Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA
[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 12. martā (1)
Lieta C‑790/24 P
International Management Group (IMG)
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Savienības finanšu tiesiskais regulējums – Sadarbība attīstības jomā – Savienības budžeta izpilde kopīgā pārvaldībā ar starptautisku organizāciju vai starptautiskas organizācijas netiešā pārvaldībā – Lēmums ar atpakaļejošu spēku vienībai neatzīt starptautiskas organizācijas statusu – Jēdziens “starptautiska organizācija” – Veidojoši elementi – Starptautiska nolīguma, ar kuru izveido organizāciju, interpretācija – Vīnes Konvencija par starptautisko līgumu tiesībām – 31. un 32. pants
Satura rādītājs
I.
Ievads
II.
Atbilstošās tiesību normas
A.
Vīnes konvencija
B.
Pantu projekts
III.
Tiesvedības priekšvēsture
IV.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
V.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
VI.
Juridiskā analīze par apelācijas sūdzības piekto pamatu attiecībā uz kļūdainu apelācijas sūdzības iesniedzējas juridiskā statusa vērtējumu
A.
Par pirmo daļu attiecībā uz tiesību kļūdām jēdziena “starptautiska organizācija” definīcijā
1.
Par pirmo argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar prasību pierādīt pušu nodomu izveidot starptautisku organizāciju
a)
Pārsūdzētais spriedums
b)
Lietas dalībnieku argumenti
c)
Izvērtējums
2.
Par otro argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar prasību pierādīt starptautiskā nolīguma juridiski saistošo raksturu
a)
Pārsūdzētais spriedums
b)
Lietas dalībnieku argumenti
c)
Izvērtējums
3.
Par trešo argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar starptautiskas juridiskas personas statusa kritērija vērtējumu
a)
Par pirmo pārmetumu attiecībā uz “juridiskas personas statusa” esību
1)
Pārsūdzētais spriedums
2)
Lietas dalībnieku argumenti
3)
Izvērtējums
b)
Par otro pārmetumu attiecībā uz stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijām, kas ir piešķirtas vienībai tai uzticēto uzdevumu izpildei
1)
Pārsūdzētais spriedums
2)
Lietas dalībnieku argumenti
3)
Izvērtējums
B.
Par otro daļu attiecībā uz tiesību kļūdām apelācijas sūdzības iesniedzējas dibināšanas akta interpretācijā
1.
Par pirmo argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar jēdziena “starptautiska organizācija” interpretāciju
a)
Pārsūdzētais spriedums
b)
Lietas dalībnieku argumenti
c)
Izvērtējums
2.
Par otro argumentu attiecībā uz Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā izklāstīto starptautiska nolīguma interpretācijas noteikumu kļūdainu piemērošanu
a)
Par pirmo pārmetumu attiecībā uz nepareizu interpretējamā starptautiskā nolīguma identificēšanu
1)
Pārsūdzētais spriedums
2)
Lietas dalībnieku argumenti
3)
Izvērtējums
b)
Par otro pārmetumu attiecībā uz pārmērīgi formālo pieeju 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumu interpretācijā
1)
Pārsūdzētais spriedums
2)
Lietas dalībnieku argumenti
3)
Izvērtējums
c)
Par trešo pārmetumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējo statūtu kļūdainu vērtējumu saistībā ar atbilstīgo “kontekstu”
1)
Pārsūdzētais spriedums
2)
Lietas dalībnieku argumenti
3)
Izvērtējums
d)
Par ceturto pārmetumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējo un vēlāko statūtu kļūdainu vērtējumu saistībā ar “vēlāko praksi”
1)
Pārsūdzētais spriedums
2)
Lietas dalībnieku argumenti
3)
Izvērtējums
i)
Par iespējamām tiesību kļūdām, kas ietekmē to, kā tiek piemērots Vīnes konvencijas 31. panta par vispārējiem interpretācijas noteikumiem 3. punkta b) apakšpunkts
ii)
Par iespējamām tiesību kļūdām Vīnes konvencijas 32. panta par “papildu iztulkošanas [interpretācijas] līdzekļiem” piemērošanā
3.
Par trešo argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar secinājumiem, kādi izdarāmi no mītnes nolīgumu noslēgšanas ar valstīm un deleģēšanas nolīgumu kopīgā vai netiešā pārvaldībā noslēgšanas ar Komisiju
a)
Pārsūdzētais spriedums
b)
Lietas dalībnieku argumenti
c)
Izvērtējums
C.
Par trešo daļu attiecībā uz tiesību kļūdām, kuras Vispārējā tiesa pieļāvusi, vērtējot Beļģijas Karalistes un Austrijas Republikas atbildes uz Komisijas jautājumiem
1.
Par pirmo pārmetumu attiecībā uz kļūdainu vērtējumu par Austrijas iestāžu sniegtajām atbildēm
a)
Pārsūdzētais spriedums
b)
Lietas dalībnieku argumenti
c)
Izvērtējums
2.
Par otro pārmetumu attiecībā uz kļūdainu vērtējumu par Beļģijas iestāžu sniegtajām atbildēm
a)
Pārsūdzētais spriedums
b)
Lietas dalībnieku argumenti
c)
Izvērtējums
D.
Par ceturto daļu attiecībā uz tiesību kļūdām saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas biedru identificēšanu
1.
Pārsūdzētais spriedums
2.
Lietas dalībnieku argumenti
3.
Izvērtējums
E.
Par piekto daļu attiecībā uz tiesību kļūdām saistībā ar formālajām prasībām 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noslēgšanai
1.
Pārsūdzētais spriedums
2.
Lietas dalībnieku argumenti
3.
Izvērtējums
F.
Par sesto daļu attiecībā uz to, ka netika ņemts vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja netika likvidēta
1.
Pārsūdzētais spriedums
2.
Lietas dalībnieku argumenti
3.
Izvērtējums
VII.
Secinājumi
I.      Ievads
1.        Šī apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2024. gada 4. septembra spriedumu IMG/Komisija (2), izvirza jautājumu par principiem, kurus ņemot vērā struktūrai var atzīt starptautiskas organizācijas statusu Eiropas Savienības finanšu tiesiskā regulējuma un to starptautisko publisko tiesību normu izpratnē, kas regulē šādas organizācijas dibināšanas akta interpretāciju.
2.        Šī apelācijas sūdzība ir daļa no ilgstošas tiesvedības (3), kurā International Management Group (IMG), vienība, kas specializējusies valstu rekonstrukcijā pēc
konflikta, apstrīd to, ka Eiropas Komisija 2021. gada 8. jūnija lēmumā ar atpakaļejošu spēku no 2014. gada 16. decembra varēja likumīgi atteikties tai atzīt starptautiskas organizācijas statusu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), kaut arī šī iestāde tai šajā statusā bija deleģējusi īstenot programmas, kas finansētas no Savienības budžeta. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa apstiprināja šā lēmuma tiesiskumu.
3.        Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos analizēšu tikai galveno iepriekš neskatīto tiesību jautājumu, uz kuru jāatbild šajā lietā, proti, jautājumu, kas izriet no apelācijas sūdzības piektā pamata attiecībā uz tiesību kļūdām, kuras Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, pirmkārt, saistībā ar “starptautisku organizāciju” veidojošo elementu definīciju un, otrkārt, saistībā ar to, kā,
ņemot vērā Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (4) 31. un 32. pantu, interpretējams starptautiskais nolīgums, ar kuru izveidota IMG.
4.        Šajos secinājumos ieteikšu Tiesai apmierināt piekto pamatu.
5.        Lai gan piekrītu, ka starptautisko nolīgumu, ar ko izveidoja IMG, ņemot vērā tā formulējumu, var būt grūti atzīt par starptautiskas organizācijas dibināšanas aktu, tomēr nepiekrītu Vispārējās tiesas ļoti šaurajai šā nolīguma interpretācijai. Uzskatu, ka Vispārējā tiesa, piešķirot galveno nozīmi minētā nolīguma formulējuma nepilnībām, kaut arī nolīgums tika noslēgts īpašos apstākļos, kas saistīti ar situācijas steidzamību, atsakoties piešķirt jebkādu interpretatīvu vērtību 1995. gada 10. martā pieņemtajiem lēmumiem par IMG statūtu pieņemšanu (5), lai arī tie gan atbilstoši nozīmei, gan atbilstoši funkcijai bija daļa no IMG izveides procesa, un, visbeidzot, atsakoties ņemt vērā 2008. un 2012. gada lēmumus par tās statūtu pieņemšanu (6), lai gan tie liecināja par šīs vienības pakāpenisko attīstību un pārveidi, nav ievērojusi Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā izklāstītos interpretācijas noteikumus.
6.        Turklāt, lai gan ir taisnība, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas statuss skaidri neizriet no starptautiskā nolīguma, ar kuru tā izveidota, vēlos atgādināt, ka Komisija un starptautisko procesu dalībnieki to kopš dibināšanas ir uzskatījuši par starptautisku organizāciju, jo dažas valstis ar to ir noslēgušas mītnes nolīgumus un Komisija tai šajā statusā ir uzticējusi budžeta izpildes uzdevumus salīdzinoši ilgā laikposmā (1995–2014). Komisija to turklāt skaidri atzīst. Šādos apstākļos esmu diezgan pārsteigts par viedokli, ka gandrīz pēc 20 gadiem, kuru laikā IMG netieši vai pat skaidri tika atzīta par starptautisku organizāciju, šai vienībai var liegt šo statusu un visas ar to saistītās tiesības ar atpakaļejošu spēku no 2014. gada 16. decembra, proti, no dienas, kad Komisija nolēma Mjanmas/Birmas tirdzniecības attīstības programmas īstenošanu netiešā pārvaldībā uzticēt citai organizācijai, nevis IMG.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Vīnes konvencija
7.        Vīnes konvencijas 2. panta 1. punktā noteikts:
“Konvencijas tekstā:
a)      “līgums” – starptautiska rakstiska vienošanās starp valstīm, kuru reglamentē starptautiskās tiesības, neatkarīgi no tā, vai šī vienošanās ir ietverta vienā vai vairākos starptautiski saistītos dokumentos, kā arī neatkarīgi no tās konkrētā nolūka;
[..]
i)      “starptautiskā organizācija” – starpvalstu organizācija.”
8.        Šīs konvencijas 5. pantā precizēts, ka tā “tiek piemērota attiecībā uz jebkuru līgumu starptautiskas organizācijas dibināšanai, [..] taču tā neietekmē attiecīgo organizāciju noteikumus”.
9.        Saskaņā ar minētās konvencijas 31. pantu “Iztulkošanas vispārējie noteikumi”:
“1.      Līgums tulkojams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā un atbilstoši tā objektam un mērķim.
2.      Līguma iztulkošanas nolūkos līdz ar tekstu, ieskaitot preambulu un pielikumu, izmantojama arī:
a)      jebkura vienošanās, kas attiecas uz līgumu, kas veikta dalībnieku starpā sakarā ar līguma noslēgšanu;
b)      jebkurš dokuments, kuru sastādījuši viens vai vairāki dalībnieki sakarā ar līguma slēgšanu un kuru citi dalībnieki akceptējuši kā ar līgumu saistītu dokumentu.
3.      Kopā ar iepriekšminēto jāievēro arī:
a)      jebkura vēlāka vienošanās starp dalībniekiem attiecībā uz līguma iztulkošanu vai tā noteikumu piemērošanu;
b)      līguma piemērošanas prakse, kuru ieviesusi dalībnieku vienošanās attiecībā uz tā iztulkošanu;
[..].
4.      Noteikumam tiek piešķirta īpaša nozīme gadījumā, ja ir noteikts, ka dalībniekiem bijis tāds nodoms.”
10.      Šīs pašas konvencijas 32. pants “Papildu iztulkošanas līdzekļi” formulēts šādi:
“Var izmantot papildu iztulkošanas paņēmienus, t. sk. līguma sagatavošanas materiālus un līguma noslēgšanas apstākļus, lai apstiprinātu nozīmi, kas izriet no 31. panta piemērošanas, vai lai noteiktu nozīmi, kad iztulkošana saskaņā ar 31. pantu:
a)      piešķir nozīmei divdomīgumu vai neskaidrību, vai
b)      noved pie rezultāta, kas ir klaji absurds vai nesaprātīgs.”
B.      Pantu projekts
11.      Pantu par starptautisko organizāciju atbildību projektu (turpmāk tekstā – “Pantu projekts”) pieņēma ANO Starptautisko tiesību komisija (turpmāk tekstā – “STK”) 2011. gadā (7).
12.      Saskaņā ar Pantu projekta 2. panta a) punktu formulējums “starptautiska organizācija” apzīmē ikvienu organizāciju, kura izveidota ar līgumu vai citu dokumentu, ko reglamentē starptautiskās tiesības, un kurai ir atbilstošs starptautiskas juridiskas personas statuss, un ka vēl bez valstīm starptautiskas organizācijas biedri var būt citas vienības, kas nav valstis.
III. Tiesvedības priekšvēsture (8)
13.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja IMG, kuras sākotnējais nosaukums bija International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG‑IBH), tika izveidota 1993. gada 16. jūlijā starptautiskajā konferencē par bijušo Dienvidslāviju (ICFY) ANO Augstā komisāra bēgļu jautājumos biroja (UNHCR) uzraudzībā (9). Ar 1994. gada 25. novembra dokumentu par IMG‑IBH dibināšanu (turpmāk tekstā – “1994. gada 25. novembra rezolūcija”) dalībvalstis tai piešķīra institucionālu struktūru, lai valstīm un starptautiskajām organizācijām, kas piedalās Bosnijas un Hercegovinas rekonstrukcijā, būtu šim mērķim paredzēta vienība (10). Kopš tā laika IMG pakāpeniski ir paplašinājusi savu darbību rekonstrukcijas un attīstības jomās.
14.      Pēc Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) veiktās izmeklēšanas, kuras rezultātā tika apšaubīts prasītājas starptautiskas organizācijas statuss Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē, Komisija 2014. gada 16. decembrī nolēma Mjanmas/Birmas gada rīcības programmas īstenošanu uzticēt citai organizācijai, nevis IMG un 2015. gada 8. maijā informēja apelācijas sūdzības iesniedzēju par savu lēmumu vairs neslēgt ar to netiešās pārvaldības nolīgumus ar starptautisku organizāciju, kamēr nebūs pilnīgas pārliecības par tās statusu. Tiesa 2019. gada 31. janvāra spriedumā International Management Group/Komisija (11) abus šos lēmumus atzina par prettiesiskiem ar pamatojumu, ka minētie lēmumi nav juridiski un no faktu viedokļa pamatoti, jo tie trīs elementi, uz kuriem lēmumi balstījās, nebija tādi, kas liktu apšaubīt IMG starptautiskas organizācijas statusu Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē (12).  Tiesa 2020. gada 9. jūnija rīkojumā International Management Group/Komisija (13) precizēja, ka tā nav izskatījusi jautājumu par to, vai, pamatojoties uz visu attiecīgo elementu analīzi, IMG ir starptautiskas organizācijas statuss.
15.      Lai izpildītu 2019. gada 31. janvāra spriedumu International Management Group/Komisija (14), Komisija veica apelācijas sūdzības iesniedzējas statusa galīgo vērtējumu. Šim nolūkam Komisija valstīm, kuras IMG bija norādījusi kā savus biedrus, vaicāja, vai IMG ir starptautiska organizācija, vai attiecīgās valstis ir tās biedri un vai tās ar IMG ir parakstījušas starptautisku vai starpvaldību nolīgumu, kas to dibinātu šādā statusā.
16.      Ar 2021. gada 19. februāra vēstuli Komisija informēja apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka tā ir paredzējusi pieņemt lēmumu atteikties tai atzīt starptautiskas organizācijas statusu, un aicināja to iesniegt apsvērumus. 2021. gada 8. jūnijā Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, ar kuru ar atpakaļejošu spēku no 2014. gada 16. decembra atteicās atzīt apelācijas sūdzības iesniedzējai starptautiskas organizācijas statusu, kas paredzēts Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā Savienības līdzekļu izlietošanai netiešā pārvaldībā (15).
17.      2022. gada 22. septembra spriedumā IMG/Komisija (16) Tiesa visbeidzot atgādināja, ka Komisijai ir pienākums pārliecināties, ka vienībām, kurām tā ir uzticējusi vai paredz uzticēt budžeta izpildes uzdevumus atbilstoši tiesību normām par Savienības budžeta netiešu pārvaldību, ko veic starptautiskas organizācijas, ir šāds statuss. Tā turklāt norādīja, ka šaubu gadījumā šai iestādei ir pienākums kliedēt šīs šaubas, kā arī apkopot visu vajadzīgo informāciju, lai pamatotu savu lēmumu gan tiesiski, gan faktiski, ņemot vērā šā lēmuma tiesiskās sekas attiecībā uz konkrēto vienību (17).
IV.    Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
18.      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2021. gada 18. augustā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu un atlīdzināt nodarītos zaudējumus. Izskatījusi prasību pēc būtības, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62.–417. punktā izklāstīto iemeslu dēļ uzskatīja, ka neviens no četriem apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem nav pamatots, un šo prasību noraidīja (18). Turklāt tā paša sprieduma 418.–447. punktā minēto iemeslu dēļ Vispārējā tiesa noraidīja IMG iesniegto pieteikumu par zaudējumu atlīdzību un piesprieda tai segt tiesāšanās izdevumus.
V.      Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
19.      Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2024. gada 14. novembrī, IMG lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, pašai spriest par tās prasību, to apmierināt un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan tiesvedībā Vispārējā tiesā, gan tiesvedībā Tiesā.
20.      Komisija lūdz Tiesu noraidīt šo apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
21.      Tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 11. decembrī, IMG un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus un saskaņā ar Tiesas lūgumu koncentrēja tos uz apelācijas sūdzības piekto pamatu.
VI.    Juridiskā analīze par apelācijas sūdzības piekto pamatu attiecībā uz kļūdainu apelācijas sūdzības iesniedzējas juridiskā statusa vērtējumu
22.      Apelācijas sūdzības piektais pamats, uz kuru attiecas šie secinājumi, ir vērsts uz to, lai apstrīdētu Vispārējās tiesas argumentāciju pārsūdzētā sprieduma 190.–370. punktā par to, vai kopš 2014. gada 16. decembra apelācijas sūdzības iesniedzēja kā starptautiska organizācija atbilda nosacījumiem, lai īstenotu Savienības budžetu saskaņā ar kopīgas vai netiešas pārvaldības veidu.
23.      Skaidrības un saskaņotības labad izvēlējos šo pamatu sadalīt sešās daļās un analizēt tās citā kārtībā, nekā tās iesniegusi apelācijas sūdzības iesniedzēja. Analīzi koncentrēšu uz pirmajām trim daļām, kuras, manuprāt, jāvērtē padziļināti.
A.      Par pirmo daļu attiecībā uz tiesību kļūdām jēdziena “starptautiska organizācija” definīcijā
24.      Pirmā daļa, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 206.–212. punktu, ir vērsta uz to, lai apstrīdētu Vispārējās tiesas argumentāciju attiecībā uz prasībām, kuras noteiktas starptautiskas organizācijas izveidei un kuras ņemot vērā Vispārējā tiesa saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā kodificētajiem interpretācijas noteikumiem (19) vērtēja apelācijas sūdzības iesniedzējas starptautiskas organizācijas statusu minētā sprieduma 265. un 306.–312. punktā.
1.      Par pirmo argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar prasību pierādīt pušu nodomu izveidot starptautisku organizāciju
25.      Šis arguments attiecas uz starptautisko organizāciju tiesību būtisku elementu un tādējādi, manuprāt, jāizvērtē vispirms.
a)      Pārsūdzētais spriedums
26.      Pārsūdzētā sprieduma 203. punktā Vispārējā tiesa vispirms citēja Pantu projekta 2. panta a) punktu, kurā paredzēts, ka “starptautiska organizācija” nozīmē “ikvienu organizāciju, kura izveidota ar līgumu vai citu dokumentu, kuru reglamentē starptautiskās tiesības un kurai ir atbilstošs starptautiskas juridiskas personas statuss”.
27.      Pēc tam šā sprieduma 204. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka saskaņā ar Vīnes konvencijas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu jēdziens “līgums” nozīmē “starptautisku rakstisku vienošanos [nolīgumu] starp valstīm, kuru reglamentē starptautiskās tiesības, neatkarīgi no tā, vai šī vienošanās ir ietverta vienā vai vairākos [..] saistītos dokumentos, kā arī neatkarīgi no tās konkrētā nosaukuma” (20).
28.      Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 302. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai, “lai īstenotu Savienības budžeta izpildi atbilstoši netiešās pārvaldības metodei, kas paredzēta starptautiskām organizācijām, jābūt dibinātai ar starptautisku nolīgumu, kura mērķis ir bijis to izveidot kā starptautisku organizāciju”, un pēc tam šā sprieduma 304.–319. punktā centās noskaidrot, vai tas tā tiešām bija, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas dibināšanas akta interpretāciju.
b)      Lietas dalībnieku argumenti
29.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir atkāpusies no starptautiskajās tiesībās noteiktajiem objektīvajiem kritērijiem starptautiskas organizācijas izveidei, pārsūdzētā sprieduma 302. punktā prasīdama, lai attiecīgā vienība būtu dibināta ar starptautisku nolīgumu, kura mērķis ir bijis to izveidot kā starptautisku organizāciju. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pievienojusi trešo nosacījumu – proti, nosacījumu par starptautiskā nolīguma pušu nodomu izveidot starptautisku organizāciju –, kas neesot iekļauts jēdziena “starptautiska organizācija” definīcijā, kuru tā izklāstījusi minētā sprieduma 203. punktā.
30.      Komisija apstrīd šos argumentus.
c)      Izvērtējums
31.      Iesaku Tiesai noraidīt pirmo argumentu kā nepamatotu.
32.      Šis arguments izriet no tā, ka ir sajaukti, no vienas puses, “starptautisku organizāciju” veidojošie elementi, kuru atbilstība tiesai ir jāpārbauda saskaņā ar Pantu projekta 2. panta a) punktu, un, no otras puses, pušu nodomu noskaidrošana, kas ir tiesas pirmais uzdevums, interpretējot “starptautisku nolīgumu” saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. un 32. pantu. Proti, 2004. gada 23. marta spriedumā Francija/Komisija (21), kurā Tiesai bija jānosaka Komisijas un Amerikas Savienoto Valstu noslēgta nolīguma juridiski saistošais raksturs, Tiesa pievērsās pušu nodoma noskaidrošanai kā “izšķirošajam kritērijam”.
33.      Starptautiskajās publiskajās tiesībās ir vispāratzīts, ka līguma interpretācijas mērķis ir pēc iespējas objektīvāk un racionālāk noskaidrot pušu kopējo nodomu un gribu, un šis noteikums prasa, lai būtu ievērota gan valsts suverenitāte, gan princips pacta sunt servanda. Vīnes konvencijas 31. panta 4. punktā tādējādi ir noteikts, ka “noteikumam tiek piešķirta īpaša nozīme gadījumā, ja ir noteikts [konstatēts], ka dalībniekiem bijis tāds nodoms” (22). Tā, ST 2025. gada 19. maija spriedumā Sauszemes un jūras robežu noteikšana un suverenitāte pār salām (Gabona pret Ekvatoriālo Gvineju) uzsvēra, ka, lai novērtētu, vai dokuments ir līgums, tiesai it īpaši dokumenta formulējumā, tā izstrādes konkrētajos apstākļos, kā arī pušu vēlākajā rīcībā ir jāmeklē elementi, kas liecina par to, vai puses vēlējušās, lai šis dokuments tām būtu juridiski saistošs (23), neatkarīgi no tā, vai šis nodoms būtu izteikts vai secināts (24).
34.      Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 302. punktā nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu, pieprasīdama pierādīt, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijas pusēm bijis nodoms apelācijas sūdzības iesniedzēju izveidot kā starptautisku organizāciju, un šā sprieduma 304.–319. punktā pārbaudīdama, vai tā tas patiešām bija, ņemot vērā tās dibināšanas akta interpretāciju.
2.      Par otro argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar prasību pierādīt starptautiskā nolīguma juridiski saistošo raksturu
35.      Šis arguments ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 206. un 265. punktu. Tas attiecas uz jautājumu, vai Vispārējā tiesa pārmērīgi ir ierobežojusi
Vīnes konvencijas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā definētā jēdziena “starptautisks nolīgums” tvērumu un a fortiori Pantu projekta 2. panta a) punktā minētā
jēdziena “starptautiska organizācija” tvērumu, pieprasīdama, lai šādā nolīgumā būtu iekļautas pusēm juridiski saistošas normas.
a)      Pārsūdzētais spriedums
36.      Vispārējā tiesa, vispirms pārsūdzētā sprieduma 204. punktā atgādinājusi jēdziena “līgums” definīciju, šā sprieduma 206. un 265. punktā precizēja, ka “dokuments, kuru parakstījušas valstis, nevar būt starptautisks nolīgums, ja tas nesatur nevienu tiesību normu, kas rada tiesības vai pienākumus, [kuriem] šīs valstis ir piekritušas”; Vispārējā tiesa šajā saistībā atsaucās uz ST 2018. gada 1. oktobra spriedumu Pienākums vest sarunas par piekļuvi Klusajam okeānam (Bolīvija pret Čīli) (25) un pēc analoģijas – uz 2008. gada 6. novembra spriedumu Grieķija/Komisija (26).
b)      Lietas dalībnieku argumenti
37.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā Tiesa ir atkāpusies no jēdziena “līgums” vai “starptautisks nolīgums” klasiskās definīcijas, atsaukdamās uz judikatūru, kurai neesot nozīmes lietā.
38.      Komisija apstrīd šos argumentus. Tā it īpaši apgalvo, ka, atsaucoties uz ST 2018. gada 1. oktobra spriedumu Pienākums vest sarunas par piekļuvi Klusajam okeānam (Bolīvija pret Čīli) (27), Vispārējā tiesa vēlējusies uzsvērt atšķirību starp nesaistošu starptautisku dokumentu un starptautisku nolīgumu Vīnes konvencijas izpratnē, kas prasa pušu piekrišanu tam, ka dokuments būs tām saistošs.
c)      Izvērtējums
39.      Uzskatu, ka otrais arguments ir neiedarbīgs.
40.      Vispārējā tiesa, izvērtējusi 1994. gada 25. novembra rezolūcijas saturu un tvērumu, ņemot vērā kritēriju, kas izriet no starptautiskā nolīguma juridiski saistošā rakstura, nonāca pie apelācijas sūdzības iesniedzējai labvēlīga secinājuma, ko apliecina pārsūdzētā sprieduma 274., 289. un 301. punkts. Šā sprieduma 266. un 274. punktā Vispārējā tiesa būtībā secināja, ka šajā rezolūcijā ir ietverts vismaz viens juridiski saistošs pienākums tās parakstītājiem, un tādējādi nosprieda, ka strīdīgajā lēmumā ir pieļauta tiesību kļūda, ciktāl Komisija šo deklarāciju bija kļūdaini uzskatījusi tikai par politiska rakstura apņemšanos.
41.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzības 89. punktā skaidri atzīst, ka nav pamata pārskatīt šo Vispārējās tiesas secinājumu.
42.      Katrā ziņā ST 2025. gada 19. maija spriedumā Sauszemes un jūras robežu noteikšana un suverenitāte pār salām (Gabona pret Ekvatoriālo Gvineju) vispārīgi ir atgādinājusi – lai novērtētu, vai kāds dokuments ir līgums, tiesai ir jāmeklē elementi, kas liecina par to, vai puses vēlējušās, lai šis dokuments tām būtu juridiski saistošs (28).
3.      Par trešo argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar starptautiskas juridiskas personas statusa kritērija vērtējumu
43.      Šis arguments attiecas uz vērtējumu, ko Vispārējā tiesa ir veikusi pārsūdzētā sprieduma 207.–212. punktā saistībā ar principiem un kritērijiem, uz kuriem pamatojoties organizāciju uzskata par tādu, kam ir starptautiskas juridiskas personas statuss. Kā izriet no šā sprieduma 213. punkta, ņemot vērā šos principus un kritērijus, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 306.–319. punktā vērtēja, vai 1994. gada 25. novembra rezolūcijas mērķis vai sekas bija piešķirt apelācijas sūdzības iesniedzējai starptautiskas organizācijas statusu.
44.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja kritizē to, kādā veidā Vispārējā tiesa, ņemot vērā starptautisko judikatūru, noteikusi divus no minētajiem kritērijiem un pēc tam tos piemērojusi pārsūdzētā sprieduma 307.–312. punktā.
a)      Par pirmo pārmetumu attiecībā uz “juridiskas personas statusa” esību
1)      Pārsūdzētais spriedums
45.      Pārsūdzētā sprieduma 207. un 208. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka atbilstoši starptautiskajai judikatūrai starptautiskas organizācijas atzīšana ir pakārtota nosacījumam, ka attiecīgajai organizācijai jābūt “juridiskas personas statusam”. Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka pretējā gadījumā vienība, ko izveidojušas valstis un – attiecīgā gadījumā – viena vai vairākas starptautiskas organizācijas, ir struktūra, kura ir atkarīga vai nu no valstīm, kas to dibinājušas (šajā saistībā Vispārējā tiesa atsaucas uz ST 1992. gada 26. jūnija spriedumu Atsevišķas fosfātu saturošas zemes Nauru (Nauru pret Austrāliju), sākotnējie iebildumi (29)), vai nu no starptautiskas organizācijas, kuras paspārnē šī vienība darbojas (šajā saistībā Vispārējā tiesa atsaucas uz ST 2012. gada 1. februāra konsultatīvo atzinumu “Starptautiskās Darba organizācijas Administratīvā tribunāla spriedums Nr. 2867 par prasības pieteikumu pret Starptautisko Lauksaimniecības attīstības fondu” (30)).
2)      Lietas dalībnieku argumenti
46.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šo secinājumu iepriekšējā punktā minētajai judikatūrai nav saistības ar starptautiskas organizācijas “pašas juridiskas personas statusu”.
Turklāt, ciktāl šī judikatūra attiecoties uz situācijām, kurās attiecīgajai vienībai nebija nedz juridiskas personas statusa, nedz spējas slēgt juridiskus līgumus, tā neļaujot pamatot Vispārējās tiesas veikto salīdzinājumu ar apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju tās attiecībās ar dalībvalstīm vai Komisiju, jo tās pašas statūti tai atzīstot gan juridiskas personas statusu, gan spēju slēgt līgumus.
47.      Komisija apstrīd šos argumentus. Tā uzskata, ka atsauce uz starptautisko judikatūru, kas minēta pārsūdzētā sprieduma 208. punktā, ir vērsta uz to, lai norādītu noteiktus elementus, kuri starptautisku organizāciju
atšķir no citas organizācijas.
3)      Izvērtējums
48.      Uzskatu, ka pirmais pārmetums nav pamatots.
49.      Pirmkārt, norādīšu, ka pārsūdzētā sprieduma 207. un 208. punktā ir tikai izklāstīti vispārīgie principi saistībā ar apstākli, ka vienībai ir starptautiskas juridiskas personas statuss, un apelācijas sūdzības iesniedzēja šos principus neapstrīd.
50.      Šajā kontekstā gan ST 1992. gada 26. jūnija sprieduma Atsevišķas fosfātu saturošas zemes Nauru (Nauru pret Austrāliju), sākotnējie iebildumi, (31) 47. punktā, gan tās 2012. gada 1. februāra konsultatīvā atzinuma “Starptautiskās Darba organizācijas Administratīvā tribunāla spriedums Nr. 2867 par prasības pieteikumu pret Starptautisko Lauksaimniecības attīstības fondu” (32), 57., 58., 60. un 61. punktā ir apliecināts šā nosacījuma būtiskais raksturs, atzīstot starptautiskas organizācijas statusu. Pārsūdzētā sprieduma 207. un 208. punktā Vispārējā tiesa nekādi nav salīdzinājusi apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju un to vienību situāciju, uz kurām attiecas šī ST judikatūra, un pēc tam šo konkrēto situāciju ir vērtējusi minētā sprieduma 307. punktā.
51.      Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenta pamatā ir tas, ka ir sajaukti jēdzieni “starptautiskas juridiskas personas statuss” un “valsts tiesībās noteikts juridiskas personas statuss”; tie ir divi atšķirīgi juridiskie jēdzieni. Statūtu normas, uz kurām tā atsaucas, tai piešķir juridisko rīcībspēju slēgt līgumus, iegādāties nekustamo īpašumu un rīkoties ar to, kā arī procesuālo rīcībspēju (33), kas atbilst valsts tiesībās noteikta juridiskas personas statusa pazīmēm, jo šīs normas tai piešķir tiesības rīkoties valsts tiesību sistēmā. Gan Komisijas apsvērumi, ko tā formulējusi atbildes raksta 127. punktā (34), gan Vispārējās tiesas apsvērumi pārsūdzētā sprieduma 307. punktā izriet no tādas pašas sajaukšanas.
52.      Lai gan abi šie jēdzieni ir papildinoši, tie ir jānošķir viens no otra, jo to izcelsme nav vienā un tajā pašā tiesību sistēmā un tie nerada vienas un tās pašas sekas (35). Starptautiskas juridiskas personas statuss ļauj vienībai, kurai ir šis statuss, starptautiskajā arēnā tikt uzskatītai par patstāvīgu, no saviem dalībniekiem nošķiramu
tiesību subjektu, kam var būt pašam savas tiesības un pienākumi starptautiskajā tiesību sistēmā un kas spēj rīkoties (tiesībspēja un rīcībspēja, piemēram, starptautisku nolīgumu slēgšana utt.) (36). Ciktāl Vispārējā tiesa savā analīzē centusies noteikt, vai IMG ir starptautiskas organizācijas statuss Pantu projekta 2. panta a) punkta izpratnē (pārsūdzētā sprieduma 203. punkts), bija jāatbild uz jautājumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas starptautiskas juridiskas personas statusu.
b)      Par otro pārmetumu attiecībā uz stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijām, kas ir piešķirtas vienībai tai uzticēto uzdevumu izpildei
53.      Šis pārmetums attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 212. punktu.
1)      Pārsūdzētais spriedums
54.      Pārsūdzētā sprieduma 211. punktā definējusi specialitātes principu, Vispārējā tiesa nākamajā punktā ir norādījusi, ka “starptautisku organizāciju nevar reducēt līdz pušu rīcībā esošam vienkāršam fakultatīvam mehānismam, ko ikviena no tām varētu izmantot pēc saviem ieskatiem [(37)]. Proti, izveidojot starptautisku organizāciju un piešķirot tai visus tās darbībai nepieciešamos līdzekļus, tās dibinātāji pauž vēlmi sniegt labākās stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijas šai organizācijai uzticēto uzdevumu izpildē tādējādi, ka tie nevar vienpusēji izstāties no tās tiem izdevīgā brīdī, nedz to aizvietot ar citiem saziņas kanāliem”. Vispārējā tiesa šajā ziņā atsaucas uz ST 2010. gada 20. aprīļa sprieduma Celulozes rūpnīcas Urugvajas upē (Argentīna pret Urugvaju) (38) 90. un 91. punktu.
2)      Lietas dalībnieku argumenti
55.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 212. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noteikdama par starptautisko organizāciju tiesību principu to, ka attiecīgajai vienībai jābūt piešķirtām “stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijām tās uzdevumu izpildei”, lai gan šāds kritērijs neesot paredzēts nedz starptautisko organizāciju tiesībās, nedz to praksē un tas neizrietot no ST 2010. gada 20. aprīļa sprieduma Celulozes rūpnīcas Urugvajas upē (Argentīna pret Urugvaju) (39). Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tādējādi secinājums, kuru Vispārējā tiesa izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 309. punktā un saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja ir atzīstama par fakultatīvu mehānismu, ir kļūdains.
56.      Komisija apstrīd šos argumentus. Tā it īpaši norāda, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir atgādinājusi, ka saskaņā ar starptautiskajām tiesībām starptautisku organizāciju nevar uzskatīt tikai par fakultatīvu mehānismu, kas nodots pušu rīcībā, un atsauce uz ST 2010. gada 20. aprīļa spriedumu Celulozes rūpnīcas Urugvajas upē (Argentīna pret Urugvaju) (40) šajā saistībā ir jo vairāk atbilstīga tāpēc, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijā apelācijas sūdzības iesniedzēja esot skaidri definēta kā pagaidu iestāde bez “faktiska pienākuma piedalīties iestādes budžetā vai darbībā”.
3)      Izvērtējums
57.      Uzskatu, ka otrais pārmetums nav pamatots.
58.      Kā liecina pārsūdzētā sprieduma 207.–212. punkta formulējums un savstarpējā saistība, Vispārējā tiesa “stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijas”, kas piešķirtas attiecīgajai vienībai tās uzdevumu izpildei, nav uzskatījusi par vispārēju starptautisko organizāciju tiesību principu, bet gan par kritēriju, kuru ņemot vērā tiesai ir jāvērtē, vai puses patiešām vēlējušās izveidot atsevišķu un autonomu tiesību subjektu starptautiskajā arēnā un piešķirt tam visus darbībai nepieciešamos līdzekļus.
59.      Jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 212. punktā esošā atsauce uz ST 2010. gada 20. aprīļa sprieduma Celulozes rūpnīcas Urugvajas upē (Argentīna pret Urugvaju) (41) 90. un 91. punktu sākas ar formulējumu “šajā nozīmē skat.”. Tas liecina par Vispārējās tiesas vēlmi atsaukties uz ST izstrādāto principu, vienlaikus veicot tā īpašu piemērošanu. Lai gan Vispārējai tiesai var pārmest, ka tā ir precīzi atkārtojusi formulējumu, ko ST bija izmantojusi saistībā ar Urugvajas upes administratīvās komisijas (turpmāk tekstā – “CARU”) (42) īpašo lomu, tomēr tā nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu, atsaukdamās uz šo starptautisko judikatūru.
60.      Tā kā Urugvajai un Argentīnai bija domstarpības par CARU statusu (43), ST 2010. gada 20. aprīļa sprieduma Celulozes rūpnīcas Urugvajas upē (Argentīna pret Urugvaju) (44) 87.–91. punktā pārbaudīja virkni organizatorisku un materiāltiesisku elementu, lai noteiktu, vai šai vienībai bija pilnīga autonomija un spēja īstenot kompetences, kas tai bija tieši vai netieši piešķirtas starptautiskajā tiesību sistēmā. ST ņēma vērā CARU funkciju raksturu, kā arī resursus un priekšrocības, ko puses tai bija piešķīrušas, tās konkrēto, nepārtraukto pastāvēšanu, noteikumus, kuri tai piešķir juridiskas personas statusu, tiesības un pienākumus, kas tai bija noteikti tās kompetenču jomā atbilstoši specialitātes principam, apstākli, ka darbojās sekretariāts, kura ierēdņiem bija piešķirtas privilēģijas un imunitāte, un to, ka CARU varēja decentralizēt savus uzdevumus, izveidojot pakārtotas struktūras. Šajā kontekstā ST minētā sprieduma 90. punktā nosprieda, ka, “ņemot vērā to, ka CARU kalpo par pušu savstarpējās apspriešanās sistēmu [..], neviena no pusēm nevar vienpusēji un brīdī, ko tā uzskata par piemērotu, izstāties no šīs sistēmas un aizstāt to ar citiem saziņas kanāliem. Izveidojot CARU un nodrošinot to ar visiem darbībai nepieciešamajiem līdzekļiem, puses vēlējās sniegt vislabākās stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijas, lai īstenotu savu apņemšanos sadarboties “upes racionālā un optimālā izmantošanā””.
61.      Minētais spriedums tādējādi liecina par to, cik lielu nozīmi ST piešķir līdzekļiem, kuri ir sniegti vienībai tās darbības nodrošināšanai, jo šie līdzekļi ir objektīvi rādītāji, kas apliecina autonomiju, ko puses tai piešķir, kā arī par pušu gribu nepārtraukti, stabili un efektīvi iesaistīties tā uzdevumu īstenošanā, kura dēļ tās šo vienību izveidojušas.
62.      Līdz ar to Vispārējā tiesa varēja pamatoti atsaukties uz šīm “stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijām” kā uz atbilstošu kritēriju, lai noteiktu, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja ir atsevišķs, no tās biedriem autonoms tiesību subjekts.
63.      Ņemot vērā visus šos apsvērumus, manuprāt, kā nepamatots
ir jānoraida ar trešo argumentu saistītais otrais pārmetums un – vispārīgāk – piektā pamata pirmā daļa attiecībā uz tiesību kļūdām saistībā ar jēdziena “starptautiska organizācija” definīciju.
B.      Par otro daļu attiecībā uz tiesību kļūdām apelācijas sūdzības iesniedzējas dibināšanas akta interpretācijā
64.      Otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā Tiesa ir kļūdaini interpretējusi tās dibināšanas aktu, it īpaši nepareizi piemērodama starptautiska nolīguma interpretācijas noteikumus, kas izklāstīti Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā.
65.      Šīs daļas pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs argumentus.
1.      Par pirmo argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar jēdziena “starptautiska organizācija” interpretāciju
a)      Pārsūdzētais spriedums
66.      Pārsūdzētā sprieduma 197. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka jēdziens “starptautiska organizācija” atbilstīgā Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē aptver “starptautisko publisko tiesību organizācijas, kas izveidotas ar starptautiskiem nolīgumiem” (45). Tā kā nav precīzākas jēdzienu “starptautiska organizācija” un “starptautisks nolīgums” definīcijas, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 198. un 199., kā arī 201. un 202. punktā norādīto iemeslu dēļ uzskatīja, ka minētie jēdzieni atbilst starptautisko tiesību jēdzieniem un ir jāinterpretē, ņemot vērā starptautisko publisko tiesību paražu principus, kas tostarp minēti Vīnes konvencijā un Pantu projektā.
67.      Minētā sprieduma 200. punktā Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka “tomēr, tā kā [minētie jēdzieni] tiek izmantoti Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā ar īpašo mērķi īstenot tās budžetu, tie jāinterpretē šauri, lai aizsargātu Savienības finansiālās intereses”. Lai to apstiprinātu, Vispārējā tiesa pēc analoģijas ir atsaukusies uz 2015. gada 2. jūlija spriedumu Demmer (46) un 2017. gada 20. decembra spriedumu Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse (47).
b)      Lietas dalībnieku argumenti
68.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi jēdzienus “starptautiska organizācija” un “starptautisks nolīgums”, kas lietoti Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā, atkāpdamās no šo jēdzienu klasiskās definīcijas starptautiskajās publiskajās tiesībās un pamatodamās uz neatbilstīgu judikatūru.
c)      Izvērtējums
69.      Piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem
pārmetumiem.
70.      Pirmkārt, apgalvojumam, ka jēdzieni “starptautiska organizācija” un “starptautisks nolīgums” jāinterpretē šauri tāpēc, ka ir jāaizsargā Savienības finanšu intereses, nav nekāda pamatojuma judikatūrā.
71.      Ja Vispārējā tiesa ir vadījusies pēc analoģijas ar principiem, ko Tiesa ir izmantojusi 2015. gada 2. jūlija spriedumā Demmer (48) un 2017. gada 20. decembra spriedumā Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse (49), šī analoģija nav atbilstoša, jo lietām, kurās tika pasludināti šie spriedumi, nebija tāds pats pamats un joma kā šai lietai. Neviens no minētajiem spriedumiem neattiecas uz starptautisko publisko tiesību jēdziena interpretāciju. Pirmajā spriedumā Tiesa interpretēja izņēmuma pienākumam atmaksāt nepamatoti veiktos maksājumus tvērumu atbilstoši Regulai (EK) Nr. 796/2004 (50), savukārt otrajā spriedumā tā noteica tvērumu formulējumam “ražotāju organizāciju saimniecībās un/vai telpās”, kas minēts Īstenošanas regulas (ES) Nr. 543/2011 (51) IX pielikuma 23. punktā.
72.      Otrkārt, ja Tiesa pieņemtu Vispārējās tiesas šajā lietā izmantoto principu, tas novestu pie starptautisko publisko tiesību jēdziena definīcijas, kas mainītos atkarībā no konteksta, kurā tas tiek lietots, lai gan tas būtu jāinterpretē vienveidīgi neatkarīgi no tā, vai tas tiek lietots, piemēram, saistībā ar humāno palīdzību, personas datu aizsardzību vai budžeta izpildi. Starptautiskai organizācijai kā juridiskai personai un starptautisko tiesību subjektam piemīt īpatnība, kas to atšķir no jebkuras citas starptautiskās sadarbības formas un visām pārējām struktūrām, ar kurām Komisija var noslēgt deleģēšanas nolīgumus. Tādējādi, manuprāt, tas, vai vienībai ir starptautiskas organizācijas statuss, ir jāvērtē, ņemot vērā vienīgi starptautiskajās publiskajās tiesībās noteiktos nosacījumus.
73.      Vēlos norādīt, ka tādējādi Tiesa 2008. gada 24. janvāra spriedumā Adam/Komisija (52) ir atsaukusies tikai uz jēdziena “valsts” koncepciju un definīciju starptautiskajās publiskajās tiesībās un ir atteikusies izmantot plašāku interpretāciju, ņemot vērā katras dalībvalsts institucionālo struktūru (53).
74.      Tāpat 2012. gada 16. oktobra spriedumā Ungārija/Slovākija (54) Tiesa, kurai bija jānospriež, cik lielā mērā “valsts vadītāja” statuss var būt ierobežojums ikvienam Savienības pilsonim LESD 21. pantā piešķirto pārvietošanās tiesību piemērošanā, ir nospriedusi, ka, ņemot vērā vispārīgo starptautisko paražu tiesību, kā arī daudzpusējo nolīgumu normas, valsts vadītāja statusam piemīt kāda “īpatnība”, kas izriet no apstākļa, ka šis statuss tiek reglamentēts starptautiskajās tiesībās, un tādēļ šīs personas starptautiskajai darbībai ir piemērojamas šīs tiesības un šī persona ir nošķirama no pārējiem Savienības pilsoņiem tajā ziņā, ka tās ieceļošana citas dalībvalsts teritorijā nav pakārtota tādiem pašiem nosacījumiem kā pārējiem pilsoņiem piemērojamie (55). Tieši ņemot vērā šīs īpašās starptautisko tiesību normas, kas regulē valsts vadītājiem piešķirto aizsardzību un priekšrocības, nevis Savienības tiesību īpašās iezīmes, Tiesa atzina Direktīvas 2004/38/EK (56) piemērojamības personām izņēmumu.
75.      Visbeidzot, treškārt, lai gan ir taisnība, ka Tiesa 2022. gada 22. septembra spriedumā IMG/Komisija (57) ir nospriedusi, ka finanšu normas, kas regulē deleģēšanas nolīgumu slēgšanu kopīgā pārvaldībā vai netiešā pārvaldībā ar starptautisku organizāciju, ir jāvērtē, ņemot vērā LESD 310. panta 5. punktā un 317. panta pirmajā daļā paredzēto pareizas finanšu pārvaldības principu (58), manuprāt, tas nenozīmē, ka ir jāierobežo starptautiskas organizācijas statusa atzīšana tā, ka to atzīst tikai tad, ja ir izpildīti tādi papildu nosacījumi, kuru izpildi neprasa ne starptautiskās paražu tiesības, ne ST, bet drīzāk – ka uz šo nolīgumu slēgšanu ir jāattiecina īpašas prasības, kas nepieciešamas attiecīgo budžeta uzdevumu izpildei, it īpaši revīzijas un kontroles procedūras, kuras ir skaidri paredzētas Savienības finanšu interešu aizsardzībai.
76.      Līdz ar to, manuprāt, otrās daļas pirmais arguments ir jāapmierina.
2.      Par otro argumentu attiecībā uz Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā izklāstīto starptautiska nolīguma interpretācijas noteikumu kļūdainu piemērošanu
77.      Ar otro argumentu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējās tiesas secinājums, ka puses nebija paredzējušas tai piešķirt starptautiskas organizācijas statusu, balstās uz kļūdainu tās dibināšanas akta interpretāciju, kas izriet no Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā kodificēto starptautiska nolīguma interpretācijas noteikumu nepareizas piemērošanas.
78.      Vēlos uzsvērt, ka Vispārējās tiesas secinājums balstās nevis uz faktu konstatējumiem, bet gan uz IMG dibināšanas akta juridisku interpretāciju, ko tā veikusi, pamatojoties uz šīm normām. No 2016. gada 21. decembra sprieduma Padome/Front Polisario (59) izriet – lai, interpretējot starptautisku nolīgumu, varētu konstatēt pareizas tā normu juridiskās sekas, Vispārējai tiesai ir jāievēro ne tikai Vīnes konvencijas 31. panta 1. punktā noteiktie godprātīgas interpretācijas noteikumi, bet arī noteikumi, kuri paredzēti pārējos šā panta punktos (60).
a)      Par pirmo pārmetumu attiecībā uz nepareizu interpretējamā starptautiskā nolīguma identificēšanu
79.      Šis pārmetums izvirza būtisku jautājumu par IMG dibināšanas aktu un līdz ar to par šā akta tekstu, kura noteikumi Vispārējai tiesai bija jāinterpretē saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. un 32. pantu, lai noteiktu apelācijas sūdzības iesniedzējas juridisko statusu.
1)      Pārsūdzētais spriedums
80.      Lai noteiktu apelācijas sūdzības iesniedzējas juridisko statusu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 305.–312. punktā ir vērtējusi 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumus. Tā ir vadījusies pēc pieņēmuma, ka šī rezolūcija ir apelācijas sūdzības iesniedzējas dibināšanas akts, kura noteikumi ir jāinterpretē saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. panta 1. punktu. Noslēdzot savu analīzi, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 313. punktā ir secinājusi, ka, ņemot vērā minētās rezolūcijas noteikumus un mērķi, pusēm nav bijis nodoma apelācijas sūdzības iesniedzēju izveidot kā starptautisku organizāciju.
2)      Lietas dalībnieku argumenti
81.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta tiesību kļūda, ciktāl Vispārējā tiesa neesot pareizi identificējusi tās dibināšanas aktu. Šī tiesa esot izmantojusi ierobežojošu pieeju, atsevišķi vērtējot 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumus un tās sākotnējos statūtus, kuri tika pieņemti 1995. gada 10. martā un kuros bija ietverti daudzi elementi attiecībā uz tās juridiskas personas statusu, institucionālo struktūru un uzdevumiem. Atsaucoties uz ST 1997. gada 25. septembra spriedumu Projekts Gabčíkovo‑Nagymaros (Ungārija pret Slovākiju) (61), apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šie dokumenti ir “konvencionāls kopums”, kas veido “organizācijas dibināšanas hartu”, un Vispārējai tiesai esot vajadzējis noteikt apelācijas sūdzības iesniedzējas juridisko statusu, ņemot vērā šo kopumu.
3)      Izvērtējums
82.      Uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu, secinādama, ka starptautiskais nolīgums, kura noteikumi tai bija jāinterpretē, bija 1994. gada 25. novembra rezolūcija, neiekļaujot tajā apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējos statūtus.
83.      Atgādināšu, ka atbilstoši Vīnes konvencijas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktam, ko Vispārējā tiesa min pārsūdzētā sprieduma 204. punktā, jēdziens “līgums” nozīmē “starptautisku rakstisku vienošanos [nolīgumu] starp valstīm, kuru reglamentē starptautiskās tiesības, neatkarīgi no tā, vai šī vienošanās ir ietverta vienā vai vairākos starptautiski saistītos dokumentos, kā arī neatkarīgi no tās konkrētā nosaukuma”. Saskaņā ar šīs konvencijas 5. pantu šī definīcija ir piemērojama jebkuram līgumam, kas ir starptautiskas organizācijas dibināšanas akts. Tādējādi ST atzīst, ka līguma interpretācijas nolūkos par tā sastāvdaļu ir uzskatāma jebkura vienošanās par kāda līguma noteikuma interpretāciju, kas panākta pēc līguma noslēgšanas (62).
84.      Savukārt Tiesa 1975. gada 11. novembra Atzinumā 1/75 (ESAO vienošanās – Noteikumi par vietējiem izdevumiem) (63) un 1995. gada 24. marta Atzinumā 2/92 (Trešais pārskatītais ESAO lēmums par valsts režīmu) (64) ir nospriedusi, ka jēdziens “nolīgums” nozīmē jebkuras saistības, kuras ir uzņēmušies starptautisko tiesību subjekti un kuras ir saistošas. Turpinot šajos atzinumos nospriesto, Tiesa 2014. gada 14. oktobra Atzinumā 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai) (65) ir interpretējusi jēdzienu “saistīti dokumenti”, uzskatīdama, ka divi dokumenti, no kuriem katrs ir atsevišķs dokuments, tomēr ir saistīti un tādējādi veido starptautisku nolīgumu, ja tie kopumā izsaka divu vai vairāku starptautisko tiesību subjektu gribas saskaņotību (66).
85.      Šajā gadījumā 1994. gada 25. novembra rezolūcija un apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējie statūti ir akti, kas atšķiras viens no otra ne tikai pēc formas, bet arī pēc priekšmeta un mērķa. Šī rezolūcija
atbilstoši tam, ko secinājusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 301. punktā, ir starptautisks nolīgums un liecina par pušu nodomu izveidot jaunu tiesību subjektu. Turpretim minētie statūti ir vienpusējs akts, kuru pieņēmusi šīs vienības kolēģija pēc balsojuma ar nepieciešamo divu trešdaļu biedru balsu vairākumu – proti, pēc procedūras, kas būtiski atšķiras no tās, kas ļauj noslēgt līgumu, – un kura mērķis ir noteikt minētās struktūras statūtus un darbības kārtību.
86.      Tādējādi Vispārējā tiesa varēja pamatoti uzskatīt, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcija ir IMG dibināšanas akts, kura noteikumi ir jāinterpretē to kontekstā, ņemot vērā šā akta mērķi un uzdevumu, kā arī vēlāko atbilstīgo praksi.
87.      ST 1997. gada 25. septembra spriedums Projekts Gabčíkovo‑Nagymaros (Ungārija pret Slovākiju) (67), uz kuru atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, man šajā saistībā nešķiet noteicošs. Šajā spriedumā ST tikai ir ņēmusi vērā to, ka puses, lai novērtētu savu saistību raksturu un tvērumu, savus argumentus bija attiecinājušas uz dokumentiem, kas saistīti ar attiecīgo līgumu, “uzskatot tos par papildu elementiem līgumiskā kopumā, kura turpmākā darbība principā bija saistīta ar galvenā elementa – līguma – turpmāko darbību” (68).
88.      Ņemot vērā šos elementus, iesaku pirmo pārmetumu attiecībā uz nepareizu interpretējamā starptautiskā nolīguma identificēšanu noraidīt kā nepamatotu.
b)      Par otro pārmetumu attiecībā uz pārmērīgi formālo pieeju 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumu interpretācijā
1)      Pārsūdzētais spriedums
89.      Pārsūdzētā sprieduma 306.–312. punktā Vispārējā tiesa šīs rezolūcijas noteikumus ir vērtējusi, ņemot vērā kritērijus un principus, kurus tā bija pareizi izklāstījusi šā sprieduma 203.–212. punktā. Minētā sprieduma 313. punktā tā secināja, ka, ņemot vērā rezolūcijas noteikumus un mērķi, “tās autoriem nav bijis nodoma izveidot starptautisku organizāciju, kad [tie] dibināja [apelācijas sūdzības iesniedzēju]”.
2)      Lietas dalībnieku argumenti
90.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, interpretējot 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumus, ir izmantojusi pārmērīgi formālu pieeju un tāpēc tās analīzē par pušu nodomu izveidot apelācijas sūdzības iesniedzēju kā starptautisku organizāciju esot pieļauta tiesību kļūda.
91.      Pirmkārt, tā apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu, kurš izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 306. punktā un saskaņā ar kuru šajā rezolūcijā nedz apelācijas sūdzības iesniedzēja ir oficiāli kvalificēta kā starptautiska organizācija, nedz tajā ir definēts tās juridiskais statuss. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka, interpretējot tās juridisko kvalifikāciju, Vispārējai tiesai esot vajadzējis ņemt vērā minēto rezolūciju, kā tā paskaidrota tās pašas dienas sanāksmes protokolā – sanāksmē tika apspriests “organizācijas” turpmākais statuss –, kā arī lēmumus par tās sākotnējo un turpmāko statūtu pieņemšanu.
92.      Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā Vispārējās tiesas sprieduma 307. punktā izdarītais secinājums, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijā nav neviena noteikuma, kas tai piešķirtu juridiskas personas statusu, ir tāds, kam “nav pamatojuma starptautisko organizāciju tiesībās un praksē”. Šajā saistībā tā norāda, ka ST 1949. gada 11. aprīļa konsultatīvajā atzinumā “To zaudējumu atlīdzināšana, kuri ciesti, pildot pienākumus ANO” (69) ir atzinusi ANO juridiskas personas statusu par “objektīvu juridiskas personas statusu”, nevis vienīgi par tādu juridiskas personas statusu, ko atzīst tikai ANO dibinātājvalstis. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja esot reģistrēta kā starptautiska organizācija Bosnijas un Hercegovinas, Serbijas un Ziemeļmaķedonijas iestādēs un esot parakstījusi nolīgumus ar Beļģijas Karalisti un Mjanmu/Birmu, lai izveidotu savu pārstāvniecību to teritorijā, un tas apstiprinot, ka tai starptautiskajā kārtībā ir piešķirts starptautiskas organizācijas statuss.
93.      Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 308. punktā
izteiktais apgalvojums, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijā nebija paredzēts tai piešķirt imunitāti tās darbības īstenošanai, ir nepareizs, jo šāda imunitāte bija paredzēta 19. pantā tās sākotnējos statūtos, kuri tika pieņemti, pamatojoties uz šo rezolūciju.
94.      Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Vispārējās tiesas secinājumu, kurš izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 309. punktā un saskaņā ar kuru minētajā rezolūcijā tai nav piešķirti “visi tās darbībai nepieciešamie līdzekļi un labākās stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijas tās uzdevumu izpildei” un tādējādi pusēm ir bijis nodoms izveidot nevis starptautisku organizāciju, bet gan fakultatīvu kopīga finansējuma mehānismu, ko tās varētu izmantot pēc saviem ieskatiem. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata – apstāklis, ka tā saskaņā ar specialitātes principu ir operatīva organizācija valstu rekonstrukcijai pēckonflikta situācijā, to neierobežo tiktāl, lai padarītu tikai par fakultatīvu vai pagaidu mehānismu. Minēto secinājumu turklāt atspēkojot tās sākotnējo un turpmāko statūtu pieņemšana.
95.      Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pretēji tam, ko Vispārējā Tiesa nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 310. punktā, noteikumi, kas paredz ik pēc sešiem mēnešiem atkārtoti izvērtēt tās darbību un vajadzības gadījumā šo darbību iekļaut plašākā sistēmā vai to pārtraukt, liecinot nevis par tai uzticēto uzdevumu stabilitātes un nepārtrauktības trūkumu, bet, gluži pretēji, par šo uzdevumu efektivitāti. Loma, kas tās koleģiālajām institūcijām ir uzticēta 1994. gada 25. novembra rezolūcijas 3. pantā attiecībā uz IMG darbības kontroli, pierādot, ka puses vēlējušās nodrošināt gan šīs steidzamā kārtā un kara apstākļos izveidotās organizācijas darbības efektivitāti, gan tās stabilitāti.
96.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka pieeja, ko Vispārējā tiesa izmantojusi pārsūdzētā sprieduma 311. punktā attiecībā uz tās dalībvalstu iemaksu raksturu, atbilst pieejai, ko parasti izmanto attiecībā uz lielām starptautiskām organizācijām, bet tā neesot piemērojama operatīvām starptautiskām organizācijām, kuru līdzekļi tiekot iegūti īpašā veidā no brīvprātīgām iemaksām.
97.      Visbeidzot, piektkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu, kurš izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 312. punktā un saskaņā ar kuru 1994. gada 25. novembra rezolūcijā neesot paredzēts, ka puses nodod apelācijas sūdzības iesniedzējai to obligātās kompetences.
98.      Komisija apstrīd šos argumentus. Tā it īpaši atbild, ka ANO juridiskas personas statuss izrietot no tās Statūtu 104. panta un šos statūtus papildinot Konvencija par privilēģijām un imunitātēm, kuras 1. pantā esot skaidri atzīts ANO juridiskas personas statuss (70). 1994. gada 25. novembra rezolūcijā neesot iekļauts neviens līdzīgs noteikums. Turklāt tā norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, nosacījums, ka vienība tiek atzīta par starptautisku organizāciju, ja tai ir piešķirti visi tās darbībai nepieciešamie līdzekļi, kā arī labākās garantijas stabilitātei, nepārtrauktībai un efektivitātei tās uzdevumu izpildei, izriet no judikatūras, kas minēta pārsūdzētā sprieduma 212. punktā. Komisija piebilst, ka no šīs rezolūcijas teksta un it īpaši no tās 4. un 5. punkta skaidri izrietot, ka dalība apelācijas sūdzības iesniedzējā bija fakultatīva un ka tā sākotnēji bija pagaidu mehānisms, kas bija jāatjauno ik pēc sešiem mēnešiem.
3)      Izvērtējums
99.      Uzskatu, ka Vispārējās tiesas izmantotā 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumu stingrā interpretācija ir nepareiza tiktāl, ciktāl tā ir vērsta uz to, lai jautājumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas juridisko statusu reducētu līdz jautājumam par šīs rezolūcijas saturu (71).
100. Tādējādi tas vien, ka minētajā rezolūcijā nav skaidri izteiktu noteikumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas juridisko statusu un tās starptautiskas juridiskas personas statusa atzīšanu, nav izšķirošs un pietiekams apstāklis, kas liktu konstatēt, ka pusēm nav bijis nodoma tai piešķirt starptautiskas organizācijas statusu.
101. Pirmkārt, daudzu starptautisko organizāciju dibināšanas aktos nav iekļautas nekādas normas, ar kurām puses skaidri atzīst šo statusu attiecīgajai vienībai (72). Šāda prasība neņemtu vērā organizācijas evolutīvo raksturu.
102. Otrkārt, gan praksē, gan judikatūrā ir atzīts, ka starptautiskai organizācijai ir starptautiskas juridiskas personas statuss vai nu tāpēc, ka tas ir skaidri atzīts tās dibināšanas aktā (73), vai tāpēc, ka tas ir skaidri atzīts aktā, kas ir saistīts ar dibināšanas aktu, vai arī tāpēc, ka – gadījumā, ja dokumentos par to nekas nav minēts, – tiek pieņemts, ka organizācijai šis statuss ir piešķirts netieši (74). Tādējādi vienlaikus pastāv divas pieejas (75). Pirmā pieeja, ko izmantojusi ST 1949. gada 11. aprīļa konsultatīvajā atzinumā “To zaudējumu atlīdzināšana, kuri ciesti, pildot pienākumus ANO” (76), ir vērsta uz to, ka starptautiskas juridiskas personas statusu secina no virknes objektīvu netiešu pierādījumu; ideja ir tāda, ka tiek pārbaudīts, vai organizācija ir paredzēta tādu funkciju un tiesību īstenošanai un izmantošanai, kuras ir skaidrojamas tikai ar šāda juridiskas personas statusa esību (77). Otrā pieeja ir vērsta uz to, ka mēģina juridiskas personas statusu secināt no pašas starptautiskās tiesību sistēmas, uzskatot, ka dibināšanas akts tikai atspoguļo pušu tieši vai netieši izteikto gribu izveidot “jaunu tiesību subjektu”, kas ir nošķirts no pašām pusēm, kā ir uzsvērusi ST 1996. gada 8. jūlija konsultatīvajā atzinumā “Valsts veiktas kodolieroču izmantošanas bruņotā konfliktā likumība” (78).
103. Treškārt, tāpat arī tas, ka dibināšanas aktā nav skaidru noteikumu par imunitātes piešķiršanu, nenozīmē, ka attiecīgajai vienībai nav starptautiskas organizācijas statusa (79). Pārsūdzētā sprieduma 210. punktā Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka starptautisko organizāciju imunitāte “principā” ir piešķirta ar šo organizāciju dibināšanas līgumiem. Pazīstamākais piemērs ir ANO Statūtu 105. pants. Tas ir vispārīgs noteikums, ko papildina papildu protokols. Tomēr attiecībā uz organizācijām, kas ir salīdzinoši mazākas par ANO, ir iespējams, ka dibināšanas aktos nav nekādu noteikumu par šo jautājumu un privilēģiju un imunitātes piešķiršana tādā gadījumā ir īpašu daudzpusēju nolīgumu (80) vai divpusēju nolīgumu priekšmets; šo nolīgumu vidū kā pirmie ir minami mītnes nolīgumi vai nolīgumi par operacionālām darbībām (81). Tā, ir jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 330. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka “[apelācijas sūdzības iesniedzējas] sākotnēj[o] statūt[u] [19. panta 2. punktā] paredzēts, ka daļai tās personāla [tiks] piemērots imunitātes režīms, kāds ir UNHCR”. Piebildīšu, ka šo statūtu 19. panta 1. punktā ir arī noteikts – lai organizācija varētu pienācīgi pildīt tai uzticētos pienākumus un sasniegt izvirzītos mērķus, “organizācijai ir jābūt visām nepieciešamajām privilēģijām un imunitātei” (82).
104. Līdz ar to, manuprāt, tikai apstāklis vien, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijā nebija skaidru normu, neļāva apšaubīt šādas imunitātes piešķiršanu apelācijas sūdzības iesniedzējai.
105. Visbeidzot, ceturtkārt, nepiekrītu Vispārējās tiesas secinājumam, kurš izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 309. punktā un saskaņā ar kuru no šīs rezolūcijas noteikumiem izriet, ka puses nav vēlējušās izveidot organizāciju, kuras rīcībā būtu visi tās darbībai nepieciešamie līdzekļi un labākās stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijas tās uzdevumu izpildei, bet gan fakultatīvu mehānismu, kas nodots pušu rīcībā un ko katra no tām varētu izmantot pēc saviem ieskatiem
106. Pirmām kārtām, Vispārēja tiesa nav veikusi novērtējumu par visiem organizatoriskajiem un materiālajiem elementiem, kas ietverti 1994. gada 25. novembra rezolūcijā, pretēji tam, ko, šķiet, prasa starptautiskā judikatūra, uz kuru tā skaidri atsaucas pārsūdzētā sprieduma 212. punktā. Nekas nenorāda, ka organizācijas dibināšanas aktā ir jābūt minētiem visiem tās darbībai nepieciešamajiem līdzekļiem. Tādējādi tiek atzīts, ka, lai gan starptautiskajām organizācijām piešķirtās kompetences parasti ir skaidri formulētas to dibināšanas aktā, šīm kompetencēm tomēr var būt neformālāks pamats vai tās var būt secināmas, piemērojot netieši piešķirto kompetenču teoriju. Tas ir saistīts ar starptautisko organizāciju dibināšanas aktu īpašo raksturu, ko ST atzinusi savā judikatūrā un uz ko Vispārējā tiesa skaidri atsaucas pārsūdzētā sprieduma 211. punktā, it īpaši tāpēc, ka tiem ir hibrīds raksturs – “vienlaikus konvencionāls un institucionāls” (83).
107. Otrām kārtām, vērtējot šīs stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijas apelācijas sūdzības iesniedzējas uzdevumu izpildei, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā organizācijai piešķirto lomu, kā arī tās uzdevumu raksturu un darbības jomas apjomu. Puses nevar paredzēt vienādas garantijas tad, ja attiecīgajai organizācijai ir vispārējs vai universāls uzdevums vai, gluži pretēji, īpašs vai reģionāls uzdevums, un tad, ja tai uzticētie uzdevumi ir pastāvīgi vai pagaidu (84).
108. Tādējādi attiecībā uz tādu vienību kā IMG, kura tika izveidota laikā, kad Bosnijā un Hercegovinā vēl notika karadarbība, un kuras uzdevums bija piedalīties šīs valsts rekonstrukcijā un rehabilitācijā, fakts, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijā ir paredzēta tās darbības atkārtota izvērtēšana, reintegrācija vai darbības pārtraukšana, ko uzsvērusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 310. punktā, manuprāt, nenozīmē, ka šai vienībai tiek liegtas labākās stabilitātes un nepārtrauktības garantijas tās uzdevumu izpildei. Turklāt šā sprieduma 367. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka šīs rezolūcijas parakstītāji, pieņemot turpmākos statūtus, bija plānojuši apelācijas sūdzības iesniedzējai nodrošināt zināmu stabilitāti un tai uzticēt specifiskus uzdevumus rekonstrukcijas
un attīstības jomās arī ārpus minētās valsts teritorijas.
109. Līdz ar to man šķiet, ka nav pamata noteikt, ka uzdevumiem, kuru veikšanai šī vienība tika izveidota, ir jābūt stabiliem un nepārtrauktiem, lai tā varētu izmantot starptautiskas organizācijas statusu, jo pretējā gadījumā netiktu ņemta vērā starptautisko organizāciju lielā daudzveidība, to evolutīvais raksturs un tām uzticēto uzdevumu būtība (85).
110. Ņemot vērā šos apstākļus, ierosinu apmierināt otro pārmetumu attiecībā uz pārmērīgi formālu pieeju, interpretējot 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumus.
c)      Par trešo pārmetumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējo statūtu kļūdainu vērtējumu saistībā ar atbilstīgo “kontekstu”
111. Ja Tiesa apstiprinātu Vispārējās tiesas vērtējumu, ka atbilstīgo starptautisko nolīgumu veido vienīgi 1994. gada 25. novembra rezolūcija, ir jānoskaidro, vai Vispārējā tiesa
šā nolīguma noteikumus ir interpretējusi, pienācīgi ņemot vērā kontekstu, kurā minētais nolīgums iekļaujas, saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. panta 1. un 2. punktu.
1)      Pārsūdzētais spriedums
112. Pārsūdzētā sprieduma 313.–318. punktā Vispārējā tiesa ir vērtējusi kontekstu, kādā tika pieņemta 1994. gada 25. novembra rezolūcija, un šajā saistībā atsaucas uz vairākiem dokumentiem, proti, uz 1994. gada 29. novembra protokolu (šā sprieduma 314. punkts), IMG‑IBH specifikācijām (minētā sprieduma 315. un 316. punkts), 1994. gada 14. decembra izziņu, kuru sagatavojis UNHCR īpašās operācijas bijušajā Dienvidslāvijā koordinators, kas vadīja 1994. gada 25. novembra sanāksmi, kuras laikā tika pieņemta tā paša datuma rezolūcija (šā paša sprieduma 317. punkts), un, visbeidzot, uzaicinājumu uz šo sanāksmi (pārsūdzētā sprieduma 318. punkts).
113. Kā izriet no šā sprieduma 313. un 319. punkta, Vispārējā tiesa nosprieda, ka šā konteksta elementi apstiprina 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumu un mērķa interpretāciju, saskaņā ar kuru šim aktam nebija mērķa piešķirt apelācijas sūdzības iesniedzējai starptautiskas organizācijas statusu un tas arī neradīja šādas sekas.
2)      Lietas dalībnieku argumenti
114. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nepareizi definējusi atbilstīgo kontekstu, kādā tika pieņemta 1994. gada 25. novembra rezolūcija, neņemot vērā tās sākotnējos statūtus, bet izvēloties atsaukties uz tās specifikācijām, kas pievienotas šai rezolūcijai, un uz iebildumiem, ko izteica daži 1994. gada 25. novembra sanāksmes dalībnieki.
115. Komisija apstrīd šos argumentus.
3)      Izvērtējums
116. Uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi Vīnes konvencijas 31. pantā izklāstīto vispārējo interpretācijas noteikumu tvērumu, nodalot 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumus no tiešā konteksta, kādā šis dokuments iekļāvās, un it īpaši no apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējiem statūtiem.
117. Saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. panta 1. punktu “līgums tulkojams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā un atbilstoši tā objektam un mērķim”. ST 2025. gada 23. jūlija konsultatīvajā atzinumā “Valstu pienākumi klimata pārmaiņu jomā” tādējādi atgādināja, ka ikviens no šiem interpretācijas līdzekļiem ir jāņem vērā “vienā un tajā pašā sarežģītajā procesā” (86). Šie interpretācijas līdzekļi jāuzlūko nevis atsevišķi, bet kopā, un to “piemērojamība katrā atsevišķā gadījumā ir atkarīga no konkrētā konteksta, kādā līgums ir pieņemts, un no mainīgo apstākļu subjektīvā vērtējuma” (87). Turklāt komentāros par līgumu tiesību pantu projektu (88) ST jau bija uzsvērusi, ka ir jāizmanto visi dažādie interpretācijas elementi un to mijiedarbības rezultāts veido juridiski atbilstīgo interpretāciju (89).
118. Papildus tam no Vīnes konvencijas 31. panta 2. punkta izriet, ka līguma nosacījumi nav atdalāmi no tā konteksta, kas ietver ne tikai šā līguma tekstu, bet arī preambulu un pielikumus, it īpaši [ir izmantojams] “jebkurš dokuments, kuru sastādījuši viens vai vairāki dalībnieki sakarā ar līguma slēgšanu un kuru citi dalībnieki akceptējuši kā ar līgumu saistītu dokumentu” (90). Formulējums “sakarā ar līguma slēgšanu” šīs konvencijas oficiālajā angļu valodas versijā ir tulkots kā “in connection with the conclusion of the treaty [saistībā ar līguma noslēgšanu]”, un tas liek domāt, ka tam ir vairāk cēloņsakarības nekā laika nozīme.
119. Sākotnējie statūti, ko pieņēma 1995. gada 10. martā, gan pēc būtības, gan pēc funkcijām iekļāvās apelācijas sūdzības iesniedzējas dibināšanas procesā, kas tika oficiāli apstiprināts ar 1994. gada 25. novembra rezolūciju.
120. Pastāv acīmredzama saikne starp abiem šiem dokumentiem. Kā Vispārējā tiesa uzsvērusi pārsūdzētā sprieduma 266.–273. punktā, 1994. gada 25. novembra rezolūcijā ir minēta “valdību pārstāvju un starptautisko organizāciju [..] vienošanās par to, ka, sākot ar šo datumu, tiek formalizēta [apelācijas sūdzības iesniedzējas] dibināšana” (šā sprieduma 266. punkts) atbilstoši minētajai rezolūcijai pievienotajam pielikumam par apelācijas sūdzības iesniedzējas darbību, kā arī tiek apstiprināti [IMG‑IBH] “organizatoriskie noteikumi” (minētā sprieduma 271. punkts). Tajā pašā dienā pieņemtā minētās rezolūcijas pielikuma mērķī ir skaidri minēti “IMG‑IBH turpmākie statūti”.
121. Turklāt abos šajos dokumentos paustā griba ir saskanīga attiecībā uz mērķi, proti, izveidot autonomu struktūru, kurai būtu pietiekama kompetence, lai piedalītos Bosnijas un Hercegovinas rekonstrukcijā un palīdzētu atgriezties pārvietotajām personām (91). Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 332. punkta, pirms sākotnējo statūtu pieņemšanas 1995. gada 13. februārī notika vadības komitejas sagatavošanās sanāksme; tajā laikā šī komiteja sastāvēja no valstīm, kas visas bija parakstījušas 1994. gada 25. novembra rezolūciju, un saskaņā ar šīs rezolūcijas 3. punktu šī struktūra apstiprināja šos statūtus ar nepieciešamo divu trešdaļu biedru balsu vairākumu.
122. Ar sākotnējiem statūtiem
tika oficiāli izveidota apelācijas sūdzības iesniedzējas institucionālā struktūra, it īpaši nosakot organizācijas mītni, izveidojot tās koleģiālās institūcijas un sekretariātu. Tajos ir norādīti apelācijas sūdzības iesniedzējas uzdevumi, kas tika definēti, pieņemot minēto rezolūciju, un aprakstīts lēmumu pieņemšanas process. It īpaši šo statūtu 18. pantā ir atzīts apelācijas sūdzības iesniedzējas valsts tiesībās noteiktais juridiskas personas statuss, kas tai piešķīra spēju slēgt līgumus, iegādāties, nomāt un rīkoties ar nekustamo īpašumu, kā arī spēju saņemt privātos un publiskos līdzekļus un rīkoties ar tiem, kā arī, visbeidzot, procesuālo rīcībspēju. Savukārt minēto statūtu 19. pantā tai ir piešķirtas privilēģijas un imunitāte, kas nepieciešamas tās uzdevumu veikšanai.
123. Tādējādi man šķiet, ka sākotnējie statūti bija būtisks elements, kas atklāj lielā mērā vienprātīgo loģiku, kura bija pamatā 1994. gada 25. novembra rezolūcijai, un tie kontekstam
bija daudz nozīmīgāki nekā sagatavošanas darbi, uz kuriem Vispārējā tiesa balstījusies pārsūdzētā sprieduma 318. punktā.
124. Šajā aspektā norādīšu – lai gan sagatavošanas darbi var atspoguļot pušu nodomu, šie darbi, ņemot vērā, ka tie attiecas uz ļoti īpašo starptautisko sarunu procedūru kontekstu, ir tikai papildu līdzeklis līguma interpretācijai, uz ko attiecas nevis Vīnes konvencijas 31. pants, bet gan tās 32. pants (92). Vispārējā tiesa to, starp citu, pamatoti atgādina pārsūdzētā sprieduma 325. punktā.
125. Ņemot vērā šos elementus, uzskatu, ka ir jāapmierina apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par to, ka Vispārējai tiesai bija jāņem vērā tās sākotnējie statūti kā atbilstīgais konteksts 1994. gada 25. novembra rezolūcijas interpretācijai, jo šī tiesa faktiski neievēroja Vīnes konvencijas 31. panta 1. un 2. punktā izklāstīto vispārējo interpretācijas noteikumu tvērumu.
d)      Par ceturto pārmetumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējo un vēlāko statūtu kļūdainu vērtējumu saistībā ar “vēlāko praksi”
126. Šis pārmetums ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 321.–346. punktu.
127. Tas attiecas uz to, cik lielā mērā apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējie un vēlākie statūti veido “vēlāko praksi”, kas iekļaujas vai nu Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunktā izklāstītajos vispārējos interpretācijas noteikumos, jo tie liecināja par pušu vienošanos attiecībā uz 1994. gada 25. novembra rezolūcijas interpretāciju, vai arī šīs konvencijas 32. pantā minētajos papildu interpretācijas līdzekļos, jo šie statūti liecināja par vienas vai vairāku pušu rīcību, piemērojot šo rezolūciju. Vienas vai dažu pušu praksei ir mazāka interpretācijas vērtība nekā visu pušu saskaņotai praksei (93).
128. Uz jautājumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējo statūtu ņemšanu vērā saistībā ar vēlāku nolīgumu vai praksi ir jāatbild tikai gadījumā, ja Tiesa nospriestu, ka šie statūti neietilpst kontekstā, kādā tika pieņemta 1994. gada 25. novembra rezolūcija (minētās konvencijas 31. panta 1. un 2. punkts).
1)      Pārsūdzētais spriedums
129. Pārsūdzētā sprieduma 323.–326. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi principus, kas regulē vēlākas prakses ņemšanu vērā.
130. Minētā sprieduma 323. un 324. punktā tā it īpaši ir uzsvērusi, ka saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu dokumentus nevar uzskatīt par tādiem, kas veido vēlāku praksi, ja šie dokumenti ir pieņemti bez visu minētā līguma līgumslēdzēju valstu atbalsta, šim nolūkam atsaukdamās uz ST 2014. gada 31. marta spriedumu Vaļu medības Antarktīdā (Austrālija pret Japānu; persona, kas iestājusies lietā, – Jaunzēlande) (94).
131. Pārsūdzētā sprieduma 325. un 326. punktā tā turklāt ir norādījusi, ka saskaņā ar šīs konvencijas 32. pantu var izmantot papildu interpretācijas līdzekļus, lai apstiprinātu nozīmi, kas izriet no vispārējiem interpretācijas noteikumiem, – tekstu, kontekstu, kā arī priekšmetu un mērķi –, vai gadījumā, ja interpretācija saskaņā ar vispārējiem noteikumiem dod divdomīgu vai neskaidru nozīmi vai noved pie rezultāta, kas ir klaji absurds vai nesaprātīgs.
132. Kā izriet no šā sprieduma 327. punkta, tieši ņemot vērā šos noteikumus, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 328.–345. punktā ir vērtējusi, vai apelācijas sūdzības iesniedzējai bija pamats atsaukties uz tās biedru vēlāko praksi, kas izriet no tās sākotnējiem un vēlākiem statūtiem.
133. Pirmkārt, Vispārējā tiesa izslēdza Vīnes konvencijas 32. panta piemērošanu. Pārsūdzētā sprieduma 328. punktā tā ir norādījusi, ka, ņemot vērā šīs tiesas iepriekšējos apsvērumus, 1994. gada 25. novembra rezolūcijas tiesību normas nav neskaidras vai divdomīgas un tās nenoved pie klaji absurdas vai nesaprātīgas interpretācijas Vīnes konvencijas 32. panta izpratnē. Pēc tam šā sprieduma 329. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi – lai varētu konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējie un vēlākie statūti ietilpst vēlākā praksē šīs konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ir nepieciešams, lai šīs rezolūcijas noteikumu interpretācijas grozījumus, kas izdarīti ar sākotnējiem un vēlākiem statūtiem, būtu apstiprinājuši “visi [minētās] rezolūcijas parakstītāji vai vismaz visi [apelācijas sūdzības iesniedzējas] biedri”.
134. Otrkārt, Vispārējā tiesa ir izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ šis nosacījums nav izpildīts. Minētā sprieduma 346. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka “vēlākā prakse pēc 1994. gada 25. novembra rezolūcijas pieņemšanas un pēc sākotnējo statūtu un 2012. gada statūtu pieņemšanas neliecina par to, ka šīs rezolūcijas parakstītāji un [apelācijas sūdzības iesniedzējas] biedri pietiekami plaši un skaidri atzīst tās starptautiskas organizācijas statusu”.
2)      Lietas dalībnieku argumenti
135. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Vispārējās tiesas argumentāciju, kura izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 321.–346. punktā un saskaņā ar kuru tās sākotnējie un vēlākie statūti neliecina par vēlāk starp pusēm panāktu vienošanos vai vēlāku praksi, kas būtu atbilstīgas 1994. gada 25. novembra rezolūcijas interpretācijai.
136. Pirmām kārtām, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu.
137. Pirmkārt, šī tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 324. punktā apgalvodama, ka ir nepieciešams, lai visas starptautiskā nolīguma puses būtu piedalījušās attiecīgajā praksē, lai to varētu ņemt vērā šā nolīguma interpretācijai. ST 2014. gada 31. marta spriedums Vaļu medības Antarktīdā (Austrālija pret Japānu; persona, kas iestājusies lietā, – Jaunzēlande) (95), uz kuru Vispārējā tiesa atsaucas, neesot atbilstīgs, jo, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, šis spriedums attiecas uz ieteikumiem, kuriem nebija saistoša spēka un kuri tika pieņemti bez visu attiecīgās konvencijas dalībvalstu atbalsta un it īpaši bez galvenās ieinteresētās valsts piekrišanas.
138. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šī tiesību kļūda ir ietekmējusi vērtējumus pārsūdzētā sprieduma 329., 331., 336. un 337. punktā. Tādējādi šī tiesa neesot varējusi to, vai ir ņemami vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas vēlākie statūti, pakļaut “nosacījumam, ka [..] visi [tās] biedri ir apstiprinājuši šādu grozījumu” (šā sprieduma 329. punkts), ne arī apelācijas sūdzības iesniedzējai pārmest, ka tā nav pierādījusi, ka tās sākotnējie un vēlākie statūti atspoguļo “visu 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju vai vismaz tās biedru vēlmi tai piešķirt starptautiskas organizācijas statusu” (minētā sprieduma 331. punkts).
139. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja kritizē Vispārējās tiesas vērtējumu, kurš ietverts pārsūdzētā sprieduma 322. un 346. punktā un saskaņā ar kuru vēlākajai praksei jāliecina par to, ka “[šīs rezolūcijas parakstītāji un apelācijas sūdzības iesniedzējas biedri] pietiekami plaši un skaidri atzīst tās starptautiskas organizācijas statusu”, lai to varētu ņemt vērā.
140. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo – atzīstot, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijas puses nebija formāli izteikušas nodomu izveidot starptautisku organizāciju, Vispārējai tiesai esot vajadzējis ņemt vērā vēlākos statūtus, jo tie liecināja par šīs rezolūcijas evolutīvo interpretāciju.
141. Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pretēji Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunktā noteiktajam nav vērtējusi, vai Komisijas prakse saistībā ar Savienības budžeta izpildi kopīgā vai netiešā pārvaldībā liecina par to, ka pastāv vienošanās starp Komisiju un pašu apelācijas sūdzības iesniedzēju par tās starptautiskas organizācijas statusu.
142. Piektkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tās pirmajā instancē iesniegtos pierādījumus, pārsūdzētā sprieduma 335. punktā minot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesas sēdē apgalvojusi, ka tās 2012. gada statūtus parakstīja Francijas, Itālijas un Somijas Republikas, kā arī Zviedrijas un Norvēģijas Karalistes, lai gan no minētajiem pierādījumiem izrietot, ka šos statūtus vienbalsīgi pieņēma vadības komiteja. Turklāt attiecībā uz Zviedrijas iestāžu 2020. gada 2. jūlija vēstuli – tai neesot nozīmes, un Vispārējā tiesa šā sprieduma 339. punktā esot sagrozījusi šīs vēstules saturu.
143. Sestkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā atsaukusies uz tādiem dokumentiem saistībā ar OLAF ziņojumu, kas tika sagatavots pēc izmeklēšanas pabeigšanas (96), kurus Komisija esot skaidri nolēmusi neņemt vērā, pieņemot strīdīgo lēmumu.
144. Visbeidzot, septītkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, nepaskaidrodama iemeslus, kāpēc tā savā izvērtējumā nav ņēmusi vērā pirmajā instancē minētos dokumentus attiecībā uz Itālijas Republiku un Norvēģijas Karalisti.
145. Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini piemērojusi Vīnes konvencijas 32. pantu.
146. Tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka šā panta piemērošanas nosacījumi nav izpildīti, un nepamatoti atsacīdamās izdarīt visus secinājumus, kas izriet no savstarpējās saistības starp Vīnes konvencijas 31. un 32. pantu.
147. Pretēji tam, ko Vispārējā tiesa atzinusi pārsūdzētā sprieduma 328. punktā, secinājums, ko iegūst interpretācijā, kura pamatota ar šīs konvencijas 31. pantu, gluži pretēji, esot jākvalificē kā “absurds un nesaprātīgs”, ciktāl Komisija vairāk nekā 20 gadus esot atzinusi apelācijas sūdzības iesniedzējas starptautiskas organizācijas statusu, bet pēkšņi varot to liegt. Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā deleģēšanas nolīgumus, kurus Komisija bija parakstījusi saistībā ar budžeta izpildi, neuzskatīja par “vienas vai vairāku pušu rīcību saistībā ar līguma piemērošanu pēc tā noslēgšanas” atbilstoši minētās konvencijas 32. pantam, uz ko norādīts šā sprieduma 326. punktā.
148. Komisija apstrīd šos argumentus. Tā it īpaši apgalvo, ka atsauce uz ST 2014. gada 31. marta spriedumu Vaļu medības Antarktīdā (Austrālija pret Japānu; persona, kas iestājusies lietā, – Jaunzēlande) (97), kurā ir tikai atkārtots Vīnes konvencijas 31. panta 3. punktā paredzētais juridiskais kritērijs, ir atbilstīga. Komisija piebilst, ka Vispārējā tiesa esot pienācīgi ņēmusi vērā starptautiskā nolīguma “evolutīvo interpretāciju”, un šajā kontekstā atgādina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju par starptautisku organizāciju tā uzskatīja līdz brīdim, kad, saskaroties ar neskaidrību par šo statusu, tai nebija pienākuma slēgt ar to jaunus deleģēšanas nolīgumus.
3)      Izvērtējums
149. Iesākumā uzsvēršu, ka – pretēji tam, ko, šķiet, pauž apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai pamatotu savu argumentāciju, – tās sākotnējos un vēlākos statūtus nevar vērtēt, ņemot vērā Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta a) apakšpunktu, kas attiecas uz “vēlāk[u] vienošan[os] starp dalībniekiem”. Šie statūti tika pieņemti ar apelācijas sūdzības iesniedzējas koleģiālas institūcijas, proti, vadības komitejas, pieņemtu lēmumu ar nepieciešamo divu trešdaļu locekļu balsu vairākumu. Tādējādi puses šos statūtus pieņēma ar līgumu izveidotas institūcijas locekļu, nevis starptautiska nolīguma pušu statusā (98). Turpretim, kā izriet no secinājumu projekta, organizācijas prakse ietilpst jēdzienā “vēlāka prakse” (99).
i)      Par iespējamām tiesību kļūdām, kas ietekmē to, kā tiek piemērots Vīnes konvencijas 31. panta par vispārējiem interpretācijas noteikumiem 3. punkta b) apakšpunkts
150. Starptautiskā judikatūra par jēdziena “vēlāka prakse” nozīmi un tvērumu ir veidojusies virknē ST konsultatīvo atzinumu par starptautisko organizāciju struktūru praksi (100). Pirms vērtēju apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos dažādos pārmetumus, jāatgādina šīs judikatūras galvenie virzieni. ST 2014. gada 31. marta spriedums Vaļu medības Antarktīdā (Austrālija pret Japānu; persona, kas iestājusies lietā, – Jaunzēlande) (101), uz kuru Vispārējā tiesa pamatoti ir atsaukusies, ir nesenākais papildinājums šajā judikatūrā.
151. Vispirms – Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunktā minētā “[vēlākā] prakse” ir īpaši nozīmīga starptautiskas organizācijas dibināšanas aktu interpretācijā. Kā ST konstatēja jau 1949. gadā attiecībā uz ANO, “tādas vienības kā [ANO] tiesībām un pienākumiem ir jābūt atkarīgiem no tās mērķiem un uzdevumiem, kas tieši vai netieši minēti tās dibināšanas aktā un pilnveidoti praksē” (102).
152. Turpinot – vēlākā prakse tiek uzskatīta par autentisku pušu gribas interpretācijas elementu un tādējādi ir atbilstīga starptautiska nolīguma interpretācijai tikai tiktāl, ciktāl tā liecina par pušu kopīgu izpratni par šā nolīguma jēgu. Tādējādi Vispārējā tiesa pareizi ir atgādinājusi principu, ko ST izklāstījusi 2014. gada 31. marta spriedumā Vaļu medības Antarktīdā (Austrālija pret Japānu; persona, kas iestājusies lietā, – Jaunzēlande) (103), saskaņā ar kuru dokumentus nevar uzskatīt par vēlāku praksi, kas nosaka pušu vienošanos attiecībā uz līguma interpretāciju Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ja šie dokumenti ir pieņemti bez visu šā līguma dalībvalstu atbalsta.
153. Tādējādi attiecīgās prakses interpretatīvā vērtība ir atkarīga no tā, vai dalībvalstīm pietiekami ilgā laikposmā ir bijusi skaidra un saskaņota rīcība; ST to ir uzsvērusi 2025. gada 19. maija spriedumā Sauszemes un jūras robežu noteikšana un suverenitāte pār salām (Gabona pret Ekvatoriālo Gvineju) (104). STK uzskata, ka atbilstīgi ir tādi faktori kā pastāvība un apjoms (105).
154. Tomēr ST nepieprasa, lai katra līgumslēdzēja puse dod skaidru piekrišanu attiecīgajai praksei. Pietiek ar to, ka šo praksi ir pieņēmušas visas puses vai ka tās ir klusējot tai piekritušas un neviena no tām nav izteikusi tiešu un skaidru iebildumu. Tādējādi 1971. gada 21. jūnija konsultatīvajā atzinumā “Dienvidāfrikas turpmākās klātbūtnes Namībijā (Dienvidrietumāfrika), neraugoties uz Drošības padomes Rezolūciju Nr. 276 (1970), juridiskās sekas valstīm” (106) ST pieņēma, ka pārējās dalībvalstis ir klusējot paudušas piekrišanu, jo apstākļi bija tādi, ka reakcijas vai iebildumu trūkumu varēja pamatoti uzskatīt par piekrišanu (107). Kā paskaidro STK, tas neprasa, lai katra puse individuāli būtu rīkojusies saskaņā ar šo praksi. Pietiek ar to, ka tā šai praksei ir piekritusi (108).
155. Tāpat Tiesa 2015. gada 11. marta spriedumā Oberto un O’Leary (109) atzina, ka “Eiropas skolu apelācijas padomes judikatūra [..] ir jāuzskata par [Konvencijas, ar kuru nosaka Eiropas skolu statūtus (110),] piemērošanas [vēlāku] praksi Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē” (111). Tā kā “minētās konvencijas puses nekad nav apstrīdējušas šādu praksi,” “tas, ka [..] puses to nav apstrīdējušas, ir jāuzskata par piekrišanu šādai praksei, klusu ciešot” (112).
156. Visbeidzot, ja ir skaidri pausts atšķirīgs viedoklis – kā tas bija lietā, kurā tika pasludināts ST 2014. gada 31. marta spriedums Vaļu medības Antarktīdā (Austrālija pret Japānu; persona, kas iestājusies lietā, – Jaunzēlande) (113), – vai ja dokuments ir pieņemts, neraugoties uz vairāku valstu iebildumiem, kā tas bija lietā, kas bija par pamatu 1996. gada 8. jūlija konsultatīvajam atzinumam “Valsts veiktas kodolieroču izmantošanas bruņotā konfliktā likumība” (114), nav vienošanās un tādējādi nav vēlākas prakses Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē (115). Tomēr ST ņem vērā kontekstu, kādā tika pieņemti attiecīgie dokumenti (116). Tādējādi 1962. gada 20. jūlija konsultatīvajā atzinumā “Daži ANO izdevumi (Statūtu 17. panta 2. punkts)” (117) šī tiesa nosprieda, ka tādas struktūras kā ANO Ģenerālā asambleja rezolūcijām, kas pieņemtas ar divu trešdaļu biedru balsu vairākumu un neraugoties uz atšķirīgām balsīm, tomēr ir nozīme interpretācijā (118).
157. Apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītie dažādie pārmetumi jāvērtē, ņemot vērā šos principus.
158. Pirmkārt, uzreiz jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka deleģēšanas nolīgumu slēgšana kopīgā vai netiešā pārvaldībā liecinājusi par vienošanos starp Komisiju un pašu apelācijas sūdzības iesniedzēju par tās starptautiskas organizācijas statusu un tādējādi par atbilstīgu praksi Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Komisija nav 1994. gada 25. novembra rezolūcijas puse, un šo nolīgumu noslēgšanā nepiedalījās neviena no šīs rezolūcijas pusēm (119).
159. Otrkārt, jānoraida arī apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka ST 2014. gada 31. marta spriedums Vaļu medības Antarktīdā (Austrālija pret Japānu; persona, kas iestājusies lietā, – Jaunzēlande) (120), uz kuru atsaucas Vispārējā tiesa, neesot atbilstīgs, jo lēmumi par tās statūtu pieņemšanu ir juridiski saistoši. Šis spriedums skaidri parāda, ka vēlākās prakses būtiskais elements balstās drīzāk uz dalībvalstu savstarpēju vienošanos par nolīguma būtību nekā uz attiecīgo dokumentu formu vai nosaukumu un to saistošo spēku.
160. Treškārt, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa arī nav pieļāvusi tiesību kļūdu pārsūdzētā sprieduma 322. un 346. punktā, būtībā prasīdama, lai attiecīgā prakse liecinātu par to, ka [šīs rezolūcijas parakstītāji un apelācijas sūdzības iesniedzējas biedri] “pietiekami plaši un skaidri atzīst tās starptautiskas organizācijas statusu”.
161. Turpretī uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi divas tiesību kļūdas, kas noveda pie tā, ka lēmumiem, ar kuriem tika pieņemti apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējie un vēlākie statūti, tika liegta jebkāda interpretatīva vērtība.
162. Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa piemēroja stingrākus pierādījumu kritērijus, nekā to prasa starptautiskā judikatūra. Tā nevarēja prasīt, lai apelācijas sūdzības iesniedzēja pierāda visu 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju vai vismaz tās biedru piekrišanu šo statūtu pieņemšanai.
163. ST vadās pēc principa, ka akts, ko pieņēmusi starptautiskas organizācijas struktūra, kuras sastāvā ir dalībvalstu pārstāvji, tiek uzskatīts par tādu, ko pieņēmušas visas puses, ja vien netiek pierādīta nepiekrišanas, iebilduma vai acīmredzama atšķirīga viedokļa esība šīs struktūras iekšienē (121).
164. Šajā lietā minētie statūti tika pieņemti saskaņā ar procedūras un balsošanas noteikumiem, ko puses bija noteikušas 1994. gada 25. novembra rezolūcijā, proti, tos pieņēma dalībvalstu pārstāvji, kuri darbojās vadības komitejā, ar nepieciešamo divu trešdaļu balsu vairākumu (pārsūdzētā sprieduma 268. un 333. punkts). Nekas nenorāda uz to, ka šie pārstāvji būtu pauduši iebildumus par to, kāds tvērums ir sākotnējo statūtu 18. un 19. pantam, ar ko apelācijas sūdzības iesniedzējai ir piešķirta tiesībspēja un imunitāte, vai attiecībā uz saturu, kāds ir 2012. gada statūtu 1. pantam, ar ko tai ir skaidri atzīts starptautiskas organizācijas statuss. Arguments, kuru Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 339. punktā un saskaņā ar kuru Zviedrijas iestādes 2014. gadā pēc OLAF izmeklēšanas un 2020. gadā pēc Komisijas informācijas pieprasījuma esot paziņojušas, ka IMG nav starptautiska organizācija, lai gan Zviedrijas vēstnieks Belgradā (Serbija), kurš tolaik vadīja IMG vadības komiteju, parakstīja 2012. gada statūtus, kuros apelācijas sūdzības iesniedzējai tika atzīts šis statuss, mani mulsina. Formulējums “starptautiska organizācija” ir nostiprināts formulējums. Ja juridisks formulējums tiek lietots līgumā, ir jāprezumē, ka puses vēlējušās tam piešķirt nozīmi, kāda tam parasti ir starptautiskajās tiesībās. Turklāt, lai gan ir taisnība – kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 333. punktā –, ka Somijas iestādes ir sniegušas paziņojumu par sākotnējo statūtu politisko raksturu, tomēr jānorāda, ka tās ir parakstījušas šos statūtus un ir piekritušas vēlākajiem statūtiem, kuros apelācijas sūdzības iesniedzēja tika kvalificēta kā “starptautiska organizācija” (122).
165. Uzskatu arī, ka nostāja, ko puses pauda 2014. gadā pēc OLAF izmeklēšanas un pēc tam 2019. un 2020. gadā pēc Komisijas informācijas pieprasījuma un uz ko Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētā sprieduma 338.–341. punktā, nevarēja prevalēt pār pašu sākotnējo un vēlāko statūtu formulējumu (123). Ja puses nebija vienisprātis ar prasītājas praksi un ja to nodoms nebija nedz izveidot starptautisku organizāciju, nedz tai piešķirt starptautiskas juridiskas personas statusu, tad tām bija pienākums izteikt savu nepiekrišanu, it īpaši tāpēc, ka saskaņā ar to, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, puses, šķiet, tika informētas par plānotajiem grozījumiem sagatavošanās sanāksmē. Kā ST atgādinājusi 1980. gada 20. decembra konsultatīvajā atzinumā “1951. gada 25. marta nolīguma starp PVO un Ēģipti interpretācija” (124), jau esība par organizācijas locekli vien “rada noteiktus savstarpējas sadarbības un godprātības pienākumus” (125).
166. Otrām kārtām, uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neņemdama vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas evolutīvo raksturu, par ko liecina vēlāko statūtu pieņemšana.
167. Pretēji tam, ko tiesas sēdē apgalvoja Komisija, man šķiet, ka organizācijas vēlākā prakse, ciktāl organizācija rīkojas, īstenojot savas kompetences, var novest pie tās dibināšanas akta noteikumu atkārtotas interpretācijas, un nav nepieciešams tāpēc pienācīgi noslēgt jaunu starptautisku nolīgumu.
168. Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā definētie interpretācijas noteikumi ļauj ņemt vērā šos apstākļus un starptautisko organizāciju evolutīvo raksturu.
169. ST tādējādi ir atzinusi, ka ANO Statūtus var likumīgi interpretēt, atkārtoti interpretēt un pat grozīt, pamatojoties uz ANO praksi, uzskatot, ka organizācijas dibināšanas akta tekstam piemīt būtiski evolutīvs raksturs, kas nav saderīgs ar interpretāciju, kura fiksē šo statūtu nozīmi konkrētā brīdī (126).
170. STK komentārā par Pantu projekta 2. pantu ir arī norādījusi uz nepieciešamību “panākt līdzsvaru starp noteikumiem, kas ietverti dibināšanas aktā un ko dalībvalstis ir oficiāli pieņēmušas, no vienas puses, un organizācijas vajadzību attīstīties kā institūcijai, no otras puses” (127). 2018. gadā savā darbā STK turklāt uzsvēra, ka pušu vēlākā prakse var liecināt gan par mūsdienīgu, gan evolutīvu līguma interpretāciju – atkarībā no konkrētā gadījuma un ņemot vērā citus interpretācijas līdzekļus (128). Tā neizslēdza šādu interpretāciju attiecībā uz organizācijas vēlāko praksi.
171. Turklāt ir interesanti atzīmēt Denys Simon pārdomas disertācijā, ko viņš veltījis starptautisko organizāciju līgumu tiesas veiktai interpretācijai (129): “Tiesai jācenšas piešķirt mazāku nozīmi pušu sākotnējai gribai, kāda tā izpaudusies vienreiz un uz visiem laikiem līguma noslēgšanas brīdī, nekā dalībvalstu gribai attiecīgā brīdī, kāda tā izpaužas visā konvencijas piemērošanas laikā. [..] Tātad, citiem vārdiem sakot, institucionālo līgumu interpretācijā ir jāizdara secinājumi, ņemot vērā laika ritējumu; to būtisko nozīmi pašā starptautisko organizāciju dibināšanas aktu definīcijā mēs esam parādījuši [..]: saskaņotā griba, kas bija pamatā konvencijas noslēgšanai, neizsīka teksta sagatavošanas laikā; šādas konvencijas piemērošana neizbēgami paredz dalībvalstu pastāvīgu atkārtotu piekrišanu tiesību normu saturam, attiecībā uz ko parakstītais dokuments ir tikai svinīgs, bet būtībā īslaicīgs izpausmes veids.” (130)
172. Tādējādi, piemēram, Līgumā par ekonomisko, sociālo un kultūras sadarbību un kolektīvo pašaizsardzību (131) bija noteikti daži principi un tika izveidota konsultatīvā padome. To bija grūti uzskatīt par starptautiskas organizācijas dibināšanas aktu. Vēlākā prakse bija tā, kas patiesi izveidoja starptautisko organizāciju – Rietumu Savienību. Šis līgums tika grozīts un papildināts ar 1954. gada 23. oktobrī parakstītu protokolu, kas pārveidoja organizāciju, kura kļuva par Rietumeiropas Savienību, piešķīra tai institucionālu pamatu un atzina tās starptautiskas juridiskas personas statusu (132). Tādējādi starptautiskas institūcijas izveide ar aktu, kas pauž vienošanos, ir spēcīgs rādītājs, kurš, ja to papildina starptautiskas juridiskās personas statusa atzīšana un finansiālā autonomija, ļauj secināt, ka ir izveidota starptautiska organizācija. Paši starptautisko organizāciju dibināšanas statūti var sastāvēt no hartas un vēlākiem nolīgumiem, kuros precizēta organizācijas struktūra un uzdevumi (133).
173. Dažas starptautiskās sadarbības formas laika gaitā attīstās par starptautiskām organizācijām, kļūstot strukturētākas un institucionalizētākas. Kā norādījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja procesuālajos rakstos Vispārējā tiesā, šī ir tipiska attīstība starptautisko organizāciju tiesībās.
174. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nepareizi novērtēdama apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējo un vēlāko statūtu interpretācijas nozīmi saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunktu.
175. Tādējādi, manuprāt, nav pamata vērtēt apelācijas sūdzības iesniedzējas trīs pēdējos pārmetumus, kuros tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi atsevišķus pierādījumus, atsaukusies uz dokumentiem, kurus Komisija esot skaidri nolēmusi neņemt vērā, pieņemot strīdīgo lēmumu, un, visbeidzot, nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
ii)    Par iespējamām tiesību kļūdām Vīnes konvencijas 32. panta par “papildu iztulkošanas [interpretācijas] līdzekļiem” piemērošanā
176. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 328. un 329. punktā izklāstīto vērtējumu pamatotību. Šajos punktos Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Vīnes konvencijas 32. panta piemērošanas nosacījumi nav izpildīti, tāpēc nav pamata ņemt vērā dažu 1994. gada 25. novembra rezolūcijas pušu vēlāko rīcību, piemēram, apelācijas sūdzības iesniedzējas statūtu pieņemšanu, mītnes nolīgumu noslēgšanu ar dažām valstīm, kā arī deleģēšanas nolīgumu parakstīšanu ar Komisiju.
177. Lai gan piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā ziņā izteiktajiem
pārmetumiem, tomēr norādīšu, ka secinājums, ko Vispārējā tiesa izdara pārsūdzētā sprieduma 328. punktā attiecībā uz Vīnes konvencijas 32. panta piemērošanas nosacījumiem, balstās uz šā sprieduma 304.–319. punktā veikto vērtējumu par 1994. gada 25. novembra rezolūcijas formulējumu un kontekstu, kurš man šķiet kļūdains šo secinājumu 99.–110. un 116.–125. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
178. Līdz ar to, manuprāt, nav pamata vērtēt šos pārmetumus.
179. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, tādējādi ierosinu Tiesai atzīt par pamatotu otrās daļas otro argumentu attiecībā uz Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā izklāstīto starptautiska nolīguma interpretācijas noteikumu kļūdainu piemērošanu, jo, manuprāt, Vispārējā tiesa ir nepareizi piemērojusi šos pantus, atsacīdamās atzīt jebkādu interpretācijas vērtību apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējiem un vēlākajiem statūtiem vai nu kā atbilstīgam kontekstam (Vīnes konvencijas 31. panta 1. un 2. punkta izpratnē), vai kā atbilstīgai vēlākai praksei (šīs konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē), vai arī kā papildu interpretācijas līdzekļiem (atbilstoši minētās konvencijas 32. pantam).
3.      Par trešo argumentu attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar secinājumiem, kādi izdarāmi no mītnes nolīgumu noslēgšanas ar valstīm un deleģēšanas nolīgumu kopīgā vai netiešā pārvaldībā noslēgšanas ar Komisiju
180. Šis arguments ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 348.–365. punktu.
a)      Pārsūdzētais spriedums
181. Pārsūdzētā sprieduma 348.–365. punktā, pret ko ir vērsts minētais arguments, ir skatīti divi jautājumi, kas saistīti ar apelācijas sūdzības iesniedzējas starptautiskas organizācijas statusa, kurš izrietētu no deleģēšanas nolīgumu par kopīgu vai netiešu pārvaldību noslēgšanas ar Komisiju un mītnes nolīgumu parakstīšanas ar atsevišķām valstīm, atzīšanu.
182. Pirmām kārtām, šā sprieduma 349.–358. punktā Vispārējā tiesa ir vērtējusi pirmo argumentu, kuru šajā saistībā bija izvirzījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja un kuru šī tiesa apkopojusi šādi: “[Apelācijas sūdzības iesniedzēja] norāda, ka nolīgumu noslēgšana starp [to] un Komisiju par kopīgo vai netiešo pārvaldību noteikti nozīmēja šīs iestādes pienākumu atzīt [apelācijas sūdzības iesniedzējas] starptautiskas organizācijas statusu saskaņā ar Vīnes konvencijas 27. un 46. pantu.” (Minētā sprieduma 349. punkts.)
183. Noraidījusi šīs konvencijas piemērošanu pārsūdzētā sprieduma 350. un 351. punktā minēto iemeslu dēļ, Vispārējā tiesa šo argumentu vērtēja, ņemot vērā Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām starp valstīm un starptautiskām organizācijām vai starp starptautiskām organizācijām (134) 27. panta 2. un 3. punktu un 46. panta 2. un 3. punktu, un to noraidīja kā nepamatotu šā sprieduma 353.–358. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
184. Otrām kārtām, minētā sprieduma 360.–365. punktā Vispārējā tiesa ir vērtējusi otro argumentu, kuru bija izvirzījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja un saskaņā ar kuru Komisija strīdīgajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atsacīdamās ņemt vērā Beļģijas Karalistes un Austrijas Republikas sniegtās atbildes par noslēgtajiem mītnes nolīgumiem, ciktāl šādi nolīgumi atspoguļojot to, ka uzņēmējvalstis atzīst tās starptautiskas organizācijas statusu neatkarīgi no tā, vai šīs valstis ir šīs organizācijas dalībvalstis vai ne.
185. Vispārējā tiesa noraidīja šo argumentu, pamatojoties uz pārsūdzētā sprieduma 364. punktā minēto iemeslu. Tā uzskatīja – fakts, ka valstis, kuras nav pievienojušās organizācijas dibināšanas nolīgumam un kuras nav vai vairs nav tās biedri, to uzskata par starptautisku organizāciju, nevar nozīmēt pienākumu Komisijai atzīt šai organizācijai starptautiskas organizācijas statusu, lai tostarp tai atļautu izpildīt Savienības budžetu netiešā pārvaldībā. Vispārējā tiesa šā sprieduma 363. punktā faktiski atzina, ka starptautiskas organizācijas statusa atzīšana izriet no to valstu un – attiecīgā gadījumā – starptautisko organizāciju gribas saskaņotības, kuras ir attiecīgās organizācijas dibināšanas nolīguma puses, un šim nolūkam ir skaidri jāizriet no šā nolīguma vai vēlākiem nolīgumiem vai prakses ar nosacījumu, ka pēdējie minētie parāda, ka šo atzīšanu ir paudušas visas dibināšanas nolīguma puses.
b)      Lietas dalībnieku argumenti
186. Apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pārmetumus.
187. Attiecībā uz jautājumu par IMG starptautiskas organizācijas statusa atzīšanu, pamatojoties uz deleģēšanas nolīgumu noslēgšanu ar Komisiju par kopīgu vai netiešu pārvaldību, apelācijas sūdzības iesniedzēja, pirmām kārtām, apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 349. punktā ir sagrozījusi tās argumentāciju. Prasības pieteikumā apelācijas sūdzības iesniedzēja
esot norādījusi – apstāklis, ka Komisija slēdza deleģēšanas nolīgumus par kopīgu pārvaldību ar starptautisku organizāciju, ļāva pieņemt, ka Komisija uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai ir šāds statuss Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē.
188. Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu, kurš izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 351. punktā un saskaņā ar kuru uz Vīnes konvencijas 27. un 46. pantu vairs nevarot atsaukties, lai gan šī tiesa šajā spriedumā vairākkārt esot atsaukusies uz šo konvenciju. Tā apgalvo, ka, pirmkārt, šī konvencija esot piemērojama starptautisko organizāciju dibināšanas līgumiem un, otrkārt, šie noteikumi, kas pārņemti Vīnes konvencijā par starptautisko līgumu tiesībām starp valstīm un starptautiskām organizācijām vai starp starptautiskām organizācijām, atspoguļojot starptautisko praksi un paražas un tādējādi paši par sevi esot piemērojami.
189. Trešām kārtām, attiecībā uz jautājumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas starptautiskas organizācijas statusa atzīšanu, pamatojoties uz mītnes nolīgumu parakstīšanu ar dažām valstīm, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot jēdzienu “atzīšana” starptautiskajās tiesībās. It īpaši tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā jauc, no vienas puses, aktu, ar kuru ir izveidota starptautiska organizācija, kas esot dibināšanas akts un izrietot no valstu gribas sakritības, un, no otras puses, aktu, ar kuru valsts atzīst vienību par starptautisku organizāciju, kas esot deklaratīvs akts, izrietot no vienpusēja juridiska akta un esot tai saistošs. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Komisijas noslēgtie nolīgumi par kopīgu vai netiešu pārvaldību ar starptautisku organizāciju ir akts, ar ko atzīst tās starptautiskas organizācijas statusu. Visbeidzot, pamatojoties uz ST 2021. gada 12. oktobra sprieduma Jūras robežu noteikšana Indijas okeānā (Somālija pret Keniju) (135) 51. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tās starptautiskas organizācijas statuss ir saistošs Komisijai, kā arī jebkurai valstij vai organizācijai, kas to būtu atzinusi skaidri vai klusējot.
c)      Izvērtējums
190. Pirmais pārmetums attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības pamatojumā izklāstīto argumentu sagrozīšanu, manuprāt, ir pamatots.
191. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz Vīnes konvencijas 27., 45. un 46. pantu, lai atspēkotu Komisijas argumentāciju, kas balstījusies uz LESD paredzēto procesuālo normu pārkāpumu, kamēr apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaukusies uz to, ka Komisija bija atzinusi tās starptautiskas organizācijas statusu, noslēdzot deleģēšanas nolīgumus par kopīgu vai netiešu pārvaldību saskaņā ar Savienības finanšu tiesisko regulējumu.
192. Tas izriet no apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības pieteikuma 189.–196. punkta, kuros tā faktiski ir skārusi divus atšķirīgus juridiskus jautājumus, kurus Komisija bija skatījusi strīdīgajā lēmumā.
193. Pirmais jautājums attiecas uz Komisijas dalību IMG izveidē (strīdīgā lēmuma A.7. punkta a) apakšpunkts).
194. Prasības 189.–192. punktā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka Komisija nevar apstrīdēt savu dalību IMG izveidē, pamatojoties uz LESD 218. pantu, kurā ir noteikta procedūra nolīgumu noslēgšanai starp Savienību un starptautisku organizāciju. Šajā saistībā tā atsaucas uz trim Vīnes konvencijas normām: vispirms –
uz 27. pantu, saskaņā ar kuru puse nevar atsaukties uz savām iekšējām tiesību normām, lai attaisnotu līguma neizpildi; pēc tam –
uz 46. pantu, saskaņā ar kuru uz piekrišanas neesību var atsaukties tikai tad, ja ir acīmredzami pārkāpta kāda tās iekšējo tiesību pamatnorma; un visbeidzot – uz 45. pantu, kurā it īpaši ir noteikts, ka puse vairs nevar atsaukties uz šo spēkā neesības iemeslu, ja “tiek uzskatīts, ka [tā] saskaņā ar savu izturēšanos ir klusējot piekritusi tam, ka līgums atkarībā no gadījuma ir spēkā”. Prasības 192. punktā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka Komisijas vēlākā prakse un fakts, ka tā kopš 1994. gada nekad nebija izteikusi iebildumus par attiecīgā nolīguma spēkā esību, izslēdz iespēju atsaukties uz LESD 218. pantu.
195. Otrais jautājums attiecas uz to, vai Komisija atzīst apelācijas sūdzības iesniedzējas starptautiskas organizācijas statusu (strīdīgā lēmuma B.2. punkta c) apakšpunkts).
196. Prasības 193.–195. punktā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka strīdīgajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, jo apstāklis, ka Komisija slēdza deleģēšanas nolīgumus atbilstoši kopīgas vai netiešas pārvaldības metodei, neizbēgami nozīmēja, ka tā atzina starptautiskas organizācijas statusu, un tas vēl jo vairāk esot tāpēc, ka šaubas un neskaidrības, uz kurām Komisija bija balstījusi savus 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus, izrādījās nepamatotas.
197. Ņemot vērā šos apstākļus, man šķiet, ka formulējums, kādā Vispārējā tiesa rezumējusi
šos argumentus pārsūdzētā sprieduma 349. punktā, neatbilst formulējumam, kādā apelācijas sūdzības iesniedzēja tos bija izklāstījusi savā prasībā. Apvienojot abus apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos jautājumus, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu analīzē, ko tā veikusi pārsūdzētā sprieduma 351.–359. punktā.
198. Šādos apstākļos ierosinu Tiesai šo pārmetumu atzīt par pamatotu. Ņemot vērā šo secinājumu, nav pamata vērtēt otro pārmetumu.
199. Attiecībā uz trešo pārmetumu par jēdziena “atzīšana” interpretāciju starptautiskajās tiesībās uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 363. punktā nospriezdama, ka “starptautiskas organizācijas statusa atzīšana izriet no valstu gribas saskaņotības un, attiecīgā gadījumā, no starptautisko organizāciju, kas piedalās attiecīgās organizācijas dibināšanas nolīgumā, gribas saskaņotības”.
200. Vispārējai tiesai bija jāvērtē, cik lielā mērā mītnes nolīguma noslēgšana var liecināt par to, ka uzņēmējvalsts atzīst attiecīgās organizācijas starptautiskas organizācijas statusu (136). Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 363. punkta un it īpaši no atsauces uz šā sprieduma 204.–212. un 323.–325. punktu, Vispārējā tiesa jēdzienu “starptautiskas organizācijas statusa atzīšana” definējusi, atsaucoties uz jēdzienu “starptautisks nolīgums, ar ko izveido starptautisku organizāciju”. Tomēr starptautiskajās publiskajās tiesībās atzīšana ir vienpusējs vai kolektīvs akts, ar kuru viens vai vairāki starptautisko tiesību subjekti, kas nav piedalījušies situācijas izveidē vai akta pieņemšanā, oficiāli atzīst, ka kāda vienība, piemēram, valsts vai valdība, vai situācija, piemēram, robeža, atbilst šim nolūkam noteiktajiem kritērijiem, un piekrīt, ka šī situācija vai akts ir tiem saistošs (137). Piemēram, 2006. gada 12. jūnijā Eiropas Savienības Padome oficiāli atzina Melnkalni. Tādējādi šis process atšķiras no starptautisko tiesību subjekta izveidošanas ar starptautisku nolīgumu.
201. Ņemot vērā šos apstākļus, uzskatu, ka otrās daļas trešais arguments attiecībā uz tiesību kļūdu saistībā ar secinājumiem, kādi izdarāmi no mītnes nolīgumu noslēgšanas ar valstīm un deleģēšanas nolīgumu kopīgā vai netiešā pārvaldībā noslēgšanas ar Komisiju, ir pamatots.
C.      Par trešo daļu attiecībā uz tiesību kļūdām, kuras Vispārējā tiesa pieļāvusi, vērtējot Beļģijas Karalistes un Austrijas Republikas atbildes uz Komisijas jautājumiem
202. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Vispārējās tiesas analīzi, kura izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 233.–248. punktā un kuras noslēgumā šī tiesa būtībā ir secinājusi, ka Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Beļģijas Karalistes un Austrijas Republikas nostāja par prasītājas juridisko statusu un šo valstu biedru statusu tajā neliek apšaubīt strīdīgā lēmuma tiesiskumu. Kā izriet no minētā sprieduma 233. punkta, apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā apgalvoja, ka tā ir jāatzīst par starptautisku organizāciju, pamatojoties uz to, ka vismaz divas no Komisijas aptaujātajām valstīm, proti, Beļģijas Karaliste un Austrijas Republika, pirmām kārtām, atzina tās starptautiskas organizācijas statusu un, otrām kārtām, bija vai ir bijušas dibinātājvalstis.
203. Šo daļu veido divi pārmetumi.
1.      Par pirmo pārmetumu attiecībā uz kļūdainu vērtējumu par Austrijas iestāžu sniegtajām atbildēm
204. Šis pārmetums ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 235.–239. punktu.
a)      Pārsūdzētais spriedums
205. No pārsūdzētā sprieduma 235. un 237. punkta izriet, ka Austrijas Republika ar 2020. gada 8. aprīļa atbildi uz Komisijas konsultēšanās pieprasījumu ir atzinusi apelācijas sūdzības iesniedzējas starptautiskas organizācijas statusu, kā arī to, ka ir tās biedrs.
206. Šā sprieduma 238. un 239. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka šai atbildei nav ietekmes uz Komisijas secinājumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas juridisko statusu divu iemeslu dēļ: pirmkārt, IMG nebija izveidota ar starptautisku nolīgumu kā starptautiska organizācija, un, otrkārt, vēlākā prakse neliecināja, ka tās starptautiskas organizācijas statuss būtu plaši un skaidri atzīts.
b)      Lietas dalībnieku argumenti
207. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šis vērtējums balstās uz kļūdainu pieņēmumu, pirmkārt, tāpēc, ka Vispārējā tiesa 1994. gada 25. novembra rezolūciju kvalificējusi kā “starptautisku nolīgumu“, otrkārt, tāpēc, ka tā nevarēja prasīt pierādīt pušu gribu izveidot starptautisku organizāciju, un, visbeidzot, treškārt, tāpēc, ka tā nav ņēmusi vērā atbilstīgo vēlāko praksi.
208. Komisija apstrīd šos argumentus.
c)      Izvērtējums
209. Iesaku tiesai nevērtēt šo pārmetumu. Vispārējās tiesas konstatējums, kas izdarīts pārsūdzētā sprieduma 239. punktā, balstās uz analīzi, kas man šķiet kļūdaina šo secinājumu 99.–110., 116.–125. un 149.–179. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
2.      Par otro pārmetumu attiecībā uz kļūdainu vērtējumu par Beļģijas iestāžu sniegtajām atbildēm
210. Šis pārmetums ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 240.–247. punktu.
a)      Pārsūdzētais spriedums
211. Pārsūdzētā sprieduma 240. punktā Vispārējā tiesa Beļģijas iestāžu 2020. gada 30. jūnijā sniegtās atbildes saturu ir izklāstījusi šādi: “[..] šīs iestādes ir apstiprinājušas to dalību 1994. gada 25. novembra sanāksmē, kuras laikā tika izveidota [apelācijas sūdzības iesniedzēja], tomēr Beļģija sevi neuzskata par [tās] biedru. Beļģijas iestādes arī norādīja, ka to ieskatā [apelācijas sūdzības iesniedzēju] var uzskatīt par starptautisku organizāciju un ka šī iemesla dēļ Beļģija un [apelācijas sūdzības iesniedzēja] 2012. gada 13. jūnijā noslēdza nolīgumu par atrašanās vietu [mītnes nolīgumu], ar kuru [apelācijas sūdzības iesniedzējai] tomēr nebija piešķirtas visas nodokļu privilēģijas, ko parasti piešķir starptautiskām organizācijām.”
212. Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija varēja pamatoti šo atbildi uzskatīt par tādu, kas neietekmē strīdīgo lēmumu, it īpaši divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, 2012. gadā starp Beļģijas Karalisti un apelācijas sūdzības iesniedzēju noslēgtajam mītnes nolīgumam nebija nozīmes, jo šī valsts bija norādījusi, ka nav šīs vienības biedrs (pārsūdzētā sprieduma 242. punkts). Otrkārt, arī Beļģijas iestāžu dalībai apelācijas sūdzības iesniedzējas izveidē 1994. gadā un tās kolēģijas sanāksmēs līdz 2013. gadam nebija nozīmes, jo tā neļāva konstatēt, ka Beļģijas Karaliste bija šīs organizācijas biedrs strīdīgā lēmuma spēkā stāšanās dienā, proti, 2014. gada 16. decembrī (minētā sprieduma 246. punkts).
b)      Lietas dalībnieku argumenti
213. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šajā analīzē ir pieļautas tiesību kļūdas.
214. Pirmkārt, tā uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, vērtējot Beļģijas Karalistes esību apelācijas sūdzības iesniedzējas biedra statusā tikai 2014. gada 16. decembrī, neņemdama vērā šīs valsts dalību apelācijas sūdzības iesniedzējas dibināšanā un tās kolēģijas sanāksmēs.
215. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nepiešķirdama nekādu nozīmi mītnes nolīgumam, ko minētā valsts noslēgusi ar apelācijas sūdzības iesniedzēju, un uzskata, ka apstāklim, ka šī valsts sevi neuzskata par šīs organizācijas biedru, šajā ziņā nav nozīmes.
216. Visbeidzot, treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Beļģijas Karaliste to ir atzinusi par “starptautisku organizāciju”, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, un šī atzīšana turpinājusies arī pēc 2014. gada 16. decembra, tāpēc Beļģijas iestāžu 2019. un 2020. gadā paustajam viedoklim par šīs valsts biedra statusu nebija nozīmes.
217. Komisija apstrīd šos argumentus. Tā uzskata, ka, parakstot 1994. gada 25. novembra rezolūciju, valstis nekļuva par apelācijas sūdzības iesniedzējas pastāvīgajiem biedriem, jo tām nebija ne pienākuma veikt iemaksas budžetā, ne pienākuma piedalīties tās darbībā. Tādējādi Beļģijas Karaliste varēja likumīgi vairs neuzskatīt sevi par apelācijas sūdzības iesniedzējas biedru. Turklāt šīs rezolūcijas formulējumā esot paredzēta “pagaidu izveide”, jo puses esot paredzējušas ik pēc sešiem mēnešiem atkārtoti vērtēt nepieciešamību turpināt apelācijas sūdzības iesniedzējas darbību un esot apsvērušas iespēju to integrēt vispārējā Bosnijas un Hercegovinas rekonstrukcijas ietvarā.
c)      Izvērtējums
218. Pirmkārt, uzskatu, ka Vispārējā tiesa patiešām ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka Beļģijas iestāžu 2019. un 2020. gadā paustais viedoklis par šīs valsts apelācijas sūdzības iesniedzējas biedra statusu 1994. gada 16. decembrī bija atbilstīgs kritērijs, lai vērtētu pušu nodomu, parakstot 1994. gada 25. novembra rezolūciju.
219. Atgādināšu, ka saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 302. punktu bija jāatbild uz jautājumu, vai, parakstot šo rezolūciju, pusēm bija nodoms izveidot apelācijas sūdzības iesniedzēju kā starptautisku organizāciju Pantu projekta 2. panta a) punkta izpratnē. Šā nosacījuma izvērtēšanai bija jānoskaidro pušu nodoms, kāds izriet no minētās rezolūcijas noteikumiem, ņemot vērā tās kontekstu, mērķi un vēlāko atbilstīgo praksi, un tas jādara saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā izklāstītajiem interpretācijas noteikumiem.
220. Uzskatu, ka viedoklis, kas izteikts 25 gadus pēc starptautiska nolīguma parakstīšanas, nevarēja prevalēt pār pastāvīgo praksi, ko Beļģijas Karaliste vēlāk bija īstenojusi, piemērojot šo dokumentu. No pārsūdzētā sprieduma 242.–244. un 246. punkta izriet, ka šīs valsts rīcība 19 gadu garumā bija skaidra un saskanīga, jo pēc piedalīšanās sanāksmē, kurā 1994. gada 25. novembrī apelācijas sūdzības iesniedzēja tika izveidota, šī valsts piedalījās tās koleģiālo institūciju sanāksmēs līdz 2013. gadam (šajās sanāksmēs tika pieņemti dažādie IMG statūti), kā arī līdztekus 2009. un 2012. gadā parakstīja mītnes nolīgumus ar to (kas nozīmēja tās starptautiskas juridiskas personas statusa atzīšanu). Tādējādi piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējas viedoklim, ka tas, ka Beļģijas Karaliste atzīst tās starptautiskas organizācijas statusu, turpinājās arī pēc 2014. gada 16. decembra. Tā kā starptautiskas organizācijas statusam ir jāatbilst konkrētiem starptautiskajās tiesībās noteiktiem nosacījumiem, uzskatu, ka kopš brīža, kad šie nosacījumi ir izpildīti, attiecīgajai vienībai ir starptautisko tiesību subjekta statuss un ir jāpieņem tās juridiskā pastāvēšana, ja vien ar materiāliem pierādījumiem netiek pierādīts, ka tā ir juridiski beigusi pastāvēt vai ir novecojusi. Tādējādi Beļģijas Karalistes paustais viedoklis drīzāk liecināja par to, ka tā ir pārtraukusi dalību apelācijas sūdzības iesniedzējā (138).
221. Šajā ziņā atgādināšu, ka 1966. gada 18. jūlija spriedumā Dienvidrietumāfrika, otrais posms, (139) un 1971. gada 21. jūnija konsultatīvajā atzinumā “Dienvidāfrikas turpmākās klātbūtnes Namībijā (Dienvidrietumāfrika), neraugoties uz Drošības padomes Rezolūciju Nr. 276 (1970), juridiskās sekas valstīm” (140) ST noteica principu, ka līgumi ir jāinterpretē “attiecīgā laikmeta kontekstā”, un atgādināja “svarīgo nepieciešamību interpretēt konkrētu dokumentu saskaņā ar pušu nodomiem tā noslēgšanas brīdī”, jo “nodomiem, kādi tām varēja būt [..], kad kļuva zināmi apstākļi, kas sākotnēji bija absolūti neparedzami, [..] nav nozīmes” (141).
222. Otrkārt, uzskatu, ka mītnes nolīguma noslēgšana starp Beļģijas Karalisti un apelācijas sūdzības iesniedzēju varēja būt norāde un 1994. gada 25. novembra rezolūcijas papildu interpretācijas līdzeklis Vīnes konvencijas 32. panta izpratnē. Mītnes nolīgums parasti tiek definēts kā divpusējs nolīgums, kas noslēgts starp uzņēmējvalsti un starptautisku organizāciju, un, parakstot mītnes nolīgumu, uzņēmējvalsts neizbēgami atzīst, ka attiecīgajai organizācijai ir starptautiskas juridiskas personas statuss, kā arī – piešķirot tai tiesības slēgt līgumus un iegādāties mantu, kā arī piešķirot tai procesuālo rīcībspēju – valsts tiesībās noteikts juridiskas personas statuss (142).
223. Ņemot vērā šos apstākļus, ierosinu Tiesai otro pārmetumu un trešo daļu attiecībā uz tiesību kļūdām, kuras Vispārējā tiesa pieļāvusi, vērtējot Austrijas Republikas un Beļģijas Karalistes atbildes uz Komisijas jautājumiem, atzīt par pamatotu.
D.      Par ceturto daļu attiecībā uz tiesību kļūdām saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas biedru identificēšanu
224. Šī daļa ir vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 218.–232. punktu.
1.      Pārsūdzētais spriedums
225. Pārsūdzētā sprieduma 215.–232. punktā Vispārējā tiesa ir vērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka Komisija nepareizi identificējusi tās biedrus, veicot mākslīgu nošķīrumu starp dibinātājvalstīm, valstīm, kas veic iemaksas, un koleģiālo institūciju biedriem.
226. Šā sprieduma 216. un 217. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi – no strīdīgā lēmuma pamatojuma neizriet, ka Komisija būtu formāli veikusi šādu nošķīrumu, jo tā tikai bija konstatējusi, ka neviena no valstīm, ar kurām notika apspriešanās pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (143) pasludināšanas, izņemot Austrijas Republiku, nebija atzinusi, ka ir apelācijas sūdzības iesniedzējas biedrs kopš 2014. gada 16. decembra.
227. Pārsūdzētā sprieduma 218.–231. punktā Vispārējā tiesa turpināja vērtēt šo argumentu, “pat pieņemot, ka apstrīdēto lēmumu var interpretēt kā tādu, kurā veikts [šāds] nošķīrums”. Izvērtējusi 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumus, apelācijas sūdzības iesniedzējas statūtus, kā arī atsevišķu valstu nostāju, Vispārējā tiesa šā sprieduma 232. punktā noraidīja šo argumentu kā nepamatotu.
2.      Lietas dalībnieku argumenti
228. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd analīzi, ko Vispārējā tiesa veikusi pārsūdzētā sprieduma 218.–232. punktā. Tā uzskata, ka Vispārējā tiesa ir lēmusi ultra petita un pārformulējusi argumentu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izvirzījusi pirmajā instancē un kas attiecās uz strīdīgajā lēmumā veiktu kļūdainu nošķīrumu starp apelācijas sūdzības iesniedzējas dibinātājvalstīm un valstīm, kas veic iemaksas.
3.      Izvērtējums
229. Tāpat kā Komisija, uzskatu, ka šī daļa ir neefektīva, ciktāl tā ir vērsta pret pārsūdzētā sprieduma ad abundantiam motīvu.
230. Vispārējā tiesa šā sprieduma 216. punktā konstatēja, ka Komisija formāli nebija veikusi šādu nošķīrumu. Tādējādi Vispārējā tiesa sprieda par apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto argumentu, negrozot tā formulējumu, un apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi šo secinājumu un nav apgalvojusi, ka būtu sagrozīti pierādījumi.
231. Tikai pilnības labad, “pat pieņemot, ka” strīdīgo lēmumu varētu interpretēt kā tādu, kurā veikts nošķīrums starp valstīm, Vispārējā tiesa pēc tam vērtēja, cik lielā mērā Komisijai varētu pārmest, ka tā noteiktas valstis vai starptautiskās organizācijas nav uzskatījusi par apelācijas sūdzības iesniedzējas
biedriem, ņemot vērā to pārstāvniecību apelācijas sūdzības iesniedzējas struktūrās vai to iemaksu raksturu.
232. Tādējādi ierosinu Tiesai ceturto daļu attiecībā uz tiesību kļūdām saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas biedru identificēšanu noraidīt kā neefektīvu.
E.      Par piekto daļu attiecībā uz tiesību kļūdām saistībā ar formālajām prasībām 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noslēgšanai
233. Šo daļu veido divi argumenti: pirmais attiecas uz kļūdainu interpretāciju par prasību, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcija bija jāparaksta šim nolūkam pilnvarotiem pārstāvjiem, un otrais – uz kļūdainu interpretāciju par ratifikācijas dokumenta uzrādīšanu. Ierosinu tos vērtēt kopā, jo man šķiet, ka tie ir neefektīvi vienādu iemeslu dēļ.
1.      Pārsūdzētais spriedums
234. Attiecībā uz jautājumu, vai Komisija strīdīgajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pieprasīdama valstīm, kurām tika uzdoti jautājumi par apelācijas sūdzības iesniedzējas juridisko statusu, iesniegt pilnvarojumus, kas ļāva sarunu dalībniekiem pieņemt 1994. gada 25. novembra rezolūciju, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 286. punktā ir nospriedusi, ka, ņemot vērā, ka šo rezolūciju neapstiprināja visi ICFY akreditēto valstu pārstāvji, minēto rezolūciju, kas pieņemta darba grupā, atbilstoši Vīnes konvencijas 7. panta 2. punkta c) apakšpunktam nevar uzskatīt par līgumu, kas noslēgts šajā konferencē. Tomēr šā sprieduma 288. un 289. punktā tā ir izklāstījusi iemeslus, kāpēc vismaz divas valstis vēlāk apstiprināja minētās rezolūcijas parakstīšanu. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisija tādējādi ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atsacīdamās šo pašu rezolūciju kvalificēt par “starptautisku nolīgumu” tāpēc, ka tajā pašā dienā notikušajā sanāksmē dalībniekiem nebija pilnvaru.
235. Attiecībā uz jautājumu, vai Komisija minētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pieprasīdama valstīm iesniegt pierādījumus par 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstīšanu vai ratifikāciju, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 295. punktā ir nospriedusi, ka tas tā nebija. Šajā saistībā Vispārējā tiesa atgādināja, ka saskaņā ar Vīnes konvencijas 11. un 12. pantā noteiktajiem principiem nolīguma parakstīšana ir viens no veidiem, kā valsts izsaka piekrišanu tam, ka nolīgums tai ir saistošs. Turklāt šā sprieduma 298. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā minētās konvencijas 14. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktu, ratifikācijas vēlmi varēja izteikt šīs rezolūcijas apspriešanas vai parakstīšanas laikā.
2.      Lietas dalībnieku argumenti
236. Apelācijas sūdzības iesniedzēja it īpaši apstrīd pārsūdzētā sprieduma 285. un 286. punktā izklāstītos vērtējumus, ciktāl apstāklim, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcija tika apstiprināta un parakstīta darba grupā, neesot ietekmes uz jautājumu par “pilnvarām”. Turklāt tā apstrīd analīzi, kuru Vispārējā tiesa veikusi šā sprieduma 291.–300. punktā un kuras rezultātā tā būtībā esot uzskatījusi, ka Komisija varēja pieprasīt pierādījumu par dibināšanas akta parakstīšanu vai ratifikācijas dokumenta uzrādīšanu. Tā uzskata, ka Vīnes konvencijas 12. panta 1. punkts piešķir neierobežotu brīvību tajā, kā valstis var paust savu piekrišanu uzņemties saistības. Šajā gadījumā minētā rezolūcija esot vienkāršota veida nolīgums, kurš atzīts starptautiskajās tiesībās, noslēgts ārkārtas apstākļos un kurā neesot izvirzītas nekādas formālas prasības. Šajā kontekstā ar to, ka minēto rezolūciju parakstīja prezidents Bijleveld un Nordtsröm‑Ho, esot bijis pietiekami, lai apliecinātu šo nolīgumu.
237. Komisija būtībā uzskata, ka šie argumenti ir neefektīvi, jo, neraugoties uz šādu pilnvaru trūkumu, Vispārējā tiesa, pamatojoties uz Vīnes konvencijas 8. pantu, secināja, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcija ir starptautisks nolīgums (144).
3.      Izvērtējums
238. Tādu pašu iemeslu dēļ kā Komisijas izklāstītie uzskatu, ka piektā pamata piektā daļa ir neefektīva. Vispārējā tiesa nonāca pie apelācija sūdzības iesniedzējai labvēlīga secinājuma, un to apliecina pārsūdzētā sprieduma 274., 289. un 301. punkts.
F.      Par sesto daļu attiecībā uz to, ka netika ņemts vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja netika likvidēta
239. Šī daļa ir vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 366.–369. punktu.
1.      Pārsūdzētais spriedums
240. Minētajos punktos Vispārējā tiesa ir vērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu par to, ka strīdīgajā lēmumā esot pieļauta tiesību kļūda, jo Komisija nebija ņēmusi vērā apstākli, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas biedri to nebija likvidējuši un ka tā atbilda specialitātes principam. Atgādinājusi, ka vērtējums par apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pārmetumiem nav ļāvis konstatēt vienprātīgu vai vismaz vairākuma nodomu piešķirt tai starptautiskas organizācijas statusu, Vispārējā tiesa noraidīja šo argumentu, pamatojoties uz to, ka šie apstākļi nav pietiekami, lai pierādītu šādu nodomu.
2.      Lietas dalībnieku argumenti
241. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Vispārējās tiesas analīzi, kas izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 367.–370. punktā un attiecas uz to, ka vienība nav likvidēta. Proti, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa apgalvo šā sprieduma 368. punktā, 1994. gada 24. novembra rezolūcija, kā arī sākotnējie un vēlākie statūti pierādot tādas starptautiskas organizācijas pastāvēšanu, kuru varētu likvidēt, pamatojoties uz statūtu noteikumiem vai, ja tādu nebūtu, pēc vienbalsīga dalībnieku lēmuma saskaņā ar Vīnes konvencijas 54. pantu.
3.      Izvērtējums
242. Uzskatu, ka nav pamata vērtēt šo daļu.
243. To iemeslu dēļ, kurus esmu izklāstījis šo secinājumu 99.–110., 116.–125. un 149.–179. punktā, uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas vērtējumā par pušu nodomu izveidot starptautisku organizāciju, pienācīgi neņemdama vērā dažādos interpretācijas līdzekļus, kas minēti Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā. Tādējādi šīs tiesību kļūdas ietekmē secinājumu, ko Vispārējā tiesa izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 369. punktā.
VII. Secinājumi
244. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ierosinu Tiesai apmierināt apelācijas sūdzības piekto pamatu attiecībā uz kļūdainu apelācijas sūdzības iesniedzējas juridiskā statusa novērtējumu.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      T‑509/21, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2024:590.
3      Skat. pārsūdzētā sprieduma 7.–25. punktu.
4      Parakstīta 1969. gada 23. maijā (United Nations Treaty Series, 1155. sēj., 331. lpp., Nr. 18232 (1980)) un stājusies spēkā 1980. gada 27. janvārī; turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija”.
5      Turpmāk tekstā – “sākotnējie statūti”.
6      Turpmāk tekstā – “vēlākie statūti”.
7      Skat. STK Ziņojumu A/66/10 ANO Ģenerālajai asamblejai par 63. sesijas darbu, STK gadagrāmata (ICL Yearbook), 2011, II sēj., otrā daļa, 87. punkts, 38. lpp.
8      Tiesvedības priekšvēsture ir sīki izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–24. punktā.
9      Skat. Revīzijas palātas Īpašā ziņojuma Nr. 2/97 par Eiropas Savienības humāno palīdzību laikposmā no 1992. līdz 1995. gadam, kam pievienotas Komisijas atbildes (iesniegts saskaņā ar EK Līguma 188.C panta 4. punkta otro daļu) (OV 1997, C 143, 1. lpp.), 3. daļu “Komisijas īstenotā humānās palīdzības piešķiršana”, it īpaši 3.6. punkta b) apakšpunktu sadaļā “Līdzekļu piešķiršana (vispārējie plāni)” (12. lpp.) un 33. zemsvītras piezīmi.
10      Darbā À la recherche de la Bosnie‑Herzégovine, La mise en œuvre de l’accord de paix de Dayton, Presses universitaires de France, Parīze, 2003, 3. nodaļā “Les négociations et l’accord de Dayton” [“Deitonas sarunas un nolīgums”], 72.–128. lpp., it īpaši 76. punktā, Marianne Ducasse‑Rogier paskaidro, ka to starptautisko organizāciju, it īpaši reģionālo starptautisko organizāciju, skaita pieaugums, kurām tika uzticēts īstenot 1995. gada 14. decembrī Parīzē parakstītos Deitonas miera nolīgumus, ir saistīts ar Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) izslēgšanu no šo nolīgumu īstenošanas. Savienība, kas saglabāja pilnvaras pārvaldīt Mostaras (Bosnija un Hercegovina) pilsētu, vienlaikus bija pilnvarota noteikt uzdevumus saistībā ar valsts ekonomisko rekonstrukciju (skat. 1995. gada 8. un 9. decembrī Londonā notikušās Miera īstenošanas konferences secinājumus, 41. punkts) un kopā ar Pasaules Banku organizēt konferences līdzekļu piesaistīšanai šai ekonomiskajai rekonstrukcijai. Attiecībā uz IMG nozīmi un lomu skat. starptautiskā augstā pārstāvja Bosnijā un Hercegovinā miera nolīguma īstenošanai Bosnijā 1., 2. un 3. ziņojumu ANO ģenerālsekretāram; pieejami šādā tīmekļvietnē: https://www.ohr.int/cat/hrs-reports/page/9/.
11      C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
12      Skat. spriedumu, 2019. gada 31. janvāris, International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78, 92.–97. un 104. punkts).
13      C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507, 23 punkts.
14      C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
15      Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 248, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulu (ES, Euratom) Nr. 1081/2010 (OV 2010, L 311, 9. lpp.),
53. panta c) punktā un 53.d pantā, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (OV 2012, L 298, 1. lpp.) 58. panta 1. punkta c) apakšpunktā Komisijai ir noteikta atbildība izpildīt Savienības budžetu, vienlaikus paredzot vairākus šā budžeta izpildes veidus, tostarp pirmajā no šīm regulām – “īstenojot kopīgu vadību [pārvaldību] ar starptautiskajām organizācijām” un otrajā – “netiešā pārvaldībā”, kas ļauj šai iestādei “uzticēt budžeta izpildes uzdevumus” šādām organizācijām; tā ir iespēja, kuras kontekstā tai ir plaša rīcības brīvība.
16      C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
17      Skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija (C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 111. punkts).
18      Šie pamati ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 58. un 59. punktā.
19      Starptautiskā Tiesa (ST) 2025. gada 23. jūlija konsultatīvajā atzinumā “Valstu pienākumi klimata pārmaiņu jomā” atgādināja – lai noteiktu un precizētu no līguma izrietošus pienākumus, ir jāpiemēro interpretācijas noteikumi, kas izklāstīti Vīnes konvencijas 31.–33. pantā, kuri atspoguļo arī starptautiskās paražu tiesības (176. punkts un tajā minētā judikatūra).
20      Skat. arī ST spriedumu, 2017. gada 2. februāris, Jūras robežu noteikšana Indijas okeānā (Somālija pret Keniju), sākotnējie iebildumi (I.C.J. Reports 2017, 3. lpp., 42. punkts).
21      C‑233/02, EU:C:2004:173, 42.–44. punkts.
22      Skat. līgumu tiesību pantu projektu, kas pieejams STK ziņojumā ANO Ģenerālajai asamblejai par tās 18. sesijas darbu, STK gadagrāmata, 1966, II sēj., otrā daļa, it īpaši komentārs par 27. panta projektu, 240. lpp., 11. punkts, kas vēlāk kļuva par Vīnes konvencijas 31. pantu; Daillier, P., Forteau, M., un Pellet, A., Droit international public, 9. izd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, Parīze, 2022, it īpaši 206. punkts, kā arī Kammerhofer, J., International Investment Law and Legal Theory, Expropriation and the Fragmentation of Sources, Cambridge University Press, Kembridža, 2021, it īpaši 4. nodaļa “Treaty Interpretation”, 68.–143. lpp., īpaši 114. lpp.
23      Skat. ST spriedumu, 2025. gada 19. maijs, Sauszemes un jūras robežu noteikšana un suverenitāte pār salām (Gabona pret Ekvatoriālo Gvineju) (73. punkts).
24      Skat. ST spriedumu, 2025. gada 19. maijs, Sauszemes un jūras robežu noteikšana un suverenitāte pār salām (Gabona pret Ekvatoriālo Gvineju) (72. punkts).
25      I.C.J.
Reports 2018, 507. lpp.
26      C‑203/07 P, EU:C:2008:606.
27      I.C.J.
Reports 2018, 507. lpp.
28      Skat. ST spriedumu, 2025. gada 19. maijs, Sauszemes un jūras robežu noteikšana un suverenitāte pār salām (Gabona pret Ekvatoriālo Gvineju) (73. punkts). Skat. arī juridisko atzinumu par statusu rezolūcijai, ar ko izveido Līguma par kodolizmēģinājumu vispārējo aizliegumu organizācijas (CTBTO) sagatavošanas komisiju, ANO 2012. gada juridiskā rokasgrāmata, 526.–543. lpp., it īpaši 5.1. punkts.
29      I.C.J. Reports 1992, 240. lpp., 47. punkts.
30      I.C.J. Reports 2012, 10. lpp., 57. un 61. punkts.
31      I.C.J. Reports 1992, 240. lpp.
32      I.C.J. Reports 2012, 10. lpp.
33      Skat. arī pārsūdzētā sprieduma 330. punktu.
34      Komisija atsaucas uz 104. pantu ANO Statūtos, kas parakstīti Sanfrancisko 1945. gada 26. jūnijā, un 1. pantu Konvencijā par Apvienoto Nāciju Organizācijas privilēģijām un imunitātēm (United Nations Treaty Series, 1. sēj., 15. lpp., Nr. 4 (1946–1947)), kas parakstīta 1946. gada 13. februārī un stājusies spēkā 1946. gada 17. septembrī; šajos dokumentos ir atzīts ANO valsts tiesību sistēmā atzītas juridiskas personas statuss katrā dalībvalstī.
35      Skat. Martin, J.‑C., “La personnalité juridique interne de l’organisation internationale”, no: Lagrange, É., un Sorel, J.‑M., Droit des organisations internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Parīze, 2013, 465.–488. lpp., it īpaši 915.–917. lpp., kā arī Amerasinghe, C., F., Principles of the Institutional Law of International Organizations, Cambridge University Press, Kembridža, 2009, it īpaši 3. nodaļa “Legal Personality”, 66.–104. lpp., it īpaši 79. lpp.
36      ST 1949. gada 11. aprīļa konsultatīvajā atzinumā “To zaudējumu atlīdzināšana, kuri ciesti, pildot pienākumus ANO” (I.C.J. Reports 1949, 174. lpp.) konstatēja, ka ANO ir starptautisko tiesību subjekts, kam ir starptautiskas juridiskas personas statuss, jo tai “ir spēja būt starptautisko tiesību un pienākumu subjektam un tā spēj atsaukties uz savām tiesībām, iesniedzot starptautisku sūdzību” (179. lpp.). Skat. Schermers, H., G., un Blokker, N., M., International Institutional Law, 7. izd., Nijhoff, Leidene, 2025, it īpaši 11. nodaļa “Legal Status”; Collins, R., “Beyond Binary Oppositions? The Elusive Identity of the International Organization in Contemporary International Law”, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leidene, 2023, 20. sēj., Nr. 1, 28.–51. lpp., it īpaši 43. lpp.; D’Argent, P., “La personnalité juridique internationale de l’organisation internationale”, no: Lagrange, É., un Sorel, J.‑M., minēts iepriekš, 439.–464. lpp., it īpaši 441. lpp.; Gazzini, T., “Personality of international organizations”, Research Handbook on the Law of International Organizations, Edward Elgar Publishing, Čeltenhema, 2011, 33.–55. lpp., it īpaši 34. lpp.; Amerasinghe, C., F., minēts iepriekš, 68. un 78. lpp.; kā arī Daillier, P., Forteau, M., un Pellet, A., minēts iepriekš, 371. punkts.
37      Specialitātes princips, ko ST kvalificēja kā “vispārēju principu” un starptautisko organizāciju tiesību stūrakmeni, prasa, lai “valstis, kuras tās izveido, piešķir tām kompetenci, kuras robežas ir atkarīgas no to kopīgajām interesēm, ko valstis tām uztic veicināt” (ST 1996. gada 8. jūlija konsultatīvais atzinums “Valsts veiktas kodolieroču izmantošanas bruņotā konfliktā likumība” (I.C.J. Reports 1996, 66. lpp., 25. un 26. punkts)). Šis princips nosaka starptautiskas organizācijas darbības robežas un tās atbildību starptautiskajā tiesību sistēmā, kā arī ierobežo tās spēju rīkoties tā, lai tajā ietilptu to kompetenču īstenošana, kuras šai organizācijai ir tieši vai netieši piešķirtas.
38      I.C.J. Reports 2010, 14. lpp.
39      I.C.J. Reports 2010, 14. lpp.
40      I.C.J. Reports 2010, 14. lpp.
41      I.C.J. Reports 2010, 14. lpp.
42      Formulējums “saziņas kanāli”, ko Vispārējā tiesa ir lietojusi trīs reizes – pārsūdzētā sprieduma 212., 312. un 343. punktā –, ir saistīts ar CARU īpašo uzdevumu nodrošināt saziņu starp Urugvaju un Argentīnu.
43      CARU tika izveidota ar līgumu, ko parakstīja Urugvaja un Argentīna; Urugvaja uzskatīja, ka šī struktūra, tāpat kā jebkura cita upju komisija, nav struktūra ar autonomu gribu, bet drīzāk fakultatīvs mehānisms, kas izveidots, lai veicinātu sadarbību starp pusēm (ST spriedums, 2010. gada 20. aprīlis, Celulozes rūpnīcas Urugvajas upē (Argentīna pret Urugvaju) (I.C.J. Reports 2010, 14. lpp., 84. punkts)), savukārt Argentīna uzskatīja, ka CARU ir galvenā struktūra, kura institucionalizē pastāvīgu un ciešu sadarbību un kuras iesaiste ir obligāta (minētā sprieduma 85. punkts).
44      I.C.J. Reports 2010, 14. lpp.
45      Skat. arī spriedumu, 2019. gada 31. janvāris, International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78, 91. punkts).
46      C‑684/13, EU:C:2015:439.
47      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
48      C‑684/13, EU:C:2015:439.
49      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
50      Komisijas Regula (2004. gada 21. aprīlis), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003, ar ko ievieš kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem (OV 2004, L 141, 18. lpp.).
51      Komisijas Īstenošanas regula (2011. gada 7. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Padomes Regulas (EK) Nr. 1234/2007 piemērošanai attiecībā uz augļu un dārzeņu un pārstrādātu augļu un dārzeņu nozari (OV 2011, L 157, 1. lpp.).
52      C‑211/06 P, EU:C:2008:34. Lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, Tiesai bija jāspriež par ekspatriācijas pabalsta izmaksu Savienības ierēdnim.
53      Skat. spriedumu, 2008. gada 24. janvāris, Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, 28. un 44. punkts).
54      C‑364/10, EU:C:2012:630.
55      Skat. spriedumu, 2012. gada 16. oktobris, Ungārija/Slovākija (C‑364/10, EU:C:2012:630, 49.–51. punkts).
56      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.).
57      C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
58      Skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija (C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 150. punkts).
59      C‑104/16 P, EU:C:2016:973.
60      Skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973., 81. un nākamie punkti).
61      I.C.J. Reports 1997, 7. lpp., 26. punkts.
62      Skat. ST spriedumu, 1999. gada 13. decembris, Ile de Kasikili/Sedudu (Botsvāna pret Namībiju) (I.C.J. Reports 1999, 1045. lpp., 49. punkts, kurā ir atsauce uz STK gadagrāmatu, 1966, II sēj., otrā daļa, 241. lpp., 14. punkts).
63      EU:C:1975:145.
64      EU:C:1995:83.
65      EU:C:2014:2303.
66      Skat. 2014. gada 14. oktobra Atzinumu 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai) (EU:C:2014:2303, 38. un 41. punkts). Šajā atzinumā Tiesa konstatēja, ka griba, kas secīgi izteikta dokumentā par pievienošanos Hāgā 1980. gada 25. oktobrī parakstītajai Konvencijai par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem un paziņojumā par šīs pievienošanās pieņemšanu, bija saskaņota attiecībā uz konkrēto valstu mērķi (proti, savstarpēji apņemties saskaņā ar starptautiskajām tiesībām piemērot vienu un to pašu konvenciju savās divpusējās attiecībās), un nosprieda, ka šie akti, lai gan katrs no tiem veikts ar atsevišķu dokumentu, kopumā izsaka attiecīgo valstu gribas saskaņotību un tādējādi veido starptautisku nolīgumu (minētā atzinuma 39. un 41. punkts). Doktrīnā skat.: Mehdi, R., un Nourrissat, C., “L’Avis 1/13, ou comment la Cour de justice confirme une conception traditionnellement extensive de sa compétence et privilégie l’efficacité des règlements de l’Union sur l’unité des conventions internationales”; pieejams pētniecības grupas Réseau Universitaire européen dédié à l’étude du droit de l’Espace de liberté, sécurité et justice (Eiropas universitāšu tīkls, kas veltīts brīvības, drošības un tiesiskuma telpas tiesību pētniecībai) tīmekļvietnē, 2014. gada 7. decembris.
67      I.C.J. Reports 1997, 7. lpp.
68      Skat. ST spriedumu, 1997. gada 25. septembris, Projekts Gabčíkovo‑Nagymaros (Ungārija pret Slovākiju) (I.C.J. Reports 1997, 7. lpp., 26. punkts).
69      I.C.J. Reports 1949, 174. lpp., it īpaši 185. lpp.
70      Skat. šo secinājumu 34. zemsvītras piezīmi.
71      Skat. D’Argent, P., minēts iepriekš, 441. lpp.
72      Skat. Schermers, H., G., un Blokker, N., M., minēts iepriekš, 1564. un 1565. punkts.
73      Puses var nolemt dibināšanas aktā skaidri piešķirt starptautiskas juridiskas personas statusu, tāpat kā tās var nolemt to liegt (skat., piemēram, 2. panta 2. punktu Līgumā par funkcionālā gaisa telpas bloka Europe Central izveidi starp Vācijas Federatīvo Republiku, Beļģijas Karalisti, Francijas Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Nīderlandes Karalisti un Šveices Konfederāciju, kas parakstīts Briselē 2010. gada 2. decembrī un stājies spēkā 2013. gada 1. jūnijā).
74      Skat. Daillier, P., Forteau, M., un Pellet, A., minēts iepriekš, 535. punkts; Amerasinghe, C., F., minēts iepriekš, 81. lpp.; Schermers, H., G., un Blokker, N., M., minēts iepriekš, 1564.–1566. punkts, kā arī Schmalenbach, K., “International Organizations or Institutions, General Aspects”, Max Planck Encyclopedia of Public International Law (tiešsaistē), 2020; saskaņā ar šo publikāciju “diskusijas doktrīnā un praksē izriet no tā, ka lielākajā daļā starptautisko organizāciju dibināšanas aktu nav skaidru noteikumu par juridiskas personas statusu starptautiskajās tiesībās” (brīvs tulkojums) (20. punkts).
75      Skat. Amerasinghe, C., F., minēts iepriekš, 79. lpp.
76      Skat. ST 1949. gada 11. aprīļa konsultatīvo atzinumu “To zaudējumu atlīdzināšana, kuri ciesti, pildot pienākumus ANO” (I.C.J. Reports 1949, 174. lpp.).
77      Šajā atzinumā ST atzina, ka, lai gan ANO starptautiskas juridiskas personas statuss nav minēts ANO Statūtos, tas netieši, bet neizbēgami izriet no dibinātāju nodoma un no vajadzībām, ko tie izteikuši šajā dibināšanas aktā un starptautiskās kopienas vēlākajā praksē (178. un 179. lpp.). Skat. arī d’Aspremont, J., “La composition des organes et le processus décisionnel”, no: Lagrange, É., un Sorel, J.‑M., minēts iepriekš, 403.–433. lpp., it īpaši 431. lpp.
78      I.C.J. Reports 1996, 66. lpp., it īpaši 75. lpp. Skat. D’Argent, P., minēts iepriekš, 878. un 879. punkts, kā arī Schmalenbach, K., minēts iepriekš, 20. un nākamie punkti.
79      Skata. El Sawah, S., Les immunités des États et des organisations internationales, Larcier, Brisele, 2012, it īpaši 3. nodaļa “Les immunités des organisations internationales”, 203.–229. lpp., it īpaši 210. un 211. lpp. Skat. arī Fox, H., un Webb, P., The Law of State Immunity, 3. izd., Oxford University Press, Oksforda, 2015, 571. un nākamās lpp.; Blokker, N., M., “International Organizations:
the Untouchables?”, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leidene, 2013, 10. sēj., Nr. 2, 259.–275. lpp., it īpaši 260. lpp., kā arī Dominicé, C., “L’immunité de juridiction et d’exécution des organisations internationales”, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrehta, 1984, 187. sēj., 145.–238. lpp., it īpaši 163. lpp.
80      Skat. it īpaši Otavā 1951. gada 20. septembrī parakstīto Līgumu par Ziemeļatlantijas Līguma organizācijas, valstu pārstāvju un starptautiskā štāba statusu, kurā ir definētas šīs organizācijas privilēģijas un imunitāte Vašingtonā 1949. gada 4. aprīlī parakstītā Ziemeļatlantijas Līguma vietā.
81      Šajā nozīmē skat. pilno pētījumu Dominicé, C., minēts iepriekš, 168. un 169. lpp. Skat. arī Schermers, H., G., un Blokker, N., M., minēts iepriekš, 325. un 1606. punkts; Pingel, I., “Les privilèges et immunités de l’organisation internationale”, no: Lagrange, É., un Sorel, J.‑M., minēts iepriekš, 626.–656. lpp., it īpaši 1247. punkts, kā arī Daillier, P., Forteau, M., un Pellet, A., minēts iepriekš, 538. lpp.
82      Neoficiāls tulkojums.
83      Skat. ST 1996. gada 8. jūlija konsultatīvo atzinumu “Valsts veiktas kodolieroču izmantošanas bruņotā konfliktā likumība” (I.C.J. Reports 1996, 66. lpp., 19. punkts), kā arī Monaco, R., Le caractère constitutionnel des actes institutifs d’organisations internationales, A. Pedone izdevniecība, Parīze, 1974, 153.–172. lpp.
84      Piemēram, Līguma par kodolizmēģinājumu vispārējo aizliegumu organizācijas sagatavošanas komisija 1996. gada 19. novembrī tika izveidota kā pagaidu starptautiska organizācija (skat. šo secinājumu 28. zemsvītras piezīmē minēto juridisko atzinumu).
85      Attiecībā uz starptautisko organizāciju daudzveidību skat. Klabbers, J., “Unity, Diversity, Accountability:
The Ambivalent Concept of International Organisation”, Melbourne Journal of International Law, University of Melbourne, Melburna, 2013, 14. sēj., Nr. 1, 149.–170. lpp.
86      Skat. ST 2025. gada 23. jūlija konsultatīvo atzinumu “Valstu pienākumi klimata pārmaiņu jomā” (177. punkts).
87      Skat. STK gadagrāmatu, 1966, II sēj., otrā daļa, 238. lpp., 5. punkts. Skat. arī Daillier, P., Forteau, M., un Pellet, A., minēts iepriekš, 206. punkts.
88      Skat. šo secinājumu 22. zemsvītras piezīmi.
89      Skat. STK gadagrāmatu, 1966, II sēj., otrā daļa, 239. lpp., 8. punkts.
90      Mans izcēlums.
91      Juridiskajā atzinumā, kas minēts šo secinājumu 28. zemsvītras piezīmē, CTBTO sekretariāts norādīja, ka atbilstīgajā kontekstā pastāvējusi neizbēgama saikne starp diviem dokumentiem, proti, 1996. gada 19. novembra rezolūciju par CTBTO sagatavošanas komisijas izveidošanu un šīs rezolūcijas pielikumu, ar kuru noteikti šīs komisijas statūti; tas ir minētās komisijas dibināšanas dokuments un konstitutīvais akts (527., 534. un 542. lpp.).
92      Šos darbus bieži uzskata par haotiskiem, konfidenciāliem vai nepārliecinošiem, un tos var izmantot, tikai lai apstiprinātu interpretāciju, kas iegūta ar citiem līdzekļiem, vai gadījumos, kad šie līdzekļi neļauj panākt lietderīgu rezultātu. Šķiet, ka praksē sagatavošanas darbi pat ir izslēgti no dibināšanas akta interpretācijas, jo tie dod priekšroku dažu dalībvalstu viedoklim salīdzinājumā ar citu dalībvalstu viedokli, un tas nebūtu saderīgi ar valstu vienlīdzības principu (skat. Peters, A., “L’acte constitutif de l’organisation internationale”, no: Lagrange, É., un Sorel, J.‑M., minēts iepriekš, 201.–245. lpp., it īpaši 408. un 409. punkts).
93      Skat. 4. secinājumu “Vēlākas vienošanās un vēlākas prakses definīcija” secinājumu projektā par vēlāku vienošanos un vēlāku praksi līgumu interpretācijas kontekstā un attiecīgos komentārus (STK Ziņojums A/73/10 ANO Ģenerālajai asamblejai par tās septiņdesmitās sesijas darbu, STK gadagrāmata, 2018, II sēj., otrā daļa; turpmāk tekstā – “secinājumu projekts”), kā arī 33. komentāru (39. lpp.).
94      I.C.J. Reports 2014, 226. lpp.
95      I.C.J. Reports 2014, 226. lpp.
96      Skat. šo secinājumu 14. punktu.
97      I.C.J. Reports 2014, 226. lpp.
98      Attiecībā uz jēdziena “vēlāka vienošanās” Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē skat. secinājumu projekta 4. secinājumu, kā arī komentārus par šā secinājuma 1. punktu, 34. un nākamās lpp.
99      Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir minēta “[jebkura] prakse”, to skaidri neierobežojot, ietverot tikai dalībnieku praksi, un te ir atšķirība no šīs konvencijas 31. panta 3. punkta a) apakšpunkta, kurā ir minēta “jebkura vēlāka vienošanās starp dalībniekiem”; šī norma attiecas uz praksi, ko īsteno dalībvalstis divpusējā vai daudzpusējā nolīgumā, sapulcējoties līgumslēdzēju pušu statusā, nevis līguma struktūras biedru statusā. Skat. secinājumu projekta 12. secinājumu “Starptautisku organizāciju dibināšanas akti”, 77. un nākamās lpp.
100      Doktrīnā skat. Kadelbach, S., “International Law Commission and role of subsequent practice as a means of interpretation under Articles 31 and 32 VCLT?”, Questions of International law (tiešsaistē), 2018; Arato, J., “Treaty Interpretation and Constitutional Transformation:
Informal Change in International Organizations”, Yale Journal of International Law, 2013, 38. sēj., Nr. 2, 289.–357. lpp.; Raffeiner, S., “Organ Practice in the Whaling Case:
Consensus and Dissent between Subsequent Practice, Other Practice and a Duty to Give Due Regard”, European Journal of International Law, European University Institute, Florence, 2016, 27. sēj., Nr. 4, 1043.–1059. lpp., kā arī Peters, C., “Subsequent Practice and Established Practice of International Organizations:
Two Sides of the Same Coin?”, Göttingen Journal of International Law, Universitätsverlag Göttingen, Getingene, 2011, 3. sēj., Nr. 2, 617.–642. lpp.
101      I.C.J. Reports 2014, 226. lpp.
102      Skat. ST 1949. gada 11. aprīļa konsultatīvo atzinumu “To zaudējumu atlīdzināšana, kuri ciesti, pildot pienākumus ANO” (I.C.J. Reports 1949, 174. lpp., it īpaši 180. lpp.).
103      I.C.J. Reports 2014, 226. lpp.
104      Skat. ST spriedumu, 2025. gada 19. maijs, Sauszemes un jūras robežu noteikšana un suverenitāte pār salām (Gabona pret Ekvatoriālo Gvineju) (83.–91. punkts). Šajā spriedumā ST lielu nozīmi piešķīra vienas un otras puses skaidrai un saskaņotai rīcībai daudzu gadu garumā notikušajās sarunās, pilnībā abstrahējoties no konvencijas, ar ko nosaka Ekvatoriālās Gvinejas un Gabonas sauszemes un jūras robežas (“Batas konvencija”) (91. punkts).
105      Skat. secinājumu projekta 9. secinājumu “Vēlāku nolīgumu un vēlākas prakses kā interpretācijas līdzekļu nozīme” un 12. komentāru, 64. lpp.
106      I.C.J. Reports 1971, 16. lpp.
107      Skat. ST 1971. gada 21. jūnija konsultatīvo atzinumu “Dienvidāfrikas turpmākās klātbūtnes Namībijā (Dienvidrietumāfrika), neraugoties uz Drošības padomes Rezolūciju Nr. 276 (1970), juridiskās sekas valstīm” (I.C.J. Reports 1971, 16. lpp., 22. punkts).
108      Skat. STK gadagrāmatu, 1966, II sēj., otrā daļa, 242. lpp., 15. punkts. Sagatavojot Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunktu, šī komisija formulējumu “visu dalībnieku [pušu] vienošanās” aizstāja ar formulējumu “dalībnieku [pušu] vienošanās”, lai uzsvērtu, ka visām pusēm nav obligāti aktīvi jāpiedalās vēlākajā praksē. Skat. secinājumu projekta 12. secinājumu un 22. komentāru, 81. un 82. lpp.
109      C‑464/13 un C‑465/13, EU:C:2015:163.
110      Parakstīta Luksemburgā 1994. gada 21. jūnijā starp dalībvalstīm un Eiropas Kopienām (OV 1994, L 212, 3. lpp.).
111      Skat. spriedumu, 2015. gada 11. marts, Oberto un O’Leary (C‑464/13 un C‑465/13, EU:C:2015:163, 65. punkts).
112      Skat. spriedumu, 2015. gada 11. marts, Oberto un O’Leary (C‑464/13 un C‑465/13, EU:C:2015:163, 66. punkts).
113      I.C.J. Reports 2014, 226. lpp. Šajā spriedumā ST tādējādi atzina to rezolūciju atbilstību, kuras, lai gan tām nav saistoša spēka, līguma struktūra ir pieņēmusi vienojoties vai vienbalsīgi, un noraidīja tās, kuras tika pieņemtas bez visu konvencijas dalībvalstu atbalsta un pastāvot viedokļu atšķirībām (46. un 83. punkts).
114      I.C.J. Reports 1996, 66. lpp.
115      Skat. ST 1996. gada 8. jūlija konsultatīvo atzinumu “Valsts veiktas kodolieroču izmantošanas bruņotā konfliktā likumība” (I.C.J. Reports 1996, 66. lpp., 27. punkts).
116      Skat. šo secinājumu 154. punktu.
117      I.C.J. Reports 1962, 151. lpp.
118      Skat. ST 1962. gada 20. jūlija konsultatīvo atzinumu “Daži ANO izdevumi (Statūtu 17. panta 2. punkts) (I.C.J. Reports 1962, 151. lpp., 151.–174. lpp.).
119      Šie nolīgumi arī nav uzskatāmi par vēlāku “rīcību” līguma piemērošanā, kas būtu atbilstīga Vīnes konvencijas 32. panta izpratnē. Skat. secinājumu projekta 4. secinājumu (33. punkts).
120      I.C.J. Reports 2014, 226. lpp.
121      Skat. šo secinājumu 113. zemsvītras piezīmi.
122      Nekas neliedza pusēm iekļaut noteikumu, kurā būtu norādīts, ka ar 1994. gada 25. novembra rezolūciju netika izveidota starptautiska organizācija, kurai būtu starptautiskas juridiskas personas statuss (skat. it īpaši šo secinājumu 73. zemsvītras piezīmē minētā līguma 2. panta 2. punktu).
123      Šajā saistībā atgādināšu, ka 1994. gada 1. jūlija spriedumā Jūras robežu noteikšana un teritoriālie jautājumi starp Kataru un Bahreinu, jurisdikcija un pieņemamība (I.C.J. Reports 1994, 112. lpp., 29. punkts) ST noraidīja argumentu, ka būtu jāņem vērā, no vienas puses, pušu nodoms (politiska rakstura paziņojums), jo tās ir parakstījušas dokumentu, kurā fiksētas to valdību pieņemtās saistības, un šāds nodoms nevar būt pārāks par paša attiecīgā dokumenta noteikumiem, un, no otras puses, to vēlākā rīcība (kas liecinot par to, ka tās nekad šo dokumentu neesot uzskatījušas par starptautisku nolīgumu).
124      I.C.J. Reports 1980, 73. lpp.
125      ST 1980. gada 20. decembra konsultatīvais atzinums “1951. gada 25. marta Nolīguma starp PVO un Ēģipti interpretācija” (I.C.J. Reports 1980, 73. lpp., 43. punkts).
126      Skat. Simon, D., L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales;
Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle, A. Pedone izdevniecība, Parīze, 1981, 384. lpp., kā arī Schermers, H., G., un Blokker, N., M., minēts iepriekš, 30. punkts. Attiecībā uz judikatūru skat. ST 1962. gada 20. jūlija konsultatīvo atzinumu “Daži ANO izdevumi (Statūtu 17. panta 2. punkts)” (I.C.J. Reports 1962, 151. lpp., it īpaši 160. lpp.), un 2004. gada 9. jūlija konsultatīvo atzinumu “Juridiskās sekas, ko rada sienas būvniecība okupētajā Palestīnas teritorijā” (I.C.J. Reports 2004, 136. lpp., 88. punkts).
127      Šajā pašā nozīmē skat. tiesneša Lauterpacht atsevišķo viedokli, kas pievienots 1955. gada 7. jūnija konsultatīvajam atzinumam “Balsošanas kārtība jautājumos, kas skar ziņojumus un lūgumrakstus par Dienvidrietumāfrikas teritoriju” (I.C.J. Reports 1955, 57. lpp.), it īpaši 106. lpp.
128      Skat. secinājumu projekta 8. secinājumu “Līguma noteikumu interpretācija kā tādu noteikumu interpretācija, kas var laika gaitā mainīties” un 4. un 5. komentāru (58. lpp.), kā arī Daillier, P., Forteau, M., un Pellet, A., minēts iepriekš, 213. punkts.
129      Simon, D., minēts iepriekš.
130      Simon, D., minēts iepriekš, 378. lpp.
131      Parakstīts Briselē 1948. gada 17. martā.
132      Skat. Coulée, F., “La fondation de l’organisation internationale”, no: Lagrange, É., un Sorel, J.‑M., minēts iepriekš, 147.–167. lpp., it īpaši 304. punkts.
133      Skat. Blokker, N., M., “Constituent Instruments”, no: Cogan, J., K., Hurd, I., un Johnstone, I., The Oxford Handbook of International Organizations, Oxford University Press, Oksforda, 2016, 943.–961. lpp.
134      Parakstīta Vīnē 1986. gada 21. martā.
135      I.C.J. Reports 2021, 206. lpp.
136      Skat. Bonucci, N., Cosnard, M., un Nganga Malonga, A., “Les rapports entre l’organisation internationale et l’État hôte”, no: Lagrange, É., un Sorel, J.‑M., minēts iepriekš, 601.–625. lpp., it īpaši 1204. punkts.
137      Šajā saistībā skat. ST 1994. gada 3. februāra spriedumu Teritoriāls strīds (Lībijas Arābu Džamahīrija pret Čadu) (I.C.J. Reports 1994, 6. lpp.), kurā ST uzsvēra, ka “darbības vārds “atzīt” [..] norāda uz juridisku saistību uzņemšanos. Atzīt robežu nozīmē visupirms “pieņemt” šo robežu, proti, izdarīt visus juridiskos secinājumus no tās pastāvēšanas, to ievērot un atteikties to apstrīdēt nākotnē” (42. punkts). Skat. arī Daillier, P., Forteau, M., un Pellet, A., minēts iepriekš, 510. punkts.
138      Skat. Burriez, D., Cahin, G., un Lagrange, É., “Le retrait des États des organisations internationales:
actualité récente (UNESCO, OEA, CPI...)”, Annuaire Français de droit international, CNRS, Parīze, 2018, 373.–382. lpp. Šī procedūra tiek pielīdzināta vienkāršai dibināšanas akta denonsēšanai, kas balstās uz valsts vienpusēju un diskrecionāru aktu.
139      I.C.J. Reports 1966, 6. lpp.
140      I.C.J. Reports 1971, 16. lpp.
141      Skat. ST spriedumu, 1966. gada 18. jūlijs, Dienvidrietumāfrika, otrais posms (I.C.J. Reports 1966, 6. lpp., 16. un 17. punkts), kā arī 1971. gada 21. jūnija konsultatīvo atzinumu “Dienvidāfrikas turpmākās klātbūtnes Namībijā (Dienvidrietumāfrika), neraugoties uz Drošības padomes Rezolūciju Nr. 276 (1970), juridiskās sekas valstīm” (I.C.J. Reports 1971, 16. lpp., 53. punkts).
142      Skat. Dominicé, C., minēts iepriekš, 162. lpp.
143      C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
144      Komisija pakārtoti piebilst, ka tā nav vēlējusies “apgrūtināt apelācijas lietas izskatīšanu, pievienojot pretapelācijas sūdzību attiecībā uz jautājumu par starptautiska nolīguma esību”, tomēr tā joprojām ir “skeptiska” attiecībā uz pamatojumu, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 276.–289. punktā.