62023CJ0537_RES
Дело C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
срещу
Agora SARL
(Преюдициално запитване, отправено от Cour de cassation (Касационен съд, Франция)
Решение на Съда (първи състав) от 27 февруари 2025 година
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански и търговски дела — Регламент (ЕС) № 1215/2012 — Член 25, параграф 1 — Споразумение за предоставяне на компетентност — Преценка на действителността на споразумението — Непрецизност и неравновесие — Приложим закон — Понятие „материалноправна недействителност“
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Съдебна компетентност и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела — Регламент № 1215/2012 — Пророгация на компетентност — Споразумение за предоставяне на компетентност — Преценка на действителността на споразумението — Твърдения, изведени от непрецизност и неравновесие — Критерии за преценка — Самостоятелни критерии, изведени от член 25 от Регламента — Допустимост — Критерии, свързани с основанията за „материалноправна недействителност“ — Недопустимост
(Регламент № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета, член 25, параграф 1)
(вж. т. 32—54; т. 1 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Съдебна компетентност и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела — Регламент № 1215/2012 — Пророгация на компетентност — Споразумение за предоставяне на компетентност, с което се предоставят повече права на едната, отколкото на другата страна — Валидност — Условия
(Регламент № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета, член 25, параграфи 1 и 4)
(вж. т. 56—68; т. 2 от диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Cour de cassation (Касационен съд, Франция), Съдът тълкува член 25, параграфи 1 и 4 от Регламент № 1215/2012 (
1
) и уточнява критериите, с оглед на които трябва да се преценява действителността на споразумение за предоставяне на компетентност в случай на твърдения за непрецизност или неравновесие на това споразумение, както и условията за действителност на такова споразумение, по силата на което една от страните по него може да сезира само определения в него съд, докато другата страна може да сезира всеки друг компетентен съд.
За извършването на строителни дейности, възложени от физически лица, Agora SARL, учредено по френското право дружество, сключва със Società Italiana Lastre SpA (наричано по-нататък „SIL“), италианско дружество, договор за доставка на облицовъчни плоскости. Този договор съдържа споразумение за предоставяне на компетентност (наричано по-нататък „разглежданото споразумение за предоставяне на компетентност“), което предвижда, че съдът в Бреша (Италия) е компетентен да разглежда всички спорове, които възникнат вследствие или във връзка с този договор. SIL обаче си запазва правото да заведе дело срещу купувача „пред друг компетентен съд в Италия или в чужбина“.
След като констатират дефекти в изпълнението на разглежданите строителни дейности, възложителите предявяват пред Tribunal de grande instance de Rennes (Окръжен съд Рен, Франция) иск за гражданска отговорност и обезщетение за вреди срещу Agora и SIL. Agora прави искане за привличане като необходим другар на SIL, което на основание на разглежданото споразумение за предоставяне на компетентност се противопоставя на това искане за привличане, като повдига възражение за липса на международна компетентност на френския съд. Тъй като това възражение е отхвърлено с определение на първата инстанция, което е потвърдено от въззивната инстанция, SIL подава касационна жалба пред запитващата юрисдикция — Cour de cassation (Касационен съд, Франция).
Последната юрисдикция, тъй като изпитва съмнения относно по два въпроса, свързани с действителността на споразумението за предоставяне на компетентност, решава да сезира Съда по реда на производството за преюдициално запитване. Първият ѝ въпрос се отнася до това дали при преценката на действителността на споразумение за предоставяне на компетентност твърденията за непрецизност или неравновесие на това споразумение трябва да се разглеждат въз основа на критериите, свързани с основанията за „материалноправна недействителност“ на такова споразумение, определени в съответствие с член 25, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“ от правото на държавите членки, или с оглед на самостоятелни критерии, изведени от този член. Във втората хипотеза тя иска да се установи дали в настоящия случай споразумението за предоставяне на компетентност е действително в светлината на посочения член.
Съображения на Съда
Що се отнася до първия въпрос, визиращ критериите, с оглед на които трябва да се разгледат твърденията за непрецизност или неравновесие на споразумение за предоставяне на компетентност, Съдът припомня най-напред, че Регламент „Брюксел Ia“ не дефинира понятието „материалноправна недействителност“ и не препраща към правото на държавите членки за дефинирането на това понятие. Следователно трябва да се установи самостоятелно и еднакво тълкуване на това понятие в съответствие с обичайното значение на същото в говоримия език, като се държи сметка за контекста, в който то се използва, и за целите, преследвани от правната уредба, от която е част.
В това отношение тя подчертава, на първо място, че според обичайното си значение в говоримия език думата „материалноправна“ [„по същество“] се използва в съдебните решения и процесуалните документи, за да се обяви, че след като е разгледал въпросите за компетентността, формата и допустимостта, съдът преминава към разглеждане на въпросите, засягащи самия предмет на процеса, а именно фактическите или правните въпроси, по които съдът трябва да се произнесе по искане на страните. При това положение, доколкото член 25, параграф 1, първо изречение от Регламент „Брюксел Ia“ предвижда, че съдилищата, за които страните са се договорили, че са компетентни, „освен ако“ споразумението за предоставяне на компетентност е „недействително по отношение на материалноправната си действителност“ според правото на държавата членка, чиито съдилища са посочени, тази разпоредба се ограничава до това да уточни кое е приложимото национално право, що се отнася до въпроса дали, въпреки факта, че всички предвидени в този член условия за действителност са изпълнени, такова споразумение е недействително на други основания, предвидени в това национално право.
На второ място, що се отнася до контекста, в който се вписва правната уредба, освен споменаването на понятието „материалноправна недействителност“, член 25, параграф 1, първо и трето изречение от Регламент „Брюксел Ia“ предвижда материалноправните и формалните условия за действителност, характерни за споразуменията за предоставяне на компетентност. Следователно това понятие визира общите основания за недействителност на договор, а именно, по-конкретно, пороци на волята, като грешка, заблуда или принуда, и недееспособност — основания, които за разлика от условията за действителност, характерни за споразуменията за предоставяне на компетентност, не се уреждат от този регламент, а от правото на държавата членка, чиито съдилища са посочени.
На трето място, това тълкуване е в съответствие с преследваните от Регламент „Брюксел Ia“ цели и в частност целта за правна сигурност, която изисква сезираният национален съд да може да се произнася по собствената си компетентност, без да се налага да разглежда делото по същество.
На четвърто място, посоченото тълкуване съответства на генезиса на член 25, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“.
В конкретния случай, що се отнася, по-нататък, до преценката дали споразумение за предоставяне на компетентност е достатъчно прецизно, Съдът отбелязва, че в съответствие с член 25, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“ за действителността на такова споразумение се изисква то да указва по достатъчно точен начин обективните предпоставки, по които страните са се договорили, за да посочат съда или съдилищата, до които възнамеряват да отнесат споровете, които са възникнали или които могат да възникнат между тях. Впрочем налагането на изискване за прецизност по необходимост участва в осъществяването на целите за предвидимост, прозрачност и правна сигурност, към които този регламент се стреми. Затова изискването за прецизност трябва да се разглежда въз основа на самостоятелни критерии, които се извличат от тази разпоредба в даденото ѝ от Съда тълкуване.
Накрая, що се отнася до преценката на твърдението за неравновесие на споразумението за предоставяне на компетентност, в съответствие с член 25, параграф 4 от Регламент „Брюксел Iа“ такова споразумение няма правно действие, по-конкретно, ако не са спазени условията за действителност по членове 15, 19 или 23 от този регламент. Според последните членове остава действително споразумение за предоставяне на компетентност, което позволява на по-слабата страна по застрахователен, потребителски или трудов договор да сезира съдилища, различни от тези, които са компетентни по принцип по силата на разпоредбите на раздели 3—5 от глава II от посочения регламент. За сметка на това по силата на този член 25, параграф 4 такова споразумение e недействително, когато предвижда изключване на компетентността в полза на застрахователя, на съдоговорителя на потребителя, или на работодателя. Следователно твърдението за неравновесие на споразумението за предоставяне на компетентност трябва да се разглежда въз основа на самостоятелни критерии, изведени от посочения член 25, както е тълкуван от Съда.
От това Съдът заключава, че при преценката на действителността на споразумение за предоставяне на компетентност твърденията за непрецизност или неравновесие на това споразумение трябва да се разглеждат не с оглед на критериите, свързани с основанията за „материалноправна недействителност“ на това споразумение, определени в правото на държавите членки, а на самостоятелни критерии, които се извличат от член 25, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“.
Що се отнася до втория въпрос, свързан с действителността на споразумение за предоставяне на компетентност, по силата на което една от страните може да сезира само определения в него съд, а другата страна може да сезира, освен този съд, и всеки друг компетентен съд, Съдът уточнява, на първо място, че член 25, параграф 1, първо изречение от Регламент „Брюксел Ia“ не може да се тълкува в смисъл, че страните задължително трябва да посочат съдилищата на една и съща държава членка. Всъщност налагането на такова ограничение би било в противоречие с автономията на волята на страните.
По-нататък, съдилищата, компетентни съгласно разпоредбите на глава II от Регламент „Брюксел Ia“, потвърждават факта, че в определени случаи страните могат да сезират съдилищата на няколко държави членки, сред които тази по местоживеенето на ответника, но и по мястото на изпълнение на договорното задължение, мястото, където е настъпило вредоносното събитие, или местоживеенето на друг ответник.
На второ място, съдилищата на държавите членки или на държавите — страни по Конвенцията относно компетентността и признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
2
), посочени в случая, са от една страна, конкретен съд и от друга страна, другите съдилища, компетентни по силата на разпоредбите на глава II, раздели 1 и 2 от Регламент „Брюксел Ia“, както и на дял II, раздели 1 и 2 от тази конвенция. Споразумение за предоставяне на компетентност, в което се посочват достатъчно точно тези съдилища, отговаря на изискването за прецизност, произтичащо от член 25, параграф 1 от този регламент, както и на целите за предвидимост, прозрачност и правна сигурност, заявени в съображения 15 и 16 от посочения регламент. Всъщност на практика става въпрос за препращане към общите правила за компетентност, предвидени в същия регламент и в посочената конвенция.
При това положение, ако, тъй като визира „друг компетентен съд […] в чужбина“, разглежданото споразумение за предоставяне на компетентност трябва да се тълкува в смисъл, че определя и един или няколко правораздавателни органа на една или повече държави, които не са нито членки на Съюза, нито страни по Конвенцията „Лугано II“, то би противоречало на Регламент „Брюксел Ia“, тъй като не е съобразено с тези цели.
На трето място, що се отнася до действителността на споразумение за предоставяне на компетентност, с което се предоставят повече права на едната, отколкото на другата страна, неравновесието в такова споразумение не може да постави под въпрос неговата действителност въз основа на изискванията, съдържащи се в член 25 от Регламент „Брюксел Ia“, освен в изрично забранените от този регламент случаи. Всъщност този член се основава на принципа на автономия на волята на страните, на който законодателят на Съюза е отдал предимство. Впрочем членове 15, 19 и 23 от посочения регламент, към които препраща този член 25, параграф 4, позволяват изрично сключването на споразумения за предоставяне на компетентност с нарушено равновесие в полза на по-слабата страна по застрахователен, потребителски или трудов договор. Така неравновесието в подобно споразумение не го прави незаконосъобразно, ако страните свободно са се съгласили с това.
От това Съдът прави извода, че при тези условия споразумение за предоставяне на компетентност като разглежданото в конкретния случай е действително, доколкото, първо, то определя съдилищата на една или няколко държави, които са или членки на Съюза, или страни по Конвенцията „Лугано II“, второ, посочва обективни предпоставки, които са достатъчно точни, за да позволят на сезирания съд да определи дали е компетентен, и трето, не противоречи на разпоредбите на членове 15, 19 или 23 от Регламент „Брюксел Ia“ и не се отклонява от изключителна компетентност по член 24 от него.
(
1
)	Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламент „Брюксел Iа“).
(
2
)	Конвенция относно компетентността и признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, подписана на 30 октомври 2007 г. (наричана по-нататък „Конвенцията „Лугано II“), чието сключване е одобрено от името на Европейската общност с Решение 2009/430/ЕО на Съвета от 27 ноември 2008 г. (ОВ L 147, 2009 г., стр. 1).