62006CC0306
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
M. POIARESE MADURA
přednesené dne 18. října 2007 (
1
)
Věc C-306/06
01051 Telecom GmbH
v.
Deutsche Telekom AG
„Směrnice 2000/35/ES — Postup proti opožděným platbám v obchodních transakcích — Článek 3 odst. 1 písm. c) bod ii) — Opožděné platby — Bankovní převod — Okamžik, od něhož je třeba platbu považovat za provedenou“
1.
Prostřednictvím této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce klade Oberlandesgericht Köln (Německo) Soudnímu dvoru otázku týkající se výkladu čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích (
2
).
2.
Podstatou otázky položené Soudnímu dvoru je, zda výše uvedené ustanovení, podle něhož má věřitel v několika jazykových verzích, zejména pak ve verzi německé, právo na úroky z prodlení, „pokud neobdržel splatnou částku včas, s výjimkou případu, kdy za takové prodlení není dlužník odpovědný“, znamená, že v případě, kdy se platba provádí bankovním převodem, musí být částka, jež má být zaplacena, připsána na účet věřitele včas, nebo zda k tomu, aby nezačaly nabíhat úroky z prodlení nebo aby jejich další nabíhání bylo ukončeno, stačí, že příkaz k převodu je podán včas.
3.
Již na tomto místě je třeba upřesnit, že přestože se tato otázka může z pohledu některých jazykových verzí (
3
), v nichž se ne vždy odkazuje na obdržení splatné částky včas, zdát překvapivá, nezpochybňuje to ústřední otázku této věci, kterou zůstává otázka rozložení rizika mezi věřitele a dlužníka v případě, že dlužník není přímo odpovědný za opožděnou platbu.
I – Spor v původním řízení, právní rámec a předběžná otázka
4.
Spor v původním řízení je veden mezi 01051 Telecom GmbH (dále jen „žalobkyně“) a Deutsche Telekom AG (dále jen „Deutsche Telekom“) ohledně platby úroků z prodlení. Obě tyto společnosti poskytují telekomunikační služby určené veřejnosti a provozovatelům sítí. Deutsche Telekom mimoto nabízí fakturační služby jiným provozovatelům, včetně žalobkyně.
5.
Od roku 1998 jsou oba provozovatelé vázáni smlouvou o vzájemném propojení, podle níž si smluvní strany vzájemně fakturují plnění poskytnutá v rámci této smlouvy a na jejím základě vypočítávají splatné částky. Tato smlouva byla několikrát změněna. Poslední znění ze dne 26. června 2002 stanoví ohledně opožděných plateb v článku 17.5 následující:
„K prodlení dochází, nedošlo-li k němu již na základě upomínky, 30 dnů po splatnosti a obdržení faktury.“
6.
Krom toho, účastnice řízení uzavřely během roku 2001 smlouvu o fakturaci a vymáhání pohledávek, která v bodě 8 stanoví:
„Druhá smluvní strana může patnáctý nebo poslední den kalendářního měsíce vyfakturovat Deutsche Telekom čisté částky uznané Deutsche Telekom za částky, které lze vyfakturovat, společně s DPH, za plnění poskytnutá posledně uvedené. Vyfakturovaná částka musí být připsána na účet uvedený ve faktuře nebo započtena nejpozději do 30 dnů po obdržení faktury.“
7.
Žalující společnost zastává názor, že by se výše uvedené ustanovení smlouvy o fakturaci a vymáhání pohledávek mělo uplatnit v rámci smlouvy o vzájemném propojení, takže předcházení nebo ukončení prodlení a povinnosti platit úroky z prodlení závisí, mimo jiných podmínek, na obdržení nebo na připsání vyfakturované částky na účet. Proto se považuje za oprávněnou požadovat úroky z prodlení od Deutsche Telekom ohledně zbytkové částky po provedeném započtení, vzhledem k tomu, že ke třicátému dni po obdržení faktury nebyla celá dlužná částka připsána na její účet.
8.
Žalovaná naopak zastává názor, že údajná dohoda nebyla uskutečněna. Tvrdí, že již zaplatila splatné částky ze smlouvy o vzájemném propojení, když včas své bance zaslala příkazy k převodu, které tato banka obdržela.
9.
Nalézací soud a odvolací soud se shodují na tom, že je třeba vyloučit použití smlouvy o fakturaci a vymáhání pohledávek na smlouvu o vzájemném propojení. Za těchto podmínek a při neexistenci jakéhokoli upřesnění okamžiku, od kterého plynou úroky z prodlení v případě platby prostřednictvím bankovního převodu, ve smlouvě o vzájemném propojení, se uplatní vnitrostátní právo.
10.
Ustanovení § 269 německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch – dále jen „BGB“) stanoví:
„1.   Není-li místo plnění určeno a nelze-li jej určit z okolností a zejména z povahy závazku, k plnění dochází v místě, kde má dlužník bydliště nebo sídlo v době vzniku dluhu.
2.   Vznikl-li závazek v souvislosti s podnikatelskou činností dlužníka a měl-li dlužník provozovnu jinde než v místě svého bydliště nebo sídla, je místo bydliště nebo sídla nahrazeno místem této provozovny.
3.   Pouhá skutečnost, že dlužník nesl náklady odeslání, neumožňuje dospět k závěru, že místo, kde má dojít k odeslání, musí být považováno za místo plnění.“
11.
Ustanovení § 270 BGB zní následovně:
„1.   V případě pochybností musí dlužník na své nebezpečí a náklady doručit peníze do místa bydliště nebo sídla věřitele.
2.   Vznikla-li pohledávka v souvislosti s podnikatelskou činností věřitele a má-li věřitel provozovnu jinde než v místě bydliště nebo sídla, je místo bydliště nebo sídla nahrazeno místem této provozovny.
3.   Dojde-li v důsledku změny místa bydliště, sídla nebo provozovny věřitele, k níž došlo po vzniku dluhu, ke zvýšení nákladů nebo rizik spojených s odesláním, nese rozdíl nákladů v prvním případě a rizika ve druhém případě věřitel.
4.   Ustanovení týkající se místa plnění zůstávají nedotčena.“
12.
Z těchto ustanovení v jejich pojetí ve vnitrostátní judikatuře a právní nauce vyplývá, že v případě platby převodem, jako je tomu v projednávaném případě, se plnění považuje za uskutečněné včas, pokud (i) příkaz k převodu došel finanční instituci dlužníka před uplynutím lhůty, (ii) účet dlužníka je krytý nebo je spojen s úvěrovým rámcem v dostatečné výši, a (iii) finanční instituce dlužníka přijme příkaz k převodu. Jinými slovy není k tomu, aby se platba uskutečnila, nutné, aby daná částka byla fyzicky připsána na účet věřitele.
13.
Konečně, ve znění pozměněném s cílem provést směrnici 2000/35, § 286 BGB stanoví:
„1.   Nesplní-li dlužník svůj závazek na základě upomínky věřitele zaslané po uplynutí doby splatnosti, je v důsledku této upomínky v prodlení. Podání žaloby na plnění a doručení platebního rozkazu v příslušném řízení se považují za upomínku.
2.   Upomínka není nutná, pokud:
i.
bylo stanoveno kalendářní datum plnění,
ii.
plnění musí předcházet určitá událost a k plnění byla stanovena přiměřená lhůta takovým způsobem, že může být vypočtena podle kalendáře od uvedené události,
iii.
dlužník vážně a s konečnou platností odmítá splnit svůj závazek,
iv.
okamžité prodlení je odůvodněno zvláštními důvody a s přihlédnutím k zájmům obou dotčených stran.
3.   Dlužník pohledávky je v prodlení nejpozději 30 dnů po uplynutí doby splatnosti a po obdržení faktury nebo jiného rovnocenného dokumentu vyzývajícího k provedení platby, neprovedl-li platbu dříve; to platí pro dlužníka, který je rovněž spotřebitelem, pouze tehdy, pokud faktura nebo jiný dokument vyzývající k provedení platby obsahují výslovný odkaz na tento následek. Není-li den obdržení faktury nebo dokumentu vyzývajícího k provedení platby jednoznačný, je dlužník, pokud není spotřebitelem, v prodlení nejpozději 30 dnů po uplynutí doby splatnosti a obdržení protiplnění.
4.   Dlužník není v prodlení, pokud k plnění nedošlo v důsledku události, za kterou není odpovědný.“
14.
Takto provedená směrnice 2000/35 o opožděných platbách zejména v článku 3 stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, že:
a)
úrok z prodlení podle písmene d) se stává splatným dnem následujícím po dni splatnosti nebo po uplynutí platební lhůty, které jsou stanoveny ve smlouvě;
b)
jestliže den splatnosti ani platební lhůta nejsou ve smlouvě stanoveny, stává se úrok z prodlení splatným automaticky bez nutnosti upomínky:
i)
30 dnů po dni, kdy dlužník obdrží fakturu nebo jiný rovnocenný dokument vyzývající k provedení platby, nebo
ii)
jestliže není datum obdržení faktury nebo jiného rovnocenného dokumentu vyzývajícího k provedení platby jednoznačné, 30 dnů po dni obdržení zboží nebo služeb, nebo
iii)
jestliže dlužník obdrží fakturu nebo jiný rovnocenný dokument vyzývající k provedení platby dříve než zboží nebo služby, 30 dnů po obdržení zboží nebo služeb, nebo
iv)
jestliže přejímka nebo prohlídka zboží nebo služeb, jejímž prostřednictvím se zjišťuje, zda zboží nebo služby byly dodány v souladu se smlouvou, jsou prováděny podle zákona nebo smlouvy a jestliže dlužník obdrží fakturu nebo jiný rovnocenný dokument vyzývající k provedení platby dříve anebo v den, kdy probíhá přejímka nebo prohlídka, 30 dnů po dni přejímky nebo prohlídky;
c)
věřitel má právo na úrok z prodlení, pokud:
i)
splnil své smluvní a zákonné povinnosti a
ii)
neobdržel splatnou částku včas, s výjimkou případu, kdy za takové prodlení není dlužník odpovědný.
[…]“
15.
Landgericht Bonn (zemský soud) částečně vyhověl žalobě společnosti 01051 Telecom maje za to, že čl. 3 odst. 1 písm. c) bod ii) směrnice 2000/35, podle něhož má věřitel právo na úroky z prodlení v případě opožděné platby, pokud včas neobdržel vyfakturovanou částku, svědčí pro zohlednění opožděného obdržení splatné částky jako události, která způsobuje nabíhání úroků z prodlení, přestože platební příkaz byl podán včas.
16.
Oberlandesgericht Köln (vrchní zemský soud) v rámci odvolání uvedl, že za účelem vyplnění mezer smlouvy o vzájemném propojení, pokud jde o tuto věc, se lze dovolávat směrnice 2000/35, a následně usoudil, že čl. 3 odst. 1 písm. c) bod ii) směrnice může rovněž odpovídat výkladu převládajícímu v německém právu, podle kterého je v případě platby bankovním převodem rozhodné opožděné podání příkazu k převodu, a nikoli opožděné obdržení částky. Výše uvedený článek, který upřesňuje, že právo na úroky z prodlení nevzniká, pokud dlužník „není za prodlení odpovědný“, podle názoru předkládajícího soudu značí, že i opožděná platba může být považována za „obdrženou“ včas věřitelem, pokud dlužník učinil vše nezbytné pro to, aby splatná částka byla převedena včas.
17.
Předkládající soud přesto uznává, že výklad dotčeného ustanovení není jednoznačný. Zejména použití výrazů „erhalten“, „reçu“ a „received“ v německé, francouzské a anglické verzi by mohlo naznačovat, že k tomu, aby se předešlo opožděné platbě ve smyslu směrnice 2000/35, musí daná částka dojít věřiteli před uplynutím příslušné lhůty.
18.
Za těchto okolností se Oberlandesgericht Köln rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je vnitrostátní právní úprava, podle níž u platby, která zabraňuje vzniku prodlení dlužníka nebo ukončuje vzniklé prodlení dlužníka a je provedena bankovním převodem, nezáleží na okamžiku připsání částky na účet věřitele, nýbrž na okamžiku podání příkazu k převodu dlužníkem při dostatečném krytí účtu nebo odpovídajícím úvěrovém rámci a přijetí takového příkazu bankou, v souladu s čl. 3 odst. 1 písm. c) bodem ii) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích?“
II – Právní analýza
19.
Před posouzením věci samé je třeba nejprve posoudit přípustnost předběžné otázky.
A – K přípustnosti
20.
Relevance položené předběžné otázky, přestože se jí jak se zdá účastnice řízení ve svých vyjádřeních nezabývaly, si zasluhuje několik doplňujících poznámek.
21.
Jelikož se jedná o spor mezi jednotlivci, je třeba přihlédnout k tomu, že podle ustálené judikatury Soudního dvora nemůže směrnice sama o sobě zakládat práva a povinnosti v rámci jejich vztahů (
4
). Soudní dvůr měl v rozsudku QDQ Media (
5
) příležitost připomenout tuto zásadu v odpovědi na předběžnou otázku týkající se rovněž výkladu směrnice 2000/35.
22.
Přesto však podle zásady konformního výkladu a povinnosti loajální spolupráce zakotvené v článku 10 ES Soudní dvůr opakovaně připomněl, že vnitrostátní soud povolaný k výkladu vnitrostátního práva je povinen poskytnout výklad v co největším možném rozsahu ve světle znění a účelu směrnice, aby tak bylo dosaženo jí sledovaného cíle (
6
).
23.
Takovouto povinnost nelze ve věci v původním řízení zpochybnit tím, že lhůta k provedení směrnice 2000/35 ještě v době rozhodné z hlediska skutkového stavu neuplynula.
24.
Od vydání rozsudku Inter-Environnement Wallonie (
7
) má totiž Soudní dvůr na základě čl. 10 druhého pododstavce ES a článku 249 ES za to, že během lhůty k provedení se členský stát, kterému je směrnice určena, musí zdržet přijetí jakýchkoli opatření, jež by mohla vážně ohrozit dosažení cíle stanoveného touto směrnicí. To platí tím spíše, když se otázka položená Soudnímu dvoru netýká případného vyloučení vnitrostátního ustanovení, nýbrž jeho výkladu, je-li tento výklad již ve vnitrostátním právním řádu nejistý. Navíc Soudní dvůr upřesnil, že
„od data, k němuž směrnice vstoupila v platnost, se soudy členského státu musejí zdržet v co největším možném rozsahu výkladu vnitrostátního práva, který by mohl vážně ohrozit dosažení cíle sledovaného touto směrnicí po uplynutí lhůty pro její provedení“ (
8
).
25.
Konečně, ve věci v původním řízení zvolil vnitrostátní zákonodárce předčasné provedení ustanovení směrnice 2000/35, když přijal § 286 BGB. Za těchto okolností má Soudní dvůr za to, že:
„Vnitrostátní soud je tak při použití vnitrostátního práva a zejména ustanovení právní úpravy specificky přijaté za účelem provedení požadavků směrnice povinen vykládat vnitrostátní právo v co největším možném rozsahu ve světle znění a účelu příslušné směrnice, aby tak dosáhl výsledku jí zamýšleného, a dosáhl tak souladu s třetím pododstavcem článku 249 ES (
9
).“
26.
Za těchto podmínek musí soud přihlédnout k vůli vnitrostátního zákonodárce, který si přál rychlé provedení, a vykládat prováděcí ustanovení v souladu se směrnicí (
10
). Jelikož ustanovení § 269, § 270 a § 286 BGB mohou být vykládána různě, závisí řešení sporu do značné míry na výkladu čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii) směrnice o opožděných platbách podaném Soudním dvorem, takže relevance otázky položené Soudnímu dvoru musí být považovaná za prokázanou.
B – K výkladu čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii) směrnice 2000/35
27.
Soudní dvůr je v podstatě žádán, aby určil, od jaké operace může být platba uskutečněná bankovním převodem považována za správně provedenou v rámci určité obchodní transakce, a tudíž nemůže vést k platbě úroků z prodlení ve smyslu směrnice 2000/35.
28.
Žalobkyně a Komise Evropských společenství hájí striktní chápání významu čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii) směrnice 2000/35 a mají za to, že toto ustanovení ukládá dlužníku povinnost zajistit, aby věřitel mohl splatnou částkou včas disponovat. Jinými slovy, pouze okamžik, kdy jsou finanční prostředky fakticky připsány na účet věřitele, může prodlení ukončit nebo zamezit platbě úroků z prodlení.
29.
Je pravda, že doslovný výklad uvedeného článku ve většině jazykových verzí jak se zdá potvrzuje tento postoj, když uvádí, že věřitel má právo na úroky z prodlení, pokud „neobdržel splatnou částku včas“. To, že zákonodárce Společenství zvolil toto slovo, vybízí totiž k úsudku, že k tomu, aby došlo k ukončení splatnosti úroků z prodlení musí být splatná částka připsána na účet věřitele včas.
30.
Na podporu tohoto tvrzení lze rovněž uvést, že tento požadavek se dokonale začleňuje do rámce cíle zajistit účinnou ochranu věřitele proti opožděným platbám, jak jasně vyplývá ze sedmého, šestnáctého, devatenáctého a dvacátého bodu odůvodnění směrnice 2000/35, neboť zmíněné opožděné platby představují „překážku řádného fungování vnitřního trhu“ (
11
). Jak doslovný, tak teleologický výklad tedy prima facie svědčí ve prospěch požadavku skutečné platby splatné částky v tom smyslu, že příjemce musí mít možnost disponovat částkou připsanou na jeho účet.
31.
Tento výklad však zatěžuje dlužníka odpovědností, kterou není jak se zdá povinen nést. Zavazuje totiž dlužníka, aby s přesností předvídal lhůty nezbytné pro provedení transakce jednotlivými na ní se podílejícími finančními institucemi. I když lze mít přitom za to, že příkazce musí nést odpovědnost za prodlení přičitatelné jeho finanční instituci, totéž neplatí pro prodlení vyvolané finanční institucí věřitele nebo samotným věřitelem. Takový výklad je ostatně v rozporu s výkladem zvoleným směrnicí Evropského parlamentu a Rady 97/5/ES ze dne 27. ledna 1997 o přeshraničních převodech (
12
), podle něhož odpovědnost finanční instituce příjemce v případě opožděné platby musí nést věřitel, a nikoli dlužník (
13
).
32.
Řešení lze nicméně nalézt ve druhé části článku předloženého k výkladu Soudního dvora, podle které věřitel, který neobdržel splatnou částku včas, má právo na úroky z prodlení, „s výjimkou případu, kdy za takové prodlení není dlužník odpovědný“. Na jednání tak Komise zastávala názor, že čl. 3 odst. 1 písm. c) bod ii) může být vykládán tak, že v případě platby prostřednictvím bankovního převodu stanoví zásadu, podle níž k tomu, aby se předešlo vzniku nebo ukončilo prodlení musí být vyfakturovaná částka připsána na účet věřitele včas, s výjimkou okolností, které je třeba určit, kdy za opožděnou platbu nenese dlužník odpovědnost. Takový výklad však předpokládá rozkol mezi oběma částmi čl. 3 odst. 1 písm. c) bod ii), a to mezi zásadou a výjimkou ponechávající okolnosti, za kterých dlužník není za prodlení odpovědný, neurčité.
33.
Takový výklad musí být podle mého názoru vyloučen ze dvou hlavních důvodů. Zaprvé, navzdory zřetelnému pokroku v oblasti lhůt a transparentnosti bankovních transakcí (
14
) není v současnosti možné, aby dlužník s jistotou určil datum, kdy finanční instituce věřitele převede prostředky na účet věřitele. Povýšit požadavek, který může každopádně spočívat pouze na odhadu, na úroveň zásady tudíž porušuje zásadu právní jistoty. Uvedený přístup by navíc mohl být, v závislosti na kritériích stanovených pro určení neexistence odpovědnosti dlužníka, zdrojem právní nejistoty jak pro dlužníka, tak pro věřitele. Jestliže totiž dlužník nemůže určit okamžik, od kterého je zproštěn své povinnosti, rovněž tak věřitel by mohl být nucen nést riziko, které nemůže mít pod kontrolou, pokud by prodlení bylo přičitatelné finanční instituci dlužníka.
34.
Zadruhé, zamýšlený výklad vede k tomu, že posouzení okolností, za kterých není dlužník odpovědný za opožděnou platbu, je ponecháno na členských státech. Přestože výjimky musí být vykládány restriktivně, mohlo by to opětovně zavést nerovnosti mezi členskými státy, které jsou přímo v rozporu s harmonizačním cílem směrnice 2000/35 a obecněji s řádným fungováním společného trhu. Jak uvádí desátý bod odůvodnění: „jsou-li tuzemské a přeshraniční operace prováděny podle značně odlišných pravidel, může dojít k narušení hospodářské soutěže“. Tak by tomu bylo v případě, kdy by se o zproštění odpovědnosti rozhodovalo v rámci vnitrostátních práv, jejichž právní úpravy dané oblasti se liší.
35.
Navíc, přestože směrnice pravidelně odkazuje na vnitrostátní práva a třebaže se omezuje na stanovení minimálních požadavků v oblasti postupu proti opožděným platbám, v čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii) žádný takový odkaz není. Z požadavků jak jednotného uplatňování práva Společenství, tak zásady rovného zacházení vyplývá, že pojem odpovědnosti v oblasti opožděných plateb tudíž představuje autonomní pojem práva Společenství, který musí být vykládán jednotně (
15
).
36.
V poslední řadě je každopádně třeba připomenout, že směrnice 2000/35 byla přijata na základě článku 95 ES. V důsledku toho je hlavním cílem, který sleduje, vskutku sblížení právních předpisů členských států. Za tímto účelem usiluje o odstranění překážek řádného fungování vnitřního trhu, které plynou zejména z rozdílů mezi vnitrostátními právními řády. Výklad čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii), který by ponechal na členských státech, aby vymezily pojem „obdržení splatné částky včas“, stejně jako případy, kdy je odpovědnost dlužníka v oblasti opožděných plateb vyloučena, by přitom, jak již bylo zdůrazněno, opětovně zavedl nerovnosti mezi vnitrostátními právními úpravami, kterým chtěl zákonodárce Společenství právě zamezit.
37.
Cílům směrnice by však neodpovídal ani úsudek, že pouhý příkaz k převodu, přijatý finanční institucí dlužníka, zbavuje dlužníka jeho povinnosti. Takový výklad by směrnici zbavil užitečného účinku. Směrnice sleduje cíl spočívající v zákazu „zneužití smluvní svobody v neprospěch věřitele“ (
16
). Toto zneužití se vyznačuje zejména „dosažením další dlužníkovy likvidity na úkor věřitele“ (
17
). Usoudit, že pouze opožděný příkaz k převodu, a nikoli opožděné obdržení splatné částky má za následek platbu úroků z prodlení, přitom znamená dovolit dlužníkovi podat příkaz k převodu až poslední den splatnosti, jestliže jeho finanční instituce tento příkaz přijme v těchto lhůtách. Takové oportunistické chování připomíná zneužití smluvní svobody, na které se vztahuje směrnice, tím, že dlužníkovi povoluje disponovat hotovostí na úkor věřitele po jeden či více dnů předcházejících příkazu k převodu podanému poslední den splatnosti, zatímco částka měla být podle znění směrnice „obdržena“ k tomuto datu (
18
). Rovněž tak argument německé vlády, že přihlédnutí k příkazu k převodu jakožto ekvivalentu platby není v rozporu s cíli směrnice, se zdá být chybný. Cílem sledovaným tímto textem není zvýhodnit dlužníka tím, že mu bude povoleno disponovat hotovostí až do posledního dne splatnosti, nýbrž zaručit věřiteli, že obdrží splatnou částku v platební lhůtě.
38.
Krom toho takový výklad čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii) směrnice 2000/35 staví věřitele do právně nejistého postavení, pokud jde o datum splatnosti úroků z prodlení. Jsou-li tyto úroky splatné automaticky tehdy, pokud je příkaz k převodu podán opožděně, je ještě třeba, aby věřitel znal datum, kdy byl příkaz předán finanční instituci plátce. K tomu, aby tyto informace získal, by tedy věřiteli příslušelo učinit nezbytné kroky k získání opisu smlouvy, kterou došlo k přijetí příkazu k převodu, s cílem ověřit přesné datum platby. Krom toho, že tyto kroky relativizují automatický charakter splatnosti úroků z prodlení, zdá se, že lze ztěží popírat, že mají za následek dodatečnou správní zátěž pro věřitele – nebo pro dlužníka, je-li sjednáno, že zajistí tuto informaci – přestože cílem směrnice 2000/35 je výslovně vyhnout se takovéto správní a finanční zátěži (
19
).
39.
Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby se přiklonil k prostřednímu řešení, které by zaručilo rovnoměrné rozložení rizik mezi věřitele a dlužníka.
40.
Z důvodu relativní stálosti, se kterou je výraz „obdržel částku“ používán ve většině jazykových verzí směrnice 2000/35, a z důvodu cíle této směrnice se zdá, že lze jen stěží takovýto požadavek nechápat jako znamenající, že částka byla odečtena z účtu dlužníka, aby byla připsána na účet věřitele. Jelikož však Soudní dvůr připouští, v souladu se směrnicí o přeshraničních převodech a zvyklostmi v mezinárodním právu soukromém, že dlužník nemůže být považován za odpovědného za smluvní vztahy mezi věřitelem a jeho finanční institucí, zdá se, že je důvodné mít za to, že tato povinnost je splněna, došla-li daná částka finanční instituci příjemce, aniž by však již byla nutně připsána na jeho účet.
41.
Druhá část čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii) směrnice pak tento výklad podporuje, když stanoví, že neobdržení splatné částky včas není spojeno se vznikem práva na úroky z prodlení, pokud dlužník za překročení lhůty není odpovědný. Zatímco dlužník může v rámci smluvního vztahu založeného s jeho finanční institucí určit přesně a správně datum, kdy prostředky dojdou finanční instituci příjemce, není naproti tomu schopen předvídat lhůty k převodu prostředků finanční institucí věřitele na účet posledně uvedeného.
42.
Tento výklad první části čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii) směrnice 2000/35 ve světle druhé části tohoto ustanovení umožňuje zajistit relativní právní jistotu ve vztazích mezi věřitelem a dlužníkem, neboť dlužník má na základě smlouvy uzavřené se svou finanční institucí záruku ohledně data, kdy splnil svou povinnost, a věřitel má stejnou záruku poskytnutou jeho finanční institucí, pokud jde o obdržení splatné částky na jeho účet, aniž by jejich vztahy s jejich finančními institucemi narušily hlavní vztah založený mezi oběma smluvními stranami. Navrhovaný výklad podle mého názoru zaručuje rovnoměrné rozložení rizik podle kritéria zohledňujícího to, jaká smluvní strana je lépe schopna předvídat a kontrolovat vznik rizika.
III – Závěry
43.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku Oberlandesgericht Köln odpověděl následovně:
„Článek 3 odst. 1 písm. c) bod ii) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích znamená, že k tomu, aby platba učiněná prostřednictvím bankovního převodu zamezila úrokům z prodlení nebo aby ukončila jejich další nabíhání, musí splatná částka dojít finanční instituci věřitele včas.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. L 200, s. 35; Zvl. vyd. 17/01, s. 226.
(
3
) – Viz zejména portugalská verze, v níž čl. 3 odst. 1 písm. c) bod ii) směrnice 2000/35 zní pouze „O atraso seja imputável ao devedor“.
(
4
) – Viz zejména rozsudky ze dne 26. února 1986, Marshall (152/84, Recueil, s. 723); ze dne 13. listopadu 1990, Marleasing (C-106/89, Recueil, s. I-4135), a ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další (C-397/01 až C-403/01, Sb. rozh. s. I-8835).
(
5
) – Rozsudek ze dne 10. března 2005 (C-235/03, Sb. rozh. s. I-1937).
(
6
) – Rozsudky ze dne 10. dubna 1984, von Colson a Kamann (14/83, Recueil, s. 1891, bod 26); výše citovaný rozsudek Marleasing (bod 8); výše citovaný rozsudek Pfeiffer a další (bod 113), a rozsudek ze dne 4. července 2006, Adeneler a další (C-212/04, Sb. rozh. s. I-6057, bod 108).
(
7
) – Rozsudek ze dne 18. prosince 1997 (C-129/96, Recueil, s. I-7411, bod 50), potvrzený poté zejména v rozsudku ze dne 8. května 2003, ATRAL (C-14/02, Recueil, s. I-4431, bod 58).
(
8
) – Výše citovaný rozsudek Adeneler a další (bod 123).
(
9
) – Výše citovaný rozsudek Pfeiffer a další (bod 113).
(
10
) – Výše citované rozsudky Pfeiffer a další a Adeneler a další.
(
11
) – Viz zejména devátý a desátý bod odůvodnění směrnice 2000/35, jak byly uvedeny již v doporučení Komise 95/198/ES ze dne 12. května 1995 o platebních lhůtách v obchodních transakcích (Úř. věst. L 127, s. 19).
(
12
) – Úř. věst. L 43, s. 25; Zvl. vyd. 06/02, s. 305.
(
13
) – Viz zejména čl. 6 odst. 2 a 3, jakož i čl. 7 odst. 3 směrnice 97/5.
(
14
) – V tomto ohledu se lze odvolat na zprávu Komise Evropskému parlamentu a Radě o uplatnění směrnice 97/5 (KOM/2002/663 konečná). Tato zpráva tedy uvádí, že téměř 90 % převodů došlo na místo určení ve stanoveném čase a 8 % došlo do tří dnů po uvedeném datu (bod 3.7.2.1). Krom toho je zjištěno, že tyto převody trvaly v průměru 2,97 dnů; 95,4 % došlo do šesti pracovních dnů v souladu se standardní lhůtou stanovenou ve směrnici 97/5 (bod 3.8.2). Viz rovněž návrh směrnice o platebních službách [KOM (2005) 603 konečný], zvláště pak články 26, 28 a 60 této směrnice, které stanoví povinnost poskytovatele služby informovat příjemce zejména o „lhůtě plnění, v níž musí být platební služba poskytnuta“ [čl. 26 odst. 1 písm. a) bod ii)]. Návrh rovněž usiluje o to, aby plátcův poskytovatel platebních služeb připsal na platební účet příjemce částku uvedenou v platebním příkazu nejpozději do konce prvního pracovního dne po okamžiku přijetí (článek 60).
(
15
) – Viz zejména rozsudky ze dne 19. září 2000, Linster (C-287/98, Recueil, s. I-6917, bod 43); ze dne 11. března 2003, Ansul (C-40/01, Recueil, s. I-2439, bod 26), a ze dne 14. června 2007, Armin Häupl (C-246/05, Sb. rozh. s. I-4673, bod 43).
(
16
) – Devatenáctý bod odůvodnění směrnice 2000/35.
(
17
) – Tamtéž.
(
18
) – V tomto smyslu viz rovněž: Mengozzi, P., I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali:
L’interpretazione delle norme nazionali di attuazione delle direttive comunitarie, Padova, CEDAM, 2007, s. 15.
(
19
) – Sedmý bod odůvodnění směrnice 2000/35.