62022CJ0608
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
4. října 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Společná azylová politika – Směrnice 2011/95/EU – Podmínky, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí pro přiznání postavení uprchlíka – Článek 2 písm. d) a e) – Pojem ‚pronásledování‘ – Požadovaná míra závažnosti – Článek 9 – Dostatečně závažný souběh diskriminačních opatření přijatých vůči ženám – Článek 9 odst. 1 písm. b) – Formy pronásledování – Článek 9 odst. 2 – Posuzování žádostí o mezinárodní ochranu – Článek 4 odst. 3 – Povinnost individuálního posouzení – Rozsah“
Ve spojených věcech C‑608/22 a C‑609/22,
jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané na základě článku 267 SFEU rozhodnutími Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud, Rakousko) ze dne 14. září 2022, došlými Soudnímu dvoru dne 22. září 2022, v řízeních
AH (C‑608/22),
FN (C‑609/22)
proti
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení: K. Jürimäe, předsedkyně senátu, K. Lenaerts, předseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce třetího senátu, N. Piçarra (zpravodaj), N. Jääskinen a M. Gavalec, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za AH: N. Lorenz, Rechtsanwältin,
–
za FN: S. Moschitz-Kumar, Rechtsanwältin,
–
za rakouskou vládu: A Posch, J. Schmoll a M. Kopetzki, jako zmocněnci,
–
za belgickou vládu: M. Jacobs, A. Van Baelen a M. Van Regemorter, jako zmocněnkyně,
–
za španělskou vládu: A. Gavela Llopis a A. Pérez-Zurita Gutiérrez, jako zmocněnkyně,
–
za francouzskou vládu: B. Fodda a J. Illouz, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: A. Azéma, J. Hottiaux a H. Leupold, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. listopadu 2023,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 9 odst. 1 písm. a) a b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9).
2
Tyto žádosti byly podány v rámci sporů mezi AH a FN na straně jedné a Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Spolkový cizinecký a azylový úřad, Rakousko) na straně druhé ohledně legality rozhodnutí tohoto úřadu, kterými byly zamítnuty jejich žádosti o přiznání postavení uprchlíka.
Právní rámec
Mezinárodní právo
Ženevská úmluva
3
Článek 1 oddíl A bod 2 Úmluvy o právním postavení uprchlíků, která byla podepsána v Ženevě dne 28. července 1951 [Sbírka smluv Organizace spojených národů, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954 a byla doplněna Protokolem týkajícím se právního postavení uprchlíků uzavřeným v New Yorku dne 31. ledna 1967, který vstoupil v platnost dne 4. října 1967 (dále jen „Ženevská úmluva“), zní:
„[P]ro účely této úmluvy [se] pojem ‚uprchlík‘ vztahuje na kteroukoliv osobu, jež se nachází mimo svou vlast a má oprávněné obavy před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám [sociálním skupinám] nebo i zastávání určitých politických názorů, je neschopna přijmout nebo, vzhledem ke shora uvedeným obavám, odmítá ochranu své vlasti; […]“
CEDAW
4
Článek 1 Úmluvy o odstranění všech forem diskriminace žen (dále jen „CEDAW“), která byla přijata Valným shromážděním Organizace spojených národů dne 18. prosince 1979 a vstoupila v platnost dne 3. září 1981 (Sbírka smluv Organizace spojených národů, sv. 1249, č. I‑20378, s. 13), jejímiž smluvními stranami jsou všechny členské státy, zní:
„[P]ro účely této úmluvy bude výraz ‚diskriminace žen‘ označovat jakékoli činění rozdílu, vyloučení nebo omezení provedené na základě pohlaví, jehož důsledkem nebo cílem je narušit nebo zrušit uznání, požívání nebo uplatnění ze strany žen, bez ohledu na jejich rodinný stav, na základě rovnoprávnosti mužů a žen, lidských práv a základních svobod v politické, hospodářské, sociální, kulturní, občanské nebo jiné oblasti.“
5
Článek 3 této úmluvy stanoví, že státy, smluvní strany, budou ve všech oblastech, zvláště v politické, sociální, hospodářské a kulturní oblasti, přijímat veškerá příslušná opatření, včetně opatření legislativních, k zajištění plného rozvoje a povznesení žen, s cílem zaručit jim uplatňování a využívání lidských práv a základních svobod na základě rovnoprávnosti s muži.
6
Podle článku 5 uvedené úmluvy přijmou státy, smluvní strany, veškerá příslušná opatření mimo jiné ke změně společenských a kulturních zvyklostí, pokud jde o chování mužů a žen, s cílem dosáhnout odstranění předsudků a zvyků a všech jiných praktik založených na myšlence podřazenosti nebo nadřazenosti některého z pohlaví nebo na stereotypních úlohách mužů a žen.
7
Podle článků 7, 10 a 16 téže úmluvy přijmou státy, smluvní strany, veškerá příslušná opatření k odstranění diskriminace žen v politickém a veřejném životě země v oblasti vzdělání, jakož i ve všech věcech týkajících se manželství a rodinných vztahů.
Istanbulská úmluva
8
Úmluva Rady Evropy o prevenci a potírání násilí na ženách a domácího násilí, která byla uzavřena v Istanbulu dne 11. května 2011, podepsána Evropskou unií dne 13. června 2017, schválena jejím jménem rozhodnutím Rady (EU) 2023/1076 ze dne 1. června 2023 (Úř. věst. 2023, L 143 I, s. 4) (dále jen „Istanbulská úmluva“) a vstoupila pro Unii v platnost dne 1. října 2023, stanoví v článku 1 mimo jiné, že jejím účelem je chránit ženy proti všem formám násilí a předcházet, stíhat a odstraňovat násilí na ženách a domácí násilí, jakož i přispět k odstranění všech forem diskriminace žen a prosazovat skutečnou rovnost mezi ženami a muži, včetně posílení postavení žen.
9
Článek 3 této úmluvy upřesňuje, že pro účely této úmluvy se „násilím na ženách“ rozumí porušení lidských práv a forma diskriminace žen a znamená všechny násilné činy založené na pohlaví, které vedou nebo pravděpodobně povedou k fyzické, sexuální, psychické nebo ekonomické újmě nebo utrpení žen, včetně hrozeb takovým činem, donucování či svévolného zbavení svobody, ať na veřejnosti nebo v soukromí.
10
Článek 4 odst. 2 uvedené úmluvy stanoví:
„Smluvní strany odsuzují všechny formy diskriminace žen a bezodkladně přijmou legislativní a jiná opatření nezbytná k jejímu zabránění, zejména tím, že:
–
zakotví do svých národních ústav nebo jiných příslušných právních předpisů zásadu rovnosti žen a mužů a zajistí praktické uskutečnění této zásady;
–
zakážou diskriminaci žen, včetně použití sankcí tam, kde jich bude třeba;
–
zruší zákony a postupy, které jsou vůči ženám diskriminační.“
11
Článek 60 odst. 1 Istanbulské úmluvy zní následovně:
„Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby násilí založené na pohlaví páchané na ženách mohlo být uznáno jako forma pronásledování ve smyslu článku 1 [oddílu] A. [bodu] 2 [Ženevské úmluvy] a jako forma závažné újmy, která zakládá potřebu doplňkové/dodatečné ochrany.“
Unijní právo
Směrnice 2011/95
12
Body 4 a 16 odůvodnění směrnice 2011/95 uvádí:
„(4)
Ženevská úmluva a protokol jsou základem mezinárodního právního režimu na ochranu uprchlíků.
[…]
(16)
Tato směrnice ctí základní práva a dodržuje zásady uznané zejména Listinou základních práv Evropské unie (dále jen ‚Listina‘). Tato směrnice zejména usiluje o zajištění plného dodržování lidské důstojnosti a práva na azyl u žadatelů o azyl a jejich rodinných příslušníků, kteří je doprovázejí, a o podporu používání článků 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 a 35 této [Listiny], a je třeba ji proto odpovídajícím způsobem provést.“
13
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Definice“, zní následovně:
„Pro účely této směrnice se rozumí
[…]
d)
‚uprchlíkem‘ státní příslušník třetí země, který se v důsledku oprávněných obav před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám [sociálním skupinám] nebo i zastávání určitých politických názorů nachází mimo zemi své státní příslušnosti a je neschopen přijmout, nebo vzhledem ke shora uvedeným obavám odmítá ochranu dotyčné země, nebo osoba bez státní příslušnosti, která se ze stejných shora uvedených důvodů nachází mimo zemi svého dosavadního pobytu, která vzhledem ke shora uvedeným obavám se tam nechce nebo nemůže vrátit a na kterou se nevztahuje článek 12;
e)
‚postavením uprchlíka‘ uznání státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti členským státem za uprchlíka;
[…]
h)
‚žádostí o mezinárodní ochranu‘ žádost o ochranu členským státem podaná státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti, u níž lze předpokládat, že žadatel usiluje o získání postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany, a ve které nežádá výslovně o jinou formu ochrany, jež nespadá do oblasti působnosti této směrnice a o niž lze požádat samostatně;
i)
‚žadatelem‘ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, kteří podali žádost o mezinárodní ochranu, o níž dosud nebylo pravomocně rozhodnuto;
[…]
n)
‚zemí původu‘ jedna nebo více zemí, jejichž státní příslušnost žadatel má, nebo v případě osoby bez státní příslušnosti jedna nebo více zemí dosavadního pobytu žadatele.“
14
Článek 4 uvedené směrnice, nadepsaný „Posuzování skutečností a okolností“, stanoví:
„1.   Členské státy mohou pokládat za povinnost žadatele předložit co nejdříve všechny náležitosti potřebné k doložení žádosti o mezinárodní ochranu. Povinností členského státu je posoudit významné náležitosti žádosti ve spolupráci se žadatelem.
[...]
3.   Posouzení žádosti o mezinárodní ochranu se provádí jednotlivě a jsou při něm zohledněny
a)
všechny významné skutečnosti týkající se země původu v době rozhodování o žádosti, včetně právních předpisů země původu a způsobu jejich uplatňování;
b)
významná prohlášení a dokumenty předložené žadatelem, včetně informací o tom, zda žadatel byl nebo by mohl být pronásledován nebo zda utrpěl nebo by mohl utrpět vážnou újmu;
c)
konkrétní postavení a osobní situace žadatele, včetně takových faktorů jako jsou původ, pohlaví a věk, aby na základě osobní situace žadatele bylo možno posoudit, zda by jednání, kterým žadatel byl nebo mohl být vystaven, mohla být považována za pronásledování nebo vážnou újmu;
[…]“
15
Článek 6 téže směrnice, nadepsaný „Původci pronásledování nebo vážné újmy“, zní:
„Mezi původce pronásledování nebo vážné újmy patří
a)
stát;
b)
strany nebo organizace ovládající stát nebo podstatnou část území státu;
c)
nestátní původci, lze-li prokázat, že původci uvedení v písmenech a) a b), včetně mezinárodních organizací, nejsou schopni nebo ochotni poskytnout ochranu před pronásledováním nebo vážnou újmou, jak je vymezena v článku 7.“
16
Kapitola III směrnice 2011/95, nadepsaná „Podmínky pro získání postavení uprchlíka“, obsahuje článek 9, nadepsaný „Pronásledování“, který stanoví:
„1.   Aby bylo jednání považováno za pronásledování ve smyslu čl. 1 [oddílu] A Ženevské úmluvy, musí být
a)
svou povahou nebo opakováním dostatečně závažné, aby představovalo vážné porušení základních lidských práv, zejména práv, od nichž se podle čl. 15 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod [podepsané dne 4. listopadu 1950 v Římě (dále jen ‚EÚLP‘)] nelze odchýlit, nebo
b)
souběhem různých opatření, včetně porušování lidských práv, který je dostatečně závažný k tomu, aby postihl jednotlivce způsobem podobným uvedenému v písmenu a).
2.   Za pronásledování ve smyslu odstavce 1 mohou být mimo jiné považována tato jednání:
a)
použití fyzického nebo psychického násilí, včetně sexuálního násilí;
b)
právní, správní, policejní nebo soudní opatření, která jsou sama o sobě diskriminační nebo jsou prováděna diskriminačním způsobem;
c)
nepřiměřené nebo diskriminační trestní stíhání nebo trestání;
[...]
f)
jednání namířená proti osobám určitého pohlaví nebo proti dětem.
3.   V souladu s čl. 2 písm. d) musí existovat souvislost mezi důvody uvedenými v článku 10 a pronásledováním ve smyslu odstavce 1 tohoto článku nebo neexistencí ochrany před takovým jednáním.“
17
Článek 10 této směrnice, nadepsaný „Důvody pronásledování“, v odst. 1 písm. d) stanoví:
„Při posuzování důvodů pronásledování přihlíží členský stát k těmto hlediskům:
[…]
d)
skupina tvoří určitou společenskou vrstvu [sociální skupinu], zejména jestliže:
–
příslušníci této skupiny sdílejí vrozený charakteristický rys nebo společnou minulost, kterou nelze změnit, nebo sdílejí charakteristiku nebo přesvědčení, které jsou natolik zásadní pro totožnost nebo svědomí, že daná osoba nemá být nucena, aby se jí zřekla, a
–
tato skupina má v dotyčné zemi odlišnou totožnost, protože ji okolní společnost vnímá jako odlišnou.
[…]“
Směrnice 2013/32/EU
18
Článek 10 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60), nadepsaný „Požadavky na posuzování žádostí“, v odstavci 3 stanoví:
„Členské státy zajistí, aby rozhodující orgán rozhodl o žádostech o mezinárodní ochranu po přiměřeném posouzení. Za tímto účelem členské státy zajistí, aby:
a)
byly žádosti posuzovány jednotlivě, objektivně a nestranně a aby o nich bylo stejným způsobem rozhodováno;
b)
byly získávány přesné a aktuální informace z různých zdrojů, například od Evropského podpůrného úřadu pro otázky azylu a Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR) a od příslušných mezinárodních organizací pro lidská práva, týkající se obecné situace v zemích původu žadatelů […], a aby tyto informace měli k dispozici pracovníci odpovědní za posuzování žádostí a rozhodování o nich;
[…]
d)
pracovníci, kteří posuzují žádosti a rozhodují o nich, měli v případě potřeby možnost konzultovat s odborníky konkrétní záležitosti, jako například otázky týkající se zdraví, kultury, náboženství, dětí nebo pohlavní identity.“
Spory v původním řízení a předběžné otázky
19
AH je afghánská státní příslušnice narozená v roce 1995. Když ji chtěl otec prodat, uprchla se svou matkou do Íránu. Po pobytu v Řecku, během něhož uzavřela manželství, přicestovala v roce 2015 do Rakouska a podala v tomto členském státě, kde bydlel její manžel, žádost o mezinárodní ochranu.
20
FN je afghánská státní příslušnice narozená v roce 2007, která v Afghánistánu nikdy nežila. V roce 2020 podala v Rakousku žádost o mezinárodní ochranu. Jejímu bratrovi, který rovněž pochází z Afghánistánu, byla již v tomto státě přiznána doplňková ochrana. FN v této žádosti uvedla, že uprchla z Íránu, kde žila s matkou a dvěma sestrami, že žádná z nich neměla povolení k pobytu, což jí znemožňovalo chodit do školy a jejich matce bránilo pracovat, a že si přeje žít svobodně a mít stejná práva jako muži.
21
Rozhodnutími ze dnů 26. března 2018 a 14. října 2020 rozhodl Spolkový cizinecký a azylový úřad, že výpověď AH není věrohodná a že FN není v Afghánistánu vystavena skutečnému nebezpečí pronásledování, a odmítl jim přiznat postavení uprchlíka ve smyslu čl. 2 písm. e) směrnice 2011/95. Přiznal však AH a FN status doplňkové ochrany v podstatě z důvodu, že vzhledem k absenci sociální podpory v Afghánistánu by po případném návratu do tohoto státu čelily ekonomickým a sociálním obtížím.
22
AH a FN podaly proti těmto rozhodnutím žaloby k Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud, Rakousko), v nichž mimo jiné uvedly, že si osvojily hodnoty a západně orientovaný životní styl a že se po převzetí moci Tálibánem v létě 2021 situace v Afghánistánu natolik změnila, že ženy jsou od té doby vystavovány rozsáhlému pronásledování.
23
Uvedený soud zamítl obě žaloby jako neopodstatněné a mimo jiné s přihlédnutím k podmínkám jejich života v Rakousku rozhodl, že AH a FN si neosvojily „západní“ styl života, který by se stal natolik zásadní součástí jejich identity, že by se ho nemohly zříci, aby se tím vyhnuly nebezpečí pronásledování v jejich zemi původu.
24
AH a FN podaly opravný prostředek Revision k Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud, Rakousko), který je předkládajícím soudem, u něhož opětovně tvrdily, že situace žen v podmínkách nového tálibánského režimu sama o sobě odůvodňuje, aby jim bylo přiznáno postavení uprchlíka.
25
V této souvislosti uvedený soud uvádí, že ženy, které jsou státními příslušnicemi Afghánistánu, patří do „určité společenské vrstvy“ [sociální skupiny] ve smyslu čl. 10 odst. 1 písm. d) směrnice 2011/95 a že existuje souvislost mezi důvodem pronásledování uvedeným v tomto ustanovení a „pronásledováním“, kterým mohou být tyto ženy vystaveny, jak vyžaduje čl. 9 odst. 3 této směrnice.
26
Uvedený soud připomíná, že v době režimu Tálibánu, který byl zaveden mezi léty 1996 a 2001, rozhodl, že situace žen v Afghánistánu musí být jako celek kvalifikována jako natolik dostatečně závažná, že diskriminační opatření, která se na ně vztahují, představují sama o sobě pronásledování ve smyslu Ženevské úmluvy. V dané době bylo tedy žadatelce o mezinárodní ochranu přiznáno postavení uprchlíka na základě pouhé skutečnosti, že se jednalo o afghánskou ženu.
27
Po pádu tohoto tálibánského režimu tentýž soud uvádí, že pozměnil svou judikaturu v tom smyslu, že nárok na přiznání postavení uprchlíka mají pouze ženy, kterým hrozí pronásledování z důvodu, že si osvojily „západně orientovaný životní styl“, který se stal natolik zásadní součástí jejich identity, že od nich nelze vyžadovat, aby se jej zřekly, a tím se vyhnuly nebezpečí pronásledování, přičemž takové posouzení se musí zakládat na konkrétním posouzení okolností daného případu. Uvedený soud má však za to, že opatření přijímaná vůči ženám ze strany Tálibánu po jeho návratu k moci jsou bez ohledu na to, zda spočívají v diskriminaci, sexuálním násilí či usmrcení, svým rozsahem srovnatelná s opatřeními předchozího režimu.
28
V tomto novém kontextu se předkládající soud snaží zaprvé určit, zda opatření přijatá Talibánem vůči ženám jsou natolik závažná, že mohou být kvalifikována jako „pronásledování“ ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice 2011/95. Poukazuje na to, že tato opatření, posuzovaná samostatně, zajisté nepředstavují závažné porušení základních práv, zejména práv, od nichž se podle čl. 15 odst. 2 EÚLP nelze odchýlit, a proto nespadají do působnosti čl. 9 odst. 1 písm. a) této směrnice. Klade si však otázku, zda uvedená opatření dosahují jako celek dostatečné míry závažnosti ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice.
29
Zadruhé si předkládající soud klade otázku, zda lze afghánské ženě přiznat postavení uprchlíka ve smyslu čl. 2 písm. e) směrnice 2011/95 bez individuálního posouzení její situace.
30
Za těchto okolností se Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být souběh opatření, která v určitém státě stanoví, podporuje nebo strpí původce [pronásledování], který je faktickým nositelem vládní moci, a která spočívají zejména v tom, že
–
ženy jsou vyloučeny z výkonu politických funkcí a účasti na politických rozhodovacích procesech,
–
ženy nemají k dispozici žádné právní prostředky k ochraně před genderově podmíněným a domácím násilím,
–
ženy jsou obecně vystaveny nebezpečí nucených sňatků, neboť navzdory tomu, že původce [pronásledování], který je faktickým nositelem vládní moci, tuto praxi zakazuje, ženy nedisponují účinnou ochranou proti nuceným sňatkům, které jsou někdy uzavírány za účasti osob, kterým jsou fakticky svěřeny pravomoci související s výkonem veřejné moci a tyto osoby jsou si plně vědomy povahy těchto sňatků,
–
ženy nesmí vykonávat výdělečnou činnost, nebo ji mohou vykonávat jen v omezeném rozsahu, převážně pouze doma,
–
ženám je ztížen přístup ke zdravotnickým zařízením,
–
ženám je – zcela nebo ve velké míře (například tím, že dívkám je poskytováno pouze základní vzdělání) – odepírán přístup ke vzdělání,
–
ženy se bez doprovodu muže (který je s touto ženou v určitém příbuzenském vztahu) nemohou zdržovat a pohybovat na veřejnosti, nebo tak mohou činit pouze do určité vzdálenosti od bydliště,
–
ženy si musí na veřejnosti zahalovat celé tělo a obličej,
–
ženy nesmí provozovat sport,
považován ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. b) [směrnice 2011/95] za dostatečně závažný k tomu, aby jím byla žena postižena způsobem podobným tomu, který je uveden v čl. 9 odst. 1 písm. a) [této] směrnice?
2)
Postačuje pro přiznání [postavení uprchlíka], aby žena byla těmito opatřeními v zemi svého původu postižena pouze na základě svého pohlaví, nebo je pro určení, zda je žena těmito opatřeními – posuzovanými v jejich souběhu – postižena ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. b) směrnice [2011/95], nezbytné posoudit její individuální situaci?“
K předběžným otázkám
K první otázce
31
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 9 odst. 1 písm. b) směrnice 2011/95 vykládán v tom smyslu, že pod pojem „pronásledování“ spadá souběh diskriminačních opatření vůči ženám přijatých nebo tolerovaných „původcem pronásledování“ ve smyslu článku 6 této směrnice, která spočívají zejména ve zbavení jakékoli právní ochrany těchto žen před násilím na základě pohlaví, domácím násilím a nucenými sňatky, v jejich povinnosti zahalování celého těla a obličeje, v omezování jejich přístupu ke zdravotní péči, jakož i svobody pohybu, v zákazu výkonu výdělečné činnosti nebo omezení jejího výkonu, v zákazu přístupu ke vzdělání a provozování sportu a ve vyloučení z politického života.
32
V první řadě je nutno uvést, že podle čl. 2 písm. d) směrnice 2011/95, který přebírá čl. 1 oddíl A bod 2 Ženevské úmluvy, se „uprchlíkem“ rozumí státní příslušník třetí země, který se v důsledku oprávněných obav před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů zastávání určitých politických názorů či příslušnosti k určitým společenským vrstvám [sociálním skupinám] nachází mimo zemi své státní příslušnosti a je neschopen přijmout, nebo vzhledem ke shora uvedeným obavám odmítá ochranu dotyčné země. Článek 2 písm. e) této směrnice definuje pojem „postavení uprchlíka“ jako uznání státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti členským státem za uprchlíka.
33
Výklad ustanovení směrnice 2011/95 musí být tedy podán nejen ve světle obecné systematiky a účelu této směrnice, ale rovněž s ohledem na Ženevskou úmluvu – která představuje „základ mezinárodního právního režimu na ochranu uprchlíků“ – a ostatní příslušné smlouvy uvedené v čl. 78 odst. 1 SFEU, jak je uvedeno v bodě 4 odůvodnění této směrnice. Mezi tyto smlouvy patří zejména Istanbulská úmluva a CEDAW [rozsudky ze dne 16. ledna 2024, Intervjuirašt organ na DAB pri MS (Ženy, které se staly oběťmi domácího násilí), C‑621/21, EU:C:2024:47, body 37 a 44 až 47, jakož i ze dne 11. června 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženy ztotožňující se s hodnotou rovnosti mezi pohlavími), C‑646/21, EU:C:2024:487, bod 36].
34
Jak potvrzují články 1 a 3, jakož i čl. 4 odst. 2 Istanbulské úmluvy, rovnost žen a mužů znamená mimo jiné právo každé ženy na ochranu před násilím souvisejícím s pohlavím, právo nebýt nucena uzavřít manželství, jakož i právo vyznávat či nevyznávat víru, zastávat a vyjadřovat vlastní politické názory a právo svobodně činit životní rozhodnutí, zejména pokud jde o vzdělání, profesní kariéru nebo činnosti ve veřejné sféře. Totéž platí pro články 3, 5, 7, 10 a 16 CEDAW [rozsudek ze dne 11. června 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženy ztotožňující se s hodnotou rovnosti mezi pohlavími), C‑646/21, EU:C:2024:487, bod 37].
35
Kromě toho čl. 60 odst. 1 Istanbulské úmluvy stanoví, že násilí založené na pohlaví páchané na ženách, které musí být v souladu s článkem 3 této úmluvy chápáno jako porušení lidských práv a forma diskriminace žen, musí být uznáno jako forma pronásledování ve smyslu čl. 1 oddílu A bodu 2 Ženevské úmluvy [rozsudek ze dne 11. června 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženy ztotožňující se s hodnotou rovnosti mezi pohlavími), C‑646/21, EU:C:2024:487, bod 55].
36
Při výkladu ustanovení směrnice 2011/95 musí být, jak uvádí bod 16 jejího odůvodnění, rovněž respektována základní práva uznaná Listinou, o jejichž dodržování tato směrnice usiluje, a jejíž čl. 21 odst. 1 zakazuje jakoukoli diskriminaci mimo jiné na základě pohlaví [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. ledna 2021, Bundesrepublik Deutschland (Postavení uprchlíka v případě osoby bez státní příslušnosti palestinského původu), C‑507/19, EU:C:2021:3, bod 39, ze dne 9. listopadu 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pojem vážná újma), C‑125/22, EU:C:2023:843, bod 60, a ze dne 11. června 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženy ztotožňující se s hodnotou rovnosti mezi pohlavími), C‑646/21, EU:C:2024:487, bod 38].
37
Ve druhé řadě je nutno poznamenat, že článek 9 směrnice 2011/95 definuje okolnosti, za kterých lze jednání považovat za pronásledování ve smyslu čl. 1 oddílu A Ženevské úmluvy. Článek 9 odst. 1 písm. a) této směrnice upřesňuje, že pronásledování musí být svou povahou nebo opakováním dostatečně závažné, aby představovalo vážné porušení základních lidských práv, zejména práv, od nichž se podle čl. 15 odst. 2 EÚLP nelze odchýlit, a sice práva na život (článek 2), práva nebýt mučen nebo podrobován nelidskému či ponižujícímu zacházení anebo trestu (článek 3), zákazu otroctví (čl. 4 odst. 1) nebo zákazu trestu bez zákona (článek 7).
38
Použití příslovce „zejména“ v čl. 9 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice znamená, že odkaz na čl. 15 odst. 2 EÚLP je příkladmý a ilustruje míru závažnosti vyžadovanou k tomu, aby bylo možné určité jednání kvalifikovat jako „pronásledování“ ve smyslu čl. 1 oddílu A Ženevské úmluvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2012, Y a Z, C‑71/11 a C‑99/11, EU:C:2012:518, bod 57).
39
Článek 9 odst. 1 písm. b) směrnice 2011/95, na který odkazuje předkládající soud, umožňuje jako „pronásledování“ kvalifikovat rovněž souběh různých opatření, včetně porušování lidských práv, který „je dostatečně závažný“ k tomu, aby postihl jednotlivce způsobem „podobným“ způsobu uvedenému v čl. 9 odst. 1 písm. a) této směrnice.
40
Z těchto ustanovení vyplývá, že k tomu, aby porušení lidských práv představovalo pronásledování ve smyslu čl. 1 oddílu A Ženevské úmluvy, musí dosahovat určité míry závažnosti [rozsudek ze dne 19. listopadu 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojenská služba a azyl) (C‑238/19, EU:C:2020:945), bod 22 a citovaná judikatura]. Tato míra závažnosti je u každé z hypotéz uvedených v čl. 9 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2011/95 podobná.
41
Pokud jde konkrétně o čl. 9 odst. 1 písm. b) této směrnice, taková míra závažnosti musí být považována za dosaženou zejména tehdy, když vícero porušení práv, která nutně nepředstavují práva, od nichž se podle čl. 15 odst. 2 EÚLP nelze odchýlit, narušují jako celek plné dodržování lidské důstojnosti zakotvené v článku 1 Listiny, o jehož zajištění směrnice 2011/95 výslovně usiluje, jak vyplývá z bodu 16 jejího odůvodnění.
42
Jak v podstatě uvádí generální advokát v bodě 54 svého stanoviska, v projednávané věci není pochyb o tom, že nezávisle na povaze represe, jíž jsou afghánské ženy vystaveny v případě nedodržení příkazů tálibánského režimu – které mohou samy o sobě představovat pronásledování ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice 2011/95 – dosahují diskriminační opatření uvedená předkládajícím soudem požadované míry závažnosti, a to jak svou intenzitou a kumulativním účinkem, tak důsledky, které způsobují dotyčné ženě.
43
Zaprvé musí být některá z těchto opatření sama o sobě kvalifikována jako „pronásledování“ ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. a) směrnice 2011/95. Tak je tomu zejména v případě nuceného sňatku, který lze přirovnat k určité formě otroctví zakázané článkem 4 EÚLP, a v případě neexistující ochrany před násilím na základě pohlaví a domácím násilím, která představují formy nelidského a ponižujícího zacházení zakázaného článkem 3 EÚLP.
44
Zadruhé i za předpokladu, že by jednotlivá diskriminační opatření vůči ženám, která omezují přístup ke zdravotní péči, politickému životu a vzdělání, jakož i výkonu výdělečné nebo sportovní činnosti, nebo která omezují svobodu pohybu nebo zasahují do svobody oblékání, nepředstavovala dostatečně závažné porušení základního práva ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. a) směrnice 2011/95, dotýkají se tato opatření jako celek žen takovým způsobem, že dosahují míry závažnosti požadované k tomu, aby představovala pronásledování ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. b) této směrnice. Jak totiž v podstatě uvádí generální advokát v bodech 56 až 58 svého stanoviska, tato opatření vedou z důvodu jejich kumulovaného účinku a úmyslného a systematického uplatňování k tomu, že afghánským ženám jsou z důvodu jejich pohlaví zjevně a zarputile odpírána základní práva spojená s lidskou důstojností. Tato opatření svědčí o nastolení společenského řádu založeného na systému segregace a útlaku, ve kterém jsou ženy vyloučeny z občanské společnosti a zbaveny práva vést důstojný a uspokojivý každodenní život ve své zemi původu.
45
Tento výklad je podpořen čl. 9 odst. 2 směrnice 2011/95, který obsahuje příkladmý výčet jednání představujících pronásledování ve smyslu čl. 9 odst. 1 této směrnice, mezi něž patří zejména pod písm. a) až c) a f) tohoto odstavce použití fyzického nebo psychického násilí, včetně sexuálního násilí, právní, správní, policejní nebo soudní opatření, která jsou sama o sobě diskriminační nebo jsou prováděna diskriminačním způsobem, nepřiměřené nebo diskriminační trestní stíhání nebo trestání, jakož i jednání namířená proti osobám určitého pohlaví.
46
S ohledem na všechny výše uvedené důvody je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 9 odst. 1 písm. b) směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že pod pojem „pronásledování“ spadá souběh diskriminačních opatření vůči ženám, přijatých nebo tolerovaných „původcem pronásledování“ ve smyslu článku 6 této směrnice, která spočívají zejména ve zbavení jakékoli právní ochrany těchto žen před násilím na základě pohlaví, domácím násilím a nucenými sňatky, v jejich povinnosti zahalování celého těla a obličeje, v omezování jejich přístupu ke zdravotní péči a svobody pohybu, v zákazu výkonu výdělečné činnosti nebo omezení jejího výkonu, v zákazu přístupu těchto žen ke vzdělání a provozování sportu a v jejich vyloučení z politického života, pokud tato opatření svým kumulativním účinkem narušují dodržování lidské důstojnosti zaručené článkem 1 Listiny.
K druhé otázce
47
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 4 odst. 3 směrnice 2011/95 vykládán v tom smyslu, že příslušnému vnitrostátnímu orgánu ukládá, aby za účelem určení, zda diskriminační opatření, kterým žena byla nebo by mohla být vystavena ve své zemi původu, s ohledem na podmínky, které panují v této zemi v okamžiku posuzování její žádosti o mezinárodní ochranu, představují pronásledování ve smyslu čl. 9 odst. 1 této směrnice, zohlednil v rámci individuálního posouzení této žádosti ve smyslu čl. 2 písm. h) uvedené směrnice jiná hlediska specifická pro její osobní situaci, než jsou hlediska týkající se jejího pohlaví nebo její státní příslušnosti.
48
Podle článku 4 směrnice 2011/95 musí být každá žádost o mezinárodní ochranu v zásadě posuzována individuálně [viz zejména rozsudky ze dne 7. listopadu 2013, X a další (C‑199/12 až C‑201/12, EU:C:2013:720, bod 73; ze dne 25. ledna 2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, bod 41, a ze dne 19. listopadu 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojenská služba a azyl), C‑238/19, EU:C:2020:945, bod 23].
49
Podle čl. 4 odst. 3 směrnice 2011/95 musí příslušné vnitrostátní orgány posuzovat odůvodněnost obav žadatele z pronásledování individuálně a toto posouzení musí být prováděno v každém jednotlivém případě s ostražitostí a opatrností, a to pouze na základě konkrétního posouzení skutečností a okolností, aby bylo možné určit, zda zjištěné skutečnosti a okolnosti představují takovou hrozbu, že se dotyčná osoba může vzhledem ke své osobní situaci oprávněně obávat, že bude skutečně vystavena pronásledování, kdyby se měla vrátit do země svého původu [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. ledna 2024, Intervjuirašt organ na DAB pri MS (Ženy, které se staly oběťmi domácího násilí), C‑621/21, EU:C:2024:47, bod 60, a ze dne 11. června 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženy ztotožňující se s hodnotou rovnosti mezi pohlavími), C‑646/21, EU:C:2024:487, bod 59].
50
Toto ustanovení uvádí skutečnosti, které musí příslušné vnitrostátní orgány zohlednit při individuálním posouzení žádosti o mezinárodní ochranu. Mezi ně patří významné skutečnosti týkající se země původu v době rozhodování o žádosti o mezinárodní ochranu, konkrétní postavení a osobní situace žadatele, včetně takových faktorů, jako jsou jeho původ, pohlaví a věk.
51
Je pravda, že se ustanovení článku 4 směrnice 2011/95 vztahují na všechny žádosti o mezinárodní ochranu, ať už jsou důvody pronásledování uplatňované na podporu těchto žádostí jakékoli, avšak příslušné orgány musí upravit postupy pro posuzování prohlášení a písemných nebo jiných dokladů v závislosti na specifických vlastnostech každé kategorie žádosti o mezinárodní ochranu a v souladu s právy zaručenými Listinou (rozsudky ze dne 2. prosince 2014, A a další, C‑148/13 až C‑150/13, EU:C:2014:2406, bod 54, jakož i ze dne 25. ledna 2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, bod 36).
52
Kromě toho čl. 10 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/32 ukládá zaprvé členským státům povinnost zajistit, aby rozhodnutí o žádostech o mezinárodní ochranu byla přijímána po přiměřeném posouzení, během něhož byly získány přesné a aktuální informace z různých zdrojů, například od Agentury Evropské unie pro otázky azylu (EUAA), která se stala nástupkyní Evropského podpůrného úřadu pro otázky azylu (EASO), a Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR) a od příslušných mezinárodních organizací pro lidská práva, týkající se obecné situace v zemích původu žadatelů. Zadruhé toto ustanovení vyžaduje, aby tyto informace měli k dispozici pracovníci odpovědní za posuzování uvedených žádostí a rozhodování o nich [rozsudek ze dne 11. června 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženy ztotožňující se s hodnotou rovnosti mezi pohlavími), C‑646/21, EU:C:2024:487, bod 60].
53
Za tímto účelem, jak vyplývá z bodu 36 písm. x) pokynů UNHCR k mezinárodní ochraně č. 1 týkajících se pronásledování souvisejícího s pohlavím v rámci článku 1 oddílu A bodu 2 Ženevské úmluvy, musí příslušné vnitrostátní orgány shromáždit informace o zemi původu, které jsou relevantní pro posouzení žádostí podávaných ženami, jako je jejich postavení před zákonem, jejich politická, ekonomická a sociální práva, kulturní a sociální zvyklosti země a důsledky nedodržování těchto zvyklostí, četnost škodlivých tradičních praktik, výskyt a formy hlášeného násilí na ženách, ochrana, kterou mají k dispozici, tresty, které hrozí pachatelům takového násilí, a rizika, kterým je žena vystavena v případě návratu do země původu po podání takové žádosti [rozsudky ze dne 16. ledna 2024, Intervjuirašt organ na DAB pri MS (Ženy, které se staly oběťmi domácího násilí), C‑621/21, EU:C:2024:47, bod 61, a ze dne 11. června 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženy ztotožňující se s hodnotou rovnosti mezi pohlavími), C‑646/21, EU:C:2024:487, bod 61].
54
Z výše uvedeného vyplývá, že již samotný požadavek na provedení individuálního posouzení žádosti o mezinárodní ochranu předpokládá, že příslušné vnitrostátní orgány přizpůsobí své postupy pro posuzování skutkových okolností a důkazů specifickým okolnostem a zvláštnostem každé žádosti.
55
Je třeba připomenout, že podle článku 3 směrnice 2011/95 mohou členské státy zavést nebo zachovávat příznivější normy spočívající zejména ve zmírnění podmínek pro přiznání postavení uprchlíka, pokud tyto normy nejsou v rozporu s celkovou systematikou nebo s cíli této směrnice [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. října 2018, Ahmedbekova, C‑652/16, EU:C:2018:801, body 70 a 71, a ze dne 9. listopadu 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachování celistvosti rodiny), C‑91/20, EU:C:2021:898, body 39 a 40].
56
V projednávané věci dospěla AUEA v bodě 3.15 své zprávy nazvané „Country guidance: Afghanistan“ z ledna 2023 k závěru, že u afghánských žen a dívek panuje obecně s ohledem na opatření přijímaná tálibánským režimem od roku 2021 odůvodněná obava z pronásledování ve smyslu článku 9 směrnice 2011/95. Obdobně uvádí UNHCR v souvislosti s projednávanou věcí ve svém prohlášení k pojmu „pronásledování“ na základě souběhu opatření s ohledem na současnou situaci žen a dívek v Afghánistánu, které bylo vydáno dne 25. května 2023, že existuje domněnka přiznání postavení uprchlíka afghánským ženám a dívkám, jelikož jsou pronásledovány Tálibánci pouze z důvodu jejich pohlaví.
57
Za těchto podmínek mohou mít příslušné vnitrostátní orgány u žádostí o mezinárodní ochranu podaných ženami, které jsou státními příslušnicemi Afghánistánu, za to, že v současné době není při individuálním zkoumání situace žadatelky o mezinárodní ochranu nutné prokazovat, že by jí v případě návratu do země původu hrozilo skutečné a konkrétní nebezpečí pronásledování, pokud jsou prokázány takové skutečnosti týkající se její osobní situace, jako je její státní příslušnost nebo pohlaví.
58
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 4 odst. 3 směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že příslušnému vnitrostátnímu orgánu neukládá, aby za účelem určení, zda diskriminační opatření, kterým žena byla nebo by mohla být vystavena ve své zemi původu s ohledem na podmínky, které panují v této zemi v okamžiku posuzování její žádosti o mezinárodní ochranu, představují pronásledování ve smyslu čl. 9 odst. 1 této směrnice, zohlednil v rámci individuálního posouzení této žádosti ve smyslu čl. 2 písm. h) uvedené směrnice jiná hlediska specifická pro její osobní situaci, než jsou hlediska týkající se jejího pohlaví nebo její státní příslušnosti.
K nákladům řízení
59
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)
Článek 9 odst. 1 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany
musí být vykládán v tom smyslu, že
pod pojem „pronásledování“ spadá souběh diskriminačních opatření vůči ženám, přijatých nebo tolerovaných „původcem pronásledování“ ve smyslu článku 6 této směrnice, která spočívají zejména ve zbavení jakékoli právní ochrany těchto žen před násilím na základě pohlaví, domácím násilím a nucenými sňatky, v jejich povinnosti zahalování celého těla a obličeje, v omezování jejich přístupu ke zdravotní péči a svobody pohybu, v zákazu výkonu výdělečné činnosti nebo omezení jejího výkonu, v zákazu přístupu těchto žen ke vzdělání a provozování sportu a v jejich vyloučení z politického života, pokud tato opatření svým kumulativním účinkem narušují dodržování lidské důstojnosti zaručené článkem 1 Listiny základních práv Evropské unie.
2)
Článek 4 odst. 3 směrnice 2011/95
musí být vykládán v tom smyslu, že
příslušnému vnitrostátnímu orgánu neukládá, aby za účelem určení, zda diskriminační opatření, kterým žena byla nebo by mohla být vystavena ve své zemi původu s ohledem na podmínky, které panují v této zemi v okamžiku posuzování její žádosti o mezinárodní ochranu, představují pronásledování ve smyslu čl. 9 odst. 1 této směrnice, zohlednil v rámci individuálního posouzení této žádosti ve smyslu čl. 2 písm. h) uvedené směrnice jiná hlediska specifická pro její osobní situaci, než jsou hlediska týkající se jejího pohlaví nebo její státní příslušnosti.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.