62002CC0414_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. 2002. gada 6. novembrī Verwaltungsgerichtshof Wien
(Vīnes Administratīvā tiesa) iesniedza Tiesai prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (turpmāk tekstā – “Muitas kodekss” vai vienkārši “Kodekss”) (2) 202. panta 3. punktu. Būtībā iesniedzējtiesa jautā, vai šāds noteikums pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas padara darba devēju (vai rīkojuma izdevēju) atbildīgu par muitas parādu, kurš radies tā darbiniekiem (vai citām personām)
sakarā ar muitas pienākumu neievērošanu, pildot darba devēja uzticētos uzdevumus.
I – Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
2. Kopienas Muitas kodeksa 202. pants paredz:
“1. Ievedmuitas parāds rodas:
a) pretlikumīgi Kopienas muitas teritorijā ievedot ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces [..].
[..]
3. Parādnieks ir:
– jebkura persona, kura pretlikumīgi ievedusi šādas preces,
– jebkura persona, kura piedalījusies preču pretlikumīgā ievešanā un apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka šāda ievešana ir pretlikumīga, un
– ikviena persona, kura ieguvusi vai turējusi attiecīgās preces un apzinājusies, vai kurai preču saņemšanas vai iegūšanas brīdī būtu bijis jāapzinās, ka tās ievestas pretlikumīgi.”
3. Pēc tam 213. pants precizē:
“Ja par viena muitas parāda samaksu atbild vairākas personas, tās par šo parādu atbild solidāri.”
Valsts tiesiskais regulējums
4. Zollrechts-Durführungsgesetz
(Muitas likumu piemērošanas likuma, turpmāk tekstā – “ ZollR-DG ”) (3) 79. panta 2. punkts paredz:
“Muitas parāds, kas darbiniekam vai jebkurai citai personai, kura rīkojas uzņēmēja uzdevumā, radies sakarā ar prettiesisku rīcību saistībā ar muitas pienākumiem, ja minētā persona pildījusi darba devēja vai rīkojuma izdevēja uzliktos pienākumus, vienlaikus rodas arī darba devējam vai rīkojuma izdevējam, ciktāl pēdējais nav kļuvis par parādnieku tajā pašā lietā saskaņā ar citu normu.”
II – Fakti un procedūra
5. No lietas materiāliem izriet, ka Hasans Bass [ Hassan Bas ] ir sabiedrības Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul
(turpmāk tekstā – “ Ulustrans ”) darbinieks.
6. 1996. gada 5. decembrī Hasans Bass, braucot ar transportlīdzekli, kas reģistrēts uz Ulustrans
vārda, šķērsoja Šveices Konfederācijas un Austrijas robežu caur Höchst
muitas punktu, nepiesakot muitā četras audumu uztīšanas iekārtas, ko viņš pārvadāja.
7. Ar 1996. gada 11. decembra lēmumu Hauptzollamt Feldkirch
(Feldkirhas muitas iestāde) paziņoja Hasanam Basam, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 202. panta 1. un 3. punktu viņam ir muitas parāds ATS 770 684 (muitas nodokļi ATS 83 770 apmērā un apgrozījuma nodoklis ATS 686 914 apmērā).
8. Turklāt 1997. gada 27. februārī šī pati muitas iestāde paziņoja Ultrans, ka, saskaņā ar Muitas kodeksa 202. panta 1. punkta noteikumiem kopā ar ZollR‑DG  79. panta 2. punkta noteikumiem, darba devējam ir radies muitas parāds, kura apmērs ir līdzvērtīgs tā darbinieka parāda apmēram.
9. Ulustrans
cēla sūdzību pret šo lēmumu, kas tika noraidīta. Pēc tam tas iesniedza pieteikumu administratīvajā lietā Linzas reģiona Finanzlandesdirektion für Oberösterreich
(Augšaustrijas finanšu administrācijas iestādes) ceturtajā apelācijas palātā, kas ar 2000. gada 21. novembra lēmumu arī tika noraidīta.
10. Līdz ar to Ulustrans
vērsās ar jaunu prasību Verwaltungsgerichtshof
[Administratīvajā tiesā] un prasīja anulēt Finanzlandesdirektion für Oberösterreich
(turpmāk tekstā – “iestāde-atbildētāja”) lēmumu, īpaši norādot, ka ZollR-DG
79. panta 2. punkts ir pretrunā Kopienu tiesībām, jo pretlikumīgi paplašina Kodeksa 202. panta 3. punktā paredzēto muitas parādnieku uzskaitījumu.
11. Līdz ar to, saņemot šādu jautājumu, Verwaltungsgerichtshof
uzskatīja par nepieciešamu griezties Tiesā saskaņā ar EK 234. pantu, lai jautātu:
“Vai parādnieka jēdziena paplašināšana, kas izmantots Zollrechts‑Durchführungsgesetz
79. panta 2. punktā (kur noteikts, ka muitas parāda rašanās darbiniekam vai citai personai, kura rīkojas uzņēmēja uzdevumā, ja [šāds parāds] radies sakarā ar prettiesisku rīcību saistībā ar muitas pienākumiem, ja minētā persona pildījusi darba devēja vai rīkojuma izdevēja uzliktos pienākumus, vienlaikus rada muitas parādu arī darba devējam vai rīkojuma izdevējam), ir pretlikumīga saistībā ar Muitas kodeksa 202. panta 3. punktu un tādējādi izraisa kolīziju ar Kopienu tiesībām?”
12. Tādā veidā lietas ietvaros rakstveida apsvērumus iesniedza iestāde ‑ atbildētāja, Austrijas valdība un Komisija.
III – Juridiskais pamatojums
13. Līdz ar to iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai ZollR-DG
79. panta 2. punkts ir saderīgs ar Muitas kodeksa 202. panta 3. punktu.
14. Tomēr, kā tas jau ir zināms, prejudiciāla nolēmuma kārtībā Tiesai nav jāspriež par valsts noteikumu saderību ar Kopienu tiesībām. Tiesas kompetencē ir “sniegt valsts tiesai visus norādījumus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas ļauj tai pašai spriest par šo saderību attiecīgajā lietā”. (4)
15. Līdz ar to, kā tas ir Tiesas praksē šajos gadījumos, Verwaltungsgerichtshof
iesniegtais prejudiciālais jautājums ir pārfrāzējams un uzdodams tādā veidā, ka tiek jautāts: vai minētais Muitas kodeksa noteikums iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir Austrijas regulējums, kas padara darba devēju (vai rīkojuma izdevēju) atbildīgu par muitas parādu, kurš radies tā darbiniekiem (vai citām personām) sakarā ar muitas pienākumu neievērošanu, pildot darba devēja uzticētos uzdevumus.
16. Šajā sakarā iesākumā atgādinu, ka gadījumā, ja Kopienas muitas teritorijā pretlikumīgi tiek ievestas ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces, Kodeksa 202. pants 3. punkts paredz muitas parāda rašanos trijām subjektu kategorijām: i) personai, kura pretlikumīgi ievedusi preces; ii) personai, kas piedalījusies preču pretlikumīgā ievešanā un apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka šāda ievešana ir pretlikumīga; iii) un, visbeidzot, personai, kas ieguvusi vai turējusi attiecīgās preces un apzinājusies, vai kurai preču saņemšanas vai iegūšanas brīdī būtu bijis jāapzinās, ka tās ievestas pretlikumīgi.
17. Lai atbildētu uz izskatāmo jautājumu, vispirms ir jāpārliecinās, vai iepriekš minētais muitas parādnieku uzskaitījums ir nepaplašināms vai, pretēji, dalībvalstis var to paplašināt, papildinot ar citu kategoriju parādniekiem.
18. Austrijas iestāde atbildētāja un Austrijas valdība atbalstīja šo pēdējo uzskatu. Tās faktiski uzskata, ka Muitas kodeksa 202. panta 3. punkts ir vienīgi “pamata” norma, kas tikai minimāli saskaņo parādnieka jēdzienu. Līdz ar to tā nerāda šķēršļus dalībvalstīm tālāku noteikumu, tādu kā ZollR-DG
79. panta 2. punkta, pieņemšanā, kas vērsti uz šī jēdziena paplašināšanu, lai nodrošinātu muitas parāda samaksu.
19. Iepriekš minētā administrācijas iestāde un valdība uzskata, ka šāda interpretācija ir saskaņā ar Muitas kodeksa 232. panta 1. punkta a) apakšpunktu un ar Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmuma 2000/597/EK par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (5) 8. pantu, kas piešķir valsts muitas iestādēm un dalībvalstīm uzdevumu izmantot visas valsts noteikumu dotās iespējas, lai nodrošinātu muitas parāda piedziņu.
20. Tomēr nevaru piekrist šādai interpretācijai. Faktiski uzskatu, ka Muitas kodeksa 202. panta 3. punkts izsmeļošā veidā nosaka muitas parāda, kas radies, pretlikumīgi ievedot preces Kopienas muitas teritorijā, parādniekus.
21. Šo secinājumu apstiprina arī izskatāmā noteikuma redakcija.
22. Faktiski tas ļoti precīzā veidā norāda personas, kas ir muitas parāda “parādnieki”, tajā pašā laikā neparedzot nevienu argumentu par labu pieņēmumam, ka dalībvalstis par tādiem var uzskatīt arī citas personas, nevis tās, kuras ir īpaši uzskaitītas.
23. No otras puses, minētais secinājums izskatās pamatots, balstoties arī uz iepriekšējo [vēsturisko] noteikumu analīzi, kas pieņemti šajā jomā.
24. Pirms Muitas kodeksa pieņemšanas attiecīgais regulējums bija izkliedēts dažādos citos atvasinātos tiesību aktos. Regulējums par personām, kurām jāmaksā muitas parāds, jo īpaši bija paredzēts Padomes 1988. gada 18. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 1031/88 (6) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1031/88”).
25. Šīs Regulas 3. panta pirmais punkts noteica, ka tad, ja muitas parāds ir radies sakarā ar preču pretlikumīgu ievešanu Kopienas muitas teritorijā, “par muitas parāda samaksu preču pretlikumīgas ievešanas gadījumā atbild persona, kas ir ievedusi preces Kopienas muitas teritorijā”. Tomēr otrā daļa papildināja, ka, “saskaņā ar dalībvalstīs spēkā esošiem noteikumiem, solidāri minētās muitas samaksas pienākums ir arī personām, kuras piedalījušās preču pretlikumīgā ievešanā”, “personām, kuras ieguvušas vai turējušas attiecīgās preces”, kā arī “[..] jebkurai citai personai, kura līdzdarbojas šādā preču pretlikumīgā ievešanā
[..]”. (7) [Neoficiāls tulkojums]
26. Kā Komisija pamatoti norāda, Regula Nr. 1031/88 ļāva dalībvalstīm noteikt personu papildu kategorijas, kuras jebkādā veidā ir saistītas ar preču pretlikumīgu ievešanu un kurām varēja pieprasīt muitas parāda samaksu.
27. Kā jau norādīts, ar mērķi atvieglot gan “Kopienas tirgotāju un muitas iestāžu” darbību Muitas kodekss vienā tekstā apvienoja “muitas noteikumus, [kas pašlaik] ietverti daudzās Kopienas regulās un direktīvās”, tostarp arī Regulā Nr. 1031/88 (pirmais apsvērums) (8), un papildus, kur tas bija nepieciešams, padarīja Kopienas muitas noteikumus “saskanīgākus, tos [vienkāršojot]” un “[pilnveidojot]” (otrais apsvērums).
28. Līdz ar to šajā kontekstā jāizvērtē 202. pants, kas aizvietoja Regulas Nr. 1031/88 3. pantu, precīzi norādot muitas parāda parādniekus un neparedzot, kā tas bija iepriekš, nevienu atsauci uz valsts noteikumiem.
29. Manuprāt, no izklāstītās regulējuma attīstības izriet, ka 202. pantā izveidotais parādnieku uzskaitījums ir likumdevēja skaidras izvēles rezultāts, kas nolūkā ieviest “vienkāršotus” un “pilnīgus” noteikumus tieši un izsmeļoši uzskaita subjektus, kuriem būtu jāatbild par muitas parādu, kas radies preču pretlikumīgas ievešanas rezultātā.
30. Līdz ar to uzskatu, ka pēc Kodeksa pieņemšanas dalībvalstis vairs nav tiesīgas pieņemt vai atstāt spēkā noteikumus, kas nosaka citas personas, kurām jāmaksā, pat solidārā veidā, šādi parādi.
31. Tādēļ tagad ir jānosaka, vai tāds noteikums, kāds ir iekļauts Austrijas likumdošanā attiecībā uz darba devēja atbildību maksāt muitas parādu, kas radies pretlikumīgas darba ņēmēja darbības rezultātā, paplašina Kodeksa 202. panta 3. punktā noteikto parādnieku uzskaitījumu vai, pretēji, atbilst kādai no tajā uzskaitītajām trijām subjektu kategorijām.
32. Attiecībā uz šo uzreiz norādu, ka konkrētais gadījums nav attiecināms uz izskatāmā noteikuma trešajā kategorijā paredzētajiem parādniekiem, t. i., personām, kuras ieguvušas vai turējušas pretlikumīgi ievesto preci. Patiesībā šajā gadījumā netiek apspriesta tādas personas atbildība, kas pēc ievešanas ieguvusi vai turējusi preci, bet gan tādas personas atbildība, kura ir darba attiecībās ar personu, kas ir veikusi preču pretlikumīgu ievešanu.
33. Tomēr ir ņemami vērā Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta pirmajā un otrajā ievilkumā paredzētie atbildības gadījumi.
34. Kā jau tika demonstrēts, pirmais ievilkums nosaka, ka parādnieks ir “jebkura persona, kura pretlikumīgi ievedusi preces”.
35. Atsaucoties uz šo noteikumu, iesniedzējtiesa u zsver, ka atbilstoši doktrīnas daļai darbinieka īstenotas preču pretlikumīgas ievešanas gadījumā parādnieks, saskaņā ar citēto noteikumu, vienmēr būs darba devējs. Atbilstoši šim uzskatam, šādos gadījumos uzņēmējam faktiski ir jāieved preces Kopienā, netieši izmantojot paša darbinieku.
36. Uzskatu, ka šāda nostāja nav atbalstāma.
37. Faktiski Tiesa jau ir skaidri norādījusi, ka, saskaņā ar Kodeksa 202. panta 3. punkta pirmo ievilkumu, parādnieks ir “persona, kura faktiski ievedusi preci” (9), t. i., tikai persona, kura vada transporta līdzekli, kura faktiski pārvalda preces brīdī, kad tās tiek ievestas muitas teritorijā. Attiecīgi, tāds regulējums, kāds ir Austrijas regulējums, kas paredz darba devēja atbildību par darbinieka veiktām pretlikumībām, nav attiecināms uz šādu noteikumu.
38. Tomēr vēl ir jāizskata pieņēmums Kodeksa 202. panta 3. punkta otrajā ievilkumā, kas paredz, ka parādnieks ir arī “jebkura persona, kura piedalījusies preču pretlikumīgā ievešanā un apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka šāda ievešana ir pretlikumīga”.
39. Kā Komisija pareizi norāda, darba devēja atbildība par darbinieka pretlikumīgu rīcību var arī iekļauties šādā noteikumā, protams, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti minētajā normā paredzētie priekšnoteikumi.
40. Līdz ar to, kā tas izriet no 202. panta 3. punkta redakcijas, pirmkārt, ir jāizpilda objektīvs nosacījums, t. i., “līdzdalība preču ievešanā” muitas teritorijā. Šāds nosacījums tiks izpildīts ikreiz, kad persona ir devusi fizisku vai morālu ieguldījumu, ievedot preces Kopienā, piemēram, kad, kā šajā gadījumā, darba devējs uztic darbiniekam uzdevumu ievest noteiktas preces Kopienā un turklāt piešķir tam savā īpašumā atrodošos transportlīdzekli.
41. Papildus tam personai, kura piedalījusies ievešanā, ir jāapzinās vai būtu bijis “jāapzinās, ka [preces] ievestas pretlikumīgi”. Ir jāpierāda, ka persona, kas faktiski pārvaldīja preces, apzinājās veikto pretlikumību vai arī atradās tādā situācijā, kurā ir saprātīgi uzskatīt, ka tā varētu
vai tai vajadzētu to apzināties.
42. Tādējādi uzskatu, ka regulējums, kāds ir Austrijas regulējums, kas padara darba devēju (vai rīkojuma izdevēju) atbildīgu par muitas parādu, kurš radies tā darbiniekiem (vai citām personām) sakarā ar muitas pienākumu neievērošanu, “pildot darba devēja (vai rīkojuma izdevēja) uzticētos uzdevumus”, ievēro norādītos nosacījumus. Faktiski, ierobežojot darba devēja atbildību par iespējamiem muitas pienākumu pārkāpumiem, ko pieļāvis darbinieks, pildot tam uzticētos uzdevumus, padara darba devēju atbildīgu par muitas parādu tikai minētā Kodeksa noteikuma iepriekš aplūkotajos gadījumos.
43. Darba devējs faktiski vispirms būs atbildīgs par to, ka ir devis uzdevumu veikt preču ievešanu Kopienā un tādā veidā piedalījies to ievešanā muitas teritorijā.
44. Papildus darba devējs būs atbildīgs, jo, ņemot vērā tā ieņemamo stāvokli, ir saprātīgi uzskatīt, ka tas zina (vai tam būtu jāzina), kā darbinieks pilda uzticētos uzdevumus; un tomēr tam ir jāpārbauda, kā darbinieks ievēro pastāvošo regulējumu, pildot šos uzdevumus.
45. Augstāk norādīto iemeslu dēļ uzskatu, ka Muitas kodeksa 202. panta 3. punkts neiestājas pret tādu valsts regulējumu, kāds ir ZollR‑DG
79. panta 2. punkts, kas padara darba devēju (vai rīkojuma izdevēju) atbildīgu par muitas parādu, kurš radies tā darbiniekiem (vai citām personām) sakarā ar muitas pienākumu neievērošanu, pildot darba devēja (vai rīkojuma izdevēja) uzticētos uzdevumus.
IV – Secinājumi
46. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai uz Verwaltungsgerichtshof
prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
“Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 202. panta 3. punkts neiestājas pret tādu valsts regulējumu, kāds ir Zollrechts-Durchführungsgesetz
79. panta 2. punkts, kas padara darba devēju (vai rīkojuma izdevēju) atbildīgu par muitas parādu, kurš radies tā darbiniekiem (vai citām personām) sakarā ar muitas pienākumu neievērošanu, pildot darba devēja (vai rīkojuma izdevēja) uzticētos uzdevumus.”
(1) .
(2)
–	OV L 302, 1. lpp.
(3)
–	 BGB1. 1994/659 .
(4)
–	Skat., tostarp, 1998. gada 30. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C-37/96 un C-38/96 Sodiprem
u. c. ( Racc.,
I-2039. lpp., 23. punkts), kā arī 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C-17/00 De Coster
( Racc., I-9445. lpp., 23. punkts).
(5)
–	Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmums 2000/597/EK, Euratom, par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 253, 42. lpp.).
(6)
– Padomes 1988. gada 18. aprīļa Regula (EEK) Nr. 1031/88 par to personu noteikšanu, kas atbildīgas par muitas parāda samaksu (OV L 102, 5. lpp.).
(7)
–	Izcēlums mans.
(8)
–	Skat. Muitas kodeksa 251. pantu.
(9)
–	2004. gada 4. marta spriedums apvienotajās lietās C-238/02 un C-246/02, Viluckas
u. c., Krājumā vēl nav publicēts, 29. punkts. Izcēlums mans.