ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
10. června 2004
Věc T-275/01
Mercedes Alvarez Moreno
v.
Evropský parlament
„Úředníci – Pomocný zaměstnanec – Konferenční tlumočník – Článek 74 ŘOZ – Skončení pracovního poměru“
Úplný text ve francouzském jazyce          II - 0000
Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je jednak návrh na zrušení rozhodnutí nadále již nezaměstnávat konferenční tlumočníky, kteří dosáhli
věku 65 let, a jednak návrh na náhradu škody.
Rozhodnutí: Rozhodnutí Parlamentu ze dne 30. listopadu 2000, doručené žalobkyni dne
10. února 2001, a rozhodnutí Parlamentu ze dne 19.
července 2001, jímž se zamítá stížnost žalobkyně, se zrušují. Ve zbývající části se žaloba zamítá. Parlament ponese veškeré
náklady řízení.
Shrnutí
1.     Úředníci – Žaloba – Akt, kterým jsou zkrácena práva – Pojem – Kvalifikace spadající do posouzení soudu
(Služební řád, článek 91)
2.     Úředníci – Řád ostatních zaměstnanců – Pomocní zaměstnanci – Tlumočníci na volný úvazek spadající pod článek 78 Řádu ostatních
zaměstnanců – Uvedení věkové hranice, které není nezbytné, pokud jde o smlouvy omezené na určité dni – Nepoužitelnost článku
74 Řádu ostatních zaměstnanců
(Řád ostatních zaměstnanců, článek 74 a 78)
3.     Úředníci – Žaloba – Žaloba na náhradu škody podaná při absenci postupu před zahájením řízení před soudem, který by byl v souladu
se služebním řádem – Nepřípustnost
(Služební řád, článek 90 a 91)
4.     Úředníci – Mimosmluvní odpovědnost orgánů – Pochybení při výkonu funkce – Nesprávné přeložení ustanovení statutu samo o sobě
nepředstavuje pochybení při výkonu funkce
5.     Úředníci – Žaloba – Žaloba na náhradu škody – Zrušení napadeného protiprávního aktu – Přiměřená náhrada nemajetkové újmy
(Služební řad, článek 91)
1.     Akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost, mohou být pouze opatření s právně závaznými účinky,
jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce a které podstatným způsobem mění jeho právní postavení.
Správná právní kvalifikace dopisu nebo memoranda je výlučně věcí posouzení Soudem a nezávisí na vůli účastníků řízení.
(viz body 64 a 65)
Odkaz na: Soud, 11. května 1992, Whitehead v. Komise, T‑34/91, Recueil, s. II‑1723, bod 22; Soud, 15. července 1993, Hogan
v. Parlament, T‑115/92, Recueil, s. II‑895, bod 36; Soud 20. srpna 1998, Collins v. Výbor regionů, T‑132/97, Recueil FP, s.
I‑A 469 a II‑1379, bod 13; Soud, 13. července 2000, Hendrickx v. Cedefop, T‑87/99, Recueil FP, s. I‑A‑147 a II‑679, bod 37
2.     Ze znění prvního a třetího pododstavce článku 78 Řádu ostatních zaměstnanců v jejich vzájemném spojení vyplývá, že ustanovení
hlavy III uvedeného Řádu se použijí na pomocné zaměstnance zaměstnané jako konferenční tlumočníci přijatí podle uvedeného
článku pouze v rozsahu, ve kterém představují podmínky, které nejsou pokryty podmínkami přijetí a odměňování stanovenými dohodou
uzavřenou podle prvního pododstavce.
Co se týče smlouvy omezené na určité dny, skončení pracovního poměru představuje charakteristickou a nezbytnou podmínku přijetí
tlumočníka, která je mu inherentní. Z toho vyplývá, že článek 74 Řádu ostatních zaměstnanců, který se týká případů, kdy končí
pracovní poměr pomocného zaměstnance, představuje nezbytně jedno z ustanovení hlavy III uvedeného Řádu, od kterého se odchyluje
právní úprava použitelná na pomocné konferenční tlumočníky.
Mimoto s ohledem na specifičnost zaměstnávání uvedených tlumočníků nemůže jejich věk představovat skutečnost relevantní pro
výkon jejich funkce, takže jejich zaměstnání by mělo obsahovat věkovou hranicí, která, není-li výslovně stanovena, je hranicí
uvedenou ve výše uvedeném ustanovení článku 74.
(viz body 100, 101, 103 až 105 a 108)
3.     V systému opravných prostředků zavedeném články 90 a 91 statutu je žaloba na náhradu škody, která představuje ve vztahu k
žalobě na zrušení autonomní právní prostředek, přípustná pouze tehdy, pokud jí předcházel postup před zahájením řízení před
soudem, který byl v souladu s ustanoveními služebního řádu. Tento postup se liší podle toho, zda škoda, jejíž náhrada je požadována,
byla způsobena aktem, kterým byla zkrácena práva ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu, nebo správním jednání nikoliv rozhodovacího
charakteru.
V prvním případě přísluší dotčené osobě, aby ve stanovených lhůtách podala k orgánu oprávněnému ke jmenování stížnost směřující
proti dotčenému aktu. Naproti tomu v druhém případě musí být správní postup zahájen podáním žádosti ve smyslu čl. 90 odst.
1 služebního řádu směřující k obdržení náhrady škody a musí případně pokračovat stížností směřující proti rozhodnutí o zamítnutí
žádosti.
Existuje-li přímá souvislost mezi žalobou na zrušení a žalobou na náhradu škody, je posledně uvedená žaloba přípustná podpůrně
k žalobě na zrušení, aniž by jí nutně musela předcházet žádost, kterou se orgán oprávněný k jmenování vyzývá k náhradě tvrzené
škody, nebo stížnost zpochybňující opodstatněnost implicitního nebo výslovného zamítnutí žádosti. Naproti tomu, není-li tvrzená
škoda způsobena aktem, o jehož zrušení je usilováno, avšak vícero pochybeními a opomenutími, jichž se údajně dopustila správa,
musí postup před zahájením řízení před soudem nezbytně započít žádostí, kterou se orgán oprávněný k jmenování vyzývá k náhradě
této škody.
(viz body 122, 123 a 125)
Odkaz na: Soud, 15. července 1993, Camara Alloisio a další v. Komise, T‑17/90, T‑28/91 a T‑17/92, Recueil, s. II‑841, bod
46; Soud 28. června 1996 Y v. Soudní dvůr, T‑500/93, Recueil FP, s. I‑A‑335 a II‑977, body 64 a 66
4.     Přijetí nesprávného překladu ustanovení služebního řádu správou – a obdobně Řádu ostatních zaměstnanců – samo o sobě nepředstavuje
pochybení při výkonu funkce.
(viz bod 129)
Odkaz na: Soudní dvůr, 13. července 1972, Heinemann v. Komise, 79/71, Recueil, s. 579, bod 11; Soud, 9. června 1994, X v.
Komise, T‑94/92, Recueil FP, s. I‑A‑149 a II‑481, bod 52
5.     Zrušení napadeného aktu může samo o sobě představovat přiměřenou náhradu škody, která je v zásadě dostatečná pro veškerou
nemajetkovou újmu, kterou mohl žalobce utrpět. Zrušení rozhodnutí orgánu nepřijímat již pomocné konferenční tlumočníky starší
65 let, které neobsahuje negativní posouzení schopností žalobce, musí být považováno za přiměřenou náhradu nemajetkové újmy,
kterou tato posledně uvedená osoba mohla utrpět.
(viz bod 130)
Odkaz na: Soudní dvůr, 7. února 1990, Culin v. Komise, C-343/87, Recueil, s. I‑225, body 25 až 29; Soud, 26. ledna 1995, Pierrat
v. Soudní dvůr, T‑60/94, Recueil FP p. I‑A‑23 a II‑77, bod 62