje byloje Teisingumo Teismas nenubaudė Tarybos už (negatyvių) „sprendimų“, t. y. aktų, kurie gali būti ginčijami pagal Sutarties 173 straipsnį (po pakeitimo − EB 230 straipsnis), priėmimą, o nubaudė už neteisėtą neveikimą, kurio nebūtų, jeigu ji būtų priėmusi būtinus aktus, kuriuos priėmė vėliau, nes išsaugojo teisę priimti sprendimą šiuo klausimu net pasibaigus Sutartyje numatytam terminui(9) .
35. Be to, jeigu precedentą sprendime Eurocoton
vertintume atsižvelgdami į šį požiūrį, būtų matyti, kad Teisingumo Teismo vertinimas dėl „sprendimo priėmimo“, dėl kurio šioje byloje buvo prieštaraujama Tarybai (t. y. akto nepriėmimo), galutinio pobūdžio buvo susijęs su tuo, jog, paties Teisingumo Teismo patikslinimu, „pasibaigus (teisės aktuose) numatytam terminui < ... >, Taryba negalėjo priimti reglamento pasiūlymo“, dėl kurio ji nesėkmingai buvo raginama priimti sprendimą (64 punktas). Iš tikrųjų šiuo atveju specifinis šios srities reglamentavimas leido Tarybai sprendimui priimti nustatyto termino pabaigą, nepriimant akto, prilyginti netiesioginiam atsisakymui priimti sprendimą, kuriuo automatiškai
užbaigiama antidempingo procedūra, ir būtina pradėti viską iš naujo(10) .
36. Pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas taip pat nurodė, jog „vien institucijos tylėjimas negali sukelti (privalomų teisinių pasekmių, galinčių paversti jį aktu, kurį galima ginčyti), išskyrus, jeigu tai aiškiai numatyta Bendrijos teisės nuostatose“(11) . Iš tikrųjų, jeigu „Bendrijos teisė kai kuriais ypatingais atvejais numato, kad institucijos tylėjimas turi sprendimo galią, jeigu ši institucija buvo paraginta priimti sprendimą ir pasibaigus atitinkamam terminui jo nepriėmė (priešingai), nesant tokių aiškių nuostatų, nustatančių terminą, kuriam pasibaigus laikoma, kad sprendimas buvo priimtas netiesiogiai, ir apibrėžiančių šio sprendimo turinį, institucijos neveikimas nėra prilyginamas sprendimui, nebent Sutartyje numatytos teisinės apsaugos priemonės būtų ginčijamos“(12) .
37. Taigi reikia patikrinti, ar po ginčijamų „sprendimų priėmimo“, pasibaigus Reglamento Nr. 1467/97 nustatytam terminui, Taryba išsaugojo teisę naudingai priimti Komisijos rekomenduojamus aktus. Jeigu taip yra, abejotina, ar šie „sprendimai“ galėtų būti laikomi „galutiniais“.
38. Visų pirma, šiuo klausimu galima pažymėti, kad pagal EB 104 straipsnį Tarybai suteikiama teisė priimti sprendimą dėl Komisijos rekomendacijos, nenustatant jokio termino, ir kad tik reglamentas, t. y. antrinės teisės aktas įtvirtino, jog „užtikrinant spartų ir veiksmingą perviršinio deficito procedūros įgyvendinimą reikia nustatyti tokio įgyvendinimo terminus“ (dvyliktoji konstatuojamoji dalis).
39. Be to, šio termino nustatymas buvo įtvirtintas Europos Vadovų Tarybos rezoliucijoje Amsterdame, kuri kartu su minėtu reglamentu sudaro „Stabilumo paktą“(13), labai svarbų aiškinimo prasme. Tačiau ši rezoliucija aiškiai nurodo, kad nagrinėjami terminai skirti tik paspartinti procedūrą ir apsiriboja Tarybos „raginimu“ (taigi formaliai neįpareigoja) jų laikytis(14) .
40. Remiantis tuo, kas pirmiau išdėstyta, galima teigti, kad vienintelis šių terminų nustatymo tikslas yra paspartinti Sutartyje numatytą procedūrą, o ne atimti iš Tarybos teisę priimti Komisijos rekomenduojamus aktus joje.
41. Dar svarbesni veiksniai verčia manyti, kad net po 2003 m. lapkričio 25 d. balsavimo klausimas dėl Prancūzijos ir Vokietijos perviršinio deficito yra aktualus Tarybai, ir ji gali per tinkamą ir protingą terminą priimti Komisijos rekomenduojamus aktus.
42. Pirmiausiai pati Komisija tą pripažino posėdyje ir tai buvo patvirtinta ginčijamų „išvadų“ 6 punkte, kuriame Taryba skelbia norinti sustabdyti procedūrą bei išsaugoti galimybę vėliau priimti pateiktas rekomendacijas.
43. Šį aiškinimą taip pat patvirtina Reglamento Nr. 1467/97 10 straipsnio 2 dalis, pagal kurią Taryba, net pasibaigus 5 straipsnyje nustatytam terminui, „nedelsdama priima sprendimus“ įspėti (valstybę narę) pagal EB 104 straipsnio 9 dalį, jeigu priemonės, kurių ėmėsi „atitinkama valstybė narė, atsižvelgdama į rekomendacijas, pateiktas jai pagal (104) straipsnio 7 dalį“, nėra įgyvendintos arba „jeigu Taryba mano, kad (jos) yra netinkamos“.
44. Be to, priešingas tvirtinimas prieštarautų šiame reglamente nustatytiems terminams ir tikslui, kuris, kaip jau buvo minėta, yra būtinybė užtikrinti „spartų ir veiksmingą procedūros įgyvendinimą“ (dvyliktoji konstatuojamoji dalis). Bet koks kitoks sprendimas iš tikrųjų reikalautų pradėti visą procedūrą iš naujo.
45. Taigi šiuo atžvilgiu yra svarbus sistemos nuoseklumo kriterijus. Būtų nelogiška manyti, kad net menkas Tarybos vėlavimas priimti aktą dėl to, kad neįmanoma pasiekti reikalingos (balsų) daugumos, galėtų atimti teisę jį iš viso priimti, jeigu tai aiškiai teisiškai nėra įtvirtinta. Akivaizdu, kad tai sudarytų grėsmę net pačiam Bendrijos egzistavimui, kadangi negalėjimas Taryboje pasiekti reikalingos (balsų) daugumos (ką jau kalbėti apie atvejus, kai reikalingas vienbalsiškumas) iš tikrųjų yra daugiau sistemos funkcionavimo dalis negu jos „patologija“.
46. Kaip jau buvo nurodyta, tokiais atvejais Tarybos neteisėto neveikimo sąlygos bus įvykdytos, tačiau jai iš esmės nėra draudžiama vėliau pasinaudoti savo teise priimti sprendimus.
47. Iš to darau išvadą, kad šiuo atveju ginčijamas „sprendimo priėmimas“ nelaikytinas „galutiniu“ ir kad jį galima ginčyti pagal EB 232 straipsnį, o ne pagal EB 230 straipsnį. Iš tikrųjų, net laikantis sprendimo Eurocoton
požiūrio, nebūtų tenkinama viena iš Teisingumo Teismo nustatytų sąlygų tam, kad šis „sprendimo priėmimas“ būtų laikomas „aktu“, kurį galima ginčyti ieškiniu dėl panaikinimo.
48. Norėtume pridurti, kad ši išvada tinka dviem pateikiamoms prielaidoms. Visų pirma, EB 104 straipsnio 8 dalyje numatytai galimybei, kuri išlieka, kol atitinkama valstybė narė nesiėmė nacionalinių priemonių, skirtų užtikrinti Tarybos rekomendacijų pagal to paties straipsnio 7 dalį laikymąsi.
49. Tačiau pažymėtina, kad svarbu, jog būtų laikomasi EB 104 straipsnio 9 dalies, kaip pati Komisija − tai nurodau pakartotinai − pripažino per posėdį ir kaip matyti iš ginčijamų 2003 m. lapkričio 25 d. „išvadų“ (žr. 42 punktą).
50. Iš tikrųjų arba, pirma, atitinkama valstybė narė įgyvendino Tarybos pagal 7 dalį priimtas rekomendacijas, ir tokiu atveju nėra jokio pagrindo ją įspėti, kad imtųsi 9 dalyje numatytų priemonių, arba, antra, kai perviršinio biudžeto deficitas ir toliau egzistuoja, tuomet šių priemonių priėmimas išlieka aktualus net pasibaigus terminui, per kurį Taryba turėjo priimti sprendimą dėl Komisijos pateiktų rekomendacijų pagal 9 dalį.
51. Dėl pirmo prieštaravimo mes galime padaryti išvadą, kad Komisijos ieškinys turi būti pripažintas nepriimtinu tiek, kiek jame ginčijamas sprendimo nepriėmimas pagal EB 104 straipsnio 8 dalį bei šios sutarties 104 straipsnio 9 dalyje numatyto įspėjimo nepateikimas Prancūzijos ir Vokietijos atžvilgiu.
B – Prieštaravimas, susijęs su 2003 m. lapkričio 25 d. „išvadomis“
1. Šalių argumentai
52. Kaip jau buvo nurodyta, Tarybos manymu, Komisijos ieškinys taip pat yra nepriimtinas tiek, kiek jame ginčijamas 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos „išvadų“ teisėtumas Prancūzijos ir Vokietijos perviršinio deficito procedūrų atžvilgiu.
53. Tarybos manymu, iš esmės nepriimtinumas išplaukia iš to, kad ieškinio dalykas faktiškai yra tik politinio pobūdžio aktai, kurių priėmimo klausimas priklauso Tarybos diskrecijai.
54. Be to, šios „išvados“ nesukelia jokių teisinių pasekmių, todėl jų negalima ginčyti remiantis EB 230 straipsniu, kadangi jose buvo tik konstatuojama Prancūzijos ir Vokietijos perviršinio deficito procedūrų eiga po Tarybos balsavimo.
55. Šiose išvadose esanti nuoroda į procedūrų sustabdymą yra tik politinio, o ne teisinio pobūdžio: iš tikrųjų Taryba priėmė sprendimą dėl procedūrų sustabdymo, kuris teisiniu požiūriu būtinai išplaukia iš negatyvaus balsavimo dėl Komisijos rekomendacijų rezultato.
56. Bet kuriuo atveju nagrinėjamas sustabdymas nesukelia jokių privalomų teisinių pasekmių, kadangi perviršinio deficito procedūra nėra užbaigta ir Komisija gali bet kuriuo metu pateikti Tarybai naujas rekomendacijas, remdamasi EB 104 straipsnio 7, 8 ar 9 dalimis.
57. Komisija atsako, kad jeigu, kaip, atrodo, teigia Taryba, dėl Prancūzijos ir Vokietijos perviršinio deficito procedūros sustabdymo automatiškai nebūtų priimti Komisijos rekomenduojami sprendimai, nesuprantama, kodėl Taryba savo išvadų 6 punkte teigė, jog būtina priimti formalų sprendimą dėl tokio sustabdymo, o ne apsiribojo pripažinimu, kad sustabdymas jau įvyko automatiškai.
58. Tarybos ginčijamos „išvados“ iš tikrųjų buvo rekomendacijos sui generis, kurių pagrindinė teisinė pasekmė buvo atleisti Tarybą ir atitinkamas valstybes nares, šiuo atveju Prancūziją ir Vokietiją, nuo privalomų EB 104 straipsnio ir Reglamento Nr. 1467/97 teisės nuostatų taikymo, jas pakeičiant gairėmis dėl EB 104 straipsnio 9 dalies taikymo ir naujomis atitinkamų valstybių narių perviršinio biudžeto priežiūros taisyklėmis.
59. Taigi akivaizdu, kad ginčijamos „išvados“ sukelia teisines pasekmes, ir dėl to gali būti ginčijamos pagal EB 230 straipsnį.
2. Vertinimas
60. Prieš vertindami šiuos argumentus, turime priminti, kad pagal jau nusistovėjusią teismų praktiką EB 230 straipsnyje numatyto ieškinio tikslas yra „užtikrinti, kaip ir reikalauja 164 straipsnis (po pakeitimo − 220 straipsnis), kad aiškinant ir taikant Sutartį būtų laikomasi teisės“(15), ir kad „šiam tikslui prieštarautų siaurinamasis šio ieškinio priimtinumo sąlygų aiškinimas, taip apribodamas galimybę pateikti ieškinį tik dėl 189 straipsnyje (po pakeitimo − EB 249 straipsnis) nurodytų teisės aktų kategorijų“(16) . Iš to matyti, kad „teisė pateikti ieškinį dėl teisės akto panaikinimo turi būti taikoma dėl visų institucijų priimtų nuostatų, kuriomis siekiama sukurti teisines pasekmes, netsižvelgiant į jų pobūdį ar formą“(17) .
61. Net neįprasta priemonė, šiuo atveju – nagrinėjamos „išvados“, gali būti laikoma aktu, kurį galima ginčyti, aišku, su sąlyga, kad ji sukelia teisines pasekmes.
62. Būtent tokį įvertinimą dabar reikėtų atlikti.
63. Tam, mano manymu, yra tikslinga pirmiausiai labai schematiškai pasakyti, kad savo „išvadose“ Taryba: nurodo į kokias aplinkybes ji atsižvelgė vertindama atitinkamos valstybės narės biudžeto padėtį, konkrečiai – į naujas atitinkamas ekonomines nuostatas (1 punktas); pažymi kokių priemonių atitinkama valstybė narė ėmėsi dėl pagal EB 104 straipsnio 7 dalį jai pateiktų rekomendacijų (2 punktas); džiaugiasi viešu atitinkamos valstybės narės įsipareigojimu sumažinti deficitą iki 3 % BVP vėliausiai 2005 m. (3 punktas); pateikia rekomendacijas dėl priemonių, kurių reikia imtis, kad būtų pasiektas šis tikslas (4 punktas); praneša, kad atsižvelgusi į šias rekomendacijas bei atitinkamos valstybės narės vienašališkai prisiimtus įsipareigojimus, numatytus 3 punkte, ji nusprendė nepriimti sprendimo Komisijos rekomendacijos dėl Tarybos sprendimo pagal EB 104 straipsnio 9 dalį pagrindu (5 punktas); nusprendžia sustabdyti perviršinio deficito procedūrą, tačiau pažymi, kad priims sprendimą pagal EB 104 straipsnio 9 dalį Komisijos rekomendacijos pagrindu, jei pagal 7 punkte numatytą vertinimą atitinkama valstybė narė nevykdys prisiimtų įsipareigojimų (6 punktas); pasiūlo atitinkamai valstybei narei reguliariai, kas šešis mėnesius, teikti ataskaitas dėl šių įsipareigojimų įgyvendinimo (7 punktas).
64. Siekiant mus dominančių tikslų nėra būtina nagrinėti visų nurodytų punktų. Pakanka išnagrinėti 6 punktą, tačiau nenagrinėjant jo pirmos dalies, kurioje tiesiogiai skelbiamas Tarybos sprendimas sustabdyti nagrinėjamą procedūrą ( Le Conseil décide de tenir en suspens pour le moment la procédure ) (Taryba nusprendžia sustabdyti perviršinio deficito procedūrą). Iš tikrųjų abejojama, kaip mes toliau pamatysime (132 punktas), kad Taryba turėjo teisę priimti sprendimą dėl tokio sustabdymo ir kad buvo pasiektas norimas rezultatas. Dabar šio klausimo nagrinėti nėra reikalo.
65. Priešingai, mano manymu, kita to paties 6 punkto ištrauka yra ta, kuri turi lemiamos reikšmės atsakymui į mano pateiktą klausimą.
66. Iš tikrųjų Taryba joje patvirtino savo pasirengimą „à prendre une décision en vertu de l’article 104, paragraphe 9, sur la base de la recommandation de la Commission, si (l’État membre concerné) n’agissait pas conformément aux engagements mentionnés dans les présentes conclusions, tel que cela ressortirait de l’évaluation visée au point 7 ci-dessous“ (priimti „sprendimą pagal EB 104 straipsnio 9 dalį Komisijos rekomendacijos pagrindu, jei pagal 7 punkte numatytą vertinimą atitinkama valstybė narė nevykdys šiose išvadose nurodytų įsipareigojimų )(18) .
67. Pažymėtina, kad „ engagement “ (įsipareigojimas), apie kurį kalbama šioje ištraukoje, ir yra vienašalis įsipareigojimas, nurodytas ginčijamų „išvadų“ 3 punkte, kurį Prancūzija ir Vokietija prisiėmė, nesiremdamos Tarybos rekomendacijomis.
68. Iš to matyti, kad Tarybos vertinimas dėl sprendimo pagal EB 104 straipsnio 9 dalį priėmimo turi būti paremtas ne pagal EB 104 straipsnio 7 dalį Tarybos priimtų rekomendacijų turiniu, bet atitinkamos valstybės narės vienašaliais įsipareigojimais .
69. Todėl taip veikdama, ypač prieš priimdama Sutartyje nenumatytą aktą (t. y. ginčijamas „išvadas“), Taryba iš esmės pakeitė pagal EB 104 straipsnio 7 dalį anksčiau priimtas rekomendacijas, nurodydama naują ir skirtingą biudžeto stiprinimo būdą, grindžiamą ne anksčiau priimtomis rekomendacijomis, o minėtais vienašaliais įsipareigojimais.
70. Šiomis „išvadomis“ Taryba, pirma, nukėlė galutinį terminą šalies biudžeto deficitui sumažinti iki 3 %, nustatytų Protokolo dėl perviršinio deficito 1 straipsnyje, antra, ji pirmiau aprašytu būdu pakeitė reikalaujamų priemonių, susijusių su biudžeto stiprinimu, reikšmę.
71. Prancūzijos atveju „išvados“ nukelia deficito sumažinimo terminą į 2005 finansinius metus, nors Tarybos rekomendacijoje, priimtoje EB 104 straipsnio 7 dalies pagrindu, jis buvo nustatytas 2004 finansiniams metams.
72. Taip pat iš esmės buvo pakeistos priemonės, kurių turėjo būti imtasi tam, kad sumažinimas būtų įvykdytas šiuo terminu. Iš tikrųjų „išvadose“ rekomenduojama sumažinti deficitą 2004 m. − 0,8 % BVP, pakoreguoto pagal ciklinius svyravimus, 2005 m. − 0,6 % BVP ar prireikus daugiau, kad būtų pasiektas Protokole nurodytas 70 punkte paminėtas procentas. Priešingai, pagal EB 104 straipsnio 7 dalį priimtas rekomendacijas Prancūzija turėjo 2004 m. sumažinti deficitą mažiausiai
1 % BVP(19) .
73. Vokietijos atveju „išvados“ nukelia deficito sumažinimo terminą į 2005 finansinius metus, nors Tarybos rekomendacijoje, priimtoje EB 104 straipsnio 7 dalies pagrindu, jis buvo nustatytas 2003 finansiniams metams (arba vėliausiai 2004 metams)(20) ir iš esmės pakeitė reikalaujamų priemonių, susijusių su biudžeto stiprinimu, reikšmę.
74. Tam, kad būtų laikomasi ankstesnių Tarybos rekomendacijų, Vokietija turėjo 1,2 % sumažinti savo biudžeto deficitą ne vėliau kaip iki 2003 m. pabaigos, t. y. pagrindinės bylos atveju vos daugiau nei per mėnesį, skaičiuojant nuo Tarybos 2003 m. lapkričio 25 d. posėdžio(21) . Priešingai, tą pačią dieną priimtose „išvadose“ Vokietijai rekomenduojama sumažinti deficitą 2004 m. 0,6 % BVP, pakoreguoto pagal ciklinius svyravimus, o 2005 m. − 0,5 % BVP ar prireikus daugiau, kad būtų pasiektas Protokole dėl perviršinio deficito procedūros nurodytas procentas.
75. Todėl galima tvirtai teigti, kaip teigė Taryba, kad pirmiau nurodytų pakeitimų atsirado dėl Komisijos rekomendacijų pagrindu nepriimto sprendimo ir kad Taryba šiuo etapu neturėjo kitos išeities. Tačiau, neatsižvelgiant į pakeitimų esmės vertinimą, svarbu yra tai, kad jų negalima laikyti paprastais politiniais vertinimais, nei neigti, kad jie sukelia teisinių pasekmių.
76. Todėl, mano manymu, Komisijos ieškinys turi būti pripažintas priimtinu tiek, kiek jame ginčijamos Tarybos „išvados“.
III – Dėl esmės
A – Negatyvaus sprendimų priėmimo nagrinėjimas
77. Pereinu prie Komisijos ieškinio nagrinėjimo iš esmės.
78. Nedelsdamas patikslinu, kad, nepaisant pirmesnės analizės rezultatų ir išvados dėl pirmos ieškinio dalies nepriimtinumo, manau, jog yra tikslinga išnagrinėti visus Komisijos kaltinimus tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nepriimtų mūsų argumentų._.
1. Šalių argumentai
79. Dėl pirmo ieškinio reikalavimo pažymėtina, kad ieškovas ginčija negatyvių sprendimų, atsiradusių nepriėmus rekomenduojamų priemonių pagal EB 104 straipsnio 8 dalį, teisėtumą, tvirtindamas, jog Taryba neturi jokios diskrecijos spręsti šioje Sutarties nuostatoje numatyto sprendimo priėmimo klausimo.
80. Iš tikrųjų Taryba turėjo tik objektyviai įvertinti, ar veiksmingų priemonių buvo imtasi per terminą, nustatytą atsakymui į pagal 104 straipsnio 7 dalį priimtas rekomendacijas pateikti. Jeigu taip nebuvo, apie tai turėjo būti aiškiai pažymėta.
81. Net esant prielaidai, kad Taryba turi šiuo klausimu diskrecijos teisę, EB 253 straipsnis bet kuriuo atveju įpareigoja ją motyvuoti savo sprendimus nepriimti 104 straipsnio 8 dalyje numatyto sprendimo Prancūzijos ir Vokietijos atžvilgiu. Šiuo atveju tokios motyvacijos nebuvo.
82. Dėl negatyvių sprendimų, susijusių su priemonėmis, kurių reikia imtis pagal EB 104 straipsnio 9 dalį, balsuodama dėl Komisijos rekomenduojamų priemonių ir iš anksto nepriėmusi to paties straipsnio 8 dalyje nurodyto sprendimo, Taryba pažeidė Sutartį. Be to, šie negatyvūs sprendimai nebuvo pakankamai motyvuoti, kaip to reikalauja EB 253 straipsnis.
83. Savo ruožtu Taryba tvirtina, kad net po to, kai buvo priimti EB 104 straipsnio 6 ir 7 dalyse numatyti sprendimai, Sutartis neįpareigoja priimti Komisijos rekomenduojamų pasiūlymų pagal šio straipsnio 8 ir 9 dalis. Priešingai, iš šių nuostatų formuluotės bei turinio išplaukia, kad ji turi šiuo atžvilgiu plačią diskreciją.
84. Be to, Taryba ginčija, kad sprendimo pagal EB 104 straipsnio 8 dalį priėmimas yra būtina sąlyga balsuoti dėl sprendimo pagal 9 dalį ir jį priimti.
85. Galiausiai dėl tariamo pareigos motyvuoti pažeidimo Taryba teigia, kad Komisijos rekomenduojamų sprendimų atžvilgiu šios pareigos nėra vien dėl tos priežasties, kad ji neturėjo imtis veiksmų.
86. Tačiau, net jeigu būtų pripažinta, kad pareiga motyvuoti egzistuoja, Taryba atsako, kad jos 2003 m. lapkričio 25 d. išvados Komisijos rekomendacijų nepriėmimo klausimu yra pakankamai motyvuotos.
2. Vertinimas
87. Išnagrinėsiu atskirai Komisijos kaltinimus dėl sprendimo nepriėmimo pagal EB 104 straipsnio 8 dalį ir kaltinimus dėl EB 104 straipsnio 9 dalies pažeidimo.
a) EB 104 straipsnio 8 dalis
88. Pirmiausiai primintina, kad pagal EB 104 straipsnio 8 dalį „ Nustačiusi, kad nurodytu laikotarpiu, atsižvelgiant į jos rekomendacijas, nebuvo imtasi veiksmingų priemonių, Taryba tas rekomendacijas gali viešai paskelbti “.
89. Todėl, mano manymu, pagal šią nuostatą galima išskirti du atskirus etapus.
90. Iš tikrųjų Taryba buvo raginama „nustatyti“, ar buvo laikomasi pagal 104 straipsnio 7 dalį priimtų rekomendacijų; nustačiusi, kad šių rekomendacijų nebuvo laikomasi, ji turi nuspręsti, ar skelbti jas viešai, siekdama paraginti atitinkamą valstybę narę imtis veiksmų.
91. Pažymėtina, kad šiai bylai nėra būtina atsakyti į klausimą, ar Taryba turėjo priimti sprendimą dėl rekomendacijų paskelbimo, ar ne, kadangi šiuo atveju toks paskelbimas nebuvo rekomenduojamas nei Prancūzijos, nei Vokietijos atžvilgiu.
92. Tačiau yra diskutuojama dėl sąlygų, taikomų „sprendimui“, nurodytam pirmame 8 dalies sakinyje; ypač reikia apibrėžti jo objektą ir įvertinti, ar Taryba turėjo imtis atitinkamų veiksmų Komisijai pateikus tokią rekomendaciją.
93. Dėl pirmo klausimo pasakytina, kad Tarybos nagrinėjimo objektas nėra aiškus, kadangi nagrinėjamos nuostatos įvairių kalbinių versijų palyginimas leidžia aiškinti dviem skirtingais būdais.
94. Pirmiau nurodytoje 8 dalies redakcijoje prancūzų kalba Tarybos „sprendimo“ objektas yra jokių
veiksmingų priemonių nebuvimas(22) . Tokio aiškinimo laikėsi Taryba šiame procese.
95. Priešingai, iš versijų kitomis kalbomis(23) galima padaryti išvadą apie bendrą priemonių, kurių buvo imtasi atitinkamoje valstybėje, vertinimą. Taryba yra raginama nustatyti, ar atitinkama valstybė narė ėmėsi priemonių, kurių visuma
būtų tinkama pasiekti pagal EB 104 straipsnio 7 dalį priimtoje rekomendacijoje nustatytus (deficito) pašalinimo tikslus.
96. Versijos anglų(24) ir portugalų(25) kalbomis, atrodo, labiau atitinka antrą aiškinimą, kurį, be to, Komisija pripažino Prancūzijos ir Vokietijos biudžeto deficito procedūros eigoje ir kurį gynė Teisingumo Teisme.
97. Savo ruožtu norėčiau pasakyti, kad remiantis tekstu abu aiškinimai, atrodo, yra priimtini, tačiau sisteminio pobūdžio argumentai verčia labiau pasikliauti Komisijos pasiūlytu išaiškinimu.
98. Tačiau aš nemanau, kad reikia nuodugniau nagrinėti šį klausimą, kadangi, Komisija teisingai tvirtina, kad bet kuriuo atveju, Komisijos prašymu, Taryba pagal 8 dalį turi priimti sprendimą, ar atitinkama valstybė ėmėsi veiksmingų priemonių, ar ne (visų ar kai kurių).
99. Dėl esmės akivaizdu, kad ji gali nukrypti nuo Komisijos rekomendacijos; priešingai, mano manymu, ji negali neįvertinti atitinkamos valstybės narės priemonių pasibaigus pagal 7 dalį priimtoje rekomendacijoje nustatytam terminui, kaip ji padarė šiuo atveju.
100. Šis vertinimas yra būtinas, kadangi jis yra svarbus etapas EB 104 straipsnio struktūroje, leidžiantis Bendrijos institucijoms greitai imtis priemonių, jeigu atitinkamos valstybės narės priemonės yra nepakankamos (ar dar blogiau, – jeigu jų nėra).
101. Iš to matyti, kad Tarybos sprendimo nepriėmimas turi būti vertinamas, kaip pareigos, numatytos EB 104 straipsnio 8 dalyje, pažeidimas atsižvelgiant į perviršinio deficito procedūros tikslus ir reikalavimus bei į Tarybai suteiktas šios procedūros administravimo galias.
102. Papildydamas savo išvadą dėl ieškinio nepriimtinumo šiuo klausimu manau, kad Komisijos kaltinimas, susijęs su EB 104 straipsnio 8 dalimi, yra pagrįstas.
b) EB 104 straipsnio 9 dalis
103. Kaip pirmiau buvo pažymėta, Komisija teigia, kad negatyvus sprendimas, susijęs su šia dalimi, yra neteisėtas, kadangi Taryba jį priėmė iš anksto nenustačiusi, jog atitinkama valstybė narė nesiėmė „jokių veiksmingų priemonių“ pagal EB 104 straipsnio 8 dalį.
104. Iš tikrųjų šis sprendimas yra būtinas perviršinio deficito procedūros etapas, skirtas apsaugoti atitinkamos valstybės narės teisę į gynybą. Priešingu atveju iš šios valstybės būtų atimta galimybė išdėstyti savo požiūrį, siekiant įrodyti, jog priemonės, kurių ji ėmėsi, yra veiksmingos, prieš galimą jos įspėjimą pagal EB 104 straipsnio 9 dalį.
105. Tačiau turėčiau pripažinti, kad toks siaurinamasis santykio tarp 104 straipsnio 8 ir 9 dalių aiškinimas manęs netenkina.
106. Visų pirma, galimos situacijos, kuomet 8 dalyje nurodytas etapas yra akivaizdžiai nereikalingas. Pavyzdžiui, kai valstybė narė, gavusi rekomendaciją pagal 7 dalį, prieš baigiantis joje nustatytam terminui praneša, kad negali imtis rekomenduojamų priemonių arba kad šios priemonės yra aiškiai netinkamos pašalinti deficitą iki nurodytų ribų.
107. Tokiems atvejams pačiame Reglamente Nr. 1467/97 nurodytas galimas sprendimas, nes pagal jo 10 straipsnio 2 dalį Tarybai leidžiama „nedelsiant“, t. y. netaikant 8 dalies imtis 9 dalyje numatytų priemonių. Jeigu (Tarybos rekomendacijų) nesilaikymas buvo faktiškai „nustatytas“, šio reglamento 7 straipsnio paskutiniame sakinyje yra numatyta „pagreitinta procedūra“, kuri leidžia sutrumpinti terminus ir taip pat, mano manymu, išvengti kai kurių procedūros etapų.
108. Visais šiais atvejais, atsižvelgiant į tai, kad pagal 7 dalį priimtų rekomendacijų viešas paskelbimas nepriklauso nuo Tarybos sprendimo, pagal 8 straipsnį reikalaujamas sprendimas taptų tik formalia pareiga, neturinčia jokios reikšmės, dėl kurios procedūros eigos terminas pailgėtų be reikalo.
109. Tačiau abejonių dėl šio etapo būtinumo galėtų iškilti taip pat tais atvejais (mūsų manymu, tokiais kaip nagrinėjami byloje), kai taikyti 8 dalį yra būtina. Šiais atvejais Tarybos neveikimas (kaip jau buvo pažymėta 99 punkte) būtų akivaizdžiai pripažintas Sutarties pažeidimu, už kurį būtų galima nubausti teismine tvarka. Tačiau kyla klausimas, ar dėl tokio neveikimo taip pat neišvengiamai būtų negalima vykdyti kitų perviršinio deficito procedūros etapų.
110.
Mano manymu, norintys teigiamai atsakyti į šį klausimą turėtų pagalvoti apie spontaniškas ir neracionalias pasekmes, kylančias iš formalistinio chronologinės sekos laikymosi, pagal kurį 9 dalies taikymas būtų galimas tik po to, kai buvo laikytasi 8 dalyje numatyto etapo. Iš tikrųjų neabejotina, kad paradoksali tokio sprendimo priėmimo išdava būtų paprastas perviršinio deficito procedūros eigos sustabdymas labai svarbiu jos momentu, t. y. pateikiant įspėjimą pagal 9 dalį.
111. Vis dėlto, mano nuomone, yra labai sunku pripažinti, kad šis sprendimas suderinamas su Sutartimi nustatyta tvarka. Kartoju, kad aš neginčiju, jog Taryba privalo laikytis 8 dalies, tačiau manau, kad šios pareigos pažeidimo pasekmė negalėtų būti visos procedūros „paralyžius“ ; priešingai – galimas Tarybos neveikimas galėtų būti pripažintas neteisėtu.
112. Be to, atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta dėl rekomendacijų viešo paskelbimo, aš nematau rimtų priežasčių teigti, kad 8 dalyje numatyto etapo praleidimas kelia rimtą grėsmę tinkamai procedūros eigai. Vienintelis rimtas argumentas šiuo klausimu neatrodo nenuginčijamas. Jis susijęs, kaip matėme, su atitinkamos valstybės teise į gynybą ir remiasi teiginiu, kad nevykdant šio etapo iš valstybės narės atimama teisė būti išklausytai prieš priimant sprendimą pagal 9 dalį.
113. Mano manymu, iš tikrųjų šios teisės apsauga nereikalauja būtinai taikyti 8 dalies. Net jeigu Taryba turėtų įvertinti nacionalines priemones remdamasi tiesiogiai 9 dalimi, atitinkama valstybė narė bet kuriuo atveju galėtų apginti šias priemones nagrinėjimo metu prieš priimant šioje dalyje numatytą įspėjimą.
114. Galiausiai mano išdėstytam požiūriui negalima priešinti fakto, kad šioje dalyje daroma nuoroda į „tolesnį“ (rekomendacijų) nevykdymą. Yra tvirtinama, kad šio žodžio vartojimas suponuoja, jog išankstinis įvertinimas buvo atliktas taikant 8 dalį, nes tik po tokio įvertinimo galima būtų kalbėti apie „tolesnį“ nevykdymą, jeigu iš tikrųjų jis tęsėsi.
115. Tačiau šis argumentas, atrodo, nėra lemiamas. Iš tikrųjų yra aišku, kad nuostatos autoriai pasirinko šį žodį turėdami omenyje visiškai suprantamą prielaidą, jog 8 dalyje numatyto etapo buvo laikytasi. Tačiau darant prielaidą, kad yra priešingai, taikant 9 dalį svarbu įvertinti, ar valstybė įvykdė, ar ne, pagal 7 dalį priimtas rekomendacijas, o ne tai, ar neįvykdymas jau buvo nustatytas ir dėl to „tęsiasi“.
116. Todėl galima be jokios abejonės pažymėti, kad EB 104 straipsnio 8 dalyje numatytas sprendimas yra svarbus institucijų vykdomos pagal 7 dalį priimtų rekomendacijų laikymosi priežiūros etapas. Tačiau jis nelaikytinas būtina ir neatskiriama sąlyga įspėti suinteresuotąją valstybę narę pagal EB 104 straipsnio 9 dalį.
117. Atsižvelgdamas į šią bylą darau išvadą, kad Taryba galėjo balsuoti dėl Komisijos pagal 9 dalį pateiktų rekomendacijų, net iš anksto nepriėmusi sprendimo pagal 8 dalį.
118. Papildydamas savo išvadą dėl ieškinio nepriimtinumo šiuo klausimu, siūlau Teisingumo Teismui pripažinti nepagrįstu Komisijos ieškinį dėl Tarybos priimto negatyvaus sprendimo pagal 104 straipsnio 9 dalį.
B – Dėl 2003 m. lapkričio 25 d. „išvadų“
1. Šalių argumentai
119. Visų pirma, Komisija tvirtina, kad „išvadose“ įtvirtintas sprendimas sustabdyti perviršinio deficito procedūrą yra neteisėtas, nes pažeidžia Reglamento Nr. 1467/97 9 straipsnį. Sustabdyti (procedūrą) galima tik aiškiai šioje nuostatoje numatytais atvejais, o šioje byloje to nėra.
120. Be to, sprendimas sustabdyti procedūrą nėra pakankamai motyvuotas.
121. Bendrąja prasme nagrinėjamos „išvados“ buvo priimtos pažeidžiant balsavimo taisykles. Taryba nusprendė priimti šias išvadas dauguma balsų, reikalaujama pagal EB 104 straipsnio 9 dalį priimamiems sprendimams, nors atsižvelgiant į „išvadų“ turinį ir į tai, kokiame etape buvo perviršinio deficito procedūra, reikėjo laikytis balsavimo taisyklių, taikomų sprendimams, priimamiems pagal EB 104 straipsnio 7 dalį.
122. Galiausiai Komisija tvirtina, kad nuspręsdama priimti neįprastą aktą − ginčijamas „išvadas“, Taryba pažeidė Sutartį, ir ypač jos 104 straipsnį.
123. Nors Taryba gali tam tikrais atvejais priimti tiesiogiai Sutartyje nenumatytus aktus, tačiau tai neįmanoma, kai ji yra teisiškai įpareigota priimti sprendimą, t. y. privalomą galią turintį aktą, kaip buvo šioje byloje.
124. Komisija teigia, kad Tarybos diskrecija pagal EB 104 straipsnio 9 dalį apsiriboja tik priemonių, kurių turi imtis atitinkama įspėta valstybė narė, pasirinkimu ir termino, per kurį šios priemonės turi būti priimtos, nustatymu. Priešingai, Taryba neturi jokios diskrecijos pasirinkti teisinę savo įsikišimo priemonę.
125. Savo ruožtu Taryba atsako, kad lapkričio 25 d. „išvados“ yra tik politinio, o ne teisinio pobūdžio aktas, todėl ji turi teisę pati nuspręsti, ar jas priimti.
126. Šiuo atveju juos priimti buvo būtina, nes Tarybos pagal EB 104 straipsnio 7 dalį priimtos rekomendacijos paseno pasikeitus ekonominei padėčiai. Šiomis sąlygomis ir nesant Komisijos pasiūlymo pakeisti rekomendacijas, Taryba neturėjo kitos išeities negu priimti savo nurodymus susijusioms valstybėms narėms privalomos galios neturinčiu iš esmės politinio pobūdžio aktu.
127. Iš tikrųjų Tarybos tylėjimas sukėlė abejonių Stabilumo pakto patikimumu ir sukūrė neaiškią padėtį, kurios pasekmės pavojingos.
128. Galiausiai dėl numanomo Reglamento Nr. 1467/97 9 straipsnio pažeidimo, atsiradusio dėl to, kad ginčijamomis „išvadomis“ buvo „nuspręsta“ sustabdyti procedūrą, Taryba pažymi, jog šis straipsnis numato du apibrėžtus sustabdymo atvejus, tačiau visiškai nepašalina galimybės sustabdyti (procedūrą) kitais atvejais.
129. Šiuo atveju (procedūra) buvo sustabdyta automatiškai nepriėmus sprendimo pagal EB 104 straipsnio 9 dalį, ir išvados tik patvirtino šį faktą.
2. Vertinimas
130. Ką tik buvo paminėti kai kurie klausimai, kurie jau nagrinėti vertinant šio ieškinio priimtinumo klausimą (žr. 64 ir kitus punktus). Prie jų sugrįžtu tam, kad išsamiau išnagrinėčiau atsižvelgdamas į Komisijos kaltinimus, susijusius su (bylos) esme.
131. Siekiant šio tikslo pirmiausia kyla klausimas, ar Taryba turėjo teisę sustabdyti nagrinėjamą procedūrą bei pakeisti pagal EB 104 straipsnio 7 dalį anksčiau priimtas rekomendacijas, nors Komisija rekomendavo jai imtis priemonių pagal šio straipsnio 9 dalį.
132. Pirmu klausimu norėčiau priminti, kad nėra visiškai aišku, ar šiuo atveju Taryba galėjo sustabdyti perviršinio deficito procedūrą. Tačiau, mano manymu, atsakymas turėtų būti teigiamas. Nors reglamente yra numatyti tik du galimi sustabdymo atvejai, atrodo, tikslinga manyti, jog tai nepašalina galimybės sustabdyti (procedūrą) kitais atvejais, griežtai pagrįstais nenumatytais reikalavimais, atitinkančiais Sutarties bei reglamento tikslus.
133. Priešingai – aš tvirtai palaikau Tarybos požiūrį, kad pirmiau aprašytoje situacijoje ji turi teisę keisti rekomendacijas, priimtas pagal EB 104 straipsnio 7 dalį.
134. Pirmiausiai pažymėtina, kad vadovaujantis bendraisiais principais institucijos teisė priimti reikalingą aktą būtinai apima teisę pakeisti šį aktą, žinoma, laikantis kompetencijos įgyvendinimo taisyklių.
135. Priešinga išvada, mano manymu, būtų galima padaryti tik tuo atveju, jeigu būtų įrodyta, kad numatomas pakeisti aktas buvo priimtas griežtai reglamentuojamos procedūros metu ; pasireiškiančios institucijos, turinčios teisę imtis priemonių, pareiga priimti aktą atlikus procedūrinius veiksmus per nustatytą terminą, kuriam pasibaigus atitinkama institucija praranda savo galias priimti sprendimą.
136. Tačiau, kaip pirmiau buvo stengtasi įrodyti (38 ir paskesni punktai, 41 ir paskesni punktai), reglamente nustatyto termino imtis priemonių perviršinio deficito procedūroje pasibaigimas neatima iš Tarybos teisės priimti sprendimo.
137. Be to, negalima sutikti su tuo, kad gavusi Komisijos rekomendacijas pagal 9 dalį, Taryba turi priimti dėl jų sprendimą ir negali, kai sąlygos įvykdytos, pakeisti rekomendacijų, kurias ji priėmė pagal 7 dalį.
138. Iš tikrųjų iš 9 dalies matyti, kad Taryba neturi pritarti Komisijos rekomendacijoms pagal šią dalį ir priimti jos siūlomo sprendimo. Taip pat yra net tuo atveju, kai Taryba, kitaip nei šioje byloje, priima sprendimą pagal 8 dalį.
139. Suteikdama Tarybai teisę priimti sprendimus(26), 9 dalis iš tikrųjų suteikia jai didelę diskreciją spręsti, ar įgyvendinti šią teisę ir kaip. Galima diskutuoti dėl to, ar diskrecija buvo įgyvendinta Bendrijos teismų praktikos panašių bylų nustatytose ribose, tačiau iš esmės negalima paneigti jos buvimo.
140. Tvirtinti priešingai – reikštų sakyti, kad faktiškai tik Komisija turi diskrecijos teisę šioje srityje ir kad Tarybai suteikiamas tik „notaro“ vaidmuo, nes ji turi tik „uždėti savo antspaudą“ ant Komisijos rekomendacijų. Tačiau toks tvirtinimas akivaizdžiai prieštarautų Sutartyje nustatytam institucijų lygiateisiškumui bei sistemai, įtvirtintai nagrinėjamuose specifiniuose teisės aktuose.
141. Galiausiai taip pat negalima ginčyti, jog Reglamento Nr. 1467/97 10 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jeigu priemonės, kurių ėmėsi valstybė narė, atsižvelgdama į pagal EB 104 straipsnio 7 dalį jai pateiktą rekomendaciją, yra netinkamos, Taryba „nedelsdama priima sprendimus“ pagal 9 dalį. Iš tikrųjų akivaizdu, kad šia nuostata siekiama praleisti kai kuriuos procedūros etapus, einančius prieš Tarybos sprendimo priėmimą pagal 9 dalį. Tačiau net šiuo atveju tai netrukdo įvykdyti sąlygų, nustatytų šiam sprendimui priimti, kaip tiksliai patvirtina nuoroda į 9 dalį, įskaitant sąlygas, susijusias su nurodytomis Tarybos teisėmis.
142. Todėl, jeigu Taryba neturi imtis veiksmingų priemonių pagal Komisijos rekomendaciją, pateiktą pagal 9 dalį, darytina išvada, kad net pateikus rekomendacijas ji iš esmės išsaugo teisę keisti savo rekomendacijas, priimtas pagal 7 dalį.
143. Akivaizdu, kad ši teisė turi būti įgyvendinama laikantis atitinkamų Sutartyje numatytų formų ir procedūrų, kurios, savaime suprantama, turi būti identiškos nustatytosioms numatyto pakeisti akto priėmimui.
144. Taigi nagrinėjamas aktas, kaip buvo pirmiau nurodyta (69 ir paskesni punktai), yra pagal EB 104 straipsnio 7 dalį priimta rekomendacija, todėl būtent šia nuostata reikia remtis.
145. Šiuo atveju, pirma, yra būtina, jog egzistuotų Komisijos rekomendacija, pagal kurią siūloma priimti naują Tarybos rekomendaciją pagal 7 dalį (žr. EB 104 straipsnio 13 dalį).
146. Antra, rekomenduojami pasiūlymai turėtų būti priimti teisės aktuose numatyto specifinio akto forma, t. y. Tarybos „rekomendacijos“ forma.
147. Galiausiai šie pakeitimai turi būti patvirtinti laikantis pakeistam aktui taikomų taisyklių, t. y. dviejų trečdalių Bendrijos valstybių narių balsų dauguma, atmetant atitinkamos valstybės narės atstovo balsus (EB 104 straipsnio 13 dalis).
148. Iš bylos medžiagos matyti, kad Tarybos „išvados“ buvo priimtos be Komisijos rekomendacijų ir kad, be to, jos buvo priimtos ne „rekomendacijos“, o neįprasto akto forma.
149. Dėl balsavimo taisyklių yra aišku, kad „išvados“ buvo priimtos nepasiekus dviejų trečdalių valstybių narių balsų daugumos, reikalingos Tarybos rekomendacijoms pagal EB 104 straipsnio 7 dalį priimti.
150. Negalima reikalauti, kaip padarė Taryba, kad atitinkamu procedūros etapu reikalinga dauguma būtų ta, kuri numatyta 9 dalyje, t. y. dauguma, kurios skaičiavimo būdas neapima valstybių narių, nedalyvaujančių Ekonominės ir pinigų sąjungos trečiame etape, balsų(27) .
151. Iš tikrųjų šis reikalavimas akivaizdžiai pažeistų procedūrą, kadangi, kaip buvo paminėta, Taryba, priimdama ginčijamas „išvadas“, pagal 9 dalį neįspėjo valstybės narės, kad ji deficitui sumažinti imtųsi priemonių, o pakeitė jau galiojančias rekomendacijas, priimtas pagal 7 dalį.
152. Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau išdėstyta, mano nuomone, yra aišku, kad 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos „išvadų“ priėmimas yra neteisėtas dėl esminių sutarties procedūrinių reikalavimų pažeidimo.
153. Taigi iš to daroma išvada, kad Komisijos ieškinys yra priimtinas tiek, kiek jame ginčijamos šios „išvados“.
IV – Baigiamosios nuostatos
154. Apibendrindamas manau, kad ieškinys turi būti pripažintas nepriimtinu tiek, kiek jame ginčijamas sprendimo pagal EB 104 straipsnio 8 dalį nepriėmimas bei (valstybės narės) neįspėjimas pagal EB 104 straipsnio 9 dalį Prancūzijos ir Vokietijos atžvilgiu.
155. Nepriėmus 154 punkte siūlomo sprendimo, ieškinys turi būti pripažintas pagrįstu tiek, kiek jame ginčijamas sprendimo pagal to paties straipsnio 8 dalį nepriėmimas, ir nepagrįstu tiek, kiek jame ginčijamas (valstybės narės) neįspėjimas pagal 9 dalį.
156. Priešingai – ieškinys turi būti pripažintas priimtinu ir pagrįstu tiek, kiek jame yra ginčijamos 2003 m. lapkričio 25 d. „išvados“ Prancūzijos ir Vokietijos atžvilgiu.
V – Dėl bylinėjimosi išvadų
157. Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies vienas ar dalis reikalavimų atmetama, Teisingumo Teismas gali nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo išlaidas.
158. Kadangi ieškinys turi būti pripažintas iš dalies nepriimtinu, o iš dalies priimtinu ir pagrįstu, manau, kad Taryba ir Komisija turi padengti savo išlaidas.
VI – Išvada
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti :
„1. Komisijos ieškinys yra nepriimtinas tiek, kiek jame ginčijamas sprendimo pagal EB 104 straipsnio 8 dalį nepriėmimas bei (valstybės narės) neįspėjimas pagal EB 104 straipsnio 9 dalį Prancūzijos ir Vokietijos atžvilgiu, arba bent jau
– ieškinys yra pagrįstas tiek, kiek jame ginčijamas sprendimo pagal to paties straipsnio 8 dalį nepriėmimas, ir
– nepagrįstas tiek, kiek jame ginčijamas (valstybės narės) neįspėjimas pagal 9 dalį.
2. 	Ieškinys yra priimtinas ir pagrįstas tiek, kiek jame ginčijamos 2003 m. lapkričio 25 d. „išvados“ Prancūzijos ir Vokietijos atžvilgiu.
Dėl šios priežasties šios „išvados“ turi būti panaikintos.
3. Taryba ir Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.“
(1) .
(2)
–	−	2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Eurocoton ir kt ., C‑76/01 P, Rink. p. I‑10091.
(3)
–	Žr. 2000 m. birželio 21 d. Nutarties Prancūzija prieš Komisiją, C‑514/99, Rink. p. I‑4705, 48 ir paskesnius punktus.
(4)
–	Oficialaus įspėjimo atžvilgiu šioje nuostatoje buvo numatyta, kad „jeigu po dviejų mėnesių Aukščiausioji valdžios institucija nepriima jokio sprendimo ar nepateikia jokios rekomendacijos, per mėnesį Teisme gali būti iškelta byla dėl netiesioginio atsisakymo priimti sprendimą, apie tai sprendžiama iš Aukščiausiosios valdžios institucijos tylėjimo “ (pasviru šriftu pažymėjau aš).
(5)
–	1985 m. gegužės 22 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, 13/83, Rink. p. 1513, ypač 68 ir 78 punktai.
(6)  –	Žr. 2 išnašoje minėto sprendimo Eurocoton
58 ir 59 punktus bei generalinio advokato Jacobs išvados toje pačioje byloje 75 punktą, kuris čia cituojamas visas: „Ginčijamo sprendimo 58 punkte esantis teiginys („jeigu pozityvus balsavimas yra teisinis akto priėmimo būdas, priešingai – negatyvus balsavimas reiškia, kad joks sprendimas nebuvo priimtas“), mano nuomone, yra klaidingas. „Jokio sprendimo nepriėmimas“ reiškia, kad Taryba nenagrinėjo klausimo arba jį išnagrinėjusi nepadarė išvados. Šias abi galimybes paneigia spaudos pranešime aprašytas „negatyvus rezultatas“ < … > ir konstatavimas, kad reikalinga balsų dauguma nebuvo pasiekta“.
(7)
–	Dėl kurio buvo priimtas sprendimas Parlamentas prieš Tarybą
(5 išnaša).
(8)
–	Minėtas 1985 m. gegužės 22 d. sprendimas, ypač jo 73 punktas.
(9)
–	Žr. minėtą 1985 m. gegužės 22 d. sprendimą, ypač 70 ir paskesnius punktus.
(10)
–	Žr. 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 384/96 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos Bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 56, 1996 m. kovo 6 d., p. 1) 6 straipsnio 9 dalį ir 15 konstatuojamąją dalį.
(11)
–	1999 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Sodima prieš Komisiją, T-190/95 ir T-45/96, Rink. p. II‑3617, 31 punktas.
(12)
–	Ten pat, 32 punktas.
(13)
–	Šios rezoliucijos III punkte nurodyta, kad „Stabilumo ir augimo paktą, kuriuo siekiama prevencinių ir atgrasančių tikslų, sudaro ši rezoliucija ir du Tarybos reglamentai − vienas dėl biudžeto padėties priežiūros stiprinimo bei ekonominės politikos priežiūros ir koordinavimo, kitas – dėl perviršinio deficito procedūros įgyvendinimo paspartinimo ir išaiškinimo“. (Neoficialus vertimas)
(14)
–	Žr. Amsterdamo Europos Vadovų Tarybos rezoliucijos dėl Stabilumo pakto Tarybai skirtų politinių gairių 2 punktą.
(15)
–	1971 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą (AETS), 22/70, Rink .
p. 263, 40 punktas.
(16)
–	Minėto sprendimo AETS
41 punktas.
(17)
–	Minėto Sprendimo AETS
42 punktas.
(18)
–	Pasviru šriftu išskyriau aš.
(19)  –	Pagal EB 104 straipsnio 7 dalį priimtose rekomendacijose Prancūzijai buvo rekomenduojama sumažinti deficitą 0,5 % BVP arba prireikus daugiau . Konkrečiu atveju atsižvelgiant į naujas ekonomines sąlygas Prancūzija, siekdama laikytis šios rekomendacijos, faktiškai turėjo 2004 metais sumažinti deficitą 1,5 % BVP . Žr. Komisijos rekomendacijos Tarybos sprendimui pagal EB 104 straipsnio 9 dalį priimti (SEC (2003) 1121 final ) motyvuojamosios dalies 2 punkto 6 dalį. ( La réduction totale du déficit corrigé des variations conjoncturelles nécessaire pour ramener le déficit nominal en dessous de la barre des 3 % du PIB en 2004, s’élèverait donc à environ 1,5 point de pourcentage du PIB ).
(20)
–	Šalys proceso metu nurodė 2004 finansinius metus. Tačiau atrodo, kad tekstuose daroma tiesioginė nuoroda į 2003 finansinius metus. Iš esmės pagal EB 104 straipsnio 7 dalį pateiktose rekomendacijose Vokietijos valdžios institucijoms rekomenduojama „mettre en oeuvre < … > leurs plans budgétaires pour 2003 qui < … > visent à ramener le déficit des administrations publiques à 2¾ % du PIB en 2003“, ir ypač iki metų pabaigos įgyvendinti nurodytas priemones, t. y. 1 % BVP (sumažinti metinį biudžeto deficitą) bei imtis kitų kompensacinių priemonių, būtinų „pour fair e en sorte que le déficit public diminue en 2003 comme prévu“.
(21)
–	Iš tikrųjų remiantis 2003 m. duomenimis biudžeto deficito ir BVP santykis pasiekė 4,2 % (žr. pagal EB 104 straipsnio 9 dalį Komisijos rekomendacijos Tarybos sprendimui priimti (SEC (2003) 1316 final) motyvuojamosios dalies 7 pastraipą „Ajustement budgétaire en 2003“.
(22)  –	Atrodo, kad redakcija vokiečių kalba yra panaši: „Stellt der Rat fest, daß seine Empfehlungen innerhalb der gesetzten Frist keine wirksamen Maßnahmen ausgelöst haben, so kann er seine Empfehlungen veröffentlichen“.
(23)  –	Žr., pavyzdžiui, redakciją italų kalba: „Il Consiglio, qualora determini che nel periodo prestabilito non sia stato dato seguito effettivo alle sue raccomandazioni, può rendere pubbliche dette raccomandazioni“ ; ispanų kalba: „Cuando el Consejo compruebe que no se han seguido efectivamente sus recomendaciones en el plazo fijado, el Consejo podrá hacerlas públicas“
ir redakciją olandų kalba: „Wanneer de Raad vaststelt dat binnen de voorgeschreven periode geen effectief gevolg aan zijn aanbevelingen is gegeven, kan hij zijn aanbevelingen openbaar maken“.
(24)  –	„Where it establishes that there has been no effective action in response to its recommendations within the period laid down, the Council may make its recommendations public“.
(25)  –	„Sempre que verificar que, na sequência das suas recomendações, não foram tomadas medidas eficazes no prazo estabelecido, o Conselho pode tornar públicas as suas recomendações“.
(26)  –	Pažymėtina, kad nuostatoje numatyta, jog: „Taryba gali
nuspręsti“, „ può
decidere“; „ peut
décider“; „ podrá
decidir“; „ pode
decidir“; „ may decide“; kann
der Rat beschließen“; „ kan
de Raad besluiten“ ir pan.
(27)
–	Žr. EB 122 straipsnio 3 ir 5 dalis.