62018CC0377
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
H. SAUGMANDSGAARD ØE
представено на 13 юни 2019 година (
1
)
Дело C‑377/18
Наказателно производство
срещу
AH,
PB,
CX,
KM,
PH,
в присъствието на
MH
(Преюдициално запитване, отправено от Специализиран наказателен съд (България)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Директива (ЕС) 2016/343 — Презумпция за невиновност — Член 4 — Публично позоваване на вината — Право на обвиняемия да не бъде представян за виновен в публично изявление или съдебно решение, преди да е постановена окончателна присъда — Извършване на престъпление в съучастие — Сключено между разследващия орган и един от обвиняемите споразумение, с което предварително се признава вина — Посочване и индивидуализиране на обвиняемите, по отношение на които са образувани отделни наказателни производства, като съизвършители на престъплението — Съвместимост — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 48 — Конвенция за защита на правата на човека и основните свободи — Член 6, точка 2“
I. Въведение
1.
Допуска ли правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност в рамките на сключено между разследващ орган и обвиняем споразумение, с което последният предварително се признава за виновен (
2
) за извършването на престъпление в съучастие, национална процесуална норма, която изисква в това споразумение да се посочи участието в престъплението на другите обвиняеми, срещу които е образувано отделно наказателно производство, и те да бъдат индивидуализирани?
2.
Такъв по същество е предметът на преюдициалния въпрос, който поставя Специализираният наказателен съд (България).
3.
Този въпрос се поставя във връзка с наказателно производство, образувано срещу шест лица за предполагаемото им участие в организирана престъпна група. В това производство един от обвиняемите е поискал да сключи споразумение, с което се признава за виновен, чието съдържание трябва да бъде одобрено от запитващата юрисдикция в съответствие с приложимото национално законодателство. Именно в този контекст тя трябва да прецени дали посочването в това споразумение на другите пет лица, които в отделно производство са обвинени като съизвършители на престъплението, и индивидуализирането им чрез техните имена и единен граждански номер поражда опасност да се накърни правото на тези лица да се ползват от презумпцията за невиновност съгласно член 48, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (
3
) и следователно да се наруши разпоредбата на член 4, параграф 1 от Директива (ЕС) 2016/343 (
4
).
4.
С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да уточни обхвата на едно от основните изисквания, необходими за да се гарантира зачитането на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност, а именно изискването обвиняем да не бъде представян за виновен в публично изявление или в съдебно решение, при положение че вината му дори не е доказана в съответствие със закона. Този въпрос продължава тенденцията на делото, по което е постановено решение от 19 септември 2018 г., Милев (
5
).
II. Правна уредба
А.
Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи
5.
Член 6, точка 2 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи (
6
), озаглавен „Право на справедлив съдебен процес“, предвижда:
„Всяко лице, обвинено в криминално престъпление, се счита за невинно до доказване на вината му в съответствие със закона“.
Б.
Правото на Съюза
1. Хартата
6.
Член 48 от Хартата, озаглавен „Презумпция за невиновност и право на защита“, гласи:
„1.   Всеки обвиняем се счита за невинен до установяване на вината му в съответствие със закона.
2.   На всеки обвиняем се гарантира зачитане на правото на защита“.
2. Директива 2016/343
7.
Съгласно член 1 от Директива 2016/343 с нея се установяват общи минимални правила относно някои аспекти на презумпцията за невиновност, от една страна, и относно правото на лицата да присъстват на съдебния процес, от друга страна.
8.
Съображения 9, 10, 16, 17, 47 и 48 от тази директива гласят:
„(9)
Целта на настоящата директива е да се укрепи правото на справедлив съдебен процес в наказателното производство посредством установяване на общи минимални правила във връзка с някои аспекти на презумпцията за невиновност и правото на лицата да присъстват на съдебния процес.
(10)
Чрез въвеждането на общи минимални правила относно защитата на процесуалните права на заподозрените и обвиняемите настоящата директива цели да засили взаимното доверие на държавите членки в техните системи за наказателно правосъдие и по този начин да се улесни взаимното признаване на решенията по наказателни дела. […]
[…]
(16)
Презумпцията за невиновност би била нарушена, ако в публични изявления на публични органи или съдебни решения, различни от решенията относно вината, заподозреният или обвиняемият бъде представен като виновен, докато вината му не бъде установена в съответствие със закона. Такива изявления и съдебни решения не следва да създават впечатлението, че това лице е виновно. […]
(17)
Понятието „публични изявления на публични органи“ следва да означава всяко изявление, чието съдържание може да бъде отнесено към дадено престъпление и което изявление е направено от орган, ангажиран в наказателното производство по въпросното престъпление, като например съдебните органи, полицията и други правоприлагащи органи, или от друг публичен орган, като например министри или други публични длъжностни лица, като се подразбира, че това не засяга националното законодателство относно имунитета.
[…]
(47)
Настоящата директива утвърждава основните права и принципи, признати в Хартата и ЕКПЧ, включително […] правото […] на справедлив съдебен процес, презумпцията за невиновност и правото на защита. […]
(48)
Тъй като с настоящата директива се въвеждат минимални предписания, държавите членки следва да могат да разширят правата, установени в нея, за да осигурят по-висока степен на защита. Степента на защита, предоставена от държавите членки, никога не следва да пада под стандартите, определени в Хартата и ЕКПЧ, съгласно тълкуването им от Съда на Европейския съюз и от Европейския съд по правата на човека“.
9.
Член 2 от Директива 2016/343, озаглавен „Приложно поле“, предвижда:
„Настоящата директива се прилага по отношение на физическите лица, които са заподозрени или обвиняеми в наказателно производство. Тя се прилага на всички етапи на наказателното производство от момента, в който лицето е заподозряно или обвинено в извършването на престъпление или на предполагаемо престъпление, до влизането в сила на решение, с което окончателно се установява дали лицето е извършило съответното престъпление“.
10.
В член 3 от тази директива е прогласено правото на лицата да се ползват от презумпция за невиновност. Тази разпоредба гласи следното:
„Държавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите се считат за невинни до доказване на вината им в съответствие със закона“.
11.
Членове 4—7 от посочената директива уреждат някои аспекти на правото на лицата да се ползват от презумпция за невиновност.
12.
По-специално член 4 от Директива 2016/343, тълкуването на който се иска в случая, озаглавен „Публично позоваване на вината“, гласи:
„1.   Държавите членки вземат необходимите мерки, за да гарантират, че докато вината на заподозрения или обвиняемия не бъде доказана в съответствие със закона, тези лица не се представят като виновни в публични изявления на публичните органи и в съдебни решения, различни от решенията относно въпроса за вината. Това не засяга актовете на обвинението, които имат за цел да докажат вината на заподозрения или обвиняемия, и предварителните решения от процесуално естество, които са взети от съдебните или други компетентни органи и се основават на подозрения или уличаващи доказателства.
2.   Държавите членки гарантират възможността за вземане на подходящи мерки при нарушение на посоченото в параграф 1 от настоящия член задължение заподозрените или обвиняемите да не бъдат представяни като виновни, в съответствие с настоящата директива, и по-специално с член 10.
3.   Установеното в параграф 1 задължение заподозрените или обвиняемите да не бъдат представяни като виновни не възпрепятства публичните органи да разпространяват публично информация относно наказателното производство, когато това е строго необходимо по съображения, свързани с наказателното разследване, или от обществен интерес“.
В.
Българското право
13.
Както член 31, алинея 3 от Конституцията, така и член 16 от Наказателно-процесуалния кодекс (наричан по-нататък „НПК“) предвиждат, че обвиняемият се смята за невинен до установяване на противното с влязла в сила присъда.
14.
Член 381, алинеи 1 и 6 от НПК позволява на обвиняемия след приключване на разследването да се признае за виновен и да сключи споразумение с прокурора чрез своя защитник.
15.
Член 381, алинея 5, точка 1 от НПК гласи:
„Споразумението се изготвя в писмена форма и съдържа съгласие по следните въпроси:
1.
има ли извършено деяние, извършено ли е то от обвиняемия и извършено ли е виновно, съставлява ли деянието престъпление и правната му квалификация“.
16.
Член 381, алинея 7 от НПК предвижда, че „[к]огато производството е срещу няколко лица […], споразумение може да бъде постигнато за някои от лицата […]“.
17.
Член 382, алинея 5 от НПК гласи:
„Съдът може да предлага промени в споразумението, които се обсъждат с прокурора и защитника. Последен се изслушва обвиняемият“.
18.
Съгласно член 382, алинея 7 от НПК съдът одобрява споразумението, когато не противоречи на закона и морала.
19.
Съгласно член 383, алинея 1 от НПК споразумението има последиците на влязла в сила присъда.
20.
Най-накрая съгласно членове 12—14 от Закона за гражданската регистрация (
7
) българските граждани имат три имена, а именно собствено, бащино и фамилно. Съгласно член 11, алинея 1 от Закона за гражданската регистрация те имат и единен граждански номер, като административен идентификатор, чрез който съответното лице се определя еднозначно.
III. Фактите по делото в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
21.
Настоящото дело е във връзка с наказателно производство, образувано срещу шест лица, а именно г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM, г‑н PH и г‑н MH. Те са обвиняеми по член 321, алинея 2 и алинея 3, точка 2 от Наказателния кодекс (наричан по-нататък „НК“) поради предполагаемото си участие в организирана престъпна група. Тази група е действала за времето от ноември 2014 г. до ноември 2015 г. в София (България). В обвинителния акт се твърди, че тези шест лица са си разпределили задълженията с користна цел да изготвят неистински официални документи или да преправят съдържанието на официални документи, а именно документи за самоличност и свидетелства за управление на моторни превозни средства.
22.
Само едно от тези лица, г‑н MH, е заявило желанието си да сключи споразумение, с което да се признае за виновно, и в замяна да му бъде наложено по-ниско наказание.
23.
Другите петима обвиняеми са се съгласили г‑н МН да сключи това споразумение, като изрично са посочили, че това обаче не означава, че признават своята вина и се отказват от правото си да твърдят, че са невинни.
24.
В сключеното между прокурора и г‑н MH споразумение се посочва, че последният се признава за виновен в това: „[че] от ноември 2014 г. до 26 ноември 2015 г. в София и в Павликени [България] е участвал в организирана престъпна група, структурирано трайно сдружение на повече от три лица с участници [имена и единен граждански номер на другите петима обвиняеми] с цел да извършат престъпление [по смисъла на член 308, алинеи 2 и 7 и на член 321, алинея 2 и алинея 3, точка 2 от НК]“ (
8
). От текста на това споразумение е видно, че всички обвиняеми са индивидуализирани по един и същи начин, а именно с трите си имена и единен граждански номер. Единствената разлика е, че г‑н МН допълнително е индивидуализиран и с дата и място на раждане, адрес, гражданство, етническа принадлежност и семеен и съдебен статус.
25.
В съответствие с националните процесуални норми сключеното между прокурора и г‑н MH споразумение е представено за одобрение на запитващата юрисдикция, която има право да внесе промени в него.
26.
В тази връзка запитващата юрисдикция иска да установи дали ясното и изрично посочване във въпросното споразумение на другите пет лица, които не са го сключили, като членове на тази организирана престъпна група и които са обвиняеми в наказателното производство по общия ред, като са индивидуализирани с трите им имена и с единния им граждански номер, е съобразено с член 4, параграф 1 от Директива 2016/343.
27.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно трайната национална съдебна практика текстът на споразумението, с което обвиняем се признава за виновен, трябва да отговаря напълно на текста на обвинителния акт, в който всички обвиняеми са посочени като съизвършители на престъплението. Поради това те би следвало да бъдат посочени като такива в споразумението, сключено между прокурора и г‑н MH. Освен това посочването на съизвършителите на престъплението би могло да е от съществено значение за съставомерността на престъпното деяние, доколкото за съществуването на организирана престъпна група е необходимо да участват поне три лица.
28.
Запитващата юрисдикция обаче посочва, че член 4, параграф 1 от Директива 2016/343 забранява на съдебен орган да представя обвиняем като виновен в съдебно решение, различно от решение относно въпроса за вината. Ето защо според нея съществува противоречие между националната съдебна практика, която изисква в споразумението да се посочват другите обвиняеми като съизвършители на въпросното престъпление, и предвиденото от законодателя на Съюза задължение те да не се представят като виновни.
29.
При тези условия Специализираният наказателен съд решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Съответна ли е на чл. 4, ал. 1 изр. 1 вр. съобр. 16 изр. 1 и съобр. 17 от Директива 2016/343 национална съдебна практика, която изисква в съдържанието на споразумение (сключено в рамките на наказателно производство) да се посочат като извършители на съответното престъпление не само обвиняемият, който се е признал за виновен и е сключил това споразумение, но също така и други обвиняеми, негови съучастници, които не са сключили това споразумение, които не са се признали за виновни и спрямо които наказателното производство продължава по общия ред, които обаче са се съгласили първият обвиняем да сключи споразумението?“.
30.
Германското и италианското правителство и Комисията представят писмени и, с изключение на италианското правителство, устни становища.
IV. Анализ
А.
Предварителна бележка относно приложимостта на Директива 2016/343
31.
С оглед проведените пред Съда устни състезания мисля, че разглеждането на преюдициалния въпрос налага една предварителна бележка относно прилагането ratione personae и ratione materiae на Директива 2016/343, и по-специално на член 4 от нея (
9
).
32.
На първо място, безспорно положението на г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM и г‑н PH попада в приложното поле на тази директива.
33.
То е определено в член 2 от Директива 2016/343. Съгласно тази разпоредба директивата се прилага по отношение на физическите лица, които са заподозрени или обвиняеми в наказателно производство, на всички етапи от него, от момента, в който лицето е заподозряно или обвинено в извършването на престъпление, до влизането в сила на решение, с което окончателно се установява дали лицето е извършило съответното престъпление.
34.
По делото в главното производство не се спори, че тези пет лица са обвиняеми за извършването на престъпление и тяхната вина все още не е доказана в съответствие със закона.
35.
На второ място, спорното посочване на участието на г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM и г‑н PH в извършването на въпросното престъпление може да се прецени с оглед на член 4, параграф 1 от Директива 2016/343, като се имат предвид естеството и обхватът на споразумението, сключено между прокурора и г‑н MH.
36.
В действителност по отношение на другите пет лица това споразумение не представлява съдебно решение относно въпроса за вината по смисъла на тази разпоредба.
37.
От една страна, споразумение, с което обвиняем се признава за виновен, представлява съдебно решение, спадащо към това, което обикновено се нарича „споразумение в наказателното производство“ (
10
).
38.
Споразумението, с което обвиняем се признава за виновен за извършването на престъпление, често в замяна на намаляване на наказанието, се сключва с разследващия орган, в случая прокурорът, преди да бъде одобрено в съдебно заседание от компетентния съдебен орган.
39.
Поради това споразумението, с което обвиняем се признава за виновен, има характера на съдебен акт, тъй като за сключването му е необходимо участието на съд, който се произнася по същество, като упражнява правораздавателна власт в ускорено производство.
40.
В случая от членове 381—384 от НПК следва, че запитващата юрисдикция трябва да се произнесе по споразумението, сключено между прокурора и г‑н MH, в съдебно заседание, в което участието на последния изрично се изисква от националния закон. Тогава този съд е длъжен да провери дали споразумението, с което обвиняемият се признава за виновен, е сключено при спазване на приложимите процесуални и материални норми и дали обвиняемият го е подписал доброволно и го разбира. Запитващата юрисдикция изрично е оправомощена да предлага промени в изразите, използвани в това споразумение, и именно в този контекст тя поставя преюдициалния си въпрос.
41.
Поради това в резултат на сключеното между прокурора и г‑н MH споразумение, след разглеждане на делото по опростено производство, съдът се произнася не само по правната квалификация на престъплението, но и по наказателната отговорност на обвиняемия и наложеното му наказание. Това одобрено от запитващата юрисдикция споразумение е правнообвързващо и както следва от член 383 от НПК, има последиците на влязла в сила присъда. Изпълнителната сила и силата на пресъдено нещо са двете характерни особености на всяко съдебно решение.
42.
С оглед на изложеното, според мен няма никакво съмнение, че сключеното между прокурора и г‑н MH споразумение е израз на ius punendi и чрез него е постановено съдебно решение относно съставомерните деяния и вината на последния.
43.
От друга страна, посоченото споразумение е съдебно решение, което не се отнася до вината на г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM и г‑н PH.
44.
Понятието „съдебни решения, различни от решенията относно въпроса за вината“, посочено в член 4, параграф 1 от Директива 2016/343, трябва да се тълкува по начин, който да гарантира полезното действие на тази разпоредба, и по-специално да се осигури конкретното и ефективно зачитане на правата на обвиняемите да не бъдат представяни като виновни, докато вината им не бъде доказана по установен от закона ред.
45.
Наистина, както допуска член 381, параграф 7 от НПК, споразумението между прокурора и г‑н MH е сключено в рамките на наказателно производство срещу няколко лица. По същество обаче в него се решава само въпросът за вината на лицето, което като се признава за виновно, е страна по това споразумение. Другите обвиняеми, които не са страна по това споразумение, не са се отказали от нито едно от процесуалните си права, сред които е правото им да се ползват от презумпцията за невиновност. По този начин от акта за преюдициално запитване се установява, че въпреки даденото от другите петима обвиняеми „процесуално съгласие“ относно сключването на такова споразумение в наказателното производство, те изрично са посочили, че не се признават за виновни и не се отказват от правото си да твърдят, че са невинни.
46.
Ето защо не споделям изразените от германското правителство съмнения в това отношение.
47.
Според него дори в сключеното между прокурора и г‑н MH споразумение да не се решава въпросът за вината на останалите обвиняеми, по отношение на които има отделно наказателно производство, това не променя обстоятелството, че то представлява съдебно решение относно въпроса за вината на г‑н MH и поради това трябва да се квалифицира като такова по отношение на другите посочени обвиняеми.
48.
Според мен това тълкуване е прекалено формалистично и води до лишаване от каквото и да е полезно действие на гаранциите, прогласени в член 4, параграф 1 от Директива 2016/343.
49.
Впрочем то противоречи на практиката на Европейския съд по правата на човека. Както ще посоча в анализа си, той всъщност приема, че правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност се прилага и когато съдебно решение, постановено в края на производство, което не е пряко насочено срещу жалбоподателя като обвиняем, но все пак се отнася до висящо наказателно производство срещу него и е свързано с това производство, включва преждевременна преценка на неговата вина (
11
).
50.
При тези обстоятелства следва да се приеме, че по отношение на г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM и г‑н PH сключеното между прокурора и г‑н MH споразумение не представлява съдебно решение относно въпроса за вината им по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2016/343. Следователно те могат да се позоват на признатите им съгласно тази разпоредба права.
Б.
Анализ на преюдициалния въпрос
51.
С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали член 4, параграф 1 от Директива 2016/343 допуска във връзка с наказателно производство, образувано срещу няколко лица за извършването на престъпление в съучастие, национална процесуална норма, която изисква в сключеното от един от обвиняемите споразумение, с което се признава за виновен, да се посочва участието в престъплението на другите обвиняеми, срещу които е образувано отделно наказателно производство, и те да се индивидуализират с техните имена и единен граждански номер.
52.
С други думи, запитващата юрисдикция иска да установи по какъв начин трябва да се формулира такова споразумение, така че да не нарушава правото на обвиняемите, срещу които има друго наказателно производство, да се ползват от презумпцията за невиновност, и по-специално правото им да не бъдат представяни като виновни в съдебно решение, преди вината им да бъде доказана в съответствие със закона.
53.
Запитващата юрисдикция е изправена пред особена трудност, свързана с естеството на разглежданото престъпление.
54.
Припомням, че шест лица са обвинени за участието си в „организирана престъпна група“ по смисъла на член 321, алинея 2 и алинея 3, точка 2 от НК. Участието в организирана престъпна група по същността си е деяние, съставомерността на което предполага съизвършителство по същия начин както престъпното сдружение, при което поначало се инкриминира участието. Както показва думата „група“, деянието е съставомерно само ако в извършването му са участвали няколко дейци (
12
). В доктрината те традиционно се считат за съизвършители на престъпното деяние. Всички участват в едно и също престъпление и действията им са тясно свързани. Доколкото между съизвършителите съществува истинска солидарност при извършването на деянието, логично би било тази солидарност да се открие в приложеното по отношение на тях производство (
13
). Тази присъща на съизвършителството взаимосвързаност поражда последици a fortiori, когато съизвършителите не са обвиняеми в общо наказателно производство. В този смисъл запитващата юрисдикция посочва, че в контекста на сключено споразумение, с което един от тях се признава за виновен, тази взаимосвързаност може да наложи индивидуализирането на останалите съизвършители с оглед на правната квалификация на инкриминираното деяние, както и на наказателната отговорност на заинтересованото лице. Такова изискване обаче може да засегне процесуалните гаранции за съизвършителите, и по-специално правото им да се ползват от презумпцията за невиновност.
55.
Поради това в решение Навални и Офицеров с/у Русия Европейският съд по правата на човека изразява значителни резерви, когато съдебният орган решава да образува отделни производства по отношение на съобвиняемите, макар за целите на определянето на юридическата отговорност на един от тях естеството на обвиненията да предполага доказването на участието в деянието на другите обвиняеми (
14
).
56.
Поради това, за да бъде зачетено правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност, прогласено в член 6, точка 2 от ЕКПЧ, Европейският съд по правата на човека установява точни изисквания, когато съдебен орган реши да раздели производството поради сключването от страна на един от обвиняемите на споразумение, с което се признава за виновен.
57.
От една страна, преди да приеме такова решение, съдебният орган трябва внимателно да разгледа всички съществуващи интереси и да позволи на съобвиняемите да оспорят това решение (
15
).
58.
От друга страна, съдебният орган трябва да съчетае производството, в което обвиняем се признава за виновен, с две гаранции, които според него са основни, за да се позволи на съобвиняемите да се ползват от правото си на справедлив процес в образувани срещу тях висящи производства (
16
).
59.
Първо, съдебният орган е длъжен да не придава сила на пресъдено нещо по отношение на фактическите констатации, направени в производство, в което другите съобвиняеми не са били страни, тъй като доказването на тези факти има ограничено значение за въпросното производство.
60.
Второ, съдебният орган трябва да се въздържа от всякакво посочване или изявление, което може да компрометира справедливото разглеждане на повдигнатите срещу тях обвинения в рамките на друго производство, и по-специално да наруши правото им да се ползват от презумпцията за невиновност.
61.
Именно до този последен аспект се отнася настоящият преюдициален въпрос, и по-специално до реда и условията за индивидуализирането на г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM и г‑н PH и посочването им в сключеното между прокурора и г‑н MH споразумение поради участието им в извършването на престъплението.
1. Разпоредбите, предвидени в член 4 от Директива 2016/343
62.
Член 4, параграф 1 от Директива 2016/343 предвижда, че държавите членки следва да вземат необходимите мерки, за да гарантират, че докато вината на заподозрения или обвиняемия не бъде доказана в съответствие със закона, тези лица не се представят като виновни по-специално в съдебни решения, различни от решенията относно въпроса за вината.
63.
В член 4, параграф 2 от тази директива се добавя, че държавите членки трябва да гарантират възможността за вземане на подходящи мерки при нарушение на това задължение.
64.
Следователно предвидените в член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2016/343 разпоредби не дават никакво указание относно конкретните мерки, които компетентните национални органи трябва да вземат в положение като разглежданото в главното производство, за да гарантират зачитането на правото на обвиняемите, срещу които е образувано отделно наказателно производство, да се ползват от презумпцията за невиновност. Освен това няма друга релевантна разпоредба от тази директива (
17
). Само в изрично посоченото от запитващата юрисдикция съображение 16 от същата директива се уточнява, че съдебните решения не следва да създават впечатлението, че тези лица са виновни.
65.
От член 1, но и от съображения 10 и 48 от Директива 2016/43 следва, че предписанията, насочени към предотвратяване и поправяне на всякакво публично позоваване на вината, са минимални правила, като съгласно член 4, параграфи 1 и 2 от тази директива държавите членки следва да приемат „необходимите“ или „подходящи“ за тази цел мерки.
66.
Следователно законодателят на Съюза оставя на държавите членки грижата да определят в зависимост от особеностите на националната си правна система конкретните естество и обхват на тези мерки. В този смисъл Съдът изрично признава, че посочената директива не е пълен и изчерпателен инструмент, който си поставя за цел да установи всички условия относно вземането на съдебно решение като решението за задържане под стража (
18
). Очевидно тази констатация е приложима относно условията за приемане на съдебно решение, като разглежданото споразумение, с което обвиняемият се признава за виновен.
67.
Свободата на преценка, с която разполагат в това отношение държавите членки, обаче има граници. Всъщност те трябва да спазват основните права и принципите, признати от Хартата и от ЕКПЧ, както впрочем е видно от съображение 47 от Директива 2016/343, и приетите мерки трябва по-специално да позволяват предотвратяването или поправянето на всяко нарушение на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност.
68.
Поради това член 4, параграф 1 от Директива 2016/343 би трябвало по принцип да се тълкува с оглед на предвидения в член 48 от Хартата стандарт за закрила (
19
). Трябва да се приеме обаче, че нито тази разпоредба, нито практиката на Съда позволяват да се определят естеството и обхватът на мерките, които трябва да приложат компетентните национални органи.
69.
Европейският съд по правата на човека обаче е сезиран с множество спорове, като при тези обстоятелства изведените от тях принципи следва да бъдат обобщени.
70.
Както се установява от Разясненията относно Хартата (
20
) правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност, прогласено в член 48, параграф 1 от нея, съответства на член 6, точка 2 от ЕКПЧ. За да се осигури необходимата съгласуваност между Хартата и ЕКПЧ, законодателят на Съюза установява правилото, че смисълът и обхватът на това право съответстват на придадените му от ЕКПЧ (
21
).
71.
Освен това от предложението за директива на Комисията (
22
) се установява, че законодателят на Съюза е искал да затвърди и да гарантира ефективно прилагане на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност в наказателните производства, като включи в правото на Съюза практиката, установена от Европейският съд по правата на човека, относно спазването на член 6, точка 2 от ЕКПЧ (
23
). Законодателят на Съюза ясно изразява волята си да насърчи прилагането на членове 6, 47 и 48 от Хартата, като се основава на член 6 от ЕКПЧ, както го тълкува Европейският съд по правата на човека.
72.
Така в текста на член 3 от Директива 2016/343 правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност е прогласено по същия начин като в текста на член 6, точка 2 от ЕКПЧ.
73.
Що се отнася до членове 4—7 от тази директива, те уреждат някои аспекти на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност, като изведените в практиката на Европейския съд по правата на човека.
74.
Така в член 4, параграф 1 от посочената директива законодателят на Съюза излага едно от установените от този съд още от 1983 г. основни изисквания, за да се гарантира зачитането на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност, а именно правото лице да не бъде представяно като виновно в публично изявление или съдебно решение, преди да е постановена окончателна присъда (
24
).
75.
С тази разпоредба се установява минимално правило и поради това съгласно действащото право на Съюза тя не е предназначена да предоставя по-широка защита, отколкото предоставената от ЕКПЧ (
25
).
76.
Поради това практиката на Европейския съд по правата на човека е релевантна за целите на тълкуването на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност, прогласено в член 48 от Хартата, и по-специално на един от аспектите му, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2016/343. Всъщност тази практика предоставя много полезни указания относно мерките, които националните органи са длъжни да приемат, за да гарантират, че правото на обвиняемите, срещу които са образувани отделни наказателни производства, да се ползват от презумпцията за невиновност, няма да бъде нарушено с мотивите на решение или с използваните в него изрази.
2. Практиката на Европейския съд по правата на човека относно зачитането на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност в хипотезата, при която срещу съобвиняеми са образувани отделни производства
77.
Съгласно член 6, точка 2 от ЕКПЧ „[в]сяко лице, обвинено в криминално престъпление, се счита за невинно до доказване на вината му в съответствие със закона“ (
26
).
78.
В решение Karaman с/у Германия Европейският съд по правата на човека припомня, че презумпцията за невиновност е елемент от справедливия наказателен процес, който се изисква от член 6, точка 1 от ЕКПЧ. Според този съд презумпцията е нарушена, ако в съдебно решение съдът по същество изложи преждевременно становище, че обвиняемият е виновен, макар вината му да не е била предварително установена в съответствие със закона. Дори при липсата на официална констатация достатъчни са мотиви, въз основа на които да може да се приеме, че съдът счита заинтересованото лице за виновно (
27
).
79.
За да прецени дали тези мотиви съставляват нарушение на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност, Европейският съд по правата на човека отдава „решаващо“ значение на избора на изразите, използвани от съдебния орган (
28
). Той взема предвид също така особените обстоятелства, при които те са изложени, по-специално естеството на производството и естеството на повдигнатите срещу обвиняемия/обвиняемите обвинения (
29
). Всъщност тези фактори позволяват да се прецени доколко съдебният орган е длъжен да посочи конкретната роля и намеренията на всички лица, които могат да участват в извършването на престъпление (
30
).
80.
Поради това в решение Karaman с/у Германия (
31
) Европейският съд по правата на човека приема, че „в сложните наказателни процеси, в които има няколко заподозрени, които не могат да бъдат съдени заедно, понякога за преценката на вината на подсъдимите се налага компетентният да постанови присъдата съд задължително да посочи участието на трети лица, които впоследствие може би ще бъдат съдени отделно“ (
32
). Той посочва, че при това положение „наказателните съдилища са длъжни да изяснят фактите по случая от значение за установяване на юридическата отговорност на обвиняемия, като анализът трябва да бъде колкото се може по-точен и ясен, и [че] не могат да представят като обикновени твърдения или подозрения установените обстоятелства“ (
33
). Съдът постановява, че [с]ъщото се отнася и до фактите относно участието на трети лица“ (
34
).
81.
Този съд обаче нюансира становището си като уточнява, че „ако трябва да се включат подобни факти, съдът би трябвало да избегне предоставянето на повече информация, отколкото е необходимо за анализа на юридическата отговорност на лицата, изправени пред съда“ (
35
).
82.
По това дело в присъдата неколкократно се посочват не само фамилното и пълното собствено име на жалбоподателя, но и неговата роля в измамата. След индивидуализирането на жалбоподателя обаче се отбелязва: „срещу когото има отделно наказателно производство“.
83.
Европейският съд по правата на човека е трябвало да прецени дали мотивите на тази присъда са можели да породят въпроси относно съществуването на преждевременна присъда относно вината на жалбоподателя и следователно да компрометират справедливото разглеждане на повдигнатите му обвинения в контекста на отделно производство в Германия и/или в Турция.
84.
Този Съд не прави извод за наличието на нарушение на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност. Той посочва, че за да прецени степента на отговорност на обвиняемия в разглежданата присъда съдебният орган е трябвало да определи „кой е планирал отклоняването на средства […] и въз основа на това кой кому и какви инструкции е давал“ (
36
). Той не отхвърля и индивидуализирането на жалбоподателя с пълното му име, доколкото навсякъде в присъдата след това индивидуализиране се съдържа отбелязването „лице, срещу което има отделно наказателно производство“. Според него по този начин съдебният орган е показал, че от него не се е изисквало да се произнесе относно вината на жалбоподателя, а в съответствие с националните наказателно-процесуални норми единствената му задача е била да извърши преценка относно наказателната отговорност на подсъдимия в рамките на въпросното производство (
37
).
85.
В решение Навални и Офицеров с/у Русия Европейският съд по правата на човека потвърждава тази практика, като в самото начало изразява множество резерви относно споразумение, с което обвиняемият се признава за виновен, сключено в производство, при което, напротив, естеството на обвиненията обосновава образуването на общо производство по отношение на съобвиняемите (
38
). Поради това той отбелязва колко „съществено“ е съдебният орган да съчетае производството, в което обвиняемият се признава за виновен, с процесуални гаранции, които могат да гарантират справедливостта на висящите производства, образувани срещу съобвиняеми, сред които е гаранцията за въздържане от всякакви изказвания, които могат да нарушат презумпцията за невиновност (
39
). За целите на преценката на самата формулировка на тези мотиви по-нататък той препраща към аналитичния си прочит, установен в решение Karaman с/у Германия.
86.
По делото, по което е постановено решение Навални и Офицеров с/у Русия, в произнесената срещу X присъда в производство, в което обвиняемият се признава за виновен, се посочва, че той е извършил престъплението, в което е обвинен, с две други лица. Макар в присъдата имената им да са анонимизирани, в нея все пак са посочени професионалните функции, изпълнявани от тези лица в правителството или във водещи предприятия, както и ролята им в извършването на това престъпление (
40
). Европейският съд по правата на човека отхвърля използваните в тази присъда изрази, тъй като няма никакво съмнение относно самоличността на съобвиняемите и относно участието им в престъплението, за което е осъден X (
41
).
3. Приносът на практиката на Европейския съд по правата на човека за тълкуването на член 48 от Хартата и на член 4, параграф 1 от Директива 2016/343
87.
Тази съдебна практика позволява да се извлекат няколко поуки относно обхвата на правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност, прогласено в член 48 от Хартата, и по-специално относно конкретните ред и условия, които позволяват да се предотврати и поправи всяко публично позоваване на вината по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2016/343.
88.
Публичното позоваване трябва да се преценява във всеки конкретен случай с оглед на особените обстоятелства, при които е направено, и по-специално на естеството и контекста на разглежданото производство.
89.
Тези обстоятелства могат да бъдат решаващи, когато срещу съобвиняеми са образувани отделни наказателни производства, по-специално когато по отношение на единия от тях е в ход ускорено производство, в което обвиняемият се признава за виновен.
90.
По принцип съдебният орган трябва да приеме мерките, които могат да гарантират справедливото разглеждане на обвиненията, повдигнати срещу другите съобвиняеми в рамките на висящото по отношение на тях производство, и следователно в споразумението, с което обвиняем се признава за виновен, трябва да се въздържа от всякакво посочване или позоваване, което може да наруши правото им да се ползват от презумпцията за невиновност.
91.
Все пак в това споразумение е допустимо да се посочи участието на тези други съобвиняеми в престъплението и те да бъдат индивидуализирани, ако, първо, това посочване е необходимо за целите на правната квалификация на инкриминираното деяние и на анализа на наказателната отговорност на призналото се за виновно лице, и второ, ако заедно с него ясно е указано, че срещу посочените съобвиняеми е образувано отделно наказателно производство и тяхната вина не е установена в съответствие със закона.
92.
Това означава, че съдебният орган трябва да обръща особено внимание не само на изразите, използвани за целите на посочването и индивидуализирането на другите обвиняеми, срещу които има образувано отделно наказателно производство, но и на мотивите, разглеждани в тяхната цялост, на споразумението, с което обвиняем се признава за виновен.
93.
От една страна, що се отнася до изразите, използвани за да се посочи ролята на другите обвиняеми и за индивидуализирането им, припомням, че практиката на Европейския съд по правата на човека допуска съдебният орган да ги индивидуализира с пълното им име. В този случай обаче се изисква след това посочване да има израз или текст, позволяващ на всички да разберат, че то е необходимо за целите на преценката не на вината на другите обвиняеми, срещу които е образувано отделно наказателно производство, а само на наказателната отговорност на заинтересованото лице (
42
).
94.
От друга страна, е необходимо да се извърши контрол по отношение на мотивите на въпросното споразумение в тяхната цялост, с което обвиняемият се признава за виновен. Както с основание отбелязва в становището си Комисията, всеки израз или текст, свързан с посочването или индивидуализирането на другите обвиняеми, би бил безсмислен, ако други части от съображенията или правния анализ на решението могат да се разглеждат като преценка на тяхната вина.
95.
Ето защо с оглед на всички тези съображения считам, че когато съдебен орган разглежда дело срещу обвиняем за извършването на престъпление в съучастие в рамките на ускорено производство, в което обвиняемият се признава за виновен, член 4, параграф 1 от Директива 2016/343 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска този орган да посочи във въпросното споразумение участието на другите обвиняеми в престъплението и да ги индивидуализира, при условие че се увери, първо, че това посочване е необходимо за целите на правната квалификация на инкриминираното деяние и на анализа на наказателната отговорност на призналото се за виновно лице, и второ, че то е последвано от изрази, които ясно показват, че срещу тези лица има образувано друго наказателно производство и съдът все още не се е произнесъл относно вината им в съответствие със закона.
96.
Считам, че също така е важно да се припомни, че Директива 2016/343 предвижда минимални предписания и законодателят на Съюза изрично позволява на държавите членки да разширят правата, установени в нея, за да осигурят по-висока степен на защита (
43
). Следователно тази директива допуска държава членка да приеме мерки, с които се предоставя по-висока степен на защита, насочени към предотвратяване в положение като разглежданото в главното производство, на каквото и да е позоваване, което може да наруши правото на обвиняемите в друго наказателно производство да се ползват от презумпцията за невиновност.
97.
В конкретния случай не се спори, че образуваното срещу г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM, г‑н PH и г‑н MH наказателно производство за предполагаемото им участие в организирана престъпна група е разделено в резултат на желанието на г‑н MH да сключи споразумение, с което се признава за виновен. Приема се също че другите петима обвиняеми дават съгласието си г‑н MH да сключи това споразумение, като посочват, че това съгласие не означава, че признават вината си, нито че се отказват от правото си да твърдят, че са невинни.
98.
От акта за преюдициално запитване се установява също така че споменаването на участието на г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM и г‑н PH в извършването на престъплението и индивидуализирането им с пълно име и с единен граждански номер в споразумението, сключено между прокурора и г‑н MH, следва от прилагане на националната съдебна практика, която изисква текстът на споразумението да отговаря напълно на текста на обвинителния акт.
99.
Това изискване е обхванато от свободата на преценката, с която разполагат държавите членки, относно условията за приемане на споразумение като разглежданото в конкретния случай поради извършената с Директива 2016/343 минимална хармонизация.
100.
За прилагането на това изискване обаче е необходимо да се вземат особени предпазни мерки, така че сключеното между прокурора и г‑н MH споразумение да не попречи на справедливото разглеждане на обвиненията, повдигнати срещу г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM и г‑н PH, в рамките на образуваното по отношение на тях висящо производство, и по-специално да не наруши правото им да се ползват от презумпцията за невиновност. Всъщност в сегашната му редакция това споразумение съдържа посочване, което при липсата на каквото и да е уточнение би могло да се разглежда като преждевременно изразено становище относно тяхната вина.
101.
Съдът не следва да дава съвети или да отправя предложения за изменения във връзка с използваните в посоченото споразумение изрази. Това е задача на запитващата юрисдикция, която, от една страна, единствена е в състояние да тълкува приложимото национално право и да вземе предвид обстоятелствата по делото, и от друга страна, единствена е компетентна да одобри това споразумение.
102.
За да изпълни изискванията по член 4, параграф 1 от Директива 2016/343, тази юрисдикция трябва да прецени до каква степен спорното посочване е необходимо за целите на правната квалификация на инкриминираното деяние и на анализа на наказателната отговорност на г‑н MH. Отбелязвам в това отношение, че в акта си за преюдициално запитване тя подчертава, че това посочване може да има съществено значение за съставомерността на разглежданото деяние.
103.
Ако е необходимо, запитващата юрисдикция е длъжна да прецени доколко след въпросното посочване може да има израз или текст, който ясно показва, че срещу г‑н AH, г‑н PB, г‑н CX, г‑н KM и г‑н PH е образувано друго наказателно производство и съдът все още не се е произнесъл относно вината им по установения в закона ред.
104.
На последно място, тя трябва да се увери, че в сключеното между прокурора и г‑н MH споразумение няма никакво друго посочване, което може да се счита за преждевременно изразено становище относно вината на тези пет лица.
V. Заключение
105.
Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос, поставен от Специализирания наказателен съд (България), по следния начин:
„Член 4, параграф 1 от Директива (ЕС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство, трябва да се тълкува в смисъл, че допуска в положение като разглежданото, при което националният съдебен орган разглежда дело срещу обвиняем за извършването на престъпление в съучастие във връзка със сключване на споразумение, в което той предварително се признава за виновен, този съдебен орган да посочи в споразумението участието в престъплението на други обвиняеми, срещу които е образувано отделно наказателно производство, и да ги индивидуализира, при условие че се увери, първо, че това посочване е необходимо за целите на правната квалификация на инкриминираното деяние и на анализа на наказателната отговорност на призналото се за виновно лице, и второ, че наред с него ясно е указано, че срещу тези лица има образувано друго наказателно производство и съдът все още не се е произнесъл относно вината им в съответствие със закона“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Наричано по-нататък „споразумение, с което обвиняемият се признава за виновен“. Свързаното с него производство ще бъде обозначено по-нататък с израза „производство, в което обвиняемият се признава за виновен“.
(
3
)	Наричана по-нататък „Хартата“.
(
4
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (ОВ L 65, 2016 г., стр. 1).
(
5
)	C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732.
(
6
)	Подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., наричана по-нататък „ЕКПЧ“.
(
7
)	ДВ, бр. 67 от 27 юли 1999 г.
(
8
)	Текст на споразумението, представен от запитващата юрисдикция по искане на Съда.
(
9
)	Според мен прилагането ratione temporis на Директива 2016/343 не създава никаква особена трудност. В приложение на член 14, параграф 1 от тази директива държавите членки са били длъжни да транспонират посочената директива най-късно до 1 април 2018 г. Установявам обаче, че разглежданото споразумение е сключено между прокурора и г‑н MH на 18 май 2018 г. и трябва също да бъде одобрено от запитващата юрисдикция.
(
10
)	Вж. в това отношение разсъжденията относно споразумението в наказателното производство в Европейския съюз в заключение на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Gözütok и Brügge (C‑187/01, EU:C:2002:516, т. 61—106). Относно практиката на Европейския съд по правата на човека вж. и решение на ЕСПЧ от 23 февруари 2016 г., Навални и Офицеров с/у Русия (CE:ECHR:2016:0223JUD004663213, § 100 и цитираната съдебна практика), наричано по-нататък „решение Навални и Офицеров c/у Русия“.
(
11
)	Вж. решение на ЕСПЧ от 27 февруари 2014 г., Karaman с/у Германия (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, § 41 и цитираната съдебна практика), наричано по-нататък „решение Karaman с/у Германия“.
(
12
)	От акта за преюдициално запитване, както и от текста на разглежданото споразумение се установява, че за да е съставомерна тази група, са необходими поне трима участници.
(
13
)	Вж. в това отношение Baron, E. La coaction en droit pénal, докторска дисертация, защитена на 7 декември 2012 г., по-специално точка 371.
(
14
)	Решение Навални и Офицеров с/у Русия (§ 100 и цитираната съдебна практика, както и § 103 и 104, както и цитираната съдебна практика). В § 104 Европейският съд по правата на човека посочва следното: „If the nature of the charges makes it unavoidable for the involvement of third parties to be established in one set of proceedings and those findings would be consequential on the assessment of the legal responsibility of the third parties tried separately, this should be considered as a serious obstacle for disjoining the cases“.
(
15
)	Решение Навални и Офицеров с/у Русия (§ 104).
(
16
)	Решение Навални и Офицеров с/у Русия (§ 103—105).
(
17
)	Разпоредбите, предвидени в член 4, параграф 3 от Директива 2016/343, не са релевантни по настоящото дело.
(
18
)	Решение от 19 септември 2018 г., Милев (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, т. 45—47).
(
19
)	Вж. по аналогия решения от 21 декември 2016 г., Tele2 Sverige и Watson и др. (C‑203/15 и C‑698/15, EU:C:2016:970, т. 127 и 128 и цитираната съдебна практика), и от 25 юли 2018 г., Minister for Justice and Equality (Недостатъци на съдебната система) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, т. 62).
(
20
)	ОВ C 303, 2007 г., стр. 17.
(
21
)	Вж. разяснения относно член 52 от Хартата.
(
22
)	Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (COM(2013) 821 окончателен).
(
23
)	Вж. точки 13—17 от това предложение.
(
24
)	В предложението си за директива Комисията изрично се позовава на решение на ЕСПЧ от 25 март 1983 г., Minelli с/у Швейцария (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, § 37), в което той постановява, че „презумпцията за невиновност е нарушена, ако в съдебно решение, което се отнася до обвиняем, се създава впечатлението, че той е виновен, без преди това вината му да е доказана по установения в закона начин, и по-специално без той да е имал възможност да упражни правото си на защита. Това може да е така дори ако липсва официална констатация; достатъчно е мотивите да дават основание да се приеме, че съдът счита заинтересования за виновен“.
(
25
)	Следва да се припомни в съответствие с постоянната съдебна практика, че член 52, параграф 3 от Хартата не засяга автономността на правото на Съюза и на Съда на Европейския съюз, като при това положение законодателят на Съюза може да предоставя по-широка защита, отколкото ЕКПЧ (вж. в това отношение решение от 21 декември 2016 г., Tele2 Sverige и Watson и др. (C‑203/15 и C‑698/15, EU:C:2016:970, т. 129 и цитираната съдебна практика).
(
26
)	Вж. относно правото на лицата да се ползват от презумпцията за невиновност, прогласено в член 6, точка 2 от ЕКПЧ, Kjølbro, J. F. Den Europaeiske Menneskerettighedskonvention – for praktikere, Jurist – og Okonomforbundets Forlag. København 2017, р. 655 sq.
(
27
)	Вж. в това отношение решение Karaman с/у Германия (§ 41 и цитираната съдебна практика).
(
28
)	Вж. в това отношение решение Karaman с/у Германия (§ 63 и цитираната съдебна практика), както и, в същия смисъл, решение на ЕСПЧ от 31 октомври 2013 г., Mosinian с/у Гърция (CE:ECHR:2013:1031JUD000804510, § 23 и цитираната съдебна практика).
(
29
)	Вж. в това отношение решения Karaman с/у Германия (§ 64), Навални и Офицеров с/у Русия (§ 104) и решение на ЕСПЧ от 25 януари 2018 г., Bikas с/у Германия (CE:ECHR:2018:0125JUD007660713, § 46 и цитираната съдебна практика).
(
30
)	Както посочва Европейският съд по правата на човека в § 63 от решение Karaman с/у Германия, „когато се вземат предвид естеството и контекстът на въпросното производство, дори използването на неуместни изрази може да не бъде от решаващо значение“.
(
31
)	По това дело жалбоподателят се позовава на нарушение на правото му да се ползва от презумпцията за невиновност поради посочването на участието му в извършването на престъпление в присъда, произнесена срещу други заподозрени, срещу които има образувано отделно наказателно производство в Германия. Следователно въпросното съдебно решение е постановено в резултат на производство, което не е образувано непосредствено срещу обвиняемия в качеството му на подсъдим, но все пак се отнася до висящо наказателно производство срещу жалбоподателя и е свързано с него.
(
32
)	Решение Karaman с/у Германия (§ 64), курсивът е мой.
(
33
)	Решение Karaman с/у Германия (§ 64).
(
34
)	Пак там.
(
35
)	Пак там.
(
36
)	Пак там (§ 66).
(
37
)	Пак там (§ 69).
(
38
)	Вж. изложението относно тази проблематика в точки 56—61 от настоящото заключение.
(
39
)	Решение Навални и Офицеров с/у Русия (§ 103 и 104).
(
40
)	В това решение се споменава, че X е заговорничил с две други лица, „Н. бивш доброволен съветник на губернатора“ и „O., бивш директор на VLK“, и по-специално се уточнява, че „Н.“ е „имал престъпно намерение да присвои активи […]“ (вж. прессъобщението за решение Навални и Офицеров с/у Русия, достъпно на следната интернет страница: http://hudoc.echr.coe.int/fre-press?i= 003-5307100-6607284).
(
41
)	Решение Навални и Офицеров с/у Русия (§ 106).
(
42
)	Вж. точки 82—84 от настоящото заключение.
(
43
)	Вж. съображение 48 от тази директива.