62023CJ0197
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
14 ноември 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Способи за защита — Ефективна съдебна защита — Независим и безпристрастен съд, създаден със закон — Национални разпоредби относно случайното разпределяне на делата между съдиите в даден съд и изменението на съдебните състави — Разпоредба, която забранява позоваването в производство по обжалване на нарушенията на тези правила“
По дело C‑197/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Sąd Apelacyjny w Warszawie (Апелативен съд Варшава, Полша) с акт от 28 април 2022 г., постъпил в Съда на 24 март 2023 г., в рамките на производство по дело
S. S.A.
срещу
C. sp. z o.o.,
при участието на:
Prokurator Prokuratury Regionalnej w Warszawie,
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от: C. Lycourgos, председател на трети състав, изпълняващ функциията на председател на четвърти състав, S. Rodin и O. Spineanu-Matei (докладчик), съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: M. Siekierzyńska, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 7 март 2024 г.,
като имат предвид становищата, представени:
–
за C. sp. z o.o., от M. Mioduszewski, Z. Ochońska-Borowska и J. Sroczyński, radcowie prawni,
–
за Prokurator Prokuratury Regionalnej w Warszawie, от M. Dejak,
–
за полското правителство, от B. Majczyna и S. Żyrek, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от K. Herrmann, P. Stancanelli и P. J. O. Van Nuffel, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 20 юни 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, член 6, параграфи 1—3 и на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между S. S.A. и C. sp. z o.o. относно редовността на премиите, получени от C. при изпълнението на рамков търговски договор.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Член 2 ДЕС предвижда:
„[Европейският съюз] се основава на ценностите на зачитане на човешкото достойнство, на свободата, демокрацията, равенството, правовата държава, както и на зачитането на правата на човека, включително правата на лицата, които принадлежат към малцинства. Тези ценности са общи за държавите членки в общество, чиито характеристики са плурализмът, недискриминацията, толерантността, справедливостта, солидарността и равенството между жените и мъжете“.
4
Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС гласи:
„Държавите членки установяват правните средства, необходими за осигуряването на ефективна правна защита в областите, обхванати от правото на Съюза“.
5
Съгласно член 47 от Хартата:
„Всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в настоящия член условия.
Всеки има право неговото дело да бъде гледано справедливо и публично в разумен срок от независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон. […]
[…]“.
Полското право
Граждански процесуален кодекс
6
Член 47, параграф 1 от Ustawa Kodeks postępowania cywilnego (Граждански процесуален кодекс) от 17 ноември 1964 г. (Dz. U., бр. 43, позиция 296), консолидиран текст (Dz. U., 2019 г., позиция 1460) (наричан по-нататък „Гражданският процесуален кодекс“), гласи:
„На първа инстанция съдът разглежда делата в състав от един съдия, освен ако в специална разпоредба не е предвидено друго“.
7
Съгласно член 379, параграф 4 от Гражданския процесуален кодекс:
„Действията в производството са недействителни […], когато съставът на съда, който разглежда делото, е незаконен или ако в разглеждането на делото е участвал съдия, за когото в закона е предвидено основание за отвод“.
8
Член 386, параграф 2 от посочения кодекс предвижда:
„Когато действията в производството са обявени за недействителни, второинстанционният съд отменя обжалваното решение, приема за невалидно производството в частта, в която действията по него са обявени за недействителни, и връща делото на първоинстанционния съд“.
Закон за устройство на общите съдилища
9
Член 45 от Ustawa Prawo o ustroju sądów powszechnych (Закон за устройство на общите съдилища) от 27 юли 2001 г. (Dz. U., бр. 98, позиция 1070), консолидиран текст (Dz. U., 2019 г., позиция 52), изменен с Ustawa o zmianie ustawy — Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Закон за изменение на Закона за устройството на общите съдилища, Закона за Върховния съд и някои други закони) от 20 декември 2019 г. (Dz. U., 2020 г., позиция 190, наричани по-нататък съответно „Законът за устройство на общите съдилища“ и „Законът от 20 декември 2019 г.“), гласи:
„1.   Съдия или помощник-съдия може да бъде заместен при изпълнение на задълженията си от съдия или помощник-съдия от същия съд или от съдия, командирован съгласно член 77, параграф 1 или параграф 8.
2.   Заместването, посочено в параграф 1, може да се извърши по решение на председателя на отделението или на председателя на съда, прието по искане на съдията или помощник-съдията или служебно, за да се гарантира, че производството се провежда по надлежен ред“.
10
Съгласно член 47а от Закона за устройство на общите съдилища:
„1.   Делата се разпределят между съдиите и помощник-съдиите на случаен принцип в зависимост от конкретните категории дела, с изключение на разпределянето на делата на дежурен съдия.
2.   Разпределянето на делата в рамките на отделните категории става равномерно, освен при ограничаване на обема дела поради заеман пост, участие в разпределението на дела от друга категория или друга посочена в закона причина“.
11
Член 47b от този закон предвижда:
„1.   Съставът на съда може да бъде променен само в случай на невъзможност за разглеждане на делото в съществуващия състав или на дългосрочна пречка за разглеждане на делото в съществуващия състав. Разпоредбите на член 47а се прилагат съответно.
2.   Ако по дадено дело е необходимо да се вземат мерки, по-специално когато това се изисква от отделни разпоредби или е оправдано от гледна точка на правилното протичане на производството и когато съставът на съда, на който е разпределено делото, не може да направи това, мерките се вземат от състава, определен в съответствие с плана за заместване, а ако мерките не са включени в плана за заместване — от състава, определен в съответствие с член 47а.
3.   Актовете в случаите, посочени в параграфи 1 и 2, се приемат от председателя на съда или от упълномощен от него съдия“.
12
Със Закона от 20 декември 2019 г. към член 55 от Закона за устройство на общите съдилища е добавен параграф 4 със следния текст:
„Съдиите могат да се произнасят по всички дела в съда, в който са назначени, както и в други съдилища в определените от закона случаи (компетентност на съда). Разпоредбите относно разпределянето на делата и определянето и изменението на съдебните състави не ограничават компетентността на съдията и не могат да се изтъкват като основание да се установи незаконността на съдебен състав, ненадлежното формиране на даден съд или липсата на оправомощаване или компетентност на дадено лице да се произнася като част от него“.
13
Съгласно член 8 от Закона от 20 декември 2019 г. член 55, параграф 4 от Закона за устройство на общите съдилища се прилага и за делата, образувани или приключени преди датата на влизане в сила на Закона от 20 декември 2019 г.
Процедурен правилник на общите съдилища
14
Rozporządzenie Ministra Sprawiedliwości z 23 grudnia 2015 r. Regulamin urzędowania sądów powszechnych (Наредба на министъра на правосъдието, Процедурен правилник на общите съдилища) от 23 декември 2015 г. (Dz.U., 2015 г., позиция 2316, наричан по-нататък „процедурният правилник на общите съдилища“), приложим в рамките на главното производство, предвижда в член 43, параграф 1:
„Делата се разпределят на съдиите докладчици (съдии и помощник-съдии) на случаен принцип съгласно установеното разпределяне на дейностите, чрез информационна система въз основа на генератор на случайни числа, поотделно за всеки регистър, списък или друго записващо устройство, освен ако разпоредбите на този правилник не предвиждат други правила за разпределяне. […]“.
15
Член 52b от процедурния правилник на общите съдилища гласи:
„1.   Таблицата за заместване показва заместниците (съдии, помощник-съдии и съдебни заседатели) за всеки работен ден.
2.   В таблицата за дежурствата са посочени дежурните съдии и помощник-съдии за всеки ден.
3.   Таблиците за заместване и дежурства определят броя на заместващите и дежурните [съдии и помощник-съдии] по периоди, по отделения или по видове дела, разпределени на заместващите и дежурните [съдии и помощник-съдии], както и реда, по който се извършват заместванията и делата се разпределят на дежурните [съдии и помощник-съдии], когато повече от един [съдия и помощник-съдия] са заместващи и дежурни.
[…]“.
16
Съгласно член 52с от процедурния правилник на общите съдилища:
„1.   В случай на отсъствие на съдията докладчик в заседанието председателят на отделението отменя заседанието, ако е възможно да се уведомят заинтересованите лица, освен ако правилното протичане на производството явно изисква провеждане на заседанието.
2.   Делото, за което заседанието не е отменено, се разглежда от заместващ съдия, както е предвидено в плана за заместване за съответния ден. Ако заместникът не е успял да се подготви достатъчно или ако разглеждането на делото от този заместник изисква да се възобнови съществена част от производството, председателят на отделението разпорежда заседанието да бъде отменено. […]
[…]“.
Закон за борба с нелоялната конкуренция
17
Ustawa o zwalczeniu nieuczciwej konkurencji (Закон за борба с нелоялната конкуренция) от 16 април 1993 г. (консолидиран текст, Dz. U., 2022 г., позиция 1233) гласи в член 15, параграф 1, точка 4:
„Нелоялна конкуренция е възпрепятстването на достъпа до пазара на други предприемачи, по-специално чрез [...] налагане на тежести, различни от търговския марж, за приемането на стоки за продажба“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
18
На 27 април 2018 г. S. предявява пред Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша) иск по търговски спор. Действайки като цесионер на вземане срещу C. — дружество, което извършва дейност в сферата на търговията на дребно — S. иска последното да бъде осъдено да му заплати сумата от 4572648 полски злоти (PLN) (около 1045000 евро), съответстваща на парични премии върху оборота, реализиран през дадена счетоводна година (маржове за просрочие), които С. е получило неправомерно по силата на сключен с цедента рамков търговски договор за доставка на стоки с цел препродажба. Според S. получаването на тези премии противоречи на член 15, параграф 1, точка 4 от Закона за борба с нелоялната конкуренция, тъй като те представляват „тежести, различни от търговския марж за приемането на стоки за продажба“ по смисъла на тази разпоредба.
19
Делото е разпределено на XVI търговско отделение на този съд и съгласно система за случайно разпределяне на делата е възложено на съдия E. T., заместник-председател на това отделение, заседаващ в състав от един съдия.
20
Тъй като на 25 март 2019 г., денят на съдебното заседание по посоченото дело, съдия E. T. отсъства поради отпуск по лични причини, председателят на XVI търговско отделение на посочения съд разпорежда съдия J. K., дежурна в този ден, да проведе съдебното заседание, поради което делото ѝ е разпределено.
21
С решение от 16 септември 2019 г., постановено от съдия J. K., заседаваща в едноличен състав на Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава), искът на S. е отхвърлен.
22
Последното подава въззивна жалба на 27 октомври 2019 г. до запитващата юрисдикция, Sąd Apelacyjny w Warszawie (Апелативен съд Варшава, Полша).
23
В жалбата S. твърди, че действията в производството пред първоинстанционния съд са недействителни на основание член 379, параграф 4 от Гражданския процесуален кодекс, тъй като съдебният състав е незаконен поради нарушение на принципа на неизменност на съдебния състав, доколкото съдебното заседание е проведено и съдебното решение е постановено от съдия, различен от първоначално разпределения по делото.
24
След като предприема множество процесуални действия по събиране на доказателства и проверка по отношение на първоинстанционния съд, за да провери законосъобразността на производството пред този съд, запитващата юрисдикция стига до извода, че заместването на съдия E. T. от съдия J. K. е извършено в нарушение на принципа на неизменност на съдебния състав, установен в националното право. Всъщност тази юрисдикция счита, че мотивът за заместване на съдия E. T. противоречи на член 47 от Закона за устройство на общите съдилища. Тя посочва също така, че не са изпълнени всички необходими формалности във връзка с такова заместване, като подозира първоинстанционния съд, че е изменил някои документи в опит да отстрани тези нередности a posteriori.
25
Запитващата юрисдикция посочва, че не знае причината за това заместване, което счита за незаконосъобразно, като същевременно отбелязва, че използването на подобна процедура може да доведе до прехвърлянето на сравнително голям брой дела от един съдия на друг.
26
Тя посочва също, че „теоретично“ не е изключено съдията в едноличен съдебен състав да бъде умишлено променен при чувствителни дела, като това може да се случи, когато съдията, на когото делото първоначално е разпределено на случаен принцип, насрочи съдебно заседание за дата, на която ще бъде в отпуск по лични причини, и отсъствието му на датата на съдебното заседание се използва, за да се замени този съдия със съдия, който на тази дата е посочен в таблицата на дежурните съдии и чието име може да е предварително известно.
27
Накрая, запитващата юрисдикция се позовава на решения на Sąd Najwyższy (Върховен съд, Полша), съгласно които формирането на съдебен състав в нарушение на разпоредбите на националното право относно разпределянето на делата и определянето и промяната на съдебните състави, разглеждащи делото, може да представлява основание за обявяване на действията в производството за недействителни съгласно член 379, параграф 4 от Гражданския процесуален кодекс.
28
Тя обаче отбелязва, че след въвеждането на член 55, параграф 4 от Закона за устройство на общите съдилища в производството по обжалване е забранен всякакъв съдебен контрол в това отношение.
29
При тези обстоятелства Sąd Apelacyjny w Warszawie (Апелативен съд Варшава) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 2, член 6, параграфи 1 и 3 и член 19, параграф 1, втора алинея [ДЕС] във връзка с член 47 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че първоинстанционен съд на държава [членка], в състава на който заседава еднолично съдия от този съд, определен да разглежда дело в грубо нарушение на разпоредбите на националното право относно разпределението на делата и определянето и изменението на съдебните състави, не е независим, безпристрастен съд, предварително създаден със закон и осигуряващ ефективна правна защита?
2)
Трябва ли член 2, член 6, параграфи 1 и 3, както и член 19, параграф 1, втора алинея [ДЕС] във връзка с член 47 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че не допускат прилагането на разпоредби на националното право като член 55, параграф 4, второ изречение от [Закона за устройство на общите съдилища] […], доколкото забраняват на второинстанционния съд да обяви за недействителни действията в производството пред [първоинстанционния съд][…], поради незаконен съдебен състав, ненадлежно формиране на съда или липсата на оправомощаване или компетентност на дадено лице да се произнася като част от него, като правна санкция, осигуряваща ефективна правна защита, когато съдия е определен да разглежда дело в грубо нарушение на разпоредбите на националното право относно разпределението на делата и определянето и изменението на съдебните състави?“.
По компетентността на Съда и допустимостта на преюдициалното запитване
30
Прокурорът от Варшавската окръжна прокуратура (наричан по-нататък „окръжният прокурор“) поддържа, че преюдициалното запитване е недопустимо, тъй като от акта за преюдициално запитване не следва, че делото по главното производство има връзка с правото на Съюза. Окръжният прокурор и ответникът в главното производство считат, че поставените въпроси се отнасят до тълкуването на разпоредби от националното право, уреждащи организацията на съдебната система на държава членка, и по-конкретно процедурите за разпределяне на делата и за промяна в съдебния състав, и целят да се установи по-специално дали нарушаването на тези разпоредби може да доведе до недействителност на действията в производството в съответствие с член 379, точка 4 от Гражданския процесуален кодекс. Според окръжния прокурор тези въпроси, както и всеки друг въпрос относно организацията и функционирането на държавните органи, е от изключителната компетентност на държавата. Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС задължавал държавите членки да постигнат определена цел, а именно да установят набор от разпоредби, които гарантират ефективна съдебна защита, без обаче от него да могат да се изведат норми относно определена организация на правораздаването.
31
В това отношение, доколкото с тези доводи окръжният прокурор и ответникът в главното производство всъщност целят да оспорят компетентността на Съда да се произнесе по преюдициалното запитване, трябва да се припомни, че макар организацията на правораздаването в държавите членки да е от тяхната компетентност, при упражняването на тази компетентност те все пак са длъжни да спазват задълженията си, които произтичат от правото на Съюза (решение от 7 септември 2023 г., Asociaţia Forumul Judecătorilor din România, C‑216/21, EU:C:2023:628, т. 45 и цитираната съдебна практика).
32
Що се отнася до приложното поле на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, от практиката на Съда следва, че тази разпоредба визира „областите, обхванати от правото на Съюза“, независимо от случаите, в които държавите членки прилагат това право по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 33 и цитираната съдебна практика).
33
Ето защо член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС по-специално следва да се прилага към всеки национален орган, който може да се произнася като юрисдикция по въпроси, които се отнасят до прилагането или тълкуването на правото на Съюза и които следователно спадат към области, обхванати от това право (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 34 и цитираната съдебна практика).
34
Няма съмнение, че настоящият случай е такъв, тъй като, както отбелязва генералният адвокат в точка 29 от заключението си, както първоинстанционният съд, законността на чийто състав се оспорва пред запитващата юрисдикция, така и последната, чиито правомощия за контрол на тази нередност са изключени от националното право, могат да бъдат сезирани с въпроси относно прилагането или тълкуването на правото на Съюза. Поради това тези юрисдикции трябва да отговарят на изискванията, произтичащи от правото на ефективна съдебна защита.
35
Освен това окръжният прокурор и Европейската комисия поддържат, че от акта за преюдициално запитване не следва, че спорът в главното производство се отнася до прилагането на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата и че при това положение член 47 от нея е неприложим.
36
В това отношение следва да се припомни, че при преюдициално запитване по член 267 ДФЕС Съдът може само да тълкува правото на Съюза в пределите на предоставената му компетентност (решение от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд), C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18, EU:C:2019:982, т. 77 и цитираната съдебна практика).
37
Що се отнася до Хартата, нейното приложно поле по отношение на действията на държавите членки е определено в член 51, параграф 1 от същата, съгласно който разпоредбите на Хартата се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза, като тази разпоредба потвърждава постоянната съдебна практика, според която основните права, гарантирани в правния ред на Европейския съюз, трябва да се прилагат във всички случаи, уредени от правото на Съюза, но не и извън тези случаи (решение от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд), C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18, EU:C:2019:982, т. 78 и цитираната съдебна практика).
38
В настоящия случай, що се отнася по-конкретно до член 47 от Хартата, следва да се констатира, че спорът, който е в основата на главното производство, няма връзка с разпоредба на правото на Съюза. Всъщност искането за осъждане на ответника в главното производство се основава единствено на разпоредба от националното право. Освен това запитващата юрисдикция не е предоставила никаква информация, която да сочи, че спорът в главното производство се отнася до тълкуването или прилагането на норма от правото на Съюза, която да се прилага на национално равнище.
39
Следователно сам по себе си член 47 от Хартата не е приложим в главното производство.
40
При все това, тъй като член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС задължава всички държави членки да предвидят правните средства, необходими за осигуряването на ефективна правна защита по смисъла по-специално на член 47 от Хартата в областите, обхванати от правото на Съюза, последната разпоредба, макар да не се прилага в главното производство, трябва надлежно да бъде взета предвид при тълкуването на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС (вж. в този смисъл решение от 20 април 2021 г., Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, т. 45 и цитираната съдебна практика).
41
Освен това окръжният прокурор поддържа, че преюдициалното решение не е необходимо, за да може запитващата юрисдикция да се произнесе по спора в главното производство. Всъщност, като осъществила контрол за редовност на състава на първоинстанционния съд, тази юрисдикция надхвърлила правомощията си. От своя страна ответникът в главното производство твърди, че поставените въпроси са толкова общи, че отговорът на Съда не би могъл да разсее съмненията относно правния проблем за отношението между правилата за разпределяне на делото на съдия и недействителността на действията в първоинстанционното производство в рамките на главното производство.
42
Следва обаче да се отбележи, от една страна, че преюдициалното запитване се отнася именно до въпроса дали правото на Съюза допуска забраната запитващата юрисдикция да осъществява контрол за редовност на състава на първоинстанционния съд, което изисква да се тълкува това право, и по-специално член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, вследствие на което разглеждането на възражението, че запитващата юрисдикция е превишила правомощията си, съвпада с разглеждането на преюдициалните въпроси.
43
От друга страна, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, която той определя съгласно своите собствени правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да отхвърли отправено от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 6 юни 2024 г., INGSTEEL, C‑547/22, EU:C:2024:478, т. 26 и цитираната съдебна практика).
44
В настоящия случай запитващата юрисдикция посочва, че видът на разглежданите нередности по делото в главното производство създава риск от манипулиране на разпределянето на чувствителни дела и че разпоредба от националното право не ѝ позволява да изведе последиците от тези нередности, и счита, че при тези обстоятелства тя трябва да реши дали да остави без приложение тази разпоредба в съответствие със задължението, което има по силата на принципа на предимство на правото на Съюза, а именно да не прилага нормите на националното право, които противоречат на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС.
45
С тези съображения запитващата юрисдикция надлежно показва, че отправеното преюдициално запитване е „необходимо“, за да може да постанови „[своето] решение“ по образуваното пред нея дело по смисъла на член 267 ДФЕС.
46
Накрая, както поддържа окръжният прокурор, следва да се констатира, че противно на предвиденото в член 94, буква в) от Процедурния правилник на Съда, запитващата юрисдикция не излага причините, поради които отправя запитване до Съда за тълкуването на член 2 ДЕС и на член 6, параграфи 1 и 3 ДЕС.
47
Следва да се посочи обаче, че що се отнася до член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, в акта за преюдициално запитване са изложени достатъчно съображения, които позволяват да се разберат причините за искането за тълкуване на тази разпоредба, и че предвид точка 34 от настоящото решение преюдициалните въпроси са допустими, доколкото се отнасят до тази разпоредба. Този член, който конкретизира правовата държава като ценност, утвърдена с член 2 ДЕС, възлага на националните юрисдикции и на Съда задачата да гарантират пълното прилагане на правото на Съюза във всички държави членки, както и съдебната защита, която правните субекти черпят от посоченото право (решение от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 39 и цитираната съдебна практика). Ето защо, както посочва генералният адвокат в точка 41 от заключението си, член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС трябва да се тълкува в светлината на член 2 ДЕС.
48
С оглед на гореизложеното следва да се приеме, че доколкото преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС и член 47 от Хартата, Съдът е компетентен да се произнесе по това запитване и че то е допустимо.
По преюдициалните въпроси
49
В самото начало следва да се отбележи, на първо място, че ответникът в главното производство и окръжният прокурор оспорват представянето на националното право в акта за преюдициално запитване, тъй като считат, че е непълно и тенденциозно.
50
Освен това, що се отнася до практиката на Sąd Najwyższy (Върховен съд), докато запитващата юрисдикция се позовава на решения, съгласно които нарушаването на принципа на неизменност на съдебните състави може да доведе до недействителност на действията в производството поради разглеждането на делото от незаконен съдебен състав съгласно член 379, точка 4 от Гражданския процесуален кодекс, окръжният прокурор се позовава на по-стари решения в обратния смисъл. Последният твърди също, че националното право не съдържа понятието „грубо нарушение“ на разпоредбите относно разпределянето на делата и изменението на състава на съда, използвано от запитващата юрисдикция, която противопоставя това понятие на понятието „обикновено нарушение“ на тези разпоредби.
51
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика само запитващата юрисдикция е компетентна да тълкува и прилага националното право. Поради това при разпределянето на правомощията между него и националните юрисдикции Съдът трябва да вземе предвид фактическия и правен контекст, в който се вписват преюдициалните въпроси, така както е очертан с акта за преюдициално запитване (решение от 27 януари 2021 г., Dexia Nederland, C‑229/19 и C‑289/19, EU:C:2021:68, т. 44 и цитираната съдебна практика).
52
От това следва, че Съдът трябва да се довери на преценката на запитващата юрисдикция, че от една страна, отсъствието поради отпуск по лични причини в деня, определен за провеждане на съдебно заседание, на съдията от първоинстанционния съд, на когото е било разпределено делото в главното производство, не представлява, при обстоятелствата по това дело, основание за заместването му в съответствие с член 47b, параграф 1 от Закона за устройство на общите съдилища, и от друга страна, че прилагането на член 379, точка 4 от Гражданския процесуален кодекс по принцип би трябвало да доведе до отмяна на действията в първоинстанционното производство поради тази нередовност, въпреки че е безспорно, че член 55, параграф 4 от този закон не допуска това.
53
На второ място, ответникът в главното производство и окръжният прокурор поддържат по същество, че националните разпоредби относно разпределянето на делата и промяната на съдебните състави са административни разпоредби, чиято цел е да се осигури справедливо разпределяне на натовареността между членовете на съда. По естеството си тези норми не можели да доведат до упражняването на външно влияние.
54
Следва обаче да се отбележи, че произтичащото от правото на Съюза изискване за независимост на съдилищата се отнася не само до неправомерното влияние, което може да бъде упражнявано от законодателната и изпълнителната власт, но и до неправомерното влияние, оказвано в рамките на съответния съд (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2004 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 54).
55
Запитващата юрисдикция обаче посочва, че съществува сериозен риск нарушенията на националните разпоредби относно преразпределянето на делата да имат за цел да позволят определен съдия да се произнесе по конкретно дело или по определени видове дела. При това положение, както отбелязва генералният адвокат в точка 48 от заключението си, така изразените от запитващата юрисдикция съмнения са достатъчно основание, за да се приеме, че въпросите относно прилагането на тези правила трябва да се преценяват в светлината на изискванията, които произтичат от правото на Съюза и са свързани с гарантирането на независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон.
56
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС и член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба, която не позволява на въззивния съд при каквито и да било обстоятелства да провери дали преразпределянето на делото на съдебния състав, който се е произнесъл по него на първа инстанция, не е извършено в нарушение на националните разпоредби относно преразпределянето на делата в рамките на съдилищата.
57
Следва да се припомни, че съгласно член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС всяка държава членка трябва да гарантира, че органите, които като „юрисдикции“ по смисъла на правото на Съюза са призвани да се произнасят по въпроси на прилагането или тълкуването на това право и съответно са част от системата ѝ от способи за защита в областите, обхванати от правото на Съюза, отговарят на изискванията за ефективна съдебна защита, сред които в частност и изискването за независимост (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 47 и цитираната съдебна практика).
58
За да се гарантира, че такава юрисдикция е в състояние да осигури тази ефективна съдебна защита, на първо място, трябва да се опази независимостта ѝ, което се потвърждава от член 47, втора алинея от Хартата, съгласно който достъпът до „независим“ съд е едно от изискванията, свързани с основното право на ефективни правни средства за защита (вж. в този смисъл решение от 16 ноември 2021 г., Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim и др., C‑748/19—C‑754/19, EU:C:2021:931, т. 65 и цитираната съдебна практика).
59
Това изискване за независимост на юрисдикциите, присъщо за правосъдната дейност, спада към същественото съдържание на правото на ефективна съдебна защита и на основното право на справедлив съдебен процес, които имат кардинално значение като гаранция за защитата на всички права, които правните субекти черпят от правото на Съюза, и за опазването на общите ценности на държавите членки, прогласени в член 2 ДЕС, по-конкретно на ценността правова държава (решение от 16 ноември 2021 г., Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim и др., C‑748/19—C‑754/19, EU:C:2021:931, т. 66 и цитираната съдебна практика).
60
Посоченото изискване за независимост има два аспекта. Първият аспект, който е външен, изисква съответният орган да упражнява функциите си напълно самостоятелно, без да е йерархично обвързан или да е подчинен на когото и било и без да получава нареждания или инструкции от какъвто и да било вид, като по този начин е защитен от външна намеса или натиск, които могат да накърнят независимостта на преценката на членовете му и да повлияят на техните решения. Вторият аспект, който е вътрешен, е свързан с понятието за безпристрастност и визира еднаквата отдалеченост от страните по спора и от съответните им интереси с оглед на предмета на спора. Този аспект изисква запазването на обективност и липсата на всякакъв интерес от изхода на спора извън строгото прилагане на правната норма (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 50 и 51 и цитираната съдебна практика).
61
Както бе припомнено в точка 54 от настоящото решение, макар да е свързан главно с гарантирането на независимостта на съдилищата спрямо законодателната и изпълнителната власт в съответствие с принципа на разделение на властите, характеризиращ функционирането на правовата държава, „външният“ аспект на независимостта се отнася и до защитата на съдиите от неправомерно влияние, оказвано в рамките на съответния съд.
62
Следва също така да се подчертае, че упражняването на съдийска функция трябва да бъде защитено не само от всяко пряко влияние под формата на инструкции, но и от всички форми на косвено влияние, които биха могли да насочват решенията на съдиите (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 53 и цитираната съдебна практика).
63
На второ място, член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС изисква и наличието на съд, „предварително създаден със закон“, с оглед на неразривната връзка, която съществува между достъпа до такъв съд и гаранциите за независимост и безпристрастност на съдиите (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 55 и цитираната съдебна практика).
64
Освен това позоваването на израза „съд, създаден със закон“, което се съдържа и в член 47, втора алинея от Хартата, отразява именно принципа на правовата държава и се отнася не само до правната основа за самото съществуване на съда, но и до заседаващия по всяко дело състав, както и всяка друга разпоредба от вътрешното право, чието незачитане води до нередовност на участието на един или повече съдии при разглеждането на делото (вж. в този смисъл решение от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2022:235, т. 121 и цитираната съдебна практика).
65
Също така възможността да се провери дали са зачетени тези гаранции е необходима за доверието, което съдилищата на едно демократично общество трябва да вдъхват на правните субекти. Ето защо Съдът е постановил, че контролът за спазването на изискването всяка юрисдикция от гледна точка на своя състав да представлява независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон, е съществено процесуално изискване, чието спазване е абсолютна процесуална предпоставка (вж. в този смисъл решения от 1 юли 2008 г., Chronopost и La Poste/UFEX и др., C‑341/06 P и C‑342/06 P, EU:C:2008:375, т. 46, и от 8 май 2024 г., Asociația Forumul Judecătorilor din România“ (Сдружения на магистрати), C‑53/23, EU:C:2024:388, т. 55 и цитираната съдебна практика). Този контрол трябва да се извършва служебно в рамките на разглеждането на жалба, когато възникне сериозно съмнение по този въпрос (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Преразглеждане Simpson/Съвет и HG/Комисия, C‑542/18 RX‑II и C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, т. 57 и 58).
66
Всъщност не би могла да се гарантира ефективна съдебна защита, ако по искане на някоя от страните или служебно при наличие на сериозно съмнение спазването на нормите, предоставящи на дадена юрисдикция качеството на „независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон“, не може да бъде предмет на съдебен контрол и на евентуална санкция в случай на неспазване, тъй като в противен случай тези норми могат да бъдат нарушени, без никакви последици. В това отношение следва да се припомни, че самото наличие на ефективен съдебен контрол, чието предназначение е да гарантира спазването на правните разпоредби, е неделимо свързано със понятието „правова държава“ (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2020 г., Bank Refah Kargaran/Съвет, C‑134/19 P, EU:C:2020:793, т. 36 и цитираната съдебна практика).
67
Следователно, ако държава членка установи законови разпоредби относно формирането на съдебния състав, който заседава по всяко дело, и относно преразпределянето на делата, член 19, параграф 2 ДЕС във връзка с член 2 ДЕС и член 47 от Хартата изисква спазването на тези разпоредби да подлежи на съдебен контрол.
68
От това следва, че трябва да се счита за несъвместима с изискванията по член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС национална правна уредба, която не позволява на въззивните съдилища да осъществяват контрол за спазването на националните разпоредби относно преразпределянето на делата в рамките на съдилищата или относно изменението на съдебните състави, за да определят дали съдебният състав, който се е произнесъл като първа инстанция, представлява независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон, като във всички случаи забранява на въззивните съдилища да установят евентуално недействителността на действията в първоинстанционното производство, когато това производство е приключило с решение, постановено от съдебен състав, на който делото е било преразпределено или който е бил променен в нарушение на тези разпоредби.
69
Впрочем трябва да се отбележи, че след отправянето на преюдициалното запитване по настоящото дело, в рамките на иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен срещу Република Полша в особения контекст на приемането от тази държава членка в спешен порядък на различни процесуални разпоредби в отговор на поредица от преюдициални запитвания, отправени от различни полски юрисдикции относно съответствието с правото на Съюза на различни законодателни изменения, засягащи организацията на правосъдието в Полша, Съдът е приел в точки 226 и 227 от решение от 5 юни 2023 г., Комисия/Полша (Независимост и личен живот на съдиите) (C‑204/21, EU:C:2023:442), че националната правна норма, която по принцип не допуска такъв контрол, а именно член 55, параграф 4 от Закона за устройство на общите съдилища, противоречи на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 47 от Хартата. От това следва, както посочва генералният адвокат в точка 84 от заключението си, че в главното производство запитващата юрисдикция трябва да остави без приложение тази разпоредба.
70
От гореизложените съображения следва, че на преюдициалните въпроси следва да се отговори, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС и член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба, която не позволява на въззивния съд при каквито и да било обстоятелства да провери дали преразпределянето на делото на съдебния състав, който се е произнесъл по него като първа инстанция, не е извършено в нарушение на националните правила за преразпределяне на делата в рамките на съдилищата.
По съдебните разноски
71
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, тълкуван в светлината на член 2 ДЕС и на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална разпоредба, която не позволява на въззивния съд при каквито и да било обстоятелства да провери дали преразпределянето на делото на съдебния състав, който се е произнесъл по него като първа инстанция, не е извършено в нарушение на националните правила за преразпределяне на делата в рамките на съдилищата.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.