62024CJ0232
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
23. října 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Daně – Společný systém daně z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Zdanitelná plnění – Osvobození poskytování úvěrů od daně – Článek 135 odst. 1 písm. b) – Osvobození finančních činností od daně – Vymáhání pohledávek – Článek 135 odst. 1 písm. d) – Faktoring ve formě prodeje pohledávek – Faktoring na bázi zástavy“
Ve věci C‑232/24 [Kosmiro] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud, Finsko) ze dne 22. března 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 27. března 2024, v řízení zahájeném
A Oy,
za účasti:
Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen, předseda senátu, T. von Danwitz, místopředseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce prvního senátu, I. Ziemele, A. Kumin a S. Gervasoni (zpravodaj), soudci,
generální advokát: A. Rantos,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za A Oy: H. Jovio, asianajaja,
–
za finskou vládu: A. Laine, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: P. Carlin a T. Sevón, jako zmocněnkyně,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. dubna 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 1 písm. c), čl. 9 odst. 1 a čl. 135 odst. 1 písm. b) a d) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu týkajícího se uplatňování daně z přidané hodnoty (DPH) na různé poplatky a provize, které společnost A Oy, žalobkyně v původním řízení, účtuje v rámci svých faktoringových činností.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 1 odst. 2 směrnice o DPH stanoví:
„Společný systém DPH je založen na zásadě, že se na zboží a služby uplatňuje všeobecná daň ze spotřeby v přesném poměru k ceně zboží a služeb, bez ohledu na počet plnění uskutečněných ve výrobním a distribučním procesu před stupněm, ve kterém je daň uplatněna.
Každé plnění podléhá DPH vypočítané z ceny zboží nebo služby podle sazeb platných pro toto zboží nebo tuto službu po odpočtu daně, kterou byly přímo zatíženy jednotlivé nákladové prvky tvořící cenu.
[…]“
4
Článek 2 této směrnice stanoví:
„1.   Předmětem DPH jsou tato plnění:
[…]
c)
poskytnutí služby za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;
[…]“
5
Článek 9 uvedené směrnice zní takto:
„1.   ‚Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na jakémkoli místě vykonává samostatně ekonomickou činnost, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.
‚Ekonomickou činností‘ se rozumí veškerá činnost výrobců, obchodníků a osob poskytujících služby, včetně těžební činnosti, zemědělské výroby a výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za ekonomickou činnost se považuje zejména využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.
[…]“
6
Článek 135 odst. 1 směrnice o DPH zní takto:
„Členské státy osvobodí od daně tato plnění:
[…]
b)
poskytnutí a sjednání úvěrů a správa úvěrů osobou, která je poskytla;
[…]
d)
činnosti včetně sjednávání týkající se vkladových a běžných účtů, plateb, převodů, pohledávek, šeků a dalších převoditelných cenných papírů, s výjimkou vymáhání pohledávek;
[…]“
Finské právo
7
Ustanovení § 1 prvního pododstavce bodu 1 arvonlisäverolaki (1501/1993) [zákon o dani z přidané hodnoty (1501/1993)], ze dne 30. prosince 1993 (dále jen „zákon o DPH“) stanoví:
„DPH se odvádí státu podle tohoto zákona:
1)
z prodeje zboží nebo poskytnutí služeb uskutečněného ve Finsku v rámci podnikatelské činnosti.“
8
Ustanovení § 18 druhého pododstavce tohoto zákona zní takto:
„Poskytnutím služby se rozumí poskytnutí nebo jiné převedení služby za úplatu.“
9
Ustanovení § 41 uvedeného zákona stanoví:
„Poskytování finančních služeb nepodléhá DPH.“
10
Ustanovení § 42 prvního pododstavce bodů 2 a 3 zákona o DPH stanoví:
„Za finanční služby se považují:
[…]
2)
poskytování úvěrů a obstarání finančních prostředků jiným způsobem;
3)
správa úvěru osobou, která jej poskytla“.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
11
Žalobkyně v původním řízení je finská společnost, která poskytuje faktoringové služby. Její zákazníci se na ni obracejí s cílem mít okamžitě k dispozici finanční prostředky odpovídající nesplatným pohledávkám, čímž se zprošťují příslušného vymáhání. Pohledávky, které jsou předmětem faktoringu, jsou nespornými pohledávkami.
12
Žalobkyně v původním řízení provádí zaprvé faktoring na bázi zástavy, který má formu úvěru poskytnutého jejím zákazníkům a odpovídajícího pohledávkám z faktur, a to až do výše celkové částky určené v závislosti na míře rizika, které představuje činnost těchto zákazníků. V této souvislosti žalobkyně v původním řízení upomíná platby a mimosoudně vymáhá zastavené pohledávky. Zadruhé nabízí faktoringové služby ve formě prodeje pohledávek, který má formu odkupu pohledávek za vybranými fakturami od svých zákazníků, a to až do maximální výše stanovené v závislosti na posouzení rizika, které představuje činnost zákazníků. Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud, Finsko), který je předkládajícím soudem, upřesňuje, že na rozdíl od faktoringu na bázi zástavy, při němž riziko nesplácení nadále nese zákazník, faktoring ve formě prodeje pohledávek zahrnuje postoupení pohledávek faktorovi, a tedy přenesení rizika nesplácení na tohoto faktora.
13
Smlouvy uzavřené mezi žalobkyní v původním řízení a jejími zákazníky stanoví, že žalobkyně v původním řízení od nich pobírá různé poplatky a provize, včetně „provize za poskytnutí financování“, která se platí předem a představuje procentní podíl z každé pohledávky. Výše této provize je tím vyšší, čím nižší je úvěrový rating zákazníka a osob, vůči nimž má zákazník dotyčné pohledávky a čím delší je doba splatnosti faktur. K této provizi se přičítá „zřizovací poplatek“ a různé další odměny a poplatky.
14
Keskusverolautakunta (Ústřední daňový výbor, Finsko) zaslal žalobkyni v původním řízení výkladové stanovisko vztahující se na období od 25. října 2022 do 31. prosince 2023, v němž konstatoval, že provize a poplatky, které vybrala za svou faktoringovou činnost, a to na bázi zástavy a ve formě prodeje pohledávek, podléhají DPH, jelikož představují protiplnění za službu správy a vymáhání pohledávek z faktur. Tento daňový výbor naproti tomu konstatoval, že provize za poskytnutí financování, jakož i různé další náklady a poplatky představují zčásti protiplnění za finanční službu osvobozenou od DPH.
15
Ústřední daňový výbor měl konkrétně za to, že jelikož žalobkyně v původním řízení spravuje pohledávky z faktur, kontroluje platby prováděné v souvislosti s nimi a zajišťuje vymáhání těchto pohledávek, představují faktoring na bázi zástavy i faktoring ve formě prodeje pohledávek služby podléhající DPH. Nicméně vzhledem k tomu, že žalobkyně v původním řízení poskytuje svým zákazníkům financování v rámci jejich vlastního limitu, měl tento daňový výbor za to, že některé náklady a poplatky, včetně provize za poskytnutí financování, byly placeny jako protiplnění za finanční službu související s poskytnutím úvěru, která je osvobozena od DPH, a zřizovací poplatek musí být rozdělen na část podléhající DPH a na část osvobozenou od DPH, která odpovídá zřízení a aktivaci mechanismu financování zajištěného pohledávkami z faktur.
16
Žalobkyně v původním řízení podala k předkládajícímu soudu žalobu znějící na částečné zrušení tohoto výkladového stanoviska, přičemž tvrdila, že provize za poskytnutí financování a ostatní náklady a poplatky jako celek podléhají DPH. Za protiplnění za finanční službu osvobozenou od DPH mohou být podle jejího názoru považovány pouze poplatky „za limit“ představující procentní podíl z limitu financování, který může mít každý zákazník k dispozici.
17
Tento soud uvádí, že podle žalobkyně v původním řízení nelze faktoring ve formě prodeje pohledávek považovat za poskytnutí úvěru, neboť v tomto rámci odkupuje od svých zákazníků jejich pohledávky, takže posledně uvedení vůči ní nemají dluh a smlouva, která je váže k žalobkyni v původním řízení, je v plném rozsahu splněna.
18
Předkládající soud je toho názoru, že faktoring na bázi zástavy musí být považován za poskytnutí služby za úplatu spadající do působnosti směrnice o DPH. Tento soud má však pochybnosti o tom, jak mají být ve vztahu k této dani posuzovány různé poplatky a provize přijaté jako protiplnění za poskytnutou službu.
19
Pokud jde o provize a poplatky související s faktoringem ve formě prodeje pohledávek, předkládající soud si zejména klade otázku, zda je třeba mít za to, že faktor, který odkupuje pohledávky svých zákazníků, zákazníkovi zároveň poskytuje služby, které spadají do působnosti směrnice o DPH.
20
S ohledem na rozsudky ze dne 26. června 2003, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring (C‑305/01, EU:C:2003:377), a ze dne 27. října 2011, GFKL Financial Services (C‑93/10, EU:C:2011:700), se předkládající soud konkrétně zabývá otázkou, jaké důsledky je třeba vyvodit z okolnosti, že ve věci, která mu byla předložena, se nejedná o nezaplacené pohledávky, nýbrž o pohledávky před splatností, a z otázky, zda si strany zvlášť sjednaly konkrétní poplatek, nebo zda byl tento poplatek přímo zohledněn v kupní ceně pohledávek. Uvádí, že skutečnost, že provize za poskytnutí financování závisí na lhůtě splatnosti dotčených pohledávek, by mohla vést k závěru, že tato provize zčásti zakládá úroky, a z tohoto důvodu představuje protiplnění za finanční službu. Alternativně by tato provize mohla být považována za úpravu, jejímž cílem je uvést kupní cenu pohledávky do souladu s její skutečnou hospodářskou hodnotou.
21
Předkládající soud rovněž upozorňuje Soudní dvůr na skutečnost, že v případě faktoringu, který má formu prodeje pohledávek, přechází vlastnické právo k pohledávkám spolu s rizikem ztráty na nabývající společnost, v projednávané věci na žalobkyni v původním řízení, načež tato společnost již nepobírá úroky nebo jiné protiplnění od zákazníka, od kterého pohledávku nabyla.
22
Podle tohoto soudu může faktoring představovat finanční službu, která má zčásti formu poskytování úvěrů, jelikož tato služba není tak úzce spjata se službou správy nebo vymáhání pohledávek podléhající DPH, aby obě tyto služby tvořily jediné a nedělitelné plnění. To platí zejména pro faktoring na bázi zástavy.
23
Uvedený soud uvádí, že podle finského práva jsou podle § 42 prvního pododstavce bodu 2 zákona o DPH za služby osvobozené od DPH považovány nejen poskytování úvěrů, ale i jiné mechanismy financování, ačkoli tyto jiné mechanismy nejsou ve směrnici o DPH uvedeny jako osvobozené od této daně.
24
Z toho vyplývá, že pokud by osvobození poskytování úvěrů od daně stanovené ve směrnici o DPH mělo být vykládáno tak, že se nevztahuje na provize a poplatky dotčené v projednávané věci, předkládající soud má za to, že by nemuselo být možné vykládat vnitrostátní právo v souladu s touto směrnicí. V takovém případě by musel určit, zda mají relevantní ustanovení uvedené směrnice přímý účinek.
25
Tento soud konečně upřesňuje, že jeho žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká pouze provize za poskytnutí financování a zřizovacího poplatku, neboť analýza uplatňování DPH na tyto částky postačuje k tomu, aby mohl určit způsob, jakým je třeba zacházet s ostatními dotčenými náklady a poplatky.
26
Za těchto okolností se Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
V případě, že faktoringová společnost od zákazníka odkupuje fakturované pohledávky splatné v budoucnosti takovým způsobem, že riziko nezaplacení těchto pohledávek přechází ze zákazníka na tuto společnost (faktoring ve formě prodeje pohledávek)
a)
musí být provize za poskytnutí financování, která je vyjádřena procentním podílem a je vybírána za každou fakturovanou pohledávku, na kterou se vztahuje smlouva, považována za opravnou položku kupní ceny vážící se k odkupu pohledávek, nebo za jinou položku nespadající do oblasti působnosti směrnice [o DPH], nebo
b)
musí být čl. 2 odst. 1 písm. c) a článek 9 směrnice o DPH vykládány v tom smyslu, že tatáž společnost svému zákazníkovi oproti provizi za poskytnutí financování uvedené pod písm. a) poskytuje úplatnou službu spadající do působnosti této směrnice?
2)
Musí být paušální zřizovací poplatek, který je v rámci faktoringu ve formě prodeje pohledávek od zákazníka vybírán za zřízení a aktivaci faktoringového mechanismu, považován za protiplnění za poskytnutí služby spadající do oblasti působnosti směrnice [o DPH] zákazníkovi?
3)
Pokud musí být odměny uvedené v první a druhé otázce, účtované v rámci faktoringu ve formě prodeje pohledávek, považovány za protiplnění za poskytnutí služby spadající do působnosti směrnice [o DPH],
a)
musí být čl. 135 odst. 1 písm. b) směrnice [o DPH] pojednávající o poskytnutí úvěrů nebo čl. 135 odst. 1 písm. d) [této směrnice] pojednávající o činnostech týkajících se plateb nebo pohledávek, vykládány v tom smyslu, že je provizi za poskytnutí financování účtovanou zákazníkovi nebo zřizovací poplatek třeba považovat za protiplnění za poskytnutí služby osvobozené od daně, nebo
b)
musí být čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice [o DPH] vykládán v tom smyslu, že se jedná o protiplnění za vymáhání pohledávek, které je třeba považovat za poskytnutí služby podléhající dani, nebo za protiplnění za poskytnutí jiné služby podléhající dani?
4)
V případě, že faktoringová společnost poskytuje svým zákazníkům financování formou poskytnutí úvěru takovým způsobem, že fakturované pohledávky tohoto zákazníka slouží jako zajištění financování poskytnutého touto společností (faktoring ve formě financování zajištěného fakturami),
a)
musí být čl. 135 odst. 1 písm. b) směrnice [o DPH] pojednávající o poskytnutí úvěrů nebo čl. 135 odst. 1 písm. d) [této směrnice] pojednávající o činnostech týkajících se plateb nebo pohledávek, vykládány v tom smyslu, že provizi za poskytnutí financování vybíranou od zákazníka za každou pohledávku, na kterou se vztahuje smlouva, a paušální zřizovací poplatek za zřízení a aktivaci faktoringové smlouvy je třeba přinejmenším zčásti považovat za poskytnutí služby osvobozené od DPH, nebo
b)
musí být čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice [o DPH] vykládán v tom smyslu, že se jedná o protiplnění za vymáhání pohledávek, které je třeba považovat za poskytnutí služby podléhající dani, nebo za protiplnění za poskytnutí jiné služby podléhající dani?
5)
Je v případě, že je provizi za poskytnutí financování nebo zřizovací poplatek účtované v rámci faktoringu ve formě prodeje pohledávek nebo faktoringu ve formě financování zajištěného fakturami na základě [třetí a čtvrté otázky] třeba v plném rozsahu považovat za protiplnění za poskytnutí služby podléhající dani, zdanitelnost dané služby podle […] směrnice [o DPH] natolik jasné a bezpodmínečné, že na návrh osoby povinné k dani musí být uvedené směrnici přiznán přímý účinek, i když se osvobození od daně podle vnitrostátního zákona o DPH vedle poskytování úvěrů vztahuje i na jiné způsoby financování?“
K předběžným otázkám
K první a druhé otázce
27
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 1 písm. c) a čl. 9 odst. 1 směrnice o DPH musí být vykládány v tom smyslu, že v případě faktoringové činnosti ve formě prodeje pohledávek, v jejímž rámci faktor zprošťuje zákazníka vymáhání pohledávek a rizika jejich nezaplacení, musí být provize za poskytnutí financování a zřizovací poplatek zaplacené zákazníkem považovány za odměnu za poskytnutí služby spadající do působnosti této směrnice.
28
Je třeba připomenout, že směrnice o DPH zavádí společný systém DPH založený zejména na jednotné definici zdanitelných plnění (rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Lomoco Development a další, C‑594/23, EU:C:2024:942, bod 33, jakož i citovaná judikatura).
29
Podle článku 2 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH je předmětem této daněposkytnutí služby za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.
30
Článek 9 odst. 1 směrnice o DPH přiznává DPH velmi širokou působnost tím, že pojem „osoba povinná k dani“ definuje ve smyslu samostatnosti při výkonu „ekonomické činnosti“, která je sama v čl. 9 odst. 1 druhém pododstavci uvedené směrnice definována široce tak, že zahrnuje veškerou činnost výrobců, obchodníků a osob poskytujících služby, a zejména využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj. Právě existence takové činnosti odůvodňuje kvalifikaci určité osoby jako osoby povinné k dani (rozsudek ze dne 3. dubna 2025, Grzera, C‑213/24, EU:C:2025:238, bod 18 a citovaná judikatura).
31
Kromě toho podle judikatury Soudního dvora je plnění uskutečněno za úplatu ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH, a podléhá tedy DPH pouze tehdy, pokud mezi poskytovatelem a příjemcem existuje právní vztah, v jehož rámci jsou vzájemně poskytnuta plnění, přičemž odměna obdržená poskytovatelem představuje skutečnou protihodnotu za službu poskytnutou příjemci (rozsudky ze dne 11. července 2024, Finanzamt T II, C‑184/23, EU:C:2024:599, bod 30, a ze dne 28. listopadu 2024, rhtb, C‑622/23, EU:C:2024:994, bod 16, jakož i citovaná judikatura).
32
Při výkladu ustanovení šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. 1977, L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), jejichž znění je v podstatě totožné se zněním čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH, Soudní dvůr z důvodů, které lze přenést na směrnici o DPH, již rozhodl, že „pravá“ faktoringová činnost ve formě odkupu pohledávek zákazníka faktorem bez práva na regres vůči tomuto zákazníkovi, představuje poskytnutí služby za úplatu spadající do působnosti této daně, v situaci, kdy se vztah mezi faktorem a tímto zákazníkem řídil smlouvou, na jejímž základě docházelo k výměně vzájemných plnění spočívajících v tom, že faktor zprostil zákazníka vymáhání pohledávky a rizika nezaplacení těchto pohledávek a zákazník za takto obdrženou službu zaplatil odměnu odpovídající rozdílu mezi nominální hodnotou pohledávek postoupených faktorovi a částkou zaplacenou faktorem za nabytí těchto pohledávek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. června 2003, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, C‑305/01, EU:C:2003:377, body 48 a 49).
33
Vzhledem k tomu, že faktoringová činnost ve formě prodeje pohledávek, jako je činnost dotčená ve věci v původním řízení, vykazuje v podstatě stejné znaky jako „pravý“ faktoring popsaný v předchozím bodě tohoto rozsudku, je třeba konstatovat, že služby poskytované v tomto rámci představují poskytnutí služby za úplatu ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH.
34
Rozsudek ze dne 27. října 2011, GFKL Financial Services (C‑93/10, EU:C:2011:700), nemůže tento závěr zpochybnit. V bodě 26 tohoto rozsudku totiž Soudní dvůr rozhodl, že ojedinělý prodej pohledávek po splatnosti, avšak rizikových, u nichž cena neodrážela odměnu za poskytnutou službu, ale skutečnou hospodářskou hodnotu těchto pohledávek, která klesla pod jejich nominální hodnotu, nespadá do působnosti DPH. Naproti tomu taková faktoringová činnost ve formě prodeje pohledávek, jako je činnost dotčená ve věci v původním řízení, se týká nesplatných pohledávek, u nichž není a priori důvod se domnívat, že nebudou dlužníky v plné výši zaplaceny, a vyznačuje se poskytnutím služby spočívající v tom, že postupník na sebe přebírá vymáhání a riziko spojené s těmito pohledávkami za zaplacení odměny postupitelem.
35
Taková faktoringová činnost ve formě prodeje pohledávek nemůže být postavena na roveň ani prosté transakci spočívající v nabytí a držení obchodních podílů, které nespadá do působnosti DPH, jelikož faktor nejedná jako pasivní vlastník nabytých pohledávek, nýbrž poskytuje za úplatu svému zákazníkovi službu spočívající v převzetí rizika v případě, že dlužník svůj závazek nesplní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. června 1991, Polysar Investments Netherlands, C‑60/90, EU:C:1991:268, bod 13).
36
Pokud jde o otázku, zda v rámci takové činnosti faktoringu ve formě prodeje pohledávek, jako je činnost dotčená ve věci v původním řízení, představují provize za poskytnutí financování a zřizovací poplatek zaplacené faktorovi jeho zákazníkem skutečnou protihodnotu služeb spadajících do působnosti směrnice o DPH, je třeba zaprvé uvést, že z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že provize za poskytnutí financování představuje procentní podíl z částky pohledávek, jehož výše nezávisí na posouzení ekonomické hodnoty těchto pohledávek jako takové, ale na úvěrovém ratingu, který jim byl přidělen, a na délce zbývající doby splatnosti.
37
Vzhledem k těmto charakteristikám nic nenasvědčuje tomu, že by tato provize odpovídala úpravě kupní ceny pohledávek na jejich skutečnou ekonomickou hodnotu. Tuto provizi je třeba spíše považovat za protiplnění za službu vymáhání pohledávek, kterou faktor poskytuje svému zákazníkovi, jehož výše je tím vyšší, čím delší je doba splatnosti a čím vyšší je míra rizika, které faktor nese.
38
Zadruhé je třeba poukázat na to, že z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že zřizovací poplatek odpovídá paušální částce, kterou zákazník zaplatil za zřízení faktoringového mechanismu a zahrnuje zejména náklady na úkony spojené s dodržováním povinností vyplývajících z použitelných právních předpisů v oblasti praní špinavých peněz. Tento poplatek je proto třeba považovat za protiplnění za zřízení a aktivaci služby poskytované faktorem.
39
S výhradou ověření, které přísluší předkládajícímu soudu, je tedy třeba učinit závěr, že provize za poskytnutí financování a zřizovací poplatek, které zákazník platí faktorovi v rámci faktoringové činnosti ve formě prodeje pohledávek, musí být považovány za skutečnou protihodnotu poskytnuté služby, a tudíž spadají do působnosti směrnice o DPH.
40
S ohledem na výše uvedené je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že čl. 2 odst. 1 písm. c) a čl. 9 odst. 1 směrnice o DPH musí být vykládány v tom smyslu, že v případě faktoringové činnosti ve formě prodeje pohledávek, v jejímž rámci faktor zprošťuje zákazníka vymáhání pohledávek a rizika jejich nezaplacení,
–
provize za poskytnutí financování placená za službu spočívající ve vymáhání pohledávek, jejíž výše je tím vyšší, čím delší je doba splatnosti a čím vyšší je míra rizika, které faktor nese, a
–
zřizovací poplatek placený zákazníkem, který odpovídá paušální částce, kterou zákazník zaplatil za zřízení faktoringového mechanismu a zahrnuje zejména náklady na úkony spojené s dodržováním povinností vyplývajících z použitelných právních předpisů v oblasti praní špinavých peněz,
představují skutečnou protihodnotu poskytnutí služby spadající do působnosti této směrnice.
K třetí a čtvrté otázce
41
Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 135 odst. 1 písm. b) a d) směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že provize za poskytnutí financování a zřizovací poplatek, které platí zákazník a které přijímá faktor v rámci faktoringu ve formě prodeje pohledávek nebo faktoringu na bázi zástavy, představují protiplnění za jediné a nedělitelné plnění spočívající ve vymáhání pohledávek podléhající DPH, nebo zda musí být alespoň zčásti považovány za odměnu za plnění osvobozené od DPH, které se týká poskytnutí úvěru.
42
Podle čl. 135 odst. 1 písm. b) směrnice o DPH je od DPH osvobozeno poskytnutí a sjednání úvěrů a správa úvěrů osobou, která je poskytla.
43
Poskytnutí úvěru ve smyslu tohoto ustanovení spočívá zejména v poskytnutí kapitálu za odměnu (rozsudek ze dne 6. října 2022, O. Fundusz Inwestycyjny Zamknięty reprezentowany przez O, C‑250/21, EU:C:2022:757, bod 33 a citovaná judikatura).
44
Článek 135 odst. 1 písm. d) této směrnice stanoví, že od DPH jsou rovněž osvobozeny činnosti včetně sjednávání týkající se vkladových a běžných účtů, plateb, převodů, pohledávek, šeků a dalších převoditelných cenných papírů, s výjimkou vymáhání pohledávek.
45
Podle ustálené judikatury Soudního dvora jsou osvobození od DPH uvedená v čl. 135 odst. 1 směrnice o DPH založena na autonomních pojmech unijního práva, jejichž účelem je zabránit rozdílům v aplikaci režimu DPH mezi jednotlivými členskými státy (rozsudek ze dne 6. října 2022, O. Fundusz Inwestycyjny Zamknięty reprezentowany przez O, C‑250/21, EU:C:2022:757, bod 30 a citovaná judikatura).
46
Z ustálené judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že výrazy použité pro označení osvobození od daně stanovených v tomto článku je třeba vykládat striktně, neboť se jedná o odchylky od obecné zásady, podle níž je tato daň vybírána z každého úplatného poskytnutí služeb uskutečněného osobou povinnou k dani (rozsudek ze dne 6. října 2022, O. Fundusz Inwestycyjny Zamknięty reprezentowany przez O, C‑250/21, EU:C:2022:757, bod 31 a citovaná judikatura).
47
Výklad výrazů těchto osvobození od daně však musí být v souladu s cíli sledovanými těmito osvobozeními a musí splňovat požadavek daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH (rozsudek ze dne 6. října 2022, O. Fundusz Inwestycyjny Zamknięty reprezentowany przez O, C‑250/21, EU:C:2022:757, bod 32 a citovaná judikatura).
48
Vzhledem k tomu, že směrnice o DPH neobsahuje definici pojmu „vymáhání pohledávek“ uvedeného v čl. 135 odst. 1 písm. d) této směrnice, je třeba tento pojem zasadit do kontextu a vykládat jej ve světle ducha tohoto ustanovení a obecněji systematiky uvedené směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. října 2010, Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, bod 29 a citovaná judikatura).
49
V tomto ohledu je třeba uvést, že i když – jak bylo připomenuto v bodě 46 tohoto rozsudku – osvobození od daně uvedená v čl. 135 odst. 1 směrnice o DPH, která se odchylují od obecného uplatňování této daně, musí být vykládána striktně, pojem „vymáhání pohledávek“ jakožto výjimka z tohoto ustanovení odchylující se od uplatňování DPH, v důsledku čehož plnění, na která se vztahuje, podléhají zdanění, které představuje zásadní pravidlo, na němž je založena tato směrnice, musí být vykládán široce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. října 2010, Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, bod 30 a citovaná judikatura).
50
Podle judikatury se pojem „vymáhání pohledávek“ ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH vztahuje na finanční činnosti směřující k zaplacení peněžitého dluhu (rozsudek ze dne 28. října 2010, Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, bod 31 a citovaná judikatura).
51
Soudní dvůr upřesnil, že tento pojem musí být vykládán tak, že zahrnuje všechny formy faktoringu bez ohledu na jejich způsoby, neboť z objektivní povahy faktoringu vyplývá, že jeho hlavním účelem je vymáhání a inkaso pohledávek třetí osoby. Neexistuje žádný důvod, proč by se mělo s „pravým“ a „nepravým“ faktoringem pro účely DPH zacházet odlišně, neboť v obou případech faktor poskytuje zákazníkovi služby za úplatu, a vykonává tedy ekonomickou činnost (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. června 2003, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, C‑305/01, EU:C:2003:377, body 76 a 77).
52
Jak bylo připomenuto v bodě 33 tohoto rozsudku, faktoringová činnost ve formě prodeje pohledávek, jako je činnost dotčená v původním řízení, má stejné znaky jako „pravý“ faktoring, o který se jednalo ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. června 2003, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring (C‑305/01, EU:C:2003:377). Podobně jak bylo rozhodnuto v uvedeném rozsudku, je třeba mít za to, že taková činnost spadá pod pojem „vymáhání pohledávek“ uvedený v čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH.
53
Totéž platí pro faktoring na bázi zástavy, jak jej provádí žalobkyně v původním řízení. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 26. června 2003, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring (C‑305/01, EU:C:2003:377), rozhodl, že „nepravý“ faktoring spadá pod pojem „vymáhání pohledávek“, je třeba mít za to, že i faktoring na bázi zástavy, který se liší od faktoringu ve formě prodeje pohledávek pouze tím, že pohledávky zákazníka nejsou převedeny na faktora, ale slouží jako zajištění financování poskytnutého faktorem zákazníkovi, přičemž vymáhání a inkaso pohledávek nadále zajišťuje faktor, spadá pod tento pojem.
54
K zodpovězení otázek vznesených předkládajícím soudem je však třeba ještě určit, zda provize za poskytnutí financování a zřizovací poplatek představují protiplnění za jediné a nedělitelné plnění spočívající ve vymáhání pohledávek, které podléhá DPH, nebo zda jsou zčásti odměnou za odlišné plnění spočívající v poskytování úvěrů, na které se vztahuje osvobození od této daně stanovené v čl. 135 odst. 1 písm. b) směrnice o DPH.
55
V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pokud je plnění tvořeno souborem dílčích plnění a úkonů, je třeba vzít v úvahu všechny okolnosti, za kterých došlo k dotčenému plnění, za účelem určení, zda se pro účely DPH jedná o dvě či více odlišných plnění, nebo o plnění jediné (rozsudek ze dne 4. září 2019, KPC Herning, C‑71/18, EU:C:2019:660, bod 35).
56
Soudní dvůr rovněž rozhodl, že z čl. 1 odst. 2 druhého pododstavce směrnice o DPH na jedné straně vyplývá, že každé plnění je třeba obvykle považovat za oddělené a samostatné a, na druhé straně, že plnění spočívající z hospodářského hlediska v jediném plnění nemůže být uměle rozloženo, aby nebylo narušeno fungování systému DPH (rozsudek ze dne 4. září 2019, KPC Herning, C‑71/18, EU:C:2019:660, bod 36).
57
Proto za určitých okolností musí být několik formálně oddělených plnění, která by mohla být poskytnuta zvlášť, a tak vést odděleně ke zdanění nebo osvobození od daně, považováno za jediné plnění, pokud tato plnění nejsou samostatná (rozsudek ze dne 4. září 2019, KPC Herning, C‑71/18, EU:C:2019:660, bod 37).
58
V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že o jediné plnění se jedná tehdy, když dvě nebo více dílčích plnění nebo úkonů poskytnutých osobou povinnou k dani je tak těsně spojeno, že objektivně tvoří jediné nedělitelné hospodářské plnění, jehož rozdělení by bylo umělé. O takovou situaci se jedná i v případě, kdy jedno nebo více plnění představují hlavní plnění a zbývající jedno nebo více plnění představují jedno nebo více vedlejších plnění sdílejících s hlavním plněním stejný daňový režim. Plnění musí být zejména považováno za vedlejší k plnění hlavnímu, pokud samo o sobě není pro zákazníka cílem, nýbrž prostředkem k získání prospěchu z hlavního plnění poskytovatele za nejvýhodnějších podmínek (rozsudek ze dne 4. září 2019, KPC Herning, C‑71/18, EU:C:2019:660, bod 38).
59
Za účelem určení, zda jsou plnění samostatná, nebo zda představují jediné plnění, je třeba vyhledat charakteristické prvky dotyčného plnění. Neexistuje však absolutní pravidlo pro určení rozsahu plnění z hlediska DPH, takže je za tímto účelem třeba zohlednit veškeré okolnosti, za nichž dotčené plnění probíhá (rozsudek ze dne 4. září 2019, KPC Herning, C‑71/18, EU:C:2019:660, bod 39). Soudní dvůr rovněž zohledňuje sledovaný hospodářský cíl a zájem příjemců služeb (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2020, Franck, C‑801/19, EU:C:2020:1049, bod 26 a citovaná judikatura).
60
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že z hlediska zákazníka i faktora představuje poskytování faktoringové služby v zásadě jediné hospodářské plnění, jehož hlavním cílem je umožnit zákazníkovi přenést na třetí osobu vymáhání a inkaso svých pohledávek, a jehož rozdělení by bylo umělé.
61
Mimoto ve specifickém případě faktoringu ve formě prodeje pohledávek neodpovídají finanční prostředky, které faktor vyplatil svému zákazníkovi, úvěru, který by zákazník musel splácet, ale představují protiplnění za konečný prodej pohledávek, takže mezi faktorem a jeho zákazníkem neexistuje žádný úvěrový vztah. Provize za poskytnutí financování a zřizovací poplatek uhrazené v tomto rámci proto nemohou být považovány za odměnu za službu poskytnutí úvěru, na kterou se vztahuje osvobození od daně stanovené v čl. 135 odst. 1 písm. b) směrnice o DPH, ale představují s ohledem na úvahy uvedené v bodech 32, 33, 38 a 39 tohoto rozsudku protiplnění za zdanitelné služby vymáhání pohledávek ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. d) této směrnice.
62
Pokud jde o faktoring na bázi zástavy, ten sice spočívá v tom, že faktor poskytuje svému zákazníkovi finanční prostředky oproti zajištění tvořenému nesplatnými pohledávkami z faktur, avšak v bodě 53 tohoto rozsudku bylo podotknuto, že vymáhání a inkaso pohledávek nadále zajišťuje faktor, což podle judikatury připomenuté v bodě 51 představuje hlavní účel faktoringu.
63
Navíc, ačkoli v rámci poskytování této služby je vymáhání pohledávek faktorem spojeno s tím, že faktor poskytuje svému zákazníkovi finanční prostředky odpovídající výši pohledávek poskytnutých jako záruka, nic nenasvědčuje tomu, že by toto financování v praxi poskytoval faktor bez ohledu na službu vymáhání pohledávek, jejímž je logickým důsledkem.
64
Soudní dvůr zajisté již připustil, že pojem „poskytnutí úvěrů“ ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. b) směrnice o DPH se neomezuje pouze na zápůjčky a úvěry poskytované bankovními a finančními institucemi a nevylučuje jiné formy odměny než zaplacení úroků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. května 2019, Vega International Car Transport and Logistic, C‑235/18, EU:C:2019:412, body 44, 45, 47 a 48, jakož i citovaná judikatura). Soudní dvůr rovněž rozhodl, že se toto ustanovení použije na transakci, která pro osobu povinnou k dani spočívá v tom, že druhé osobě povinné k dani za úplatu poskytne finanční prostředky získané od faktoringové společnosti poté, co na tuto společnost převedla vlastní směnku vystavenou druhou osobou povinnou k dani, přičemž první osoba povinná k dani ručí této faktoringové společnosti za zaplacení uvedené vlastní směnky k datu její splatnosti (rozsudek ze dne 17. prosince 2020, Franck, C‑801/19, EU:C:2020:1049, bod 53).
65
Nic to však nemění na tom, že řešení přijaté v rozsudku ze dne 17. prosince 2020, Franck (C‑801/19, EU:C:2020:1049), nelze použít na projednávanou věc, zejména proto, že se tento rozsudek týkal specifického uspořádání trojstranného vztahu, v němž byl faktor využíván pouze za účelem umožnit společnosti získat financování obcházením nemožnosti sjednat bankovní úvěr.
66
Ani řešení přijaté v rozsudku ze dne 6. října 2022, O. Fundusz Inwestycyjny Zamknięty reprezentowany przez O (C‑250/21, EU:C:2022:757), který se týkal uplatňování DPH na mechanismus používaný v sekuritizaci nebo strukturovaném financování, jehož hlavním účelem bylo poskytnutí kapitálu za úplatu v podobě služeb poskytovaných na základě subparticipační dohody, které spočívají v poskytnutí finanční částky původci za převod výnosů pocházejících z pohledávek uvedených v této dohodě, které zůstávají součástí aktiv původce, není v rámci projednávané věci relevantní.
67
Konečně nelze přijmout argument finské vlády vycházející z toho, že se všemi mechanismy financování musí být pro účely DPH zacházeno stejně, jelikož sám unijní normotvůrce tím, že odlišil daňové zacházení se službami spočívajícími ve vymáhání pohledávek a službami spočívajícími v poskytování úvěrů z hlediska této daně, stanovil možnost koexistence mechanismů financování podléhajících DPH a mechanismů financování osvobozených od DPH.
68
Z toho vyplývá, že provize za poskytnutí financování a zřizovací poplatek hrazené zákazníkem v rámci faktoringu na bázi zástavy, který se vyznačuje tím, že faktor zajišťuje vymáhání a inkaso dotyčných pohledávek, které, aniž jsou převedeny na tohoto faktora, slouží jako zajištění financování poskytnutého faktorem zákazníkovi, musí být považovány za protiplnění za jediné a nedělitelné plnění spočívající ve „vymáhání pohledávek“ podléhající DPH.
69
S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí a čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 135 odst. 1 písm. b) a d) směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že
–
provize za poskytnutí financování placená za službu spočívající ve vymáhání pohledávek, jejíž výše je tím vyšší, čím delší je doba splatnosti a čím vyšší je míra rizika, které faktor nese, a
–
zřizovací poplatek placený zákazníkem, který odpovídá paušální částce, kterou zákazník zaplatil za zřízení faktoringového mechanismu a zahrnuje zejména náklady na úkony spojené s dodržováním povinností vyplývajících z použitelných právních předpisů v oblasti praní špinavých peněz,
účtované faktorem v rámci takového faktoringu ve formě prodeje pohledávek, jako je faktoring uvedený v odpovědi na první a druhou otázku, nebo faktoringu na bázi zástavy, který se vyznačuje tím, že faktor zajišťuje vymáhání a inkaso dotyčných pohledávek, které, aniž jsou převedeny na tohoto faktora, slouží jako zajištění financování poskytnutého faktorem zákazníkovi, představují protiplnění za jediné a nedělitelné plnění spočívající ve vymáhání pohledávek, které podléhá DPH.
K páté otázce
70
Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda v případě, že se výjimka týkající se vymáhání pohledávek stanovená v čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH vztahuje na takové faktoringové služby, jako jsou služby dotčené ve věci v původním řízení, je tato výjimka bezpodmínečná a dostatečně přesná, aby měla přímý účinek.
71
Podle ustálené judikatury Soudního dvora jsou ve všech případech, kdy se ustanovení směrnice z hlediska svého obsahu jeví jako bezpodmínečná a dostatečně přesná, jednotlivci oprávněni dovolávat se jich před vnitrostátními soudy vůči státu, zejména pokud je tento stát provedl nesprávně [rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 17 a citovaná judikatura].
72
Je třeba rovněž připomenout, že ustanovení unijního práva je bezpodmínečné, jestliže ukládá povinnost, která není vázána na žádnou podmínku, a při jejím plnění ani v jejích účincích není podmíněna žádným aktem ze strany orgánů Evropské unie nebo členských států, a dále že je dostatečně přesné, aby se jej mohl právní subjekt dovolávat a aby jej mohl uplatnit soud, jestliže ukládá povinnost jednoznačným způsobem [rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 18 a citovaná judikatura].
73
Zaprvé, pokud jde o bezpodmínečnou povahu výjimky týkající se vymáhání pohledávek uvedené v čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH, z jeho znění vyplývá, že toto ustanovení má takovou povahu, jelikož jeho použití nepodléhá dodatečným podmínkám nebo přijetí prováděcích aktů.
74
Zadruhé tento čl. 135 odst. 1 písm. d) tím, že stanoví uvedenou výjimku, jednoznačným způsobem zavádí povinnost členských států, aniž mají tyto státy jakýkoli prostor pro uvážení, a musí být tedy považován za dostatečně přesný ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 72 tohoto rozsudku.
75
Z toho vyplývá, že výjimka týkající se vymáhání pohledávek uvedená v čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH má přímý účinek, a jednotlivci se jí tudíž mohou dovolávat před vnitrostátními soudy vůči státu.
76
V této souvislosti je třeba ještě připomenout, že za účelem zajištění účinnosti všech ustanovení unijního práva ukládá zásada přednosti vnitrostátním soudům zejména povinnost, aby v co možná největším rozsahu vykládaly své vnitrostátní právo způsobem, který je v souladu s unijním právem, přičemž je třeba upřesnit, že tato povinnost konformního výkladu nemůže sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, body 35 a 36, jakož i citovaná judikatura].
77
Je třeba rovněž připomenout, že zásada přednosti ukládá vnitrostátnímu soudu, jenž má v rámci svých pravomocí uplatnit ustanovení unijního práva, aby v případě, že nemůže vyložit vnitrostátní právní úpravu v souladu s požadavky unijního práva, zajistil plný účinek požadavků tohoto práva ve sporu, jenž mu byl předložen, tak, že na základě vlastní pravomoci podle potřeby upustí od použití jakékoli vnitrostátní právní úpravy nebo praxe, i když je pozdějšího data, která je v rozporu s ustanovením unijního práva majícím přímý účinek, aniž musí nejprve žádat o její předchozí odstranění legislativní cestou nebo jakýmkoliv jiným ústavním postupem či na toto odstranění čekat [rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 37 a citovaná judikatura].
78
Bude na předkládajícím soudu, aby určil, zda lze dodržení této výjimky zajistit v rámci výkladu ustanovení vnitrostátního práva, který je v souladu s unijním právem, nebo v případě, že taková možnost neexistuje, zda vede k nepoužití všech nebo části těchto ustanovení.
79
Z výše uvedeného vyplývá, že na pátou otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že výjimka týkající se „vymáhání pohledávek“ stanovená v tomto ustanovení je natolik bezpodmínečná a dostatečně přesná, aby měla přímý účinek, a jednotlivci se jí tudíž mohou dovolávat před vnitrostátními soudy vůči státu.
K nákladům řízení
80
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Článek 2 odst. 1 písm. c) a čl. 9 odst. 1 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty
musí být vykládány v tom smyslu, že
v případě faktoringové činnosti ve formě prodeje pohledávek, v jejímž rámci faktor zprošťuje zákazníka vymáhání pohledávek a rizika jejich nezaplacení,
–
provize za poskytnutí financování placená za službu spočívající ve vymáhání pohledávek, jejíž výše je tím vyšší, čím delší je doba splatnosti a čím vyšší je míra rizika, které faktor nese, a
–
zřizovací poplatek placený zákazníkem, který odpovídá paušální částce, kterou zákazník zaplatil za zřízení faktoringového mechanismu a zahrnuje zejména náklady na úkony spojené s dodržováním povinností vyplývajících z použitelných právních předpisů v oblasti praní špinavých peněz,
představují skutečnou protihodnotu poskytnutí služby spadající do působnosti této směrnice.
2)
Článek 135 odst. 1 písm. b) a d) směrnice 2006/112
musí být vykládán v tom smyslu, že
–
provize za poskytnutí financování placená za službu spočívající ve vymáhání pohledávek, jejíž výše je tím vyšší, čím delší je doba splatnosti a čím vyšší je míra rizika, které faktor nese, a
–
zřizovací poplatek placený zákazníkem, který odpovídá paušální částce, kterou zákazník zaplatil za zřízení faktoringového mechanismu a zahrnuje zejména náklady na úkony spojené s dodržováním povinností vyplývajících z použitelných právních předpisů v oblasti praní špinavých peněz,
účtované faktorem v rámci takového faktoringu ve formě prodeje pohledávek, jako je faktoring uvedený v odpovědi v bodě 1 výroku, nebo faktoringu na bázi zástavy, který se vyznačuje tím, že faktor zajišťuje vymáhání a inkaso dotyčných pohledávek, které, aniž jsou převedeny na tohoto faktora, slouží jako zajištění financování poskytnutého faktorem zákazníkovi, představují protiplnění za jediné a nedělitelné plnění spočívající ve vymáhání pohledávek, které podléhá dani z přidané hodnoty.
3)
Článek 135 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112
musí být vykládán v tom smyslu, že
výjimka týkající se „vymáhání pohledávek“ stanovená v tomto ustanovení je natolik bezpodmínečná a dostatečně přesná, aby měla přímý účinek, a jednotlivci se jí tudíž mohou dovolávat před vnitrostátními soudy vůči státu.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: finština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.