62000TJ0308(01)_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело T-308/00 RENV
Salzgitter AG,
установено в Salzgitter (Германия), за което се явяват адв. J. Sedemund и адв. T. Lübbig,
жалбоподател,
подпомаган от
Федерална република Германия,
за която се явяват г-н M. Lumma и г-жа A. Wiedmann, в качеството на представители, подпомагани от адв. U. Karpenstein,
встъпила страна,
срещу
Европейска комисия,
представлявана първоначално от г-н V. Kreuschitz и г-н M. Niejahr, впоследствие от г-н Kreuschitz и г-н T. Maxian Rusche, в качеството на представители,
ответник,
с предмет искане за отмяна на Решение 2000/797/ЕОВС на Комисията от 28 юни 2000 година относно държавната помощ, приведена в действие от Германия в полза на Salzgitter AG, на Preussag Stahl AG и на стоманодобивните дъщерни дружества на групата, които понастоящем са обединени под името Salzgitter AG – Stahl und Technologie (SAG) (ОВ L 323, стр. 5),
ОБЩИЯТ СЪД (втори разширен състав),
състоящ се от: г-н N. J. Forwood (докладчик), председател, г-н F. Dehousse, г-жа I. Wiszniewska-Białecka, г-н J. Schwarcz и г-н A. Popescu, съдии,
секретар: г-н T. Weiler, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 юни 2011 г.,
постанови настоящото
Решение
Основания за решението
Обстоятелства, предхождащи спора
1. Жалбоподателят, Salzgitter AG, е част от група, която упражнява дейност в стоманодобивния сектор, заедно с Preussag Stahl AG и други предприятия, развиващи дейност в същия сектор.
2. В Германия „Zonenrandförderungsgesetz“ (германски закон, целящ да спомогне за развитието на зоната, разположена по границата с бившата Германска демократична република (ГДР) и бившата Република Чехословакия, наричан по-нататък „ZRFG“) е приет на 5 август 1971 г. Това законодателство, както и последващите му изменения, е одобрено от Комисията на Европейските общности с оглед на член 92 от Договора за ЕО (понастоящем след изменение член 87 ЕО) и член 93 от Договора за ЕО (понастоящем член 88 ЕО). Последните изменения на ZRFG са одобрени от Комисията като държавни помощи, съвместими с Договора за ЕО (ОВ C 3, 1993 г., стр. 3). Срокът на действие на ZRFG изтича окончателно през 1995 г.
3. От самото начало член 3 от ZRFG предвижда данъчни стимули под формата на специални амортизационни отчисления („Sonderabschreibungen“) и освободени от данък изключителни резерви („steuerfreie Rücklagen“) за инвестициите във всеки обект на предприятие, разположен по границата с бившата ГДР и бившата Република Чехословакия (пограничен район, наричан по-нататък „Zonenrandgebiet“).
4. С писмо от 3 март 1999 г., след като открива в годишните отчети за 1994/1995 г. и за 1995/1996 г. на Preussag Stahl, което понастоящем е чест от същата група като жалбоподателя, че между 1986 г. и 1995 г. на това дружество са предоставени редица помощи въз основа на член 3 от ZRFG, Комисията уведомява Федерална република Германия за решението си да започне процедурата, предвидена в член 6, параграф 5 от Решение № 2496/96/ЕОВС на Комисията от 18 декември 1996 година за установяване на общностни правила за помощите за стоманодобивната промишленост (ОВ L 338, стр. 42, наричано по-нататък „Шести кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост“). С това решение за започване на посочената процедура, публикувано на 24 април 1999 г. в Официален вестник на Европейските общности
(ОВ C 113, стр. 9), Комисията отправя покана до заинтересованите лица да представят становища по разглежданите помощи. В рамките на административната процедура Комисията получава становището на немските власти, по-конкретно с писмо от 10 май 1999 г., както и становището на единственото встъпило трето заинтересовано лице — UK Steel Association, което тя препраща на Федерална република Германия.
5. На 28 юни 2000 г. Комисията приема решението относно държавната помощ, приведена в действие от Германия в полза на жалбоподателя, на Preussag Stahl AG и на стоманодобивните дъщерни дружества на групата, които понастоящем са обединени под името Salzgitter AG – Stahl und Technologie (SAG) (ОВ L 323, стр. 5, наричано по-нататък „обжалваното решение“). Съгласно това решение предвидените в член 3 от ZRFG специални амортизационни отчисления и освободени от данък резерви, от които се е ползвало SAG по отношение на подлежаща на субсидиране основа, съответно в размер от 484 милиона и 367 милиона германски марки (DEM), са квалифицирани като несъвместими с общия пазар държавни помощи. Съгласно членове 2 и 3 от обжалваното решение Комисията нарежда на Федерална република Германия да поиска възстановяване на посочените помощи от получателя им и я приканва да посочи точните условия за възстановяването им.
6. На 21 септември 2000 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд настоящата жалба за отмяна. Федерална република Германия е допусната да встъпи в производството в подкрепа на исканията на жалбоподателя.
7. С решение от 1 юли 2004 г. по дело Salzgitter/Комисия (T-308/00, Recueil, стр. II-1933) Общият съд частично отменя обжалваното решение.
8. След като отхвърля първото, второто, третото и осмото правно основание, Общият съд обаче приема по отношение на седмото правно основание, изведено от нарушение на принцип на правната сигурност, че Комисията не е могла, без да накърни този принцип, да иска през 2000 г. възстановяване на помощите, изплатени на жалбоподателя между 1986 г. и 1995 г. Поради това Общият съд отменя членове 2 и 3 от обжалваното решение, свързани със задължението на Федерална република Германия да поиска възстановяване на посочените в това решение държавни помощи.
9. При тези обстоятелства Общият съд приема, че не е необходимо да се произнася по четвъртото, петото и шестото правно основание, които се отнасят до изчисляването на размера на подлежащите на възстановяване помощи.
10. С жалба, подадена в секретариата на Съдя на 16 септември 2004 г., Комисията обжалва това съдебно решение. С насрещна жалба жалбоподателят иска да се отмени частично обжалваното съдебно решение по-специално доколкото то не отменя член 1 от спорното решение, в който специалните амортизационни отчисления и освободени от данък резерви, от които жалбоподателят се е ползвал в приложение на ZRFG, са квалифицирани като „държавни помощи“.
11. С решение от 22 април 2008 г. по дело Комисия/Salzgitter (C-408/04 P, Сборник, стр. I-2767, наричано по-нататък „решението по производството по обжалване“) Съдът отхвърля насрещната жалба. Съдът обаче отменя Решение по дело Salzgitter/Комисия, точка 7 по-горе, доколкото с него са отменени членове 2 и 3 от обжалваното решение. Съдът приема по същество, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е разгледал в настоящия случай въпроса дали са налице явно неправомерно бездействие от страна на Комисията и очевидно неизпълнение на задължението ѝ за полагане на грижа при упражняване на контролните ѝ правомощия при отхвърлянето на спорните помощи и разпореждането те да бъдат възстановени през юни 2000 г. След това Съдът връща делото за разглеждане от Общия съд и не се произнася по съдебните разноски.
Производство и искания на страните след връщането за ново разглеждане
12. Делото е разпределено на седми разширен състав на Общия съд. След промяна в съставите на Общия съд съдията докладчик е включен във втори разширен състав, на който впоследствие е разпределено настоящото дело.
13. В съответствие с член 119 от Процедурния правилник на Общия съд жалбоподателят, Комисията и Федерална република Германия, в качеството си на встъпила страна, представят писмени становища.
14. Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд решава да открие устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния правилник, приканва страните да отговорят писмено на няколко въпроса. Страните изпълняват това искане в определените срокове.
15. Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 10 юни 2011 г. В това заседание Общият съд изслушва свидетелските показания на г-н Becker, началник на правния отдел на жалбоподателя от 1972 г. до 2002 г., и тези на г-н Boeshertz, началник отдел към генерална дирекция „Конкуренция“ на Комисията и докладчик по преписката, по която е Комисията приема обжалваното решение.
16. Жалбоподателят и Федерална република Германия искат от Общия съд:
– да отмени членове 2 и 3 от обжалваното решение,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски,
и при условията на евентуалност
– да отмени член 1 от обжалваното решение, доколкото се отнася до инвестициите в размер на 17 549 000 DEM, както и до инвестициите в размер на 332 милиона DEM, насочени към защита на околната среда, които не попадат в обхвата на ЕОВС,
– да отмени член 2, параграф 2, трето изречение от обжалваното решение и да разпореди на Комисията да определи специфичното действително предимство за предприятието,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
17. Комисията иска от Общия съд:
– да отхвърли жалбата като неоснователна,
– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
1. По допустимостта на исканията, с които се цели да се разпореди на Комисията да определи действителното предимство, от което се е ползвал жалбоподателят въз основа на помощите
18. В рамките на своите искания, представени при условията на евентуалност, жалбоподателят моли Общия съд да разпореди на Комисията да определи действителното предимство, от което той се е ползвал въз основа на спорните помощи, чрез отсрочване на данъчни задължения.
19. В това отношение следва да се припомни, че в рамките на предоставеното му от член 263 ДФЕС правомощие за отмяна съдът на Съюза не е овластен да отправя разпореждания до институциите. Съгласно член 266 ДФЕС съответната институция трябва да предприеме необходимите мерки за изпълнение на евентуално съдебно решение за отмяна, като под контрола на съда на Съюза упражнява правото на преценка, с което тя разполага за тази цел, при спазване както на диспозитива и мотивите на съдебното решение, което е длъжна да изпълни, така и на разпоредбите на правото на Съюза (вж. в този смисъл Определение на Общия съд от 29 ноември 1993 г. по село Koelman/Комисия, T-56/92, Recueil, стр. II-1267, точка 18 и Решение на Общия съд от 15 юни 2000 г. по дело Alzetta и др./Комисия, T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97—T-607/97, T-1/98, T-3/98—T-6/98 и T-23/98, Recueil, стр. II-2319, точка 42 и цитираната съдебна практика).
20. Ето защо посочените в точка 18 по-горе искания са недопустими.
2. По съществото на спора
21. Тъй като решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, частично отменя обжалваното съдебно решение и връща делото на Общия съд, този съд гледа главно седмото правно основание, с което се цели отмяната на членове 2 и 3 от обжалваното решение. В това отношение следва да се определи дали при упражняване на контролните ѝ правомощия в настоящия случай Комисията е допуснала очевидно неизпълнение на задължението си за полагане на грижа и явно неправомерно бездействие от нейна страна при отхвърлянето на спорните помощи и разпореждането те да бъдат възстановени през юни 2000 г.
22. При условията на евентуалност, в случай че това правно основание, изведено от принцип на правната сигурност, бъде отхвърлено, Общият съд трябва да разгледа другите правни основания, по които не се е произнесъл, изтъкнати в подкрепа на искане за отмяна с по-малък обхват. Тези правни основания са изведени съответно от твърдението, че Комисията неправилно е приела някои инвестиции за обхванати от договора за ЕОВС, от това, че част от разглежданите помощи са били предназначени за защита на околната среда, и на последно място, от грешка в преценката по отношение на установяването на определящия сконтов процент.
По седмото правно основание, изведено от нарушение на принципа на правната сигурност
23. В решението по производството по обжалване Съдът припомня, че дори при липса на определен от общностния законодател давностен срок основното изискване за правна сигурност не допуска Комисията неограничено да отлага упражняването на правомощията си (решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, точки 100—103).
24. Съдът все пак подчертава, че уведомяването за държавните помощи от страна на държавите членки е основен елемент от общностната система за контрол на помощите и че поради това при липса на уведомяване предприятията — получатели на тези помощи, не могат да се позовават на оправдани правни очаквания (решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, точка 104).
25. В това отношение Съдът припомня също, че предвиденият в Договора за ЕОВС режим на държавните помощи се различава по своя особено строг характер от този по Договора за ЕО (решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, точка 105).
26. От това Съдът заключава, че когато в рамките на Договора за ЕОВС определена помощ е била предоставена, без да е извършено уведомяване за нея, обстоятелството, че Комисията със закъснение е упражнила контролните си правомощия и е наредила възстановяването на тази помощ, води до незаконосъобразност на решението за възстановяване само в изключителни случаи, при които са налице явно неправомерно бездействие на Комисията и очевидно неизпълнение на задължението ѝ за полагане на грижа (решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, точка 106).
27. В това отношение следва в самото начало да се отбележи, че Комисията несъмнено не е била уведомена за спорните помощи от Федерална република Германия. Така последната е нарушила задължението си по член 6 от Решение № 3484/85/ЕОВС на Комисията от 27 ноември 1985 година за установяване на общностни правила за помощите за стоманодобивната промишленост (ОВ L 340, стр. 1, наричано по-нататък „Трети кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост“), считано от момента на влизане в сила на това решение на 1 януари 1986 г. (решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, точка 93).
28. Обратно на твърденията на Федерална република Германия, допуснатото от нея нарушение на задължението ѝ за уведомяване не може да се постави под въпрос поради обстоятелството, че още преди датата на влизане в сила на Третия кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост жалбоподателят е бил приел решения относно някои инвестиции, чието финансиране, осигурено благодарение на установената в член 3 от ZRFG схема за помощи, е трябвало да продължи след тази дата.
29. Всъщност, както Съдът припомня в точка 91 от решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, за разлика от Договора за ЕО Договорът за ЕОВС не разграничава новите помощи от съществуващите помощи, като член 4, буква в) ВС категорично забранява помощите, предоставени от държавите членки под каквато и да било форма.
30. От това следва, че задължението за уведомяване, наложено но Федерална република Германия, считано от момента на влизане в сила на Третия кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост, обхваща евентуално получените от жалбоподателя данъчни предимства, считано от датата на влизане в сила на посочения кодекс, въз основа на член 3 от ZRFG, включително тези, които се отнасят до извършени преди тази дата инвестиции.
31. Съдът постановява също, че в контекста на кодексите на помощите за стоманодобивната промишленост съвместимостта на помощи с общия пазар може да бъде преценена единствено с оглед на правилата, действащи към дата на действителното им изплащане (вж. решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, точка 92 и цитираната съдебна практика).
32. Както личи обаче по-специално от обясненията, дадени от Федерална република Германия по време на съдебното заседание, за да се ползва от помощ на основание член 3 от ZRFG, съответното предприятие трябвало да подава заявление всяка година, в данъчната декларация, за получаване на специални амортизационни отчисления или за формирането на освободени от данък резерви съгласно тази разпоредба. Поради това трябва да се приеме, че Федерална република Германия е предоставила помощи на жалбоподателя в момент, в който Третият кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост е влязъл в сила и е налагал задължение на тази държава членка да направи предварително уведомление за разглежданите помощи.
33. Ето защо при тези условия е необходимо да се провери дали поведението на Комисията отговаря на припомнените в точка 26 по-горе критерии.
34. Жалбоподателят твърди, че Комисията е разполагала поне от 1982 г. с информация относно отпуснатите му помощи. Оттогава Комисията получила няколко доклада за дейността на жалбоподателя и негови годишни отчети, от които ясно личало, че са му били предоставени помощи.
35. Жалбоподателят добавя, че Комисията е знаела, че Федерална република Германия не е извършила уведомяване за тези помощи, доколкото предоставянето им вече е било започнало към момента на влизане в сила на Третия кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост, и че според тази държава членка въпросните помощи следователно не отговарят на квалификацията за „проекти“, посочена в член 6 от този кодекс.
36. Според жалбоподателя обаче в настоящия случай Комисията била длъжна да положи особена грижа поради основната промяна на правната ѝ позиция относно приложното поле на член 4, буква в) ВС чрез приемането на посочения Трети кодекс, особено по отношение на регионалните помощи.
37. Жалбоподателят се позовава също на неделимата връзка, която според него съществува между режима на квотите и контрола върху помощите. От това произтичало задължение за съгласуване и за взаимен обмен на информация между различните компетентни служби на Комисията с оглед да се вземат предвид неправомерните помощи при определянето на квотите.
38. Комисията оспорва тези доводи. Тя твърди, че не е длъжна да чете докладите за дейността и че макар в тях да е направено позоваване на член 3 от ZRFG последните, както и годишни отчети, не показват наличието на спорните помощи.
39. В това отношение следва най-напред да се припомни установената от Комисията връзка между предоставянето на неразрешени помощи и производствените квоти в стоманодобивния сектор в рамките на адаптирането на този режим, установен с Решение № 2794/80/ЕОВС на Комисията от 31 октомври 1980 година за въвеждане на система от квоти за производството на стомана за предприятията от стоманодобивната промишленост (ОВ L 291, стр. 1).
40. Всъщност, считано от Решение № 2177/83/ЕОВС на Комисията от 28 юли 1983 година за продължаване на действието на режима на надзор и на квоти за производството на някои продукти за предприятията от стоманодобивната промишленост (ОВ L 208, стр. 1), Комисията е можела, по силата на член 15 A от това решение, да „намали квотите на предприятие, когато установи, че разглежданото предприятие е било получател на неразрешени от Комисията помощи съгласно [Втори кодекс,] или когато условията, свързани с разрешаването на помощите, не са били спазени“ [неофициален превод]. Съгласно това решение, „ако се установи такова обстоятелство, предприятието се изключва и от адаптиране [на квотите] съгласно членове 14, 14 A, 14 Б, 14 В и 16 от [Р]ешение [№ 2177/83]“ [неофициален превод]. Мерките за продължаване на действието на този режим на надзор и на квоти за производството са съдържали, по същество, идентични правила.
41. В този контекст Съдът припомня, че режимът на квоти и кодексите за помощи за помощите за стоманодобивната промишленост образуват една последователна цялост и преследват една и съща цел, а именно да осъществят необходимо преструктуриране за адаптиране на производството и на капацитетите към очакванията за търсенето и да възстановят конкурентоспособността на европейската стоманодобивна промишленост, и че следователно няма да е налице проява на произвол или дискриминация, ако данните от прилагането на едната от тези системи могат да се използват като референтни величини в другата система. (вж. Решение по дело Salzgitter/Комисия, точка 7 по-горе, точка 177 и цитираната съдебна практика).
42. От това следва, че Комисията е можела, по силата на описания в точка 40 по-горе режим на надзор и на квоти за производството, да провери информацията относно производството на стоманодобивните предприятия, за да определи дали запазването или увеличаването на производствения капацитет не произтича от неразрешени държавни помощи, и при необходимост, ако е обосновано, да намали съответно квотите, предоставени на предприятията получатели
43. В настоящия случай е безспорно, че Комисията е получила различни доклади за дейността и годишни отчети на жалбоподателя, считано от края на 1988 г., като първите се отнасяли до финансовата 1987/1988 година. Представянето на тези документи е извършено по-специално в рамките на процедури относно предоставянето на производствени квоти на жалбоподателя.
44. Освен това не се оспорва, че тези първи доклади за дейността и годишни отчети са съдържали, по същество, сходни улики като съдържащите се в докладите за дейността и годишните отчети на жалбоподателя за годините 1994/1995 и 1995/1996, които са подтикнали Комисията да започне разследването, приключило с обжалваното решение. Тези обстоятелства се извеждали от рубрика, разкриваща — в тези различни документи — изключителни резерви, реализирани от жалбоподателя въз основа на член 3 от ZRFG.
45. Все пак изминаването на много години между момента на представянето на докладите за дейността и годишните отчети за финансовата 1987/1988 година и момента, в който Комисията е упражнила контролните си правомощия, не означава, че в настоящия случай е налице явно неправомерно бездействие на Комисията или очевидно неизпълнение на задължението ѝ за полагане на грижа.
46. Всъщност сами по себе си съдържащите се в тези документи улики не показват еднозначно, че е всички посочени в тях изключителни резерви или част от същите отговарят на квалификацията за държавни помощи, „несъвместими с общия пазар на въглищата и стоманата“ по смисъла на член 4, буква в) ВС.
47. Поради това позоваването на член 3 от ZRFG, както и краткото обяснение по отношение на специалните амортизационни отчисления, извършени на основание на този член, не могат да установят еднозначно, че Федерална република Германия е предоставила помощи на жалбоподателя чрез сложен механизъм на намаляване на данъчната основа, изразяващ се освен това във формирането на осво бодени от данък резерви или в предоставянето на изключителни амортизационни отчисления през първите години след определени инвестиции.
48. Този извод се подкрепя от обстоятелството, че в частта от годишния доклад за 1987/1988 година, в която се съдържа обяснение относно законовите основания на резервите и на специални амортизационни отчисления, са посочени няколко действащи към онзи момент германски закони и че освен това във въпросния доклад не е извършена разбивка между размерите на тези резерви и тези амортизационни отчисления, които се отнасят към всяка една от тези нормативни основи.
49. Същото се отнася и до другите предадени от жалбоподателя на Комисията доклади за дейността и годишни отчети относно предходни финансови години, доколкото те не съдържат никаква допълнителни улики относно произхода и естеството на освободените от данък резерви и на специалните амортизационни отчисления, от които жалбоподателят се е ползвал в приложение на член 3 от ZRFG.
50. Ето защо нито един от представените от жалбоподателя и от Федерална република Германия доводи не може да постави под въпрос този извод.
51. Така, най-напред, писмото на Комисията от 14 декември 1988 г., както и решението ѝ от 18 декември 1991 г., и двете адресирани до Федерална република Германия, в които Комисията приема, че освободените от данък резерви и специалните амортизационни отчисления, извършени на основание на член 3 от ZRFG, представляват държавни помощи, които подлежат на одобрение от нейна страна съгласно член 92, параграф 1 от Договора за ЕО (понастоящем, след изменения, член 87, параграф 1 ЕО), са неотносими към настоящия случай.
52. Всъщност следва да се припомни, че Договорът за ЕО и Договорът за ЕОВС са автономни. Следователно Договорът за ЕО, както и приетото въз основа на него вторично право не могат да пораждат правни последици в приложното поле на Договора за ЕОВС, като разпоредбите на Договора за ЕО се прилагат само субсидиарно, при липса на специална правна уредба в Договора за ЕОВС (вж. решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, точка 88 и цитираната съдебна практика).
53. Посочените в точка 51 по-горе документи обаче са били изготвени в рамките на процедури по контрол на съвместимостта на държавните помощи, обхванати от приложното поле на Договора за ЕО, след направеното от Федерална република Германия уведомление съгласно този договор за режима на помощи, установен с член 3 от ZRFG. Следователно тези документи се отнасят към област, различна от тази, която е предмет на настоящия спор. Поради това следва да се приеме, че те не са били от естество да помогнат на Комисията при идентифицирането, само въз основа на докладите за дейността и годишните отчети на жалбоподателя, с които е разполагала, на евентуалните помощи, от които той се е ползвал, под формата на изключителни резерви и на специални амортизационни отчисления, в нарушение на установените в член 4, буква в) ВС правила.
54. Този извод се подкрепя от обстоятелството, че посочените доклади и годишни отчети са били представени на Комисията в рамките на производства, които за разлика от производството, по което са изготвени писмото и решението, посочени в точка 51 по-горе, не са се отнасяли специално до контрола на държавните помощи.
55. Сходни констатации се налагат по отношение на писмото, адресирано от Комисията до Федерална република Германия на 9 март 1987 г. Всъщност в него Комисията е посочила ZRFG само с цел да покани Федерална република Германия да я уведоми за измененията на режима на помощи, предоставяни на основание на този закон, в съответствие с членове 92 и 93 от Договора за ЕО. Впрочем отговорът на това искане, представен от Федерална република Германия на 16 април 1987 г., не съдържа нито едно обстоятелство, което да може да укаже, че посочената кореспонденция е била свързана с помощи, които не попадат в приложното поле на Договора за ЕО. В това отношение е показателно и че единствената разпоредба на първичното право, която се споменава в този отговор, е член 92, пхар2, буква в) от Договора за ЕО.
56. На следващо място, противно на твърдяното от жалбоподателя по време на съдебното заседание, Комисията не може да се упреква, че не е посочила в някой момент от кореспонденцията си с Федерална република Германия относно установения със ZRFG режим на помощи, че тази кореспонденция не се отнася до евентуални помощи, обхванати от приложното поле на Договора за ЕОВС. Всъщност, както би припомнено по-горе, член 6 от Трети кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост, приложим считано от 1 януари 1986 г., предвижда ясно и недвусмислено задължение за уведомяване на Комисията за помощите, които могат да бъдат отпуснати на жалбоподателя в приложение на ZRFG (решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, точка 93).
57. Освен това трябва да се отхвърли доводът, който жалбоподателят и Федерална република Германия искат да изведат от свидетелските показания на г-н Becker относно срещите, на които последният е присъствал през 1982 г. заедно с членовете на работната група „Cadieux“.
58. На първо място, макар тези свидетелски показания да разкриват, че към онзи момент Комисията е знаела, че жалбоподателят вече се е ползвал от мерки, приети на основание на ZRFG, общото позоваване в тези показания на регионални помощи обаче не позволява да се установи, че последните са се изразявали в специални амортизационни отчисления или в освободени от данък резерви, основани на член 3 от ZRFG, от вида на тези, които са довели до приемането на обжалваното решение. Освен това съгласно ZRFG е било възможно отпускане на няколко форми на помощи.
59. На второ място, жалбоподателят сам признава, че нито е извършвал специални амортизационни отчисления, нито е формирал освободени от данък резерви въз основа на ZRFG през финансовите 1981/1982 г., 1982/1983 г. и 1983/1984 г. Следователно във всички случаи е било налице известно прекъсване на помощите, предоставяни от Федерална република Германия на жалбоподателя, между периода преди срещите, посочени в точка 57 по-горе, и момента, в който Комисията се е запознала с доклада за дейността и с годишните отчети на жалбоподателя за финансовата 1987/1988 г.
60. На трето място, от тези свидетелски показания следва, че Комисията не е възразила срещу помощите, отпуснати на жалбоподателя на основание на ZRFG преди 1982 г. Не може обаче се приеме твърдението, че към онзи момент Комисията не е можела да предвиди по-строгата уредба на правилата относно държавните помощи, обхванати от Договора за ЕОВС, която е приета повече от три години по-късно, чрез Третия кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост. Освен това Комисията е можела, съгласно същите свидетелски показания, да изтъкне възможността за евентуална промяна на нейната преценка за помощите, предоставени по-късно на жалбоподателя въз основа на ZRFG, именно с оглед на перспективата за нови решения по искания за предоставяне на помощи съгласно кодекса на помощите за стоманодобивната промишленост и следователно след производства, които се отнасят специално до контрола на държавните помощи, за които Федерална република Германия е уведомила Комисията.
61. По отношение на последния аспект обаче следва да се подчертае не само че Федерална република Германия не е изпълнила задължението си по Третия кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост, като не е уведомила за спорните помощи, но и че са изминали близо три години между датата на влизане в сила на този кодекс, а именно 1 януари 1986 г., и тази, на която Комисията е получила доклада за дейността и годишните отчети на жалбоподателя за финансовата 1987/1988 година.
62. От това следва, че дори да не установено, че през 1982 г. Комисията е знаела за помощите, предоставени в миналото на жалбоподателя в приложение на ZRFG, това обстоятелство не може да докаже, че Комисията носи отговорност за явно неправомерно бездействие и за очевидно неизпълнение на задължението ѝ за полагане на грижа, поради това че не е започнала производство за проверка на съвместимостта на предоставените на жалбоподателя помощи, след като е получила, в края на 1988 г., доклада за дейността и годишните отчети на последния за финансовата 1987/1988 година.
63. Жалбоподателят и Федерална република Германия поддържат също, че явното неправомерно бездействие и очевидното неизпълнение на задължението за полагане на грижа от страна на Комисията произтичат от обстоятелството, че от началото на 80-те години тя е получила няколко доклада за дейността и годишни отчети на жалбоподателя.
64. Без да е необходимо произнасяне по въпроса дали тези уведомления са били направени и евентуално кои служби на Комисията се били техни адресати, достатъчно е да се отбележи липсата на каквито и да било доказателства за това, че посочените доклади за дейността и годишни отчети са съдържали повече информация в сравнение с доклада за дейността и годишните отчети за финансовата 1987/1988 година, от което да личи ясно, че Федерална република Германия е предоставила на жалбоподателя помощи под формата на сложен механизъм на намаляване на данъчната основа чрез предоставяне на изключителни амортизационни отчисления или чрез освободени от данък резерви.
65. Този извод се потвърждава от обстоятелството, посочено в точка 59 по-горе, че жалбоподателят не е правил специални амортизационни отчисления и не е формирал освободени от данък резерви въз основа на ZRFG през финансовите 1981/1982 г., 1982/1983 г. и 1983/1984 г. и поради това не е имал основания да посочва тази разпоредба в докладите за дейността си и в годишните си отчети за този период.
66. Що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че Комисията е започнала да санкционира тези помощи, предоставени чрез данъчни предимства, едва от 1998 г., дори да се приеме за установено, то е неотносимо в конкретния случай. Всъщност характерът на държавна помощ на дадена мярка трябва да се преценява единствено в рамките на релевантните разпоредби от Договора за ЕОВС и на приетите мерки за неговото прилагане, а не от гледна точка на евентуална практика, установена в предходни решения на Комисията (вж. по аналогия Решение на Съда от 30 септември 2003 г. по дело Freistaat Sachsen и др./Комисия, C-57/00 P и C-61/00 P, Recueil, стр. I-9975, точки 52 и 53 и Решение на Общия съд от 15 юни 2005 г. по дело Regione autonoma della Sardegna/Комисия, T-171/02, Recueil, стр. II-2123, точка 177).
67. От гореизложеното следва, че в настоящия случай Комисията не е забавила неопределено упражняването на правомощията си в нарушение на наложеното ѝ изискване за правна сигурност и следователно че седмото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
68. Поради това следва да се разгледат трите правни основания, отнасящи се по същество до изчисляването на размера на подлежащите на възстановяване помощи и до намаляването на този размер.
По четвъртото правно основание, изведено от грешка в преценката поради квалификацията на определени инвестиции като обхванати от приложното поле на Договора за ЕОВС
69. Жалбоподателят упреква Комисията за това, че е приела някои данъчни предимства, от които се е ползвал по силата на член 3 от ZRFG, за обхванати от приложното поле на Договора за ЕОВС, въпреки че те попадат в приложното поле на Договора за ЕО.
70. Тези предимства се отнасяли до инвестиции, съответстващи на 1,3 % от всички инвестиции, субсидирани по силата на член 3 от ZRFG, и били предоставени в полза на „самостоятелни подразделения“ на жалбоподателя, а именно обект със социален характер (Sozialwirtschaft), завод за пречистване на вода (Wasserwerke), леярница (Gießerei), както и цех за производство на тръби (Rohrwerk). По отношение на центъра за професионално обучение (berufliche Bildung), посочен в съображение 88 от обжалваното решение, жалбоподателят пояснява, че вече не счита инвестициите, свързани с последния, за неотносими към стоманодобивната му дейност. Следователно квалификацията на помощите, свързани с този обект, вече не е предмет на жалбата на жалбоподателя.
71. Жалбоподателят упреква Комисията, на първо място, че се е основала главно на твърденията на UK Steel Association, според които дейностите на жалбоподателя, които не попадат в приложното поле на Договора за ЕОВС, били част от производствения му сектор по ЕОВС, с оглед на включването на тези предимства в основата за изчисляване на помощите, без да провери основателността на тези твърдения. Жалбоподателят обаче твърди, че дейностите му, които не са обхванати от Договора за ЕОВС, са отделени от неговите дейности по ЕОВС както физически, така и от гледна точка на счетоводната отчетност. Поради това прилагането на член 3 от ZRFG към дейностите му, които не спадат към Договора за ЕОВС, трябвало да се преценява само с оглед на Договора за ЕО.
72. На второ място, жалбоподателят твърди, че Комисията не е доказала действителното прехвърляне на ползите, произтичащи от прилагането на разглежданите данъчни мерки по отношение на областите на дейност, които не спадат към Договора за ЕОВС, към тези, обхванати от Договора за ЕОВС. Във всички случаи подобно отклоняване бе било невъзможно в настоящия случай, тъй като за ползването на предвидените в член 3 от ZRFG специални амортизационни отчисления е необходимо свързаните с тях инвестиции да са направени предварително и да са доказани.
73. Комисията оспорва тези доводи.
74. В самото начало следва да се отхвърли оплакването на жалбоподателя, според което Комисията се била основала главно на непроверените твърдения на UK Steel Association относно интегрирането на различните дейности на жалбоподателя. Както личи от съображение 89 от обжалваното решение, Комисията всъщност се е позовала на тези твърдения само за изчерпателност, като решението ѝ се основава и на други мотиви.
75. На следващо място следва да се припомни, че съгласно членове 80 ВС и 81 ВС единствено предприятията, упражняващи производствена дейност в областта на въглищата и стоманата, са подчинени на правилата на Договора за ЕОВС и че в това отношение единствено продуктите, изброени в приложение І към Договора за ЕОВС, попадат в обхвата на термините „въглища“ и „стомана“. Следователно установената в член 4, буква в) ВС забрана важи за дадено предприятие само доколкото то упражнява такава производствена дейност (вж. в този смисъл Решение на Съда от 17 декември 1959 г. по дело Société des fonderies de Pont-à-Mousson/ Висш орган, 14/59, Recueil, стр. 445, 467 и 468 и Решение на Съда от 28 януари 2003 г. по дело Германия/Комисия, C-334/99, Recueil, стр. I-1139, точка 78).
76. Безспорно е, че доколкото упражнява производствена дейност в областта на стоманата, жалбоподателят е предприятие от стоманодобивната промишленост, отговарящо на определението по член 80 ВС.
77. Все пак обстоятелството, че определено предприятие упражнява производствени дейности в областта на стоманата, както в настоящия случай, не означава, че всички негови дейности трябва да се считат за подчинени на Договора за ЕОВС (Решение на Общия съд от 5 юни 2001 г. по дело ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi/Комисия, T-6/99, Recueil, стр. II-1523, точка 60).
78. В това отношение следва да се припомни, че в предприятията, които произвеждат както продукти, обхванати от Договора за ЕОВС, така и такива, за които се прилага Договорът за ЕО, прилагането на Договора за ЕОВС спрямо помощи, предназначени за подпомагане на сектор, който не попада в приложното поле на последния договор, може да е обосновано, когато е налице реална опасност от отклоняване на посочените помощи в полза на производствените дейности, включени в това приложно поле. Всъщност с оглед, от една страна, на особеностите на стоманодобивната промишленост, и от друга страна, на стриктната и абсолютна забрана на държавните помощи, установена в член 4, буква в) ВС, прилагането на Договора за ЕО при проверката на помощи, от които евентуално могат да се ползват производствени сектори на предприятие, които попадат в приложното поле на Договора за ЕОВС, би противоречало на целите на установената в последния система (Решение по дело Германия/Комисия, точка 75 по-горе, точка 84).
79. От това следва, че оплакването на жалбоподателя, че Комисията е трябвало да докаже действителното отклоняване на данъчните предимства, свързани с инвестиции, които не са обхванати от Договора за ЕОВС, в полза на дейностите по ЕОВС, не може да се приеме, тъй като в това отношение е достатъчно да се докаже опасността от отклоняване.
80. Все пак е необходимо още, съгласно посочената в точка 78 по-горе съдебна практика, опасността да е реална. Това условие е изпълнено по-специално когато „организацията на дейностите на жалбоподателя не предоставя достатъчно гаранции, позволяващи да се изключи опасността от отклоняване на спорните инвестиционни помощи в полза на производствените дейности, за които се прилага Договорът за ЕОВС, а оттам и засягане на конкуренцията на пазара, обхванат от този договор“ (Решение по дело ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi/Комисия, точка 77 по-горе, точка 74). Следователно опасността от отклоняване трябва да е доказана чрез сериозни улики, от които може разумно да се предположи, че с оглед на обстоятелствата на конкретния случай помощите могат да бъдат отклонени в полза на дейностите по ЕОВС на съответното предприятие от стоманодобивната промишленост.
81. В обжалваното решение Комисията изтъква две релевантни обстоятелства, които според нея позволяват да се докаже опасността от отклоняване. На първо място, тя установява, че специалните амортизационни отчисления, а оттам и свързаните с тях помощи са взети предвид от жалбоподателя само на „общо равнище“, а не на равнище на подразделенията му. На второ място, Комисията отбелязва, че не е установено, че обектът със социално предназначение се е използвал изключително за дейностите, които не са обхванати от Договора за ЕОВС.
82. По отношение на първото обстоятелство Комисията поддържа, че макар да е възможно някои инвестиции, които са се ползвали от член 3 от ZRFG, да са били направени в рамките на дейности на жалбоподателя, които не са обхванати от Договора за ЕОВС, жалбоподателят няма отделно счетоводство за тези дейности и за дейностите, за които се прилага Договорът за ЕОВС. Следователно именно на равнище на групата SAG помощите биха могли да бъдат отклонени в полза на производствени дейности по ЕОВС.
83. Последната констатация се потвърждава и от информацията, предоставена на Комисията от Федерална република Германия в съобщението ѝ от 28 март 2000 г. относно „принципите на вътрешните аналитични сметки на Salzgitter“. Всъщност от този документ личи, че специални амортизационни отчисления не са осчетоводени от „самостоятелните подразделения“, посочени в точка 70 по-горе. Жалбоподателят не представя никакви доказателства, които да установят, че въпреки тази информация той е осчетоводил специалните амортизационни отчисления с оглед на това дали се отнасят до дейности по Договора за ЕО, или по Договора за ЕОВС.
84. Освен това следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, според който опасността от отклоняване е изключена по отношение на мерките за подпомагане на инвестициите като тези, които стоят в основата на настоящия спор. Всъщност, макар произтичащите от предвидения в член 3 от ZRFG механизъм предимства действително да са свързани с конкретна инвестиция, ползите от нето не зависят от областта на дейност на предприятието получател. Жалбоподателят се е ползвал от данъчните предимства на основание на тази разпоредба поради самия факт, че притежава обекти в Zonenrandgebiet, независимо от сектора на дейност, в който са извършени субсидираните инвестиции.
85. От това следва, че Комисията основателно е установила, по-специално при липсата на отделна счетоводна отчетност на жалбоподателя, че е налице реална опасност помощите, предоставени за дейностите на жалбоподателя, които не се обхващат от Договора за ЕОВС, да се били отклонени към дейностите му по Договора за ЕОВС, и поради това не е направила разграничение в това отношение при определянето на основата за изчисляване на спорните помощи.
86. От гореизложените съображения следва, че правното основание изведено от грешка в преценката поради квалификацията на определени инвестиции като обхванати от приложното поле на Договора за ЕОВС, трябва да се отхвърли.
По петото правно основание, изведено от неотчитане на обстоятелството, че някои инвестиции се отнасят до защитата на околната среда, както и от липсата на мотиви
87. Жалбоподателят твърди, че е направил инвестиции за защита на околната среда в общ размер от 332 милиона DEM, разпределени по 44 проекта, в периода между 1985/1986 г. и 1994/1995 г. Тези различни инвестиции били предназначени било за модернизацията на стари стоманодобивни съоръжения с оглед на адаптирането им към новите задължителни предписания, било за модернизацията на стари стоманодобивни съоръжения или за ново инвестиране с цел да се постигне по-високо равнище на защита на околната среда, при липса на задължителни предписания.
88. Жалбоподателят твърди, в първата част на това равно основание, че Комисията неправилно не е разрешила данъчните предимства, предоставени му от Федерална република Германия за тези инвестиции. Според него Комисията е трябвало да вземе предвид целта за защита на околната цена, преследвана с тези предимства, и вследствие на това да прецени възможността те да бъдат разрешение на основание на кодексите на помощи за стоманодобивната промишленост. Комисията не взела предвид в достатъчна степен документите, представени ѝ от жалбоподателя, както и от Федерална република Германия, от които личало, че въпросните инвестиции били специално предназначени за ограничаване на въздействието на неговите дейности върху околната среда.
89. На следващо място жалбоподателят подчертава, във втората част на настоящото правно основание, че някои инвестиции, които е направил през разглеждания период, отговарят на квалификацията за инвестиции за защита на околната среда по смисъла на член 7, буква d) от Einkommensteuergesetz (Закон за данъка върху печалбата, наричан по-нататък „EStG“) и че на това основание той черпи от тях, поне до 31 декември 1990 г., право на специални амортизационни отчисления, аналогични на тези по член 3 от ZRFG. Безспорно било обаче, че член 7, буква d) от EStG установява данъчен режим с общо действие на цялата територия на Германия, а не само в Zonenrandgebiet.
90. В това отношение жалбоподателят изтъква едно първо оплакване, изведено от липсата на мотиви. Всъщност Комисията не била посочила по какъв начин свързаните със специалните амортизационни отчисления предимства, попадащи едновременно в приложното поле на член 3 от ZRFG и в това на член 7, буква d) от EStG, отговарят на условието за селективност. Поради това в обжалваното решение не личали причините, поради които предимствата, които жалбоподателят е получил до 31 декември 1990 г. на основание член 3 от ZRFG за инвестициите, предназначени за ограничаване на въздействието на неговите дейности върху околната среда, е можело да се квалифицират като помощи по смисъла на член 4, буква в) ВС.
91. Във второ оплакване жалбоподателят поддържа, че данъчните предимства, които е получил под формата на направените от него специални амортизационни отчисления и които до 31декевври 1990 г. отговарят както на условията за прилагане на член 3 от ZRFG, така и на тези за прилагането на член 7, буква d) от EStG, не могат да се квалифицират като държавна помощ, тъй като не са селективни.
92. На последно място, в третата част на настоящото правно основание, жалбоподателят упреква Комисията, че в частта от обжалваното решение, отнасяща се до инвестициите във връзка с защитата на околната среда, не е проучила надлежно многобройните документи и обяснения, представени от Федерална република Германия в рамките на административното производство за доказване на съвместимостта на помощите, получени на това основание. Следователно и в тази си част обжалваното решение не било мотивирано в достатъчна степен.
93. Комисията отхвърля тези оплаквания. Същата твърди по-конкретно, че както подробно е изложила в обжалваното решение, тя в никакъв случай не е можела да разреши помощите, които жалбоподателят твърди, че е получил за инвестиции, предназначени за защита на околната среда. Всъщност Федерална република Германия била отпуснала разглеждалите помощи, без да провери дали те са абсолютно необходими за инвестициите, предназначени за защита на околната среда. Поради това нито жалбоподателят, нито Федерална република Германия можели да докажат, че тези инвестиции са били абсолютно необходими за защитата на околната среда.
94. В това отношение следва в самото начало да се отбележи, че в части от Решение по дело Salzgitter/Комисия, точка 7 по-горе, които не са отменени от Съда, Общият съд приема най-общо, че Комисията основателно е установила, че данъчните мерки по член 3 от ZRFG, от които жалбоподателят се е ползвал, представляват държавни помощи, несъвместими с общия пазар.
95. Общият съд достига до този извод в рамките на анализа на първото, второто и третото правно основание, отнасящи се по-специално до самата квалификация като държавни помощи на предимствата, получени на основание на член 3 от ZRFG, както и до грешката, която Комисията във всички случаи била допуснала, като не обявила всички спорни помощи за съвместими с Договора за ЕОВС на основание член 95 ВС.
96. Предвид че Общият съд обаче не се е произнесъл по оплакването, изведено от неотчитане в достатъчна степен на обстоятелството, че някои инвестиции на жалбоподателя били предназначени за защита на околната среда, следва да се приеме, че частта от неговите съображения, посочена в предходната точка, не засяга изводите, които следва да се направят по отношение на първите две части на настоящото правно основание. С оглед на неговата специфичност, това важи по-специално и за първото оплакване от втората част, изведено от липсата на мотиви в обжалваното решение относно селективния характер на предимствата, обхванати както от режима по член 3 от ZRFG, така и от този, който е предвиден в член 7, буква d) от EStG.
97. Обратно, третата част на правното основание, изведена по-общо от недостатъчна мотивация на частта от обжалваното решение, посветена на инвестициите във връзка с защитата на околната среда, се припокрива по същество с едно от оплакванията, изтъкнати в подкрепа на осмото правно основание. Тъй като Общият съд е отхвърлил последното в неговата цялост, в точка 184 от отмененото съдебно решение, и Съдът е потвърдил съображенията му в това отношение в решението по производството по обжалване, точка 11 по-горе, третата част на петото правно основание трябва да се отхвърли.
По първата част, изведена от липса на разрешение за помощите, предназначени за защита на околната среда
98. По отношение на първата част следва най-напред да се уточни, че макар защитата на околната среда да е една от основните цели на Европейския съюз, необходимостта да се вземе предвид тази цел, не обосновава изключването на селективните мерки от приложното поле на член 4, буква в) ВС (вж. по аналогия Решение от 13 февруари 2003 г. по дело Испания/Комисия, C-409/00, Recueil, стр. I-1487, точка 54).
99. Всъщност не предметът на дадена мярка, а последиците от нея са от значение за определянето дали тя трябва да се квалифицира като държавна помощ (вж. по аналогия Решение на Съда от 26 септември 1996 г. по дело Франция/Комисия, C-241/94, Recueil, стр. I-4551, точка 20 и Решение на Съда от 17 юни 1999 г. по дело Белгия/Комисия, C-75/97, Recueil, стр. I-3671, точка 25; Решение на Общия съд от 28 ноември 2008 г. по дело Hôtel Cipriani и др./Комисия, T-254/00, T-270/00 и T-277/00, Сборник, стр. II-3269, точка 195). Така преследваната от държавните мерки цел за защита на околната среда не е достатъчна, за да се избегне по принцип квалифицирането им като „помощи“ (вж. по аналогия Решение на Съда от 22 декември 2008 г. по дело British Aggregates/Комисия, C-487/06 P, Сборник, стр. I-10505, точка 84 и цитираната съдебна практика).
100. Тези съображения обаче не засягат анализа на условията в областта на прилагане на Договора за ЕОВС, при които помощите за стоманодобивната промишленост, финансирани от държава членка или от местни власти, или чрез държавни ресурси, могат да се приемат за съвместими с доброто функциониране на общия пазар в приложение на кодексите на помощи за стоманодобивната промишленост (Решение на Общия съд от 19 септември 2006 г. по дело Lucchini/Комисия, T-166/01, Recueil, стр. II-2875, и Решение на Общия съд от 25 септември 1997 г. по дело UK Steel Association/Комисия, T-150/95, Recueil, стр. II-1433).
101. Следва да се припомни, че в частта от Решение по дело Salzgitter/Комисия, точка 7 по-горе, която не е отменена от Съда, Общият съд е отхвърлил правното основание, изведено от липса на разрешение на спорните помощи на основание член 95 ВС.
102. Ето защо анализът на настоящото оплакване се отнася само до въпроса дали посочените в точка 87 по-горе помощи във връзка с инвестициите, предназначени за защитата на околната среда, е можело да бъдат разрешени съгласно някои от кодексите на помощи за стоманодобивната промишленост.
103. В това отношение следва да се припомни, че за разлика от разпоредбите относно държавните помощи от Договора за ЕО, които предвиждат постоянни правомощия за Комисията да се произнася по съвместимостта на тези помощи, кодексите на помощи за стоманодобивната промишленост предоставят това правомощие на Комисията само за определен период (вж. в този смисъл Решение на Съда от 24 септември 2002 г. по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, C-74/00 P и C-75/00 P, Recueil, стр. I-7869, точка 115 и Решение на Общия съд от 31 март 1998 г. по дело Preussag Stahl/Комисия, T-129/96, Recueil, стр. II-609, точка 43).
104. Ето защо, ако Комисията не е уведомена за помощите през периода, предвиден за тази цел в кодекса, Комисията вече не може да се произнесе по съвместимостта на тези помощи с оглед на посочения кодекс (вж. Решение по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, точка 103 по-горе, точка 116 и цитираната съдебна практика, Решение на Общия съд от 16 декември 1999 г по дело Acciaierie di Bolzano/Комисия, T-158/96, Recueil, стр. II-3927, точки 61 и 62). Следователно, след като е изтекъл срокът на прилагане на кодекса, Комисията вече няма правомощие да разрешава, по силата на предвидените дерогации, помощ за стоманодобивната промишленост, за която не е направено уведомление в рамките на кодекса (вж. Решение по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, точка 103 по-горе, точка 62 и цитираната съдебна практика).
105. Освен това от принципа на правна сигурност следва, че в контекста на кодексите на помощите за стоманодобивната промишленост съвместимостта на помощи с общия пазар може да бъде преценена единствено с оглед на правилата, действащи към дата на действителното им изплащане. В това отношение материалноправните норми на Съюза следва да се тълкуват в смисъл, че се отнасят до заварени при влизането им в сила положения само доколкото от формулировката, целите или структурата им ясно личи, че трябва да им бъде придадено именно такова действие (вж. Решение по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, точка 103 по-горе, точки 117—119 и цитираната съдебна практика).
106. В настоящия случай е безспорно, че Комисията не е била уведомена от страна на Федерална република Германия за помощите в нарушение на задължението, наложено на последната, считано от влизането в сила на Третия кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост. Освен това кодексите на помощи за стоманодобивната промишленост, приложими към момента на предоставяне на тези помощи, вече не са били в сила към момента на приемане на обжалваното решение. От това следва, че Комисията правилно е отбелязала, в съображение 135 от обжалваното решение, че към тази дата тя вече не е можела да разреши спорните помощи въз основа на кодексите на помощи за стоманодобивната промишленост, чийто срок на действие е изтекъл.
107. Следва все пак да се прецени, в съответствие с посочената в точка 105 по-горе съдебна практика, дали такова разрешение е можело да се основе на Шестия кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост, действащ към момента на приемане на обжалваното решение. Всъщност в член 3 от този кодекс е предвидена възможността помощите в полза на защитата на околната среда да се приемат за съвместими с общия пазар, при условие че са съобразени с правилата, установени в Насоките на Общността относно използването на държавна помощ за опазването на околната среда, така както са изложени в Официален вестник на Европейските общности
от 10 март 1994 г. (ОВ C 72, стр. 3), в съответствие с критериите за прилагане в стоманодобивния сектор ЕОВС, установени в приложението към този кодекс.
108. Съгласно същата съдебна практика прилагането с обратна сила на Шестия кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост обаче ще е възможно само ако от формулировката, целите или структурата му ясно личи, че трябва да му бъде придадено именно такова действие.
109. Нито една от разпоредбите на посочения кодекс обаче не установява възможност за евентуалното му прилагане с обратна сила. Освен това от структурата и от целите на последователно приеманите кодекси на помощите личи, че всеки един от тях установява правила за адаптиране на стоманодобивната промишленост към целите на членове 2 ВС, 3 ВС и 4 ВС в зависимост от съществуващите през даден период потребности. Поради това прилагането на правила, приети през определен период в зависимост от положението тогава, към помощи, които са изплатени по време на предшестващ период, не би съответствало на структурата и целите на този тип правна уредба (вж. по аналогия Решение по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, точка 103 по-горе, точка 120).
110. От това следва, че към момента, в който е приела обжалваното решение, Комисията не е можела да разреши помощите, предоставени от Федерална република Германия на жалбоподателя за периода между финансовите 1985/1986 г. и 1994/1995 г., нито въз основа на кодексите на помощи за стоманодобивната промишленост, действали последователно по време на тези финансови години, нито на основаниe на Шестия кодекс на помощите за стоманодобивната промишленост.
111. Ето защо първата част на правното основание трябва да се отхвърли като неоснователна.
По втората част, изведена от липсата на селективност на данъчните предимства, които жалбоподателят е получил за инвестиции, предназначени за защитата на околната среда, и които до 31 декември 1990 г. са били обхванати едновременно от приложното поле на член 3 от ZRFG и от това на член 7, буква d) от EStG, както и от липса на мотиви
– По първото оплакване, изведено от липса на мотиви.
112. По отношение на първото оплакване следва в самото начало да се отбележи, че съгласно трайната съдебна практика във връзка с член 235 ЕО, приложима за член 15 ВС, изискваните от тази разпоредба мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която го издава, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол. Изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други заинтересовани лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат от получаване на разяснения (Решене на Съда от 15 юли 2004 г. по дело Испания/Комисия, C-501/00, Recueil, стр. I-6717, точка 73).
113. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на член 253 ЕО, следва да се преценява с оглед не само на неговия текст, но и на неговия контекст, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (Решене от 15 юли 2004 г. по дело Испания/Комисия, точка 112 по-горе, точка 73; вж. по аналогия Решение на Съда от 29 февруари 1996 г. по дело Белгия/Комисия, C-56/93, Recueil, стр. I-723, точка 86 и Решене на Съда от 15 май 1997 г. по дело Siemens/Комисия, C-278/95 P, Recueil, стр. I-2507, точка 17).
114. Все пак, въпреки че Комисията не е длъжна в мотивите на решенията, които приема, за да осигури прилагането на правилата на конкуренцията, да отговори на всички фактически и правни въпроси, както и да посочи съображенията за вземане на такова решение, това не променя факта, че по силата на член 15 ВС тя е длъжна да изложи поне фактите и правните съображения, които са от съществено значение в контекста на нейното решение, за да позволи по този начин на съда на Съюза и на заинтересованите страни да се запознаят с условията, при които е приложила Договора (вж. по аналогия Решение на Общия съд от 15 септември 1998 г. по дело European Night Services и др./Комисия, T-374/94, T-375/94, T-384/94 и T-388/94, Recueil, стр. IІ-3141, точка 95 и цитираната съдебна практика).
115. Следователно, когато се прилага към квалифицирането на дадена мярка за помощ, задължението за мотивиране изисква да се посочат съображенията, поради които Комисията приема, че разглежданата мярка попада в приложното поле на член 4, буква в) ВС (вж. по аналогия Решение на Съда от 30 април 2009 г. по дело Комисия/Италия и Wam, C-494/06 P, Сборник, стр. I-3639, точка 49; решения на Общия съд от 30 април 1998 г. по дело Vlaams Gewest/Комисия, T-214/95, Recueil, стр. II-717, точка 64 и по дело Cityflyer Express/Комисия, T-16/96, Recueil, стр. II-757, точка 66).
116. Освен това съгласно трайно установената съдебна практика понятието за помощ трябва да се определи изключително с оглед на последиците от държавната намеса (Решение от 29 февруари 1996 г. по дело Белгия/Комисия, точка 113 по-горе, точка 79 и Решение по дело British Aggregates/Комисия, точка 99 по-горе, точка 85; Решение на Общия съд от 29 септември 2000 г. по дело CETM/Комисия, T-55/99, Recueil, стр. II-3207, точка 53). Следователно държавната помощ по смисъла на правото на Съюза предполага, че в рамките на даден правен режим държавна мярка представлява предимство за някои предприятия в сравнение с други, които с оглед на преследваните от споменатия правопорядък цели се намират в сходно фактическо и правно положение (вж. по аналогия Решение на Съда от 8 ноември 2001 г. по дело Adria-Wien Pipeline и Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C-143/99, Recueil, стр. I-8365, точка 41, Решение на Съда от 29 април 2004 г. по дело GIL Insurance и др., C-308/01, Recueil, стр. I-4777, точка 68 и Решение на Съда от 3 март 2005 г. по дело Heiser, C-172/03, Recueil, стр. I-1627, точка 40).
117. Следва също така да се припомни, че спецификата или селективността представлява една от характеристиките на понятието за държавна помощ и в областта на прилагане на Договора за ЕОВС (Решение на Съда от 1 декември 1998 г. по дело Ecotrade, C-200/97, Recueil, стр. I-7907, точка 34), независимо че този критерий не е посочен изрично в член 4, буква в) ВС. От този принцип по-конкретно следва, че Комисията не може да наложи на предприятието получател санкция, която не е предвидена в правото на Съюза, като изисква възстановяването на сума, по-голяма от съответния размер на действително получената от него помощ, дори когато възстановяването е поискано дълго време след отпускането на въпросната помощ (Решение от 17 юни 1999 г. по дело Белгия/Комисия, точка 99 по-горе, точка 65 и Решение по дело CETM/Комисия, точка 116 по-горе, точка 164).
118. В настоящия случай е безспорно, че поне до 31 декември 1990 г. член 7, буква d) от EStG установява режим, позволяващ на германските предприятия да направят специални амортизационни отчисления върху инвестициите, направени за защитата на околната среда, който се прилага на цялата територия на Германия, а следователно и в Zonenrandgebiet. Тези данъчни предимства, които по формата и последиците си са сходни със специалните амортизационни отчисления, извършени в приложение на член 3 от ZRFG, обаче не могат да се кумулират с последните за дадена инвестиция.
119. В това отношение наистина трябва да се констатира, че в писмо, адресирано до Комисията на 10 май 1999 г. в рамките на образуваното от последната производство относно помощите, предоставени на жалбоподателя на основание член 3 от ZRFG, Федерална република Германия излага основните характеристики на режима на данъчни предимства за инвестиции за защита на околната среда, установена в член 7, буква d) от EStG. Така тя пояснява, че този режим позволява специални амортизационни отчисления, които са сходни с тези по член 3 от ZRFG, и отбелязва, че посоченият режим се урежда от общото данъчно право и поради това може да се ползва от всяко предприятие в Германия, което извършва инвестиции, отговарящи на установените в член 7, буква d) от EStG условия. Федерална република Германия уточнява също, че тези данъчни предимства представляват алтернатива на данъчните предимства, произтичащи от член 3 от ZRFG, и че максималният размер на специалните амортизационни отчисления е определен и в двата случая на 50 %. В същото писмо Федерална република Германия накрая отбелязва, че поредица от инвестиции, направени от жалбоподателя през спорния период, чийто размер и естество са описани подробно в приложение 2 към посоченото писмо, отговарят на изискванията за прилагане на режима, установен в член 7, буква d) от EStG. Съдържанието на тази част от писмото от 10 май 1999 г. е възпроизведено в приложение към писмо на Федерална република Германия от 17 януари 2000 г., адресирано до Комисията.
120. В писмо, адресирано до Комисията на 14 октомври 1999 г., Федерална република Германия освен това излага някои допълнителни разяснения във връзка с извършените от жалбоподателя инвестиции, предназначени да намалят въздействието на дейностите му върху околната среда, които разяснения се отнасят по-специално до техническите характеристики на тези инвестиции, до приноса им за защитата на околната среда, както и до специфичния дял, който защитата на околната среда представлява в общия размер на всяка една от тези инвестиции.
121. Все пак, както правилно отбелязва Комисията, Федерална република Германия не е твърдяла в хода на административното производство, че съвместното съществуване на режима, установен от член 3 от ZRFG, и на този по член 7, буква d) от EStG може да отстрани селективния характер на част от спорните предимства, получени от жалбоподателя. Освен това от преписката не л ичи, а и не се твърди, че жалбоподателят е изтъкнал този довод в рамките на осъществените контакти с Комисията по време на административното производство. Ето защо с оглед на този контекст и на припомнените в точка 113 по-горе принципи трябва да се приеме, че Комисията не е била длъжна да изложи специални мотиви в обжалваното решение относно въпроса за селективността, повдигнат от жалбоподателя в рамките на настоящата жалба.
122. Поради това настоящото оплакване трябва да се отхвърли, без да е необходимо да се преценява дали такива мотиви се откриват в обясненията, представени от Комисията в съображение 134 и сл. от обжалваното решение.
– По второто оплакване, изведено от липса на селективност на част от спорните предимства
123. Що се отнася по-нататък до второто оплакване, изведено от твърдението, че Комисията е допуснала грешка, като е включила в основата за изчисляване на спорните помощи данъчните предимства, които жалбоподателят е получил за инвестициите, предназначени за защитата на околната среда, и които до 31 декември 1990 г. са били обхванати едновременно от приложното поле на член 3 от ZRFG и от това на член 7, буква d) от EStG, то не може да бъде уважено, тъй като посочените предимства не са селективни.
124. На първо място, следва да се подчертае, че в конкретния случай не е доказано, че някои от инвестициите, които жалбоподателят е направил на основание член 3 от ZRFG до 31 декември 1990 г., е можело да се ползват от режима на специални амортизационни отчисления, установен с член 7, буква d) от EStG.
125. На второ място, ползването на предвидените в член 3 от ZRFG данъчни предимства е подчинено единствено на географското изискване, а именно наличието на индустриален обект, разположен в Zonenrandgebiet. От текста на тази разпоредба не произтича, че специалните амортизационни отчисления и освободени от данък резерви са зависили от извършването на инвестиции, предназначени за защита на околната среда.
126. На трето място, тъй като с постановените по настоящия спор решенията на Общия съд и на Съда е установено, че този режим е довел до получаване на държавни помощи от страна на жалбоподателя, не може едновременно с това да се приеме, че тези помощи представляват общи мерки, които не се обхващат от забраната, установена в член 4, буква в) ВС, доколкото имат за предмет защитата на околната среда. Всъщност, както следва от цитираната в точка 99 по-горе съдебна практика, не предметът на националната мярка, а последиците от нея са от значение за определянето дали тя трябва да се квалифицира като държавна помощ. В настоящия случай обаче следва да се констатира, че член 3 от ZRFG е позволил на жалбоподателя да получи данъчни предимства независимо от евентуалната цел за опазване на околната среда, преследвана чрез инвестициите, за които са ползвани специални амортизационни отчисления.
127. Позоваванията на член 7, буква d) от EStG, направени в някои годишни отчети на жалбоподателя и указващи, че последният е можел да формира изключителни резерви на това основание, не могат да поставят под въпрос този извод предвид по-специално на факта, че получените на това основание предимства не е можело да се кумулират с тези, които жалбоподателят е получил въз основа на член 3 от ZRFG, и следователно задължително са ги изключвали. Проверката на годишните отчети показва по-скоро, че жалбоподателят се е позовал в някои случаи на член 3 от ZRFG, а в други — на член 7, буква d) от EStG, за различни размери, различните инвестиции, по различен ред и в различни сметки.
128. Накрая, на четвърто място, обратно на твърденията на жалбоподателя, член 3 от ZRFG също така не може да се приравни на член 7, буква d) от EStG. Всъщност, както жалбоподателят сам признава, предвидените в член 7, буква d) от EStG специални амортизационни отчисления са се прилагали до 31 декември 1990 г. за всички предприятия, които правят инвестиции за защита на околната среда в Германия, при предвидените в този член условия. Жалбоподателят признава също, че за разлика от член 3 от ZRFG, тази разпоредба не е подчинена на изискване за локализация на инвестициите на определена територия в Германия. За сметка на това условията за ползване на мерките по член 3 от ZRFG по никакъв начин не са изисквали предназначение за защита на околната среда или екологична цел на субсидираните инвестиции, а само локализацията им в един или няколко обекта, разположени в Zonenrandgebiet. Обстоятелството, че жалбоподателят е можел евентуално да се ползва от предвидените в член 7, буква d) от EStG предимства, ако не се бе ползвал от режима, уставен от член 3 от ZRFG, както твърди Федерална република Германия по време на административното производство, не означава, че получените от жалбоподателя предимства на основание член 3 от ZRFG не представляват държавни помощи и че условията за разрешаване на ползването на тези помощи на това основание не са различни от тези по член 7, буква d) от EStG.
129. Поради това, както и с оглед на съображенията, изложени в точки 111 и 122 по-горе, настоящото правно основание трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
По шестото правно основание, изведено от твърдяна грешка в преценката при установяването на определящия сконтов процент, от липса на яснота относно вземането предвид на ставката на данъка върху печалбата и от липса на мотиви
130. В самото начало трябва да се отбележи, че в настоящия случай Комисията признава, че не е могла да установи брутния размер на предоставените помощи. За изчисляването на интензитета на помощите тя все пак е приела три елемента за изчисление, които позволяват да се определи нетният размер на инвестиционните помощи, които трябва да се възстановят (наричан по-нататък „нетният еквивалент на помощта“). Съгласно точки 93—104 от обжалваното решение тези три елемента са данъчната ставка, сконтовият процент (референтните ставки) и естеството на направените инвестиции.
131. С настоящото правно основание жалбоподателят оспорва, на първо място, приетите от Комисията сконтови проценти. Той счита, на второ място, че решението е неясно по отношение на степента, в която следва да се вземе предвид ставката на данъка върху печалбата за изчисляването на нетния еквивалент на помощта.
По първата част, изведена от грешка в преценката по отношение на установяването от страна на Комисията на определящите сконтови проценти
132. Съгласно съображение 97 от обжалваното решение сконтовият процент за изчисляването на нетния еквивалент на помощта е „референтната ставка за съответния регион, която е в сила към момента на предоставяне на помощите“ [неофициален превод]. Доколкото предоставянето на помощите е било разпределено във времето, Комисията е приела отделна ставка за всяка година между 1986 г. и 1995 г., приложима за Германия, при позоваване на системата за изчисляване на нетния еквивалент на помощта, предвидена за инвестиционните помощи в рамките на Насоките за национална регионална помощ от 10 март 1998 г. (ОВ C 74, стр. 9).
133. Жалбоподателят поддържа, че този метод на изчисление не отчита индивидуалното му положение и в крайна сметка изисква от него да възстанови по-голяма сума от помощта, която действително е ползвал на основание член 3 от ZRFG. Жалбоподателят счита, че референтната ставка следва да се определи въз основа на лихвения процент, който е получил при инвестирането на излишъците, формирани в резултат на извънредните амортизационни отчисления през финансовите 1985/86—1997/98 години, тоест 5,99 % средно за всички тези финансови години.
134. Жалбоподателят упреква също така Комисията, че не е взела предвид ставките, приложими след финансовата 1994/1995 г., въпреки че за изчисляването на ставките трябвало да се вземе предвид периодът от момента, в който е било упражнено правото на ползване на специалните амортизационни отчисления, до момента на определяне на подлежащата на възстановяване сума.
135. Без да оспорва твърдението, че референтните ставки, използвани за всяка година през периода 1986—1995 г., са били определени независимо от индивидуалното положение на жалбоподателя, Комисията счита, че „в този случай референтните ставка се свеждат до най-добрата оценка за финансовите предимства, които произтичат от предоставянето на посочените помощи на получателите“ [неофициален превод] (съображение 158 от обжалваното решение).
136. Ето защо трябва да се провери дали Комисията основателно е приела за сконтов процент референтните ставки, използвани за изчисляването на нетния еквивалент на помощта в рамките на регионалните помощи в Германия, от една страна, и не е взела предвид в това отношение референтните ставки, приложими между 1996 г. и 1998 г.
– По първото оплакване, изведено от определянето на сконтовия процент въз основа на ставките, използвани за изчисляване на нетния еквивалент на помощта в рамките на регионалните помощи
137. В самото начало следва да се припомни, че възстановяването на неправомерно предоставена държавна помощ цели възстановяване на предишното положение и по принцип не може да се приеме за мярка, несъразмерна с целите на член 4, буква в) ВС (вж. Решение по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, точка 103 по-горе, точка 157 и цитираната съдебна практика).
138. Възстановяването все пак трябва да се ограничи до финансовите ползи, действително произтичащи от предоставянето на получателя на помощите, и би трябвало да е пропорционално на тях (вж. по аналогия Решение на Общия съд от 8 юни 1995 г. по дело Siemens/Комисия, T-459/93, Recueil, стр. II-1675, точка 99).
139. Следователно, когато предоставената помощ е под формата на отлагане на погасяването на данъчните задължения за няколко години, тоест под формата на безвъзмездно предоставяне на разположение на ликвидни средства или на безлихвен заем, за да се пристъпи към възстановяването на предходното положение, е необходимо да се разпореди възстановяване на всички лихви, които получателят е трябвало да плати по пазарните ставки (вж. по аналогия Решение по дело Cityflyer Express/Комисия, точка 115 по-горе, точка 56).
140. За целите на разпореждането за възстановяване на предходното положение Комисията обаче разполага с правомощие да определи лихвения процент, който позволява да се стигне до такова възстановяване (Решение по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, точка 103 по-горе, точка 161). Поради това в рамките на контрола за законосъобразното упражняване на това правомощие съдът на Съюза не може да замести преценката на Комисията по този въпрос със своята преценка, а само проверява дали преценката на Комисията не е опорочена от явна грешка или от злоупотреба с власт (Решение по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, точка 103 по-горе, точка 161; вж. по аналогия Решение на Съда от 12 декември 2002 г. по дело Франция/Комисия, C-456/00, Recueil, стр. I-11949, точка 41 и цитираната съдебна практика, както и Решение на Общия съд от 12 декември 1996 г. по дело AIUFFASS и AKT/Комисия, T-380/94, Recueil, стр. II-2169, точка 56 и Решение на Общия съд от 15 септември 1998 г. по дело BFM и EFIM/Комисия, T-126/96 и T-127/96, Recueil, стр. II-3437, точка 81).
141. По отношение на определянето на приложимите ставки трябва да се припомни, че референтните проценти следва да отразяват средното равнище на действащите лихвени проценти във всяка държава членка. Следователно референтните ставки представляват надлежен показател за пазарните лихвени проценти за заемите за промишлени инвестиции (Решение на Съда от 13 юли 1988 г. по дело Франция/Комисия, 102/87, Recueil, стр. 4067, точка 25).
142. В това отношение вече е постановено, че по съображения за правна сигурност и равно третиране Комисията по принцип може да приеме за легитимно да приложи действащия през определен период референтен процент за всички заеми, отпуснати през този период (вж. по аналогия Решение на Съда от 29 април 2004 г. по дело Гърция/Комисия, C-278/00, Recueil, стр. I-3997, точка 62).
143. Освен това Комисията може законосъобразно да приеме за референтни редовно публикуваните в Официален вестник на Европейските общности
лихвени проценти, установени за оценка на схемите за помощ с регионално предназначение, доколкото тези благоприятни лихвени проценти, приложими за предприятия в добро финансово състояние, биха се използвали за установяване на наличието на елементи на помощи, ако за спорната схема беше направено уведомление (вж. по аналогия Решение на Общия съд от 11 юни 2009 г. по дело Италия/Комисия, T-222/04, Сборник, стр. II-1877, точка 70).
144. Именно в светлината на тези принципи следва да се разгледа първото оплакване.
145. Като се има предвид по-специално, че определянето на действителните предимства, получени от жалбоподателя чрез инвестиране на евентуални излишъци от ликвидни средства, би било много трудно в настоящия случай и във всички случаи би довело до неравновесие между предприятията в зависимост от финансовата им политика, Комисията е преценила в обжалваното решение, че е подходящо да приеме за сконтов процент референтните ставки, използвани в рамките на регионалните помощи в сила към момента на предоставянето на спорните помощи, а именно между 1986 г. и 1995 г.
146. За сметка на това жалбоподателят счита, подкрепян в това отношение от Федерална република Германия, че въпросните унифицирани ставки, посочени в съображение 97 от обжалваното решение, са по-високи от тези, от които той е могъл да се ползва при инвестиране на излишъците от ликвидни средства, произтичащи от извънредните амортизационни отчисления и от освободените от данък резерв и, получени на основание член 3 от ZRFG. Поради това сконтовият процент трябвало да се определи единствено въз основа на междубанковия лихвен процент през този период.
147. В настоящия случай е безспорно, че благодарение на специалните амортизационни отчисления и освободените от данък резерви, предвидени в член 3 от ZRFG, жалбоподателят се е ползвал от отлагане на плащането на данъчните му задължения, което следва да се разглежда — както правилно посочва Комисията в съображение 61 от обжалваното решение — като безлихвен заем върху размера на отложения данък и за срока на отлагането. Така, макар предприятието да е трябвало да заплати сумата, съответстваща на отложените данъчни задължения, до края на периода на възвръщаемост на инвестициите, то все пак не е трябвало да плаща лихви по сумите, оставени на негово разположение през периода на отлагането.
148. Ето защо с оглед на припомнените в точка 139 по-горе принципи следва да се приеме, че действителното предимство, от което се е ползвал жалбоподателят, съответства на размера на лихвите, които е трябвало да заплати по пазарните ставки, ако е трябвало да вземе кредит, равняващ се на размера на отложените данъчни задължения.
149. Освен това от припомнената в точки 141—143 по-горе съдебна практика следва, че при тези обстоятелства Комисията е имала основание да вземе предвид като сконтов процент референтните ставки, установени за оценката на схемите на регионални помощи.
150. По-конкретно, както подчертава Комисията, ако в настоящия случай към сумите на отложените данъчни задължения се приложат междубанкови лихвени проценти, които по принцип са по-ниски от ставките по заемите, това ще доведе до парадоксално положение, при което жалбоподателят ще получи предимство на равнището на изчисляването на интензитета на помощта именно благодарение на ликвидните средства, които германските власти незаконосъобразно са оставили на негово разположение. Подобен избор би довел до приемане на метод за изчисляване на интензитета на помощите, който е потенциално различен не само в зависимост от това дали въпросната помощ е под формата на отлагане на плащането на данъчни задължения, или на субсидиран или дори безлихвен заем с оглед на реализирането на инвестиция, но също така по отношение на отлагане на плащането на данъчни задължения в зависимост от това дали при липса на помощ ползващото се предприятие ще е принудено или не да сключи заем за реализиране на съответната инвестиция.
151. От това следва, че жалбоподателят и Федерална република Германия не са доказали нито грешка при прилагане на правото, нито явна грешка в преценката от страна на Комисията при определянето на сконтовия процент, приложим за отлагането на данъчните задължение, от което се е ползвал жалбоподателят.
152. Поради това първото оплакване следва да се отхвърли като неоснователно.
– По второто оплакване, изведено от необходимостта да се вземат предвид сконтовите проценти, приложими през периода между финансовите години 1995/1996 и 1997/1998
153. Жалбоподателят счита, че при изчисляването на помощите, получени на основание член 3 от ZRFG, Комисията е трябвало да вземе предвид не само референтните ставки, приложими за финансовите години 1985/1986—1994/1995, но и тези за финансовите години 1995/1996—1997/1998. Жалбоподателят твърди, че количественото изразяване на помощите трябва да обхваща периода от момента, в който е било упражнено правото да се ползват специални амортизационни отчисления, до момента на определянето на подлежащите на възстановяване суми.
154. Комисията не е взела предвид референтните ставки, приложими за Германия през тези години, с мотива че разглежданите мерки се отнасят до годините 1986—1995 и че анализът следователно трябва да се ограничи до този период.
155. В това отношение трябва в самото начало да се отбележи, че съгласно текста на жалбата настоящото оплакване следва да се разглежда като отнасящо се само до референтните ставки, приложими за изчисляването на помощите, предоставени под формата на специални амортизационни отчисления, направени от жалбоподателя на основание член 3 от ZRFG, а не за изключителните резерви, формирани на това основание.
156. Освен това от направения в точки 137—152 по-горе анализ на първото оплакване произтича, че Комисията не е допуснала грешка в съображение 97 от обжалваното решение, като е определила сконтовия процент въз основа на ставките, използвани за изчисляването на нетния еквивалент на помощта в рамките на регионалните помощи в Германия.
157. На следващо място трябва да се отбележи, че Комисията пояснява в съображение 92 от обжалваното решение, че последното се отнася до размерите на специалните амортизационни отчисления и на освободените от данък резерви, съответно направени и формирани от жалбоподателя между 1986 г. и 1995 г. в нарушение на забраната по член 4, буква в) ВС. Съдържащата се в същото съображение таблица сочи, че сума в размер на 484 милиона DEM е била взета предвид за специалните амортизационни отчисления, а сума от 367 милиона DEM — за освободените от данък резерви, како тези суми трябва да послужат за основа за изчисляване на цялостната помощ, от която действително се е ползвал жалбоподателят. Тези суми освен това съответстват на посочените в член 1 от диспозитива на обжалваното решение.
158. Доводите на жалбоподателя обаче са насочени по същество към оспорване на обстоятелството, че при изчисляването на подлежащата на възстановяване помощ Комисията не е взела предвид сконтовите проценти, които са се прилагали през периода между финансовите години 1995/1996 и 1997/1998. В това отношение следва да се вземе предвид предимството, от което жалбоподателят продължил да се ползва през въпросния период под формата на специалните амортизационни отчисления, направени на основание член 3 от ZRFG.
159. Достатъчно е обаче да се констатира, че както личи от направения в точка 157 по-горе анализ, дори да се приемат за установени, посочените предимства не са предмет на обжалваното решение и че настоящото оплакване следователно е неотносимо.
160. От това следва, че първата част на шестото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователна.
По втората част, изведена от липса на яснота по отношение на вземането предвид на ставката на данъка върху печалбата при изчисляването на нетния еквивалент на помощта, както и от липсата на мотиви
161. Жалбоподателят счита, че обхватът на обжалваното решение не е ясен по отношение на вземането предвид на данъчната ставка за изчисляването на подлежащите на възстановяване помощи. Според него Комисията не е пояснила дали ставката на данъка върху печалбата трябва да се приложи само за размера на отложените данъчни задължения, или се прилага и за лихвите.
162. Комисията не е изразила становище в това отношение.
163. Съображения 94 и 95 от обжалваното решение поясняват:
„ Данъчна ставка
(94) Германия се позовава по-конкретно на Насоките за национална регионална помощ, приложение І, точка 1.1, които поясняват, че интензитетът на помощите трябва да се изчислява след данъчното облагане, тоест след като се приспаднат данъците, които се дължат във връзка с получаването им, по-специално данъкът върху печалбата. Това е нетният еквивалент на помощта, който представлява помощта, придобита от бенефициера след плащането на въпросния данък […]“ [неофициален превод].
(95) За изчисляването на нетния еквивалент на помощта следователно трябва да се вземе предвид ставката на данъка върху печалбата (неразпределена). Тази ставка се взема предвид по-специално при оценката на отложените данъчни задължения и следователно на предимството, от което се ползва предприятието. Комисията освен това отбелязва, че данъчната ставка варира в периода 1986—1995 г.“ [неофициален превод].
164. На първо място, от този текст следва, че Комисията е взела предвид искането на Федерална република Германия да приспадне от брутния размер на помощите данъка върху печалбата, за да изчисли нетния еквивалент на помощта.
165. На второ място следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика при липсата на общностни разпоредби относно процедурата по възстановяване на неправомерно платените суми възстановяването на незаконосъобразно отпуснатите помощи трябва да се извърши по реда, предвиден в националното право (Решение на Съда от 21 септември 1983 г. по дело Deutsche Milchkontor и др., 205/82—215/82, Recueil, стр. 2633, точки 18—25 и Решение на Съда от 2 февруари 1989 г. по дело Комисия/Германия, 94/87, Recueil, стр. 175, точка 12 ; Решение по дело Siemens/Комисия, точка 138 по-горе, точка 82).
166. Както припомня Комисията в съображение 153 от обжалваното решение, тя не е длъжна да изчислява в решенията, с които разпорежда възстановяване на държавни помощи, последиците от данъците върху размера на подлежащите на възстановяване помощи, тъй като това изчисление попада в приложното поле на националното право, и трябва да се ограничи до това да посочи брутния размер на подлежащата на възстановяване сума (Решение по дело Siemens/Комисия, точка 138 по-горе, точка 83).
167. Това не пречи на националните органи да решат при възстановяването, ако е необходимо, да приспаднат определени суми от подлежащата на възстановяване сума в приложение на вътрешните им правила, при условие че прилагането на посочените вътрешни правила не правят практически невъзможно посоченото възстановяване и не са дискриминационни по отношение на сходни случаи, уредени от вътрешното право (Решение по дело Siemens/Комисия, точка 138 по-горе, точка 83).
168. В настоящия случай член 1 от обжалваното решение посочва основата за изчисляване на брутния размер на помощите, докато член 2, параграф 2 от обжалваното решение пояснява, че „възстановяването се извършва незабавно и в съответствие с процедурите, предвидени от националното законодателство“ [неофициален превод]. Следователно редът за изпълнението на обжалваното решение се урежда от националното право.
169. Поради това следва да се приеме, че Комисията не е била длъжна да уточнява в обжалваното решение реда, по който Федерална република Германия трябва да изчисли ставката на данъка върху печалбата, тъй като това изчисление се извършва от органите на тази държава членка в съответствие с вътрешните ѝ правила.
170. На последно място следва да се приеме с оглед на гореизложените съображения, че тази част от обжалваното решение не е опорочена от каквато и да било недостатъчност на мотивите.
171. Ето защо втората част на шестото правно основание, както и шестото правно основание в неговата цялост трябва да се отхвърлят.
172. С оглед на всички тези обстоятелства жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
173. С решението си по производството по обжалване, точка 11 по-горе, Съдът не се произнася по съдебните разноски. Поради това Общият съд следва да се произнесе по всички съдебни разноски, свързани с отделните производства, в съответствие с член 121 от Процедурния правилник.
174. Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на Комисията.
175. Федерална република Германия, която е встъпила страна по настоящия спор, понася направените от нея съдебни разноски в производствата пред Общия съд и Съда в приложение на член 87, параграф 4, първа алинея от Процедурния правилник.
Диспозитив
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (втори разширен състав)
реши:
1) Отхвърля жалбата.
2) Salzgitter AG понася направените от него съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Европейската комисия пред Общия съд и пред Съда.
3) Федерална република Германия понася направените от нея съдебни разноски пред Общия съд и пред Съда.