62024CJ0828
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
5. března 2026 (
*1
)
„Předběžná otázka – Daně – Společný systém zdanění úroků a licenčních poplatků mezi přidruženými společnostmi z různých členských států – Směrnice 2003/49/ES – Rozhodnutí o přiznání osvobození za období, které předcházelo předložení osvědčení a podpůrných informací – Článek 1 odst. 12 – Lhůta pro předložení osvědčení – Časové omezení období, na které se může osvobození vztahovat“
Ve věci C‑828/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Nejvyššího správního soudu (Česká republika) ze dne 26. listopadu 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 4. prosince 2024, v řízení
Erdrich Umformtechnik GmbH
proti
Odvolacímu finančnímu ředitelství,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení: I. Ziemele, předsedkyně senátu, A. Kumin a S. Gervasoni (zpravodaj), soudci,
generální advokátka: L. Medina,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Odvolací finanční ředitelství: T. Rozehnal,
–
za českou vládu: L. Březinová, M. Smolek a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: A. Ferrand a J. Hradil, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 12 směrnice Rady 2003/49/ES ze dne 3. června 2003 o společném systému zdanění úroků a licenčních poplatků mezi přidruženými společnostmi z různých členských států (Úř. věst. 2003, L 157, s. 49; Zvl. vyd. 09/01, s. 380).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Erdrich Umformtechnik GmbH, společností založenou podle německého práva, a Odvolacím finančním ředitelstvím (Česká republika) ve věci nepřiznání práva na osvobození příjmů z licenčních poplatků od daně.
Právní rámec
Unijní právo
3
Body 1 až 4 odůvodnění směrnice 2003/49 zní takto:
„(1)
Na jednotném trhu, který má znaky trhu domácího, by transakce mezi společnostmi z různých členských států neměly podléhat daňovým podmínkám méně příznivým, než jsou podmínky, které se vztahují na stejné transakce prováděné mezi společnostmi ze stejného členského státu.
(2)
Tento požadavek není v současnosti splněn u plateb úroků a licenčních poplatků. Vnitrostátní daňové právní předpisy, případně ve spojení s dvoustrannými či vícestrannými dohodami, nemusejí být vždy zárukou zamezení dvojího zdanění, jejich použití je často spojeno s řadou zatěžujících administrativních formalit a způsobuje společnostem, kterých se záležitost týká, problémy s peněžními toky.
(3)
Je nutné zajistit, aby platby úroků a licenčních poplatků byly zdaněny jednou v jednom členském státě.
(4)
Zrušení veškerého zdanění úroků a licenčních poplatků v členském státě, v němž mají zdroj, bez ohledu na to, zda jsou daně vybírány srážkou u zdroje nebo na základě daňového výměru, je nejvhodnějším prostředkem k odstranění výše popsaných formalit a problémů a k zajištění stejného daňového zacházení v případě vnitrostátních i přeshraničních operací. Zejména je nutné zrušit takovéto daně ve vztahu k platbám úroků a licenčních poplatků prováděným mezi přidruženými společnostmi z různých členských států i mezi stálými provozovnami těchto společností.“
4
Článek 1 této směrnice stanoví:
„1.   Úroky nebo licenční poplatky mající zdroj v členském státě jsou osvobozeny od veškerých daní, které na ně jsou formou srážky u zdroje či na základě daňového výměru v daném státě uloženy, pokud skutečný vlastník úroků či licenčních poplatků je společností jiného členského státu nebo v jiném členském státě umístěnou stálou provozovnou společnosti členského státu.
2.   Platba provedená společností členského státu nebo stálou provozovnou umístěnou v jiném členském státě se považuje za platbu mající zdroj v tomto členském státě (dále jen ‚stát zdroje‘).
[...]
11.   Stát zdroje může požadovat, aby splnění požadavků vymezených v tomto článku a v článku 3 bylo v okamžiku platby úroků či licenčních poplatků doloženo osvědčením. Pokud splnění požadavků tohoto článku není v okamžiku platby doloženo, může členský stát požadovat srážku daně u zdroje.
12.   Stát zdroje může podmínit osvobození od daně dle této směrnice rozhodnutím, jímž přizná osvobození od daně na základě osvědčení potvrzujícího splnění požadavků uvedených v tomto článku a v článku 3. Rozhodnutí o osvobození od daně je vydáno nejpozději do tří měsíců od předložení osvědčení a podpůrných informací, které může stát zdroje rozumně požadovat, a je platné nejméně jeden rok od vydání.
13.   Pro účely odstavců 11 a 12 musí být osvědčení předkládané pro každou smlouvu, na jejímž základě se platba úroků či licenčních poplatků uskutečňuje, platné nejméně jeden rok, avšak ne déle než tři roky ode dne vystavení a musí obsahovat následující skutečnosti:
a)
doklad o daňovém sídle společnosti příjemce a v nutných případech doklad o existenci stálé provozovny potvrzený správcem daně členského státu, v němž má společnost příjemce daňové sídlo nebo v němž je stálá provozovna umístěna;
b)
údaj o tom, že společnost příjemce je skutečným vlastníkem podle odstavce 4, nebo o tom, že jsou splněny podmínky odstavce 5, pokud je příjemcem úroků či licenčních poplatků stálá provozovna;
c)
údaj o tom, že společnost příjemce splňuje podmínky uvedené v článku 3 písm. a) bodu iii),
d)
údaj o minimálním podílu na základním kapitálu nebo o minimálním podílu na hlasovacích právech v souladu s článkem 3 písm. b),
e)
údaj o období, po které existuje podíl podle písmene d).
Členské státy mohou navíc požadovat doložení právního nároku na platby ze smlouvy (např. ze smlouvy o úvěru nebo z licenční smlouvy).
[...]
15.   Pokud společnost plátce nebo stálá provozovna provedly srážku daně u zdroje v případě, kdy mělo dojít k osvobození od daně dle tohoto článku, vzniká nárok na vrácení takto sražené daně. Členský stát může požadovat skutečnosti uvedené v odstavci 13. Žádost o vrácení daně musí být předložena ve stanovené lhůtě. Tato lhůta trvá nejméně dva roky ode dne platby úroků či licenčních poplatků.
[...]“
5
Článek 2 uvedené směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se:
[...]
b)
‚licenčními poplatky‘ rozumějí platby jakéhokoliv druhu obdržené jako náhrada za užití nebo za právo na užití jakéhokoliv autorského práva k dílu literárnímu, uměleckému nebo vědeckému, včetně kinematografických filmů a počítačových programů, jakéhokoliv patentu, ochranné známky, vzoru nebo modelu, plánu, tajného vzorce nebo výrobního postupu nebo za informace, které se vztahují na zkušenosti nabyté v oblasti průmyslové, obchodní nebo vědecké. [...]“
České právo
6
Ustanovení § 19 odst. 1 písm. zj) bodů 1 a 2 zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, kterým se do českého práva provádí směrnice 2003/49, osvobozuje od daně z příjmů licenční poplatky plynoucí obchodní korporaci, která je daňovým rezidentem jiného členského státu Evropské unie než České republiky, od obchodní korporace, která je daňovým rezidentem České republiky, nebo stálé provozovny obchodní korporace, která je daňovým rezidentem jiného členského státu Evropské unie než České republiky, umístěné na území České republiky.
7
Ustanovení § 19 odst. 5 tohoto zákona zní:
„Osvobození podle odstavce 1 písm. zj) a zk) lze uplatnit, pokud
1. plátce úroků z úvěrového finančního nástroje nebo licenčních poplatků a příjemce úroků z úvěrového finančního nástroje nebo licenčních poplatků jsou osobami přímo kapitálově spojenými po dobu alespoň 24 měsíců nepřetržitě po sobě jdoucích a
2. příjemce úroků z úvěrového finančního nástroje nebo licenčních poplatků je jejich skutečným vlastníkem a
3. úroky z úvěrového finančního nástroje nebo licenční poplatky nejsou přičitatelné stálé provozovně umístěné na území České republiky nebo státu, který není členským státem Evropské unie, státem tvořícím Evropský hospodářský prostor nebo Švýcarskou konfederací, a
4. příjemci úroků z úvěrového finančního nástroje nebo licenčních poplatků bylo vydáno rozhodnutí podle § 38nb. Osvobození lze uplatnit i před splněním podmínky uvedené v bodě 1, avšak následně musí být tato podmínka splněna. Při nedodržení této podmínky se postupuje přiměřeně podle odstavce 4.“
8
Ustanovení § 38nb uvedeného zákona, nadepsaného „Rozhodnutí o přiznání osvobození příjmů z licenčních poplatků a úroků z úvěrového finančního nástroje“, v odstavci 1 stanoví:
„Poplatník, který splňuje podmínky pro osvobození podle § 19 odst. 1 písm. zj) a zk), požádá svého místně příslušného správce daně o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození příjmů z licenčních poplatků a úroků z úvěrového finančního nástroje. [...]“
9
Ustanovení § 38nb odst. 2 téhož zákona vyjmenovává náležitosti, které musí být v žádosti o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození povinně uvedeny nebo k ní musí být přiloženy.
10
Ustanovení § 38nb odst. 3 zákona č. 586/1992 stanoví, že informace obsažené v žádosti a jejích povinných náležitostech musí platit nejméně po dobu jednoho roku a nesmí být starší 3 let.
11
Ustanovení § 38nb odst. 4 tohoto zákona zní:
„Správce daně je povinen na základě žádosti, jejíž povinné náležitosti jsou vymezeny v odstavci 2, vydat rozhodnutí o přiznání osvobození, jsou-li splněny podmínky uvedené v § 19 odst. 1 písm. zj) a zk) a odst. 5 a § 23 odst. 7. Správce daně je povinen toto rozhodnutí vydat do tří měsíců od okamžiku, kdy poplatník poskytl všechny informace a důkazy nutné pro prokázání, že podmínky pro osvobození jsou splněny. Rozhodnutí je závazné i pro plátce daně.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
12
Dne 5. června 2019 podala společnost Erdrich Umformtechnik k českému správci daně žádost o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození od daně z příjmů z licenčních poplatků podle § 38nb zákona č. 586/1992 za zdaňovací období kalendářních roků 2014 až 2018.
13
Odvolací finanční ředitelství přiznalo právo na osvobození stanovené v tomto § 38nb za zdaňovací období 2017 a 2018. Naproti tomu za zdaňovací období 2014 až 2016 toto právo nepřiznalo z důvodu, že žádost o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození byla podána po uplynutí lhůty dvou let.
14
Společnost Erdrich Umformtechnik podala proti rozhodnutí Odvolacího finančního ředitelství žalobu k Městskému soudu v Praze (Česká republika). Tento soud žalobu zamítl, neboť Odvolací finanční ředitelství podle něj správně uplatnilo vůči společnosti Erdrich Umformtechnik opožděnost její žádosti o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození, která byla podána po uplynutí dvouleté lhůty. Podle téhož soudu sice sama česká právní úprava lhůtu k podání takové žádosti neupravuje, avšak tato dvouletá lhůta vyplývá z čl. 1 odst. 15 směrnice 2003/49, který má vůči společnosti Erdrich Umformtechnik přímý účinek.
15
Společnost Erdrich Umformtechnik podala kasační stížnost k Nejvyššímu správnímu soudu (Česká republika), který je předkládajícím soudem. Před uvedeným soudem nesouhlasí s aplikací vertikálního přímého účinku čl. 1 odst. 15 směrnice 2003/49 ve svém případě. Rovněž tvrdí, že lhůta obsažená v tomto ustanovení stanovuje minimální délku lhůty pro podání žádosti o vrácení sražené daně, ale nemůže se použít na žádost o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození ve smyslu čl. 1 odst. 12 této směrnice.
16
V tomto kontextu považuje předkládající soud za nezbytné vyjasnit dvě otázky, z nichž první se týká toho, zda členský stát může rozhodnutím podle čl. 1 odst. 12 směrnice 2003/49 přiznávat osvobození od daně z příjmů i za období předcházející okamžiku předložení osvědčení a podpůrných informací, které může rozumně požadovat, případně za období předcházející okamžiku vydání rozhodnutí o přiznání osvobození. Podle uvedeného soudu by se v takovém případě fakticky jednalo o zpětnou konvalidaci nesražení daně z licenčních poplatků v případě, kdy poplatník ex post doloží, že v dotčeném zdaňovacím období byly dány podmínky osvobození.
17
Pokud Soudní dvůr zodpoví tuto první otázku kladně, předkládající soud se v druhé otázce táže, zda musí být směrnice 2003/49 vykládána v tom smyslu, že stanoví lhůtu pro předložení osvědčení a podpůrných informací, které může členský stát zdroje rozumně požadovat podle čl. 1 odst. 12 této směrnice, nebo časové omezení ohledně toho, za jaké období předcházející jejich předložení lze přiznat osvobození od daně.
18
Předkládající soud má pochybnost o tom, zda lze z čl. 1 odst. 15 směrnice 2003/49 dovozovat existenci takové lhůty nebo omezení. Toto ustanovení podle něj nelze při uznání jeho přímého vertikálního účinku vykládat v neprospěch daňového poplatníka v tom smyslu, že stanoví lhůtu, ve které musí podat žádost o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození. Vedle toho je třeba nezaměňovat minimální délku lhůty zakotvenou v uvedeném ustanovení ve vztahu k žádosti o vrácení sražené daně za lhůtu pro podání žádosti o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození.
19
Předkládající soud má za to, že jediné případně použitelné časové omezení by mohlo vyplývat z čl. 1 odst. 13 směrnice 2003/49, podle kterého „musí být osvědčení předkládané pro každou smlouvu, na jejímž základě se platba úroků či licenčních poplatků uskutečňuje, platné nejméně jeden rok, avšak ne déle než tři roky ode dne vystavení“.
20
Za těchto podmínek se Nejvyšší správní soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Lze směrnici [...] 2003/49 [...] vykládat v tom smyslu, že umožňuje státu zdroje na základě rozhodnutí podle čl. 1 odst. 12 přiznávat osvobození od daně také za období, které předcházelo okamžiku předložení osvědčení a podpůrných informací, které může stát zdroje rozumně požadovat, případně okamžiku vydání samotného rozhodnutí?
2)
Pro případ, že odpověď na [první] otázku [...] je kladná, vyplývá ze směrnice, případně z jiné normy unijního práva, ať už přímo nebo nepřímo
a)
jakákoli lhůta pro předložení osvědčení a podpůrných informací, které může stát zdroje rozumně požadovat pro účely vydání rozhodnutí o přiznání osvobození podle čl. 1 odst. 12, případně
b)
jakékoli časové omezení ohledně toho, za jak dlouhé období předcházející předložení osvědčení a podpůrných informací, které může stát zdroje rozumně požadovat, lze přiznat osvobození od daně?“
K předběžným otázkám
K první otázce
21
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být směrnice 2003/49 vykládána v tom smyslu, že umožňuje členskému státu zdroje na základě rozhodnutí podle čl. 1 odst. 12 této směrnice přiznávat osvobození od daně za období, které předcházelo okamžiku vydání tohoto rozhodnutí, případně za období, které předcházelo okamžiku, kdy bylo příslušnému správnímu orgánu předloženo osvědčení a podpůrné informace, které může tento členský stát rozumně požadovat.
22
Je třeba připomenout, že čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/49 stanoví, že úroky nebo licenční poplatky mající zdroj v členském státě jsou osvobozeny od veškerých daní, které na ně jsou formou srážky u zdroje či na základě daňového výměru v daném státě uloženy, pokud skutečný vlastník úroků či licenčních poplatků je společností jiného členského státu nebo v jiném členském státě umístěnou stálou provozovnou společnosti členského státu.
23
Článek 1 odst. 12 této směrnice umožňuje členskému státu zdroje podmínit osvobození od jakékoli daně správním rozhodnutím přijatým po předložení osvědčení a podpůrných informací, které může tento členský stát rozumně požadovat.
24
V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že pro výklad ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12, a ze dne 25. února 2025, BSH Hausgeräte, C‑339/22, EU:C:2025:108, bod 27).
25
Nejprve je třeba konstatovat, že znění čl. 1 odst. 12 směrnice 2003/49 nebrání tomu, aby členský stát zdroje mohl přiznávat osvobození od daně za období, které předcházelo okamžiku vydání správního rozhodnutí, případně za období, které předcházelo okamžiku předložení osvědčení a podpůrných informací příslušnému správnímu orgánu. Vzhledem k tomu, že druhá věta tohoto ustanovení uvádí, že rozhodnutí o osvobození od daně „je platné nejméně jeden rok od vydání“, tato věta stanoví minimální dobu platnosti tohoto rozhodnutí, nezakazuje nicméně takovému členskému státu přiznat osvobození od daně za období předcházející okamžiku vydání tohoto rozhodnutí.
26
Pokud jde dále o kontext tohoto ustanovení, je třeba připomenout, že pokud jde o postupy přiznávání osvobození od daně stanovenými směrnicí 2003/49, čl. 1 odst. 11 této směrnice upravuje přiznání osvobození na základě osvědčení, zatímco odstavec 12 tohoto článku 1 umožňuje členskému státu přiznat takové osvobození od daně rozhodnutím přijatým na žádost daňového poplatníka.
27
Kromě toho čl. 1 odst. 13 směrnice 2003/49 blíže vymezuje dobu platnosti a obsah osvědčení, které má být předloženo pro účely použití odstavců 11 a 12 tohoto článku 1, jakož i informace, které může členský stát zdroje rozumně požadovat.
28
Z toho vyplývá, že ustanovení směrnice 2003/49 nestanoví, že by působnost osvobození byla omezena pouze na období následující po okamžiku vydání rozhodnutí podle čl. 1 odst. 12 směrnice 2003/49, případně po okamžiku předložení osvědčení a podpůrných informací příslušnému správnímu orgánu.
29
Konečně, pokud jde o cíle sledované směrnicí 2003/49, jak vyplývá z bodů 2 až 4 jejího odůvodnění, účelem této směrnice je zamezit dvojímu zdanění plateb úroků a licenčních poplatků prováděných mezi přidruženými společnostmi z různých členských států a zajistit, aby tyto platby byly zdaněny jednou v jednom členském státě, přičemž zrušení veškerého zdanění uvedených plateb v členském státě, v němž mají zdroj, je nejvhodnějším prostředkem k zajištění stejného daňového zacházení s vnitrostátními a přeshraničními operacemi (rozsudek ze dne 24. února 2022, Viva Telecom Bulgaria, C‑257/20, EU:C:2022:125, bod 48 a citovaná judikatura). Možnost členského státu přiznat osvobození od daně na základě čl. 1 odst. 12 této směrnice za období předcházející okamžiku vydání rozhodnutí o přiznání osvobození, případně za období předcházející okamžiku předložení osvědčení a podpůrných informací dokládaných na podporu žádosti o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození, přitom k naplnění tohoto účelu přispívá.
30
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na první otázku odpovědět tak, že směrnice 2003/49 musí být vykládána v tom smyslu, že umožňuje členskému státu zdroje na základě rozhodnutí podle čl. 1 odst. 12 této směrnice přiznávat osvobození od daně za období, které předcházelo okamžiku vydání tohoto rozhodnutí, případně za období, které předcházelo okamžiku, kdy bylo příslušnému správnímu orgánu předloženo osvědčení a podpůrné informace, které může tento členský stát rozumně požadovat.
K druhé otázce
31
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být směrnice 2003/49 vykládána v tom smyslu, že stanoví lhůtu pro předložení osvědčení a podpůrných informací, které může členský stát zdroje rozumně požadovat pro účely vydání rozhodnutí o přiznání osvobození podle čl. 1 odst. 12 této směrnice, nebo že stanoví časové omezení ohledně toho, za jak dlouhé období předcházející jejich předložení lze osvobození od daně přiznat.
32
Ze znění čl. 1 odst. 12 směrnice 2003/49 nevyplývá, že by toto ustanovení stanovilo lhůtu pro předložení osvědčení a podpůrných informací příslušnému správnímu orgánu, ani že by stanovilo časové omezení ohledně toho, za jak dlouhé období předcházející jejich předložení lze přiznat osvobození od daně.
33
Totéž platí pro čl. 1 odst. 13 této směrnice. Tento odstavec 13 stanoví, že osvědčení požadované pro každou smlouvu, na jejímž základě se platba úroků či licenčních poplatků uskutečňuje, má dobu platnosti nejvýše tři roky ode dne vystavení. Neukládá však žadateli lhůtu k předložení osvědčení a podpůrných informací příslušnému správnímu orgánu. Nestanoví ani časové omezení ohledně toho, za jak dlouhé období předcházející jejich předložení lze přiznat osvobození od daně.
34
Pokud jde o čl. 1 odst. 15 uvedené směrnice, ten nestanoví žádnou lhůtu pro podávání žádostí o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození podle čl. 1 odst. 12 této směrnice.
35
Tento čl. 1 odst. 15, který umožňuje společnosti plátci nebo stálé provozovně, které provedly srážku daně u zdroje v případě, kdy mělo dojít k osvobození od daně, podat žádost o vrácení daně, totiž odpovídá procesnímu režimu odlišnému od žádostí o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození podaných podle odstavce 12 tohoto článku 1. Ačkoli čl. 1 odst. 15 směrnice 2003/49 blíže vymezuje, že lhůta stanovená členským státem pro podání žádosti o vrácení daně trvá nejméně dva roky ode dne platby úroků či licenčních poplatků, tato lhůta se nevztahuje na postupy podle odst. 12 tohoto článku 1.
36
Tento výklad je potvrzen účelem směrnice 2003/49 připomenutým v bodě 29 tohoto rozsudku. K naplnění tohoto účelu totiž není nezbytné, aby sama směrnice stanovila lhůtu pro předložení osvědčení a podpůrných informací nebo časové omezení ohledně toho, za jak dlouhé období předcházející jejich předložení lze přiznat osvobození od daně.
37
Pokud jde o spor v původním řízení, s výhradou ověření předkládajícím soudem podle všeho nevznikla společnosti Erdrich Umformtechnik žádná povinnost podle čl. 1 odst. 15 směrnice 2003/49. Navíc je třeba připomenout, že směrnice nemůže sama o sobě zakládat povinnosti jednotlivci, a není tudíž možno se jí jako takové vůči němu dovolávat (rozsudek ze dne 3. května 2005, Berlusconi a další, C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, EU:C:2005:270, bod 73 a citovaná judikatura).
38
Vzhledem k tomu, že směrnice 2003/49 nestanoví lhůtu pro předložení osvědčení a podpůrných informací k žádosti o vydání rozhodnutí o přiznání osvobození od daně z příjmů z licenčních poplatků, je na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby tuto lhůtu stanovil na základě zásady procesní autonomie (obdobně viz rozsudek ze dne 22. prosince 2022, Shell Deutschland Oil, C‑553/21, EU:C:2022:1030, body 25 a 26, jakož i citovaná judikatura). V projednávané věci, jak uvádí Evropská komise v písemném vyjádření, bude na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda v českém právu existuje lhůta použitelná v situaci dotčené v původním řízení.
39
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na druhou otázku odpovědět, že směrnice 2003/49 musí být vykládána v tom smyslu, že nestanoví lhůtu pro předložení osvědčení a podpůrných informací, které může členský stát zdroje rozumně požadovat pro účely vydání rozhodnutí o přiznání osvobození podle čl. 1 odst. 12 této směrnice, ani časové omezení ohledně toho, za jak dlouhé období předcházející jejich předložení lze osvobození od daně přiznat.
K nákladům řízení
40
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
1)
Směrnice Rady 2003/49/ES ze dne 3. června 2003 o společném systému zdanění úroků a licenčních poplatků mezi přidruženými společnostmi z různých členských států musí být vykládána v tom smyslu, že umožňuje členskému státu zdroje na základě rozhodnutí podle čl. 1 odst. 12 této směrnice přiznávat osvobození od daně za období, které předcházelo okamžiku vydání tohoto rozhodnutí, případně za období, které předcházelo okamžiku, kdy bylo příslušnému správnímu orgánu předloženo osvědčení a podpůrné informace, které může tento členský stát rozumně požadovat.
2)
Směrnice 2003/49 musí být vykládána v tom smyslu, že nestanoví lhůtu pro předložení osvědčení a podpůrných informací, které může členský stát zdroje rozumně požadovat pro účely vydání rozhodnutí o přiznání osvobození podle čl. 1 odst. 12 této směrnice, ani časové omezení ohledně toho, za jak dlouhé období předcházející jejich předložení lze osvobození od daně přiznat.
Ziemele
Kumin
Gervasoni
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 5. března 2026.
Vedoucí soudní kanceláře
A. Calot Escobar
Předseda senátu
A. Kumin
(
*1
) – Jednací jazyk: čeština.