62014CC0001
ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA[PEDRO CRUZ VILLALÓN] SECINĀJUMI,
sniegti 2015. gada 29. janvārī (
1
)
Lieta C‑1/14
Base Company NV, agrāk KPN Group Belgium NV
un
Mobistar NV
pret
Ministerraad
?Grondwettelijk Hof (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu?
“Universālā pakalpojuma direktīva — 9. un 32. pants — Elektroniskie sakari — Tīkli un pakalpojumi — Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības — Sociālā pakalpojuma saistības — Papildu obligātie pakalpojumi”
1.
Tiesas pasludināto spriedumu Komisija/Beļģija (
2
) un Base (
3
) rezultātā Beļģijas likumdevējs pieņēma tiesisko regulējumu, kura saderība ar Universālā pakalpojuma direktīvu (
4
) varētu radīt šaubas. Šajā gadījumā Beļģijas Karalistes Grondwettelijk Hof jautā Tiesai, vai valsts likumdevējs mobilās telefonijas un elektronisko sakaru (internets) pakalpojumus var iekļaut šīs direktīvas “universālā pakalpojuma” kategorijā. Turklāt tiek apšaubīta pašas Universālā pakalpojuma direktīvas spēkā esamība iespējama Savienības Pamattiesību hartas 20. panta pārkāpuma dēļ. Uzskatu, ka šī apšaubīšana ir skaidri nepieņemama.
I – Tiesiskais regulējums
A – Savienības tiesības
1) Universālā pakalpojuma direktīva
2.
Direktīvas 3. pantā “Universālā pakalpojuma pieejamība”, kas atklāj II nodaļu “Universālā pakalpojuma saistības, tostarp sociālās saistības”, ir noteikts šādi:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka šajā nodaļā minētie pakalpojumi ar konkrētu kvalitāti tiek darīti pieejami visiem lietotājiem to teritorijā neatkarīgi no viņu ģeogrāfiskās atrašanās vietas un, ņemot vērā īpašos valsts apstākļus, par pieejamu cenu.
2.   Dalībvalstis nosaka visefektīvāko un piemērotāko pieeju, lai nodrošinātu universālā pakalpojuma ieviešanu, ievērojot objektivitātes, pārskatāmības, nediskriminācijas un samērīguma principus. Dalībvalstis cenšas samazināt tirgus izkropļošanu, jo īpaši pakalpojumu nodrošināšanu par cenām vai saskaņā ar citiem noteikumiem un nosacījumiem, kas atšķiras no parastiem komerciāliem nosacījumiem, aizsargājot sabiedrības intereses.”
3.
Atbilstoši 4. pantam “Piekļuves nodrošināšana noteiktā atrašanās vietā”:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka vismaz viens uzņēmums izpilda visus pamatotos pieprasījumus noteiktā atrašanās vietā saņemt pieslēgumu publiskajam telefonu tīklam.
2.   Nodrošinātais pieslēgums dod lietotājiem iespēju izmantot balss, faksimila un datu sakarus ar datu pārraides ātrumu, kas ir pietiekams, lai nodrošinātu funkcionālu piekļuvi internetam, ņemot vērā galvenās abonentu vairākuma izmantotās tehnoloģijas un tehnoloģiskās iespējas.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka vismaz viens uzņēmums izpilda visus pamatotos pieprasījumus saņemt publiski pieejamus telefona pakalpojumus, izmantojot 1. punktā minēto pieslēgumu tīklam, kas dod iespēju veikt un saņemt vietējos un starptautiskos izsaukumus.”
4.
9. pantā “Tarifu pieejamība” ir noteikts:
“1.   Valsts regulatīvās iestādes pārrauga, jo īpaši attiecībā uz valsts patēriņa cenām un ienākumiem, mazumtirdzniecības tarifu attīstību un līmeni pakalpojumiem, kas 4. līdz 7. pantā noteikti kā universālā pakalpojuma saistībās ietilpstoši un ko nodrošina izraudzītie uzņēmumi, vai kas citādi ir pieejami tirgū, ja nav izraudzītu uzņēmumu.
2.   Dalībvalstis, ņemot vērā apstākļus valstī, var pieprasīt izraudzītajiem uzņēmumiem nodrošināt patērētājiem izvēles tarifus vai tarifu paketes, kas atšķiras no parastā komercpiedāvājuma, jo īpaši, lai nodrošinātu, ka patērētājiem ar zemiem ienākumiem vai patērētājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām netiek liegta 4. panta 1. punktā minētās piekļuves tīklam pieejamība vai izmantošana vai tādu pakalpojumu pieejamība vai izmantošana, kas 4. panta 3. punktā un 5., 6. un 7. pantā noteikti kā universālā pakalpojuma saistībās ietilpstoši un ko nodrošina izraudzītie uzņēmumi.
3.   Dalībvalstis, papildus noteikumiem izraudzītajiem uzņēmumiem nodrošināt īpašus izvēles tarifus vai pildīt cenu griestu vai ģeogrāfiskās izlīdzināšanas prasību vai līdzīgas programmas, var nodrošināt to, ka tiek sniegts atbalsts patērētājiem, kas noteikti kā patērētāji ar zemu ienākumu līmeni vai ar īpašām sociālajām vajadzībām.
[..]”
5.
Atbilstoši 13. panta “Universālā pakalpojuma saistību finansēšana” pirmajām rindkopām:
“1.   Ja, pamatojoties uz 12. pantā minēto neto izmaksu aprēķinu, valsts pārvaldes iestādes atklāj, ka uzņēmums ir pakļauts negodīgam apgrūtinājumam, dalībvalstis pēc izraudzītā uzņēmuma pieprasījuma izlemj:
a)
ieviest mehānismu, lai kompensētu šim uzņēmumam noteiktās neto izmaksas saskaņā ar pārskatāmiem noteikumiem no valsts finansējuma; un/vai
b)
sadalīt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas starp elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniedzējiem.
2.   Ja neto izmaksas ir sadalītas saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu, dalībvalstis nosaka sadales mehānismu, ko administrē valsts pārvaldes iestāde vai iestāde, kas ir neatkarīga no saņēmējiem, valsts pārvaldes iestādes pārraudzībā. Var finansēt tikai 3. līdz 10. pantā minēto saistību neto izmaksas, kas ir noteiktas saskaņā ar 12. pantu.”
6.
Ar 32. pantu “Papildu obligātie pakalpojumi” sākas direktīvas V nodaļa (“Vispārīgie un nobeiguma noteikumi”), un tajā ir noteikts, ka “dalībvalstis var izlemt tās teritorijā padarīt publiski pieejamus papildu pakalpojumus neatkarīgi no pakalpojumiem, kas ietilpst universālā pakalpojuma saistībās, kā noteikts II nodaļā, bet šādos apstākļos nevar noteikt kompensācijas mehānismu, iekļaujot īpašus uzņēmumus”.
7.
Kā norāda tā nosaukums, direktīvas IV pielikums ir veltīts “Universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu, ja tādas ir, aprēķināšanai un atlīdzināšanas vai sadales mehānisma izveidei saskaņā ar 12. un 13. pantu”. Tā A daļā (“Neto izmaksu aprēķināšana”) ir noteikts, ka “universālā pakalpojuma saistības attiecas uz tām saistībām, ko dalībvalsts uzliek uzņēmumam attiecībā uz tīkla un pakalpojuma nodrošināšanu kādā īpašā ģeogrāfiskā apgabalā, to skaitā, ja vajadzīgs, vidējās cenas šī pakalpojuma vai īpašu izvēles tarifu nodrošināšanai šajā ģeogrāfiskajā apgabalā patērētājiem ar zemiem ienākumiem vai īpašām sociālajām vajadzībām [..]”.
2) Direktīva 2002/21/EK (
5
)
8.
Direktīvas 2002/21 2. pantā ir noteiktas šādas definīcijas:
“[..]
c)
“elektronisko komunikāciju pakalpojums” nozīmē pakalpojumu, ko parasti nodrošina par atlīdzību un kas pilnīgi vai galvenokārt sastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos, ietverot telekomunikāciju pakalpojumus un pārraidīšanas pakalpojumus tīklos, ko izmanto apraidei, neiekļaujot pakalpojumus, kas saistīti ar redaktorisku atbildību par vai kas nodrošina saturu, kas pārraidīts, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus; tas neiekļauj informācijas sabiedrības pakalpojumus, kā noteikts Direktīvas 98/34/EK 1. pantā, kas nesastāv pilnībā vai galvenokārt no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos;
d)
“publiskais komunikāciju tīkls” ir elektronisko komunikāciju tīkls, ko pilnībā vai galvenokārt izmanto, lai nodrošinātu publiski pieejamus elektronisko komunikāciju pakalpojumus, kuri atbalsta informāciju pārraidīšanu starp tīkla pieslēguma punktiem;
[..]
j)
“universāls pakalpojums” nozīmē to konkrētas kvalitātes pakalpojumu minimālo kopumu, kas noteiktas Direktīvā 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva), kas ir pieejams visiem lietotājiem neatkarīgi no to ģeogrāfiskās atrašanās vietas un, ņemot vērā īpašus valsts apstākļus, par pieejamu cenu;
[..].”
B – Valsts tiesības
9.
2005. gada 13. jūnijaWet betreffende de elektronische communicatie (Elektronisko sakaru likums, turpmāk tekstā – “Elektronisko sakaru likums”), redakcijā ar grozījumiem, kas veikti ar 2012. gada 10. jūlija likuma 50. pantu, 74. pantā ir noteikts:
“1.   Universālā pakalpojuma sociālā sastāvdaļa ir 2. un 3. punktā norādīto operatoru, kas piedāvā patērētājiem publiski pieejamu elektronisko sakaru pakalpojumu, piedāvātie tarifa nosacījumi noteiktām saņēmēju kategorijām.
[..]
2.   Katrs operators, kas piedāvā publiski pieejamu elektronisko sakaru pakalpojumu un kura apgrozījums attiecībā uz publiski pieejamajiem elektronisko sakaru pakalpojumiem ir lielāks par EUR 50 miljoniem, nodrošina 1. punktā minēto universālā pakalpojuma sociālo sastāvdaļu.
[..]
3.   Katrs operators, kurš piedāvā patērētājiem publiski pieejamu elektronisko sakaru pakalpojumu un kura apgrozījums attiecībā uz publiski pieejamiem elektronisko sakaru pakalpojumiem ir vienāds vai mazāks par EUR 50 miljoniem, un kurš Belgisch BIPT voor Postdiensten en Telecommunicatie (Beļģijas Pasta un telekomunikāciju pakalpojumu institūts, turpmāk tekstā – “BIPT”) ir paziņojis savu nodomu nodrošināt 1. punktā paredzētā universālā pakalpojuma sociālo sastāvdaļu fiksētā vai mobilā zemes sakaru tīklā vai abos, nodrošina šo sastāvdaļu piecus gadus.
[..]”
10.
Elektronisko sakaru likuma 74/1. pantā, kurš tika iekļauts ar 2012. gada 10. jūlija likuma 51. pantu, ir paredzēts:
“1.   Ja BIPT uzskata, ka sociālās sastāvdaļas piegāde varētu būt negodīgs apgrūtinājums pakalpojuma sniedzējam, tā lūdz katram sociālo tarifu nodrošinātājam sniegt tam 2. punktā paredzēto informāciju un nosaka neto izmaksu aprēķinu.
2.   Atbilstīgi detalizētākai kārtībai, kas noteikta saskaņā ar 137. panta 2. punktu, katrs sociālo tarifu nodrošinātājs, vēlākais, līdz nākamā kalendārā gada pēc aplūkojamā gada 1. augustam paziņo indeksēto izdevumu aprēķina summu par aplūkoto gadu, kas aprēķināta, piemērojot pielikumā noteikto aprēķina metodi.
[..]
3.   BIPT uzskata, ka attiecībā uz konkrētu nodrošinātāju pastāv negodīgs apgrūtinājums, ja universālā pakalpojuma sociālās sastāvdaļas nodrošināšana ir pārmērība, ņemot vērā tā spēju to segt, ņemot vērā visas tā atbilstošās īpašības, proti, tā aprīkojuma līmeni, saimniecisko un finansiālo stāvokli, kā arī tirgus daļu publiski pieejamo elektronisko sakaru pakalpojumu tirgū.
4.   Tiek izveidots universālo pakalpojumu fonds sociālo tarifu jomā, kura uzdevums ir katram sociālo tarifu nodrošinātājam, kuram universālā pakalpojuma sociālās sastāvdaļas nodrošināšana ir negodīgs apgrūtinājums un kurš šajā ziņā ir iesniedzis BIPT pieteikumu, sniegt kompensāciju. Kompensācija atbilst operatora, kuram universālā pakalpojuma sociālās sastāvdaļas nodrošināšana ir negodīgs apgrūtinājums, segtajām neto izmaksām. Šim fondam ir juridiskas personas statuss, un to pārvalda BIPT.
Fondu veido summas, kuras iemaksā operatori, kuri piedāvā universālā pakalpojuma sociālo sastāvdaļu.
Iemaksas tiek noteiktas proporcionāli to apgrozījumam attiecībā uz publiski pieejamo elektronisko sakaru pakalpojumiem.
Vērā ņemtais apgrozījums atbilst apgrozījumam pirms nodokļiem attiecībā uz publiski pieejamo elektronisko sakaru pakalpojumu sniegšanu valsts teritorijā atbilstīgi 95. panta 2. punktam.
Fonda pārvaldības izdevumus veido visas izmaksas, kuras attiecas uz fonda darbību, tostarp izdevumiem, kuri ir raksturīgi tāda izdevumu modeļa definīcijai, kurš ir balstīts uz teorētiski efektīvu operatoru atbilstīgi elektronisko sakaru tīkla veidam, ar kuru tiek nodrošināta universālā pakalpojuma sociālā sastāvdaļa. Pēc Ministerraad pieņemta lēmuma karalis ar lēmumu nosaka fonda pārvaldības izdevumu maksimālo summu.
Fonda pārvaldības izdevumus finansē otrajā daļā minētie operatori samērīgi to apgrozījumam, kā paredzēts trešajā daļā.
5.   Karalis pēc Ministerraad lēmuma un BIPT atzinuma, pieņemot lēmumu, lemj par detalizētāku šī mehānisma kārtību.”
11.
Atbilstīgi 2012. gada 10. jūlija likuma 146. panta 2. punktam šī likuma 51. pants “stājas spēkā 2005. gada 30. jūnijā”.
II – Fakti
12.
Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iemesls ir prasība par atzīšanu par spēkā neesošu, ko Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa) cēlušas KPN Group Belgium NV (turpmāk tekstā – “KPN”) un Mobistar NV (turpmāk tekstā – “Mobistar”) attiecībā uz Elektronisko sakaru likuma, redakcijā ar grozījumiem pēc minētajiem Tiesas spriedumiem Komisija/Beļģija (EU:C:2010:583) un Base
EU:C:2010:584), 50., 51. un 146. pantu.
13.
Ar apstrīdētajiem noteikumiem tiek izveidots sektoriāls elektronisko sakaru nodrošināšanas, izmantojot mobilo sakaru pakalpojumus (“mobilā telefonija”) un/vai interneta abonementu, neto izmaksu finansēšanas mehānisms, kas balstīts uz patērētājiem pieejamu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu, tajā skaitā mobilās telefonijas un/vai interneta pieslēguma pakalpojumu, sniedzēju iemaksām.
14.
Pamatlietas puses uzskata, ka apstrīdētie noteikumi ir pretkonstitucionāli un, kas šeit ir būtiski, ir pretrunā Universālā pakalpojuma direktīvas 9. un 32. pantam.
III – Prejudiciālie jautājumi
15.
2014. gada 2. janvārī uzdoto prejudiciālo jautājumu saturs ir šāds:
“1)
Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva), konkrētāk, tās 9. un 32. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka universālo pakalpojumu sociālais tarifs, kā arī kompensācijas mehānisms, kas paredzēts Universālā pakalpojuma direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā, ir piemērojami ne tikai elektroniskajiem sakariem, izmantojot telefonpieslēgumu noteiktā vietā publiskā tīklā, bet arī elektroniskajiem sakariem, izmantojot mobilo sakaru pakalpojumus un/vai interneta abonementus?
2)
Vai Universālā pakalpojuma direktīvas 9. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj dalībvalstīm pievienot universālajam pakalpojumam īpašās tarifa opcijas citiem pakalpojumiem, kas nav Universālā pakalpojuma direktīvas 9. panta 2. punktā minētie pakalpojumi?
3)
Ja atbilde uz pirmo un otro jautājumu ir noraidoša, vai attiecīgās Universālā pakalpojuma direktīvas normas ir saderīgas ar vienlīdzības principu, kāds tas tostarp ir noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantā?”
IV – Tiesvedība Tiesā
16.
Tiesvedībā rakstveida apsvērumus ir iesniegušas KPN un Mobistar, Beļģijas valdība, Eiropas Parlaments, Padome un Komisija. Visi šie lietas dalībnieki piedalījās atklātā tiesas sēdē 2014. gada 12. novembrī, kurā Tiesa aicināja tos koncentrēt savus apsvērumus uz pirmo un otro jautājumu.
V – Argumenti
A – Pirmais jautājums
17.
KPN un Mobistar, apgalvojot, ka Universālā pakalpojuma direktīvā atbilstoši tās 4. līdz 7. pantam ir noteikts izsmeļošs to pakalpojumu uzskaitījums, attiecībā uz kuriem var tikt piemēroti sociālie tarifi, kas neietver mobilās telefonijas pakalpojumus vai interneta abonementus, un tādēļ, to ieskatā, uz šiem pakalpojumiem neattiecas universālā pakalpojuma saistības un finansēšanas mehānisms, kas paredzēts minētās direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā, piedāvā atbildēt noraidoši.
18.
Beļģijas valdība savukārt apgalvo, ka uz jautājumu ir jāatbild apstiprinoši, jo, kā tā uzskata, Universālā pakalpojuma direktīvas 9. panta 3. punkts ir vispārīgāks nekā šī paša panta 2. punkts un tajā ir ļauts dalībvalstīm sniegt palīdzību atsevišķiem patērētājiem tādējādi, ka tā varētu attiekties uz pakalpojumiem, kas direktīvā nav uzskaitīti. Turklāt Beļģijas valdība uzskata, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 32. pantā izmaksas, kas izriet no pakalpojumiem, kuri ir noteikti ar direktīvas 9. panta 3. punktu, ir ļauts atlīdzināt, izmantojot mehānismus, kas paredz operatoru dalību.
B – Otrais jautājums
19.
Komisija piedāvā atbildēt uz pirmo un otro jautājumu kopā un tādējādi, ka Universālā pakalpojuma direktīva, konkrēti, tās 3., 4., 9. un 13. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka normas par tarifiem un universālā pakalpojuma saistību finansēšanu 9. un 13. pantā neattiecas uz mobilās telefonijas pakalpojumiem, bet ir piemērojamas interneta abonementa pakalpojumiem, kas ļauj funkcionāli piekļūt internetam noteiktā atrašanās vietā.
20.
Turklāt Komisija apgalvo, ka direktīvas 32. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka mobilās telefonijas pakalpojumi principā var tikt uzskatīti par papildu pakalpojumiem šī panta izpratnē, lai gan tā norāda, ka šis pants liedz piemērot 9. un 13. pantā esošās normas par tarifiem un universālo pakalpojumu saistību finansēšanu, kā arī ieviest kompensācijas mehānismu, kas paredz konkrētu uzņēmumu dalību. Šajā ziņā Komisija norāda, ka, lai gan no Universālā pakalpojuma direktīvas 4. panta izriet, ka “publisko sakaru tīklu” definīcija ietver telefona pakalpojumus, šajā pantā ir atsauce tikai uz piekļuvi un pieslēgumu noteiktā atrašanās vietā, kas nozīmējot, ka mobilās telefonijas pakalpojumi nav ietverti.
21.
Kas attiecas uz direktīvas 9. pantā paredzētajām tarifu normām, Komisija norāda, pirmkārt, ka šajā pantā ir atsauce vienīgi uz pakalpojumu tarifiem, kas definēti direktīvas 4.–7. pantā, un, otrkārt, ka direktīvas 5., 6. un 7. pants nešķiet būtiski lietas izskatīšanā. Tādējādi minētā 9. panta normas, kā uzskata Komisija, neattiecas uz mobilās telefonijas pakalpojumiem.
22.
Komisijas ieskatā Universālā pakalpojuma direktīvas 9. panta 3. punkts nepaplašina universālā pakalpojuma tvērumu, kā tas ir definēts 4.–7. pantā. Turklāt tā uzskata, ka neviens direktīvas noteikums nevar tikt interpretēts tādējādi, ka II nodaļā definētās normas attiecībā uz tarifiem un finansējumu attiecas uz mobilās telefonijas pakalpojumiem. Tieši pretēji – atbilstoši direktīvas 4. pantam interneta pakalpojumi var tikt uzskatīti par ietilpstošiem II nodaļas universālajā pakalpojumā, ciktāl tie attiecas uz pieslēgumiem, kas ļauj funkcionāli piekļūt tīklam, kas nozīmējot, ka pārējie direktīvas II nodaļas noteikumi un tās 9. un 13. pants arī attiecas uz interneta pakalpojumiem.
23.
Tā kā mobilās telefonijas pakalpojumi nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas ietilpst “universālā pakalpojuma” kategorijā direktīvas II nodaļas izpratnē, pēc Komisijas domām, būtu jāpārbauda, vai tie toties nevar tikt uzskatīti par papildu pakalpojumiem Universālā pakalpojuma direktīvas 32. panta izpratnē. Komisija uzskata, ka, tā kā direktīvā nekas nav minēts par to, dalībvalstis var brīvi uzskatīt tos par papildu pakalpojumiem.
24.
KPN un Mobistar savukārt apgalvo, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 9. panta 3. punktā nav ļauts dalībvalstīm pievienot īpašās tarifa iespējas pakalpojumiem, kas nav direktīvas 9. panta 2. punktā aprakstītie.
25.
Beļģijas valdība uzskata, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 9. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav ļauts dalībvalstīm pievienot universālā pakalpojuma īpašā tarifa iespējas pakalpojumiem, kas nav definēti direktīvas tā paša panta 2. punktā.
C – Trešais jautājums
26.
KPN un Mobistar, apgalvojot, ka atšķirīga attieksme pret fiksētās un mobilās telefonijas pakalpojumiem balstās uz to, ka negodīgais apgrūtinājums, kas var rasties no obligātas telefona pakalpojumu nodrošināšanas, var tikt kompensēts no vispārējas aplikšanas ar nodokļiem vai ar sektoriālo finansēšanas mehānismu, kamēr mobilās telefonijas pakalpojumu un/vai interneta abonementu pakalpojumu gadījumā apgrūtinājums var tikt kompensēts tikai no publiskiem līdzekļiem, piedāvā atbildēt uz šo jautājumu tādējādi, ka Universālā pakalpojuma direktīva un, konkrēti, tās 9., 13. un 32. pants ir saderīgi ar Hartas 20. pantu. Ievērojot, ka šīs atšķirības raksturs ir ļoti ierobežots, KPN un Mobistar šaubās, vai faktiski ir atšķirīga attieksme Hartas 20. panta izpratnē, un secina, ka pretēji fiksētā telefona pakalpojumu gadījumam piekļuves mobilās telefonijas pakalpojumiem gadījumā nevar runāt par sociālo izslēgšanu, ne arī par universālā pakalpojuma saistību nepieciešamību. Turklāt tās apgalvo, ka interneta abonementa nodrošināšanas sociālo tarifu sektoriālās finansēšanas mehānisms ir smags apgrūtinājums operatoriem un negatīvi ietekmē iekšējā tirgus darbību un patērētājus.
27.
Beļģijas valdība uzskata, ka, ja uz abiem iepriekš minētajiem jautājumiem tiek sniegta noraidoša atbilde (kas, tāsprāt, apdraudētu ar sociālajiem tarifiem saistīto izmaksu finansēšanas sistēmu un nozīmētu, ka patērētājiem, kuru interesēs universālā pakalpojuma sociālā komponente tika paplašināta, lai iekļautu mobilās telefonijas pakalpojumus un/vai interneta abonementus, tiktu liegts izmantot sociālos tarifus), atbildei uz trešo jautājumu ir jābūt tādai, ka ar Universālā pakalpojuma direktīvas noteikumiem tiek pārkāpts Hartas 20. pants. Šajā ziņā tā apgalvo, ka atbilstoši tās 3. pantam un preambulas 25. apsvērumam direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm – atbilstoši apstākļiem valstī un saglabājot tehnoloģisko neitralitāti – ir ļauts noteikt, kuri pakalpojumi ir jānodrošina par sociālo tarifu atbilstoši neto izmaksu finansēšanas mehānismam, kāds tas ir paredzēts direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā.
28.
Komisija apšauba trešā jautājuma pieņemamību, uzskatot, ka iesniedzējtiesa nav precizējusi Universālā pakalpojuma direktīvas noteikumus, kas būtu nesaderīgi ar vienlīdzības principu, ne arī nesaderīguma iemeslus un vienlaicīgi lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu nav norādījusi, kā šī principa pārkāpums varētu skart pamatlietas puses.
29.
Eiropas Parlaments savus apsvērumus ir ierobežojis ar trešā jautājuma pārbaudi, apgalvojot, ka tas ir nepieņemams Komisijas jau norādīto iemeslu dēļ. Tas apgalvo, ka, ciktāl runa ir par saturu, operatori, kuriem ir jāpiedāvā sociālais tarifs mobilās telefonijas pakalpojumiem un/vai interneta abonementiem, nav sliktākā situācijā par operatoriem, kuriem jāpiedāvā šis tarifs telefona pakalpojumiem noteiktā atrašanās vietā. Kā uzskata Eiropas Parlaments, vienīgā atšķirība attieksmē pret šiem pakalpojumiem esot veids, kādā var tikt kompensētas to radītās neto izmaksas.
30.
Turklāt Eiropas Parlaments uzskata, ka neto izmaksas saistībā ar papildu obligātajiem pakalpojumiem direktīvas 32. panta izpratnē var tikt finansētas vienīgi no publiskiem līdzekļiem, nevis no konkrētu operatoru maksātas kompensācijas.
31.
Pakārtoti Eiropas Parlaments norāda, ka fiksēto telefona pakalpojumu operatori un mobilās telefonijas operatori nav salīdzināmā situācijā, jo tikai pakalpojums, ko sniedz pirmie, atbilst noteiktajiem universālā pakalpojuma kritērijiem. Pat ja būtu atšķirība, tā būtu objektīvi pamatota, jo izvēle neiekļaut mobilās telefonijas pakalpojumus un/vai interneta abonementus universālajā pakalpojumā ir balstīta uz tādu objektīvu kritēriju piemērošanu, kas tieši izriet no nepieciešamības līdzsvarot divus mērķus, proti, aizsargāt patērētājus no sociālās izslēgšanas un izvairīties no konkurences izkropļošanas operatoru starpā.
32.
Visbeidzot, Padome, tāpat kā Komisija un Eiropas Parlaments, to pašu iemeslu dēļ apgalvo, ka trešais jautājums nav pieņemams, savus rakstveida apsvērumos arī ierobežojot ar šo.
33.
Kā uzskata Padome, Universālā pakalpojuma direktīvas 32. pantā, norādot, ka nevar tikt noteikts finansējums, kurā piedalās operatori, skaidri ir aizliegts finansēt tajā norādītos papildu obligātos pakalpojumus. Padomes nostāja ir tāda, ka dalībvalstis var lemt par sociālo tarifu izmantošanu, lai censtos nodrošināt papildu obligāto pakalpojumu pieejamību, ar nosacījumu, ka tiek ievērotas direktīvas prasības un vienlīdzības princips. Padome neuzskata, ka attieksme pret uzņēmumiem, kam ir universālā pakalpojuma saistības, kas tiek finansētas ar 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteikto mehānismu, no vienas puses, ir salīdzināma ar attieksmi pret uzņēmumiem, kuru saistības attiecas uz papildu obligātajiem pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem šāds mehānisms ir aizliegts, no otras puses.
34.
Turklāt Padome norāda, ka operatoriem ir jāveic iemaksas fondā, kas paredzēts Beļģijas tiesiskajā regulējumā, kompensācijām par negodīgu apgrūtinājumu saistībā ar mobilās telefonijas pakalpojumu un/vai interneta abonementa nodrošināšanu, pat ja atbilstoši šim regulējumam šie pakalpojumi ietilpst papildu obligāto pakalpojumu kategorijā Universālā pakalpojuma direktīvas izpratnē. Tomēr Padome atzīmē, ka šī izmaksu sadale ir piemērojama tikai universālajam pakalpojumam, proti, direktīvas II nodaļā definētajam pakalpojumu kodolam, kas neietver ne mobilās telefonijas pakalpojumus, ne interneta abonementus, izņemot tos, kas saistīti ar funkcionālu piekļuvi internetam noteiktā atrašanās vietā.
VI – Vērtējums
35.
Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Beļģijas tiesiskais regulējums, kas pieņemts pēc Tiesas spriedumiem Base (EU:C:2010:584) un Komisija/Beļģija (EU:C:2010:583), ir saderīgs ar Universālā pakalpojuma direktīvu, jo ar to mobilā telefonija un elektroniskie sakari (internets) ir iekļauti “universālā pakalpojuma” kategorijā.
36.
Beļģijas Konstitucionālās tiesas paustās šaubas kopsavilkumā ir šādas: 1) vai universālā pakalpojuma sociālais tarifs – un atbilstošais tā kompensācijas mehānisms – ir piemērojams mobilās telefonijas sakariem un interneta abonementam; (2) vai dalībvalstis var piemērot šī veida sakariem īpašo tarifu iespēju režīmu un (3), ja nē, vai Universālā pakalpojuma direktīva nav spēkā Hartas 20. panta pārkāpuma dēļ.
A – Ievada apsvērumi par Universālā pakalpojuma direktīvas sistēmu
37.
Universālā pakalpojuma direktīvā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, lai visiem lietotājiem par saprātīgu cenu būtu piekļuve publiskam sakaru tīklam noteiktā atrašanās vietā un telefonpakalpojumiem (3. panta 1. punkts). Šajā nolūkā dalībvalstīm jānodrošina, lai vismaz viens uzņēmums izpildītu visus pamatotos pieprasījumus saņemt pieslēgumu publiskajam komunikāciju tīklam un pieeju telefonpakalpojumiem (4. panta 1. punkts).
38.
Direktīvā dalībvalstīm ir arī noteikts pienākums nodrošināt citus pakalpojumus, proti, izziņu dienestu pakalpojumus un saraksti (5. pants), publiski pieejamus telefonus (6. pants) un pasākumus personām ar invaliditāti (7. pants).
39.
Visi šie pakalpojumi ietilpst šajā “universālajā pakalpojumā”. Atbilstoši direktīvai dalībvalstis var prasīt izraudzītiem uzņēmumiem sniegt “universālo pakalpojumu” (8. pants) un piedāvāt īpašus tarifus atsevišķiem patērētājiem sociālu iemeslu dēļ (“sociālais tarifs”) (9. pants).
40.
Gadījumā, kad “universālā pakalpojuma” nodrošināšana ietver negodīgu apgrūtinājumu uzņēmumiem, kam ir pienākums to nodrošināt, direktīvā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums vai nu ieviest kompensācijas mehānismu no publiskiem līdzekļiem, vai sadalīt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas starp pakalpojumu un elektronisku sakaru tīklu nodrošinātājiem (13. pants).
41.
Papildus “universālajam pakalpojumam” šaurā nozīmē dalībvalstis var ieviest “papildu obligātos pakalpojumus”, kuru kompensēšanai nevar tikt izmantots neviens mehānisms, kas vērsts pret konkrētiem uzņēmumiem (32. pants). Izņemot minēto, direktīvā nav norāžu par šo papildu pakalpojumu kompensēšanu; tomēr, šķiet, ir skaidrs, ka tie var tikt kompensēti, jo direktīvā tas nav aizliegts, bet vienīgi ir izslēgta viena noteikta kompensācijas metode.
42.
Šajā gadījumā rodas jautājums, vai sociālais tarifs (un tam atbilstošais kompensācijas mehānisms) ir piemērojams mobilās telefonijas sakariem un interneta abonementam, jo tas vai nu ir paredzēts pašā direktīvā (pirmais jautājums), vai arī par to dalībvalstis var lemt pašas (otrais jautājums). Ja atbilde abos gadījumos būtu noraidoša, jautājums ir, vai direktīva pati nav pretrunā Hartas 20. pantam (trešais jautājums).
B – Pirmais un otrais jautājums
43.
Grondwettelijk Hof jautā, pirmkārt, vai Direktīvas 2002/22 9. un 32. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka sociālais tarifs un kompensācijas mehānisms, kas ir paredzēts šīs direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā, ir piemērojami ne tikai elektroniskajiem sakariem, izmantojot telefona pieslēgumu noteiktā atrašanās vietā un publiski pieejamā sakaru tīklā, bet arī elektroniskajiem sakariem, izmantojot mobilo sakaru pakalpojumus un/vai interneta abonementus.
44.
Manuprāt, iesniedzējtiesas norādītā problēma var tikt formulēta vienkāršāk, jo tās pamatā ir principa jautājums: vai mobilā telefonija un interneta abonements ir vai nav pakalpojumi, kas ietilpst “universālajā pakalpojumā”, uz ko ir atsauce direktīvā. No tā ir atkarīgs, vai tie var būt “sociālā tarifa” priekšmets un vai tādējādi tas paredz kompensāciju, kuras mehānisms ir noteikts šajā direktīvā.
45.
Lai noteiktu, vai mobilā telefonija un interneta abonements, ņemot vērā to tehniskās atšķirības, ietilpst jēdzienā “universālais pakalpojums”, katra no abām sakaru sistēmām ir jāaplūko atsevišķi.
1) Mobilā telefonija
46.
Kas attiecas uz mobilo telefoniju, šķiet, ir skaidrs, ka direktīvā tā nav iekļauta “universālā pakalpojuma” definīcijā. Tikai “pieslēgums noteiktā atrašanās vietā kādam publiskajam komunikāciju tīklam” (4. panta 1. punkts) (
6
) ir norādīts direktīvā kā šajā jēdzienā ietilpstošs, skaidri izslēdzot pēc definīcijas mobilo telefoniju (
7
).
47.
Ja direktīvā mobilā telefonija nav aplūkota kā neatņemama “universālā pakalpojuma” sastāvdaļa, jājautā, vai dalībvalstis var to iekļaut šajā jēdzienā. Šīs iespējas aizstāvji atsaucas uz direktīvas 9. panta saturu. Atbilstoši šī panta 2. punktam “dalībvalstis [..] var pieprasīt izraudzītajiem uzņēmumiem nodrošināt patērētājiem izvēles tarifus vai tarifu paketes, kas atšķiras no parastā komercpiedāvājuma, jo īpaši, lai nodrošinātu, ka patērētājiem ar zemiem ienākumiem vai patērētājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām netiek liegta 4. panta 1. punktā minētās piekļuves tīklam pieejamība vai izmantošana vai tādu pakalpojumu pieejamība vai izmantošana, kas 4. panta 3. punktā un 5., 6. un 7. pantā noteikti kā universālā pakalpojuma saistībās ietilpstoši un ko nodrošina izraudzītie uzņēmumi.”
48.
Savukārt šī paša panta 3. punktā ir noteikts, ka “dalībvalstis papildus noteikumiem izraudzītajiem uzņēmumiem nodrošināt īpašus izvēles tarifus vai pildīt cenu griestu vai ģeogrāfiskās izlīdzināšanas prasību vai līdzīgas programmas var nodrošināt to, ka tiek sniegts atbalsts patērētājiem, kas noteikti kā patērētāji ar zemu ienākumu līmeni vai ar īpašām sociālajām vajadzībām”.
49.
No abiem noteikumiem ir redzams, ka direktīvā ir atļauta samazinātu tarifu iespēja tikai atsevišķu pakalpojumu nodrošināšanai; tieši to, kas veido pašā direktīvā definēto “universālo pakalpojumu”, kurā jau iepriekš minēto iemeslu dēļ nav iekļauta mobilā telefonija.
50.
Patiesībā direktīvā dalībvalstīm ir ļauts papildināt “papildu obligātos pakalpojumus” (32. pants), bet ne paplašināt (vai sašaurināt) to pakalpojumu sarakstu, kuri direktīvā noteikti kā “universālajā pakalpojumā” ietilpstoši.
51.
Šādi Beļģijas Karaliste var uzlikt mobilās telefonijas piegādātājiem “papildu obligātos pakalpojumus”, bet nevar iekļaut šos pakalpojumus “universālā pakalpojuma” kategorijā. Turklāt kā “papildu obligātā pakalpojuma” sniedzējiem tiem savukārt būtu tiesības nevis uz kompensāciju, kuras mehānisms noteikts direktīvas 13. pantā (kas ietver finansēšanas iespēju, iesaistot visus sakaru pakalpojumu sniedzējus), bet tikai uz kompensāciju, kas noteikta, izmantojot mehānismu, ar kuru netiek iesaistīti konkrēti uzņēmumi (
8
).
2) Interneta abonements
52.
Attiecībā uz interneta abonementu, manuprāt, ir relatīvi citādi.
53.
Viens no neatņemamiem pakalpojumiem “universālajā pakalpojumā” ir direktīvas 4. pantā norādītais “pieslēgums noteiktā atrašanās vietā kādam publiskajam komunikāciju tīklam” (1. punkts), precizējot, ka šis pieslēgums “dod lietotājiem iespēju izmantot balss, faksimila un datu sakarus ar datu pārraides ātrumu, kas ir pietiekams, lai nodrošinātu funkcionālu piekļuvi internetam” (2. punkts).
54.
Tādējādi interneta abonements ir ietverts direktīvā dotajā “universālā pakalpojuma” jēdzienā, un tāpēc būtu piemērojams “sociālais tarifs” (9. pants), kas varētu tikt kompensēts atbilstoši direktīvas 13. pantā paredzētajam mehānismam. Tomēr tas tā būtu tikai attiecībā uz interneta abonementu noteiktā atrašanās vietā, kas izslēgtu pieslēguma abonementus, izmantojot mobilo telefoniju. Pēdējos minētos, tāpat kā mobilo telefoniju vispār, dalībvalstis var noteikt kā “papildu obligātos pakalpojumus”, bet nevar iekļaut “universālā pakalpojuma” kategorijā. Īsumā, kompensācija par tiem nevar tikt noteikta, izmantojot direktīvā paredzēto mehānismu pakalpojumiem, kas ietilpst “universālajā pakalpojumā”.
55.
Mans pirmais starpsecinājums ir piedāvāt uz pirmajiem diviem jautājumiem atbildēt tādējādi, ka Universālā pakalpojuma direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka mobilās telefonijas pakalpojums nav “universālais pakalpojums” un ka tādējādi tam nav piemērojams ne universālā pakalpojuma sociālais tarifs, ne arī direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais kompensācijas mehānisms. Savukārt tikai interneta abonements noteiktā atrašanās vietā ir “universālais pakalpojums” Universālā pakalpojuma direktīvas izpratnē, izslēdzot no šī jēdziena interneta abonementu, izmantojot mobilo telefoniju. Tādēļ dalībvalstis nevar papildināt to pakalpojumu uzskaitījumu, kas ietilpst “universālajā pakalpojumā” Universālā pakalpojuma direktīvas izpratnē, ar jauniem pakalpojumiem, lai gan tām ir ļauts lemt, ka mobilās telefonijas pakalpojumi un interneta abonements, izmantojot mobilo telefoniju, ir nosakāmi kā “papildu obligātie pakalpojumi”. Tādā gadījumā tie var tikt kompensēti, izmantojot citu, nevis direktīvā pakalpojumiem, kuri ietilpst “universālajā pakalpojumā”, paredzēto mehānismu, kurš, konkrētāk, nevar būt vērsts pret konkrētiem uzņēmumiem.
C – Trešais jautājums
56.
Manuprāt un Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas norādīto iemeslu dēļ, trešais jautājums nav pieņemams.
57.
Konkrēti iesniedzējtiesa jautā, “vai attiecīgās Universālā pakalpojuma direktīvas normas ir saderīgas ar vienlīdzības principu, kāds tas tostarp ir ietverts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantā”.
58.
Tā kā nav iesniedzējtiesas argumentācijas, būtu ļoti riskanti uzsākt jautājuma pārbaudi no vienlīdzības principa skatupunkta. Komisija ir centusies to darīt, pamatojoties uz pieņēmumu, ka prasītājas pamatlietā uzskata sevi par cietušām no diskriminācijas, jo valsts tiesiskais regulējums uzliek tām apgrūtinājumu, kas esot pretrunā Universālā pakalpojuma direktīvai. Ja tā būtu, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu būtu absurds, kā to norāda Komisija, jo problēma būtu valsts tiesiskajā regulējumā, nevis direktīvā.
59.
Savukārt gan Eiropas Parlaments, gan Padome atbild uz jautājumu, novērtējot, vai direktīvā ir vienlīdzīga attieksme, pamatojoties uz pastāvošajām atšķirībām starp “universālā pakalpojuma” jēdzienā ietvertajiem pakalpojumiem, no vienas puses, un tiem, kas tajā nav ietverti, no otras puses. Tādējādi, neesot zināmiem konkrētiem argumentiem, tie novērtē nevienlīdzību direktīvā in abstracto.
60.
Manuprāt, Savienības tiesību normas spēkā esamības apšaubīšana – kas netieši apgalvota trešajā jautājumā – nav pieļaujama, ja vien nav kāds minimāls pamats tā rīkoties, un tādēļ šādā gadījumā nebūtu pamatoti atbildēt uz jautājumu pat pakārtoti. Iemesls tam ir visai vienkāršs, jo, kā esmu teicis, jebkurš sniegtais viedoklis būtu balstīts vienīgi uz pieņēmumiem vai izrietētu no abstraktas pārbaudes un nebūtu saistīts ar pamatlietā aplūkotā jautājuma konkrētajiem apstākļiem.
61.
Ja, neraugoties uz to, tiktu meklēts pamats, lai sniegtu atbildi pakārtoti, kā pēdējā iespēja būtu aplūkot jautājumu no Tiesas judikatūras lietās Komisija/Beļģija (EU:C:2010:583) un Base (EU:C:2010:584) viedokļa, jo abās lietās pasludināto spriedumu pamatā bija pamatlietā apstrīdētais tiesiskais regulējums un tajos tiešām bija runa par vienlīdzības problēmu.
62.
Tomēr Tiesas šādi novērtētā diskriminācija attiecās uz Beļģijas tiesiskā regulējuma nevienlīdzīgo attieksmi pret uzņēmumiem, kuri lūdz kompensāciju par universālo pakalpojumu. Tiesa nosprieda, ka vērtējums par to, vai uzņēmumam ir uzlikts negodīgs apgrūtinājums, ir jāveic katrā gadījumā atsevišķi un ka dažādu situāciju aplūkošana vienādi un nediferencēti radītu diskrimināciju. Šī problēma visai skaidri ir ar šo lietu nesaistīta.
63.
Visbeidzot, nav iemesla piedāvāt Tiesai atbildi uz trešo jautājumu.
VII – Secinājumi
64.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (Universālā pakalpojuma direktīva) ir jāinterpretē tādējādi, ka mobilās telefonijas pakalpojums nav “universālais pakalpojums” šīs direktīvas izpratnē un ka tādējādi tam nav piemērojams universālā pakalpojuma sociālais tarifs, ne arī minētās direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais kompensācijas mehānisms. Savukārt tikai interneta abonements noteiktā atrašanās vietā ir “universālais pakalpojums” Universālā pakalpojuma direktīvas izpratnē, izslēdzot no šī jēdziena interneta abonementu, izmantojot mobilo telefoniju;
2)
dalībvalstis nevar papildināt to pakalpojumu uzskaitījumu, kas ietilpst “universālajā pakalpojumā” Universālā pakalpojuma direktīvas izpratnē, ar jauniem pakalpojumiem. Dalībvalstīm ir ļauts lemt, ka mobilās telefonijas pakalpojumi un interneta abonements, izmantojot mobilo telefoniju, ir nosakāmi kā “papildu obligātie pakalpojumi”. Taču tie var tikt kompensēti, izmantojot citu, nevis direktīvā pakalpojumiem, kuri ietilpst “universālajā pakalpojumā”, paredzēto mehānismu, kurš, konkrētāk, nevar būt vērsts pret konkrētiem uzņēmumiem.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	C‑222/08, EU:C:2010:583.
(
3
)	C‑389/08, EU:C:2010:584.
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem ?OV L 108, 51. lpp.?, redakcijā ar grozījumiem, kas veikti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/136/EK (OV L 337, 11. lpp.).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.), kurā grozījumi veikti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (OV L 337, 37. lpp.).
(
6
)	Izcēlums mans.
(
7
)	Tikpat skaidrs ir direktīvas preambulas 8. apsvērums, kurā noteikts, ka “universālā pakalpojuma būtiska prasība ir nodrošināt lietotājus pēc to pieprasījuma ar pieslēgumu sabiedriskajam telefona tīklam noteiktā atrašanās vietā par pieejamu cenu”.
(
8
)	Šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Beļģija (C‑222/08, EU:C:2010:583), 46. punkts).