62023CJ0811
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2026. gada 29. janvārī (
*1
)
Apelācija – Tirdzniecības politika – Tirdzniecības politikas pasākumi attiecībā uz konkrētiem Amerikas Savienoto Valstu izcelsmes produktiem – Īstenošanas regula (ES) 2020/502 – Pasākumi, ko Amerikas Savienotās Valstis pieņēmušas attiecībā uz konkrētu alumīnija un tērauda atvasināto produktu importu – Eiropas Savienības lēmums apturēt tirdzniecības koncesijas un citas līdzvērtīgas saistības – Papildu muitas nodokļi dažiem produktiem, kuru izcelsme ir Amerikas Savienotajās Valstīs – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkts – Labas pārvaldības princips – Tiesības tikt uzklausītam – Ne ultra petita princips
Lietā C‑811/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 26. decembrī iesniegusi
Eiropas Komisija, ko pārstāv G.‑D. Balan un M. Mataija, pārstāvji,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
pārējie lietas dalībnieki:
Zippo Manufacturing Co
., Bredforda [Bradford] (Amerikas Savienotās Valstis),
Zippo GmbH
, Emmeriha pie Reinas [Emmerich am Rhein] (Vācija),
ko pārstāv R. MacLean, advokāts, un D. Sevilla Pascual, abogado,
prasītājas pirmajā instancē,
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kurš pilda otrās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši F. Šalīns [F. Schalin], M. Gavalecs [M. Gavalec] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 5. jūnijā tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 18. oktobra spriedumu Zippo Manufacturing u.c./Komisija (T‑402/20, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2023:640), ar kuru tā atcēla Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2020/502 (2020. gada 6. aprīlis) par konkrētiem tirdzniecības politikas pasākumiem attiecībā uz konkrētiem Amerikas Savienoto Valstu izcelsmes ražojumiem (OV 2020, L 109, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), ciktāl tā attiecas uz precēm, kas ietilpst kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijā 96138000, kura ieviesta ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2658/87 (1987. gada 23. jūlijs) par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV 1987, L 256, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “KN kods 96138000”).
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
2
Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kas 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV 1994, L 336, 1. lpp.), 1.A pielikumā ir atrodams Līgums par iekšējā tirgus aizsardzības pasākumiem (turpmāk tekstā – “PTO līgums par aizsardzības pasākumiem”).
3
PTO līguma par aizsardzības pasākumiem 8. panta “Koncesiju un citu saistību līmenis” 2. punktā noteikts:
“Ja konsultācijās saskaņā ar 12. panta 3. punktu nav panākta nekāda vienošanās 30 dienu laikā, tad cietušās eksportējošās Dalībvalstis ir tiesīgas, ne vēlāk kā 90 dienas pēc pasākuma piemērošanas, pārtraukt, pēc 30 dienu termiņa izbeigšanās no dienas, kad Preču tirdzniecības padome saņēmusi rakstisku paziņojumu par apturēšanu, piemērot būtiski līdzvērtīgas koncesijas vai citas saistības saskaņā ar [1994. gada Vispārējo vienošanos par tarifiem un tirdzniecību (VVTT)], attiecībā uz tās Dalībvalsts tirdzniecību, kura piemēro iekšējā tirgus aizsardzības pasākumu, pret kura pārtraukšanu Preču tirdzniecības padome neizturas noraidoši.”
4
PTO līguma par aizsardzības pasākumiem 12. panta “Paziņojumi un konsultācijas” 3. punktā noteikts:
“Dalībvalsts, kura ierosina piemērot vai pagarināt iekšējā tirgus aizsardzības pasākumu, nodrošina piemērotas iespējas iepriekšējām konsultācijām ar tām Dalībvalstīm, kurām ir būtiska interese kā attiecīgās preces eksportētājiem, lai cita starpā pārbaudītu 2. punktā sniegto informāciju, apmainītos ar viedokļiem par pasākumu un panāktu saprašanos par veidiem, kā sasniegt mērķi, kas noteikts 8. panta 1. punktā.”
Savienības tiesības
5
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 654/2014 (2014. gada 15. maijs) par Savienības tiesību īstenošanu starptautiskās tirdzniecības noteikumu piemērošanai un izpildei un ar kuru groza Padomes Regulu (EK) Nr. 3286/94, ar ko nosaka Kopienas procedūras kopējās tirdzniecības politikas jomā, lai nodrošinātu Kopienas tiesību īstenošanu saskaņā ar starptautiskās tirdzniecības noteikumiem, jo īpaši tiem, kas ieviesti Pasaules tirdzniecības organizācijas aizgādnībā (OV 2014, L 189, 50. lpp.), 1. pantā “Priekšmets” paredzēts:
“Šajā regulā paredzēti noteikumi un procedūras, lai nodrošinātu, ka tiek faktiski un laikus īstenotas Savienības tiesības apturēt vai atsaukt koncesijas vai citas saistības saskaņā ar starptautiskās tirdzniecības nolīgumiem nolūkā:
a)
reaģēt uz trešo valstu izdarītiem starptautiskās tirdzniecības noteikumu pārkāpumiem, kas ietekmē Savienības intereses, lai rastu apmierinošu risinājumu, kas atjauno Savienības ekonomikas dalībnieku priekšrocības;
b)
atjaunot līdzsvaru starp koncesijām vai citām saistībām tirdzniecības attiecībās ar trešām valstīm, ja režīms, ko piemēro precēm no Savienības tiek mainīts tādā veidā, kas skar Savienības intereses.”
6
Regulas Nr. 654/2014 3. panta “Darbības joma” c) punktā paredzēts:
“Šo regulu piemēro:
[..]
c)
koncesiju vai citu saistību līdzsvara atjaunošanai, ko saskaņā ar 8. pantu PTO Nolīgumā par aizsardzības pasākumiem vai saskaņā ar citos starptautiskās tirdzniecības nolīgumos, tostarp reģionālos vai divpusējos nolīgumos, iekļautajiem noteikumiem par aizsardzības pasākumiem var būt tiesības veikt, ja trešā valsts piemēro aizsardzības pasākumu.”
7
Minētās regulas 4. panta “Savienības tiesību īstenošana” 1. punktā noteikts:
“Ja ir vajadzīga rīcība, lai aizsargātu Savienības intereses 3. pantā minētajos gadījumos, Komisija pieņem īstenošanas aktus, ar ko nosaka atbilstīgus tirdzniecības politikas pasākumus. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar 8. panta 2. punktā minēto pārbaudes procedūru.”
8
Šīs regulas 9. panta “Informācijas vākšana” 1. punktā noteikts:
“Saistībā ar šīs regulas piemērošanu Komisija pieprasa informāciju un viedokļus par Savienības ekonomiskajām interesēm konkrētās preču vai pakalpojumu nozarēs vai par konkrētiem intelektuālā īpašuma tiesību komercaspektiem, publicējot paziņojumu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī vai izmantojot citus piemērotus publiskās komunikācijas veidus, norādot laikposmu, kurā informācija jāsniedz. Komisija ņem vērā saņemto informāciju.”
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgā regula
9
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–13. punktā un, ciktāl tā attiecas uz šo apelācijas sūdzību, to var rezumēt šādi.
10
Zippo Manufacturing Co. (turpmāk tekstā – “ZMC”), Zippo GmbH un Zippo SAS, kas beigusi pastāvēt kā saskaņā ar Francijas tiesībām dibināta juridiska persona (turpmāk tekstā kopā – “prasītājas pirmajā instancē”), ietilpst vienā un tajā pašā sabiedrību grupā. Tās darbojas mehānisko metāla vētras šķiltavu ar preču zīmi “Zippo” ražošanā, izplatīšanā un tirdzniecībā, kā arī šo preču pēcpārdošanas apkalpošanā. Šīs preces ražo ZMC, kas sevi pasniedz kā vienīgo zināmo šī veida preces ražotāju Amerikas Savienotajās valstīs.
11
Sabiedrība ZMC eksportē daļu no šīm precēm uz Eiropas Savienību. Aplūkojamās preces ZMC pārdod saviem meitasuzņēmumiem Zippo GmbH un Zippo SAS un neatkarīgajiem apstiprinātajiem izplatītājiem, lai tās tirgotu Savienības teritorijā. Preces ar KN kodu 96138000 attiecas uz “citādām šķiltavām”, tostarp “šķiltavas un citi aizdedzinātāji (izņemot aizdedzinātājus ar kodu 3603), ieskaitot mehāniskus un elektriskus, to detaļas, izņemot kramus un daktis”. Ievedot Savienības muitas teritorijā, uz tām attiecas muitas nodokļi saskaņā ar šo kodu.
12
ASV 2020. gada 24. janvārī pieņēma pasākumus – paaugstinot muitas nodokli par konkrētu no alumīnija atvasinātu ražojumu un no tērauda atvasinātu ražojumu importu –, kuri uz nenoteiktu laiku stājās spēkā no 2020. gada 8. februāra.
13
ASV tos kvalificēja par drošības pasākumiem, bet Eiropas Komisija uzskatīja, ka tie bija aizsargpasākumi, kas pieņemti ar nolūku ierobežot importu, lai aizsargātu valsts ražošanas nozari pret ārvalstu konkurenci un tādējādi nodrošinātu savas tirdzniecības uzplaukumu. Līdz ar to Komisija uzskatīja, ka ir jāpieņem pasākumi, lai īstenotu Regulu Nr. 654/2014.
14
2020. gada 6. martā, piemērojot šīs regulas 9. panta 1. punktu, Komisija lūdza ieinteresēto pušu viedokli, nosūtot tām veidlapu, kas pieejama Komisijas Tirdzniecības ģenerāldirektorāta (ĢD) tīmekļvietnē. Informācijas savākšana noslēdzās 2020. gada 13. martā. Šīs informācijas savākšanas beigās kā vienu no paredzamajiem pasākumiem Komisija pieminēja iespēju piemērot papildu muitas nodokli konkrētām Amerikas Savienoto valstu izcelsmes precēm un tostarp pirmajā posmā – precēm, uz kurām attiecas KN kods 96138000. Prasītājas pirmajā instancē nepiedalījās minētajā informācijas vākšanā.
15
2020. gada 6. aprīlī Komisija pieņēma apstrīdēto regulu.
16
Šīs regulas 1. pantā bija paredzēts:
“1.   Komisija nekavējoties un katrā ziņā ne vēlāk kā 2020. gada 7. aprīlī sniedz rakstisku paziņojumu PTO Preču tirdzniecības padomei, ka, ja Preču tirdzniecības padome neiebilst, Savienība tirdzniecībā ar ASV no 2020. gada 8. maija aptur GATT 1994 [1994. gada VVTT] ievedmuitas nodokļa koncesiju piemērošanu attiecībā uz ražojumiem, kuri ir uzskaitīti 2. punktā.
2.   Tādējādi Savienība turpmāk uzskaitīto ASV izcelsmes ražojumu importam Savienībā piemēro šādus papildu muitas nodokļus:
a)
pirmajā posmā no 2020. gada 8. maija papildu ad valorem nodokļus 20 % un 7 % apmērā piemēro šādu ražojumu importam:
KN kods [..]
Papildu ad valorem nodoklis
9613 80 00
20 %
3926 30 00
7 %
[..].”
17
Minētās regulas 2. pantā bija noteikts:
“Savienība piemēro 1. pantā paredzētos papildu muitas nodokļus tik ilgi un tādā apjomā, ciktāl ASV piemēro vai atkārtoti piemēro aizsargpasākumus tādā veidā, kas ietekmētu ražojumus no Savienības. Komisija publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī paziņojumu, norādot datumu, kurā ASV ir pārtraukušas piemērot aizsargpasākumus.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
18
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 30. jūnijā, prasītājas pirmajā instancē cēla prasību atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl tā uz tām attiecas.
19
Prasības pamatojumam prasītājas izvirzīja piecus pamatus. Vispārējā tiesa pārbaudīja tikai piekto pamatu, kurš attiecās uz labas pārvaldības principa pārkāpumu.
20
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 18. septembrī, Komisija norādīja uz šīs prasības nepieņemamību. Ar 2021. gada 6. maija rīkojumu šī iebilde tika pievienota lietas izskatīšanai pēc būtības.
21
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa, pirmkārt, noraidīja Komisijas iebildi par nepieņemamību, konstatējot, ka ZMC ir locus standi, jo apstrīdētā regula to skar individuāli un tieši, kā arī prasītāju pirmajā instancē interesi celt prasību. Tādējādi tā atzina šo prasību par pieņemamu.
22
Otrkārt, lemjot par pirmajā instancē celtās prasības pamatotību, Vispārējā tiesa vispirms izvērtēja piekto pamatu. Uzskatot, ka Komisija nav ievērojusi prasītāju pirmajā instancē tiesības tikt uzklausītām, tā apmierināja šo pamatu. Līdz ar to tā atcēla apstrīdēto regulu, ciktāl tā attiecās uz precēm ar KN kodu 96138000, neizvērtējot pārējos prasītāju pirmajā instancē izvirzītos pamatus.
Tiesvedība Tiesā un apelācijas tiesvedības dalībnieku prasījumi
23
Komisija apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
noraidīt lietā T‑402/20 izvirzīto piekto pamatu un
–
piespriest prasītājām pirmajā instancē atlīdzināt izdevumus, kas radušies šajā apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
24
ZMC un Zippo GmbH prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību;
–
pakārtoti – nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā lemšanai pirmajā instancē par pamatiem, kas “tika atlikti”, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
25
Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija ir izvirzījusi divus pamatus.
Par pirmo pamatu
26
Ar pirmo apelācijas pamatu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka ir pārkāptas prasītāju pirmajā instancē tiesības tikt uzklausītām saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu. Šis pamats ir iedalīts trīs daļās.
27
Tiesa uzskata, ka minētā pamata pirmā un otrā daļa ir jāizskata kopā.
Par pirmo un otro daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
28
Ar pirmā apelācijas pamata pirmo daļu, kuras mērķis ir apstrīdēt pārsūdzētā sprieduma 63., 65., 69., 71.–73., 91. un 92. punktu, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, neņemdama vērā Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta prasību, saskaņā ar kuru tiesības tikt uzklausītam ir piemērojamas tikai “individuāliem pasākumiem”, to piemērojot apstrīdētajai regulai. Proti, tas esot vispārpiemērojams akts, kā tas izrietot gan no Vispārējās tiesas vērtējuma par prasītāju pirmajā instancē individuālu skārumu, gan no pārsūdzētā sprieduma 69. un 72. punkta.
29
Pirmām kārtām, Komisija apgalvo, ka no Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta izrietot, ka tiesības tikt uzklausītam ir piemērojamas tikai individuāliem pasākumiem, proti, pasākumiem, kas veikti pret ieinteresēto personu un kas to nelabvēlīgi ietekmē. Attiecīgā pasākuma individuālais raksturs un tā nelabvēlīgā ietekme uz ieinteresētās personas interesēm esot divi kumulatīvi nosacījumi.
30
Šie nosacījumi izrietot arī no Savienības tiesu judikatūras. Saskaņā ar šo judikatūru tiesības tikt uzklausītam esot saistītas ar Savienības iestāžu rīcības brīvības izmantošanu individuālos gadījumos. Šīs tiesības ir piemērojamas jebkurā procedūrā, kura uzsākta pret personu un kurā var tikt pieņemts šai personai nelabvēlīgs akts, kā arī jebkāds pasākums pret šo personu. Tas it īpaši esot piemērojams tādu lēmumu adresātiem, ar kuriem būtiski tiek skartas to intereses, piemēram, tādu lēmumu adresātiem, ar ko tiek piemēroti sodi. Lai gan dažās lietās Savienības tiesas nav atsevišķi detalizēti izvērtējušas prasību par “individuālu pasākumu” papildus tam, ka pastāv nelabvēlīga ietekme uz ieinteresētās personas interesēm, – tas esot izskaidrojams ar to, ka šīs lietas attiecās tieši uz individuāliem pasākumiem, kuri veikti pret konkrētām personām un kuru adresāti ir šīs personas.
31
Otrām kārtām, Komisija uzstāj uz to, ka minētā judikatūra izslēdzot tiesības tikt uzklausītam gan saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu, gan vispārējo tiesību principu pirms vispārpiemērojamu aktu pieņemšanas. Atbilstoši šai judikatūrai ne šo aktu izstrādes process, ne arī paši šie akti saskaņā ar tiesībām tikt uzklausītiem neprasa skarto personu līdzdalību. Citādi būtu tikai tad, ja ar vispārpiemērojama tiesību akta pieņemšanu reglamentējošā tiesiskā regulējuma skaidru normu piešķirtu šādas procesuālās tiesības.
32
Trešām kārtām, Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā šajā lietā neesot ievērojusi Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā un Savienības tiesu judikatūrā paredzēto prasību par “individuālu pasākumu”. Ar dažādiem formulējumiem tā pārsūdzētā sprieduma 63., 65. un 71.–73. punktā kā vienīgo kritēriju tiesību tikt uzklausītam piemērošanas jomā esot izmantojusi attiecīgā pasākuma radīto nelabvēlīgo ietekmi. Tiesību kļūda esot vēl jo acīmredzamāka, jo no minētā sprieduma 69. un 72. punkta izrietot, ka apstrīdētā regula nav “individuāls pasākums”.
33
Šādai Vispārējās tiesas interpretācijai par tiesībām tikt uzklausītam esot nelabvēlīgas sekas, ņemot vērā, ka ļoti daudzi vispārpiemērojami akti var būt nelabvēlīgi saimnieciskās darbības subjektiem un patērētājiem. Tas nozīmējot, ka visi šie akti rada individuālas tiesības tikt uzklausītam. Tas radītu praktiskas grūtības, juridisko nenoteiktību un iespējamus vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumus. Proti, nebūtu iespējams taisnīgi noteikt vispārpiemērojamus pasākumus, ja Savienības iestādēm būtu jāņem vērā ikvienas tādas personas personiskā situācija, kura var tikt nelabvēlīgi ietekmēta.
34
Tāpēc Komisija uzskata, ka uz vispārpiemērojamiem aktiem parasti attiecas atšķirīga pieņemšanas procedūra, kāda paredzēta Regulas Nr. 654/2014 9. pantā, saskaņā ar kuru visas ieinteresētās personas tiek aicinātas darīt zināmu savu viedokli, bet dažas no tām atsevišķi netiek identificētas un ar tām nenotiek apspriešanās.
35
Apelācijas sūdzības pirmā pamata otrajā daļā, kuras mērķis ir apstrīdēt pārsūdzētā sprieduma 73.–77., 91. un 92. punktu, Komisija apgalvo, ka – pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa būtu pārbaudījusi, vai, un konstatējusi, ka apstrīdētā regula ir “individuāls pasākums”, – tas būtu uzskatāms par kļūdainu Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretāciju un piemērošanu.
36
Pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 74.–77., 91. un 92. punktā ietvertie konstatējumi nepierādot nedz to, ka apstrīdētās regulas pieņemšanas procedūra būtu uzsākta ar domu vērsties pret prasītājām pirmajā instancē, nedz to, ka tās būtu šīs regulas adresātes. Proti, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 69. un 72. punktā esot skaidri atzinusi, ka minētā regula ir vispārpiemērojams akts.
37
Turklāt no Regulas Nr. 654/2014 mērķiem skaidri izrietot, ka visi pasākumi, kas var tikt pieņemti saskaņā ar šo regulu, piemēram, apstrīdētā regula, ir vispārpiemērojami pasākumi, kas reglamentē noteiktu preču tirdzniecību. Ņemot vērā Regulas Nr. 654/2014 1. pantu, šie mērķi attiecoties uz Savienības interešu aizsardzību vispārīgā veidā attiecībā uz trešajām valstīm. Ne minētie mērķi, ne arī kāda cita šīs regulas norma neprasa ņemt vērā ārvalstu saimnieciskās darbības subjektu personisko situāciju vai rīcību.
38
Bez tam pasākums nevar tikt kvalificēts kā “individuāls” tikai tādēļ, ka tā autors var identificēt vai tam ir zināma persona, kuras intereses šī pasākuma pieņemšana var nelabvēlīgi ietekmēt. Praksē Komisijai, gatavojot tāda pasākuma kā apstrīdētā regula pieņemšanu, noteikti būtu zināms tirgus konteksts, attiecīgās preces un vismaz daži no galvenajiem attiecīgajiem eksportētājiem un ražotājiem. Tomēr neesot paredzams veids, kā nošķirt attiecīgos uzņēmējus, kuri ir pelnījuši individuālas tiesības tikt uzklausītiem, un tos, kuri tās nav pelnījuši. Tādējādi Vispārējās tiesas pieeja padarot praktiski neiespējamu to, ka Komisija vienlaikus varētu izpildīt tiesību tikt uzklausītam prasības un vienlīdzīgas attieksmes principu.
39
Otrām kārtām, Komisija apgalvo, ka tad, ja pārsūdzētais spriedums būtu jāinterpretē tādējādi, ka Vispārējā tiesa ir radījusi izņēmumu no principa, saskaņā ar kuru tiesības tikt uzklausītam nav piemērojamas vispārpiemērojamiem pasākumiem, tajā būtu pieļauta arī tiesību kļūda. Proti, Savienības tiesu judikatūrā neesot pieļauti nekādi izņēmumi no šī principa. Šajā ziņā apstāklis, ka gadījumā, ja saimnieciskās darbības subjekts ir skarts individuāli un tieši, tam ir tiesības celt prasību par vispārpiemērojamu aktu, tam arī nevar piešķirt tiesības tikt uzklausītam pirms šī akta pieņemšanas. Faktiski runa esot par atšķirīgiem juridiskiem jautājumiem.
40
ZMC un Zippo GmbH iebilst, ka apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmā un otrā daļa esot “neefektīvas, bez ietekmes un/vai nepamatotas”.
41
Attiecībā uz apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmo daļu, pirmām kārtām, ZMC un Zippo GmbH būtībā uzskata, ka Komisija nevarot, no vienas puses, apgalvot, ka individuāla skāruma analīze pieņemamības stadijā apstiprina apstrīdētās regulas vispārpiemērojamību, no otras puses, apgalvojot, ka šādas ietekmes konstatējums un konstatējums, ka attiecīgais pasākums ir individuāls saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ir divi atsevišķi juridiski jautājumi.
42
Otrām kārtām, ZMC un Zippo GmbH apstrīd Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru apstrīdētā regula ir vispārpiemērojams pasākums. Šis apgalvojums esot balstīts uz tīri formālu un kļūdainu kritēriju. Individuāla pasākuma klātesamība esot jāizvērtē katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā attiecīgos faktiskos un juridiskos apstākļus. Lai gan vispārpiemērojams pasākums esot pamatots ar objektīviem iemesliem, nepieminot eksportētājus, Komisija šajā lietā esot identificējusi Zippo preču zīmes preces un pasākumu mērķtiecīgi attiecinājusi uz šīm precēm.
43
Trešām kārtām, lai gan Vispārējā tiesa nav sistemātiski izmantojusi īpašības vārdu “individuāls” vai jēdzienu “individuāls pasākums”, tā pārsūdzētā sprieduma 61. punktā esot atgādinājusi, ka Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir piemērojams “individuāliem pasākumiem”. Tāpat, piemēram, minētā sprieduma 74. punktā tā esot atzinusi un piemērojusi divus atšķirīgus šīs tiesību normas nosacījumus, kas attiecas uz individuāla pasākuma esību un tā nelabvēlīgo ietekmi uz ieinteresētās personas interesēm. Šajā lietā, tā kā apstrīdētā regula attiecās uz ZMC precēm, tā esot individuāls pasākums.
44
Ceturtām kārtām, ZMC un Zippo GmbH apgalvo, ka Komisijas minētā judikatūra neļaujot izdarīt secinājumus šajā lietā. Neviens no minētajiem precedentiem, kas saistīts aktiem, kuri pieņemti tādas procedūras noslēgumā, kas nav uzsākta pret kādu personu vai leģislatīviem aktiem, neattiecoties uz situāciju, kurā Savienības iestāde būtu identificējusi vienu saimnieciskās darbības subjektu un tā produktus kā tādus, uz kuriem attiecas īpaša darbība un konkrēts individuāls pasākums.
45
Visbeidzot – Komisija nevar izvirzīt argumentu par praktiskām grūtībām un kaitējošām sekām, kas izriet no Vispārējās tiesas izmantotās interpretācijas, lai noliegtu pamattiesību pārkāpumu. Turklāt tā varētu viegli izvairīties no šādām sekām, ja regulas pieņemšanas procedūrā tā nebūtu veikusi “tīšu mērķēšanu”.
46
Attiecībā uz apelācijas sūdzības pirmā pamata otro daļu ZMC un Zippo GmbH apgalvo, pirmām kārtām, ka Vispārējā tiesa esot konstatējusi individuāla pasākuma esību, ciktāl Komisija ne tikai zināja par prasītājām pirmajā instancē, bet pēc savas iniciatīvas izvēlējās un mērķtiecīgi attiecināja līdzsvarošanas pasākumus uz produktiem ar preču zīmi Zippo.
47
Otrām kārtām, apgalvojums, ka apstrīdētā regula netika pieņemta individuālas tiesvedības dēļ pret prasītājām pirmajā instancē, esot balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni. No minētā sprieduma 72. punktā izmantotā formulējuma “pat ja” izrietot, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka šis procesuālais apstāklis nav būtisks.
48
Trešām kārtām, lai gan Regulas Nr. 654/2014 vispārējie mērķi neprasa ņemt vērā individuālos apstākļus, tomēr Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Komisija ir ņēmusi vērā prasītāju pirmajā instancē individuālo situāciju.
49
Ceturtām kārtām, attiecībā uz Komisijas argumentāciju, kas balstīta uz Regulas Nr. 654/2014 vispārējo raksturu, ZMC un Zippo GmbH norāda, ka šī regula attiecas tikai uz kompensācijas pasākumu piemērošanu importētajām precēm. Savukārt Komisija esot atzinusi, ka atšķirībā no 2018. gadā pieņemtajiem sākotnējiem pasākumiem strīdīgā regula tika pieņemta, lai atspoguļotu relatīvi nelielu to produktu definīcijas paplašināšanu, uz kuriem attiecas ASV nodokļi. Tas sašaurina Komisijas rīcības brīvību. Taču šāda sašaurināšana tai neļaujot subjektīvu iemeslu dēļ izvēlēties produktu, kuram nav nekāda sakara ar Savienības precēm, ko nelabvēlīgi ietekmē Amerikas Savienoto Valstu pieņemtie pasākumi.
50
Piektām kārtām, ZMC un Zippo GmbH piebilst, ka Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru nav nekāda paredzama veida, kā nošķirt attiecīgos uzņēmējus, kuriem pienākas individuālas tiesības tikt uzklausītiem, no tiem, kuriem ne, ir tikai “teorētisks arguments”, ņemot vērā, ka šajā lietā identificēšana patiešām ir notikusi.
– Tiesas vērtējums
51
Ar apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmo un otro daļu Komisija būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdas, interpretējot un piemērojot Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu. No vienas puses, šī iestāde apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka šajā tiesību normā paredzētās tiesības tikt uzklausītam ir piemērojamas tādiem vispārpiemērojamiem pasākumiem kā apstrīdētā regula, ja tie nelabvēlīgi ietekmē ieinteresētās personas intereses. No otras puses, minētā iestāde apgalvo, ka, pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa šo regulu būtu kvalificējusi kā individuālu pasākumu, šis secinājums ir kļūdains.
52
Lai lemtu par šīm daļām, pirmām kārtām, jānosaka tiesību tikt uzklausītam piemērošanas joma.
53
Saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu tiesības uz labu pārvaldību ietver tostarp ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms attiecībā uz to tiek pieņemts individuāls pasākums, kas to nelabvēlīgi ietekmē.
54
Ņemot vērā šīs tiesību normas formulējumu, ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, kas tajā paredzētas, ir jāievēro ikvienā tāda individuāla pasākuma noteikšanas procedūrā pret personu, kas to ietekmē nelabvēlīgi.
55
Šī tiesību norma savukārt neattiecas uz vispārpiemērojamu tiesību aktu izstrādes procesu. Tātad tā nav piemērojama gadījumā, ja persona uzskata, ka to skar vispārpiemērojams tiesību akts (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 17. marts, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, 49. punkts, un 2023. gada 22. jūnijs, Arysta LifeScience Great Britain/Komisija, C‑259/22 P, EU:C:2023:513, 50. punkts), atgādinot, ka tiesību akts ir vispārpiemērojams, ja tas ir piemērojams objektīvi noteiktām situācijām un ja tas rada tiesiskas sekas attiecībā uz vispārīgi un abstrakti noteiktām personu kategorijām (spriedumi, 1982. gada 6. oktobris, Alusuisse Italia/Padome un Komisija, 307/81, EU:C:1982:337, 9. punkts, kā arī 2011. gada 17. marts, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, 51. punkts).
56
Šādu Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratni apstiprina Hartas 41. panta paskaidrojumi, kuri saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā to interpretācijai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, 20. punkts un tajā minētā judikatūra). Proti, attiecībā uz tiesībām tikt uzklausītam šajos paskaidrojumos ir precizēts, ka šo tiesību formulējums izriet no Savienības tiesu judikatūras.
57
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana ikvienā procedūrā, kura sākta pret kādu personu un kuras nobeigumā var tikt pieņemts šai personai nelabvēlīgs akts, ir Savienības tiesību pamatprincips, kas jānodrošina, pat ja attiecīgajai procedūrai nav vispār nekāda tiesiskā regulējuma. Šis princips prasa, lai tādu lēmumu adresātiem, ar ko būtiski tiek ietekmētas viņu intereses, tiktu dota iespēja lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par pierādījumiem, kas pret tiem izvirzīti, lai pamatotu šos lēmumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1992. gada 12. februāris, Nīderlande u.c./Komisija, C‑48/90 un C‑66/90, EU:C:1992:63, 44. punkts; 1996. gada 24. oktobris, Komisija/Lisrestal u.c., C‑32/95 P, EU:C:1996:402, 21. punkts; 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Parlaments, C‑566/14 P, EU:C:2016:437, 51. punkts, kā arī 2023. gada 22. jūnijs, Arysta LifeScience Great Britain/Komisija, C‑259/22 P, EU:C:2023:513, 47. punkts).
58
Turklāt tiesībām tikt uzklausītam ir divkāršs mērķis. Pirmkārt, tās palīdz pēc iespējas precīzāk un pareizāk izmeklēt lietu un konstatēt faktus, un, otrkārt, tās ļauj nodrošināt efektīvu ieinteresētās personas aizsardzību. Tiesību tikt uzklausītam mērķis it īpaši ir garantēt, lai ikviens nelabvēlīgs lēmums tiktu pieņemts, pilnībā pārzinot lietu, un tām it īpaši ir mērķis ļaut kompetentajai iestādei izlabot kļūdu vai ieinteresētajai personai iesniegt informāciju par savu personisko situāciju, kas liecinātu par labu tam, lai lēmums tiktu pieņemts vai netiktu pieņemts, vai tam būtu kāds noteikts saturs (spriedums, 2020. gada 4. jūnijs, EĀDD/De Loecker, C‑187/19 P, EU:C:2020:444, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
59
Tādējādi vispārējais tiesību tikt uzklausītam princips nav piemērojams vispārpiemērojamiem aktiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 1999. gada 14. oktobris, Atlanta/Eiropas Kopiena, C‑104/97 P, EU:C:1999:498, 35.–37. punkts).
60
Tomēr jāpiebilst, ka citādi ir tad, ja attiecīgā akta pieņemšanu reglamentējošā tiesiskā regulējuma skaidra norma piešķir skartajai personai šādas procesuālās tiesības. Proti, lai gan ne Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkts, ne vispārējais tiesību tikt uzklausītam ievērošanas princips to nenosaka, Savienības likumdevējs var paredzēt tiesības personām, kuras tiek uzskatītas par tādām, kuras skar vispārpiemērojams akts, tikt uzklausītām, konsultētām vai informētām un noteikt tā īstenošanas robežas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 22. jūnijsArysta LifeScience Great Britain/Komisija, C‑259/22 P, EU:C:2023:513, 51. punkts).
61
No šiem atgādinājumiem izriet, kā to pamatoti apgalvo Komisija, ka tiesības tikt uzklausītam Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē principā nav piemērojamas gadījumā, ja vispārpiemērojams akts personu skar nelabvēlīgi.
62
Otrām kārtām, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāpārbauda Vispārējās tiesas vērtējuma pamatotība pārsūdzētā sprieduma 63., 65., 69., 71.–77., 91. un 92. punktā.
63
Minētajā spriedumā Vispārējā tiesa, pirmkārt, tā 66. un 67. punktā, kas apelācijas tiesvedībā nav apstrīdēti, būtībā konstatēja, ka ar Regulu Nr. 654/2014, saskaņā ar ko tika pieņemta apstrīdētā regula, uzņēmumiem, kuru precēm tiek piemēroti līdzsvara atjaunošanas pasākumi, nav piešķirtas tiesības tikt uzklausītiem.
64
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 68. un 69. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka uzņēmumi, kas eksportē preces, uz kurām attiecas regulā, kas pieņemta, pamatojoties uz Regulas Nr. 654/2014 4. panta 1. punktu, paredzētie līdzsvara atjaunošanas pasākumi, nav to pasākumu adresāti, kuru mērķis ir atjaunot koncesiju līdzsvaru tirdzniecības attiecībās ar Amerikas Savienotajām Valstīm. Tomēr minētā sprieduma 70. un 71. punktā tā uzskatīja, ka šajā lietā ar strīdīgo regulu ieviesto līdzsvara atjaunošanas pasākumu mērķis bija radīt negatīvas ekonomiskas sekas šo uzņēmumu darbībai.
65
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 72. un 73. punktā no tā secināja, ka, pat ja līdzsvara atjaunošanas pasākums, kas paredzēts īstenošanas aktā, kurš pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 654/2014 4. panta 1. punktu, nav veikts individuālas procedūras noslēgumā pret minētajiem uzņēmumiem, tas var būt pasākums, kas var nelabvēlīgi ietekmēt to intereses, un līdz ar to nevar izslēgt, ka šie paši uzņēmumi var atsaukties uz tiesībām tikt uzklausītiem saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
66
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 74. punktā uzskatīja, ka tad, ja īstenošanas akta pieņemšanas procedūras, pamatojoties uz Regulas Nr. 654/2014 4. panta 1. punktu, īstenošanā Komisijai ir jāidentificē fiziska vai juridiska persona, kuras intereses šajā aktā paredzētie pasākumi var nelabvēlīgi ietekmēt, šai personai ir jābūt iespējai sniegt informāciju par savu personisko situāciju, kas liecinātu par labu tam, lai minētais akts tiktu pieņemts, netiktu pieņemts vai tam būtu noteikts saturs.
67
Treškārt, šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 75. un 76. punktā konstatēja, ka Komisija bija identificējusi prasītāju pirmajā instancē produktus kā tādus, uz kuriem attiecas ar apstrīdēto regulu paredzētie pasākumi, un zināja, ka šie pasākumi tās skars lielā mērā. Minētā sprieduma 77. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka šādos apstākļos šīm prasītājām ir tiesības tikt uzklausītām šīs regulas pieņemšanas procedūras laikā.
68
Šajā argumentācijā ir pieļautas divas tiesību kļūdas.
69
Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot izmantojusi kļūdainu juridisko kritēriju un kļūdaini interpretējusi Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto tiesību tikt uzklausītam piemērošanas jomu, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 71.–74. punktā nospriežot, ka, tā kā vispārpiemērojams akts nelabvēlīgi ietekmē to personu intereses, kuras skar ar to ieviestie pasākumi, šīs personas var atsaukties uz tiesībām tikt uzklausītām. Proti, kā izriet no šīs tiesību normas un šī sprieduma 53.–62. punktā atgādinātās judikatūras, šīs tiesības nav paredzēts piemērot vispārpiemērojamiem aktiem, tostarp tad, ja tie nelabvēlīgi ietekmē noteiktu personu intereses.
70
Otrkārt, Vispārējā tiesa esot arī pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot šo kļūdaino juridisko kritēriju šajā lietā. Šajā ziņā ir taisnība, ka Vispārējā tiesa nav skaidri kvalificējusi apstrīdēto regulu kā vispārpiemērojamu aktu vai individuālu pasākumu. Tomēr no Vispārējās tiesas vērtējuma minētā sprieduma 68., 69. un 72. punktā pietiekami skaidri izriet, ka tā šo regulu ir uzskatījusi par vispārpiemērojamu aktu. Šādos apstākļos tā nevarēja, nepieļaujot tiesību kļūdu, minētā sprieduma 75.–77. punktā nospriest, ka prasītājām pirmajā instancē bija tiesības tikt uzklausītām apstrīdētās regulas pieņemšanas procedūras laikā, būtībā pamatojoties uz to, ka Komisija šīs procedūras laikā bija identificējusi to produktus kā tādus, uz kuriem attiecas šajā regulā paredzētie līdzsvara atjaunošanas pasākumi.
71
Šo secinājumu neatspēko ZMC un Zippo GmbH izvirzītie argumenti.
72
Pirmkārt, ZMC un Zippo GmbH uzskata, ka apstrīdēto regulu nevar kvalificēt kā vispārpiemērojamu aktu, jo Komisija procesā, kurā tā tika pieņemta, bija identificējusi un mērķtiecīgi izvēlējusies to ražojumus, un ka šāda kvalifikācija esot pretrunā Vispārējās tiesas veiktajam vērtējumam par to individuālo un tiešo skārumu.
73
Šajā ziņā, no vienas puses, jākonstatē, ka apstrīdētās regulas 1. panta 2. punktā vispārīgi un abstrakti šī sprieduma 55. punktā minētās judikatūras izpratnē ir definētas preces, kurām ir piemērojams ar šo regulu ieviestais papildu 20 % ad valorem nodoklis, proti, produkti ar KN kodu 96138000. Turklāt jānorāda, ka šī regula atbilstoši Regulas Nr. 654/2014 3. panta c) punktam un 4. panta 1. punktam, uz kura pamata tā tika pieņemta, ir vērsta uz koncesiju līdzsvarošanu tirdzniecības attiecībās ar Amerikas Savienotajām Valstīm un ka apstrīdētā regula netika pieņemta procedūrā, kas uzsākta pret prasītājām pirmajā instancē, kuras nav tās adresātes. Šādos apstākļos jāuzskata, kā ģenerāladvokāte to darījusi secinājumu 71. un 72. punktā, – tas vien, ka Komisija bija identificējusi noteiktas juridiskas personas, kurām šis ad valorem maksājums lielā mērā būtu piemērojams, nevar padarīt apstrīdēto regulu par individuālu pasākumu Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
74
No otras puses, attiecībā uz argumentāciju par to, ka apstrīdētā regula prasītājus pirmajā instancē skar individuāli un tieši, jāatgādina – tas, ka vispārpiemērojams akts personu skar individuāli un tieši, nevar tai piešķirt tiesības tikt uzklausītai pirms šāda akta pieņemšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 14. oktobris, Atlanta/Eiropas Kopiena, C‑104/97 P, EU:C:1999:498, 34. un 35. punkts). Proti, tiesības celt prasību saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu un tiesības tikt uzklausītam saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu ir divi atšķirīgi juridiskie jautājumi, kuriem, kā izriet no ģenerāladvokātes secinājumu 78. punkta, ir atšķirīgi mērķi.
75
Otrkārt, ZMC un Zippo GmbH apgalvojums, ka Vispārējā tiesa esot konstatējusi attiecībā uz tām veikta individuāla pasākuma esību, ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju, kā izriet no šī sprieduma 70. punkta.
76
Treškārt, argumentācija par Komisijas rīcības brīvību izvēlēties ražojumus, uz kuriem attiecas apstrīdētajā regulā paredzētie pasākumi, attiecas uz šo pasākumu pamatotības vērtējumu. Savukārt tai nav nozīmes attiecībā uz ZMC un Zippo GmbH tiesībām tikt uzklausītām.
77
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, pirmā pamata pirmā un otrā daļa ir jāapmierina.
Par trešo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
78
Ar apelācijas sūdzības pirmā pamata trešo daļu Komisija apgalvo, ka tad, ja prasītājām pirmajā instancē būtu tiesības tikt uzklausītām apstrīdētās regulas pieņemšanas procesā, Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka šīs tiesības tām netika piešķirtas ar sabiedriskās apspriešanas starpniecību, kas veikta saskaņā ar Regulas Nr. 654/2014 9. panta 1. punktu.
79
ZMC un Zippo GmbH iebilst, ka šī daļa esot nepieņemama un katrā ziņā nepamatota.
– Tiesas vērtējums
80
Apelācijas sūdzības pirmā pamata trešā daļa ir formulēta pakārtoti gadījumam, ja Tiesa nospriestu, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti uzskatījusi, ka prasītājām pirmajā instancē bija tiesības tikt uzklausītām apstrīdētās regulas pieņemšanas procesā. No šī pamata pirmās un otrās daļas analīzes izriet, ka tas tā nav.
81
Līdz ar to apelācijas sūdzības pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā neatbilstoša, neizvērtējot tās pieņemamību.
82
Ņemot vērā visus iepriekš minētos iemeslus, jāsecina, ka pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmās divas daļas ir jāapmierina un pārējā daļā tas ir jānoraida. Šajā ziņā šo daļu pārbaudē konstatētās tiesību kļūdas ir pietiekamas, lai atceltu pārsūdzēto spriedumu.
83
Tiesa tomēr uzskata, ka pareizas tiesvedības apsvērumu dēļ ir lietderīgi izskatīt arī otro apelācijas sūdzības pamatu.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
84
Ar otro apelācijas sūdzības pamatu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi ne ultra petita principu. Tā norāda, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 92. punkta, ka Vispārējā tiesa ir atcēlusi apstrīdēto regulu, “ciktāl tā attiecas uz produktiem ar KN kodu 96138000”, savukārt prasība bija vērsta uz šīs regulas atcelšanu tikai, ciktāl tā attiecās uz prasītājām pirmajā instancē. Tāpēc Vispārējā tiesa esot lēmusi ultra petita.
85
ZMC un Zippo GmbH uzskata, ka otrais apelācijas sūdzības pamats esot jānoraida kā “neefektīvs vai bez iedarbības”.
86
ZMC un Zippo GmbH apgalvo, ka apstrīdētās regulas atcelšana, ciktāl tā attiecas uz ASV izcelsmes precēm ar KN kodu 96138000, esot līdzvērtīga šīs regulas atcelšanai, ciktāl tā attiecas uz viņu precēm, ņemot vērā Vispārējās tiesas konstatējumus pārsūdzētā sprieduma 27. un 29. punktā. It īpaši no 29. punkta izrietot, ka ZMC ir vienīgā ar šo kodu aptverto preču ražotāja un eksportētāja no ASV teritorijas uz Savienību. Līdz ar to esot ļoti maz ticams vai pat izslēgts, ka minētā regula būtu skārusi citu Amerikas uzņēmumu ražotās ASV izcelsmes šķiltavas. Katrā ziņā runa esot tikai par papildu kaitējumu prasītāju pamatlietā produktu mērķtiecīgai skaršanai.
Tiesas vērtējums
87
Tādējādi, kā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi – tā kā tiesa, kas izskata tiesiskumu, nevar lemt ultra petita, tās pasludinātā atcelšana nevar pārsniegt to, ko lūdzis prasītājs (spriedumi, 1999. gada 14. septembris, Komisija/AssiDomän Kraft Products u.c., C‑310/97 P, EU:C:1999:407, 52. punkts, kā arī 2017. gada 14. novembris, British Airways/Komisija, C‑122/16 P, EU:C:2017:861, 81. punkts).
88
Šajā lietā no prasības pieteikuma pirmajā instancē nepārprotami izriet, kā Vispārējā tiesa pati ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 14. punktā, ka prasītājas pirmajā instancē ir lūgušas atcelt apstrīdēto regulu, it īpaši tās 1. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 2. pantu, ciktāl tie attiecas uz tām.
89
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto regulu, “ciktāl tā attiecas uz precēm ar KN kodu 96138000”.
90
Tā kā šajā regulā ir identificētas preces, uz kurām attiecas šis kods, tajā abstrakti un objektīvi ir definēta produktu kategorija, uz kuru attiecas tajā paredzētais papildu ad valorem nodoklis, kā norādīts šī sprieduma 73. punktā. Tādējādi minētā regula var tikt piemērota šiem produktiem neatkarīgi no attiecīgo ražotāju, eksportētāju un importētāju identitātes.
91
No tā izriet, ka, atceļot apstrīdēto regulu, ciktāl tā attiecas uz precēm ar minēto kodu, Vispārējā tiesa ir pārsniegusi prasītāju pirmajā instancē prasījumu apjomu. Šajā ziņā apstāklim, ka ZMC esot vienīgā produktu ar šo kodu ražotāja un eksportētāja, pieņemot, ka tas ir pierādīts, katrā ziņā nav nozīmes.
92
Šajos apstākļos apelācijas sūdzības otrais pamats ir jāpieņem.
93
Ņemot vērā šī sprieduma 82. un 92. punktā izdarītos secinājumus, apelācijas sūdzība ir jāapmierina un līdz ar to pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl ar to ir atcelta apstrīdētā regula, ciktāl tā attiecas uz produktiem ar KN kodu 96138000 un ciktāl tajā ir lemts par tiesāšanās izdevumiem.
Par prasību Vispārējā tiesa
94
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
95
Šajā lietā vispirms jānorāda, kā izriet no šī sprieduma 93. punkta, ka pārsūdzētais spriedums būtībā tiek atcelts tikai, ciktāl ar to ir apmierināta prasība pirmajā instancē. Savukārt par lēmumu, ar kuru Vispārējā tiesa ir izbeigusi procesa jautājumu, noraidot Komisijas ar atsevišķu dokumentu izvirzīto iebildi par nepieņemamību, apelācijas sūdzība netika iesniegta. Tātad šai pārsūdzētajā spriedumā ietvertajai daļai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 26. februāris, Padome/Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 50. punkts un tajā minētā judikatūra) ir res judicata spēks, neraugoties uz minētā sprieduma daļēju atcelšanu (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2021. gada 4. marts, Komisija/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 109. un 110. punkts, kā arī 2024. gada 5. septembris, Komisija/Čehijas Republika (Kabatas šķiltavas), C‑494/22 P, EU:C:2024:684, 155. un 156. punkts).
96
Attiecībā uz lietas būtību jānorāda, ka atcelšanas prasības pamatojumam ZMC un Zippo GMBH izvirza piecus pamatus. Pirmais no tiem attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, otrais – uz nediskriminācijas un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu, trešais – uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, ceturtais – uz Savienības pienākumu, kas izriet no PTO tiesībām, pārkāpumu un piektais – uz labas pārvaldības principa pārkāpumu.
97
Ievērojot it īpaši apstākli, ka par piekto pamatu ir bijušas uz sacīkstes principu balstītas debates Vispārējā tiesā un ka tā izskatīšanai nav jāveic nekādi papildu procesa organizatoriskie vai pierādījumu savākšanas pasākumi, Tiesa uzskata, ka lietā T‑402/20 tiesvedības stadija atļauj par šo prasību pieņemt galīgo spriedumu attiecībā uz minēto piekto pamatu un ka tas ir jādara (šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 8. septembris, Komisija un Padome/Carreras Sequeros u.c., C‑119/19 P un C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 130. punkts).
98
Ar piekto pamatu ZMC un Zippo GmbH apstrīd, pirmkārt, informācijas vākšanas procesu, ko Komisija veikusi saskaņā ar Regulas Nr. 654/2014 9. pantu, un, otrkārt, būtībā apgalvo, ka esot pārkāptas to tiesības tikt uzklausītām.
99
Tā kā lietas dalībnieki nav konkrēti apstrīdējuši argumentus, kuru mērķis ir apstrīdēt informācijas vākšanas procesu, Tiesa pārņem Vispārējās tiesas šajā ziņā veiktos vērtējumus pārsūdzētā sprieduma 53.–58. punktā.
100
Attiecībā uz argumentiem, kas būtībā attiecas uz ZMC un Zippo GmbH tiesību tikt uzklausītām pārkāpumu, no šī sprieduma 53.–61., 69., 70. un 73. punkta izriet, ka, tā kā apstrīdētā regula ir vispārpiemērojams akts, tās nevar atsaukties uz tiesībām tikt uzklausītām, ja Regulā Nr. 654/2014 nav skaidras normas, kas tām piešķirtu šādas procesuālās tiesības.
101
Šo iemeslu dēļ pirmajā instancē celtās prasības piektais pamats ir jānoraida pilnībā kā nepamatots.
102
Toties tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu attiecībā uz pirmajā instancē celtās prasības pirmo līdz ceturto pamatu.
103
Proti, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 92. punkta, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, tā kā šīs prasības piektais pamats ir apmierināts, nav nedz jāizvērtē pārējie tās pamati, nedz jālemj par dažu prasītāju pirmajā instancē iesniegto pierādījumu pieņemamību. Saistībā ar šiem pamatiem ir nepieciešami sarežģīti faktu vērtējumi, kuru veikšanai – Tiesas ieskatā – tai nav zināmi visi vajadzīgie faktiskie apstākļi.
104
Tāpēc lieta jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par pirmo līdz ceturto pamatu, kas izvirzīti prasības pamatojumam lietā T‑402/20.
Par tiesāšanās izdevumiem
105
Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana ir jāatliek.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 18. oktobra spriedumu Zippo Manufacturing u.c./Komisija (T‑402/20, EU:T:2023:640), ar kuru tā atcēla Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2020/502 (2020. gada 6. aprīlis) par konkrētiem tirdzniecības politikas pasākumiem attiecībā uz konkrētiem Amerikas Savienoto Valstu izcelsmes ražojumiem, ciktāl tā attiecas uz precēm, kas ietilpst kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijā 96138000, kura ieviesta ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2658/87 (1987. gada 23. jūlijs) par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu.
2)
Nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai nolēmuma par pirmo līdz ceturto pamatu pieņemšanai lietā T‑402/20.
3)
Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.