62007CC0430
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 20. novembrī (
1
)
Lieta C-430/07
Exportslachterij J. Gosschalk & Zoon BV
pret
Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
“Lēmums 2000/764/EK — Govju sūkļveida encefalopātijas pārbaude un epidemioloģiskā uzraudzība — Regula (EK) Nr. 2777/2000 — Pasākumi tirgus atbalstam — Veterinārie pasākumi — Kopienas iemaksas daļējā testu izmaksu finansējumā — Direktīva 85/73/EEK — Iespēja dalībvalstīm finansēt izmaksu daļu, ko nesedz Kopiena, iekasējot valsts maksu par gaļas pārbaudi vai maksu cīņai pret epizootiju”
Ievads
1.
Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Raad van State [Valsts Padome] (Nīderlande) ir uzdevusi Tiesai jautājumus, pirmkārt, par to, kā interpretēt Komisijas 2000. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 2777[/2000], ar ko pieņem ārkārtas pasākumus liellopu tirgus atbalstam (
2
), noteikumus, kā arī par šīs regulas 2. panta 2. punkta spēkā esamību, un, otrkārt, par to, kā interpretēt noteikumus Padomes Direktīvā 85/73/EEK par Direktīvās 89/662/EEK, 90/425/EEK, 90/675/EEK un 91/496/EEK minēto dzīvnieku veterinārās pārbaudes un kontroles finansējumu (
3
), kas grozīta un konsolidēta ar Padomes Direktīvu 96/43/EK (
4
).
2.
Šie jautājumi ir izvirzīti saistībā ar lietu starp Exportslachterij J. Gosschalk & Zoon BV (turpmāk tekstā — “Gosschalk”) un Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (Nīderlandes lauksaimniecības, vides un pārtikas kvalitātes ministru) attiecībā uz to, vai lēmumi atgūt iemaksas, kuras pieprasītas testu veikšanai, lai noteiktu govju sūkļveida encefalopātiju (turpmāk tekstā — “GSE”), kuri no 2001. gada maija līdz decembrim veikti uzņēmumā Gosschalk, ir likumīgi.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3.
Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1258[/1999] par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
5
) 1. panta 2. punktā ir noteikts:
“[Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda] Garantiju nodaļa finansē:
[..]
b)
intervenci, kas ir paredzēta, lai stabilizētu lauksaimniecības tirgu;
[..]
d)
Kopienas finanšu iemaksas īpašiem veterināriem pasākumiem, pārbaudes pasākumiem veterinārijā un dzīvnieku slimību izskaušanas un uzraudzības programmām (veterinārie pasākumi), kā arī fitosanitāriem pasākumiem;
[..]”.
4.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 2. panta 2. punktu “intervenci, kas ir paredzēta, lai stabilizētu lauksaimniecības tirgus, ko veic saskaņā ar Kopienas noteikumiem lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas sistēmā, finansē saskaņā ar 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu”. Turklāt atbilstoši tās pašas regulas 3. panta 2. punktam “veterināros un fitosanitāros pasākumus, ko veic saskaņā ar Kopienas noteikumiem, finansē saskaņā ar 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu”.
5.
Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju (
6
) 38. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja Kopienas tirgū tiek reģistrēts būtisks cenu kāpums vai kritums un pastāv iespēja, ka šī situācija varētu turpināties, līdz ar to radot traucējumus vai draudot radīt traucējumus tirgū, tad drīkst veikt nepieciešamos pasākumus.
2.   Sīki izstrādātus šā panta piemērošanas noteikumus pieņem Komisija saskaņā ar [komitejas] procedūru, kas noteikta 43. pantā.”
6.
Regulas Nr. 1254/1999 45. pants padara Regulu Nr. 1258/1999, kā arī noteikumus, kas pieņemti, lai ieviestu šo regulu, par piemērojamiem attiecībā uz produktiem, kurus reglamentē tirgu kopīgā organizācija liellopu gaļas nozarē.
7.
Padomes 1989. gada 11. decembra Direktīvas 89/662/EEK par veterinārajām pārbaudēm Kopienas iekšējā tirdzniecībā, lai izveidotu iekšējo tirgu (
7
), 1. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, lai pie robežām vairs neveiktu veterinārās pārbaudes attiecībā uz atsevišķiem dzīvnieku izcelsmes produktiem, kas paredzēti tirdzniecībai, pie kuriem pieder svaiga liellopu gaļa, bet lai tās veiktu saskaņā ar šo direktīvu.
8.
Direktīvas 89/662 9. pantā ir paredzēts:
“1.   Katra dalībvalsts bez kavēšanās informē pārējās dalībvalstis un Komisiju par to, ka tās teritorijā uzliesmojušas jebkuras zoonozes, slimības vai ir citi iemesli, kas var radīt nopietnu apdraudējumu dzīvnieku vai cilvēku veselībai, izņemot to slimību uzliesmojumu, kuras minētas Direktīvā 82/894/EEK.
Izcelsmes dalībvalsts bez kavēšanās ievieš kontroles vai piesardzības pasākumus, kas paredzēti Kopienas normās, jo īpaši nosakot buferzonas, kas paredzētas šajās normās, vai paredz jebkuru citu pasākumu, ko tā uzskata par piemērotu.
Galamērķa vai tranzīta dalībvalsts, kas, veicot pārbaudi, kura minēta 5. pantā, ir atklājusi kādu no slimībām vai iemesliem, kas minēti pirmajā daļā, vajadzības gadījumā drīkst veikt drošības pasākumus, kas paredzēti Kopienas noteikumos.
Kamēr nav veikti pasākumi saskaņā ar 4. punktu un ja ir nopietns iemesls, kas saistīts ar dzīvnieku veselību vai sabiedrības veselību, galamērķa dalībvalsts drīkst veikt pagaidu aizsargpasākumus attiecībā uz iesaistītajiem uzņēmumiem vai, epizootiskas slimības gadījumā, attiecībā uz aizsardzības zonu, kas paredzēta Kopienas noteikumos.
Par pasākumiem, ko veic dalībvalstis, bez kavēšanās informē Komisiju un pārējās dalībvalstis.
[..]
4.   Komisija visos gadījumos, cik iespējams drīz, atkārtoti izskata situāciju Pastāvīgajā veterinārijas komitejā. Tā paredz vajadzīgos pasākumus attiecībā uz produktiem, kas minēti 1. pantā, un, ja tas vajadzīgs situācijas dēļ, tad attiecībā uz izcelsmes produktiem vai produktiem, kas iegūti no šādiem produktiem, saskaņā ar kārtību, kas noteikta 17. pantā. Komisija pārrauga situāciju un tādā pašā kārtībā groza vai atceļ pieņemtos lēmumus atkarībā no tā, kā mainās situācija.
[..]”
9.
Līdzīgi Padomes 1990. gada 26. jūnija Direktīvā 90/425/EEK par veterinārajām un zootehniskajām pārbaudēm, kas piemērojamas Kopienā iekšējā tirdzniecībā ar noteiktiem dzīviem dzīvniekiem un produktiem, lai izveidotu iekšējo tirgu (
8
), attiecībā uz atsevišķiem dzīviem dzīvniekiem, to skaitā atsevišķiem liellopiem, un dzīvnieku izcelsmes produktiem (izņemot svaigu gaļu) ir paredzēts atcelt veterinārās pārbaudes pie robežām un ir paredzēti noteikumi, kam jāvienādo veterinārās pārbaudes. Minētās direktīvas 10. pantā ir iekļauti noteikumi, kas visā pilnībā atbilst Direktīvas 89/662 9. panta noteikumiem.
10.
Ar Komisijas 2000. gada 29. novembra Lēmumu 2000/764/EK par govju pārbaudēm attiecībā uz govju sūkļveida encefalopātiju un par grozījumiem Lēmumā 98/272/EK par transmisīvo sūkļveida encefalopātiju epidemioloģisko uzraudzību (
9
), kurš pieņemts, pamatojoties uz Direktīvas 89/662 9. panta 4. punktu un Direktīvas 90/425 10. panta 4. punktu, ir apstiprināta pārskatīta programma attiecībā uz testu veikšanu liellopiem, lai diagnosticētu GSE, ar mērķi šos testus, kas pirms tam attiecās uz atsevišķām dzīvnieku riska grupām, pirmajā posmā attiecināt uz visiem apdraudētajiem liellopiem, kuri ir vecāki par 30 mēnešiem, un otrajā posmā — uz liellopiem, kuri vecāki par 30 mēnešiem, kuriem nav klīnisku simptomu un kurus nokauj lietošanai pārtikā. Šajā nolūkā Lēmuma 2000/764 1. pantā, redakcijā, kas izriet no Lēmuma 2001/8, ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka visiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem:
—
kuri tiek nokauti, veicot “īpašo piespiedu nokaušanu”, kura definēta Padomes Direktīvas 64/433/EEK [ (
10
)] 2. panta n) punktā, vai
—
kuri tiek nokauti saskaņā ar Direktīvas 64/433/EEK I pielikuma VI nodaļas 28. punkta c) apakšpunktu,
sākot ar 2001. gada 1. janvāri, veic kādu no apstiprinātajiem ātrās noteikšanas testiem, kuri uzskaitīti Lēmuma 98/272/EK IV A pielikumā.
[..]
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka visi liellopi, kas vecāki par 30 mēnešiem, kuri nobeigušies saimniecībā vai pārvadāšanas laikā, bet kuri nav nokauti lietošanai pārtikā, tiek pārbaudīti atbilstoši Lēmuma 98/272/EK I pielikuma A daļai, sākot ar 2001. gada 1. janvāri.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka visiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, kuri nokauti parastā veidā lietošanai pārtikā, veic kādu no apstiprinātajiem ātrās noteikšanas testiem, kas uzskaitīti Lēmuma 98/272/EK IV A pielikumā, vēlākais, sākot ar 2001. gada 1. jūliju.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
11.
Regulā Nr. 2777/2000, kas pieņemta, pamatojoties uz Regulas Nr. 1254/1999 38. panta 2. punktu, un kas saskaņā ar tās 11. pantu bija piemērojama no 2001. gada 1. janvāra līdz, it īpaši ir paredzēts:
“2. pants
1.   Tādu liellopu gaļu, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas Kopienā ir nokauti pēc 2001. gada 1. janvāra, ir atļauts deklarēt kā paredzētu lietošanai pārtikā Kopienā vai izvest uz trešām valstīm tikai tad, ja tā pirms tam ir pārbaudīta attiecībā uz [GSE] pēc kādas no metodēm, kas atzītas Komisijas Lēmuma 98/272/EK IV A pielikumā, un rezultāts ir bijis negatīvs.
2.   Kopiena līdzfinansē 1. punktā minētos testus. Tā atlīdzina 100% izmaksu (neieskaitot PVN) par testa komplekta iegādi un reaģentiem testu veikšanai liellopiem, kas tiek nokauti pirms obligāto testu programmas spēkā stāšanās saskaņā ar Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 3. punktu un visādā ziņā pirms 2001. gada 1. jūlija, bet nepārsniedz EUR 15 par vienu testu.
Līdzfinansējums neattiecas uz testiem, ko veic:
—
mājlopiem, kuri noteikti Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 1. punktā,
—
mājlopiem, uz kuriem attiecas iepirkšanas noteikumi saskaņā ar šīs regulas 3. panta 3. punktu.
Dalībvalstis pieņem pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka netiek veikti dubulti maksājumi no Kopienas budžeta.
3. pants
1.   Dalībvalstis, neveicot testus saskaņā ar 2. panta 1. punktu, iepērk jebkuru mājlopu, kas vecāks par 30 mēnešiem, kuru piešķir ražotājs vai tā pārstāvis, nokaušanai un pilnīgai kautķermeņa iznīcināšanai.
[..]
4.   Dalībvalstīm, kuras tādā veidā, ko Komisija uzskata par atbilstošu pierādīšanu, apliecina, ka tām ir pietiekama kapacitāte, lai saskaņā ar 2. panta 1. punktu pārbaudītu parastu liellopu daudzumu, kas vecāki par 30 mēnešiem, kas paredzēti nokaušanai, Komisija var atļaut saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1254/1999 43. pantā noteikto procedūru pārtraukt piemērot 1. punktā paredzētos iepirkšanas noteikumus, ja vien netiek pieņemts lēmums saskaņā ar 3. punktu.
[..]
10. pants
Šajā regulā minētos pasākumus uzskata par intervences pasākumiem saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1258/1999 1. panta 2. punktu.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
12.
Atbilstoši Regulas Nr. 2777/2000 3. panta 4. punktam Komisija ir pieņēmusi 2001. gada 3. janvāra Lēmumu 2001/3/EK par īpašiem pasākumiem Dānijai un Nīderlandei liellopu gaļas nozarē saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 2777/2000 (
11
), ar kuru Nīderlandei ir atļauts pārtraukt piemērot iepirkšanas noteikumus, kas paredzēti minētās regulas 3. pantā.
13.
Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Regulā (EK) Nr. 999[/2001], ar ko paredz noteikumus dažu transmisīvo sūkļveida encefalopātiju profilaksei, kontrolei un apkarošanai (
12
), kura piemērojama no, ir paredzēta uzraudzības sistēma, kas it īpaši vērsta uz to, ka dalībvalstīm saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punktu ir pienākums, konkrēti, īstenot ikgadēju GSE uzraudzības programmu saskaņā ar tās pašas regulas III pielikuma A nodaļu. Minētā programma, kura it īpaši ir piemērojama liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas nokauti parastā veidā lietošanai pārtikā, ietver skrīninga procedūru, kurā izmanto ātrās noteikšanas testus.
14.
Padomes 1990. gada 26. jūnija Lēmums 90/424/EEK par izdevumiem veterinārijas jomā (
13
) nosaka procedūras, kas reglamentē Kopienas finanšu līdzdalību, it īpaši attiecībā uz kontroles pasākumiem veterinārijas jomā un dzīvnieku slimību izskaušanas un kontroles programmām. Minētā lēmuma 24. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Kopienas finansiālo pasākumu ievieš, lai izskaustu un kontrolētu slimības, kas uzskaitītas šī lēmuma pielikumā, to skaitā GSE, kura klasificēta pie “zoonoz[ēm] vai epizootij[ām], kas nav iekļautas citur”. Šo pasākumu atbilstoši 24. panta 3. un 4. punktam īsteno, Kopienai veicot finanšu iemaksas, kuras paredzētas atsevišķai programmai, ko attiecīgā dalībvalsts iesniegusi Komisijai un ko [Komisija] apstiprinājusi. Turklāt Lēmuma 90/424 27. pantā ir paredzēts, ka Kopiena “palīdz uzlabot veterinārās inspekcijas efektivitāti”, it īpaši, sniedzot finanšu iemaksas pārbaudēm, ko veic zoonožu profilaksei. Šo līdzdalību saskaņā ar minētā lēmuma 29. un 30. pantu īsteno Kopienas finanšu iemaksu veidā, uz kurām tad, kad ir ieviesti Kopienas zoonožu kontroles noteikumi, dalībvalstis var pieteikties, saistībā ar katru valsts kontroles plānu, kas iesniegts Komisijai un ko tā apstiprinājusi.
15.
Ar Komisijas 2000. gada 30. novembra Lēmumu 2000/773/EK, ar kuru apstiprina GSE uzraudzības programmas, ko dalībvalstis iesniegušas attiecībā uz 2001. gadu, un ar kuru nosaka Kopienas finanšu iemaksu apmēru (
14
), kas pieņemts, pamatojoties uz Lēmumu 90/424 un it īpaši tā 24. pantu, ir palielinātas Kopienas finanšu iemaksas minētajās programmās, kuras sākotnēji bija paredzētas Komisijas Lēmumā 2000/639/EK (
15
). Šajās programmās, kuras vajadzēja iesniegt līdz, nevarēja ņemt vērā pienākumus, kas saistīti ar pārskatīto programmu attiecībā uz ātro testu veikšanu, lai diagnosticētu GSE (turpmāk tekstā — “GSE ātrās noteikšanas testi”), kuru Komisija tā paša gada 6. decembrī pieņēma ar Lēmumu 2000/764. Tādējādi Lēmuma 2000/773 17. pantā ir noteikts, ka “līdzās pasākumiem, kas paredzēti apstiprinātajās programmās [..], Kopienas finanšu iemaksas ir paredzētas arī testiem, kurus veic saskaņā ar Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 3. punktu, ar nosacījumu, ka dalībvalstis, kas lūdz [finanšu iemaksas], līdz ieskaitot, iesniedz Komisijai programmu ar grozījumiem”. [Neoficiāls tulkojums]
16.
Ar Komisijas 2001. gada 3. jūlija Lēmumu 2001/499/EK, ar kuru groza Lēmumu 2000/639/EK un 2000/773/EK par Kopienas finanšu iemaksām GSE uzraudzības programmās, ko dalībvalstis iesniegušas par 2001. gadu (
16
), kurš arī ir pieņemts, pamatojoties uz Lēmumu 90/424 un it īpaši tā 24. pantu, ir vēlreiz pārskatīts Kopienas finanšu līdzdalības maksimālais apmērs katrā programmā, ņemot vērā paplašināto GSE uzraudzības programmu, kas ieviesta ar Regulu Nr. 999/2001.
17.
18. pants Lēmumā 2000/773, kas aizstāts ar Lēmumu 2001/499, paredz, ka “no Kopienas finanšu iemaksām [..] apstiprinātajās programmās sedz:
—
100% izdevumu (neieskaitot PVN) par testa komplekta iegādi un reaģentiem līdz maksimālajam apmēram EUR 30 par vienu testu attiecībā uz testiem, ko no 2001. gada 1. janvāra līdz 30. jūnijam dzīvniekiem veic saskaņā ar Komisijas Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 1. un 2. punktu,
—
[..],
—
100% izdevumu (neieskaitot PVN) par testa komplekta iegādi un reaģentiem līdz maksimālajam apmēram EUR 15 par vienu testu attiecībā uz testiem, ko no 2001. gada 1. jūlija līdz 31. decembrim dzīvniekiem veic saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 999/2001 III pielikuma A nodaļas I daļas 2.2., 4.2. un 4.3. punktu”; minētais 2.2. punkts attiecas uz “liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, kas nokauti parastā veidā lietošanai pārtikā. (
17
)” [Neoficiāls tulkojums]
18.
Kopienas finanšu iemaksas Nīderlandes GSE uzraudzības programmā laika posmam no 2001. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim, kurš izriet no Lēmuma 2001/499, atbilst maksimālajam apmēram EUR 5245000.
19.
Visbeidzot, ar Direktīvu 85/73 (
18
), kas grozīta un kodificēta ar Direktīvu 96/43 (turpmāk tekstā — “Direktīva 85/73”), ir paredzēti saskaņoti noteikumi veterinārās kontroles un pārbaužu finansēšanai attiecībā uz dzīvniekiem, kas citu starpā minēti Direktīvā 89/662 un Direktīvā 90/425, lai novērstu konkurences traucējumus, kurus var izraisīt tas, ka dalībvalstis izmanto finanšu iemaksas dažādās formās.
20.
Direktīvas 85/73 1. pantā ir noteikts, ka “saskaņā ar A pielikumā noteiktajiem pasākumiem dalībvalstis nodrošina, ka tiek iekasēta Kopienas maksa, kas nosegtu šajā pielikumā uzskaitīto produktu pārbaudes un kontroles radītās izmaksas [..]”; to skaitā ir svaiga liellopu gaļa, uz kuru attiecas Direktīva 64/433.
21.
Turklāt Direktīvā 85/73 cita starpā ir paredzēts:
“4. pants
1.   Līdz Kopienas maksu regulējošo noteikumu pieņemšanai dalībvalstis nodrošina to pārbaužu un kontroļu finansēšanu, uz kurām neattiecas 1., 2. un 3. [panta] noteikumi.
2.   1. punkta nolūkā dalībvalstis var iekasēt valsts maksu saskaņā ar Kopienas maksu regulējošiem principiem.
5. pants
1.   Kopienas maksas jānosaka tādā līmenī, kas nosedz kompetentās iestādes izmaksas attiecībā uz:
—
algām un sociālās nodrošināšanas izdevumiem pārbaudes dienestiem,
—
administratīvajām izmaksām sakarā ar kontroles un pārbaudes veikšanu, kas var ietvert inspektoru kvalifikācijas celšanas izdevumus, 1., 2. un 3. [pantā] minēto kontroli un pārbaudi.
[..]
3.   Dalībvalstīm jābūt tiesīgām iekasēt maksu, kas augstāka par Kopienā noteikto, ja katras dalībvalsts kopējais iekasētais maksas lielums nepārsniedz pārbaudes faktiskās izmaksas.
4.   Neietekmējot iestādes izvēli, kura ir pilnvarota iekasēt Kopienas maksas, Kopienas maksas aizvieto visus citus veselības pārbaudes maksājumus vai maksas, ko uzlikušas dalībvalstu valsts, reģionālās vai vietējās pārbaužu un kontroļu iestādes, kas minētas 1., 2. un 3. [pantā], un to sertifikāciju.
Šī direktīva neattur dalībvalstis no maksas iekasēšanas par cīņu pret epizootiskajām un enzootiskajām slimībām.”
Valsts tiesību akti
22.
Nīderlandē pienākums veikt GSE ātrās noteikšanas testus visiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas paredzēti nokaušanai, lai tos lietotu pārtikā, kurš noteikts Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktā, no 2001. gada 1. janvāra ir ieviests ar 14.b panta 1. punktu Minister van Welzijn, Volksgezondheid en Cultuur (Nīderlandes labklājības, veselības un kultūras ministrs) Onderzoekingsregulatief 1994 (1994. gada noteikumi atklāšanas jomā) (
19
), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Minister van Volksgezondheid, Welzijn en Sport (Nīderlandes veselības, labklājības un sporta ministrs) Wijziging Onderzoekingsregulatief 1994 (noteikumi, ar ko groza 1994. gada noteikumus atklāšanas jomā) (
20
). Pēdējo minēto noteikumu pamatojumā ir norādīts uz Lēmumu 2000/764, kuru ar tiem ir paredzēts ieviest, un ir uzsvērts, ka Nīderlande ir nolēmusi agrāk — no — noteikt pienākumu, — kurš iepriekš minētajā lēmumā ir paredzēts tikai no, — veikt GSE ātrās noteikšanas testus arī tiem liellopiem, kuriem nav klīnisku simptomu vai par kuriem nešķiet, ka tie varētu būt slimi. Jāatzīst, ka šī pienākuma noteikšana agrāk bija vērsta uz to, lai Nīderlande varētu izvairīties no liellopu iepirkšanas noteikumiem, kuri paredzēti Regulā Nr. 2777/2000. Kā šajā tiesvedībā norādījusi Nīderlandes valdība, minētie tiesību akti attiecas vienīgi uz gaļu, kas paredzēta valsts [iekšējai] tirdzniecībai.
23.
Turklāt ar 2.a panta 1. punkta y) apakšpunktu Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (Nīderlandes lauksaimniecības, dabas un zvejniecības ministrs) Regeling uitvoer vers vlees en vleesbereidingen 1985 (1985. gada Svaigas gaļas un gaļas izstrādājumu izvešanas noteikumi; turpmāk tekstā — “Izvešanas noteikumi”) (
21
), kuri papildināti ar tā paša ministra 2000. gada 21. decembraWijziging Regeling uitvoer vers vlees en vleesbereidingen 1985 (Noteikumi, ar ko groza 1985. gada Svaigas gaļas un gaļas izstrādājumu izvešanas noteikumus) (
22
), no ir aizliegts izvest tādu liellopu gaļu, kuri vecāki par 30 mēnešiem, kuriem nav veikts kāds no ātrās noteikšanas testiem, kas minēti Lēmuma 98/272 IV A pielikumā vai kuriem kādā no šiem testiem ir bijuši pozitīvi rezultāti. Šo otro minēto noteikumu pamatojumā ir norādīts uz Lēmumu 2000/764, it īpaši uz tā 1. panta 3. punktu, kurā ir minēts, ka ar šiem noteikumiem ieviesto tiesību normu grozījumu mērķis ir uzlikt pienākumu veikt šiem liellopiem minētos testus kautuvēs, kuru ražojumi ir paredzēti izvešanai, un ir uzsvērts, ka, tā kā Nīderlandei ir šo testu veikšanai nepieciešamā kapacitāte, tad tām nepiemēro iepriekš minētos iepirkšanas noteikumus.
24.
Saskaņā ar Regeling tarieven keuring vlees en vleesprodukten 1993 (1993. gada noteikumi par tarifiem attiecībā uz gaļas un gaļas izstrādājumu pārbaudēm; turpmāk tekstā — “Tarifu noteikumi”) (
23
) GSE ātrās noteikšanas testu izmaksas līdz 2001. gada 31. martam pilnībā sedza valsts iestādes, izņemot Kopienas līdzdalību, finansējot diagnosticējošo komplektu iegādi un reaģentus līdz EUR 15 par vienu testu. Taču no atbilstoši 3.b pantam Tarifu noteikumos ar grozījumiem, kas izdarīti ar  (
24
) un  (
25
) starpministriju noteikumiem attiecībā uz minēto testu veikšanu liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, tirgus dalībniekiem ir jāveic iemaksas NLG 70 apmērā (atbilst EUR 31,76) par dzīvnieku. Savukārt no šo testu izmaksas, kas saskaņā ar Nīderlandes valdības paziņojumiem vidēji ir NGL 198,35 (atbilst EUR 90), tiek pilnībā uzliktas tirgus dalībniekiem.
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
25.
Ar 2002. gada 22. februāra, 8. marta un 19. aprīļa lēmumiem Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserj (Nīderlandes lauksaimniecības, vides un zivsaimniecības ministrs) pieprasīja Gosschalk samaksāt kopējo summu EUR 1681279,12 apmērā par GSE ātrās noteikšanas testiem, ko tās uzņēmumā esošajiem liellopiem, kuri vecāki par 30 mēnešiem, veicis Rijksdienst voor de Keuring van Vee en Vlees (Lopu un gaļas pārbaudes valsts dienests) laikā no 2001. gada maija līdz decembrim ieskaitot, par vienības cenu EUR 31,76 par vienu testu.
26.
Šos lēmumus, kas tika apstiprināti pēc administratīvās prasības, Gosschalk apstrīdēja valsts kompetentajā administratīvajā tiesā, būtībā apgalvojot, ka atbildētājs ministrs nevarēja pat daļēji likt tai segt izmaksas, kas radušās par GSE ātrās noteikšanas testiem, nosakot veikt iemaksas, jo saskaņā ar Kopienu tiesībām šīs izmaksas ir jāsedz no valsts līdzekļiem.
27.
Ar [šiem lēmumiem] saistītajā strīdā, kam bija vairāki posmi, Raad van State ar lēmumu, kurš izdots 2007. gada 17. septembrī, ir atzinusi, ka ir jāuzdod Tiesai šādi prejudiciālie jautājumi:
“1)
Vai GSE testi, kas ir obligāti no 2001. gada 1. janvāra atbilstoši [Izvešanas noteikumiem], ar kuriem tika ieviests Lēmuma 2000/764/EK [..] 1. panta 3. punkts, ir testi Regulas Nr. 2777/2000 [..] 2. panta 1. punkta izpratnē?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkts ir jāuzskata par liellopu gaļas tirgus stabilizācijai paredzēto intervenci (tirgus atbalsts) Regulas Nr. 1258/1999 [..] 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē vai par īpašu veterināro pasākumu minētā punkta d) apakšpunkta nozīmē, vai par tiem abiem?
3)
Ja runa ir (arī) par tirgus atbalstu, vai, ņemot vērā Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C-239/01 [ (
26
)).
4)
Pieņemot, ka Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkts ir spēkā, vai tas dalībvalstīm neļauj izmaksas par GSE testu veikšanu iekasēt no tirgus dalībniekiem?
5)
Vai [..] Direktīvas 85/73/EEK [..], kas grozīta un konsolidēta ar Direktīvu 96/43/EK, 5. panta 4. punkta pēdējais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šī direktīva dalībvalstīm ļauj iekasēt maksu par veiktajiem GSE pārbaudes testiem? Ja atbilde ir apstiprinoša, kādām prasībām ir jāatbilst par veiktajiem GSE pārbaudes testiem noteiktajai maksai?”
Juridiskais vērtējums
28.
Pirmie četri prejudiciālie jautājumi attiecas uz Regulas Nr. 2777/2000 noteikumiem, kas bija piemērojama no 2001. gada 1. janvāra līdz . Tāpēc pati iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka tie ir atbilstīgi tikai saistībā ar GSE testiem, kas veikti Gosschalk 2001. gada maijā un jūnijā, nevis uz GSE testiem, kas veikti arī tā paša gada otrajā pusgadā. Savukārt piektais jautājums attiecas uz visiem GSE testiem, kuri minēti pamata prāvā.
Par pirmajiem trijiem prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada piezīmes
29.
Kā zināms, saistībā ar tiesu sadarbību, kas noteikta ar EKL 234. pantu, iesniedzējtiesai, kura izskata pamata lietu, šajā lietā ir jāpiemēro attiecīgās Kopienu tiesību normas, bet Tiesas pienākums ir lemt par šo normu interpretāciju vai spēkā esamību.
30.
Tāpēc pirmais prejudiciālais jautājums, ko uzdevusi Raad van State, ir jāsaprot tādējādi, ka tā mērķis ir saņemt Tiesas paskaidrojumus par GSE testa jēdzienu Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkta izpratnē, lai minētā valsts tiesa varētu izvērtēt, vai GSE testi, kas 2001. gada maijā un jūnijā atbilstoši Izvešanas noteikumiem veikti Gosschalk liellopiem, kuri vecāki par 30 mēnešiem un kuri paredzēti parastai nokaušanai, ietilpst minētajā jēdzienā vai neietilpst.
31.
Ar otro prejudiciālo jautājumu Raad van State vēlas noskaidrot, vai iepriekš minētā norma, it īpaši nosacījums, ka tās noteiktais GSE tests ir jāveic, lai gaļu varētu laist tirgū, ir tirgus atbalsta intervence Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta nozīmē vai īpašs veterinārais pasākums tās 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta nozīmē, vai arī vienlaikus gan viens, gan otrs.
32.
Ar trešā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu tiek vaicāts, vai tad, ja Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkts ir (arī) tirgus atbalsta intervence, tajā minētie testi ir jāfinansē tikai Kopienai.
33.
Iepriekš minētie jautājumi ir uzdoti, lai pārbaudītu, vai ir pareiza iesniedzējtiesas nolēmumā pieļautā interpretācija, atbilstoši kurai Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkts tiktāl, ciktāl tajā, lai varētu pārdot lietošanai pārtikā paredzētu tādu liellopu gaļu, kuri vecāki par 30 mēnešiem, ir izvirzīts nosacījums, ka GSE ātrās noteikšanas testa rezultātam ir jābūt negatīvam ar mērķi atjaunot patērētāju uzticēšanos liellopu gaļas nekaitīgumam, ir tirgus atbalsta intervence, kas atbilst iepirkšanas noteikumiem saskaņā ar minētās Regulas Nr. 2777/2000 3. panta 1. punktu, un tāpēc šī testa veikšanas izmaksas, atšķirībā no veterinārajiem pasākumiem, ir jāfinansē tikai Kopienai atbilstoši Regulas Nr. 1254/1999 un Nr. 1258/1999 noteikumiem.
34.
Šajā tiesvedībā nav apstrīdēts un no iesniedzējtiesas lēmumā atgādinātā sprieduma lietā Vācija/Komisija (
27
) izriet, ka finanšu izmaksas, ko rada tirgus atbalsta intervences maksājumi, kurus veic saskaņā ar Kopienu noteikumiem lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas jomā, atbilstoši Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta b) apakšpunktam un 2. panta 2. punktam pilnībā finansē Kopiena, savukārt izdevumiem, kas saistīti ar veterinārajiem un fitosanitārajiem pasākumiem, kurus veic saskaņā ar Kopienu noteikumiem, atbilstoši Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta d) apakšpunktam un 3. panta 2. punktam piešķir tikai finanšu iemaksas.
35.
Ar trešā prejudiciālā jautājuma otro daļu Tiesai arī ir lūgts lemt par to, vai saistībā ar Regulu Nr. 1254/1999 ir spēkā Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkts tiktāl, ciktāl tajā ir paredzēts, ka Kopiena tikai daļēji sedz GSE testu izmaksas.
Pasākumi, ko Kopiena pieņēmusi 2000. gada novembrī un decembrī
36.
Kopienas iesaistīšanās cīņā pret GSE izplatīšanos, kas pakāpeniski attīstījās deviņdesmitajos gados, ievērojami pastiprinājās 2000. gada beigās, kas sakrita, pirmkārt, ar GSE noteikšanas testu pilnveidošanu un, otrkārt, ar saslimšanas ar GSE gadījumu un cilvēkus apdraudošā jaunā Kreicfelda–Jakoba slimības varianta, kas saistīts ar GSE, izplatīšanos dažādās Kopienas valstīs un tā izraisīto patērētāju uzticēšanās samazināšanos attiecībā uz liellopu gaļas nekaitīgumu. Kopiena ir pieņēmusi svarīgu pasākumu kopumu 2000. gada novembrī un decembrī. Turpmāk atgādināšu tikai tos pasākumus, kam ir nozīme šajā tiesvedībā.
37.
2000. gada 29. novembrī ar Lēmumu 2000/764 izņēmuma kārtā ir apstiprināta pārskatītā programma GSE testu veikšanai liellopiem. Šai dalībvalstīm adresētajai programmai bija divi posmi. Pirmais posms attiecās uz GSE ātrās noteikšanas testu obligāto veikšanu no visiem tiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kurus nokauj, veicot īpašo piespiedu nokaušanu, vai kam kaušanas laikā konstatē klīniskus simptomus, un izlases veidā ņemtam to liellopu paraugam, kas nav nokauti lietošanai pārtikā, bet kuri nobeigušies saimniecībā vai pārvadāšanas laikā (minētā lēmuma 1. panta 1. un 2. punkts), savukārt otrajā posmā pienākums veikt GSE ātrās noteikšanas testus, vēlākais, no, tika attiecināts uz visiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas nokauti parastā veidā lietošanai pārtikā (tā paša lēmuma 1. panta 3. punkts) (
28
).
38.
2000. gada 30. novembrī ar Lēmumu 2000/773 tika paredzētas Kopienas finanšu iemaksas ne vien GSE testiem, kas no līdz 31. decembrim liellopiem veikti saskaņā ar Lēmuma 2000/764 1. panta 1. un 2. punktu (18. pants (
29
)), bet arī testiem, kas laika posmā no līdz 31. decembrim veikti atbilstoši pēdējā minētā lēmuma 1. panta 3. punktam (17. un 19. pants (
30
)).
39.
Tad, 2000. gada 18. decembrī, Komisija pieņēma Regulu Nr. 2777/2000, kuras pirmajā apsvērumā ir atzīts, ka Kopienu liellopu gaļas tirgū valda dziļa krīze sakarā ar GSE un šīs gaļas produktu patēriņa, ražošanas apjoma un cenu krišanos. Ar minēto regulu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1254/1999 38. panta 1. punktu, ir pieņemti “ārkārtas pasākumi [minētā tirgus] atbalstam”.
40.
Līdz ar to runa ir par triju veidu pasākumiem: i) aizliegumu lietošanai pārtikā paredzēt tādu liellopu gaļu, kas vecāki par 30 mēnešiem, kas nokauti Kopienā pēc 2001. gada 1. janvāra un kam nav veikts GSE tests un tajā nav iegūts negatīvs rezultāts (2. panta 1. punkts); ii) jebkura liellopa, kurš vecāks par 30 mēnešiem, izņemšana no ražošanas — izmantojot Kopienas līdzfinansētās, dalībvalstu veiktās iepirkšanas noteikumus — un vēlāka iznīcināšana, kuru noteic ražotājs (3. panta 4. punkts); iii) Kopienas GSE testu līdzfinansēšana ar ierobežojumiem, ko precizēšu turpmāk (2. panta 2. punkts).
Vērtējums
41.
Pirmais prejudiciālais jautājums, ar ko Tiesai ir lūgts definēt GSE testa jēdzienu Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkta nozīmē, ir saistīts ar pirmo no šiem pasākumiem.
42.
Šajā normā minētie GSE testi, kā tajā skaidri precizēts, ir testi, kurus “pēc kādas no metodēm, kas noteiktas Komisijas Lēmuma 98/272/EK IV A pielikumā” (
31
), veic “liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem” un kas nokauti lietošanai pārtikā. Tādējādi jautājums ir par jēdzienu, kas iekļauj obligātos GSE testus, kuri minēti Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktā, tomēr ar tiem neaprobežojas, konkrēti, tas ietver arī GSE testus, ko pēc tām pašām metodēm un tiem pašiem mājlopiem veic brīvprātīgi, tātad ārpus obligāto GSE testu programmas, kura pieņemta iepriekš minētā lēmuma ieviešanai.
43.
Šādi definējot GSE jēdzienu, kas minēts Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punktā, iesniedzējtiesai, piemērojot tiesību normas, vajadzētu ņemt vērā, ka GSE testi, kas ar Nīderlandes tiesisko regulējumu padarīti obligāti no 2001. gada 1. janvāra attiecībā uz minēto liellopu kategoriju, ieviešot Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu, ietilpst šajā jēdzienā, kā vienprātīgi secinājuši Gosschalk, Nīderlandes valdība un Komisija.
44.
Taču minētais secinājums nozīmē tikai to, ka uz šīs kategorijas liellopu gaļu, kuriem Nīderlandē veikti šādi GSE testi un rezultāts ir bijis negatīvs, neattiecas Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punktā noteiktais tirdzniecības aizliegums. Tāpēc tam ir maz praktiskās nozīmes šīs lietas izlemšanā, kā to rakstveida apsvērumos arī ir uzsvērusi Nīderlandes valdība.
45.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas precīzi noskaidrot, vai nosacījums, ka ir jāveic GSE tests saskaņā ar minēto normu, lai gaļu paredzētu lietošanai pārtikā, ir tirgus atbalsta intervence Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta nozīmē.
46.
Šajā sakarā es vēlos uzsvērt, ka pasākuma, kas noteikts minētajā 2. panta 1. punktā un kas ir tieši adresēts tirgus dalībniekiem, mērķis faktiski nav kopš 2001. gada 1. janvāra uzlikt pienākumu veikt GSE testu tai liellopu kategorijai, uz kuru attiecas šī norma. Attiecīgais pasākums, kā jau norādīju, ir vienkāršs aizliegums tirgot tādu iepriekš minētās kategorijas liellopu gaļu, kuriem nav veikts GSE tests un rezultāts nav bijis negatīvs.
47.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punktu GSE testa veikšana un negatīva rezultāta iegūšana ir pienākums tikai tad, ja nolūks ir gaļas tirdzniecība; tas nav pienākums vispār. Tirgus dalībniekiem palika citas iespējas, piemēram, iespēja piedāvāt mājlopu, izmantojot iepirkšanas noteikumus, kas paredzēti ar iepriekš minētās regulas 3. pantu, vai iespēja atlikt mājlopa nokaušanu līdz dienai, kad beidzas šīs regulas darbība. Savukārt pienākums veikt GSE testu liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas nokauti lietošanai pārtikā, bija paredzēts jau Lēmumā 2000/764, saskaņā ar kuru dalībvalstīm tas bija jāievieš valsts tiesībās, vēlākais, no 2001. gada 1. jūlija. Nekas Regulā Nr. 2777/2000 neliecina par labu interpretācijai, atbilstoši kurai ar šo regulu šādu testu veikšana minētās kategorijas liellopiem būtu padarīta obligāta no . Gluži pretēji, Regulas Nr. 2777/2000 trešajā apsvērumā, atgādinot nepieciešamību “kopš šī brīža veicināt to, ka liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, testus veic brīvprātīgi”, ir apstiprināts, ka šīs regulas mērķis nav ieviest jaunus pienākumus veikt testus vai noteikt agrāku sākuma datumu nekā paredzēts Lēmumā 2000/764, kurš pieņemts tikai divdesmit dienas iepriekš.
48.
Pasākumam, kas noteikts Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punktā — proti, aizliegumam tirgot tādu minētās kategorijas liellopu gaļu, kuriem nav veikts GSE tests un nav iegūts negatīvs rezultāts, — bez šaubām, bija mērķis liellopu gaļas tirgus stabilizācija (skat. šo secinājumu 39. punktu), tāpēc runa noteikti ir par atbalsta pasākumu Regulas Nr. 1254/1999 38. panta 1. punkta nozīmē. Tomēr tas būtībā neietver nekādus izdevumus (proti, tas ir vienkāršs aizliegums), tāpēc vien to nevar uzskatīt par intervenci ar mērķi stabilizēt lauksaimniecības tirgu Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta nozīmē un saskaņā ar to, lai gan Regulas Nr. 2777/2000 10. panta teksts, kurā, precizējot, ka ar to ieviestos pasākumus “uzskata par intervences pasākumiem Regulas (EK) Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta nozīmē”, faktiski ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas vienīgi uz iepirkšanas noteikumiem saskaņā ar 3. pantu un Kopienu līdzfinansējumu saskaņā ar 2. panta 2. punktu. Tādā pašā veidā, tā kā runa ir par vienkāršu aizliegumu, kas neietver izdevumus, attiecīgo pasākumu pat nevar uzskatīt par īpašu veterināro pasākumu tās pašas regulas 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta nozīmē un saskaņā ar to.
49.
Tāpat nevar uzskatīt, ka paši Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punktā minētie GSE testi saskaņā ar šo tiesību normu būtu tirgus atbalsta intervence. Tie no minētajiem pasākumiem, kas bija atzīti par obligātiem ar Lēmumu 2000/764, bija un arī pēc šīs regulas pieņemšanas ir veterinārie pasākumi Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 3. panta 2. punkta nozīmē, attiecībā uz kuriem Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finanšu iemaksas bija paredzētas Lēmuma 2000/773 17. pantā.
50.
Vēlos uzsvērt, ka Lēmums 2000/764 ir pieņemts, pamatojoties uz Direktīvas 89/662 9. panta 4. punktu un Direktīvas 90/425 10. panta 4. punktu, proti, uz Kopienu tiesību aktiem par veterinārajiem pasākumiem, un ka Lēmumā 2000/773 — kas pieņemts, pamatojoties uz Lēmumu 90/424 attiecībā uz Kopienas finanšu līdzdalību attiecībā uz veterinārajiem pasākumiem, — divpadsmitajā apsvērumā ir precizēts, ka “saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1258/1999 3. panta 2. punktu veterināros un fitosanitāros pasākumus, ko veic atbilstoši Kopienu tiesību normām, finansē Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļa”.
51.
Gluži otrādi, nedomāju, ka var būt šaubas par to, ka Kopienu līdzfinansējums attiecībā uz GSE testiem, kas noteikts Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punktā, kura mērķis ir “[..] veicināt to, ka liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, testus veic brīvprātīgi” (skat. trešo apsvērumu), lai sekmētu to, ka patērētāji, cik vien iespējams drīz, atgūst uzticēšanos liellopu gaļas nekaitīgumam, ir intervences pasākums Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta un 2. panta 2. punkta nozīmē.
52.
Tomēr šķiet, ka arī šim konstatējumam nav nozīmes iesniedzējtiesai nodotās prāvas izlemšanā, jo, ja pareizi interpretēju šī līdzfinansējuma piemērošanas jomu, tad tas nevar attiekties uz GSE testiem, kas ar Nīderlandes tiesību aktiem, ieviešot Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu, ir noteikti kā obligāti, kādi ir testi, par kuriem šajā lietā ir prasīta samaksa no Gosschalk.
53.
Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkta pirmās daļas vārdiskais formulējums patiešām rada zināmas šaubas par interpretāciju attiecībā uz minētā līdzfinansējuma piemērošanas jomu.
54.
Konkrēti, no tās pirmā teikuma, aplūkojot to atsevišķi, tiktāl, ciktāl tas attiecas uz 1. punkta tekstu, var domāt, ka šajā tiesību normā paredzētais līdzfinansējums attiecas uz visiem GSE testiem, kas pēc Lēmuma 98/272 IV A pielikumā atzītajām metodēm veikti tādu liellopu gaļai, kuri vecāki par 30 mēnešiem, pēc 2001. gada 1. janvāra (un pirms — dienas, kad beidzās Regulas Nr. 2777/2000 iedarbība).
55.
Taču faktiski, izvērtējot jautājumu sīkāk, viss šķiet citādi.
56.
Pirmkārt, vēlos atgādināt, ka Kopienas finanšu līdzdalība attiecībā uz 2001. gadā veiktajiem GSE testiem jau bija noteikta ar Lēmumu 2000/773, kurā tā bija paredzēta gan attiecībā uz testiem, ko veic mājlopiem, kuri minēti Lēmuma 2000/764 1. panta 1. un 2. punktā (skat. 18. pantu, kurā ir noteikts arī Kopienas līdzdalības apjoms saistībā ar šo testu izmaksām), gan attiecībā uz testiem, “kurus veic saskaņā ar Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 3. punktu” (skat. Lēmuma 2000/773 17. pantu). Diez vai var apgalvot, ka ar Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punktu Kopienu likumdevējs ir vēlējies aizstāt finanšu līdzdalību, kas attiecībā uz GSE testiem jau bija paredzēta Lēmumā 2000/773, ar citādu finanšu līdzdalību, kura noteikta, pamatojoties uz citu tiesību aktu. Ja runa būtu bijusi par šādu aizstāšanu, Kopienu likumdevējs to būtu skaidri norādījis, atceļot atbilstošās Lēmuma 2000/773 normas. Tāpēc Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkts ir jāinterpretē šaurāk nekā varētu šķist, ja ņemtu vērā vienīgi minētā punkta pirmās daļas pirmo teikumu.
57.
Otrkārt, vēlos norādīt, ka tieši šajā sakarā tās pašas daļas otrā teikuma mērķis, šķiet, ir precizēt un definēt attiecīgo Kopienu līdzfinansējumu, attiecinot to vienīgi uz “testu veikšanu mājlopiem, kas tiek nokauti pirms obligāto testu programmas spēkā stāšanās saskaņā ar Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 3. punktu un visādā ziņā pirms 2001. gada 1. jūlija”.
58.
Šī norāde ir interpretējama tādējādi, ka tā attiecas uz GSE testiem, ko dalībvalstī veic, pirms attiecīgajā dalībvalstī ir stājušies spēkā valsts tiesību akti, ar kuriem tirgus dalībniekiem ir uzlikts pienākums veikt minētos testus liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem (
32
). “Obligāto testu programma”, kas minēta šajā noteikumā, var būt vienīgi valsts obligāto testu programma, kura ir adresēta tirgus dalībniekiem un ar ko, iespējams, arī pirms 2001. gada 1. jūlija ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu; bet nevar uzskatīt, ka iepriekš minētā frāze attiektos uz pienākumu, kas no pēdējā minētā noteikuma izrietētu dalībvalstīm; citādi, ja šāds pienākums pastāvētu no, frāze “un visādā ziņā pirms ”, kura iekļauta teikuma beigās, būtu lieka.
59.
Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkta pirmās daļas otrā teikuma gramatiskā interpretācija patiešām ir neskaidra, ņemot vērā, ka tā formulējums Regulas dažādās valodu versijās nav vienāds, sevišķi atšķirīgā pieturzīmju lietojuma dēļ. Interpretācijas šaubas attiecas ne tik daudz uz priekšmetu, cik tieši uz mērķi, kāds ir ierobežojošai norādei uz “testu veikšanu mājlopiem, kas tiek nokauti pirms obligāto testu programmas spēkā stāšanās saskaņā ar Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 3. punktu un visādā ziņā pirms 2001. gada 1. jūlija”.
60.
Dažās valodu versijās (franču, spāņu, grieķu, dāņu un zviedru valodas versijās) iepriekš minētā ierobežojošā norāde, šķiet, faktiski attiecas uz līdzfinansējuma maksimālo apmēru, kas šajā tiesību normā ir minēts kā EUR 15 par vienu testu. Tas tāpēc, ka pirms norādes uz šo maksimālo apmēru ir komats, un tad, bez citiem komatiem, ir minētā norāde.
61.
Savukārt citās valodu versijās iepriekš minētā norāde, šķiet, attiecas uz pašu Kopienas finanšu līdzdalību, vai, tā kā šī norāde par maksimālo apmēru no abām pusēm ir atdalīta ar komatiem (itāļu, holandiešu un portugāļu valodas versijas) vai izmantojot citādu teikuma uzbūvi — teikuma sākumā minot maksimālo summu —, nekādā veidā neļauj saistīt ar to attiecīgo norādi (vācu valodas versija).
62.
Citas valodu versijas, piemēram, angļu un somu valodas versijas, šķiet, ir savienojamas ar abiem interpretācijas variantiem, ņemot vērā, ka komatu nav nedz pirms, nedz pēc norādes par maksimālo apmēru.
63.
Tāpēc šīs norādes mērķa interpretācijai izšķiroši man liekas ņemt vērā jau minēto Regulas Nr. 2777/2000 trešo apsvērumu, no kura skaidri izriet, ka attiecīgā Kopienu līdzfinansējuma mērķis ir “[..] veicināt to, ka liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, testus veic brīvprātīgi”, jo Lēmumā 2000/764 ir paredzēts pienākums GSE testus šiem liellopiem veikt tikai, vēlākais, no 2001. gada 1. jūlija, kā atgādināts minētās regulas otrajā apsvērumā.
64.
Protams, pirmajā mirklī arī var domāt, ka trešais apsvērums attiecas uz testiem, kuru veikšana ir brīvprātīga dalībvalstīm, kurām līdzfinansējums saskaņā ar 2. panta 2. punktu, kas atbilst atbrīvojumam no iepirkšanas noteikumu piemērošanas, kuri paredzēti Regulas Nr. 2777/2000 3. panta 4. punktā, ir mēģinājums veicināt to, lai dalībvalstis noteiktu, ka Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktā paredzētā obligāto testu programma stājas spēkā agrāk par 2001. gada 1. jūliju, tādējādi attiecinot to uz visiem testiem, kas pēdējā minētajā noteikumā norādītajiem liellopiem veikti pirms .
65.
Tomēr iebildumi, kurus esmu izklāstījis šo secinājumu 58. punktā, manuprāt, nepieļauj šādu interpretāciju. Man šķiet, ka, ja ņem vērā Regulas Nr. 2777/2000 trešo apsvērumu kopā ar 2. panta 2. punkta pirmo daļu, jādomā, ka pēdējā minētajā normā norādītā līdzfinansējuma mērķis bija veicināšana, un tātad tas attiecas vienīgi uz GSE testu veikšanu šīs kategorijas liellopiem pirms dienas, kurā minētie testi kļuvuši obligāti saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar ko ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu (
33
).
66.
Saistībā ar šo lietu no tā izriet, ka arī testi, kas veikti Gosschalk 2001. gada maijā un jūnijā, nevis tikai testi, kuri veikti pēc tam, nav testi, attiecībā uz kuriem Regulā Nr. 2777/2000 ir noteikts Kopienu līdzfinansējums. Minētie testi faktiski ir veikti pēc tam, kad Nīderlandē 2001. gada 1. janvārī stājās spēkā tiesību akti, ar kuriem, ieviešot Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu, tirgus dalībniekiem ir uzlikts pienākums veikt GSE testu visiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas paredzēti nokaušanai.
67.
Ja iepriekš izklāstītais vērtējums, ko ierosinu sniegt Tiesai, ir pareizs, tad tai ir jāsecina, ka tādējādi Regulas Nr. 2777/2000 noteikumiem nav nozīmes pamata prāvas izspriešanā.
68.
Tātad šajā tiesvedībā nav jāizvērtē nedz tas, vai minētās regulas 2. panta 2. punktā paredzētos GSE testus vajadzēja pilnībā finansēt tikai Kopienai, nedz arī tas, vai šis noteikums ir spēkā saistībā ar Regulas Nr. 1254/1999 un Nr. 1258/1999 noteikumiem.
69.
Tādējādi GSE testi, kuri Gosschalk tika veikti 2001. gada maijā un jūnijā, kā apgalvojušas Nīderlandes valdība un Komisija (
34
), ir izpildes pasākumi, kas paredzēti veterinārajos pasākumos, nevis noteikti vai minēti pasākumos liellopu gaļas tirgus atbalstam. Turklāt uz tiem, iespējams, var attiekties tikai Kopienas finanšu iemaksas saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu.
70.
Fakts, ko Komisija atgādinājusi tiesas sēdē, ka attiecībā uz GSE testiem, kādi veikti Gosschalk 2001. gada maijā un jūnijā, Kopienas maksa — “gluži praktisku iemeslu dēļ” un ņemot vērā steidzamību, ir piešķirta, izmantojot budžeta pozīciju, kas jau ir atvērta atbilstoši Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punktam, nekādi nevar ietekmēt līdz šim veikto juridisko vērtējumu (
35
).
71.
Tāpēc ierosinu Tiesai uz pirmajiem trim prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
“GSE testi tādiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas tiek nokauti lietošanai pārtikā, kurus veic atbilstoši pienākumam, kas noteikts valsts tiesību aktos, ar kuriem ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu, ietilpst GSE testu jēdzienā Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkta nozīmē un saskaņā ar to. Tomēr uz šiem testiem neattiecas Kopienu līdzfinansējums, kas noteikts šīs regulas 2. panta 2. punktā, bet tie ir izpildes pasākumi, kas paredzēti veterinārajos pasākumos, uz kuriem, iespējams, var attiekties tikai Kopienas finanšu iemaksas saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu.”
Par ceturto prejudiciālo jautājumu
72.
Ar ceturto prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai tad, ja netiek konstatēts, ka Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkts nav spēkā, kā paredzēts ar trešo prejudiciālo jautājumu, šī regula dalībvalstīm nepieļauj izmaksas par GSE testu veikšanu likt segt atsevišķiem tirgus dalībniekiem.
73.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Gosschalk pamatoti apgalvo, ka pats Kopienu “līdzfinansējuma” jēdziens, kas atgādināts Regulas trešajā apsvērumā, nozīmē, ka to attiecīgo izdevumu daļu, uz kuru šis līdzfinansējums neattiecas, finansē dalībvalstis, kuras tādējādi nevar to pat daļēji likt segt tirgus dalībniekiem.
74.
Kā izriet no vērtējuma, ko esmu sniedzis saistībā ar pirmajiem trijiem prejudiciālajiem jautājumiem, Regulā Nr. 2777/2000 ietvertie noteikumi par Kopienu līdzfinansējumu attiecībā uz GSE testiem neattiecas uz testiem, kuri — kā testi, kas veikti Gosschalk 2001. gada maijā un jūnijā, — bija obligāti saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar ko ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu. No tā acīmredzami izriet, ka no iepriekš minētajiem noteikumiem nevar secināt, ka dalībvalstis nevarētu izdevumus par minēto testu veikšanu likt segt atsevišķiem tirgus dalībniekiem.
75.
Iesniedzējtiesas uzdotais jautājums, protams, var rasties attiecībā uz GSE testiem, par kuriem šis līdzfinansējums tiek saņemts. Bet šajā tiesvedībā uz to nav vajadzīga atbilde, jo šāda atbilde nekādi neietekmētu pamata prāvas risinājumu.
76.
Tomēr vēlos atgādināt, ka saskaņā ar judikatūru tādu jautājumu gadījumā, kuri ir noformulēti nepiemērotā veidā vai kuri pārsniedz Tiesai saskaņā ar EKL 234. pantu paredzēto kompetenci, Tiesai ir tiesības izdalīt no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu pamatojuma tos Kopienu tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (
36
). Lai varētu dot noderīgu atbildi iesniedzējtiesai, kura ir iesniegusi prejudiciālu jautājumu, Eiropas Kopienu Tiesa var uzskatīt par vajadzīgu ņemt vērā tos Kopienu tiesību noteikumus, uz kuriem iesniedzējtiesa nav norādījusi savā jautājumā (
37
).
77.
Tādējādi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz ceturto iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu, var vaicāt, vai aizliegums dalībvalstīm nodot tirgus dalībniekiem pienākumu segt tādu GSE testu veikšanas izmaksas, kuri veikti atbilstoši valsts tiesību aktiem, ar ko ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu, vai — pēc 2001. gada 30. jūnija — atbilstoši Regulai Nr. 999/2001, līdzīgā veidā kā tas, ko iesniedzējtiesa pieņēmusi attiecībā uz Regulu Nr. 2777/2000, neizriet no normām, kurās, iespējams, paredzēta Kopienas finanšu līdzdalība attiecībā uz šīm izmaksām.
78.
Šajā nolūkā ir jānorāda uz Lēmumu 2000/773.
79.
Šī lēmuma 17. pantā ir paredzēts, ka “Kopienas finanšu iemaksas ir paredzētas arī testiem, kurus veic saskaņā ar Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 3. punktu”, atbilstīgi šī lēmuma astotajam apsvērumam, kurā bija pausts uzskats, ka ir “jāparedz Kopienu finanšu iemaksas tādu testu veikšanai, kas ietilpst pārskatītās programmas otrajā posmā”, kura pieņemta ar Lēmumu 2000/764.
80.
Taču minētās iemaksas nebija konkrēti noteiktas sākotnēji Lēmumā 2000/773, kura 19. pantā bija paredzēts, ka līdz 2001. gada 1. jūlijam šis lēmums tiks pārskatīts, “lai noteiktu Kopienas finanšu iemaksas laika posmam no līdz 31. decembrim [..], attiecībā uz testu veikšanu lopiem saskaņā ar Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 3. punktu”.
81.
Minētā pārskatīšana vēlāk faktiski ir veikta ar Lēmumu 2001/499, arī saistībā ar paplašināto GSE uzraudzības programmu, kura pa to laiku bija ieviesta ar Regulu Nr. 999/2001 (skat. iepriekš minētā lēmuma ceturto, piekto un septīto apsvērumu). It īpaši ar Lēmuma 2001/499 2. pantu ir aizstāts Lēmuma 2000/773 18. pants (kurā bija noteiktas Kopienas finanšu iemaksas tikai par testiem, kas 2001. gadā veikti atbilstoši Lēmuma 2000/764 1. panta 1. un 2. punktam) — ar jaunu tekstu, kura trešajā ievilkumā, kopā ar Regulas Nr. 999/2001, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1248/2001, III pielikuma A nodaļas I daļas 2.2. punktu, ir paredzēts, ka Kopienas finanšu iemaksas valsts GSE uzraudzības programmām ietver arī izdevumus par testa komplekta iegādi un reaģentiem līdz maksimālajam apmēram EUR 15 par vienu testu “attiecībā uz testiem, ko no 2001. gada 1. jūlija līdz 31. decembrim” veic liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kuri nokauti parastā veidā lietošanai pārtikā.
82.
Vēlos uzsvērt, ka Lēmumā 2000/773 ar minētajiem grozījumiem saskaņā ar to, kas paredzēts šī lēmuma 19. pantā, ir konkrēti noteiktas finanšu iemaksas par GSE testiem, ko veic šīs kategorijas liellopiem tikai laikā no 2001. gada 1. jūlija līdz 31. decembrim. Tāpēc šķiet, ka šīs iemaksas neattiecas uz testiem, kas tās pašas kategorijas liellopiem veikti 2001. gada pirmajā pusgadā, bet šī lēmuma 17. pantā savukārt bija noteikts princips, ka Kopienas finanšu iemaksas ir paredzētas arī testiem, kurus veic saskaņā ar Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 3. punktu, neatkarīgi no dienas, kad tos īsteno.
83.
Tādējādi jau Lēmumā 2000/773 ir neatbilstība starp 17. un 19. pantu attiecībā uz laika posmu, kurš jāņem vērā saistībā ar Kopienas finanšu līdzdalību attiecībā uz testiem, kurus veic saskaņā ar Lēmuma 2000/764/EK 1. panta 3. punktu.
84.
Nevar izslēgt, ka tieši tas, ka nav Komisijas lēmuma, kurā būtu konkrēti noteiktas Kopienas finanšu iemaksas par GSE testiem, kas saskaņā ar Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu veikti pirms 2001. gada 1. jūlija (kā testiem, kas Gosschalk tika veikti 2001. gada maijā un jūnijā), ir pamatā “gluži praktiskajam” risinājumam, kādu pati Komisija ir ievērojusi, tomēr piešķirdama Kopienas maksu, izmantojot budžeta pozīciju, kas jau ir atvērta atbilstoši Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punktam.
85.
Katrā ziņā nav sīkāk jāiedziļinās šajā sarežģītajā aspektā, kurš starp citu neattiecas uz testiem, kas Gosschalk tika veikti 2001. gada otrajā pusgadā un uz kuriem noteikti attiecas finanšu iemaksas saskaņā ar 18. panta trešo ievilkumu Lēmumā 2000/773 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Lēmumu 2001/499. Lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi uz ceturto prejudiciālo jautājumu, svarīgi ir tas, ka Lēmumā 2000/773, pirmkārt, atšķirībā no Regulas Nr. 2777/2000, nav lietots termins “līdzfinansējums”, bet gan termins “finanšu iemaksas”, tāpēc Gosschalk argumenti, kas balstīti uz pirmo terminu attiecībā uz minēto regulu, nevar derēt attiecībā uz iepriekš minēto lēmumu, un, otrkārt, manā skatījumā, tajā nav nekā cita, kas varētu likt domāt, ka tā daļai no GSE testa veikšanas izmaksām, uz kuru neattiecas Kopienas finanšu iemaksas, noteikti būtu jāpaliek dalībvalstu ziņā, proti, tās nedz pilnībā, nedz daļēji nevarētu likt segt tirgus dalībniekiem. Tas pats jāsaka attiecībā uz Lēmumu 90/424 un it īpaši tā 24. pantu, kas ir juridiskais pamatojums Lēmuma 2000/773 pieņemšanai.
86.
Fakts, ko Gosschalk ir uzsvēris rakstveida apsvērumos, ka Lēmuma 90/424 24. pantā nav minēta iespēja dalībvalstīm iekasēt maksu no tirgus dalībniekiem, acīmredzami nenozīmē, ka minētā panta nolūks būtu izslēgt šādu iespēju. Faktiski nevar atzīt, ka Kopienu tiesībās būtu vispārīgs noteikums, saskaņā ar kuru, ja nav skaidri norādīts pretējais, vienkāršs fakts, ka Kopiena piešķir finanšu iemaksas atsevišķiem izdevumiem, kas radušies dalībvalstij, nozīmē, ka pēdējai minētajai ir liegts pilnībā vai daļēji uzlikt atlikušos izdevumus attiecīgajiem tirgus dalībniekiem.
87.
Tāpēc ierosinu uz ceturto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
“Lēmums 90/424 un Lēmums 2000/773 dalībvalstij ļauj likt attiecīgajiem tirgus dalībniekiem segt to daļu, uz kuru neattiecas Kopienas finanšu iemaksas, no izdevumiem, kas radušies, tās dienestiem veicot GSE testus atbilstoši valsts tiesību aktiem, ar ko ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu.”
Par piekto prejudiciālo jautājumu
88.
Ar piekto prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Direktīva 85/73, it īpaši ņemot vērā tās 5. panta 4. punkta otro daļu, dalībvalstīm liedz vai ļauj likt tirgus dalībniekiem segt izmaksas par tādiem veiktajiem GSE testiem, kādi ir testi, kas veikti Gosschalk, kā norādīts pamata lietā. Ja atbilde ir noliedzoša, iesniedzējtiesa vēlas zināt, kādām prasībām tad ir jāatbilst maksām, ko dalībvalsts šajā nolūkā ir noteikusi.
89.
Iesniedzējtiesas lēmumā ir izteikts pieņēmums, ka GSE testi, kas veikti Gosschalk, neietilpst Direktīvas 85/73 1., 2. un 3. panta piemērošanas jomā un ka tādējādi par tiem nav noteikta Kopienas maksa atbilstoši šai direktīvai. Tāpēc iesniedzējtiesa ir izteikusi pieņēmumu, ka dalībvalsts attiecībā uz GSE testiem var izvēlēties iekasēt valsts maksu saskaņā ar Direktīvas 85/73 4. panta 2. punktu vai maksu, kam ir cits juridiskais pamatojums saistībā ar cīņu pret epizootiskajām slimībām, un tātad, ievērojot šīs direktīvas 5. panta 4. punkta otro daļu, tā neietilpst pēdējās minētās direktīvas piemērošanas jomā.
90.
Komisija savukārt ir argumentējusi, ka valsts maksu, ko iekasē, lai segtu izdevumus, kas radušies, veicot GSE testus, var pamatot gan ar Direktīvas 85/73 5. panta 4. punkta otro daļu (jo GSE vienlaikus ir gan epizootiskā, gan enzootiskā slimība), gan ar 4. panta 2. punktu (jo faktu rašanās laikā par šiem testiem nebija paredzēta Kopienas maksa saskaņā ar tās pašas direktīvas 1., 2. un 3. pantu).
91.
Tomēr vēlos norādīt, ka juridiskie noteikumi par valsts maksu šo divu normu nozīmē nav vienādi. Tā kā attiecībā uz valsts maksu 4. panta 2. punkta nozīmē šajā pašā noteikumā ir skaidri paredzēts, ka tiem ir jābūt saskaņā ar Kopienas maksu regulējošiem principiem, attiecībā uz valsts maksas noteikšanu cīņai pret epizootisku slimību vai enzootisku slimību 5. panta 4. punkta otrās daļas nozīmē dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, jo Direktīvā 85/73 nav noteiktas nekādas īpašas prasības.
92.
Tādēļ — pretēji Nīderlandes valdībai un Komisijai — neuzskatu, ka būtu iespējams nenoteikt, vai maksa, kas šajā lietā prasīta Gosschalk par GSE testiem, kuri veikti tā uzņēmumā, ietilpst vienas vai otras tiesību normas piemērošanas jomā.
93.
Šajā sakarā nozīme ir nevis šīs maksas juridiskajai kvalifikācijai, ko veikušas valsts iestādes (
38
), bet gan šīs maksas objektīvajām pazīmēm un mērķim.
94.
Gosschalk pārstāvis tiesas sēdē ir apgalvojis, ka minētā maksa neietilpst Direktīvas 85/73 5. panta 4. punkta otrās daļas piemērošanas jomā, jo attiecīgie GSE testi, ko veic principā veseliem dzīvniekiem, ir pasākums GSE “profilaksei”, nevis “cīņai” pret GSE. Šis arguments, manuprāt, nav pārliecinošs, jo nešķiet, ka terminam “cīņa”, kas lietots Direktīvas 85/73 5. panta 4. punkta otrajā daļā, noteikti vajadzētu attiekties uz pasākumiem attiecībā uz slimiem dzīvniekiem, jo tas var būt domāts plašāk, ietverot arī slimības profilakses pasākumus.
95.
Drīzāk uzskatu, ka jēdzienā “maksa [..] par cīņu pret epizootiskajām un enzootiskajām slimībām” iepriekš minētās normas nozīmē neietilpst maksa, ko iekasē tieši par veterinārās pārbaudes vai kontroles veikšanu, lai daļēji vai pilnībā segtu attiecīgās izmaksas. Uz minēto maksu vajadzētu attiekties noteikumiem, kas paredzēti Direktīvā 85/73. Šīs direktīvas mērķis ir ieviest saskaņotas normas par veterinārās pārbaudes un kontroles finansējumu, lai novērstu, ka dažādās dalībvalstīs šajā sakarā iekasētās maksas atšķirības rada konkurences traucējumus starp ražojumiem, kurus reglamentē tirgus kopīgās organizācijas, un pārvadājumu maršrutu maiņu (skat. Direktīvas 96/43 piekto un sesto apsvērumu). Direktīvas lietderīgā iedarbība būtu traucēta, ja dalībvalstīm ļautu iekasēt maksu, kas, lai arī tā ir skaidri paredzēta īpašas veterinārās pārbaudes un kontroles finansējumam, tiktu noteikta pēc citiem kritērijiem nekā tie, kuri paredzēti saskaņotajās normās, tāpēc vien, ka ir norādīta tās saistība ar cīņu pret epizootisku vai enzootisku slimību.
96.
Šajā lietā nav apstrīdēts, ka tās maksas mērķis, kas prasīta Gosschalk saskaņā ar Tarifu noteikumiem, ir daļēji segt tajā veikto GSE testu īstenošanas izmaksas un, vispārīgi, tā ir piemērota tikai tiem tirgus dalībniekiem, kuru īpašumā ir liellopi, kuriem faktiski veikts GSE tests.
97.
Tāpēc uzskatu, ka Direktīvas 85/73 5. panta 4. punkta otrā daļa šajā lietā nav piemērojama.
98.
Attiecībā uz šīs direktīvas 4. panta 2. punkta piemērojamību vēlos norādīt, ka tā ļauj dalībvalstīm iekasēt valsts maksu šī panta “1. punkta nolūkā”, proti, lai “nodrošinātu to pārbaužu un kontroļu finansēšanu, uz kurām neattiecas 1., 2. un 3. panta noteikumi”  (
39
).
99.
Tādējādi rodas jautājums — kuru nav viegli atrisināt, ņemot vērā atbilstošo normu visai neskaidro formulējumu, — vai GSE testi, kādi veikti Gosschalk, ietilpst pārbaudēs vai kontrolēs, uz kurām attiecas viens vai otrs no minētajiem pantiem.
100.
Attiecībā uz Kopienā audzētu liellopu svaigu gaļu, kā atbildē uz Tiesas rakstveida jautājumiem apstiprinājusi Komisija, ir jāņem vērā tikai Direktīvas 85/73 1. pants.
101.
Atbilstoši minētajam pantam “saskaņā ar A pielikumā noteiktajiem pasākumiem dalībvalstis nodrošina, ka tiek iekasēta Kopienas maksa, kas nosegtu šajā pielikumā uzskaitīto produktu pārbaudes un kontroles radītās izmaksas [..]”.
102.
Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļā ir paredzēti saskaņotie noteikumi attiecībā uz “maksu, kas piemērojama gaļai, uz kuru attiecas” atsevišķas direktīvas, to skaitā šajā gadījumā Direktīva 64/433, kurā atbilstoši tās 1. pantam redakcijā, kas bija spēkā 2001. gadā, “ir paredzēti sanitārie nosacījumi lietošanai pārtikā paredzētas svaigas gaļas ražošanai un laišanai tirgū, kura iegūta no mājlopiem”, kuri ir dažādu sugu, to skaitā liellopi.
103.
Gosschalk pārstāvis tiesas sēdē ierosināja uz jautājumu, ko esmu izklāstījis šo secinājumu 99. punktā, atbildēt apstiprinoši, atzīstot, ka GSE testu veikšanas izmaksas jau tiek segtas no Kopienas maksas, kura Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 1. punktā noteikta “izdevumiem par pārbaudi, kas saistīti ar kaušanas darbībām”, un kuru jau samaksājis Gosschalk (
40
). Minētie testi faktiski ir “laboratoriskas pārbaudes”, kas “attiecīgā gadījumā” ir jāveic saistībā ar pēckaušanas ekspertīzi atbilstoši Direktīvas 64/433 I pielikuma VIII nodaļas 40. punkta e) apakšpunktam, redakcijā, kas bija spēkā faktu rašanās laikā. Tāpēc dalībvalstīm nav atļauts iekasēt īpašu papildmaksu par GSE testu veikšanu.
104.
Komisija savukārt apgalvo, ka, lai gan GSE testi teorētiski var ietilpt pārbaudēs un kontrolēs saskaņā ar Direktīvas 85/73 1. pantu (
41
), faktu rašanās laikā par tiem nebija konkrēti noteikta Kopienas maksa šī panta nozīmē. Ja pareizi interpretēju šo argumentu, minētajā stāvoklī būtu piemērojams tās pašas direktīvas 4. pants, kurā, tāpat kā iepriekš minētajā pantā, ir skaidri noteikta pārbaude vai kontrole, uz ko neattiecas 1., 2. un 3. pants.
105.
Atzīšos, ka man grūti saprast šī argumenta loģiku. Ja GSE testi, kas saistīti ar kaušanas darbībām, var ietilpt pārbaudēs un kontrolēs, kas minētas Direktīvā 64/433, tad Kopienas maksai, kas noteikta Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 1. punkta a) apakšpunktā — kā apgalvojis Gosschalk — vajadzētu segt arī izmaksas par šo testu veikšanu, par kuriem nav ne pamata, ne iespējas noteikt īpašu Kopienas maksu par GSE testiem.
106.
Lietā, kas izlemta spriedumā lietā Stratmann (
42
), Tiesai bija lūgts īpaši paskaidrot, vai Kopienas maksa par svaigas gaļas pārbaudi, kura veikta atbilstoši Direktīvai 64/433, ietver arī izdevumus par bakterioloģisko pārbaudi, kura izrādījusies nepieciešama gadījumā, par kuru ir pamata lieta. Tiesa to ir apstiprinājusi, norādot, ka minētā pārbaude ietilpst jēdzienā “laboratoriska pārbaude”, kas “attiecīgā gadījumā” jāveic saskaņā ar Direktīvas 64/433 I pielikuma VIII nodaļas 40. punkta e) apakšpunktu.
107.
GSE testi nav tieši minēti Direktīvas 64/433 noteikumos, kas bija spēkā faktu rašanās laikā. Lai gan, kā ir uzsvērusi Komisija, tie neatbilda regulārai kontrolei attiecībā uz svaigu liellopu gaļu pirms tam, kad Komisija pieņēma Lēmumu 2000/764, šie testi tomēr varētu atbilst — līdzās Gosschalk atgādinātajam noteikumam, kurš paredzēts Direktīvas 64/433 I pielikuma VIII nodaļas 40. punkta e) apakšpunktā, kas attiecas tieši uz “laboratoriskām pārbaudēm”, kuras “attiecīgā gadījumā” jāveic saistībā ar pēckaušanas ekspertīzi, — noteikumam, kurš paredzēts Direktīvas 64/433 I pielikuma VI nodaļas 27. punkta a) apakšpunktā, saskaņā ar kuru pēckaušanas sanitārajā ekspertīzē īpaši ir “jānosaka”, “vai dzīvnieki neslimo ar kādu slimību, kas var tikt pārnesta uz cilvēkiem vai dzīvniekiem”.
108.
Nešķiet, ka paša apstākļa dēļ, ka faktu rašanās laikā minētie testi attiecībā uz tiem liellopiem, kuri nebija apdraudēti, bija obligāti vienīgi liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, uz šiem testi neattiektos šīs Direktīvas 64/433 normas un tātad Direktīvas 85/73 1. pants kopā ar A pielikuma I nodaļas 1. punkta a) apakšpunktu. Tiesa minētajā spriedumā lietā Stratmann nav pieļāvusi, ka attiecīgā Kopienas maksa segtu tikai izdevumus par pārbaudēm, kuras notiek visos gadījumos (
43
).
109.
Ģenerāladvokāts Ležē [Léger] savos secinājumos lietā, kura izlemta minētajā spriedumā (
44
), savukārt attiecībā uz bakterioloģiskajām pārbaudēm bija norādījis, ka, lai gan tās nav tieši minētas Direktīvas 64/433 noteikumos, bakterioloģiskās pārbaudes ietilpst atbilstošajās “laboratoriskajās pārbaudēs”, kuru mērķis atbilstoši minētajām normām ir pārliecināties, ka pārbaudītā gaļa nav nepiemērota lietošanai pārtikā vai bīstama cilvēku veselībai un ka šajā sakarā fakts, ka bakterioloģiskās pārbaudes ir dārgas un notiek vairākas dienas, nav pietiekams pamats, lai izslēgtu tās no “laboratoriskajām pārbaudēm”, kas paredzētas šajos noteikumos.
110.
Viņš norādīja, ka, lai gan veterinārās pārbaudes un kontroles finansēšanas saskaņotajā sistēmā daļa no atsevišķu pārbaužu veikšanas izmaksām tiešām ir jāsedz tādu dzīvnieku īpašniekiem, kuriem tās nav vajadzīgas, minētā sistēma tomēr “atbilst principam par fiksētā veidā noteiktu maksu; šādos gadījumos to liek segt dzīvnieku īpašniekiem, pārsniedzot to pārbaudes un kontroles pasākumu reālās izmaksas, kuras bijušas vajadzīgas viņiem piederošajam dzīvniekam, un citos gadījumos tās ir mazākas par šīm izmaksām”  (
45
).
111.
Neraugoties uz apsvērumiem, kas izklāstīti šo secinājumu 107.–110. punktā, divi apstākļi man liedz pieļaut iespēju uzskatīt, ka GSE testi ietilpst pārbaudēs un kontrolēs saskaņā ar Direktīvu 64/433, uz kurām, tā kā tām ir minētais statuss, attiecas Kopienas maksa saskaņā ar Direktīvas 85/73 1. pantu kopā ar A pielikuma I nodaļas 1. punkta a) apakšpunktu.
112.
Pirmkārt, GSE vidējo izmaksu lielais apmērs — Nīderlandes valdība ir norādījusi, ka tolaik tie bija EUR 90 par testa komplektu, paraugu ņemšanu un transportēšanu un testa veikšanu (
46
) — šķiet pilnīgi nesamērojams, jo tas ir divdesmit reižu augstāks par attiecīgo Kopienas fiksēto maksu (EUR 4,5 par vienu pieaugušu liellopu).
113.
Otrkārt, lai gan arī to mērķis ir pārliecināties, ka pārbaudītā gaļa nav nepiemērota lietošanai pārtikā vai bīstama cilvēku veselībai, GSE testi, kuri aplūkoti pamata lietā, nav veikti katrā atsevišķā gadījumā atkarībā no vērtējuma par to nepieciešamību, ko valsts pilnvarotais veterinārārsts, kurš atbildīgs par pirmskaušanas pārbaudēm un pēckaušanas ekspertīzi, sniedzis par Gosschalk piederošajiem liellopiem, bet gan sistemātiski visiem tam piederošajiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem. Direktīvā 64/433 ir paredzēta virkne pārbaužu, kas saistībā ar pēckaušanas ekspertīzi valsts pilnvarotajam veterinārārstam ir “jāveic sistemātiski” (I pielikuma VIII nodaļas, 42. punkta A daļa) — to skaitā, piemēram, tests uz trihinelozi (trihīnām) svaigai cūkgaļai, kurā ir šķērssvītrotās muskuļu šķiedras, ko Tiesa ir ņēmusi vērā tāpat kā bakterioloģiskās pārbaudes spriedumā lietā Stratmann, — bet GSE testi nav minēti pie šīm pārbaudēm. Minētos testus sistemātiski veica Gosschalk piederošajiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, izpildot pienākumu, kas paredzēts valsts tiesībās, ar ko ievieš Lēmumu 2000/764, proti, citā tiesību aktā, nevis Direktīvā 64/433. Ja minēto testu vispārēja veikšana būtu uzskatāma par tādu, kura jau pieder ar pēdējo minēto direktīvu saskaņotajiem pārbaudes un kontroles pasākumiem, tad tos nevajadzētu noteikt ar Lēmumu 2000/764.
114.
Ievērojamais GSE testu izmaksu apmērs salīdzinājumā ar Kopienas fiksēto maksu, kas paredzēta Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 1. punkta a) apakšpunktā, un šo testu sistemātiskais raksturs attiecībā uz lielu daļu ganāmpulku, šajā nolūkā nepastāvot skaidriem noteikumiem Direktīvā 64/433 — gadījumā, ja uzskatītu, ka šie testi ir tādi, uz kuriem minētā maksa attiecas, — varētu padarīt par spēkā neesošu šīs maksas reprezentatīvo raksturu, piemēram, tādu pieņemamu vidējo izmaksu aptuvenu aprēķināšanu, kuras rodas, veicot pārbaudes un kontroles, kuras saskaņotas ar Direktīvu 64/433 attiecībā uz liellopiem. Līdzsvars starp vērtībām, uz kurām ir balstīta šīs maksas apmēra noteikšana, tādējādi laikam būtu izjaukts.
115.
Tāpēc sliecos par labu noliedzošai atbildei uz šo secinājumu 99. punktā izklāstīto jautājumu, proti, ka GSE testi, kādi veikti Gosschalk, neietilpst pārbaudēs vai kontrolēs, kuras noteiktas Direktīvas 85/73 1., 2. un 3. pantā un uz kurām tāpēc attiecas Kopienas maksa saskaņā ar šo direktīvu.
116.
No tā izriet, ka atbilstoši Komisijas un Nīderlandes valdības apgalvojumiem minētās direktīvas 4. panta 2. punkts ir piemērojams šajā lietā. Tātad ar minēto normu Nīderlandes valstij bija atļauts paredzēt valsts maksu, ko nosaka tirgus dalībniekiem, lai nodrošinātu finansējumu GSE testiem, kuri noteikti Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktā.
117.
Attiecībā uz prasībām, kādām jāatbilst valsts maksai Direktīvas 85/73 4. panta 2. punkta nozīmē, — problēma, kas izvirzīta piektā prejudiciālā jautājuma otrajā daļā, — pietiek atcerēties, tāpat kā to dara Komisija, ka tieši šajā normā ir precizēts, ka minētajai maksai ir jābūt saskaņā ar “Kopienas maksu regulējošiem principiem”. Kā uzsver Komisija, minētie principi ir noteikti tās pašas direktīvas 5. panta 1.–3. punktā. Tāpēc valsts maksai:
—
ir jābūt noteiktai tādā apmērā, kas nosedz kompetentās iestādes izmaksas attiecībā uz algām un sociālās nodrošināšanas izdevumiem pārbaudes dienestiem un administratīvajām izmaksām sakarā ar kontroles un pārbaudes veikšanu, kas var ietvert inspektoru kvalifikācijas celšanas izdevumus (5. panta 1. punkts);
—
uz to nevar attiekties tieša vai netieša kompensēšana (5. panta 2. punkts);
—
tā var būt augstāka par Kopienā noteikto, ja katras dalībvalsts kopējais iekasētais maksas lielums nepārsniedz pārbaudes faktiskās izmaksas (5. panta 3. punkts).
118.
Šajā sakarā, protams, ir jāņem vērā tikai tās atlikušās izmaksas, kas faktiski jāsedz kompetentajai iestādei, no kurām atskaita Kopienas piešķirtās finanšu iemaksas. Šajā sakarā arī atgādinu, ka Nīderlandes valdības pārstāvis tiesas sēdē ir norādījis, ka maksa, kas prasīta no Gosschalk par GSE testu veikšanu, ir noteikta Tarifu noteikumos, atskaitot no testu veikšanas faktiskajām izmaksām Kopienas finanšu iemaksu summu.
119.
Bet uz piektā prejudiciālā jautājuma otro daļu būtu jāsniedz citāda atbilde, ja vajadzētu uzskatīt — pretēji tam, ko esmu ierosinājis, un saskaņā ar Gosschalk apgalvojumiem, — ka GSE testi ietilpst saskaņotajās pārbaudēs un kontrolē, attiecībā uz kurām ir noteikta Kopienas fiksētā maksa saskaņā ar Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 1. punkta a) apakšpunktu.
120.
Šajā gadījumā attiecībā uz rīcības brīvību, kas dalībvalstij atstāta ar minēto direktīvu, ir jānorāda uz tās A pielikuma I nodaļas 4. un 5. punktu. Ar 4. punktu dalībvalstij ir atļauts, “[l]ai nosegtu palielinātās izmaksas”, vai nu “palielināt maksu standarta lielumus, kā noteikts 1. punktā un 2. punkta a) apakšpunktā individuālajiem uzņēmumiem” (4. punkta a) apakšpunkts), vai “iekasēt speciālu maksu, kas atbilst faktiskajām izmaksām” (4. punkta b) apakšpunkts). Savukārt 5. punktā ir atļauts samazināt minētās fiksētās summas, ņemot vērā faktiskās pārbaužu izmaksas, ja ir radušies atsevišķi apstākļi.
121.
Īpaši norādot uz 4. punktu, Tiesa spriedumā lietā Stratmann (
47
) ir paskaidrojusi, pirmkārt, attiecībā uz minētā punkta a) apakšpunktu, ka “jebkuram dalībvalsts noteiktam palielinājumam ir jābūt saistītam ar Kopienas fiksētās maksas apmēru un tam jābūt pieņemtam šīs maksas palielinājuma formā” un, otrkārt, attiecībā uz tā paša punkta b) apakšpunktu, ka, “iekasējot tādu īpašu maksu, kura ir lielāka par Kopienas maksas apmēriem, ir jāsedz visas faktiskās izmaksas”.
122.
Tāpēc tādā skatījumā, kādu esmu pakārtoti minējis šo secinājumu 119. punktā, Gosschalk pārstāvis tiesas sēdē no šiem Tiesas apgalvojumiem ir pamatoti secinājis, ka Nīderlandes valsts nevarēja prasīt minētajai sabiedrībai — papildus Kopienas maksai, kas jau iekasēta, — īpašu maksu, lai kaut vai tikai daļēji segtu GSE testu izmaksas. Minētā valsts, lai segtu šīs izmaksas, varēja vienīgi par “standarta lielumu” palielināt Kopienas fiksētās maksas apmēru, kurš noteikts Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 1. punkta a) apakšpunktā, vai arī šīs maksas vietā uzlikt maksu, kurai būtu cits apmērs un kura segtu visas izmaksas attiecībā uz saskaņoto pārbaužu un kontroles veikšanu atbilstoši tās pašas direktīvas A pielikuma I nodaļas 1. punkta a) apakšpunktam.
123.
Attiecībā uz pēdējo minēto iespēju Tiesa spriedumā lietā Feyrer (
48
) ir atzinusi, ka tad, ja dalībvalstis maksu var izmantot “vispārīgi un pēc saviem ieskatiem”, tad tas ir “tikai ar nosacījumu, ka maksa nepārsniedz faktiski radušās reālās izmaksas”. Kā ir uzsvēris ģenerāladvokāts Ležē savos secinājumos lietā, kura izlemta spriedumā lietā Stratmann (
49
), “šī nosacījuma ievērošana nozīmē [..] ņemt vērā visus faktiskos izdevumus, kas attiecīgajai dalībvalstij radušies attiecībā uz saskaņotajiem pārbaudes un kontroles pasākumiem, un tādējādi neļauj apvienot Kopienas fiksēto maksu un īpašu maksu par atsevišķu pasākumu”.
124.
Visbeidzot tikai īsi jāmin Gosschalk apgalvojums, kas pamatots ar spriedumiem lietā Conceria Bresciani (
50
), lietā Ligur Carni u.c. (
51
) un lietā Dubois un Général Cargo Services (
52
), atbilstoši kuram Kopienu tiesībās ir prasīts, lai izdevumus, kas radušies sakarā ar kontroli, kura veikta sabiedrības interesēs, segtu valsts, nevis attiecīgie tirgus dalībnieki.
125.
Šajos spriedumos Tiesai patiešām ir bijusi iespēja apstiprināt, ka:
—
“valsts administratīvo darbību ar mērķi īstenot sanitārās kontroles noteikumus vispārējās interesēs nevar [..] uzskatīt par pakalpojumu, kas individuāli sniegts importētājam un kas varētu pamatot finanšu maksājuma kā atlīdzības iekasēšanu”, un par šīm kontrolēm radušies “atbilstošie izdevumi ir jāsedz valstij, kas kopumā izmanto priekšrocības, ko sniedz preču brīva aprite”  (
53
);
—
importētājas dalībvalsts darbība, veicot pārbaudes un sanitārās pārbaudes, kas ar Direktīvu 64/433 atļautas tās teritorijā, “tiek veikta vispārējās interesēs, un to nevar uzskatīt par importētājam sniegtu pakalpojumu”, attiecībā uz kuru “izdevumi par šādu kontroli ir jāuzliek valstij, kas kopumā izmanto priekšrocības, kuras sniedz preču brīva aprite Kopienā”, bet “[..] nodokļu iekasēšana no importētājiem ir [..] šķērslis brīvai apritei, kurš aizliegts ar Līgumu”  (
54
);
—
“izdevumi, ko rada sanitārā kontrole, ir jāsedz valstij, kas kopumā izmanto priekšrocības, kuras sniedz preču brīva aprite Kopienā” (
55
).
126.
Tomēr iepriekš minētos apgalvojumus nevar aplūkot nošķirti no apstākļiem, kādos tie izteikti. Minētajos spriedumos valsts tiesību akti attiecībā uz šo jautājumu bija vērtēti saistībā ar EK līguma noteikumiem par preču brīvu apriti. Šie spriedumi attiecās uz gadījumiem, kuros finanšu maksājumus vienpusēji uzlika importētāja dalībvalsts, lai finansētu kontroles veikšanu, it īpaši veterinārās kontroles īstenošanu, ko veic robežas šķērsošanas brīdī vai tranzīta teritorijā vai preču galamērķī. Savukārt šajā lietā jautājums ir par finanšu maksājumiem, kas uzlikti par veterināro kontroli, kas ar Kopienu tiesību aktiem uzlikta par pienākumu visām dalībvalstīm un kas jāveic ražošanas dalībvalstī, neraugoties uz to, vai attiecīgās preces (svaiga liellopu gaļa) ir paredzētas lietošanai pārtikā attiecīgajā valstī, vai eksportam. Tāpēc minēto judikatūru nevar attiecināt uz šo lietu (
56
).
127.
Tādējādi ierosinu Tiesai uz piekto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
“Direktīva 85/73 ļauj dalībvalstij no attiecīgajiem tirgus dalībniekiem iekasēt valsts maksu, lai segtu izdevumus, kas radušies attiecībā uz GSE testiem, kurus tās dienesti veikuši atbilstoši valsts tiesību aktiem, ar ko ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu. Šai maksai atbilstoši minētās direktīvas 4. panta 2. punktam ir jābūt saskaņā ar Kopienas maksu regulējošiem principiem, kas paredzēti tās 5. panta 1.–3. punktā, un jāattiecas tikai uz to minēto izdevumu daļu, uz kuriem neattiecas Kopienas finanšu iemaksas.”
Secinājumi
128.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai uz Raad van State uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
testi, lai noteiktu govju sūkļveida encefalopātiju (GSE) tādiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas tiek nokauti lietošanai pārtikā, kurus veic atbilstoši pienākumam, kas noteikts valsts tiesību aktos, ar kuriem ievieš 1. panta 3. punktu, kas ir iekļauts Komisijas 2000. gada 29. novembra Lēmumā 2000/764/EK par govju pārbaudēm attiecībā uz govju sūkļveida encefalopātiju un par grozījumiem Lēmumā 98/272/EK par transmisīvo sūkļveida encefalopātiju epidemioloģisko uzraudzību, ietilpst GSE testu jēdzienā Komisijas Regulas (EK) Nr. 2777/2000, ar ko pieņem ārkārtas pasākumus liellopu gaļas tirgus atbalstam, 2. panta 1. punkta nozīmē un saskaņā ar to. Tomēr uz šiem testiem neattiecas Kopienu līdzfinansējums, kas noteikts šīs regulas 2. panta 2. punktā, bet tie ir izpildes pasākumi, kas paredzēti veterinārajos pasākumos, uz kuriem, iespējams, var attiekties tikai Kopienas finanšu iemaksas saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu;
2)
Padomes 1990. gada 26. jūnija Lēmums 90/424/EEK par izdevumiem veterinārijas jomā un Komisijas Lēmums 2000/773/EK, ar kuru apstiprina GSE uzraudzības programmas, ko dalībvalstis iesniegušas attiecībā uz 2001. gadu, un ar kuru nosaka Kopienas finanšu iemaksu apmēru, dalībvalstij ļauj likt attiecīgajiem tirgus dalībniekiem segt to daļu, uz kuru neattiecas Kopienas finanšu iemaksas, no izdevumiem, kas radušies, tās dienestiem veicot GSE testus atbilstoši valsts tiesību aktiem, ar ko ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu;
3)
Padomes 1985. gada 29. janvāra Direktīva 85/73/EEK par Direktīvās 89/662/EEK, 90/425/EEK, 90/675/EEK un 91/496/EEK minēto dzīvnieku veterinārās pārbaudes un kontroles finansējumu, kas grozīta un konsolidēta ar Padomes Direktīvu 96/43/EK, ļauj dalībvalstij iekasēt no attiecīgajiem tirgus dalībniekiem valsts maksu, lai segtu izdevumus, kas radušies attiecībā uz GSE testiem, kurus tās dienesti veic atbilstoši valsts tiesību aktiem, ar ko ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu. Šai maksai atbilstoši minētās direktīvas 4. panta 2. punktam ir jābūt saskaņā ar Kopienas maksu regulējošiem principiem, kas paredzēti tās 5. panta 1.–3. punktā, un jāattiecas tikai uz to minēto izdevumu daļu, uz kuriem neattiecas Kopienas finanšu iemaksas.
(
1
)	Oriģinālvaloda — itāļu.
(
2
)	OV L 321, 47. lpp.
(
3
)	OV L 32, 14. lpp.
(
4
)	Direktīva, ar ko groza un konsolidē Direktīvu 85/73/EEK, lai nodrošinātu dzīvu dzīvnieku un atsevišķu dzīvnieku produktu veterinārās pārbaudes un kontroles finansēšanu, un groza Direktīvas 90/675/EEK un 91/496/EEK (OV L 162, 1. lpp.).
(
5
)	OV L 160, 103. lpp.
(
6
)	OV L 160, 21. lpp. Šī regula, sākot ar 2008. gada 1. jūliju, ir atcelta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (Vienotā TKO regula) (OV L 299, 1. lpp.).
(
7
)	OV L 395, 13. lpp.
(
8
)	OV L 224, 29. lpp.
(
9
)	OV L 305, 35. lpp. Šis lēmums — ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2000. gada 29. decembra Lēmumu 2001/8/EK, ar ko groza Lēmumu 2000/764/EK par govju pārbaudēm attiecībā uz govju sūkļveida encefalopātiju un ar ko atjaunina IV pielikumu Lēmumam 98/272/EK par transmisīvo sūkļveida encefalopātiju epidemioloģisko uzraudzību (OV 2001, L 2, 28. lpp.), — sākot ar, ir atcelts ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 1248/2001, ar ko groza III, X un XI pielikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 999/2001 attiecībā uz transmisīvo sūkļveida encefalopātiju epidemioloģisko uzraudzību un pārbaudēm (OV L 173, 12. lpp.).
(
10
)	Padomes 1964. gada 26. jūnija Direktīva par sanitārajiem apstākļiem svaigas gaļas ražošanai un tirdzniecībai (OV 121, 2012. lpp.), kas vairākkārtīgi grozīta, tad grozīta un kodificēta ar Padomes Direktīvu 91/497/EEK, ar ko groza un konsolidē Direktīvu 64/433/EEK par veselības problēmām, kas ietekmē Kopienas tirdzniecību ar svaigu gaļu, lai to attiecinātu uz svaigas gaļas ražošanu un tirdzniecību (OV L 268, 69. lpp.). Direktīva 64/433 pēc vēlākiem grozījumiem ir atcelta, sākot ar, ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/41/EK, ar ko atceļ dažas direktīvas par pārtikas higiēnu un dzīvnieku veselības nosacījumiem attiecībā uz dažu lietošanai pārtikā paredzētu dzīvnieku izcelsmes produktu ražošanu un laišanu tirgū un groza Padomes Direktīvas 89/622/EEK un 92/118/EEK un Padomes Lēmumu 95/408/EK (OV L 157, 33. lpp.).
(
11
)	OV L 1, 23. lpp.
(
12
)	OV L 147, 1. lpp.
(
13
)	OV L 224, 19. lpp.
(
14
)	OV L 308, 35. lpp.
(
15
)	OV L 269, 54. lpp.
(
16
)	OV L 181, 36. lpp.
(
17
)	Skat. Regulu Nr. 1248/2001, kas minēta šo secinājumu 9. zemsvītras piezīmē.
(
18
)	Direktīva 85/73 no 2008. gada 1. janvāra ir atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 882/2004 par oficiālo kontroli, ko veic, lai nodrošinātu atbilstības pārbaudi saistībā ar dzīvnieku barības un pārtikas aprites tiesību aktiem un dzīvnieku veselības un dzīvnieku labturības noteikumiem (OV L 165, 1. lpp.).
(
19
)	Staatscourant 1994, Nr. 10.
(
20
)	Staatscourant 2000, Nr. 247, 39. lpp.
(
21
)	Staatscourant 1984, Nr. 252.
(
22
)	Staatscourant 2000, Nr. 249, 45. lpp.
(
23
)	Staatscourant 1993, Nr. 99. Nīderlandes valdība ir norādījusi, ka minētie noteikumi ir atcelti 2005. gada 24. decembrī.
(
24
)	Staatscourant 2001, Nr. 64, 31. lpp.
(
25
)	Staatscourant 2001, Nr. 212, 16. lpp.
(
26
)	Spriedums lietā Vācija/Komisija (Recueil, I-10333. lpp.).
(
27
)	Minēts iepriekšējā zemsvītras piezīmē.
(
28
)	Kā norāda Komisija, ilgākais termiņš — 2001. gada 1. jūlijs — ir noteikts tāpēc, ka dalībvalstīm principā vēl nebija kapacitātes, lai veiktu GSE ātrās noteikšanas testus visiem Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktā minētās kategorijas liellopiem.
(
29
)	Šajā pantā ir precizēts, ka no iemaksām “sedz 100% izdevumu (neieskaitot PVN) par testa komplekta iegādi un reaģentiem līdz maksimālajam apmēram EUR 30 par vienu testu”.
(
30
)	Tomēr šiem testiem paredzēto iemaksu apmēra noteikšana bija atlikta līdz vēlākam lēmumam, ko vajadzēja pieņemt pēc 2001. gada 1. jūlija, un tika veikta ar Lēmumu 2001/499, kurā, grozot Lēmuma 2000/773 18. pantu, ir paredzētas iemaksas 100% apmērā (neieskaitot PVN) no izdevumiem par testa komplekta iegādi un reaģentiem līdz maksimālajam apmēram EUR 15 par vienu testu.
(
31
)	IV A pielikumā Lēmumam 98/272, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Lēmumu 2001/8, ir minētas šādas trīs noteikšanas metodes: i) “imūnkrāsošanas tests pēc metodes “western blotting”, ar ko nosaka fragmentu, kurš ir proteāzes PrPRes
rezistents (tests Prionics Check)”; ii) “hemiluminiscences ELISA tests, kas ietver ekstrakcijas procedūru, kuru veic ar ELISA paņēmienu, izmantojot pastiprinātas hemiluminiscences reaģentu (Enfer tests)”; iii) “PrPRes konstatēšanai izmantojamu divslāņu imūnanalīzi, ko izdara pēc denaturēšanas posma un koncentrēšanas posma (Bio-Rad)”.
(
32
)	Uzskatu, ka var neņemt vērā faktu, ka šī tiesību norma attiecas nevis uz testiem, kurus veic pirms konkrētas dienas, bet gan uz testiem, kurus veic “mājlopiem, kas nokauti” pirms konkrētas dienas. No Regulas Nr. 2777/2000 otrā apsvēruma var secināt, ka GSE testus parasti veic “nokaušanas brīdī”.
(
33
)	Vārdi “un visādā ziņā pirms 2001. gada 1. jūlija”, kuri ietverti Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkta pirmās daļas beigās, ir vērsti uz to, lai minēto līdzfinansējumu neattiecinātu uz testiem, kas veikti pirms Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktā paredzētās obligāto testu programmas ieviešanas valsts mērogā, kad attiecīgā dalībvalsts tomēr kavējas, ņemot vērā termiņu, kas noteikts pēdējā minētā noteikuma ieviešanai.
(
34
)	Nīderlandes valdība un Komisija ir izdarījušas šādu secinājumu, pamatojoties uz apsvērumiem, kas daļēji atšķiras no maniem apsvērumiem. Pēc Komisijas uzskatiem, konkrēti, Kopienu līdzfinansējums saskaņā ar Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punktu nebija piemērojams Nīderlandē, jo tā saskaņā ar Lēmumu 2001/3 un ņemot vērā, ka no 2001. gada 1. janvāra bija ieviesusi pienākumu veikt GSE testus mājlopiem saskaņā ar Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu, bija atbrīvota no minētās regulas 3. pantā paredzēto iepirkšanas noteikumu piemērošanas, tādējādi vairs nebija jāpiemēro tās 2. panta 2. punkts, kas, pēc Komisijas uzskatiem, rada izņēmumu no minētajiem noteikumiem.
(
35
)	Komisijas pārstāvis tiesas sēdē norādīja, ka šis fakts neietekmē juridisko raksturu, kāds jāatzīst attiecīgajiem GSE testiem, kuri arī saskaņā ar minētā pārstāvja viedokli ir veterinārie pasākumi, kurus Kopiena varēja finansēt citādā veidā, piemēram, pamatojoties uz Lēmumu 90/424.
(
36
)	Skat. tostarp 1986. gada 20. marta spriedumu lietā 35/85 Tissier (Recueil, 1207. lpp., 9. punkts) un spriedumu lietā C-107/98 Teckal (Recueil, I-8121. lpp., 34. punkts).
(
37
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Tissier, 9. punkts; 1994. gada 2. februāra spriedums lietā C-315/92 Verband Sozialer Wettbewerb (Recueil, I-317. lpp., 7. punkts) un spriedums apvienotajās lietās C-228/01 un C-289/01 Bourrasse un Perchicot (Recueil, I-10213. lpp., 33. punkts).
(
38
)	Nīderlandes valdība rakstveida apsvērumu 53. punktā ir norādījusi, ka minētā maksa “(it īpaši) ir pamatota ar Direktīvas 85/73 5. panta 4. punktu”.
(
39
)	Izcēlums mans.
(
40
)	Minētās nodaļas 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis iekasē šādas fiksētas summas “attiecībā uz izdevumiem par pārbaudi, kas saistīti ar kaušanas darbībām” liellopiem: EUR 4,5 par katru pieaugušu liellopu un EUR 2,5 par jaunu liellopu.
(
41
)	Skat. Komisijas rakstveida apsvērumus, 47. punkts.
(
42
)	2002. gada 30. maija spriedums apvienotajās lietās C-284/00 un C-288/00 (Recueil, I-4611. lpp.).
(
43
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Stratmann, 50. punkts.
(
44
)	2002. gada 21. marta secinājumi, 39. punkts.
(
45
)	Turpat, 58. punkts.
(
46
)	Nīderlandes valdības rakstveida apsvērumi, 30. punkts.
(
47
)	Minēts iepriekš, 56. punkts.
(
48
)	1999. gada 9. septembra spriedums lietā C-374/97 (Recueil, I-5153. lpp., 27. punkts).
(
49
)	Minēts iepriekš, 62. punkts.
(
50
)	1976. gada 5. februāra spriedums lietā 87/75 (Recueil, 129. lpp.).
(
51
)	1993. gada 15. decembra spriedums apvienotajās lietās C-277/91, C-318/91 un C-319/91 (Recueil, I-6621. lpp.).
(
52
)	1995. gada 11. augusta spriedums lietā C-16/94 (Recueil, I-2421. lpp.).
(
53
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Conceria Bresciani, 10. punkts.
(
54
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Ligur Carni u.c., 31. punkts.
(
55
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Dubois un Général Cargo Services, 14. punkts.
(
56
)	Pamatojumam līdzīgi skat. 1997. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C-27/95 Bakers of Nailsea (Recueil, I-1847. lpp., 44.–46. punkts), kā arī iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minētos ģenerāladvokāta La Pergolas [La Pergola] secinājumus tajā pašā lietā, 8. punkts.