62009CC0148_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Tímto kasačním opravným prostředkem se belgická vláda podporovaná Evropskou komisí domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 10. února 2009, Deutsche Post a DHL International v. Komise (T‑388/03, Sb.rozh. s. II‑199, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud zrušil rozhodnutí Komise ze dne 23. července 2003 nevznášet námitky po předběžném přezkumném řízení podle čl. 88 odst. 3 ES proti několika opatřením přijatým belgickými orgány ve prospěch společnosti La Poste SA, belgického poštovního veřejného podniku [K(2003) 2508 v konečném znění, dále jen „sporné rozhodnutí“].
2. Hlavní otázka vznesená v této věci se týká rozsahu pravomoci Soudu ve věci překvalifikování předmětu sporu, jenž mu byl předložen. Soudní dvůr je rovněž vyzván, aby se vyjádřil k výkladu pojmu „závažných obtíží“, které mohou vést k tomu, že Komise zahájí formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 ES.
I – Skutkový základ sporu
3. La Poste SA (dále jen „La Poste“) byla v roce 1992 přeměněna na akciovou společnost veřejného práva, avšak zůstává poskytovatelem všeobecných poštovních služeb v Belgii a musí plnit zvláštní povinnosti v rámci služeb obecného hospodářského zájmu (dále jen „SOHZ“). Způsoby náhrady čistých dodatečných nákladů na SOHZ jsou určeny ve smlouvě o řízení uzavřené s belgickým státem.
4. Odvětví expresních balíkových služeb představuje 4 % obratu společnosti La Poste, což odpovídá 18% podílu na trhu v tomto odvětví. Deutsche Post AG (dále jen „Deutsche Post“) a její belgická dceřiná společnost DHL International vlastní 35 až 45% podíl na témže trhu.
5. Dopisem ze dne 3. prosince 2002 oznámily belgické orgány Komisi plán zvýšení kapitálu společnosti La Poste o 297,5 milionu eur.
6. Podle belgické vlády se rekapitalizace řídila logikou soukromého investora v tržním hospodářství, a nezahrnovala tedy žádný prvek státní podpory.
7. Během přezkumu uvedeného opatření vyšlo najevo, že muselo být přezkoumáno šest starších neoznámených opatření souvisejících s plněním úkolů SOHZ, jelikož podle názoru Komise na nich závisela legalita oznámeného navýšení kapitálu. Opatření spočívala v osvobození od platby korporační daně, zrušení rezervy na důchody ve výši 100 milionů eur v roce 1997, možnosti využít státní záruku za uzavřené půjčky, osvobození od daně z nemovitostí využívaných k poskytování veřejné služby, nadměrné kompenzaci za finanční služby obecného zájmu během platnosti první smlouvy o řízení (1992–1997) a dvou neoznámených zvýšení kapitálu provedených v roce 1997 v celkové výši 62 miliony eur.
8. Dne 22. července 2003 Deutsche Post a DHL International požádaly Komisi o informaci ohledně stavu přezkumného řízení o oznámeném opatření, aby se tohoto řízení případně účastnily.
9. Majíc za to, že oznámené zvýšení kapitálu, jakož i ostatní zkoumaná opatření nepředstavují státní podporu, Komise dne 23. července 2003 přijala sporné rozhodnutí po provedení předběžného přezkumného řízení podle čl. 88 odst. 3 ES.
II – Řízení před Soudem a napadený rozsudek
10. Dne 27. listopadu 2003 Deutsche Post a DHL International podaly proti spornému rozhodnutí žalobu na neplatnost.
11. Komise vznesla před Soudem námitku nepřípustnosti založenou na nedostatku aktivní legitimace a právním zájmu žalobkyň v prvním stupni na podání žaloby. Pokud jde o přípustnost, Soud přistoupil k následnému přezkoumání aktivní legitimace a právního zájmu žalobkyň v prvním stupni na podání žaloby. Po provedení této analýzy Soud zamítl námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí s tím, že v bodě 57 napadeného rozsudku shledal, že žalobkyně byly aktivně legitimovány, za účelem ochrany svých procesních záruk. Soud v bodech 61 až 64 rozhodl, že žalobkyně měly právní zájem na podání žaloby coby zúčastněné strany ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES.
12. Ohledně věci samé, poté, co připomněl, že pojem „závažné obtíže“ má objektivní povahu, Soud v bodech 96 až 107 napadeného rozsudku identifikoval soubor indicií dokládajících tyto závažné obtíže, vycházející z délky a okolností předběžného přezkumu, jakož i nedostatečnosti a neúplnosti přezkumu a obsahu sporného rozhodnutí.
13. Soud na základě toho dospěl v bodě 106 napadeného rozsudku k závěru, že řízení vedené Komisí v projednávaném případě výrazně překročilo rámec toho co obvykle vyžaduje první přezkum podle čl. 88 odst. 3 ES.
14. Soud dále konstatoval, že přezkum druhého opatření ve prospěch společnosti La Poste, a sice zrušení rezervy na důchody, provedený Komisí nebyl dostačující, neboť Komise neměla k dispozici poznatky nezbytné k posouzení výhody vyplývající z bezplatného poskytnutí nemovitostí belgickým státem.
15. Konečně poté, co připomněl, že podle rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg(2), vyhlášeného po přijetí sporného rozhodnutí, Komise musela zkoumat, zda náklady na SOHZ kompenzované státem odpovídaly nebo byly nižší než náklady průměrného, správně řízeného podniku (kritérium „benchmarkingu“), Soud shledal, že takové ověření v projednávaném případě chybělo. Z toho tedy učinil závěr, že přezkum oznámeného opatření byl neúplný.
16. V důsledku toho Soud zrušil sporné rozhodnutí na základě druhého, čtvrtého a sedmého žalobního důvodu.
III – Ke kasačnímu opravnému prostředku
17. Svým kasačním opravným prostředkem se Belgické království podporované Komisí domáhá, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek a uložil žalobkyním v prvním stupni náhradu nákladů řízení. Belgická vláda předkládá na podporu svého kasačního opravného prostředku tři důvody.
18. Ve své kasační odpovědi Komise odpovídá na tyto tři důvody kasačního opravného prostředku a zároveň předkládá „samostatný“ důvod kasačního opravného prostředku vycházející z nepřípustnosti žaloby před Soudem(3) .
19. Deutsche Post a DHL International navrhují, aby byl kasační opravný prostředek zamítnut a aby byla Belgickému království a Komisi uložena náhrada nákladů řízení.
IV – K samostatnému důvodu kasačního opravného prostředku předloženému Komisí
20. S ohledem na určující charakter tohoto důvodu kasačního opravného prostředku navrhuji, aby jej Soudní dvůr přezkoumal na prvním místě.
A – Argumenty účastníků řízení
21. Podle Komise Soud porušil čl. 230 odst. 4 ES tím, že prohlásil žalobu žalobkyň v prvním stupni za přípustnou z důvodu, že se dovolávaly ochrany procesních záruk, která jim náleží na základě čl. 88 odst. 2 ES. Jasně se jeví, že žaloba, která byla Soudu předložena, neobsahovala údajný druhý žalobní důvod vycházející z obrany procesních práv. Komise tedy Soudu vytýká, že překvalifikoval rozsah žaloby, která mu byla předložena.
22. Komise zdůrazňuje, že problematika obrany procesních práv byla zmíněna jen jednou, v bodě 17 žaloby, v části věnované přípustnosti žalobních důvodů, které již byly vysvětleny a směřovaly proti opodstatněnosti rozhodnutí. Podle Komise se tedy v žádném případě nejednalo o samostatný žalobní důvod.
23. Žalobkyně v prvním stupni namítají nepřípustnost samostatného důvodu kasačního opravného prostředku předloženého Komisí, jakožto dodatečného důvodu ve smyslu čl. 117 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, pocházejícího od vedlejšího účastníka. Kromě toho se Komise podle žalobkyň mýlí v tom, že má za to, že žalobní důvod týkající se ochrany procesních práv nebyl v prvním stupni uplatněn. V tomto ohledu citují různé pasáže ze své žaloby odkazující na tuto problematiku, a dospívají tudíž k závěru, že se Soud při kvalifikaci dotčených argumentů nedopustil nesprávného právního posouzení.
B – Posouzení
1. Poznámky k přípustnosti důvodu kasačního opravného prostředku
24. Úvodem podotýkám stran uplatnění i bez návrhu, že z ustálené judikatury vyplývá, že Soudní dvůr může vznést i bez návrhu jakoukoliv otázku týkající se přípustnosti kasačního opravného prostředku podaného proti rozhodnutí Tribunálu(4) .
25. Pokud jde o přípustnost žaloby na neplatnost podané k Tribunálu, Soudní dvůr, kterému byl podán kasační opravný prostředek na základě článku 56 jeho statutu, se musí vyjádřit, dle potřeby i bez návrhu, k důvodu veřejného pořádku vycházejícímu z porušení podmínky uložené čl. 230 čtvrtým pododstavcem ES, podle něhož žalobce může požadovat zrušení rozhodnutí, které mu není určeno, pouze pokud se ho bezprostředně a osobně dotýká(5) .
26. Důvody, které mohou být případně uplatněny i bez návrhu, mohou být takto uplatněny v každé fázi řízení(6) . Důvod, který může být uplatněn i bez návrhu, může být tedy uplatněn buď účastníky řízení, nebo Soudním dvorem.
27. Nicméně v projednávané věci jsem toho názoru, že přípustnost samostatného důvodu kasačního opravného prostředku Komise může být založena na použití mutatis mutandis zásad upravujících podání vzájemného kasačního opravného prostředku. Z článku 115 jednacího řádu Soudního dvora totiž jasně vyplývá, že kterýkoli účastník řízení před Tribunálem může předložit kasační odpověď ve lhůtě dvou měsíců od doručení kasačního opravného prostředku. V tomto ohledu je nutno konstatovat, že Komise byla před Soudem v postavení žalované.
28. Kromě toho podle judikatury čl. 40 čtvrtý pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie nebrání tomu, aby vedlejší účastník uvedl jiné argumenty než ty, které uvedl účastník řízení, kterého podporuje, pokud usiluje o podporu návrhových žádání tohoto účastníka řízení(7) . Pokud jde o důvody, které mohou být vzneseny, nečiní se rozdíl mezi účastníky řízení, kteří mají právo podat kasační odpověď, jelikož na tyto účastníky řízení se stejným způsobem vztahují požadavky článků 115 a 116 jednacího řádu Soudního dvora. Vedlejší účastník mající právo předložit kasační odpověď na základě článku 115 jednacího řádu Soudního dvora musí mít při neexistenci výslovného omezení možnost vznést důvody kasačního opravného prostředku týkající se kterékoli právní otázky, která představuje základ napadeného rozsudku(8) .
29. Takové právo musí být a fortiori
přiznáno Komisi jakožto žalované v prvním stupni řízení a účastnici řízení o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem.
30. V důsledku toho musí být samostatný důvod kasačního opravného prostředku Komise prohlášen za přípustný.
2. K věci samé
31. Tento důvod kasačního opravného prostředku nastoluje důležité otázky ohledně rozsahu výsad Tribunálu při výkladu žalobních důvodů, které mu byly předloženy. Odpověď, kterou je třeba poskytnout, na tento důvod kasačního opravného prostředku, je úzce spjata s problematikou zákazu překvalifikování předmětu žaloby v souladu s judikaturou vytýčenou ve výše uvedené věci Stadtwerke Schwäbisch Hall a další v. Komise, problematikou, kterou jsem se již zabýval ve stanovisku týkajícím se věci Komise v. Kronoply a Kronotex, v němž jsem vyzval Soudní dvůr, aby se držel judikatury Cook v. Komise a Matra v. Komise(9), a zároveň jsem upřesnil její způsoby použití(10) .
32. Uvedená judikatura se týká případů, v nichž Komise, ač nezahájila řízení podle čl. 88 odst. 2 ES, na základě odst. 3 téhož článku shledá, že oznámené opatření nepředstavuje státní podporu nebo že daná státní podpora je slučitelná se společným trhem. Takto osoby, podniky nebo sdružení, jejichž zájmy jsou případně dotčeny poskytnutím podpory, zejména konkurenční podniky a profesní organizace, které jako zúčastněné strany požívají procesních záruk, když je zahájeno řízení podle čl. 88 odst. 2 ES, jsou legitimovány k podání žaloby na neplatnost proti rozhodnutí obsahujícímu toto zjištění.
33. Přípustnost takové žaloby, v souladu s výše uvedenou judikaturou Cook v. Komise a Matra v. Komise, tedy závisí jednak na povaze žalobních důvodů a jednak na postavení žalobce. Podmínky přípustnosti jsou posuzovány rozdílně podle toho, zda žalobce zamýšlí napadnout meritum rozhodnutí Komise, nebo brání své procesní záruky, jichž požívá. Po vydání rozsudku Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum toto jasné rozlišení určuje podmínky použitelné na přezkum přípustnosti(11) .
34. V projednávané věci je třeba za účelem odpovědi na dotčený důvod porovnat žalobu podanou v prvním stupni s výkladem, který jí dal Soud v napadeném rozsudku.
35. V bodě 36 uvedeného rozsudku Soud připomněl judikaturu, dovolávanou účastníky řízení, pokud jde o statut konkurentů příjemce podpory, jimž se přiznává právo napadnout přijaté rozhodnutí po provedení předběžného přezkumného řízení(12) .
36. V bodě 45 dotčeného rozsudku Soud uvedl všechny žalobní důvody, které mu byly předloženy, a zejména tvrdil, že druhý žalobní důvod výslovně vycházel z porušení čl. 88 odst. 3 ES(13) .
37. Nicméně ze žaloby v prvním stupni vyplývá, že žalobkyně v prvním stupni vymezily předmět sporu tím, že vznesly žalobní důvody obsažené v bodech 3 a 4 uvedeného dokumentu.
38. V bodě 3 žaloby se žalobkyně v prvním stupni nejprve dovolávaly porušení práv na obhajobu vyplývajícího z vypuštění informací, které byly dle jejich názoru zásadní, ze znění rozhodnutí, které nebylo důvěrné.
39. V bodě 4 žaloby žalobkyně v prvním stupni vytýkaly Komisi, že nekvalifikovala jako podporu následující opatření: zaprvé osvobození společnosti La Poste od platby korporační daně, zadruhé zrušení rezervy na důchody a zatřetí možnost společnosti La Poste využít státní záruku za půjčky. Konečně, v témže bodě 4 žaloby žalobkyně v prvním stupni zpochybnily metodu a obsah výpočtu salda provedeného Komisí mezi finančními výhodami poskytnutými společnosti La Poste a náklady na SOHZ, jelikož Komise nevzala v potaz výše popsaná opatření. Konečně vytýkaly Komisi, že paušálně odečetla čisté dodatečné náklady určené na poskytování SOHZ od kompenzace, aniž ověřila, zda ke kompenzaci došlo konkrétně za období, během něhož byly náklady vynaloženy.
40. Je tedy zcela patrné, že žádný z uvedených žalobních důvodů neodkazuje výslovně na porušení práv přiznaných čl. 88 odst. 2 ES.
41. Žalobkyně v prvním stupni sice v části svých písemností týkající se přípustnosti celé žaloby podané Soudu, a zejména v bodě 17 žaloby, připomněly judikaturu týkající se dodržování procesních záruk. Nicméně žádný ze žalobních důvodů popsaných výše neodkazuje výslovně na porušení procesních záruk ve smyslu výše uvedené judikatury Cook v. Komise a Matra v. Komise. Jeví se tedy, že žalobkyně v prvním stupni připomněly judikaturu týkající se podmínek přípustnosti, aniž rozlišovaly mezi podmínkami přípustnosti týkajícími se věci samé a podmínkami přípustnosti v případě ochrany procesních práv.
42. Ostatně je pravda, že v bodě 22 žaloby, který souvisí s prvním žalobním důvodem týkajícím se porušení práv na obhajobu, žalobkyně v prvním stupni namítají, že „[v] rámci náležitého přezkumu měla Komise zahájit hlavní vyšetřovací řízení upravené v čl. 88 odst. 2 ES. Protože tak neučinila, její rozhodnutí je nezákonné.“ Nicméně pouze toto tvrzení nestačí k tomu, aby představovalo samostatný žalobní důvod. Nachází se ostatně v části žaloby v prvním stupni týkající se opodstatněnosti žaloby.
43. Konečně v bodě 14 žaloby žalobkyně v prvním stupni připomínají, že se obrátily na Komisi s žádostí, aby byly považovány za zúčastněné strany ve smyslu čl. 1 písm. h) a článku 20 nařízení (ES) č. 659/1999(14) .
44. Nicméně tyto skutečnosti se nemohou rovnat žalobnímu důvodu jako takovému.
45. S přihlédnutím k výše uvedenému musí být kritika Komise týkající se odůvodnění Soudu považována za opodstatněnou, jelikož se jeví, že Soud z žaloby, která mu byla předložena, vybral údaje, které mu umožnily vytvořit samostatný žalobní důvod, nazvaný „druhý žalobní důvod“, na základě zlomkovitých zmínek nacházejících se v několika částech žaloby.
46. V tomto ohledu připomínám, že podle výše uvedené judikatury Stadtwerke Schwäbisch Hall a další v. Komise Soudní dvůr shledal, že ze strany Soudu představuje překvalifikování samotného předmětu žaloby, která mu byla předložena a na jejímž základě měl nesprávně za to, že žalobkyně usilovaly o ochranu procesních práv, kterých měly požívat, nesprávné právní posouzení, jelikož návrhová žádání předložená Soudu a všechny žalobní důvody vznesené na jejich podporu směřovaly k meritornímu zrušení sporného rozhodnutí.
47. V projednávané věci Soud překvalifikoval předmět žaloby v rozporu s výše uvedenou judikaturu, což představuje nesprávné právní posouzení. Soud tímto překročil své pravomoci, neboť je v souladu s uvedenou judikaturou vázán takovým předmětem sporu, jak vyplývá ze žaloby, která mu byla předložena.
48. Vzhledem k tomu, že z předcházejících úvah vyplývá, že se žalobkyně v prvním stupni výslovně nedovolávaly žádného žalobního důvodu směřujícího k ochraně procesních záruk a že Soud v bodech 47 a 51 napadeného rozsudku rozhodl, že tyto nevyhověly kritériím vycházejícím z judikatury Plaumann v. Komise(15), mám za to, že Soud měl prohlásit žalobní důvody týkající se merita věci za nepřípustné. Soud se přitom v bodech 67 a 68 napadeného rozsudku omezil na to, že shledal žalobní důvody směřující k tomu, aby se Soud vyslovil k existenci podpory nebo její slučitelnosti se společným trhem, i žalobní důvod týkající se porušení práv na obhajobu nepřípustnými.
49. V důsledku toho navrhuji Soudnímu dvoru, aby vyhověl důvodu kasačního opravného prostředku předloženému Komisí, a tudíž aby zrušil rozsudek Soudu z důvodu, že překvalifikoval předmět sporu, který mu byl předložen, aniž bylo třeba zkoumat ostatní důvody hlavního kasačního opravného prostředku.
50. Navíc mám za to, že Soudní dvůr by mohl rovněž rozhodnout o sporu, aniž by vrátil věc Tribunálu, tak že odmítne žalobu v prvním stupni jako nepřípustnou v plném rozsahu.
51. Nicméně pro případ, že by Soudní dvůr přijal jiné řešení, podpůrně přezkoumám argumenty hlavního kasačního opravného prostředku podaného belgickou vládou.
V – Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
52. Vzhledem k tomu, že tento důvod kasačního opravného prostředku je úzce spjat s předcházejícím důvodem, navrhuji jej přezkoumat před ostatními důvody hlavního kasačního opravného prostředku.
A – Argumenty účastníků řízení
53. Belgická vláda namítá, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že prohlásil za přípustné čtvrtý a sedmý žalobní důvod v prvním stupni, jimiž žalobkyně v prvním stupni zpochybňovaly opodstatněnost sporného rozhodnutí.
54. Komise ze své strany tvrdí, že Soud v napadeném rozsudku provedl meritorní analýzu sporného rozhodnutí.
55. Podle žalobkyň v prvním stupni Soud pouze zohlednil všechny relevantní skutečnosti za účelem posouzení případné existence závažných obtíží.
B – Posouzení
56. Úvodem zdůrazňuji, že odpověď, kterou je třeba podat na tento důvod kasačního opravného prostředku, závisí na odpovědi, kterou Soudní dvůr poskytne jednak v rámci výše uvedené věci Komise v. Kronoply a Kronotex, na otázku platnosti výše uvedené judikatury Cook v. Komise a Matra v. Komise, a jednak k samostatnému důvodu kasačního opravného prostředku předloženému v rámci tohoto kasačního opravného prostředku.
57. Předně zejména k sedmému žalobnímu důvodu vznesenému u Soudu žalobkyněmi v prvním stupni podotýkám, že žalobkyně ve své žalobě nijak nezmínily problematičnost relevance výše uvedené judikatury Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg. Na tuto problematičnost poukázaly až v odpovědi na písemnosti Komise(16) . Soud přezkoumal tento žalobní důvod v bodech 70 až 73 napadeného rozsudku s přihlédnutím k judikatuře, podle níž žalobní důvod, který je rozšířením důvodu dříve přímo nebo implicitně uvedeného v žalobě, musí být považován za přípustný(17) . Kdyby však Soud byl toho názoru, že otázka přezkumu kritérií definovaných ve výše uvedeném rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg nemohla být spojena se žalobním důvodem uvedeným v žalobě, tato problematika by mohla představovat nový žalobní důvod, jehož předložení je zakázáno, v souladu s čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu, ledaže by se takový žalobní důvod zakládal na skutkových a právních okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení.
58. V tomto ohledu uvádím, že v bodě 73 napadeného rozsudku Soud rozhodl, že sedmý žalobní důvod žaloby v prvním stupni je úzce spjat s druhým žalobním důvodem vycházejícím z porušení ustanovení čl. 88 odst. 3 ES. Vzhledem k tomu, že hájím tezi o neexistenci takového druhého žalobního důvodu v prvním stupni, který Soud označil za procesní žalobní důvod, navrhuji rozhodnout, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že shledal, že sedmý žalobní důvod představoval rozšíření hypotetického druhého žalobního důvodu, kdežto uvedený sedmý žalobní důvod měl být považován za nepřípustný. Nicméně pro případ, že by Soudní dvůr nepřijal takto radikální návrh, uvedená problematika vyžaduje následující poznámky z mé strany.
59. V bodě 45 napadeného rozsudku Soud uvedl žalobní důvody na podporu žaloby, přičemž tvrdil, že čtvrtý žalobní důvod souvisí s přezkumem opatření týkajících se zrušení rezervy, zatímco sedmý žalobní důvod se týká nedostatku ověření nákladů, které byly vynaloženy v souvislosti s poskytováním SOHZ v souladu s kritérii dle výše uvedeného rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg.
60. Na první pohled a s výhradou, že Soud správně identifikoval a popsal dotčené žalobní důvody, je třeba konstatovat, že se výše uvedené důvody týkají merita věci. V souladu s výše uvedenou a stále relevantní judikaturou Cook v.Komise a Matra v. Komise byl tedy Soud povinen přezkoumat, zda se žalobkyně nacházely ve zvláštní situaci ve smyslu výše uvedené judikatury Plaumann v. Komise. Soud totiž měl v bodech 47 a 51 napadeného rozsudku správně za to, že informace předložené účastníky nebyly takové povahy, aby prokázaly, že jejich soutěžní postavení, ve srovnání s postavením ostatních konkurentů společnosti La Poste, bylo podstatně dotčeno.
61. Naproti tomu Soud poté, co v bodě 52 napadeného rozsudku rozhodl, že žalobkyně v prvním stupni měly postavení zúčastněné strany ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, přikročil k analýze problematiky ochrany procesních práv jako odpověď na údajný druhý žalobní důvod.
62. Soud totiž poté, co v bodě 55 napadeného rozsudku identifikoval druhý žalobní důvod jakožto důvod, který výslovně namítá porušení procesních práv, v bodě 56 tohoto rozsudku rozhodl, že třetí až pátý a sedmý žalobní důvod poskytují informace na podporu uvedeného druhého žalobního důvodu. V důsledku toho dospěl v bodě 57 napadeného rozsudku k závěru, že žalobkyně v prvním stupni byly aktivně legitimovány.
63. Přípustnost čtvrtého a sedmého žalobního důvodu byla Soudem svázána s přípustností druhého žalobního důvodu týkajícího se ochrany procesních záruk, který – s výhradou své existence – se měl řídit mírnějšími kritérii přípustnosti v souladu s výše uvedenou judikaturou Cook v. Komise a Matra v. Komise.
64. Takový postup Soudu představuje dvojí nesprávné právní posouzení.
65. Zaprvé je třeba konstatovat, že Soud použil argumenty vznesené na podporu čtvrtého a sedmého žalobního důvodu týkajících se merita věci v rámci analýzy druhého žalobního důvodu, který považuji za neexistující.
66. Kromě toho i za předpokladu, že by tento druhý žalobní důvod byl skutečně před Soudem vznesen, se mi takový přístup jeví jako hodný kritiky. V rámci žaloby na neplatnost proti rozhodnutí Komise přísluší žalobci, aby vymezil rámec sporu a jasně identifikoval argumentaci směřující k prokázání závažných obtíží v rámci použití čl. 88 odst. 3 ES, odůvodňující zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise. Při formulaci „procesního“ žalobního důvodu může žalobce odkazovat na skutečnosti týkající se merita věci. Dle mého názoru však Soudu nepřísluší, aby nahrazoval účastníky řízení tím, že bude hledat v žalobě informace, na kterých by bylo možno založit žalobní důvod vycházející z porušení procesních práv(18) . Druhý žalobní důvod vznesený před Soudem, za podmínky, že byl formulován, měl být tedy prohlášen za nepřípustný, jelikož nebyla na jeho podporu předložena žádná konkrétní argumentace.
67. Zadruhé, jelikož se čtvrtý a sedmý žalobní důvod týkaly merita věci a s ohledem na úvahy Soudu obsažené v bodech 47 a 51 napadeného rozsudku, podle nichž žalobkyně v prvním stupni neprokázaly, že jejich soutěžní postavení na trhu bylo podstatně dotčeno, čtvrtý a sedmý žalobní důvod měly být prohlášeny za nepřípustné v souladu s příslušnou judikaturou, a sice s výše uvedenými rozsudky Cook v. Komise a Matra v. Komise.
68. V důsledku toho navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, a tudíž aby vyhověl druhému důvodu hlavního kasačního opravného prostředku jako opodstatněnému. Na základě tohoto důvodu kasačního opravného prostředku bude Soudní dvůr nucen k tomu, aby zrušil rozsudek Soudu v plném rozsahu a rozhodl s konečnou platností o sporu tak, že prohlásí žalobu v prvním stupni za nepřípustnou.
VI – K prvnímu důvodu hlavního kasačního opravného prostředku
A – Argumenty účastníků řízení
69. Belgická vláda namítá, že Soud nesprávně kvalifikoval určité okolnosti předběžného přezkumného řízení jakožto objektivní a shodující se indicie dokládající „závažné obtíže“ vyžadující zahájení formálního vyšetřovacího řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES.
70. Pokud jde o okolnosti, za kterých proběhlo přezkumné řízení, referenční lhůta dvou měsíců stanovená Soudem je podle belgické vlády pouze orientační, takže její překročení nemůže automaticky znamenat, že Komise narazila na závažné obtíže. Nelze tak připustit, že by lhůta sedmi měsíců zjevně překročila dobu, v níž by Komise v zásadě měla dokončit svůj předběžný přezkum. Komise doplňuje, že za zvláštních okolností projednávané věci nebyla délka trvání předběžného přezkumu nadměrná.
71. Ostatně podle belgické vlády hmotněprávní a časový rozsah předběžného přezkumu neznamená nezbytně závažné obtíže ve věci samé. Soud opomněl identifikovat in concreto
spojení mezi širokým rozsahem vyšetřování, který si vyžadovala oznámená podpora, jakož i její zjevná složitost, a existencí závažných obtíží. Podle Komise faktické obtíže nevedou nezbytně k závažným obtížím.
72. Konečně belgická vláda zdůrazňuje, že nerozhodnost ohledně právního základu svědčí spíše o svobodě volby, kterou měla Komise k uzavření případu, než o závažných obtížích.
73. Stran obsahu sporného rozhodnutí má belgická vláda za to, že ve své analýze dostatečnosti přezkumu oznámené podpory Soud dospěl k rozdílnému výsledku ohledně merita věci, než k jakému dospěla Komise. Takový rozdíl však nemůže vést k závěru o existenci závažných obtíží. Kromě toho Komise zdůrazňuje, že přezkum kritéria zvaného „benchmarking“, vyvozeného z výše uvedeného rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, není relevantní v rámci přezkumu ochrany procesních záruk stanovených v čl. 88 odst. 2 ES.
74. Z obecného hlediska žalobkyně v prvním stupni mají za to, že přezkumná řízení Komise vedená v souvislosti s privatizacemi státních poštovních podniků mají tradičně podobu formálního vyšetřovacího řízení. Takové operace se totiž vyznačují složitým faktickým kontextem, jenž nezbytně vyvolává existenci závažných obtíží.
75. Žalobkyně v prvním stupni nejprve připomínají, že při přezkumném řízení sama Komise zdůraznila složitost věci, která jí byla předložena. Dále belgická vláda opomněla odpovědět na zjištění Soudu, podle něhož Komise neměla k dispozici všechny informace o skutkovém stavu, aby přezkoumala převod nemovitého majetku a zrušení rezerv na důchody. Konečně žalobkyně zdůrazňují důležitost „benchmarkingu“ pro náklady na SOHZ ve smyslu čtvrtého kritéria vytýčeného výše uvedeným rozsudkem Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg.
B – Posouzení
76. Úvodem je třeba připomenout, že ačkoliv Soudní dvůr není příslušný k tomu, aby v rámci kasačního opravného prostředku rozhodoval o skutkových otázkách, je na základě článku 225 ES příslušný k provedení přezkumu právní kvalifikace těchto skutečností a jejich právních důsledků, které z nich dovodil Soud(19) . Soudní dvůr se tak může vyjádřit k pojmu „závažných obtíží“, jak byl vyložen Soudem, na základě skutkových okolností, které mu byly předloženy.
77. Podle judikatury Soudního dvora pojem státní podpory, jak je definován ve Smlouvě o ES, má právní charakter a musí být vykládán na základě objektivních skutečností. Z tohoto důvodu soudce Unie v zásadě musí při zohlednění jak konkrétních skutečností sporu, který mu byl předložen, tak složitosti posouzení, která učinila Komise, vykonat plnou kontrolu, pokud jde o otázku, zda dané opatření spadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES(20) .
78. Podle čl. 88 odst. 3 první věty ES musí být záměry poskytnout nebo upravit podpory oznámeny Komisi před jejich provedením. Komise provede první přezkum zamýšlených podpor. Pokud se jí po provedení tohoto přezkumu jeví, že záměr není slučitelný se společným trhem, zahájí neprodleně řízení podle čl. 88 odst. 2 prvního pododstavce ES(21) .
79. Je nutno zdůraznit, že Komise je povinna určit v závislosti na skutkových a právních okolnostech věci, zda obtíže, s nimiž se setká při přezkumu slučitelnosti podpory, vyžadují zahájení tohoto řízení. Při svém posouzení je Komise zaprvé povinna dodržovat požadavky na omezení své pravomoci k vyjádření se ke slučitelnosti podpory pouze na opatření, která nevyvolávají závažné obtíže, takže toto kritérium má výlučný charakter(22) . Zadruhé Komise v případě, že se setká se závažnými obtížemi, není nadána žádnou diskreční pravomocí ve vztahu k zahájení formálního vyšetřovacího řízení(23) . Zatřetí pojem závažných obtíží má objektivní charakter(24) . Konečně, přezkum zákonnosti provedený Soudem ohledně existence závažných obtíží přesahuje ze své povahy zkoumání zjevně nesprávného posouzení(25) .
80. Podle ustálené judikatury se tedy Komise může spokojit s předběžnou fází podle čl. 88 odst. 3 ES k přijetí příznivého rozhodnutí ohledně podpory pouze tehdy, když může na konci prvního přezkumu nabýt přesvědčení, že tato podpora je slučitelná se smlouvou o ES nebo že oznámené opatření nepředstavuje státní podporu. Naproti tomu, pokud tento první přezkum vedl Komisi k opačnému přesvědčení, nebo jí dokonce neumožnil překonat všechny obtíže, které s sebou nese posouzení slučitelnosti této podpory se společným trhem, Komise má povinnost vyslechnout všechny nezbytné názory a za tímto účelem zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 ES(26) .
81. Komise má při posouzení okolností určitý prostor pro uvážení, aby určila, zda tyto okolnosti představují závažné obtíže(27) . Naproti tomu pojem závažných obtíží má objektivní charakter. Zjištění jejich existence je třeba hledat nejen v okolnostech přijetí napadeného aktu, ale též v posouzení, o něž se opírala Komise(28) .
82. V projednávané věci belgická vláda usiluje o prokázání toho, že žádná z těchto indicií neumožňuje dospět k závěru o existenci závažných obtíží. Odkazuje na délku trvání řízení, na rozsah vyšetřování původního řízení, na nerozhodnost, pokud jde o právní základ pro rozhodnutí Komise, jakož i na obsahové prvky sporného rozhodnutí.
83. Připomínám, že ačkoliv Soudní dvůr přesně nedefinoval, které skutečnosti mohou představovat indicie o existenci závažných obtíží, jak to generální advokátka Trstenjak shrnula ve svém stanovisku, v judikatuře byly přijaty tři druhy indicií. Závažné obtíže mohou vyplynout zaprvé z obsahu diskusí mezi Komisí a členským státem v předběžné fázi, zadruhé z doby uplynulé v průběhu fáze předběžného přezkumného řízení v projednávaném případě a zatřetí z posouzení, z nichž Komise vycházela při přijetí rozhodnutí na konci předběžné fáze. Tato posouzení mohou vyvolat obtíže, které mohou odůvodnit zahájení formálního vyšetřovacího řízení(29) .
84. Je nutno konstatovat, že Soud poté, co správně připomněl pravidla upravující řízení stanovené v článku 88 ES, v bodech 96 až 110 napadeného rozsudku přezkoumal okolnosti projednávané věci, které jsou způsobilé prokázat existenci závažných obtíží.
85. Soud tak v bodě 94 napadeného rozsudku zdůraznil, že uplynutí doby významně přesahující dobu, kterou vyžaduje první přezkum v rámci ustanovení čl. 88 odst. 3 ES, může spolu s dalšími okolnostmi vést k uznání toho, že Komise při posouzení narazila na závažné obtíže vyžadující zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 ES(30) .
86. Podle Soudu hovoří tedy ve prospěch existence závažných obtíží soubor indicií vzatých jako celek.
87. V tomto ohledu bych rád zdůraznil, že je v projednávané věci třeba zachovat rozdíl mezi pojmem indicie a pojmem důkaz. Informace zmiňované Soudem spočívající ve skutečnostech, událostech nebo zvláštních okolnostech musí být vykládány jako informace dokládající se vší pravděpodobností věrohodnost zastávané teze, a sice existence závažných obtíží.
88. Uvedené informace však nemohou být považovány za důkazy, chápané jako prvky dokazování vedoucího k hájenému tvrzení, které má provést Soud. Soud tedy nemusí prokazovat určité okolnosti, ale musí být schopen vyvodit logický a odůvodněný závěr na základě objektivních informací, které mu byly předloženy.
89. V napadeném rozsudku Soud nejprve provedl analýzu obtíží ve vztahu k délce trvání a okolnostem řízení v projednávané věci. Poté Soud v bodech 107 až 118 přikročil k analýze obtíží, jejichž odůvodnění spočívá na samotném obsahu rozhodnutí Komise.
90. Zaprvé mám za to, že posouzení pojmu „závažných obtíží“ s sebou nenese nezbytně analýzu jiných věcí za účelem identifikace průměrné délky předběžného přezkumu při neexistenci obtíží na straně Komise. Přezkum indicií svědčících o závažných obtížích by se měl spíš provádět případ od případu, zejména s ohledem na povahu opatření, které bylo Komisi předloženo.
91. Je nesporné, že běžná přímá podpora nebude vyžadovat stejnou dobu na přezkum jako takové složité opatření, jako je kompenzace přiznaná za poskytnutí SOHZ. Tudíž pouhý nominální rozdíl v době trvání nemůže sám o sobě představovat určující skutečnost umožňující shledat existenci závažných obtíží. Nicméně, jak uvedla generální advokátka Trstenjak, tento aspekt může představovat indicii dokládající existenci závažných obtíží.
92. Kromě toho pevná lhůta související s „rozhodnutím nevznášet námitky“ stanovená v čl. 4 odst. 3 nařízení č. 659/1999 pro oznámené podpory činí dva měsíce. Tato lhůta může být prodloužena, na základě odst. 5 téhož článku, společným souhlasem nebo pokud Komise požádá o další informace.
93. Naproti tomu je třeba zmínit, že podle žalobkyň v prvním stupni přezkumná řízení Komise zahájená při privatizaci podniků veřejného sektoru jsou Komisí obvykle prováděna v rámci formálního vyšetřovacího řízení.
94. Zadruhé, pokud jde o relevanci okolností, za nichž proběhlo předběžné přezkumné řízení, které jsou předmětem analýzy v bodech 99 až 105 napadeného rozsudku, mám za to, že skutečnost, že si Komise vyžádá informace od členského státu, tvoří součást povinností řádné péče, kterými je Komise vázána v rámci přezkumného řízení o oznámených opatřeních, takže pokud opatření vykazuje obzvlášť vysoký stupeň složitosti, povaha těchto výměn může vypovídat o existenci závažných obtíží.
95. V projednávané věci Soud zdůraznil šíři vyšetřování Komise. Nicméně, pokud navzdory složitosti věci byla Komise schopna přezkoumat v relativně krátkém časovém úseku několik oznámených a neoznámených opatření za dobu několika let, dokazuje to spíše schopnost jejích odborů než existenci obtíží, na které narazila při přezkumu předloženého opatření.
96. Je podle mého názoru nesporné, že složitost věci sama o sobě neznamená existenci závažných obtíží ze strany Komise, která by ji musela vést k zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES. Je-li však tato složitost znásobena dlouhým trváním přezkumu, tyto okolnosti hovoří ve prospěch existence závažných obtíží.
97. Jako nejprůkaznější skutečnost se mi nicméně jeví ta, kterou uvedl Soud v bodě 102 napadeného rozsudku ohledně posouzení opatření zkoumaných Komisí. V tomto ohledu Soud shledal, že ze spisu vyplývá, že Komise několikrát prohlásila, že bylo nezbytné zahájit formální vyšetřovací řízení. Jeví se mi tedy, že neexistence závažných obtíží je těžko slučitelná s takovýmto závěrem po provedení předběžného přezkumu.
98. Zatřetí, pokud jde o nerozhodnost Komise ohledně volby právního základu, jeví se mi, že tato skutečnost má čistě formální charakter, jelikož Komise váhala mezi zjištěním o neexistenci podpory a přijetím rozhodnutí o slučitelnosti zkoumaných opatření podle čl. 88 odst. 3 ES.
99. Nicméně podotýkám, že Komise spojila zákonnost oznámeného opatření se zákonností šesti neoznámených opatření přijatých v letech 1992 až 1997. Bylo-by tedy podle mého názoru obtížné popírat existenci závažných obtíží s přihlédnutím k nejistotě panující ohledně kvalifikace kompenzačních opatření za SOHZ za toto období, která by mohla odůvodnit závěr, že neoznámená, tedy protiprávní, opatření, mohou spadat do působnosti čl. 87 odst. 1 ES.
100. Ve svém rozhodnutí Komise totiž tvrdí, že jelikož společnost La Poste vykázala čistou ztrátu, opatření spočívající v osvobození od korporační daně neznamenalo pro společnost La Poste ani zvýhodnění ani převod státních prostředků.
101. Je však nutno konstatovat, že k posouzení tohoto neoznámeného opatření došlo až po skončení zkoumaných zdaňovacích období. Vyvstává tedy otázka, zda by oznámení a přezkoumání ex ante
bývalo mohlo změnit závěr Komise o existenci státní podpory. Toto vyvolává pochybnosti, které opravňují k závěru, že Komise měla zahájit formální vyšetřovací řízení ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES.
102. Začtvrté, pokud jde o obsah sporného rozhodnutí, s přihlédnutím k informacím uvedeným v bodech 108 až 110 napadeného rozsudku, Soud mohl platně rozhodnout, že Komise přijala napadené rozhodnutí, aniž měla k dispozici všechny poznatky umožňující jí posoudit existenci zvýhodnění.
103. Konečně, pokud jde o nedostatek posouzení úrovně nákladů na SOHZ ve vztahu ke kritériím stanoveným Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, navrhuji přezkoumat tuto otázku mimo rámec tohoto důvodu kasačního opravného prostředku. Byla již totiž přezkoumána z hlediska přípustnosti v rámci odpovědi na druhý důvod hlavního kasačního opravného prostředku. Naproti tomu, pokud jde o meritum věci, otázka relevance výše uvedené judikatury Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg pro účely posouzení legality sporného rozhodnutí bude analyzována v odpovědi na třetí důvod hlavního kasačního opravného prostředku.
104. S ohledem na výše uvedené zastávám názor, že Soud správně připustil existenci skutečností, které měly Komisi vést k zahájení formálního vyšetřovacího řízení podle čl. 88 odst. 2 ES. Nicméně mám za to, že mohl dospět k závěru, že Komise měla zahájit uvedené řízení, jen ve světle všech obtíží, na které Komise narazila při přezkumu dotčených opatření. Při samostatném posouzení se mi žádná ze skutečností zkoumaných Soudem nejeví jako dostatečně průkazná. Takové je podle všeho zdání rovněž stanovisko Soudu v bodech 98 a 99 napadeného rozsudku.
105. V důsledku toho pro případ, že se Soudní dvůr nebude řídit mým návrhem ohledně posouzení samostatného důvodu kasačního opravného prostředku uplatněného Komisí, jakož i posouzení druhého důvodu hlavního kasačního opravného prostředku, navrhuji Soudnímu dvoru, aby zamítl první důvod kasačního opravného prostředku jako neopodstatněný.
VII – Ke třetímu důvodu hlavního kasačního opravného prostředku
A – Úvodní poznámky
106. Problematika nedostatečného přezkumu provedeného Komisí z hlediska kritérií zavedených výše uvedeným rozsudkem Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg byla dle názoru Soudu předmětem sedmého žalobního důvodu žaloby v prvním stupni. Jak jsem již uvedl výše v odpovědi na druhý důvod hlavního kasačního opravného prostředku, tento sedmý žalobní důvod měl být prohlášen za nepřípustný. Nicméně pro případ, že by se Soudní dvůr tímto návrhem neřídil, přezkoumám meritum tohoto důvodu.
B – Argumenty účastníků řízení
107. Belgická vláda a Komise vytýkají Soudu, že porušil zásadu právní jistoty tím, že použil čtvrté kritérium výše uvedeného rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg se zpětnou účinností. Belgická vláda se v tomto ohledu opírá o rozsudek Soudu Sarrió v. Komise(31), podle něhož Komise musí dodržovat výlučně judikaturu použitelnou v okamžiku přijetí svých rozhodnutí.
108. Žalobkyně v prvním stupni zdůrazňují rozdíly mezi projednávanou věcí a případem, kterého se týkala výše uvedená věc Sarrió v. Komise, ke zpochybnění relevance argumentů vznesených belgickou vládou.
C – Posouzení
109. Svým důvodem kasačního opravného prostředku se belgická vláda dovolává porušení zásady právní jistoty Soudem. Nicméně za účelem poskytnutí užitečné odpovědi na její obavy je třeba stručně připomenout problematiku účinků, které je třeba přisuzovat výkladovým rozsudkům, které Soudní dvůr vynáší v rámci řízení o předběžné otázce, jakož i pravidla upravující časovou působnost právních norem Unie.
110. Podotýkám, že retrospektivní povaha judikatury („judge‑made law“) coby zdroj práva je klasickým aspektem právní nauky(32) .
111. Ve své judikatuře Soudní dvůr výslovně připustil zásadu zpětné účinnosti svých výkladových rozsudků podle článku 234 ES(33) . Výklad podaný Soudním dvorem v zásadě pouze vysvětluje obsah pravidla práva Unie použitelného ab initio (34) .
112. Výklad, který Soudní dvůr dává pravidlu práva Unie, při výkonu pravomoci, která je mu svěřena článkem 267 SFEU, tak v případě potřeby vyjasňuje a upřesňuje význam a působnost tohoto pravidla tak, jak musí nebo mělo být chápáno a uplatňováno od okamžiku jeho vstupu v platnost. Z toho vyplývá, že pravidlo takto vykládané může a musí být uplatňováno soudem samým na právní vztahy vzniklé a založené před vydáním rozsudku rozhodujícího o žádosti o výklad, pokud jsou splněny podmínky umožňující předložit příslušným soudům spor ohledně použití uvedeného pravidla(35) .
113. Nicméně výjimečně, s přihlédnutím k vážným potížím, kterými by jeho rozsudek mohl negativně ovlivnit minulost, může být Soudní dvůr nucen k tomu, že omezí možnost každé dotčené osoby dovolávat se výkladu, který dává ustanovení prostřednictvím řízení o předběžné otázce(36) .
114. Použitelnost kritérií zavedených ve výše uvedeném rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, byla předmětem rozsáhlé analýzy v rozsudku Soudu BUPA a další v. Komise (37) . V tomto rozsudku bylo rozhodnuto, že při neexistenci jakéhokoli časového omezení jsou zásady vyplývající z výše uvedeného rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg ohledně výkladu čl. 87 odst. 1 ES plně použitelné na skutkovou a právní situaci věci tak, jak byla předložena Komisi, když přijala napadené rozhodnutí, ačkoliv vyhlášení dotčeného rozsudku následovalo přijetí rozhodnutí Komise, a ta tedy nemohla znát jeho obsah v okamžiku přijetí svého rozhodnutí(38) .
115. Mám za to, že ve výše uvedeném rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg Soudní dvůr upřesnil kritéria použitelná při správním přezkumu opatření, které může být státní podporou v kontextu poskytování SOHZ. Soudní dvůr tak provedl výklad ustanovení práva Unie, a sice článku 86 ES, s tím, že usiloval o upřesnění způsobů jeho výkladu a uplatnění.
116. Soudní dvůr se tak omezil na použití platné normy, aniž vytvořil nové pravidlo. V tomto ohledu je třeba připomenout, že rozsudek vynesený v řízení o předběžné otázce nemá konstitutivní hodnotu, ale čistě deklaratorní, a proto jeho účinky v zásadě sahají k datu vstupu vykládaného pravidla v platnost(39) .
117. Krom toho mám za to, že právní řád Unie nepožívá žádných záruk, pokud jde o neomylnost Komise při uplatňování právních norem Unie. Vzhledem k tomu, že Komise nemá jiný zájem, než chránit legalitu práva Unie, skutečnost, že Soudní dvůr jí poskytne určitý pokyn pro účely uplatňování sporného ustanovení, představuje pro Komisi užitečný zdroj informací pro výkon jejích pravomocí. Komise je totiž povinna uplatňovat právo Unie v jeho objektivním smyslu.
118. V napadeném rozsudku má Soud za to, že neexistence úplného přezkumu dotčeného opatření z hlediska kritérií zavedených výše uvedenou judikaturou Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg hovoří ve prospěch existence závažných obtíží na straně Komise. Komise se neřídila pravidlem, které nemohla v okamžiku přijetí sporného rozhodnutí znát(40) .
119. Odůvodnění Soudu ve výše uvedeném rozsudku BUPA a další v. Komise se tak mírně liší od odůvodnění zvoleného Soudem v napadeném rozsudku. V uvedené věci, s přihlédnutím k jeho závěru ohledně použitelnosti kritérií zavedených ve výše uvedeném rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, jehož dosah nebyl Soudním dvorem časově omezen, se Soud rozhodl přezkoumat, zda napadené rozhodnutí bylo slučitelné s kritérii stanovenými v uvedeném rozsudku. Provedl tak přezkum legality uvedeného rozhodnutí za použití kritérií formulovaných v tomto rozsudku v souladu s duchem a cílem, které vedly k jejich stanovení, způsobem přizpůsobeným konkrétním údajům případu, o kterém měl rozhodnout.
120. Kromě toho ve svém rozsudku Asklepios Kliniken v. Komise Soud připustil, v rámci posouzení lhůty pro vyřízení stížnosti, že Komise mohla oprávněně odložit přezkum skutkových otázek položených ve stížnosti až do vyjasnění právního rámce, s ohledem na nějž měla být stížnost vyřízena, s přihlédnutím k důležitosti výše uvedené věci Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg. Soud tedy v podstatě shledal, že Komise neporušila své povinnosti řádné péče tím, že čekala na výsledek výše uvedené věci Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg(41) .
121. Konečně, ačkoliv z ustálené judikatury vyplývá, že legalita rozhodnutí ve věci státních podpor musí být posuzována v závislosti na informacích, které Komise mohla mít k dispozici v okamžiku, kdy rozhodla(42), je třeba opětovně potvrdit zásadní rozdíl existující mezi skutkovými poznatky, které má Komise k dispozici, a právním výkladem, a sice referenčním normativním rámcem, který podléhá výkladu soudem Unie. Tento rámec představuje prvek objektivní legality zavazující Komisi.
122. S přihlédnutím k výše uvedenému mám za to, že výklad platného ustanovení Soudním dvorem musí vést ke zrušení rozhodnutí Komise, proti kterému se lze odvolat, přijatého před vyhlášením rozsudku Soudního dvora, jelikož Komise nepoužila kritéria správního přezkumu vyplývající z tohoto nového výkladu, pokud se žalobce dovolal ustanovení, které je předmětem dotčeného výkladu.
123. Nejde tedy o vytýkání Komisi, že se dopustila nesprávného právního posouzení, ale o potvrzení její role strážkyně smluv pod soudní kontrolou Soudního dvora, v souladu se zásadou právního státu upravenou v článku 2 Smlouvy o Evropské unii.
124. V důsledku toho navrhuji zamítnout třetí důvod hlavního kasačního opravného prostředku.
VIII – Závěry
125. S přihlédnutím k předcházejícím úvahám navrhuji Soudnímu dvoru:
„–	zrušit rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 10. února 2009, Deutsche Post a DHL International v. Komise (T‑388/03) v plném rozsahu buď na základě samostatného důvodu kasačního opravného prostředku Evropské komise, anebo na základě druhého důvodu hlavního kasačního opravného prostředku, a
– rozhodnout s konečnou platností o sporu tak, že prohlásí žalobu v prvním stupni za nepřípustnou v plném rozsahu.
126. Pokud by se však Soudní dvůr rozhodl neřídit se tímto návrhem, podpůrně navrhuji, aby Soudní dvůr zamítl jak samostatný důvod kasačního opravného prostředku, tak hlavní kasační opravný prostředek v plném rozsahu.
127. Vzhledem k tomu, že rozhodnutí o náhradě nákladů bude záviset na řešení přijatém Soudním dvorem, nebudu se k němu vyjadřovat.“
(1) .
(2)  –	Rozsudek ze dne 24. července 2003 (C‑280/00, Recueil, s. I‑7747).
(3)  –	Podotýkám, že není jasné, zda je třeba kvalifikovat důvod vznesený Komisí jako vzájemný kasační opravný prostředek nebo „samostatný důvod kasačního opravného prostředku“. Je jasné, že z procesního hlediska nebude mít učiněná kvalifikace žádný dopad na to, jak bude s konkrétní argumentací Komise zacházeno. Vzhledem k tomu, že Komise nikde ve své kasační odpovědi nepoužívá výraz „vzájemný kasační opravný prostředek“, přitom obhajuje přípustnost svého odlišného důvodu kasačního opravného prostředku, navrhuji ponechat kvalifikaci jako „samostatný důvod kasačního opravného prostředku“.
(4)  –	Rozsudek ze dne 28. února 2008, Neirinck v. Komise (C‑17/07 P, bod 38).
(5)  –	Rozsudek ze dne 29. listopadu 2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall a další v. Komise (C‑176/06 P, bod 18).
(6)  –	Rozsudek ze dne 20. února 1997, Komise v. Daffix (C‑166/95 P, Recueil, s. I‑983, bod 25).
(7)  –	Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 8. července 1999, Chemie Linz v. Komise (C‑245/92 P, Recueil, s. I‑4643, bod 32).
(8)  –	Rozsudek ze dne 11. února 1999, Antillean Rice Mills a další v. Komise (C‑390/95 P, Recueil, s. I‑769, body 21 a 22).
(9)  –	Rozsudky ze dne 19. května 1993, Cook v. Komise (C‑198/91, Recueil, s. I‑2487), a ze dne 15. června 1993, Matra v. Komise (C‑225/91, Recueil, s. I‑3203).
(10)  –	Věc Komise v. Kronoply a Kronotex (C‑83/09 P) probíhající před Soudním dvorem, v níž jsem přednesl stanovisko dne 25. listopadu 2010.
(11)  –	Rozsudek ze dne 13. prosince 2005 (C‑78/03 P, Sb. rozh. s. I‑10737), v němž se Soudní dvůr snažil rozvést řešení přijaté ve výše uvedených rozsudcích Cook v. Komise a Matra v. Komise.
(12)  –	Výše uvedené rozsudky Cook v. Komise a Matra v. Komise, jakož i rozsudek ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France (C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719).
(13)  –	V bodě 35 napadeného rozsudku Soud uvedl stanovisko Komise, podle níž žaloba v prvním stupni nebyla přípustná, jelikož žalobkyně uplatnily porušení svých procesních záruk pouze velmi obecně a v návrhových žádáních navrhovaly zrušení napadeného rozhodnutí, a nikoli zahájení formálního vyšetřovacího řízení.
(14)  –	Nařízení Rady ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES ( Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339).
(15)  –	Rozsudek ze dne 15. července 1963 (25/62, Recueil, s. 197).
(16) – Body 15 a násl. repliky před Soudem.
(17) – Rozsudky ze dne 19. května 1983, Verros v. Parlament (306/81, Recueil, s. 1755, bod 9), a ze dne 22. listopadu 2001, Nizozemsko v. Rada (C‑301/97, Recueil, s. I‑8853, bod 169).
(18) – Viz mé výše uvedené stanovisko ze dne 25. listopadu 2010 ve věci Komise v. Kronoply a Kronotex (body 112 a 113).
(19)  –	Viz rozsudky ze dne 6. dubna 2006, General Motors v. Komise (C‑551/03 P, Sb. rozh. s. I‑3173, bod 51); ze dne 22. května 2008, Evonik Degussa v. Komise a Rada (C‑266/06 P, bod 72), a ze dne 6. listopadu 2008, Nizozemsko v. Komise (C‑405/07 P, Sb. rozh. s. I‑8301, bod 44).
(20)  –	Rozsudek ze dne 22. prosince 2008, British Aggregates v. Komise (C‑487/06 P, Sb. rozh. s. I‑10505, bod 111).
(21)  –	Výše uvedený rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France (body 35 a 36).
(22)  –	Podle judikatury Soudu Komise nemůže odmítnout zahájit formální vyšetřovací řízení tím, že se odvolá na jiné okolnosti, jako jsou zájmy třetích osob, hlediska hospodárnosti řízení nebo jakékoliv jiné důvody správní vhodnosti, viz rozsudek Soudu ze dne 15. března 2001, Prayon‑Rupel v. Komise (T‑73/98, Recueil, s. II‑867, bod 44).
(23)  –	Výše uvedený rozsudek Prayon‑Rupel v. Komise (bod 45).
(24)  –	Viz rozsudek ze dne 2. dubna 2009, Bouygues a Bouygues Télécom v. Komise (C‑431/07 P, Sb. rozh. s. I‑2665, body 61 až 63).
(25)  –	Výše uvedený rozsudek Prayon‑Rupel v. Komise (bod 47).
(26)  –	Viz zejména rozsudek ze dne 20. března 1984, Německo v. Komise (84/82, Recueil, s. 1451, bod 13); výše uvedený rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France (bod 39); výše uvedený rozsudek Prayon‑Rupel v. Komise (bod 42); rozsudek ze dne 17. července 2008, Athinaïki Techniki v. Komise (C‑521/06 P, Sb. rozh, s. I‑5829, bod 34); výše uvedený rozsudek Bouygues a Bouygues Télécom v. Komise (bod 61), jakož i rozsudek Soudu ze dne 18. září 1995, SIDE v. Komise (T‑49/93, Recueil, s. II‑2501, bod 58).
(27)  –	Rozsudek Soudu ze dne 12. prosince 2006, Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid a Federación Catalana de Estaciones de Servicio v. Komise (T‑95/03, Sb. rozh. s. II‑4739, bod 139).
(28)  –	Výše uvedený rozsudek Bouygues a Bouygues Télécom v. Komise (bod 63).
(29)  –	Viz výše uvedené stanovisko ve věci Bouygues a Bouygues Télécom v. Komise (body 210 a násl.).
(30)  –	Výše uvedené rozsudky Německo v. Komise (body 15 a 17) a Prayon‑Rupel v. Komise (bod 93), jakož i rozsudek Tribunálu ze dne 10. května 2000, SIC v. Komise (T‑46/97, Sb. rozh. s. II‑2125, bod 102); viz rovněž bod 94 napadeného rozsudku.
(31) – Rozsudek ze dne 14. května 1998 (T‑334/94, Recueil, s. II‑1439).
(32)  –	Viz Cross, R., a Harris, J. W., Precedent in English Law,
Clarendon Law Series, 1991, s. 30 až 32.
(33)  –	Rozsudky ze dne 27. března 1980, Denkavit italiana (61/79, Recueil, s. 1205); ze dne 27. března 1980, Meridionale Industria Salumi a další (66/79, 127/79 a 128/79, Recueil, s. 1237); ze dne 29. listopadu 2001, Griesmar (C‑366/99, Recueil, s. I‑9383), a ze dne 20. září 2001, Grzelczyk (C‑184/99, Recueil, s. I‑6193).
(34)  –	Viz v tomto ohledu Pescatore, P., „Art. 177“, Traité instituant la CEE. Commentaire article par article,
Economica, Paříž 1992, s. 1120.
(35)  –	Viz zejména rozsudky ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heitz (C‑453/00, Recueil, s. I‑837, bod 21), a ze dne 13. dubna 2010, Bressol a další a Chaverot a další (C‑73/08, Sb. rozh. s I-02735, body 90 a násl., a uvedená judikatura).
(36)  –	Viz zejména rozsudek ze dne 8. dubna 1976, Defrenne (43/75, Recueil, s. 455); výše uvedený rozsudek Denkavit italiana (bod 17); rozsudky ze dne 6. března 2007, Meilicke a další (C‑292/04, Sb. rozh. s. I‑1835, body 36 a 37) a ze dne 17. května 1990, Barber (C‑262/88, Recueil, s. I‑1889, body 41 a 44). Viz rovněž rozsudek ze dne 1. dubna 2008, Maruko (C‑267/06, Sb.rozh. s. I‑1757, bod 77).
(37)  –	Rozsudek ze dne 12. února 2008 (T‑289/03, Sb. rozh. s. II‑81).
(38)  –	Podotýkám, že proti výše uvedenému rozsudku BUPA a další v. Komise nebyl podán kasační opravný prostředek.
(39)  –	Viz zejména rozsudek ze dne 12. února 2008, Kempter (C‑2/06, Sb. rozh., s. I‑411, bod 35).
(40)  –	Sporné rozhodnutí je datováno dne 23. července 2003 a výše uvedený rozsudek Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg
dne 24. července 2003.
(41)  –	Rozsudek ze dne 11. července 2007, Asklepios Kliniken v. Komise (T‑167/04, Sb.rozh. s. II‑2379, body 87 až 89) (ohledně stížnosti, nikoliv oznámení).
(42)  –	Viz zejména rozsudky ze dne 10. července 1986, Belgie v. Komise (234/84, Recueil, s. 2263, bod 16); ze dne 24. září 2002, Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise (C‑74/00 P a C‑75/00 P, Recueil, s. I‑7869, bod 168); ze dne 14. září 2004, Španělsko v. Komise (C‑276/02, Sb. rozh. s. I‑8091, bod 31), a ze dne 15. dubna 2008, Nuova Agricast (C‑390/06, Sb.rozh. s. I‑2577, bod 54).